Kārters Filips

Kaulu altāris

Filips Kārters

Kaulu altāris

.

Prologs

Sanfrancisko, Kalifornijas štats

Mūsdienas

To, ka svešinieks ieradies viņu nogalināt, Rozija saprata, tiklīdz tas nostājās viņu ugunskura mestajā gaismas lokā.

Viņi atradās dziļi Zelta Vārtu parka biezoknī, kur policija netraucēja nelielo bezpajumtnieku koloniju, kuras locekļi dienā ubagoja Heita ielā, bet naktī uzturējās parka. Rozija šajā grupā bija jauniņā, taču tieši viņa ierosināja sastumt iepirkšanās ratiņus aplī gluži kā vilcieniņā, tad apklāt tos ar kartonu un segām, lai varētu patverties no vēja un lietus. Tomēr saltajā februāra vējā viņa nodrebēja, kad ieskatījās svešiniekam acīs. Tās bija slepkavas acis.

Pirmīt Stova ezerā viņa bija noķērusi pīli un nu cepa ugunskurā, par iesmu izmantodama mēteļu pakaramo. Svešinieks izlikās, ka viņu pievilinājusi ceptas gaļas smarža, taču Rozija zināja patieso iemeslu.

-    Sveika, viņš teica. Angļu valoda šķita nevainojama, taču tajā joprojām jautās dzimtās Krievijas akcents. Vakarā es ieniru konteinerā un atradu šo. Tuvodamies viņš pacēla Wild Turkey pintes tilpuma pudeli. Padalīšos, ja iedosi man kumosiņu sava cepeša.

Bezpajumtnieku vadonis Vilārds nolika alu un piecēlās, lai sasistu dūres ar svešinieku.

-    Liec galdā, draugs!

Svešais liela auguma kalsns puisis ar zirgastē sasietiem, sen nemazgātiem matiem un skarbu seju apsēdās sakrustotām kājām pie paša ugunskura. Pasniegdams dzēriena pudeli, viņš plati smaidīja.

Vilārds bija slaids, ar biljarda bumbai līdzīgu galvu un cietumnieku tetovējumiem uz katras ādas collas. Pat seju rotāja zīmējumi pa asaru lāsei zem katras acs. Tomēr viskija pudeli viņš aplūkoja ar bērnišķīga apbrīna pilnu skatienu.

-   Tas nu gan bijis viens lielisks konteiners!

Puisis atkal pasmaidīja.

-    Dzērienu veikalā Polka ielā pagājušonakt izcēlās ugunsgrēks. Kamēr liesmas nodzēsa, veikals pamatīgi cieta. Lielāka daļa pudeļu tika saplēstas, bet pārējās policisti un ugunsdzēsēji laikam izmeta. Droši vien man paveicās, ko?

Rozija nešaubījās, ka nodegušais dzērienu veikals un pieminētais konteiners patiešām eksistē. Tādi puiši mēdza parūpēties par patiesām detaļām.

Viņš arī izskatījās pēc bezpajumtnieka: tik sanēsātas bikses, ka grūti pateikt, vai tās sākotnēji bijušas zilas; kreka pīpe mēteļa kabatā; ādas krokās ieauguši netīrumi. Taču acis šo tēlu sabojāja. Tās nebija ne tukšas, ne drūmas, tās nepauda bezcerību. Skatiens šķita ass un modrs. Tāds tips varētu vienā mierā pārgriezt tev rīkli vai iešaut galvā no divsimt jardu attālā jumta.

Klusēdama Rozija vēroja svešinieku. Viskijs ceļoja no rokas rokā no transvestītu prostitūtas, ko dēvēja par Gundegu, pie vienkājaina, bezzobaina vīra ar iesauku Kroplais Sems un tad pie Blēža, slaida, sakumpuša vīra ar sirmiem drediem, kas nevīžīgi sabāzti zem sārtas bērnu cepurītes.

"Es jau arī vairs neesmu pirmā svaiguma," nodomāja Rozija. "Lai gan reiz biju skaista…" Taču kopš tā laika bija pagājuši daudzi grūtos apstākļos pavadīti gadi, un tagad tam vairs nebija nekādas nozīmes, jo viņa lēnām mira vēzis gluži kā skābe bija saēdis jau lielāko daļu viņas vēdera.

Beidzot pudele nonāca pie Rozijas. Dzēriena pietika krietnam malkam un atliktu vēl arī svešiniekam. Tukšodama pudeli, Rozija lūkojās uz viņu. It kā vēlētos, lai viņš tādējādi samaksā par privilēģiju nogalināt bezpajumtnieci.

Viņa ieslidināja tukšo pudeli mēteļa kabatā un ar acīm deva mājienu tīties pie velna.

Svešais pamāja ar roku uz cepeša pusi.

-   Smaržo tiešām labi. Kas tas ir?

Rozija savilka lūpas smaidā, atklādama zobus.

-Cepta žurka.

Muskulītis zem svešinieka kreisās acs noraustījās, taču puisis ātri atguvās.

-   Tāda milzīga žurka!

Gundega ieķiķinājās, tad piesarka un novērsās, kasīdama netīru adatu atstātus pušumus uz kakla.

Kad svešais palūkojās sānis, Rozija viņa acīs pamanīja riebumu. "Varbūt tu tomēr neesi tik skarbs puisis, ko?"

-   Vakariņas gatavas, viņa paziņoja un atkal pasmaidīja.

Pīli viņi ēda kopā ar sakaltušām hamburgeru maizītēm, ko Kroplais Sems bija saubagojis McDonald's virtuvē. Runāja viņi maz, īpaši jau Rozija, kura arī ēda pavisam nedaudz. Vēža un klīnikā iedoto pretsāpju līdzekļu dēļ apetīte bija zudusi.

Bija vēls. Rozija iemeta ugunī dažas pagales. "Varbūt man izdosies palikt dzīvai vismaz tik ilgi, kamēr pārējie ir nomodā."

Blēdis ar nūju sabikstīja uguni un tad no tās aizkūpināja kreka pīpi. Dziļi ievilcis dūmu, viņš pasniedza pīpi Kroplajam Semam.

Tas ari ievilka plaušās dūmu un tad padeva pīpi svešiniekam.

-   Gribi atslābināties, puis? Var dabūt vienu lēto.

Norāvis cepuri, Blēdis uzsita ar to Semam pa galvu.

-   Tu netirgosi mūsu kreku, muļķi!

-   Ei, ir jau labi, attrauca svešinieks un papliķēja sava mēteļa kabatu. Man ir savējais. Uzvilkšu vēlāk.

ja Rozija vēl nebūtu pilnīgi pārliecināta, ka šis puisis tikai tēlo, tad šī replika dotu galīgo apstiprinājumu viņas aizdomām. Pasaulē, kur tev var iedurt sirdī vecu kurpju pāra dēļ, īsts lietotājs nekad un nevienam neatzīsies, ka viņam ir deva.

Kroplais Sems un Blēdis bija beiguši strīdēties, viņi zīmīgi saskatījās un turpināja smēķēt.

Gundega pirmīt aizgāja neēdusi, lai nokārtotu kādas privātas darīšanas. Nu viņa atgriezās ar šļirci rokā, izbrīvēja savu vietu pie ugunskura, paskrāpēja adatu pret akmeni, lai noberztu nogulsnes, un tad mierīgi iedūra sev kaklā.

Vecajiem kauliem krakšķot, Rozija piecēlās kājās.

-   Jāiet parunāt ar šefu.

Viņa izlikās piedzērusies, žestikulēja un kaut ko klusi buldurēja. Izgājusi no ugunskura mestās gaismas loka, viņa sāka skriet.

Aiz muguras dunēja soļi. Vējš plosīja koku galotnes un šalca viņai ausīs. Jau trūka elpas.

Viņa bija aizskrējusi pirmā, taču slepkava strauji tuvojās. Viņas vecās kājas vairs nebija īpaši ātras. "Varētu jau arī padoties pie velna! Es taču tik un tā nomiršu no vēža. Bet svešais neļaus man nomirt uzreiz, jo gribēs, lai vispirms visu izstāstu." Rozija nezināja, cik lielas sāpes spēs izturēt. Katram taču ir savs luzuma punkts.

Dūriens sānā bija teju nepanesams. Rozija palēnināja soli, lai dziļi ievilktu elpu un mēteļa kabatās starp dažādām grabažām sataustītu papīra lapiņu.

"Muļķe! Muļķe! Kā gan es varēju būt tik stulba? Vajadzēja to saplēst sīkos gabaliņos tūdaļ pēc vēstules nogādāšanas, bet tagad… Vainīgi pretsāpju līdzekļi. Tie notrulina prātu, padara mani par aizmāršīgu stulbeni. Bezrūpīgu stulbeni. Jāatrod tas papīrs, jāatrod… Ak Dievs! Ja viņš mani noķers un pārmeklēs, tad noteikti to atradīs, un pēc tam… Kur ir tā sasodītā lapele? Svilpīte, ābola serde, cigaretes, tukša alkohola pudele, papīrs…"

Viņa to savēla bumbiņā un iebāza mutē.

Pa kreisi nobrīkšķēja kāds zars.

Rozija metās bēgt.

Paklupusi pār koka sakni, viņa smagi nokrita zemē. Tukšā pudele zem vēdera sašķīda drumslās. Tās izdūrās cauri biezajam vilnas mēteļa audumam un ietriecās miesā.

Rozija iebāza roku mēteļa kabatā un izvilka lielu lausku, sajuta, kā tā pāršķeļ ādu un kā plūst asinis. Taču viņa smaidīja, jo viņai bija ierocis, lai savainotu uzbrucēju. Rozija vēlējās nodarīt svešajam pāri, lai ari sagādātās sāpes būs nieks salīdzinājumā ar to, kā pēc tam cietīs viņa pati.

Viņa pietrausās kājās. Potīte izrādījās izmežģīta, un viņa grīļodamās atslīga pret koku. Zars iesitās sejā, gandrīz padarot viņu aklu.

Norijusi asaras, Rozija atsāka skriešanu. Svešais bija tuvu, pavisam tuvu. Varēja saklausīt viņa saraustīto elpu, kritušo lapu un skuju čabēšanu viņam zem kājām.

Priekšā mēness gaisma atspīdēja stiklā. Nu Rozija saprata, kur atrodas pie oranžērijām, kur tiek audzētas skaistas puķes. Viņai ši ēka atgādināja volāniem rotātus apakšsvārkus, jo tā bija tik balta un dekoratīva. Netālu vīdēja iela, kur ik bridi varēja parādīties kāds automobilis vai cilvēks, kurš viņai palīdzētu…

Pēkšņi spēcīga roka sažņaudza viņas kaklu un parāva atpakaļ. Kaklā iedūrās dunča asmens gals ne pārāk dziļi, taču pietiekami, lai tecētu asinis. Karstas un biezas. Asmens iešņāpa vēl mazliet dziļāk. Rozija dzirdēja uzbrucēja straujo elpu un sajuta viņa prieku durt.

Svešais pagrieza Roziju pret sevi un pagrūda dunci viņai zem zoda.

-    Un tagad tu man pateiksi, kur tas ir. Atstāstīsi vissīkākajās detaļās, sasodīts!

-   Es ne… ko? Taču viņa zināja, patiešām labi zināja, kas svešiniekam vajadzīgs. Un tādēļ viņa nolēma turēties, jo kuru katru brīdi varēja parādīties kāds automobilis un tad viņa varētu iekliegties, varētu…

-   Runā, vai arī es pārgriezīšu tavu kaulaino rīkli kā tādai vistai!

Bija skaidrs, ka svešais nogalinās viņu, bet vispirms gribēs dzirdēt patiesību. Tad viņa vairs neko nenozīmēs ne svešajam, ne tiem, kas viņu sūtījuši. Tad viņa būs tikai atiris un nevajadzīgs pavediens, kas jāpārgriež. Rozijai negribējās mirt, vismaz pirms Dieva noliktā laika ne… Šī doma šķita tik smieklīga, ka viņa iesmējās. Taču šie smiekli vairāk līdzinājās šņukstam.

Viņš uzskatīja, ka ir uzvarējis. Rozija sajuta, ka viņš atslābst, elpa kļūst rāmāka.

Plaukstā sažņaugto stikla lausku Rozija iedūra dziļi uzbrucējam rokā.

Svešinieks iekliedzās, atkāpās, saķēra roku un sāka lamāties. Rozija cirta vēlreiz, mērķējot viņam acīs. Viņš kustējās tik ātri, ka roka vairāk līdzinājās neskaidrai ņirbai. Rozija atskārta, ka viņai krūtīs kaut kas ietriecas. "Tātad viņš tomēr mani nogalināja. Bet nekas. Tagad es esmu brīva. Atbrīvojusies no viņa. Tagad tik vajag izdurt nelietim acis." Bet, Rozijai par pārsteigumu, roka neklausīja. "Tad skrien! Skrien! Jātiek prom no šejienes…"

Rozija sagrīļojās un zvārodamās aizkļuva līdz ceļam. "Vēl tikai mazliet, un tad brauks kāda mašīna." Viņai bija grūti atgūt elpu.

Pieliekusi galvu, viņa saprata, ka svešais iedūris viņai krūtīs. Redzams bija tikai spals, un tas nozīmēja, ka dūriens ir dziļš, varbūt skāris arī sirdi. Taču nemaz nesāpēja, un tas nešķita loģiski. Pēkšņi Rozija atskārta, ka vairs nejūt kājas.

Viņa nokrita četrrāpus. Priekšā pilēja asinis no brūces kaklā. Nākamajā mirklī acis pamanīja svešinieka vecos, apdilušos zābakus puiša neveiklā maskēšanās Roziju nebija piemānījusi. Gribējās pateikt, ka viņš ir zaudējis, ka viņš ir muļķis, taču pār lūpām šie vārdi nenāca.

Vēl viens solis, un zābaks tika piespiests viņas krūtīm. Tad purngals ietriecās kaklā, nogāžot viņu uz muguras.

Svešais notupās viņai blakus.

-    Tev ir divas iespējas. Ja tu pateiksi, kur tas ir, tad nomirsi ātri un viegli. Ja man nāksies papūlēties, tad tu mirsi ilgi un smagi.

Pēdējiem spēkiem Rozija pasmaidīja.

-   Ej ellē, pretekli!

Rozija sajuta svešinieka dusmas un šaubas, taču vairs neuztraucās par tām. Viņa pavērās naksnīgajās debesīs, vēl pēdējo reizi alkdama ieraudzīt mēnesi, taču to bija aprijuši melni mākoņi. 'Tikai vēl reizi pirms nāves, vēl pēdējo reizi…"

-    Labi, vecā stulbā govs! Viņa elpa šķita karsta un skāņa. Palūkosim, cik stipra tu būsi, kad izduršu tev acis.

Manīdama, ka svešais sniedzas pēc dunča spala, Rozija gribēja raudāt, jo vairs neredzēs mēnesi, bet tad viņa ieraudzīja melnos mākoņus pašķiramies un atspīdam nevis vienu mēnesi, bet divus. Divus lielus, apaļus mēnešus, gluži kā filmas.

Nē, tie nebija mēneši.

Tie bija automobiļa starmeši.

Nošvīkstēja riepas. Kāds skriešus tuvojās.

Kāds teica:

-    Vecīt, viņai krūtīs iedurts duncis!

-    Aizveries, Ronij!

-   Bet, vecīt…

-    Aizveries un zvani uz deviņi, viens, viens!

Rozijas redzeslokā parādījās nepazīstama cilvēka galva ar maigu žokļa līniju un kailu galvvidu. Bet viņa sajuta rūpes un tiešām alka pēc kāda, kurš parūpētos par kaut ko svarīgu.

Nepazīstamais sacīja:

-    Palīdzība jau ir ceļā, tādēļ centieties nezaudēt samaņu, labi? Tikai nezaudējiet samaņu!

"Nē, nē, tas ir pārāk bīstami. Es nedrīkstu…"

Taču viņa nespēja pakustēties, tomēr likās pilnīgi iespējams, ka viņa izdzīvos. Turklāt vajadzēja kaut ko pateikt šim cilvēkam. Vajadzēja panākt, lai viņš saprot.

Viņa mēģināja pacelt roku, lai pievilktu nepazīstamo vīrieti tuvāk. Krūtis izdvesa savādu šņākoņu. It kā viņa censtos elpot zem ūdens.

-    Es dabūju to atpakaļ, viņa izdvesa, vienlaikus izspļaudama asinis. Es dabūju to atpakaļ.

Nepazīstamais apskāva viņu. Roka šķita silta un stingra. Viņš pieliecās tuvāk.

-    Viss būs kārtībā. Jūs atveseļosieties.

"Nē, nē, tu nesaproti…"

Rozija pūlējās papurināt galvu, taču velti. Viņa nespēja pakustēties un vairs neredzēja nepazīstamā cilvēka seju to aizklāja liels un spožs mēness, ielejot viņai acīs brīnišķīgu baltu gaismu. Bija dzirdamas sirēnas. Laika acīmredzot atlicis pavisam maz. "Patiesība. Jāpanāk, lai viņš uzzina patiesību. Jāpateic, ka viņi…"

-   Viņu nevajadzēja nogalināt, Rozija sacīja, spļaudama koši sarkanas asinis un vēl pēdējo reizi ievilkdama elpu. Viņš nedzēra no kaulu altāra. Es dabūju to atpakaļ.

Glabātāja

...

Pirmā nodaļa

Noriļskas soda nometne, Sibīrija, PSRS

1937. gada februāris

Ļena Orlova redzēja vilkus. Tie uzglūnēja no nakts aizsega pie pašas prožektoru mestās gaismas kūļa malas, viņu kustības bija zaglīgas, astes gandrīz skāra sniegu.

Viņa pielika soli. Velteņi slīdēja pa sasalušajām ceļa grambām. Varēja redzēt elpas mutuļus. Viņai sala, ļoti sala, un šķita, ka pec ikvienas pēkšņas kustības gaiss apkārt nočab kā papīrs.

Līķi viņa pamanīja tikai tad, kad gandrīz uzskrēja tam virsū. Tas karājās aiz kājām pie nometnes vārtu staba kails, ar stiepli sasietām rokām uz muguras, galva noliekusies uz sāniem, acis pievērtas. Virs sasietajām kājām Ļena ieraudzīja pienaglotu dēli, uz kura spilgti sarkaniem burtiem bija rakstīts: "No Noriļskas aizbēgt nav iespējams."

Sargbūdas durvis atvērās, un viņa pagriezās. Sirds krūtīs spēcīgi sitās.

"Stulbene tu esi, Ļena! Beidz tā raustīties! Citādi viņi sapratīs, ka tev prāta kas nelāgs, iekams būsi sākusi rīkoties."

No sargbūdas iznāca vīrietis zilā NKVD formastērpā. Viņš pastiepa roku.

Dokumentus!

Ļena parakņājās vateņa kabatā, lai uzmeklētu personu apliecinošo dokumentu un pārvietošanās atļauju. Brīdī, kad viņa pasniedza tos sargam, vējš sašūpoja līķi pie vārtu staba. Vilki tumsā iegaudojās.

Kareivis pacēla dokumentus tuvāk virs durvīm piekārtās lampas mestajai gaismai. Jau divsimt septiņdesmit divas dienas viņa katru vakaru veica ceļu no personāla barakām cauri šiem vārtiem un līdz soda nometnes izolatoram, kur naktsmaiņā strādāja par medmāsu. Un katru vakaru šis pats sargkareivis prasīja viņai uzrādīt dokumentus. Viņš tos rūpīgi izpētīja, salīdzināja seju ar fotogrāfiju, pārbaudīja zīmogus, parakstus un Dievs zina ko vēl, it kā pēkšņi kaut kas no ta visa būtu citāds nekā iepriekšējā reizē.

Bija tik auksts, ka šķita viņa varētu izspļaut lāstekas. Ļena sita ar dūrēm pa augšdelmiem un mīņājās no vienas kajas uz otru, taču panāca vien to, ka notrauca uz vateņa sakritušo sniegu.

-   Viss kārtībā, sargkareivis paziņoja un pasniedza dokumentus Ļenai.

Tie apliecināja, ka Ļena ir brīva strādniece, kurai atļauts ieiet pa vārtiem un iziet bez bažām par nošaušanu. Ka viņa ir "brīva" strādāt arodu, ko viņai atvēlējusi Valsts vietā, kurp Valsts viņu nosūtījusi. Ironiju, ka šī vieta izrādījusies soda nometne, šķiet, saprata tikai Ļena. Pārvietošanās atļauja bija tāds pats jociņš. Viņas tēvs bija tautas ienaidnieks un izsūtīts uz šejieni izciest mūža ieslodzījumu. Ļena, kā jau viņa meita, tika izsūtīta līdzi. Viņa drīkstēja brīvi pārvietoties pa šo nelielo Sibīrijas nostūri, pa Taimiras pussalu, taču ārpus tās kāju spert viņai bija aizliegts.

Acīmredzot sargkareivis nodomāja, ka viņa sasalusi ragā, jo nepacietīgi pavēcināja roku.

-    Es teicu, ka viss ir kārtībā. Tu drīksti iet.

-   Ak es, laimīgā, Ļena klusi nočukstēja.

Uz līķi viņa vairs neskatījās un iegāja pa vārtiem, taču tā klātbūtni sajuta gluži kā uz pleca sēdošu maitasputnu. "No Noriļskas aizbēgt nav iespējams. Jā, tā viņi domā gan…"

Jo tonakt viņi ar Koļu mēģinās pierādīt pretējo. Vai ari vilkiem būs papildu maltīte.

Ļena uzmanīgi aizvēra acis ieslodzītajam, kurš miris apmēram pirms stundas. Viņa medicīniskās kartes ailītē "Nāves cēlonis" Ļena ierakstīja: "Sirds mazspēja." Vārdu "bads" viņai bija aizliegts lietot.

Viņa ieskatījās pulkstenī, un sirds sāka pukstēt straujāk. Pāri vienpadsmitiem. "Svētā Dievmāte! Kur ir seržants Čirkovs? Viņam jau jābūt šeit. Un pusnaktī mums ar Nikolaju jābūt pagalma otrā pusē aiz atejām, gataviem tikt pāri neitrālajai teritorijai četrdesmit piecās sekundēs, kamēr prožektori ir izslēgti un torņos notiek sardzes maiņa. Bet mēs nedrīkstam aiziet no izolatora, kamēr seržants nav veicis ikvakara gultu parbaudi."

Vērdamās pulkstenī, Ļena skaitīja sekundes. Izvēles nebija, vajadzēs ķerties pie darba. Pneimonija, dizentērija, apsaldējums… Slimnieku gultas bija vien nedaudz lielākas par koka lāviņām, un tās klāja tikai raupjas segas. Un te vienmēr bija ļoti, ļoti auksts. Viņa sasprindzināja dzirdi, lai saklausītu seržanta smagos soļus. Pagāja vēl piecas minūtes. Tad desmit.

Ļena pietuvojās nākamajai gultai. Zēns bija mēģinājis izdarīt pašnāvību, ar zobiem pārkožot vēnas uz delnu locītavām. Līdz ritam viņš nomirs. Vecais vīrs blakus gultā iecirtis pats savā kājā…

Nočīkstēja sarusejušas eņģes, un durvis atvēras. Ļena gandrīz izmeta no rokām paplāti ar sterilajiem apsējiem.

Seržants Čirkovs ienāca, auksta gaisa mutuļa apņemts, un nokratīja sniegu no zābakiem. Sārtā seja atmaiga biklā smaidā, kad viņš ieraudzīja Ļenu.

-   Tātad šonakt dežurē tu. Es jau cerēju, ka tā būs… tas ir… es… Piesarcis viņš novērsās. Biedre Orlova, viņš izgrūda, neveikli pamādams ar galvu.

-    Biedri seržant. Ļena nolika paplāti un slepus ielūkojās rokas pulksteni. Vienpadsmit un astoņpadsmit minūtes. "Laika joprojām pietiek. Galvenais, lai seržants veikli izpilda savu pienākumu un iet prom."

Viegliem soļiem seržants aizgāja līdz krāsnij un pacēla šineli, lai sasildītu muguru. Krāsns patiesībā vien neliels ogļu katls no dzelzs šaurajā, garajā un izsalušajā telpā deva pārāk maz siltuma.

-    Vai dzirdēji par šorīt sacelto jezgu? seržants vaicāja.

-   Redzēju sekas. Karājas pie vārtu staba.

-   Jā… Seržants paraustīja plecus, it kā gribētu teikt: "Ko gan citu varēja gaidīt?" Viņš jau izvilka no šineļa kabatas tabaku un papīru, un Ļenai izmisumā gribējās kliegt. Tas zeks bija muļķis, seržants turpināja, noplēšot avīzes gabalu un uzberot uz tā sliktu tabaku. Vai tiešām viņš domāja, ka tiks pāri žogam dzīvs? Ja arī kādā brīnumainā kārtā viņam tas izdotos bez neskaitāmiem ložu caurumiem ādā, tālāk viņu gaidītu Sibīrija, nevis pastaiga pa Sarkano laukumu.

Ļena uz brīdi novērsās no daļēji amputētās pēdas, ko tobrīd mazgāja. Aizkūpinot cigareti, seržants bija pagriezis galvu sānis.

Pēkšņi prātā iešāvās briesmīga doma seržants zina par viņas nodomu un tādējādi brīdina. Bet tad viņš atkal paskatījās uz Ļenu, un sārtajā sejā nebija lasāms nekas aizdomīgs.

-   Jums taisnība, Ļena sacīja. Ieslodzītajam nav nekādu izredžu.

-Tad kādēļ viņi to dara? Vai tu vari to pateikt? Kāpēc viņi mēģina aizbēgt, ja zina, ka tas ir bezcerīgi?

-    Nezinu, Ļena sameloja.

Viņa aplika jaunu apsēju ap jēlajiem amputēto pirkstu stumbeņiem. Vīrs gulēja rāms, cieši aizžmiegtām acīm, un neizdvesa ne skaņu, lai gan noteikti cieta milzu sāpes. Viņš pats to bija izdarījis. Paņēmis cirvi un mēģinājis nocirst sev kāju, lai tiktu prom no niķeļa raktuvēm. Tas bija neprātīga izmisuma solis, bet Ļena labi saprata šādu rīcību.

Beidzot seržants atkapās no krāsns, bet nesāka skaitīt gultas. Viņš devās pie loga. Ļena šaubījās, vai viņš tur redz kaut paša atspulgu, jo stiklu klāja bieza ledus kārta.

-   Drīz sāksies ļntrga. To var just gaisā. Nevajag… Viņš apklusa. Tagad Ļena bija pārliecināta, ka seržants mēģina viņu brīdināt. "Nevajag! Nedari to, ko esi ieplānojusi, Ļena Orlova! Ne šonakt. Vispār nevajag."

Klusums ievilkās, un drīz Ļena neizturēja.

-    Ko nevajag?

-   Neko. Bet tādā sniegputenī var apmaldīties pat pa ceļam no virtuves uz ateju. Ja gribi, lai pēc maiņas kāds tevi pavada uz barakām…

Viņa izmocīja smaidu.

-    Labprāt.

Plati pasmaidījis, seržants sasita plaukstas.

-   Tad jau viss kārtībā.

Ļena ieskatījās rokas pulkstenī. Vienpadsmit un divdesmit septiņas. "Augstais Dievs!"

-   Seržant, vai jūs…

-   Zinu, zinu. Pienākums sauc. Viņš izņēma no kabatas papīra lapu. Kā redzu, šonakt atkal ir pilna māja.

Valdīja noteikums, ka ieslodzītajam, lai nokļutu izolatorā, jābūt sakropļotam vai saķērušam trīsdesmit deviņu grādu temperatūru. Un te gultas allaž bija pilnas. Seržantam pietiktu ar vienu skatienu pāri istabai, lai konstatētu, ka visas gultas ir aizņemtas, taču noteikumi paredzēja, ka tās jāsaskaita, un tādēļ viņš skaitīja.

Kamēr seržants soļoja gar gultu rindām un salīdzināja vārdus uz kartēm ar vārdiem viņa sarakstā, Ļena iemeta netīros apsējus spaini un devās pie nākamā pacienta.

Beidzot seržants bija ticis galā ar skaitīšanu, taču prom negāja, nostājās viņai līdzās un noraudzījās, kā viņa apmazgā mirstoša cingas slimnieka pūžņaino seju.

-   Saki, biedre Orlova, kā tu esi nokļuvusi tādā vietā kā Noriļska?

Aizlikusi salmiem līdzīgu matu cirtu aiz auss, Ļena kaut ko ierakstīja slimnieka medicīniskajā kartē. "Vienkārši tinies," viņai gribējās kliegt. "Tinies prom, prom, prom…"

-   Esmu te dzimusi. Patiesību sakot, netālu no šejienes, Pjasino ezera krastā. Un izolatorā strādāju tāpēc, ka Revolūcija savā bezgalīgajā gudrībā man liek to darīt.

Seržants apslāpēja vaidu.

-   Ak, Ļena! Tā nevajadzētu runāt. Turklāt… Vai tu domā, ka man kāds prasīja, vai es gribu sargāt nožēlojamus zekus mūžīgā sasaluma zemes malā? Taču kolektīva vajadzības allaž jāliek augstāk par indivīda vēlmēm.

Tiklīdz vārdi bija izskanējuši pār lūpām, Ļena zināja, ka tāda vieglprātība var sagādāt problēmas. Iespējams, seržants jau apsvēra iespēju ziņot par viņu poļitrukam. "Ak, nu jau man ir vienalga. Naktī es būšu prom, prom, prom."

Iestājās klusums. Tas ieilga, nepatīkami ievilkās.

-    Bet… vai tu tiešām esi viena no viņiem? seržants beidzot pajautāja, un Ļena saprata, ka ar "viņiem" domāti jakuti, ziemeļbriežu gani ar tumsnēju, sīkstu ādu, platām sejām un šaurām acīm. Tavas acis ir gluži ka manas dzimtenes debesis pirms negaisa vasarā. Un tavi mati… Šķipsna atkal bija atrisusi, un viņš pasniedzās, lai aizliktu to Ļenai aiz auss. Tie ir vēja šūpotu nobriedušu kviešu krāsā.

No pieskāriena satrūkusies, Ļena atkāpās.

-    Nezināju, ka esat tāds dzejnieks, biedri seržant. Un jūs maldāties. Mana māte tiešām ir jakutiete, un es esmu ļoti līdzīga viņai, tāpat kā viņa līdzinājās savai mātei un tā tālāk. Tādas asinis kopš laika gala.

Viņa atkal slepus ieskatījās pulkstenī. Vienpadsmit un trīsdesmit astoņas. "Nu jau ir par vēlu, mums nekas neizdosies. Nē, tomēr jāmēģina. Rīt komandants pārceļ mani uz dienas maiņu, un tā turpināsies mēnešiem ilgi. Tad pienāks vasara, un es būšu pārāk…"

Piespiedusi roku vēderam, viņa secināja, ka tas joprojām ir plakans. "Taču ilgi tā vairs nebūs. Šonakt vai nekad."

-    Piedodiet, biedri seržant, Ļena sacīja, pacēlusi līdz malām pilnu padubi. Bet, kā redzat, man ir daudz darba.

-Jā, protams. Man arī vajadzētu doties apgaitā, bet drīz taču mēs tiksimies, vai ne? Atnākšu no rīta, labi?

-Ja, tiksimies vēlāk.

Vērodama seržantu aizejam, Ļena izjuta nožēlu. Viņas bēgšanā vainos Čirkovu, kam piespriedīs divdesmit gadus šajā pašā soda nometnē, kuru viņš tagad apsargā.

Pie durvīm viņš pagriezās.

-   Zini, visi zeķi jau nenomirst. Ja tu izpildi savu normu un ievēro noteikumus, tad tev nav jāmirst.

Viņš apklusa, it kā gaidīdams atbildi, taču bailes aizžņaudza Ļenai rīkli. "Seržants kaut ko zina," viņa domās sprieda. "Noteikti. Bet kā viņš varēja uzzināt? Varbūt Nikolajs izpļāpājies?"

Taču Nikolajs nekad un nevienam neko neteiktu, jo tieši viņš tādā gadījumā zaudētu visvairāk. Ja viņu pieķertu palīdzam ieslodzītajam bēgt, viņai piespriestu divdesmit gadus sieviešu nometnē tālu prom no šejienes, dziļi Sibīrijā, un ceļu atpakaļ viņa nekad neatrastu. Bet Nikolajam nebūtu ne tiesas, ne sprieduma. Viņu gluži vienkārši atvilktu atpakaļ, nostādītu blakus izraktam kapam un nošautu.

Seržants joprojām stāvēja pavērtajās durvīs, laizdams iekšā aukstumu. Beidzot viņš pagriezās un aizgāja.

Ļena nogaidīja vairākas sekundes gadījumam, ja seržants tomēr atgriežas. Tad viņa nolika padubi, pāri istabai pieskrēja pie pēdējās gultas kreisajā pusē, pie sienas. Tur gulēja vīrietis, kurš satrauca viņas elpu un nervus kopš dienas, kad viņa pirmo reizi spēra savu kāju izolatorā.

Viņš izskatījās pēc miroņa.

"Nē, tā tikai liekas vājās gaismas dēļ, jo lampas un krāsns atrodas pārāk tālu. Viņš guļ, tas arī viss. Ir gluži vienkārši aizmidzis."

Ļena paķēra viņa medicīnisko karti, lai apskatītos, ko nometnes ārsts ierakstījis no rīta. "Nikolajs Popovs, ieslodzītais nr. 35672. Drudzis, plaušu karsonis."

Nometusi karti uz gultas, Ļena pieliecās un pieskārās Nikolaja pierei. Vīrietim tiešām bija drudzis, un viņš svīda par spīti aukstumam, bet to jau varēja gaidīt. Viņam vajadzēja saslimt tik nopietni, lai saņemtu atļauju doties uz izolatoru, un ieslodzīto vidū valdīja uzskats, ka drudzi var izraisīt, norijot milzīgu devu vārāmās sāls. Nikolajs jokoja, ka jebkas ir daudz labāk par savu pirkstu nociršanu.

Taču drudzis itin viegli varēja paraugt plaušu karsoni.

Viņa atkal pieskārās Nikolaja pierei.

-    Koļa?

Vīrietis satrūkās, un nobrikšķēja ledus, kad viņš pacēla galvu. Sasvīdušie mati bija piesaluši pie gultas dēļa.

-    Ļena, viņš izdvesa un ieklepojās. Vai jau ir laiks? Mēs ejam?

Dziļais klepus Ļenai nepatika, taču Nikolaja acis šķita skaidras, spožas.

-    Mēs kavējam. Nolādētais seržants! Jau domāju, ka viņš nemūžam neaizies. Viņa ieskatījas pulkstenī. Palikušas vien piecpadsmit minūtes. "Nedari to, ko esi ieplānojusi, Ļena Orlova! Nevajag…"

Nikolajs atmeta nodilušo bruņo segu un, piecelies sēdus, uzsmaidīja Ļenai.

-    Vai tu nedusmojies uz mani?

-    Es nekad nedusmojos. Ļena attapās, ka smaida un veras vīrieša sejā, kurā pat tādā brīdī manīja bravuru, kas bija piesaistījusi viņu jau pašā sākumā. Taču šoreiz viņai likās, ka aiz draiskajām liesmiņām viņa skatienā slēpjas vēl kaut kas.

Ļenai gribējās ticēt, ka tā ir mīlestība.

Nikolajs izlikās nespēkā sabrūkam, kad Ļena palīdzēja viņam nostāties kājās. Nejaušam aculieciniekam viņa bija nolēmusi teikt, ka Popovam ir tīfs un viņa to ved uz infekcijas slimnieku palātu. Taču pārējie segās ietinušies pacienti šķita dziļi aizmiguši vai izlikās par tādiem.

Abi veikli tika līdz noliktavai, kas likās tikai nedaudz lielāka par skapi. Tā atradas visnotaļ tālu no krāsns, tādēļ viņus apņēma balti gaisa mutuļi, kas cēlās no grīdas.

Noliktava bija pārblīvēta. Tur mētājās vecs rakstāmgalds un krēsls, sapelējušu segu kaudzes, nobružātas mapes un salauzti instrumentu skapīši. Logs bija vien tik liels, lai abi varētu izspraukties cauri.

Pagrūdusi malā rupjaudekla maisu kaudzi un kasti ar vecām avīzēm, Ļena ieraudzīja afišu, kurā bija redzams Josifs Staļins salutējam padomju strādniekam. Šķita, ka Nikolajs novaidas, kad viņa saplēsa Dižā Vadoņa seju uz pusēm. Ļena klusībā pasmaidīja. "Varbūt tu, Koja, nemaz neesi tāds dumpinieks, kādu sevi iedomājies, ko?"

Aiz afišas atradās vāji pieskrūvēts, nevis pienaglots dēlis, un aiz tā divas reiz trīs pēdas liels caurums sienā. Ļenai likās, ka viņa dzird tikšķam tik dārgās minūtes, un viņa vilka ārā no ādām darinātus guļammaisus, cimdus, kažokādas cepures un fufaikas garas jakas no visbiezākās ziemeļbriežu ādas. Nikolajam tika arī siltas bikses ar vates starpkārtu un velteņu pāris.

Klusēdama viņa visu pasniedza Nikolajam, viņš sāka ģērbties, vilkdams visu virsū apdriskātajam ieslodzītā tērpam.

Tikmēr Ļena sadabūja mugursomu, ko bija piebāzusi ar sausu rupjmaizi, personāla virtuvē nozagtiem taukiem, stieples cilpu slazdiem, sērkociņu kasti, blašķi ar vodku un dažus simtus rubļu, ko laika gaitā izdevās iekrāt no tik niecīgās aldziņas. Guļammaisus viņa iedeva Nikolajam, bet pati uzmeta plecā mugursomu.

Tad viņa paņēma sniega kurpes šauri, uzliekti gremzdu dēlīši, kas sasieti ar briežādas sloksnēm. Viņa cerēja, ka atstātās pēdas ātri vien aizvilks krītošais sniegs.

Nikolajs iesmējās, kad Ļena viņam pasniedza tādas pašas kurpes.

-    Tu tiešām tici, ka mēs liksim tās lietā? Man šķita, ka tu no tās paslēptuves izvilksi vismaz ragavas un astoņus ziemeļbriežus.

Ļena piespieda pirkstu pie lūpām, taču atkal smaidīja. Tad viņa sameklēja pēdējo dārgumu: slikti izžāvētu aitadu, kurā ietīts pavāram nozagts nazis. Pavārs allaž tā pielakās pašbrūvēto, ka nepamanītu pat to, kā viņam nocērt galvu.

Tas bija jakutu nazis ar neparasti izliektu, abpusgriezīgu asmeni. To ieraugot, Nikolajs iesvilpās. Ļena jau sniedza nazi mīļotajam, bet pēdēja brīdī pārdomāja, aizbāza to sev aiz bikšu jostas un ar garu resnas virves gabalu piesēja aitādu pie gurniem.

No kažokādas cepures uzlocītās malas apakšas viņa palūkojās uz Nikolaju.

-    Esi gatavs?

Viņš pašpārliecināti salutēja, un tanī brīdī Ļena viņu mīlēja vairāk nekā dzīvību.

Logs izrādījās aizsalis, taču Nikolajs ar elkoni izsita rūti. Ļena pirmā uzrāpās uz palodzes un nolēca zemē. Māca bailes, ka tūdaļ no sargtorņa atskanēs trauksmes signāls. Pēkšņa kustība pie ieejas vārtiem tā pārbiedēja, ka sirds apmeta kūleni, taču ieskatoties viņa saprata, ka tie ir tikai spocīgie vilku silueti.

Tikuši prom no izolatora, viņi turējās tumsā, kamēr nonāca līdz atejām. Sniga arvien vairāk, lielām, slapjām pārslu pikām. Seržantam taisnība tuvojās purga. Sals šķita vēl briesmīgāks un oda pēc metāla.

Garām paslīdēja prožektora gaismas kūlis, un abi pieplaka pie pavirši apstrādātās atejas sienas.

Ļena nopētīja plašo neitrālo teritoriju jeb zapretnaja zona. Tā stiepās starp nometnes ēkām un dzeloņstiepļu žogu, kas slējās sešu rituļu augstumā. Tobrīd pār teritoriju gaismu lēja divi prožektori, kas uzstādīti sardzes torņos pa labi un pa kreisi no viņiem. Nekavējoties nošauts tiks ikviens ieslodzītais vai brīvais strādnieks -, kurš spēris kāju aizliegtajā zonā.

Nikolajs pirmais pamanīja vietu, kur žogs nepiegūla cieši zemei. Bedre aiz atejām bija pietiekami dziļa, lai viņi varētu palīst zem stieplēm. Un tieši Nikolajs bija ievērojis, ka prožektori sardzes maiņas laikā tiek izslēgti uz četrdesmit piecām sekundēm.

Bet pagaidām gludo baltā sniega virsmu šķēla koši dzeltenas gaismas kūļi. Ļena caur ledū sasalušajām skropstām ieskatījās rokas pulkstenī. "Jau pāri pusnaktij. Ak Dievs! Esam nokavējuši. Sargi droši vien nomainījušies, kamēr mēs vēl bijām noliktavā, un tagad mēs te esam kā slazdā. Nedrīkstam doties uz priekšu, un arī atpakaļceļa nav…"

Prožektors nodzisa.

Tā kā Nikolajs jau bija meties skriešus, Ļena sekoja viņam, vilkdama aiz sevis pa pusei izžāvēto aitādu, lai tā aizslaucītu pēdas un neļautu suņiem saost, kurp viņi patiesībā devušies.

"Pārāk ilgi, mēs kavējamies pārāk ilgi."

Ik mirkli prožektori varēja atkal iedegties. Tad automātu kārta noguldītu viņus zemē, un abu līķi tiktu piekārti pie vārtu staba vilkiem apēšanai.

To, ka Nikolajs apstājies, Ļena saprata tikai brīdī, kad uztriecās viņam virsū. Sitiens bija tik spēcīgs, ka vīrietis nolamājās un gandrīz iegāzās dzeloņstiepļu rullī.

Viņš māja, lai Ļena iet pirmā. Stumdama uztūkušo mugursomu pa priekšu, Ļena sāka līst uz vēdera. Prātā nemitīgi zibēja doma: "Par ilgu, par ilgu, par ilgu…" Šķita, ka viņa pārāk tūļājas; tūdaļ iedegsies prožektori, atskanēs šāvieni, nošvikstēs lodes…

Beidzot viņa bija brīvībā, otrpus dzeloņstiepļu žogam. Pietraususies kājās, viņa atskatījās. Saredzēt varēja tikai Nikolaja galvu uz sniega. Viņš nekustējās.

Uz brīdi viņa iedomājās, ka Nikolajs sastindzis, jo ieraudzījis sargu, bet tad saprata dzeloņstieples ieķērušās viņam vateņa mugurā. Nikolajs raustījās un grozījās, taču atbrīvoties nespēja. No stieplēm tinkšķēdamas lejup krita lāstekas. Pēc mirkļa atskanēja nepārprotams troksnis kāds sagatavoja ieroci šaušanai.

Stāt!

Otrā nodaļa

/

No bailēm sirds teju pamira.

-   Svētā Dievmāte! Lūdzu, nešaujiet! žēli sauca kads vecs vīrs aiz atejām. Es nebēgu. Man tikai piemetusies pamatīga caureja.

Ļena mēģināja atbrīvot Nikolaja vateni no dzeloņstieplēm, taču neveiksmīgi.

-    Vai nevar pagaidīt līdz rītam? atsaucās kāds jaunāks vīrietis. Tas, kuram rokā bija ierocis.

-   Godīgi sakot… nē.

-   Tad pasteidzies!

Vēlreiz spēcīgi parāvusi vateni, Ļena beidzot atbrīvoja Nikolaju.

-   Ātrāk! Kāpēc jūs, cilvēki, vienmēr steidzaties un steidzaties? Valsts devusi man iespēju divdesmit piecus gadus pavadīt šajā paradīzē; tad kāpēc man jāsasteidz… Vecā vīra balss apklusa, kad sasalušais sniegs viņiem apkārt uzplauka zeltainā mirdzumā.

Prožektori atkal iedegās.

Kā neprātīgs Nikolajs metās bedrē zem žoga, satvēra Ļenu aiz rokas un rāva sev līdzi. Ar acs kaktiņu Ļena saskatīja slīdošos gaismas kūļus. Tuvāk, arvien tuvāk. Bailes pārņēma viņu visu. "Mums neizdosies…"

Pēkšņi nakts klusumu pāršķēla gaudošana, rūkšana un atiezti zobi. Vilki beidzot bija devušies mieloties ar mirušā zeka līķi. Prožektori pievērsās vārtiem. Sargi torņos izšāva. Vīrietis iekliedzās.

Ļena paklupa, gandrīz nokrita, taču neatskatījās.

Nokļuvuši vietā, kur nesniedzas prožektoru gaisma, viņi apstājās tikai tik ilgi, lai piestiprinātu kājām sniega kurpes. Ļena centās saklausīt suņu rejas, griezīgos slieču šņirkstus, kad kareivji ielec dzelzs ragavās, taču skanēja vien vēja šalkas.

Viņi bija tikuši jūdzi tālāk, kad brāzmas kļuva spēcīgākas, triecot sniega pikas abiem sejā un veļot krītošo sniegu ledainos mākoņos. Ļena apstajās, lai izberzētu acis ar piedurkni un notrauktu lāstekas no uzacīm.

Nikolajs nostājās blakus. Paliecies uz priekšu, viņš iesprauda rokas sānos un cīnījās pēc elpas.

-    Drīz purga mūs noķers. Ļenai nācās pacelt balsi, lai pārkliegtu vēju. Tad mums iet būs ļoti grūti.

Galvu pieliecis, Nikolajs viņai plati uzsmaidīja.

-   Grūti iet, ko? Un kā tad mums klājies līdz šim? Viegli kā siltā vasaras dienā pludmalē?

Ļena papurināja galvu. Lai visu paskaidrotu, vajadzētu lieki tērēt spēkus, turklāt nebija jau nekā skaidrojama. Purgu nepieciešams piedzīvot, lai tai noticētu, un tad atlika vien lūgties, lai šis piedzīvojums tevi nenogalina. Drīz viņiem aiz muguras nebūs pēdu, un priekšā nebūs redzams ne horizonts, ne zeme, ne debesis. Tikai stiprs sniegs un vējš, kādu grūti pat iedomāties.

Pēkšņi Nikolaja augums noraustījās, un viņš sāka neganti klepot. Atkal spējīgs ievilkt gaisu, viņš sacīja:

-    Ir sasodīti auksts. Plaušas tādā salā tiek saraustītas sīkos gabaliņos… Cik tālu mēs esam no tās tavas slepenās alas?

-    Netālu.

Viņš lēni iztaisnojās un palūkojās apkārt. Ļena zināja, ka neko daudz viņš polārajā nakti nesaskatīs.

-    "Netālu," viņa saka. Ļena, mīļā, ludzu, neteic, ka mēs esam apmaldījušies!

Vīrieša balsi Ļena saklausīja ķircināšanos, taču klepus un negaidītais miklums viņa elpā biedēja. Vai piepūles dēļ drudzis sasniedzis plaušas?

Novilkusi cimdu, Ļena pieskārās Nikolaja sejai. To klāja plāna ledus kārtiņa sasaluši sviedri.

Taču viņš smaidīja.

-    Es tikšu galā, mīļā, Nikolajs mierināja. Zem mana šarma slēpjas viens briesmīgs nelietis. Bet… kā gan tu vari būt tik pārliecinātā par to, kur mēs atrodamies? Te valda piķa melna tumsa, un viss šķiet saplūdis vienā masā. Ir tikai sniegs un sniegs.

-Šī zeme ir iesūkusies man asinīs. Es atradīšu ceļu pat tad, ja man aizsies acis.

Tomēr viņa izmantoja virvi, lai sasaistītu abus kopā kad purga pieņemsies spēkā, abi tiešām bus gluži ka akli un neredzēs tālāk par savu degungalu. Jau pēc dažām sekundēm viņi vairs neredzēs viens otru, un tas nozīmēs, ka no rīta Nikolajs būs miris.

Purga sākās pēc divām stundām.

Negantais vējš trieca sniegu viņai acīs un mutē, sals dedzināja plaušas ikkatrā elpas vilcienā. Viņa prātoja, kā klājas Nikolajam. Aiz muguras viņš nebija saskatāms; tikai vienmērīgais smagums virves galā apliecināja, ka viņš joprojām seko. Pāris reižu viņš bija nokritis, jo virve pēkšņi nostiepās, taču viņam izdevās piecelties kājās.

Viņi bija pieveikuši vismaz trīs jūdzes un tikuši līdz nelielajai aizai. Ieeja taja atgādināja zābaku, kam purngalā izvietojies ezers vienīgā vieta, kuru Ļena uzskatīja par mājām. Tas nebija Pjasino ezers par to viņa seržantam sameloja. Mazais Sibīrijas ezeriņš, kura apkaimē viņa dzimusi, nav atrodams nevienā kartē. Uz turieni neved ceļi, un ziemā pat briežu pēdas tur apslēpj dziļš sniegs.

Arī par citām lietām Ļena meloja. Viņas māte bija nevis jakutiete, bet toapotrore no burvju cilts.

"Man vajadzīga burvju palīdzība. īsta burvestība, lai apslāpētu purgu un mēs nonāktu ala, iekams Koļa…"

Virve nostiepās.

Ļena gaidīja, bet šoreiz Nikolajs necēlās kājās.

Stingri turēdama virvi, Ļena tuvojās Nikolajam. Kopš brīža, kad viņš nokrita, bija pagājušas tikai dažas sekundes, bet viņu jau klāja bieza sniega kārta.

Viņa sagrāba vīrieti aiz vateņa un piecēla sēdus. Galva savādi šūpojās, un viņš elpoja gluži kā slīcējs.

-    Koļa, celies! Mums jāiet uz priekšu.

Vīrieša augumu satricināja spēcīgs klepus.

-    Nevaru. Sāp krūtis.

Ļena sapurināja Nikolaju.

-    Neuzdrošinies pamest mani vienu, Koļa!

-   Nē, es negribu mirt… Viņš satvēra sievietes rokas, un pēkšņi viņa apledojusī seja atradās tikai dažu collu attālumā no Ļenas sejas. Ja tu mani mīli, tad neļausi man nomirt.

-   Tu nenomirsi.

-    Apsoli!

-   Apsolu… Koja, lūdzu, celies! Vairs nav tālu, taču panest es tevi nevaru.

-Jā, jā. Celties… celties…

Ļena iekārtoja savu plecu Nikolaja padusē un palīdzēja viņam pietrausties kājās. Viņš sagrīļojās, taču nenokrita.

Pirmīt viņa sacīja, ka vairs nav tālu, taču pārliecināta par to nebija. Viņiem jau vajadzēja stāvēt ezera krastā, taču to nekur neredzēja. Šķita, ka viņi ir apmaldījušies sniega, vēja un sala pasaulē.

Cīnīdamās uz priekšu, Ļena zaudēja laika izjūtu. Viņa turēja Nikolaju ap vidukli, palīdzot turēties pretī vējam.

Nikolajs bija jānogādā alā pēc iespējas ātrāk, citādi viņš nomirs. Ļena jutās ārkārtīgi nogurusi.

Pēkšņi Nikolajs paklupa un smagi atslīga pret Ļenu. Viņa sagrīļojās, izmisīgi pulēdamās noturēt mīļoto, un iekliedzās, kad lielais smagums gandrīz izlauza viņai roku. Tomēr viņam izdevās palikt kājās, un viņi turpināja ceļu.

"Vairs nav tālu. Tikai viens solis, Koļa. Un viss. Nekrīti man virsū. Nekrīti…"

Viņš nokrita, un šoreiz pavilka Ļenu līdzi.

Abi iegāzās tumsā, ietriecās dziļajā, mīkstajā sniegā un vairākas reizes pavēlās uz priekšu, kamēr apstājās kupenā. Tā šķita tik silta un mīļa, ka Ļenai gribējās palikt tajā un vismaz kādu bridi atpūsties.

Bet viņa zināja, ka apstāšanās nozīmē nāvi.

Spārdīdamās viņa centās atbrīvoties no varenā sniega un saprata, ka vairs neatrodas uz tundras zemes. Viņi gulēja uz ledus.

Ezers bija atrasts.

Nikolajs nekustēdamies joprojām gulēja kupenā. Ļena nokrita ceļos mīļotajam līdzās un stipri sapurināja viņu. Vairs nebija spēka kliegt, turklāt viņš tāpat nedzirdētu.

Ļena atkal sapurināja Nikolaju un atskārta, ka viņš sakustas. "Celies augšā, celies augšā, celies!" viņa klusībā skaitīja gluži kā lūgšanu. Un ar viņas palīdzību Nikolajam izdevās nostāties uz kājām.

"Vēl tikai viens solis, Koļa. Tikai viens solis."

Pati viņa soļus spēra gluži instinktīvi, juzdamās akla šajā melnajā vēja un sniega murgā. "Vēl tikai viens solis, vēl viens…"

Abi ietriecās ledus sienā.

Ūdenskritums.

Vasarā kūstošā sniega un palu ūdeņu straumes pāri augstās, stāvās kraujas malai gāzās ezerā, bet ziemā šis ūdenskritums sasala.

Taču jebkurā gadalaikā ūdenskritums slēpa ieeju alā. Vispirms vajadzēja zināt, ka drīkst iet pa šauro klintsradzi starp ūdenskritumu un krauju, un ari tad cilvēks redzēja tikai varenu klints sienu. Tikai toapotroru burvju cilts pēctece zināja, kas jāmeklē.

Viņa zināja, ka patiesībā tās bija divas sienas, kas daļēji sedz viena otru un veido tikai pēdu platu spraugu. Ja cilvēks uzdrošinās iespraukties pa to un līst dziļāk, kur eja kļūst vēl šaurāka un kur šķiet, ka tūdaļ viņš iesprūdis, nonāks slazdā uz mūžu… Tad pēkšņi eja atkal kļūst platāka, un priekšā paveras slepena ala.

Ļena nespēja aptvert, kā izdevies pa spraugu dabūt Nikolaju pie ieejas alā, taču mēģinājums noteikti nebūtu veiksmīgs, ja viņš pats nepūlētos cīnīties pretī drudzim un neatrastu spēku turēties stāvus. Es esmu viens kārtīgs kuņas dēls, Nikolajs noteica, un Ļena iemīlēja viņu vēl vairāk.

Lai iekļūtu alā, jādodas lejup pa stāvām, seklām kāpnēm, kuras burvju cilts pārstāvji izkaluši klintī. Kad abi nonāca lejā, Ļenas rokas un kājas piepūlē drebēja. Balstīdama Nikolaju, Ļena tomēr nesaprata, kā viņš to paveicis. Tumsa bija necaurredzama, tādēļ viņa taustīdamās meklēja darvas lāpu, kurai vajadzēja būt turētājā pie sienas.

Atradusi lāpu, viņa aizdedzināja to ar sērkociņiem, kas bija iebāzti dziļi mugursomā. Darva aizdegās un izgaismoja pazemes alu.

Un tur savā ierastajā vietā, sienas nišā, atradās senlaicīgs altāris, kas būvēts no cilvēku kauliem.

Kaulu altāris.

Viņa tuvojās tam. Šķita, ka sāpošie muskuļi kustas paši. Bet pēkšņi Nikolajs šausmīgi ievaidējās un lēni saguma uz grīdas. Vēl mirkli Ļena gluži kā nohipnotizēta lūkojās uz altāri un tad paskatījās uz vīrieti, kas gulēja viņai pie kājām. Sirds teju pamira.

-   Koļa! Ak Dievs, Koļa…

Ļena nokrita ceļos līdzās Nikolajam. "Kā viņš vispār izturējis tik tālu ceļu?" Lūpas šķita uztūkušas un zilganas, skropstas piesalušas pie vaigiem. Elpa likās saraustīta un bīstami sekla.

Izmantodama pūstošu zārku gabalus, Ļena veikli sakūra uguni. Kad liesmas bija pietiekami karstas, viņa altāra upurtraukā no izkausēta sniega, maizes un taukiem pagatavoja šķidru putru.

-   Tu nenomirsi, Koļa! Es apsolu. Tu nenomirsi, viņa atkārtoja gluži kā lūgšanu, taču Nikolajs atradās drudža varā.

Putras trauks drebēja viņai rokās, kad viņa ieskatījās Nikolaja nāves bālajā sejā un pēc tam palūkojās uz kaulu altāri. Galvaskausi, augšstilbu un liela kauli simtiem kaulu sagūla sarežģītā rakstā, veidojot komplicētu un briesmīgu ziedokļa galdu. Uz tā starp izdegušu sveču stumbeņu simtiem un apdauzītiem bronzas kausiem, kuros savulaik turēti ziedojumi, atradās Dāma sena ikona no koka.

Dāmas dārgakmeņu rotas zvīļoja uguns liesmās. Kronis spīdēja, un košās oranžo, jūras zaļo un asinssārto drēbju krokas zalgoja tikpat spilgti kā uzkrāsošanas dienā pirms gandrīz četriem simtiem gadu Ivana Bargā galmā. Ļenai šķita, ka Dāmas acīs mirdz asaras gluži kā nožēlojot to, kas viņai padomā.

-   Es viņu mīlu, Ļena nočukstēja. Un nepārdzīvošu, ja viņš nomirs.

Taču Dāma klusēja.

-    Es apsolīju, Ļena neatlaidās. Tomēr Dāma joprojām neatbildēja.

Ļena pārliecinājās, ka Nikolajs ir cieši aizmidzis, it kā jau būtu miris, un tad pienesa putras trauku pie altāra un ikonas. Jo tikai ar Dāmas palīdzību viņa būs droša, ka var izpildīt solījumu.

Atgriezusies Ļena saprata, ka uguns sasildījusi Nikolaju vismaz tik daudz, lai viņš pamostos. Ļena paslidināja roku vīrietim zem pleciem un pacēla viņa galvu, lai viņš varētu dzert. Nikolajs ieņēma vienu malku un pēc tam otru.

Drudža aizmiglotās acis nedaudz noskaidrojās, un viņš nopētīja alu. Ļena manīja arvien pieaugošo pārsteigumu viņa skatienā šī drausmīgā un noslēpumainā ala kopš laiku sākuma bijusi apbedīšanas vieta viņas tautas piederīgajiem. Nikolajs pievērsās dziļajai, eļļainajai, melnajai peļķei, ko papildināja no griestiem pilošais ūdens; stalagmitiem, kuri klāja grīdu, atgadinot kapakmeņu rindas, un primitīvajiem vilku gravējumiem uz akmens sienām.

Visbeidzot viņš palūkojās uz karsto geizeru, kas burbuļoja un mutuļoja zem kaulu altāra. Bija dzirdams, kā viņš skaļi ievelk elpu.

-   Mans Dievs!

Ļena nolika putras trauku un noliecās pār Nikolaju.

-    Kuš, mīļais. Neliecies zinis. Viņa atglauda miklu cirtu vīrietim no pieres. Tie ir ļoti senu cilvēku kauli. Viņi miruši ziemā un atnesti uz šejieni, lai vasarā varētu apglabāt, taču aizmirsti. Un tad nāca citi, lai izmantotu mirstīgās atliekas vēl kādam mērķim.

-    Tie ir īsti. Nikolaja balss vairāk līdzinājās čukstam, acīs jautās kaut kas mežonīgs. Gluži kā atdzīvojies zīmējums, ka es tev saku, no Fontankas dosjē. Es nekad tam neticēju. Spriedu, ka tas ir mīts, kuru krogā pārstāsta piedzēries muļķis. Bet tas ir īsts… īsts kaulu altāris. Nikolajs atkal paraudzījās uz Ļenu, un vīrieša sejā viņa saskatīja ne tikai izbrīnu, bet arī bailes un neapvaldītas, negantas alkas. Dod to man, Ļena! Ļauj man dzert no šī altāra. Ja tu mani mīli, tad…

Jau nākamajā mirklī viņa plaksti notrīsēja, un viņš atkal iegrima bezsamaņā.

Notupusies Ļena sajuta Dāmas skatienu, taču nespēja ielūkoties viņai acīs un tādēļ cieši vērās Nikolaja bālajā, drudža skartajā sejā.

Meļa sejā.

"Viņš visu laiku melojis!" Katrs skūpsts, katrs pieskāriens, katrs vārds, kas plūdis Nikolajam pār lūpām, viss likts lietā, lai viņš atrastu ceļu pie kaulu altāra.

Atvedusi meitu uz alu un izrādījusi savu biedējošo noslēpumu, māte brīdināja Ļenu, lai neuzticas nevienam.

-    Pēc manas nāves tu, meit, būsi Kaulu altāra Glabātāja, un tavs svētais pienākums būs paturēt to noslēpumā uz mūžīgiem laikiem. Tu nedrīksti nevienam par to stāstīt, tu nedrīksti kādam to rādīt. Neuzticies nevienam, pat tiem, kurus mīli. Un īpaši jau tiem, kas sakās mīlam tevi.

"Tiem, kurus mīli…"

Ļena pastiepa roku un pieskārās Nikolajam, tad atrāvās un savilka pirkstus dūrē.

"Vai Nikolajs Popovs ir šī cilvēka īstais vārds?" viiia prātoja. "Vai viņš patiešām ir cietumnieks? Lielākā daļa vīriešu Noriļskā ir nosūtīti vergot niķeļa raktuvēs, bet viņš padarīts par nometnes "mākslinieku", kurš zīmē lozungus un sarkanas zvaigznes uz izolatora sienam. Un tā nu laimīgi sagadījies, ka šajā izolatorā strādāju es un viņš ir pietiekami valdzinošs, lai piesaistītu sievietes skatienu."

Taču Ļenas sirdi bija iekarojusi Nikolaja drosme. Viņš stāstīja, ka nosūtīts uz gulagu, jo savās karikatūrās kritizējis Staļinu un Komunistisko partiju.

Tie ir parazīti. Barojas no mūsu darba augļiem, bet mūs pamāca, kā domāt un dzīvot. Es atteicos būt laimīgs vergs, Ļena. Mums ar tevi ir paredzēta cita pasaule. Tikai mums diviem. Bezgalīgu iespēju pasaule.

Nikolajs radīja iespaidu, ka tā ir viņas ideja, taču tagad bija skaidrs, cik veikli šis cilvēks manipulējis ar visu, cik raiti stāstījis par caurumu žogā, par četrdesmit piecām sekundēm, kad prožektori sardzes maiņas laikā tiek izslēgti. Un ala… "Ļena, mīļā, vai apkārtnē ir kāda vieta, kur mēs varētu paslēpties, kamēr karavīriem apnīk mūs meklēt?" Ļena pilnīgi muļķīgā kārtā bija labprāt izstāstījusi par alu, kas tik nevainojami paslēpta aiz ūdenskrituma ezera krastā, kur viņa dzimusi.

"Tu nu gan esi lētticīga stulbene, Ļena Orlova!"

Tā vien šķita, ka Nikolajs jau zinājis par alu varbūt ne atrašanās vietu, bet par tās eksistenci noteikti. Un acīmredzot sapratis, ka viņa vienīgā no visām stulbenēm pasaulē var aizvest uz turieni.

"Es tiešām esmu muļķe. Mīlas apstulbināta muļķe. Un Nikolajs? Vai viņš jebkad mani mīlējis? Kaut drusciņ?"

Ļena sprieda, ka ne. Un droši vien viņš nav bijis īsts ieslodzītais. "Acīmredzot strādā Valsts drošības galvenajā pārvaldē. Slepenpolicijā. Ir viens no Staļina spiegiem. Drudža mocīts, varbūt pateica vairāk neka vajadzētu un pieminēja kaut kādu dosjē. Nosauca to par Fontankas dosjē." Pirms revolūcijas Fontanka 16 bija bēdīgi slavens nams, tajā atradās cara personīgā slepenpolicija. Ļena prātoja, kas tas ir par dosjē, kāda informācija un par kuriem cilvēkiem tajā glabājas. Nikolajs minēja altāra zīmējumu. Neprātīgu mitu, kuru krogā pārstāsta piedzēries muļķis. "Bet… kas vēl viņam zināms?"

Bija skaidrs, ka nez kā viņš izdibinājis faktus par kaulu altāri un vairs neliksies mierā, tāpat kā tie, kuru labā viņš strādā. Viņi daris visu, lai dabūtu savās rokās šo briesmīgo varu.

-    Es tevi mīlēju, Koļa. Ļoti mīlēju, Ļena sacīja, taču Nikolajs gulēja.

Atkal pastiepusi roku, lai pieskartos viņam, Ļena tomēr aprāvās. Reiz viņi bija mīlējušies šķūnī, kur tiek glabātas krāsas. Pēc tam viņš vaicāja:

-    Vai tu tici, ka tā var būt mūžīgi, Ļena?

Viņa nevēlējās jau pašā sākumā atklāt pārāk daudz, tādēļ atbildēja ar pretjautājumu:

-    Un tu?

-    Jā. Un es nerunāju par šo, Nikolajs teica, pieskardamies viņas augšstilbu iekšpusei. Es runāju par šo… Vīrieša roka slīdēja augšup un iegrima maigajā ādā tieši zem viņas krūts. Par asinīm, kuras es jūtu pulsējam tavā sirdi. Un par šo. Nikolajs satvēra Ļenas roku un piespieda sev pie krūtīm. Par savu dzīvības sulu. Vai tu, Ļena, vari izdarīt tā, ka mana sirds pukst mūžīgi? Vai tu vari izdarīt tā, ka mūsu sirdis uz mūžīgiem laikiem pukst vienā ritmā?

Trešā nodaļa

i

Ļena Orlova sēdēja pie dziestošā ugunskura un lūkojās, kā vīrietis, kurš dēvēja sevi par Nikolaju Popovu, atver acis. Drudzis bija pārvarēts; viņš izdzīvos. Viņa ļaunā, nodevīgā sirds joprojām pukstēs varbūt ne mūžīgi, bet vēl kādu laiku.

Viņš pasmaidīja, un tajā pašā brīdī Ļena visu saprata, jo viņa skatiens aizslīdēja līdz kaulu altārim. Iekams Nikolajs novērsās, Ļena viņa acīs pamanīja alkatību un negausību.

Nožāvājies viņš izstaipījās.

-   Augstais Dievs, es tiešām jūtos labāk! Laikam jau dzīvošu. Nekad vairs nezāļošu sevi ar vārāmo sāli. Apsolu.

Pēc šī cilvēka uzvedības viņš joprojām tēloja izbēgušu ieslodzīto un mīļāko Ļena sprieda, ka viņš acīmredzot neatceras savus drudža murgos paustos atzīšanās vārdus. "Labi. Ja viņš grib turpināt savu šarādi, es ļaušu. Sapratis, ka esmu viņu atmaskojusi, viņš centīsies nekavējoties mani nogalinat."

Tagad Ļena lieliski apzinājās, ka Nikolajs viņu nogalinās. "Vajadzēja paņemt nazi, Koļa, mīļais, un caurdurt tev sirdi, kamēr tu gulēji." Taču viņa ielūkojās Nikolajam sejā, tik glītajā sejā, un saprata, ka nemūžam to neizdarīs. Vismaz miegā ne.

Nikolajs lēni, uzmanīgi piecēlās stāvus. Arī Ļena jau bija kājās, izņēma nazi no maksts un turēja gar sāniem, paslēptu vateņa krokās.

Viņš palūkojās apkārt, pūlēdamies pārāk neaizkavēties pie altāra, un tad tumšām, valdzinošām acīm paskatījās uz Ļenu.

-   Bez tavas palīdzības vakar, viņš iesāka, es nemūžam nebūtu izturējis to sniegputeni.

-   Es tevi mīlu, Koļa. Tā bija pavisam vienkārša patiesība. Joprojām. Lai gan Nikolajs grasījās viņu nogalināt.

-   Kaut es varētu teikt, ka spēju pārtikt no tavas mīlestības vien! Nikolajs pasmaidīja. Diemžēl patiesībā es, Ļena, mīļā, esmu izbadējies.

Sasitis plaukstas, Nikolajs tās paberzēja un pieliecās, lai pārbaudītu, vai traukā vēl palikusi Ļenas gatavotā putra. Tad viņš iztaisnojās un pielieca galvu. Seja pauda piesardzību.

-   Bet te kaut kas ir mainījies, viņš secināja.

Ļena pakāpās sānis, prom no viņa.

-   Pēc daudzajām stundām, kad ārā trakoja vējš, beidzot ir iestājies klusums. Vētra pierimusi.

Ausa jauna diena, un Ļena šaurajā spraugā virs galvas, kur atradās ieeja alā, varēja saskatīt saulstaru mirdzumu. Tie apspīdēja Dāmas zelta kroni un iezaigojās tumšajā eļļainā ūdens peļķē.

-   Bet mums tomēr vēl kādu laiku vajadzētu slēpties šeit, Ļena skaidroja, kamēr karavīriem apniks mūs meklēt. Taču mums vajadzēs sniegu, ko izkausēt dzeršanai.

Viņa pūlējās izturēties dabiski, paejot Nikolajam garām un kāpjot augšā pa stāvajiem, pirms daudziem gadsimtiem klintī izkaltajiem pakāpieniem. Nonākusi pie šaurās ejas, Ļena neatskatīdamās izspraucās tai cauri un ļāvās atvieglojumam, jo Nikolajs nebija mēģinājis viņu aizturēt.

Ļena spēra soli aiz sasalušā ūdenskrituma, lai nopētītu sniega klāto ezeru. Pretējā krastā viņa ieraudzīja gaisā saceltu sniega mutuli. Tas pieauga un pārvērtās par baltu mākoni, uz kura fona lēnām iezīmējās suņu pajūgs.

Ļena sadzirdēja zābaku čīkstoņu uz svaigā sniega klints spraugā parādījās Nikolajs. Viņš nostājās Ļenai blakus. Pagriezusies pret vīrieti, viņa ar acs kaktiņu uztvēra kādu kustību. Nakti vētra uz kraujas bija sanesusi daudz sniega, un vējš to bija sasaldējis milzīgā vilnī, kas karājās viņiem virs galvas.

Nikolajs neko nemanīja, jo skatījās uz pajūgu. Tas pāri ezeram tuvojās viņiem.

-   Esam atrasti, Nikolajs sacīja. Tie ir zaldāti. Izsekojuši mūs pat purgā.

Vateņa krokās Ļena joprojām slēpa nazi, ko tagad satvēra ciešāk. Viņa saprata, ka zaldāti nesāktu viņus meklēt arī tad, ja neplosītos sniegputenis, jo ļoti labi zināja, kurp bēgļi dosies.

Un nu Ļenai bija skaidrs, kāpēc Nikolajs atstājis viņu dzīvu. Viņš gribēja, lai netīro darbiņu izdara karavīri.

-   Mums jāpadodas, Nikolajs sacīja. Tad viņi izturēsies pielaidīgāk.

-   Viņi nekad neizturas pielaidīgi, Koļa. Un tu to zini.

-    Es pateikšu, ka piespiedu tevi nākt līdzi. Tad tevi palaidīs vaļā.

Ļena papurināja galvu. Nikolajs meloja pārāk briesmīgi, tādēļ šķita, ka viņa tūdaļ vems.

Vējš pieņēmās spēkā un notrauca ledus kristālus no milzīgā sniega viļņa abiem virs galvas. Ļena bija pārliecināta, ka redzējusi to nodrebam un sprauga viļņa pamatnē paplašinājusies. Jebkurš skaļāks troksnis izraisītu nogruvumu, un sniegs apraktu gan viņus, gan ieeju alā.

Nikolajs saņēma Ļenas galvu plaukstās un mazliet sapurināja.

-   Mīļā, mums neizdosies. Ja mēģināsim tagad bēgt, mūs abus nošaus un mūsu līķus atstās vilkiem apēšanai.

-   Mus nošaus tik un tā, Ļena iebilda un domās piemetināja: "Mani. Nošaus mani. Tevi ne, Koļa. Tevi nenošaus."

Viņa sprieda, ka zaldātiem vismaz daļēji zināma patiesība, proti, ka viņš ir Valsts drošības galvenās pārvaldes darbinieks, taču par kaulu altāri viņš tiem neko nav izpaudis. Šķita interesanti noskaidrot, ko viņš karavīriem sastāstījis, lai piedabūtu pajūgā šķērsot ezeru.

Atlaidis viņu un spožajā saulē piemiedzis acis, Nikolajs vērās pāri ezeram. Pajūgs izrādījās pietiekami tuvu, lai varētu saskatīt tumši zilos formastērpus. Ragavās sēdēja trīs karavīri.

Ļena atkāpās, tad spēra vēl vienu soli un vēl vienu, kamēr atradās aiz ūdenskrituma, klints spraugā, prom no milzīgā sniega viļņa uz kraujas. Tas atkal nodrebēja, zem kājām bija jaušama vibrācija. "Droši vien to jūt arī Nikolajs," Ļena sprieda. Taču nē, viņa uzmanība bija pievērsta pajūgam un karavīriem, kas arvien straujāk tuvojās.

Nikolajs pagriezās, un Ļena pacēla nazi, mērķējot viņam tieši sirdī. Līkais asmens uzmirdzēja saulē.

Viņš palūkojās uz nazi un pēc tam atkal ieskatījās acīs Ļenai.

-   Tu zini.

-   To, ka tu esi no drošībniekiem? Ka tu esi melis un zaglis? Jā, to es zinu.

-   Tad jau tu zini ari to, ka esi slazdā. Izejas nav, bet tāpēc jau nevajag mirt.

"Es varētu viņu ienīst," Ļena nodomāja, "ja nebūtu no sirds iemīlējusi." Ļaunākais bija tas, ka pēc tukšuma mīļotā vīrieša acis Ļena saprata viņš noraudzīsies viņas nāvē un nejutīs pilnīgi neko.

-   Tu atkal melo, Koļa. Tu visu laiku melo! Līdz pat šīm bēdīgajām beigām.

-   Izbeidz! Man vajadzēja panākt, ka tu man notici līdz pat šīm bēdīgajām beigām. Citādi tu nekad man neparādītu kaulu altāri.

-   Es nenoticēju, Ļena attrauca, taču vārdi skanēja tik neīsti, ka Nikolajs iesmējās viņai sejā.

-    Noticēji gan! Citādi es te nestāvētu un, taviem vārdiem runājot, nejustos gluži kā no jauna piedzimis… Nikolajs apklusa un papurināja galvu. Ak Dievs, Ļena! Es zinu, ko tev tas maksājis. Tu nedrīksti domāt, ka neesmu pateicīgs.

-    Pateicīgs. Šis vārds smacēja, un Ļena ienīda sevi par to, ka joprojām vēlas, lai viņš turpina melot. Tevis dēļ es atteicos no visa. No sava goda. No savas dzīves. "No savas sirds arī," viņa domās piebilda. Vai es tev, Koļa, vispār neko nenozīmēju? Pat ne drusciņu?

Nopūties Nikolajs novērsās.

-   Ļena, Ļena… vai tam ir kāda nozīme?

Vai viņa balsi ieskanējās nožēla? Kāda skumja nots? "Nē, viņam taisnība tam nav nozīmes. Un kas tad sāpētu mazāk? Apziņa, ka viņš mani mīl un tomēr nodod? Vai tas, ka viņš nekad nav mani mīlējis?"

Nikolajs atkal pievērsās Ļenai. Uz brīdi, lai tūdaļ pēc tam pagrieztos un no patvēruma aiz ūdenskrituma izietu klajākā vietā, uz sasalušā ezera. Viņš pacēla paplestās rokas augstu gaisā, it kā grasītos padoties. Viens no karavīriem salika plaukstas pie mutes un uzkliedza:

-   Stāt!

Sauciens pāršalca Iedus klāto apvidu gluži kā ieroča šāviens. Uz mirkli apkārtni ieskāva klusums, un tad Ļena sadzirdēja atbalss dārdu. Pacēlusi galvu, viņa ieraudzīja, ka milzīgais, biezais sniega vilnis ir atrāvies no kraujas malas un smagās šķēpelēs nogāžas zemē tieši viņai priekšā. Tas līdzinājās aurojošam, bangojošam ledus mākonim, kas nekavējoties liedza saskatit Nikolaju, ezeru un pasauli.

Ceturtā nodaļa

-   Nešaujiet! Es padodos, nešaujiet!

Kapteinis Nikolajs Popovs pacēla rokas augstāk gaisā, kad pajūgs čīkstēdams apstājās uz ledus. Viens no karavīriem pacēla šaujamieroci pie krūtīm. Suņu vadonis ierūcās.

-     Nešaujiet! Nikolajs atkal uzkliedza. Nometnes komandants droši vien jau pavēlējis saviem vīriem neatklāt uguni, taču piesardzības nekad nevar būt par daudz.

-    Biedri kapteini, iztrausdamies no ragavām, atsaucās druknais komandants. Viņa gajīgo, vēja appūsto seju pāršķēla plats smaids. Ieraudzījis krītam lavīnu, es nodomāju, ka esam tevi zaudējuši. Un meitene? Vai ar viņu viss ir kārtībā?

Komandants ar cimda virspusi notrauca ledu no ūsām un lūkojās garām Nikolajam uz dziļo bedri kraujas malā, no kurienes pirms mirkļa bija nogāzies sasaluša sniega vāls, kas pirms tam bija karājies virs ūdenskrituma un ieejas alā. Ledus kristāli joprojām lidinājās gaisā viņiem apkārt. Kritiena troksnis izraisīja zvanīšanu Nikolajam ausīs.

-    Meitene, Nikolajs iesāka, lēni nolaizdams rokas, tikko aprakta zem divdesmit pēdas dziļa sniega un ledus. Par to vari pateikties savam cilvēkam. Viņš pamāja uz karavīru ar šauteni, kas pavēra muti un pastulbi raudzījās uz komandieri. Ēzelis gatavais! Viņu vajadzētu nošaut.

-    Bet, biedri komandieri! karavīrs iesaucās. Kā gan tā var būt mana vaina? Jūs taču teicāt, ka visam jāizskatās reāli. Es tikai…

-   Aizveries, ierindniek Lukin, komandants attrauca. Un noliec šaujamo, idiot! Vai tad es neteicu, ka viņš ir viens no mums? Seržant Čirkov, pieskatiet suņus!

Seržants gluži kā sasalis sēdēja ragavās un aizmirsies turēja rokās grožus, bet uzrunāts atdzīvojās.

-    Biedri komandieri, kā paliks ar Ļe… ar biedri Orlovu? Dažkārt rodas gaisa kabatas. Varbūt viņa vēl ir dzīva.

Ierindnieks pārmeta šauteni pār plecu un izlēca no ragavām.

-    Man tagad ir pilnīgi vienalga. Es neraktos cauri tam sniegam pat tad, ja man būtu lāpsta.

-   Aizmirstiet par meiteni! komandants uzkliedza.

Viņš pamāja ar galvu Nikolajam un pagāja nostāk no ragavām, kur neviens viņus nevarēs noklausīties. Nikolajs sekoja, ieslidinādams kreiso roku vateņa kabatā un satverdams pirkstos pistoli, kura tur atradās jau kopš brīža, kad viņš Ļenai Orlovai pa pēdām izlīda pa izolatora logu.

-   Tieši pirms lavīnas nogruvuma, komandants ierunājās, pieklusinādams balsi līdz čukstam, es redzēju, ka tu iznāci no patvēruma aiz ūdenskrituma. Vai tur ir ieeja alā?

-    Bija.

Gluži kā mierinādams, komandants pavēcināja roku.

-   Jā, jā, protams. Bet vēlāk to noteikti var atrakt. Man ir pilna nometne ar zekiem un lāpstām. Galvenais ir kas cits. Vai tu tiki iekšā? Vai redzēji zeltu?

Nikolajs papurināja galvu.

-    Šajā lietā mēs visi tikai velti izšķiedām laiku. Tā ir neliela, apaļa ala, apmēram divdesmit pēdas diametrā. Tici man, es to labi apskatiju. Tur nekā nav, tikai daži sapuvuši zārki un atsevišķi satrūdējuši līķi.

Bija acīmredzams, ka nometnes komandants nav noticējis viņam, un Nikolajs apslāpēja smaidu. Ari pats viņš sev nenoticētu.

Viņš bija atstāstījis komandantam pasaciņu par partijnieku Maskavā, kurš dzirdējis savādas baumas, ka pirms divdesmit gadiem cara armija alā netālu no kāda slepena ezera Noriļskā noslēpusi dārgumus. Un viņš, Nikolajs, nosūtīts pārbaudīt šādas ziņas. Tagad komandantam radās aizdomas, ka Nikolajs ir atradis zeltu un grasās visu paturēt sev.

-    Vai tad es neteicu, ka tā lieta ir bezcerīga? Nikolajs sacīja. Šiem jakutiem nekad nav bijis pat divu rubļu kabatā. Vai tad viņi būtu atstājuši vienkārši skaistumam neskaitāmas kastes ar

Romanovu zeltu? Iznāca milzu pūles nieka dēļ, ja atļauts tā izteikties. Bet es jau tikai izpildu pavēles.

Komandants izmocīja smiekliņu.

-    Kā mēs visi.

Pēkšņi suņi sāka neganti riet. Nikolajs pagriezās, jau grasīdamies vilkt ārā pistoli, bet tad attapās, ka suņi tikai pauž prieku, jo seržants izņēmis no ragavām rupjaudekla maisu ar žāvētām zivīm. Ierindnieks tikmēr pakāpās vairākus soļus aizvējā un pogāja vaļā bikses.

-   Tiešām bezcerīgi, komandants piekrita. Un vēl briesmīgāku nakti šim pasākumam izvēlēties nebija iespējams, vai ne? Tas tik bija pūtiens!

Nu bija Nikolaja kārta smieties. Ņemot vērā visu, kas rīta agrumā bija noticis, viņš tam nebija pievērsis uzmanību, taču tagad atskārta, ka tiešām jūtas kā no jauna piedzimis. Šķita, ka viņš izjūt ik elpas vilcienu, ik sirdspukstu. Un šiem elpas vilcieniem un sirdspukstiem, likās, nekad nebūs gala.

-    Pūtiens? viņš pārjautāja un atkal sāka smieties. Pie velna! Mani tas gandrīz nogalināja.

Nolādētā vārāmā sāls ar devu vajadzēja pietikt, lai izraisītu drudzi un ārsts nosūtītu viņu uz izolatoru. Pneimoniju viņš noteikti nebija plānojis. Bet galu galā viss izrādījās pūliņu vērts, jo Ļena aizveda viņu uz alu un parādīja kaulu altāri.

Augstais Dievs tas altāris tiešām bija īsts! Izrādījās, ka īsts ir viss, ko viņš redzējis Fontankas dosjē. Ezers, ūdenskritums, ala, altāris no cilvēku kauliem. Un Glabātāja. Arī viņa izrādījās īsta.

Ļena.

Nikolajs domāja, ka sameklēt viņu plašajā mūžīgā sasaluma zonā būs ārkārtīgi grūti, taču viņa atradās soda nometnē, divdesmit jūdžu attālumā no ezera, kur dzimusi viņa un arī citas Glabātājas pirms viņas. Turklāt viņas seja mats matā līdzinājās tai, ko viņš bija redzējis Dāmas ikonas zīmējumos. Arī šī informācija dosjē materiālos izrādījās patiesa.

Viņš sāka prātot, vai Ļena pirms lavīnas nogruvuma paguva atgriezties alā. Un pēkšņi izjuta… ko? Vainu? Zaudējumu? Nožēlu? Vienalga, jo viņa tik un tā ies bojā. Nomirs badā, iekams pagūs izrakties no sniega.

It kā lasīdams Nikolaja domas, komandants nopūtās.

-   Žēl gan, ka meitenei beigas.

-   Jā, ļoti žēl, Nikolajs piekrita.

Viņš atzina, ka tiešām izrīkojies slikti ar Ļenu, un atkal sajuta tādu kā dūrienu sirdi. Aizgainijis šis emocijas, Nikolajs nodomāja, ka ikvienam tomēr jādara savs darbs un jādzīvo tālāk.

Nopētīdams ezeru, kas šķita brīnišķīgs sviesta dzeltenajā arktiskajā gaismā, Nikolajs atskārta nožēlu par to, ka jau pēc dažām stundām saule atkal norietēs. Bet viņam pietiks laika izdarīt visu, kas iecerēts.

-    Paskaties uz to muļķi! komandants iesaucās un izplūda spējos smieklos, rādot uz ierindnieku, kurš ar urīna struklu rakstīja sniegā savus iniciāļus.

-    Es taču teicu, ka viņu vajag nošaut, Nikolajs attrauca.

Komandants samirkšķināja acis, un smaids apdzisa, bet tad

viņš sasita plaukstas kopā.

-     Labi, biedri kapteini, komandants sacīja uzsvērti skaļi, varbūt pirms atpakaļceļa ierausim pa glāzītei? Viņš iebāza roku šineļa kabatā, taču ārā izvilkt nepaguva, jo Nikolajs no savas pistoles iešāva viņam lodi pierē.

Šāviens atbalsojās pāri ezeram. Ierindnieks pagriezās, joprojām turēdams rokā savu locekli. Viņš jau pavēra muti, taču kliedzienu apklusināja lode, kas ieurbās rīklē.

Seržants apstulbis vērās uz Popovu, katrā rokā turēdams pa žāvētas zivs gabalam. Suņi rēja un lēkāja viņam apkārt. Tad viņš nometa zivis un skrēja uz ragavu pusi. Nikolajs iešāva viņam starp lāpstiņām, un seržants smagi novēlās zemē, ar galvu atsizdamies pret ledu.

Lai arī šāvienu atbalsis vēl džinkstēja dzestrajā gaisā, Nikolajs jau steidzās pie mirušajiem un katram ietrieca lodi galvā. Drošībai. Tad viņš pārlādēja ieroci, aizbāza to aiz bikšu siksnas, jau devās pie ragavām, bet tad pagriezās, nometās četrrāpus pie mirušā komandanta un pārmeklēja šineļa kabatas. Jau nākamajā mirkli viņš atrada sudraba blašķi ar iegravetajiem iniciāļiem.

"Tātad viņš tomēr negrasljās izvilkt pistoli."

Nikolajs ieslidināja vodkas blašķi savā kabatā, piecēlās un smaidīdams sēdās ragavās. Komandants ar vīriem bija labi pakalpojis, jo atveda ragavas. Neviens cilvēks, būdams pie pilna prāta, nemēģinātu kājām tikt ārā no Sibīrijas.

Viņš jau satvēra grožus, bet tad atskatījās uz sasalušo ūdenskritumu, kas mirdzēja un dzirkstija saulē gluži kā briljants.

"Briljants!" Nikolajs pasmaidīja par šādu domu. Tas, ko ūdenskritums slēpa, bija daudz vērtīgāks par briljantu, par jebkuru it kā labi paslēptu Romanovu zelta lādi.

Kaulu altāris… "Ak Dievs, tas tiešām ir īsts!" Viņš to bija redzējis pats savam acīm. Dzēris no tā. Jau juta neticamu speķu ritam dzīslās un mainām viņu. Viņš jutās ka Dievs.

Nē, ne gluži kā Dievs.

Atgāzis galvu, viņš nokliedza:

Es esmu Dievs!

Vārdi skaļi atbalsojās tālu pāri mežonīgajam, ledus klātajam apvidum.

II baisā slepkavība

..

Piektā nodaļa

Galvestona, Teksasas štats

Pirms astoņpadsmit mēnešiem

Tēvam Dominikam nepatika šausmīgā šņākoņa, kad skābeklis ieplūda vārgajās plaušās, bet viņš pieliecās tuvāk sava tēva mutei. Vecais virs atradās uz nāves gultas un vēlējās atzīties. Izsūdzēt grēkus. Tieši šos vārdus tēvs bija lietojis, lai gan Dominikam tas izklausījās neticami. Viņa tēvs bija dedzīgs ateists, reliģiju reiz bija nosaucis par lielāko blēdību, kāda jebkad izspēlēta ar cilvēci. Bet tagad tēvs paziņoja: "Es mirstu un gribu izsūdzēt grēkus." Nākamajā brīdī viņš izplūda tik mežonīgos smieklos, ka gandrīz nomira uzreiz.

-   Beidz tēlot, ka tevi nositis izteicienu zibens! vecais vīrs sacīja. Es nesākšu saukt "aleluja" un neesmu arī jucis, lai gan tas varbūt ir viens un tas pats. Tomēr gribu tev kaut ko pastāstīt, un, kā šķiet, man rīcībā vairs nav visa garā diena.

-    Esmu gatavs klausīties, tēt. Bet tāpat arī mūsu mīlošais un visu piedodošais Kungs.

Dominiks sarāvās, jo šie vārdi skanēja pārāk banāli, bet tēvs jau vienmēr mācēja panākt, ka viņš jūtas kā tāds kariķēts mācītājs. Lielākoties Dominikam patika amats un viņš to labi pieprata, bet dažkārt aizdomājās, ka apvilcis balto Svētas Romas katoļu baznīcas kalpa sutanu tikai tādēļ, lai iespītetu Maiklam O'Melijam, kuru šāds lēmums tracinātu līdz pasaules galam.

Bet tagad tēvs bija tuvu nāvei, tādēļ priesteris Dominiks O'Meli js pieskārās sirmajai galvai un sāka skaitīt lūgšanu:

-   Caur šo svēto iesvaidīšanu lai Dievs savā bezgalīgajā mīlestībā un žēlastība palīdz tev ar Svētā Gara žēlsirdību…

Vecais virs papurināja galvu tik spēcīgi, ka teju izrāva skābekļa pievadus no nāsīm.

-   Beidz gvelzt tās stulbibas! Es teicu, ka gribu kaut ko izstāstīt, nevis mirt, klausoties tajos viduslaiku tumsoņu pekstiņos.

-    Es iedomājos, ka tu… Dominiks apvaldīja kaut ko vidēju starp smiekliem un elsām un tad veikli novērsās, kamēr nav devis tēvam iespēju pazoboties par viņa vājumu. Gribējās tikai vienu, proti, lai vecais vēl kaut reizi… ko? Pieņem viņu? Izrāda cieņu? Mīlestību? Labi, es padodos. Nebūs nekādu pekstiņu. Bet… zini ko? Tu vari noliegt To Kungu līdz pat pēdējam elpas vilcienam, taču Kristus nekad nenoliegs tevi. Viņš vienmēr ir tevi mīlējis, un es arī.

Tēvs vārgi nopūtās.

-   Tu allaž esi bijis tik pompozs un sentimentāls! Tas nav tikai garlaicīgi; komplektā ar tavu naivumu tas var būt ārkārtīgi bīstami. Tu nezini, ko es esmu izdarījis.

-   Tad stāsti! Atvieglo sirdi. Un Dievu sarunā pat nepieminēsim, jo grēksūdze tomēr ir pirmais solis uz piedošanu un glābšanu.

-   Kādas muļķības! Neviens kaut cik jēdzīgs Dievs neuzņems savās skavās grēkāzi tikai tāpēc vien, ka tas nobučojis viņam pakaļu. Dom… Tēvs ieķērās dēlam rokā. Liec mieru tām pļāpām par ticību un klausies!

"Viņam pirkstos joprojām ir tāds spēks!" Dominiks secināja. "Bet vecais jau allaž bijis stiprs. Mēdza lielīties, ka teksasieši visi ir izturīgi kā zābaki ar dzelkšņiem." Dominiks skatījās tēvam lūpās, kas nobālējušas skābekļa trukuma dēļ, un blāvi zilajās acīs, ko nomāc… kas?

Bailes?

"Nē," Dominiks secināja, "tas gluži vienkārši nav iespējams. Tēvs vispār ne no kā nebaidās. Tā ir viena no Maikla O'Melija devīzes sastāvdaļām. Kad ir pavisam slikti, tu ciet, nečinksti un neatvainojies."

Tēvs palaida vaļā Dominika roku un pārsteidzoši maigi to papliķēja.

-    Ir jau labi, dēls. Viss būs kārtībā. Nāve jau elpo man pakausi. Piezvani savam brālim Rajam un pasaki, lai brauc šurp. Viņš zinās, kas darāms… Vecā vīra krūtis sāka plosīt negants klepus; viņš atlaidās spilvenā un aizvēra acis. Piezvani Rajam…

-Jau darīts, tēt. Viņš ir ceļā.

"Piedod, Dievs, tādus melus."

Pat bērnībā puikas tēvu bija dēvējuši par veco, taču viņš nemaz nebija tik vecs. Tikai septiņdesmit pieci gadi! Liela auguma, spēcīgs vīrietis, joprojām enerģijas un dzīvesprieka pilns. Vismaz līdz vakardienai tā bija.

Vakarrīt Maikls O'Melijs pamodās līdz ar saullēktu, devās dienišķajā pastaigā pa pludmali un brokastīs apēda pārslas ar jogurtu. Tad viņš piecēlās, lai ieliktu netīros traukus izlietnē, un viņu ķēra plašs infarkts. Pa ceļam uz slimnīcu Dominiks piezvanīja un atstāja ziņu brāļa mobilajā tālrunī. Un piezvanīja vēlreiz, kad ārsti pasludināja spriedumu tēva sirdi vairs nav cerību glābt. Vēl kādu laiku tā pukstēs, taču drīz vien stāsies. Un viss.

Gāja stundas, un vecais kļuva arvien vārgāks. Dominiks nemitīgi mēģināja sazināties ar brāli, taču atsaucās tikai balss pastkastīte. Rajs nebija ceļā uz Galvestonu, un tikai Dievs vien zina, kad viņš vispār piezvanīs. Nevienam nebija noslēpums, ka viņš spēj nozust no zemes virsas uz vairākām nedēļām un pat mēnešiem.

Dominiks pieskārās tēva rokai gluži kā no vaska darinātam nedzīvam loceklim, kas nolikts uz baltā slimnīcas palaga.

-    Bet pagaidām varbūt pagūli. Parunāsimies vēlāk, kad atbrauks Rajs, Dominiks ierosināja un klusībā piebilda: "Vai neatbrauks."

Tēva lūpas noraustījās pēkšņā sāpju uzplūdā.

-   Kas notika, tēt? Dominiks jau sniedzās pēc morflna, bet vecais viņu apturēja.

-   Nevajag. Tas draņķis traucē man domāt, bet man vairs nav laika. Es teicu, ka gribu atzīties, taču nepareizi izvēlējos vārdus. Man priesteris nav vajadzīgs; ja tas aizskar tavas jūtas… nu ko, ļoti žēl.

Tas tiešām sāpēja, tomēr Dominiks savaldījās un neizrādīja savu sarūgtinājumu.

-   Tad runā ar mani kā ar dēlu. Vai, vēl labāk, kā ar līdzvērtīgu cilvēku. Abiem tā būs brīnišķīga pārmaiņa.

Vecais pasmīnēja.

-   Tu dzīvo ar to, ko pats dēvē par Dievu. Tu sludini krietnumu, liec pagriezt otru vaigu, darīt otram tā, kā tu gribētu, lai dara tev, un tā tālāk. Un tāpēc tu domā, ka zini, kas ir ļaunums. Bet patiesībā tev par to nav ne mazākās nojēgas. Vismaz par to ļaunumu, par kurn runāt gribu es. Tas ir īsts, nekrietns un briesmīgs ļaunums, kas nepazīst robežu un šķēršļu…

Maikls O'Melijs apklusa un novērsās. Viņa acis satumsa un šķita lūkojamies dvēselē. Dominiks prātoja, ko gan tās varētu ieraudzīt. Apprecējās tēvs vēlu, četrdesmit viena gada vecumā, un lielākā daļa viņa mūža sievai un bērniem palika nezināma. Taču Dominiks negribēja ticēt, ka tēvs sagrēkojis tik ļoti, kā tikko mēģināja iestāstīt. "Tu runā par ļaunumu, tēvs, bet nekad nespētu darīt ļaunu. Lai gan… varbūt spētu?" Dominiks prātoja.

Sejā tēvam pavīdēja savāda izteiksme. Tas nebija sapņainums vai nostalģija. Nē, tas bija kaut kas spēcīgāks.

-   Viņu sauca par Katju. Un jau no paša sākuma viņa šķita īpaša. Tolaik Holivudā glītu blondīņu bija daudz vairāk nekā palmu, bet Katja… Viņa jautās apburošs mirdzums un zaiga, it kā no dvēseles cauri ādas porām spīdētu saule. Vai es jau pateicu, ka viņai bija vissasodītākās acis? Tumši pelēkas, gluži kā negaisa mākoņi.

Vecais vīrs šķita iegrimstam domās, bet Doms visu saprata cita sieviete. Bet to jau varēja gaidīt. Viņš nevarēja aizklāt ausis, bet acis aizvērt nekas netraucēja, un viņš iztēlojās mātes seju vasarraibumus, kas gluži kā kanēlis klāja viņas vaigus un degunu, tapat bedrītes, kuras parādījās ikreiz, kad viņa smaidīja, un to māte darīja bieži, pat mūža nogale, kad krūts vēzis laupīja it visas cerības.

-    Ak, Jēziņ! Dom, neizliecies, ka es tev tagad esmu salauzis sirdi. Katja Orlova beigu beigās bija tikai līdzeklis. Es viņu nekad neesmu mīlējis; tik stipri kā tavu māti noteikti ne.

Doms samirkšķināja acis, lai atvairītu asaras, vairāk dusmodamies uz sevi nekā uz tēvu. "Kādēļ es mūžīgi pieļauju, lai viņš tā izrīkojas ar mani?"

-    Kas viņa bija?

Taču tēvs vairāk neko neteica. Blāvi zilās acis šķita veramies kādās nezināmās tālēs pari gultas kājgalim uz piparmētru zaļo sienu, pie kuras karājās vien parasts emaljēts, melns pulkstenis.

-Tēt?

-   Es skatos uz pulksteni, vecais vīrs sacīja. Ikreiz, kad paiet minūte, lielais rādītājs pārlec no vienas iedaļas uz nākamo. Dažkārt pirms lēciena tas noraustās, it kā nebūtu pārliecināts, vai vēlas sakustēties, taču pārlec vienalga. Un tad atskan tas tikšķis, gluži kā atskaitot vēl vienu minūti no mūžības. Un es iedomājos, kā tuvojas tas laiks, kad pulksteņa rādītājs atkal noraustīsies, pārleks tālāk un notikšķēs, bet es… Es būšu beigts un neredzēšu, kā tas notiek. Viņš atrāva skatienu no pulksteņa un palūkojās uz dēlu. Tavuprāt, kam patiesībā paredzēti tie tavi rituāli un sakramenti? Beigu beigās mēs visi esam vienādi. Mēs baidāmies no tās garās, tumšās nakts un tādēļ turam svētu to vienīgo, kas, mūsuprāt, varētu palīdzēt.

Doms papurināja galvu.

-   Ko tu ar to gribi teikt? Ka šī Katja Orlova varētu nez kā glābt tavu dvēseli?

Plānās lūpas pavērās nopūtā.

-    Varētu dot man vairāk laika…

-    Lai? Doms paliecās tuvāk.

Veco viru atkal satricināja nežēlīga klepus lēkme, kas atņēma spēkus, un palātā iestājās klusums, kuru pārtrauca vien iekārtu šņākšana un pīkstēšana.

Kad Doms jau nosprieda, ka tēvs beidzis runāt, sirmgalvis sacīja:

-   Nē, ne jau dvēseli, un ir jau par vēlu. Varbūt tam nekad nav bijis nozīmes, jo gan pēkšņa sirdstrieka, gan šāviens pakausī no divdesmit otrā kalibra ieroča nozīmē vienu un to pašu, proti, tu esi beigtāks par beigtu.

"Šāviens pakausī no divdesmit otrā kalibra ieroča?" Tādi vārdi bija ļoti neraksturīgi tēvam, tādēļ Doms secināja, ka vecā vīra prāts sašķobījies pretsāpju medikamentu iespaidā.

Par to viņš vēl vairāk pārliecinājās pēc mirkļa, kad tēvs mēģināja ieķerties gultas malās, lai pieceltos sēdus. Acīs vīdēja kaut kas mežonīgs.

-    Laiks… Mums vairs nav laika, Dom. Tiklīdz es būšu miris, viņi ieradīsies pie jums, jo nospriedīs, ka briesmas viņiem vairs nedraud. Jūs viņiem būsiet gluži kā ēsma tikai tādēļ, ka esat mani dēli. Un ēsma ir jānokož. Smagi elsdams, vecais vīrs atlaidās spilvenos. Varbūt viņi jau atsūtījuši kādu uz slimnīcu un gaida, kad es izlaidīšu garu. Kamēr tu biji kafetērijā, pie manis ienāca kāda ārste, kuru es iepriekš nekad nebiju redzējis. Tik skaista rudmate, ka pat eņģeļiem jāraud, bet man nepatika viņas smaids. Tā smaida slepkavas.

"Ko viņš mēģina man pateikt? Ka slimnīcā uzradusies algota slepkava, kura gaida Maikla O'Melija nāvi, lai varētu uzbrukt viņa dēliem?" Doms centās savaldīties, lai nemestos apkārt un neskatītos atvērto durvju spraugā, tomēr nenoturējās un pēc tam jutās kā muļķis. Durvīs neviena nebija.

-   Kas ir šie cilvēki? Mafija? Kolumbijas narkotiku karteļa darboņi? Kas parasti tā rīkojas?

Vecais vīrs izplūda derdzīgos smieklos.

-    Mani partneri noziegumā.

Pēkšņi Doms atskārta, ka viņam kaklā sakāpis kāds kamols. Lai izdabūtu pār lūpām vārdu, siekalas vajadzēja norit divreiz.

-   Tu gribi teikt, ka savulaik biji gangsteris? Neticu!

-   Ha! Un to saka cilvēks, kurš bez iebildumiem notic tam, ka jaunava dzemdējusi dēlu! Vecais vīrs aizvēra plakstus, taču tūdaļ atkal saņēmās un ierunājās vārgā, ķērkstošā balsi: Jums, puikas, viņa jāatrod. Atrodiet Katju un dabūjiet to atpakaļ!

-    Kas mums jādabū, tēt? Piedod, bet tu runa tādas muļķības…

-   Filma, ko uzņēma Katja, kad es pastrādāju savu pēdējo slepkavību. Viņi ir pārliecināti, ka filma ir pie manis, un tikai tas visus šos gadus glāba mūsu dzīvības.

-    Kāda filma? Un, Dieva dēļ, kāda slepkavība? Es tevi pazīstu. Tu nespētu…

-    Nolādēts, Dom, beidzot sāc saprast, ka es neesmu tāds, par kādu tu mani uzskati! Es nekad… Maikls O'Melijs nogārdzās un aizvēra acis.

Doms paraudzījās uz monitoriem. Tēva asinsspiediens bija paaugstinājies līdz simt astoņdesmit uz deviņdesmit pieci, viņš ar mokām elpoja, tādēļ parunāt varēja ar milzīgām grūtībām. Viņš sažņaudza pirkstus dūrēs un atkal atlaida tos, it kā pūlētos sakopot pēdējos spēkus.

-   Tēt, varbūt tev vajadzētu…

-   Aizveries un klausies, puis! Man tika pavēlēts nogalināt, un es to izdarīju. Faktiski man nebija izvēles, jo es tajā muklājā biju jau pārāk dziļi iekšā. Es jau no paša sākuma zināju, ka viņi nogalinās ari slepkavu. Tu taču saproti, ko es ar to domāju. Vecais vīrs saviebās un atieza zobus. Tātad Katja visu uzņēma krāsās. Tā filma bija domāta kā mana apdrošināšanas polise un dzīvības garants, bet jau pēc dažām dienām viņa nozuda. Un filmu paņēma līdzi.

Tēva acīs Doms ieraudzīja bailes un vienlaikus arī veselo saprātu. Un dziļi dvēselē, kur mīt nojauta par patiesību, Doms atskārta: Maiks O'Melijs, kurš teju visu mūžu vadījis nelielu zvejas laivu gar līča krastu un nekad neņemtu rokā pat pneimatisko šauteni, lai izdzītu zaķi no dārzeņu dobēm, reiz izpildījis pavēli un nošāvis cilvēku. Un kaut kur ir meklējama filma, kas iemūžinājusi šo noziegumu.

Vecais vīrs sagrāba Doma roku, taču spēka viņam bija atlicis pavisam maz.

-    Kad Katja aizbēga ar visu filmu, es rādiju iespaidu, ka tā tomēr atrodas pie manis. Taču tas bija tikai pamatīgs blefs, un tagad… Vārdus nožņaudza kārtējā klepus lēkme. Skābeklis nošņācās, un viņam no krūtīm izlauzās gārdziens. Labāk lūdz savu Dievu, lai Katja Orlova vēl ir dzīva, jo tikai viņa zina, kur filmu meklēt. Jums ar Raju viņa jāatrod un jādabū tā filma, turklāt nekavējoties. Pierādiet viņiem, ka filma ir pie jums, un tā būs jūsu dzīvības apdrošināšanas polise, tāpat kā savulaik man.

"Ko tu esi nogalinājis, tēt?" Tas bija loģisks jautājums, taču tas nez kādēļ iesprūda Domam rīklē un viņš nespēja parunāt. "Ja vārdus izrunā skaļi, tie kļūst īsti, un to es negribu pieļaut."

-   Tu visu laiku saki "viņi", Doms aizrādīja. Kas ir šie cilvēki, kuri piespieda tevi…

Nogalināt.

Sirmgalvis papurināja galvu, gandrīz atkal noraujot skābekļa masku.

-    Vairāk es stāstīšu tad, kad ieradīsies Rajs, jo tas ir garš un riebīgs stāsts, bet man atlicis laika skaidrot tikai vienu reizi. Rajs visu sapratīs un zinās, kas darāms. Piezvani viņam, Dom!

-    Kāpēc tu nevari kaut vienu reizi uzticēties man, paļauties uz mani? Es taču nedzīvoju mākoņos, sasodīts, un zinu, kā rīkoties… Doms dziļi ievilka un tad leni izpūta elpu, lai balss skanētu rāmi un mierīgi. Es viņam piezvanīšu, tēt, apsolu, tikai nedomāju, ka viņš pagūs ierasties.

Maikls O'Melijs veltīja dēlam smaidu, kas sasaldēja dvēseli, un lēni palocīja galvu, tādējādi apliecinadams, ka atzīst patiesību.

-    Labi, viņš nogardza. Viss sākās ar Katju Orlovu un kaulu altāri, bet beidzās ar slepkavību. Viņš atkal iesmējās. Tik derdzīgi smiekli nepiedienēja cilvēka mutei. Turklāt ne parastu slepkavību, bet īstu slepkavibu. Baisu slepkavību.

Doms jau vilka ārā no kabatas rožukroņi, bet palika pusceļā un satvēra tēva roku. Šoreiz vecais vīrs ļāva to turēt.

-    Kas tā par baisu slepkavību? Doms jautāja.

Un tēvs visu izstāstīja.

Sestā nodaļa

/

Gaiteni kaut kas noklabēja, un tēvs Dominiks strauji pagriezās. Bet tas bija tikai sanitārs, kurš stūma ratiņus ar pusdienām smarža liecināja, ka tie ir brokoļi un vistas gaļa. Tēvs Dominiks apslāpēja vēlēšanos aizspiest sev muti.

Viņš atkal pievērsās gultai. Tēvs dusēja tik mierīgi, ka Dominiks prātoja, vai viņš nav ieslīdzis komā. Vecuma plankumiem klātās ļenganās rokas ar acīm redzamo vēnu tiklu un artrīta samezglotajiem pirkstiem viņš bija salicis gar sāniem. Dominiks iztēlojās, kā šīs rokas paceļ ieroci un kā tēvs nomērķē; saklausīja šāvienu un ieraudzīja lodi ietriecamies miesā un kaulos, manīja šļācamies asinis. Tik daudz asiņu…

-    Nē, tu to neesi izdarījis, Dominiks skaļi noteica, taču vecais vīrs neatbildēja, "ja viņš atbildētu," Dominiks secināja, "tad tikai nosmīkņātu, ka es nespēju paskatīties patiesībai acīs."

Patiesībai, ka tēvs ir briesmonis.

Ielūkojies aizmigušā vīra sejā, viņš aplika ap kaklu sakramentālo mācītāja stolu, ar svētīto eļļu uzvilka krusta zīmi tēvam uz pieres un sāka pēdējās grēkatlaides rituālu. Piedodot Maiklam O'Melijam viņa grēkus ari tad, ja viņš pats šo piedošanu negribēja saņemt.

Dominiks apzinājās, ka vārdi un rituālās darbības vairāk vajadzīgas viņam pašam.

Pabeidzis viņš vēl mirkli vilcinājās, tad pieliecās, noskūpstīja tēva iekritušo vaigu un jautāja ķermenim, kuru pametusi dvēsele:

-    Kas tu esi?

Gaitenī iečerkstējās selektorsakaru iekārta, izsaucot doktoru Elderu uz radioloģijas nodaļu. Dominiks apsēdās krēslā līdzās tēva gultai, atbalstīja elkoņus uz ceļgaliem un skaitīja rožukroņi, taču lūgšanas prātā nenāca. Pēkšņi mācītāju pārmāca nežēlīgas bailes no tā, ka viņš vairs nekad nespēs lūgties.

Viņš nezināja, cik ilgi tā sēdējis, bet pēkšņi atskarta, ka telpa kļuvusi citāda. Aparāti joprojām pīkstēja, skābeklis šņāca, taču viss šķita klusāks. Tukšāks.

Mācītājs pacēla galvu.

Tēt? viņš nočukstēja, lai gan jau saprata, ka tēvs ir pametis šo pasauli. Pēc sekundes aparatūra konstatēja realitāti, un vienmērīgie pīkstieni pārtapa par griezīgu trauksmes signālu.

Vēl apmēram piecas sekundes Dominiks lūkojās uz čaulu, kas reiz bijusi Maikls O'Melijs. Tad viņš piecēlās kājās un izskrēja no palātas.

Viņš stāvēja gaiteņa vidū, kamēr ārsti un medmāsas steidzās garām un selektorsakaru iekārta atkārtoja: "Zilais kods! Zilais kods!" Sirds sitās kā neprātīga, bet viņš jau sajutās kā muļķis, kurš bēg no spokiem.

Pēc brīža Dominiks gaiteni palika gluži viens. Viņš ar plaukstām paberzēja seju acis sāpēja, taču paraudāt viņš nespēja.

Atvērās lifta kabīnes durvis, un parādījās sanitārs, stumjot tukšas nestuves uz riteņiem. Viņam sekoja sieviete. Viņai mugurā bija zaļš uzsvārcis, no kabatas ārā rēgojās stetoskops. Un viņa bija…

Tik skaista rudmate, ka pat eņģeļiem jāraud.

Viņi saskatījās; tad sieviete novērsās un devās uz medmāsu posteni, paņēma kādu dokumentu un izlikās lasām, taču Dominiks juta no viņas plūstošo enerģiju gluži kā elektrisko strāvu, kas raidīta tieši viņam.

Arī sanitārs apstājās medmāsu postenī, bet jau tūdaļ devās prom pa gaiteni un nozuda aiz stūra. Ar skatienu mirkli sekojis puisim, Dominiks atkal pagriezās un ieraudzīja, ka sieviete zaļajā uzsvārci tuvojas viņam.

Svešā iebāza roku tajā kabatā, kurā nebija stetoskopa, un pasmaidīja.

Dominiks spēji pagriezās un sāka skriet uz to pusi, kurp bija devies sanitārs. Galvā dunēja tēva vārdi: "…gluži kā ēsma… tā smaida slepkavas… šāviens pakausī…"

Tomēr Dominiks nespēja noticēt, ka sieviete uzdrošināsies no šaut viņu tik daudzu aculiecinieku klātbūtnē.

Melnās mācītāja kurpes saslidēja uz vaskotā linoleja, kad viņš pagriezās ap stūri. Ieraudzījis zilo norādi uz tualeti, viņš nekavējoties iegāja tajā. Izrādījās, ka tualete paredzēta vienam cilvēkam tur bija viens pods un viena izlietne.

Viņš aizslēdza durvis un paraustīja rokturi, lai pārliecinātos, ka ir drošībā. Tad viņš atslīga pret sienu un nolaida rokas gar sāniem. Krūtis smagi cilājās. Sasprindzis viņš mēģināja saklausīt, kas notiek gaitenī, taču dzirdēja vien savu straujo elpošanu.

Šķita, ka pagajusi mūžība, kad viņš beidzot piegaja pie izlietnes un uzšļakstīja ūdeni sejai.

Spogulī bija redzama tā pati seja, ko viņš no rīta bija skuvis. Brūnie mati, brūnās acis. Visnotaļ ikdienišķa seja, ja neņem vērā smieklīgās bedrītes vaigos, kuras viņš allaž ienīdis, jo tās vairāk piedienētu karsējmeiteņu vadītājai, nevis vīrietim. Parasti tiek uzskatīts, ka vīrietim jābūt skarbākam pat mācītājam.

Kāds paraustīja durvju rokturi. Dominiks sastinga un aizturēja elpu. Rokturis vēlreiz nograbēja, taču neatskanēja ne klauvējiens, ne sauciens. Atkal iestājās klusums, un Dominiks beidzot sadzirdēja, kā gaitenī attālinās soļi.

Abām rokām ieķēries izlietnes malās, viņš noliecās pār to un aizvēra acis. "Tēvs ir miris. Maikls O'Melijs ir miris. Jā, bet tāds Maikls O'Melijs nemaz nav eksistējis! Bija tikai ilūzija, meli. Bet varbūt viņš meloja uz nāves gultas? Vai nu viens, vai otrs, jo mūsu visumā abas šīs realitātes nespētu pastāvēt vienlaikus."

Baisa slepkavība.

Dominiks izņēma no kabatas tālruņa aparātu un ar ātro taustiņu nospieda braļa numuru, nemitīgi lūgdamies, kaut netiktu savienots ar balss pastu. Mokoši garas sekundes klausulē valdīja vien klusums, un tad Dominiks saklausīja abonenta izsaukuma signālu.

"Nu, Raj! Lūdzu, vecīt… Tu noteikti zināsi, kas būtu darāms. Varbūt mūsu vecajam taisnība, un es nespēju izprast ļaunumu, bet brālim tas ir pa spēkam." Rajs O'Melijs gadiem dzīvojis ļaunuma apdvestā pasaulē.

Pīkstieni nemitējās. "Žēlīgais Dievs debesīs, lūdzu…"

Pēkšņi izsaukuma signāls pārtrūka, un Dominiks atvieglojumā gandrīz sabruka uz grīdas. Diemžēl klausulē atkal atskanēja datorizēta balss, un viņš nospieda atvienojuma taustiņu.

Tanī brīdī Dominiks atskārta, ka gandrīz pieļāvis muļķīgu kļūdu. "Protams, Rajam viss jāizstāsta, viņš jābrīdina, taču ne jau šādi! Vai tad mobilie nav gluži kā divvirzienu rācijas, ko noklausīties var jebkurš? Domā! Domā…"

Viņš apzinājās, ka nevar mūžīgi palikt, ieslēdzies tualetē. Gaiteni atskanēja dobjas balsis un griezīgi smiekli. Viņš piegāja pie durvīm, atslēdza tās un mazliet pavēra. Izrādījās, ka slimnīcu pamet jauneklis, kam kāja ieģipsēta līdz pat gurnam un kuru pavada pulciņš trokšņainu policistu raženi, skarba izskata puiši ar ieročiem pie sāniem.

Tēvs Dominiks pievienojās viņiem.

Kvartāla attālumā no slimnīcas atradās Iru krogs neatliekamās medicīniskās palīdzības feldšeru iemīļota vieta, kurp doties pēc maiņas. Ieraudzījis balto apkaklīti, bārmenis iepleta acis, tomēr izmainīja Dominikam divdesmit dolāru banknoti un norādīja uz tālruņa automāta pusi gaitenī, kas ved uz virtuvi, līdzās tualetēm.

Tur bija tumšs un oda pēc alus un taukiem. Dominiks nelikās to manām un piezvanīja brālim uz mājām. Viņš necerēja, ka Rajs pacels klausuli, taču tas bija fiksētais tālrunis ar automātisko atbildētāju. "Vai tas ir drošāks par mobilo? Vienalga. Rajs noteikti jābrīdina!"

Klausīdamies abonenta izsaukuma signālā, Dominiks paberzēja vaigu un atskārta, ka raud.

Tad atskanēja skarbā un lietišķā Raja balss:

-    Atstājiet ziņu!

Dominiks ciešāk satvēra klausuli un pagaidīja automātiskā atbildētāja pīkstienu. Sirds strauji sitās.

-    Raj? Runa ir par tēvu. Viņš nomira, un… Apslāpējis elsas, viņš piespieda delnas locītavu pierei un centās saņemties. "Dieva dēļ, tu esi pieaudzis cilvēks un Maikla O'Melija dēls, tādēļ tiešām vajadzētu izturēties vīrišķīgāk."

Viņš dziļi ievilka un tad lēni izpūta elpu. Palika vieglāk. Aiz muguras kāds atvēra un aizvēra durvis, pa grīdu noklaudzēja papēži, un viņš strauji pagriezās. Pirmos viņš ieraudzīja melnos smailpapēžus, pēc tam rudos matus.

Klausule izslīdēja Dominikam no rokas un būkšķēdama atsitās pret sienu, taču viņa sirdspuksti šķita skaļāki. Viņš vēroja, kā sieviete iznirst no tumsas. Tā nebija slimnīcas ārste; šī sieviete bija vecāka un ne tik skaista. Dominikam šķita, ka no atvieglojuma viņš tūdaļ izvemsies.

Sieviete vienaldzīgi pagāja garām Dominikam. Viņš noslaucīja sasvīdušo plaukstu bikšu starā un atkal satvēra klausuli.

-Raj?

Septītā nodaļa

/

Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Divi vīri dizaineru darinātos uzvalkos un kurpnieka taisītos apavos steidzīgi šķērsoja ielu, lai tikai nevajadzētu satikties ar viņu uz šaurās ietves. Rajs O'Melijs pamāja viņiem un klusībā nosmējās par abiem vīriem, kuri nespēja izlemt mat pretī vai pa galvu pa kaklu mesties prom.

Viņš zināja, ka melnajā ādas jakā izskatās drausmīgi pēc īsta huligāna ar gariem matiem un tetovējumiem. Šī Kolumbijas augstienes daļa jau gadiem centās no panīkušas, nolaistas teritorijas pārtapt par ekskluzīvu rajonu, tomēr šur un tur vēl saglabājās vieta noziedzniekiem un nabagiem, tādēļ kokteiļu vakaros lielākoties tika runāts par iespēju saņemt atļauju graustu nojaukšanai.

Kad Rajs nogriezās ap stūri, viņam aiz muguras iešķaudījās un nosprauslājās automobiļa dzinējs, kas sauktin sauca pēc remonta. Sāka krēslot, un viņš apstājās pie laternas, lai izņemtu no jakas kabatas cigarešu paciņu un vienreizlietojamas šķiltavas. Viņš nesmēķēja, taču allaž izmantoja iespēju apstāties un aizkūpināt cigareti, lai neuzkrītoši nopētītu apkārtni.

Izrādījās, ka bojātais dzinējs pieder kādam sarkanam furgoniņam ar baltu uzrakstu "Džovanni picērija" uz sāniem. Furgons aizpukšķināja viņam garam un apstājās līdzās ugunsdzēsēju hidrantam. No automobiļa izkāpa jauneklis ar panka frizūru un riņķi degunā. Roka viņš turēja karstumizturīgu trauku, kuram gan vajadzēja saglabāt picu siltu, bet parasti tā kļuva nebaudāmi slapja.

Rajs vēroja, kā jauneklis pieveic pakāpienus un piezvana pie sarkanbrūna smilšakmens nama. Tad viņš izmeta cigareti notekā un šķērsoja ielu. Gaisma dega arī viņa istabas erkcra logā karalienes Annas stila namā, taču lampa bija aprīkota ar taimeru. Viņu mājās neviens negaidīja.

Viņš iegāja namā, pārkāpdams pāri reklāmsūtījumu kaudzei, kas bija sakrājusies zem pastkastītes spraugas ārdurvis. Izslēdzis signalizāciju, viņš devās uz dzīvojamo istabu, novilka ādas jaku un nometa to uz ādas dīvāna.

Valtera sistēmas pistoli P99 Rajs gluži kā gangsteris bija aizbāzis aiz bikšu siksnas. Tagad viņš to izņēma un nolika uz spāņu stila lādes, ko ikdienā izmantoja par kafijas galdiņu. Lādi bija dāvinājusi draudzene baleta prīma, ar kuru viņš dzīvoja kopā līdz brīdim, kad meičai apnika viņa ilgā prombūtne un neziņa, kur viņš ir, ko dara un cik lielas ir izredzes, ka nākamreiz draugu viņa ieraudzīs morgā uz galda.

Apsēdies uz lādes, Rajs atsaitēja zābakus. Tiem purngalos bija iestrādātas tērauda plāksnītes viens spēriens ar tādu varētu iedragāt cilvēka ribas vai galvaskausu. Diemžēl metāla detaļas padarīja zābakus ļoti smagus, tādēļ Rajs priecājās par iespēju tos novilkt. Basām kājām viņš aizgāja uz virtuvi un uztaisīja sev ļoti sausu un ļoti aukstu martini. Darbā viņš nekad nedzēra un tagad noskurinājās, jo ledainais džins iekoda rīklē.

Tālruņa automātiskā atbildētāja mirgojošo lampiņu viņš pamanīja vien tad, kad bija jau sacēlis kājas gaisā, ielicis stereoiekārtā Stenlija Getsa ierakstu un martini glāzi izdzēris pustukšu.

Viņš pagaidīja, kamēr izskan pēdējās valdzinošās Body and Soul dziesmas notis, un tikai tad piecēlās un piegāja pie antīkā Dikensa stila rakstāmgalda, kas atradās netālu no lielā erkera loga. Arā valdīja bieza krēsla, tomēr viņš varēja saskatīt kaimiņu, kurš centās apgāzt fizikas likumus, mēģinot iespiest savu pilnpiedziņas automobili stāvvietā, kas bija vismaz trīs collas par mazu. Borderkollijs, kurš dzīvo uz stūra, bija izvedis pastaigā savu saimnieku. Tobrīd abi veica attālumu no laternas staba līdz ugunsdzēsēju hidrantam un pēc tam līdz picas piegādātāju furgona riteņiem. Baleta prīma to bija saukusi par "čuru pasta atstāšanu". Atceroties šo frāzi, Rajs pasmaidīja.

Pastiepis roku, Rajs nospieda podziņu, un aparāts dobji noskaitīja: "Pienākusi viena jauna ziņa. Ceturtdiena, divpadsmitais augusts, četri un piecdesmit trīs pecpusdienā." Tad atskanēja brāļa bēdīgā balss:

-Raj?

Starp elsām skaidri varēja saklausīt vēl tikai vārdu "miris".

Tētis?

Kakls aizžņaudzās, taču Rajs papurināja galvu. "Tas noteikti nav tētis." Brīvdienās viņš bija aizbraucis mājās, un vecais vīrs izskatījās tik labi kā vēl nekad. Protams, Maikls O'Melijs joprojām skuma pēc mammas un viesuļvētrā "Aiks" bojāgājušās mājas, bet citādi…

"Pie velna! Ziemassvētkos mēs tā aizspēlējamies, ka es gandrīz zaudēju. Varbūt tas bijis kāds nelaimes gadījums? Autoavārija? Vecajam patika šajā gadalaikā izbraukt ar laivu līcī; varbūt uznāca brāzma… Kāds datums? Divpadsmitais augusts? Pirms divām dienām! Nu, Dom, beidz ākstīties un stāsti, kas īsti noticis!"

Ierakstā atskanēja bukšķis, it kā Dominiks butu izmetis klausuli no rokas, tad smiekli un biljarda bumbu sasišanās. Pēc tam brālis atkārtoja Raja vārdu, bet mehānisma balss pārtrauca viņu, pieprasot divdesmit piecus centus par turpmākajām trim minūtēm.

Bija dzirdams, kā aparātā tiek iemestas monētas, un tad brālis iesāka visnotaļ izbiedētā balsī:

-   Ak Dievs, Raj! No tualetes iznāca kāda sieviete, rudmate, un pēc tā, ko izstāstīja tētis, es iedomājos… Apklusis Dominiks vairākas reizes dziļi ievilka elpu, un nākamie vārdi skanēja skaidri un relatīvi mierīgi. Un ellišķīgi savādi. Tētim bija sirdstrieka, Raj. Tētis nomira, un tagad viņi vajās mūs. Tikai tādēļ, ka viņš pastrādāja to baiso slepkavību.

-   Kādu baiso? Rajs skaļi noprasīja, taču acis jau pārmeklēja ielu un ikviena viņa ķermeņa molekula modri ausījās.

Viņš dzirdēja, ka Dominiks vēlreiz ievelk elpu un turpina:

-   Es zinu, ka tas izklausās neprātīgi, bet es nevaru… Pa telefonu noteikti ne. Brauc ātri šurp, Raj, un es visu paskaidrošu… Šķita, ka Dominiks sācis smieties, bet tad viņš nomierinājās. Es atstāstīšu tēta vārdus, bet ar to vien nepietiks. Absolūti nepietiks. Tagad, galvenais, ņem vērā, ka ir cilvēki, kas mēģinās nogali…

Rajs nospieda ieraksta apturēšanas pogu, apklusinādams brāli.

Picērijas furgons.

Sarkanais picu piegādātāja furgons bija sekojis viņam ap stūri un jau pirms pusstundas apstājies līdzās ugunsdzēsēju hidrantam.

Brīdī, kad Rajs nometās uz grīdas, furgona sānu durvis atvērās un erkera logs sašķīda drumslās. "Uzi," Rajs secināja, veldamies pa grīdu, no lādes paķēra savu Valtera sistēmas pistoli un atkal pietrausās kājās. Tad viņš piespiedās pie istabas iekšējās sienas, lai atrastos ārpus ugunslīnijas.

Virtuvē atsprāga vaļā sētas puses durvis tādu spērienu varēja radīt vai nu milzeņa kāja, vai arī pasaulē lielākais triecis. Rajs paliecās durvju ailā un izšāva gaitenī pusi no savas pistoles aptveres. Atbildēja vēl dažas Uzi sistēmas mašīnpistoles, iedragājot sienas un mēbeles. Uz visām pusēm aizlidoja koka šķēpeles, stikla lauskas un apmetuma gabaliņi.

Bija skaidrs, ka nelūgtie viesi lieki laiku netērē un ir īsti profesionāļi, jo prot koordinēt uzbrukumu, aplenkt māju, aizšķērsot jebkuru bēgšanas ceļu, sist stingri, ātri un tikt prom pirms policijas ierašanās. Un tas nozīmēja, ka Rajam ir minūte, varbūt divas, iekams puiši parādīs visu, uz ko spējīgi. Ādas jakas iekškabatā Rajam bija vēl paris aptveres, taču munīcijas vajadzēja krietni vairāk, tāpat kā citu ieroci.

Nelielā nama plānojums bija pavisam vienkāršs. Pa ārdurvīm varēja nokļūt mazītiņā foajē ar kāpnēm uz augšstāvu un ar garu, šauru gaiteni uz virtuvi. Pa kreisi atradās dzīvojamā istaba un ēdamistaba, ko atdalīja bīdāmas durvis. Augšstāvā bija liela guļamistaba un vannas istaba. Vēl bija pagrabs, taču tajā varēja ieiet tikai no virtuves, kurā jau saimniekoja uzbrucēji, turklāt tas tik un tā būtu strupceļš.

Bēgšanas ceļa un paslēptuves Rajam nebija, turklāt ārkārtīgi trūka laika.

Rezerves munīciju un citus ieročus, tostarp divpadsmitā kalibra šauteni, viņš glabāja seifā aiz sienas paneļa līdzās dzīvojamās istabas kamīnam. Izšāvis atlikušās patronas gaitenī, viņš nometās uz grīdas, pavēlās garām durvju ailai un līda uz priekšu, lai paņemtu jaku. Tad viņš nomainīja aptveri un atkal raidīja uguni. Atskanēja atbildes šāvieni joprojām no virtuves. Rajs secināja, ka ir aizturējis uzbrucējus, taču nav padzinis.

Viņš pavēra sienas paneli un pagrieza seifa ciparnīcu. Kopš brīža, kad tika izsists logs un iedragātas sētas puses durvis, bija pagājušas aptuveni divas minūtes, taču joprojām nebija dzirdamas kaut attālas sirēnas. Rajs sprieda, ka ārkārtas situāciju dienesta dispečers noteikti jau saņēmis neskaitāmus tālruņa zvanus. "Tad kur, nolādēts, kavējas policija?"

Seifs noklikšķēja un atvērās. Rajs satvēra rokturi, atrāva vaļā durtiņas…

Sasodīts!

Vēderu sagrāba baiļu izraisīti krampji. Ieroči un munīcija bija pazuduši, un to vietā parādījušās divas polietilēnā ietītas ķieģeļa izmēra pakas ar baltu pulveri. Tas, protams, varēja but pūdercukurs vai milti, taču Rajs tā nedomāja. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka raugās uz sešiem kilogramiem vistīrākā heroīna.

"Jeziņ! Kas ir šie puiši? Viņi neitralizējuši vismodernāko signalizācijas sistēmu pasaulē, nozaguši manus ieročus un manā aizslēgtajā seifā atstājuši narkotikas. Bet pēc tam viss izskatīsies pēc grīstē sagājuša darījuma." Tagad Rajs saprata, ka apgabala policija neieradīsies, jo šiem uzbrucējiem ir zelta vērti sakari varbūt pat federālā līmeni un šī operācija noteikti nekur netiks reģistrēta.

Virtuvē kāds sarosījas uz flīžu grīdas nočīkstēja gumijas zoles, noklikšķēja šaušanai sagatavots ierocis. Rajs sprieda, ka uzbrucēji ir trīs, varbūt četri, bet uz ielas pie picērijas furgona gaida vēl pārītis gadījumam, ja viņš brīnumainā kārtā dzīvs tiktu arā no mājas.

Otrā pusē kamīnam atradās grāmatplaukts. Rajs pielēca kājās, spēji apgriezās un pieplaka sienai. Tagad viņu no uzbrucējiem, kas varētu parādīties virtuves durvīs, sargāja grāmatplaukts, diemžēl dažas collas biezie riekstkoka dēļi un sējumu loksnes nevarēja viņu paglābt no deviņsimt piecdesmit šāvieniem minūtē, kurus raida Uzi sistēmas automāts.

Turklāt viņu varēja ievainot arī no ielas. Labi vismaz, ka pirmais šāviens bija trāpījis lampai un istaba grima tumsā. Mirgoja vien automātiskā atbildētāja sarkanā lampiņa. Rajs bija pilnīgi pārliecināts, ka nepieciešams noklausīties visu Dominika ziņojumu.

"Tētis nomira, un tagad viņi vajās mūs. Tikai tādēļ, ka viņš pastrādāja to baiso slepkavību."

Vārds "vajās" izrādījās neprecīzs, jo viņi jau bija klāt. Rajs ari agrāk bija iekūlies nepatikšanās, taču parasti ne tik nopietnās.

Viņš pārlādēja savu Valtera sistēmas pistoli, satvēra to abās rokās, nomērķēja uz durvīm un mirkšķinot mēģināja atvairīt sviedru lāses no acīm.

Calvestona, Teksasas štats

Tēvs Dominiks tobrīd Svētās Sirds baznīcā uzklausīja grēksūdzi. Viņš sēdēja aiz biezajiem violetā samta aizkariem biktskrēslā, kur valdīja pustumsa, un jutās gluži kā apmaldījies, kā iztukšots. Viņš pat vairs nebaidījās droši vien tāpēc, ka cilvēka psihe uz emocionālā naža asmens tomēr spēj noturēties tik ilgi.

Viņš bija prātojis par bēgšanu un slēpšanos, taču viņam nebija ne jausmas, kā tādos apstākļos rīkoties, turklāt nedrīkstēja aizmirst par pienākumiem. Mācītājs nedrīkst pamest draudzi, gluži tāpat ka tēvs un virs nedrīkst pamest ģimeni. Dzīve turpinājās. Viņš apglabāja tēvu, novadīja dievkalpojumu, kristīja bērnu, lasīja breviāru, mēģināja lūgties. Un ikreiz, kad viņš palūkojās apkārt vai pagriezās, tuvumā rēgojās kāda rudmate. Pat bēru namā uzradās kundze ar ugunīgi oranžiem matiem, lai gan tie varēja but krāsoti, jo viņai bija vismaz sešdesmit gadi. Kurš gan būtu domājis, ka Galvestonā ir tik daudz rudmatainu sieviešu?

Draudzes telpā iezvanījās tālrunis, un atkal iestājās klusums. Kaut kas nebija kārtībā, jo apkārtne šķita pārak klusa. Jau kādu bridi neviens nesūdzēja grēkus, ari jomā nebija dzirdams ne troksnītis, ne kāda balss. "Kur ir tūristi?" Dominiks prātoja. Parasti viņi te ieradās ik vakaru, jo rietošās saules staros baznīcas slavenais baltais kupols iekrāsojās spoži sārts.

Pašķīris violetā samta aizkaru, viņš palūkojās ārā. Nevienas dzīvas dvēseles. Tad uzmanību piesaistīja kāda kustība pie altāra, un sirds viņam sāka sisties straujāk sieviete koši dzeltenā kleitā bez piedurknēm un salmu platmalē noslīga ceļos un pārmeta krustu. Taču viņai bija tumši brūni, nevis rudi mati, un Dominiks sajutās kā muļķis.

Viņš atkal aizvēra aizkarus, taču bailes atgriezās un deva kārtējo triecienu dvēselei. "Kādēļ baznīcā pēkšņi iestājies tāds klusums, kādēļ te ir tik tukšs? Kaut kas nav kārtība…"

Biktskrēsla durvis kreisajā pusē čīkstēdamas atvērās, un mācītājs pārsteigts sarāvās. Nočaukstēja drāna, kāds dziļi ievilka elpu. Viņš saoda vāju, saldu jasmīna smaržu.

Svētījiet mani, tēvs, jo esmu grēkojusi. Pēdējoreiz es grēkus sūdzēju… tā pa īstam, baznīcā, Dieva priekšā, es grēkus pēdējoreiz izsūdzēju ļoti, ļoti sen.

Sieviete runāja tik klusā un zemā, tik neatvairāmā balss tonī, ka Dominiks paliecās tuvāk tīklotajam lodziņam, taču seju saskatīt neizdevās redzama bija vien cepure un tumšu, garu matu vilnis. "Labi," viņš domās nosprieda. "Gan ar mani viss būs kārtībā."

-   Tas Kungs ir ar mums it visur, viņš sacīja, ne tikai lūgšanu namā. Tomēr esmu pārliecināts, ka Viņš priecājas par tavu ierašanos šeit.

Pamājusi ar galvu, sieviete pavēra muti tikko jaušamai nopūtai.

-   Ak, tēvs, jums taisnība! Laiks ir pasaulīgs jēdziens, un Dievs tiešām ir it visur. Viņš visu redz. Tad nu es laikam gribu zināt, vai Viņš arī piedos visu. Pat visšausmīgāko grēku? Pieņemot, ka meitene ļoti nožēlo nodarīto, protams.

-   Vai es tik jaukā vasaras vakarā sēdētu sasmakušā, tumšā kastē, ja neticētu Dieva žēlastībai?

Viņas smiekli šķita burvīgi un mīlīgi, taču savādi neiederīgi it kā viņai tā būtu tikai spēle vai izrāde. Un tanī brīdī Dominiks saprata, ka nonācis nepatikšanās. Instinktīvi viņš to bija nojautis visu laiku. Klusēdams viņš sajuta, cik saspringta ir svešā sieviete, un ikviens viņas vārds līdzinājās triecienam:

-    Manas rokas mirkst asinīs.

-    Nenogaliniet mani!

-   Pirmo reizi es nogalināju viņa dēļ, sieviete turpināja, it kā Dominiks neko nebūtu teicis, ar dunci, un tas bija briesmīgi. Asinis šļācās uz visām pusēm. Vēlāk es viņam tās parādīju, lai viņš zinātu, uz ko esmu spējīga viņa dēļ. Manuprāt, viņš nobijās, bet vienlaikus jutās iepriecināts. Saviļņots.

Dominiku pārņēma negantas dusmas.

-    Uzklausi mani! Patiesībā taču tu nemaz negribi to darīt, vai

ne?

-   Gribu gan. Tiešām gribu. Nekad agrāk es neesmu nogalinājusi mācītāju, un man ir interesanti uzzināt, ko tas nozīmē. Sieviete nopūtās. Zināt, kāpēc esmu atnākusi, tēvs? Atdodiet man filmu, un es apsolu atstāt jūs dzīvu.

Mele.

-   Vai tad nav gluži otrādi? Dominiks brīnījās par to, cik mierīgi spēj parunāt. Kamēr vien filma ir pie manis, tu neko man nevari padarīt. Patlaban tā ir noslēpta drošā vietā, bet… ja kaut kas notiks ar manu brāli vai mani…

-   Jā, jā, svešā nepacietīgi iesaucās. Es to visu zinu. Diemžēl, tēvs, es tā īsti neticu, ka filma tiešām ir pie jums. Protams, pārmetums šķiet nevietā, jo jūs esat mācītājs un šeit, baznīcā, Dieva priekšā, allaž runājāt tik pareizas lietas. Tomēr ir taču zināms, kā daži mācītāji tā paša Dieva priekšā izrīkojas ar altāra zēniem. Kas ir meli salīdzinājumā ar kaut ko tadu, vai ne?

Dominiks tik cieši sažņaudza plaukstas kopā, ka sajuta delnas locītavās pulsu. "Viņa ir jāpārliecina, ka filma patiešām ir pie manis, citādi es miršu."

-   Labi, tu man netici, bet varbūt tu maldies? Vai tu drīksti atļauties tādu kļūdu? Iedomājies, ka to filmu neskaitāmas reizes parāda visos šis valsts televīzijas kanālos. Tā tiks iznicināts cilvēks, kura dēļ tu esi nogalinājusi. Un pēc tam viņš iznicinās ari tevi.

Sieviete klusēja, un Dominiks juta plūstam no viņas indigo ļaunuma mākoni. Līdz šim viņam allaž bija grūti noticēt kristietības doktrīnai par sātana eksistenci.

-    Vai es jums ticu? viņa iedziedājās. Vai es jums neticu? Ticu vai neticu… Zvēriet, ka filma ir pie jums, un es noticēšu. Bet tikai tad, ja zvērēsiet pie savas nemirstīgās dvēseles.

"Uz priekšu, Dominik! Nu, vecīt, tu taču gribi dzīvot, vai ne?"

Kaut kas nošvikstēja. Mācītājs pacēla galvu un spēji ievilka elpu, taču jau nākamajā bridi atskārta, ka sieviete izstieptajā rokā netur ieroci.

Atskanēja klikšķis, un pēkšņi mācītājs sadzirdēja sava teva balsi: "Labāk ludz savu Dievu, lai Katja Orlova vēl ir dzīva, jo tikai viņa zina, kur filmu meklēt. Jums ar Raju viņa jāatrod un jādabū tā filma, turklāt nekavējoties."

Viņa izslēdza diktofonu un noklakšķināja mēli.

-   Tu esi nelietīgs cilvēks, tēvs. Tā sabojāt man izpriecu! Redzi, es tava tēva palātā paslēpu noklausīšanās ierīci. Ļoti labu nieciņu, sevišķi modernu, tādēļ man zināms ikviens viņa tā sauktās grēksūdzes vārds. Tātad, pats saproti, es jau kopš ta brīža zinu, ka filmas tev nav. Viņa atkal iesmējās, un Dominiks nespēja saprast, kā tik perverss cilvēks var smieties tik mīlīgi. Gribēju tikai pārliecināties, vai varu pierunāt mācītāju apzvērēt nepatiesību un, piedraudot ar nāvi, pakļaut briesmām viņa nemirstīgo dvēseli. Bet tu taču nebūtu to darijis, vai ne? Kāda vilšanās! Viņa izdvesa samāksloti smagu nopūtu un nolaida roku klēpi. Kāda vilšanās! Saproti, tu gandrīz sabojāji man visu dienu, tēvs. Interesanti, vai tu tiešām tici, ka Dievs tik ļoti ievēro noteikumus? Vai tiešām tu nedomā, ka pie debesu vārtiem tiks ņemti vērā vainu mīkstinošie apstākļi, kuru dēļ tev nācies grēkot? Nē? Tad tagad es tevi nogalināšu, un tu, ja nonāksi debesis, zināsi, ka esi to pelnījis.

Pa lodziņu Dominiks vēroja sievieti, kuras asinssārtās lūpas izrunāja tik pazīstamos vārdus:

-    Dievs, man no sirds žēl, ka aizvainoju Tevi…

Jau nākamajā mirklī viņa pacēla roku, un tajā pavīdēja šaujamierocis.

Vašingtona, Kolumbijas apgabals

Viņi no virtuves tuvojās pulkā, piesegdami cits citu. Un tomēr vienam vajadzēs būt pirmajam, kurš parādīsies durvīs. "Vismaz viņu es noteikti nošaušu," Rajs sprieda. Viņš zināja, ka mirs, taču stingri apņēmās nemirt viens.

Apšaudes karstākajā brīdī laiks vienmēr šķiet velkamies sekunde līdzinās mūžībai un ik detaļa liekas iegravēta stiklā. Aizkari plīvoja vējā, kas ieplūda pa sadragāto logu. Gaitenī iekrakšķejās kāds grīdas dēlis. Uz plaukta Rajam virs galvas tinkšķēja krītošās stikla lauskas. Viņš pacēla galvu un ieraudzīja…

Granātu.

Šo suvenīru no pirmās operācijas laikiem Afganistana vismaz divdesmit gadus vecu padomju ražojumu viņš bija nolicis grāmatplaukta augšējā plauktā, blakus podā iestādītai papardei. "Vai tā vēl darbojas?"

Istabā parādījās pirmais uzbrucējs. Rajs raidīja lodi viņam pierē, tad pasniedzās un no plaukta paķēra granātu, vienlaikus kā neprātīgs apšaudīdams durvis. Viņš ar zobiem izrāva gredzena adatu, bet drošības sviru vēl pieturēja ar īkšķi.

Kad durvīs nostājās otrs puisis, ar Uzi sistēmas automātu spļaudams uguni, Rajs metās uz loga pusi. Apkārt sīca lodes, un visa pasaule šķita sašķīstam stikla, koka un metāla gabalos. Viņš atlaida īkšķi un klusi skaitīja:

-   Viens tūkstotis, divi tūkstoši…

Tad Rajs iesānis aizsvieda granātu, kas atsitās pret grīdu un paripoja uz priekšu. Viņš paslēpās zem rakstāmgalda, ar vienu roku sagrābdams automātisko atbildētāju un ar otru apšaudīdams istabas durvis.

Viņš izlēca pa logu ar kājām pa priekšu brīdī, kad istabā atskanēja sprādziens un visapkārt aizšalca uguns, dūmi un šrapneļi.

Rajs smagi nokrita zemē. Picērijas furgona aizmugurē paradījās jauneklis ar panka frizūru, raidīdams lodes no sava automāta. Rajam uzsmaidīja veiksme un izdevās ievainot puisi, kurš veica savādu pirueti un ķēra pie asiņojošās brūces kaklā.

Pietrausies kājās, Rajs ar acs kaktiņu pamanīja, kā starp diviem automobiļiem pārvietojas milzenis ar īsi apcirptiem gaišiem matiem un pusautomātisko pistoli rokā. Rajs raidīja lodi un turpināja apšaudi tik ilgi, kamēr aptvere bija tukša un milzenis nogāzās beigts uz balta Toi/ota Prius markas automobiļa motora pārsega.

Iegaudojās automobiļa signalizācija, bet Rajs, nežēlodams savas kailās kājas, pa stiklu šķembām jau skrēja pāri ielai pie picērijas furgona.

Atslēga joprojām bija aizdedzē. Stūrēdams projām, viņš atskatījās uz vietu, ko pēdējo piecu gadu laikā bija saucis par mājām.

"Sasodīts! Es mīlēju to mājeli!"

Viņš nobrauca ar furgonu sešus kvartālus lidz stāvlaukumam, pameta šo auto un izvēlējās pietiekami vecu modeli astoņdesmit otrā gada Cadillac Seville-, kuru varēja iedarbināt, savienojot vadus un tomēr neierosinot vēl vienu trauksmes signālu. Pēc četrdesmit minūtēm viņš jau bija nostūrējis nost no apvedceļa un traucās uz privātu lidlauku dziļi Rietumvirdžīnijas kalnos. Viņam bija jātiek uz Galvestonu un jānoskaidro, kas īsti notiek, taču vispirms jātiek prom no vajātājiem.

Rajs pievērsās automātiskajam atbildētājam, kas atradās uz pasažieru sēdekļa.

"Doms," Rajs prātā atkārtoja brāļa vārdu un klusībā lūdzās, kaut viņš vēl būtu dzīvs.

Galvestona, Teksasas štats

Tēvs Dominiks izmetās no biktskrēsla. Aiz muguras kaut kas nosprakšķēja, un viņš deniņos sajuta dzēlienu, gluži kā pātagas cirtienu.

Viņš mēģināja piecelties, skriet, taču izrādījās sapinies violetā samta aizkaros. Viņš spārdījās, locījās, tomēr atbrīvoties nespēja. Sieviete smējās, un Dominiks jau gaidīja, kad nospindzēs vēl viena lode nāvējošā.

Tad viņš ieķērās aizkara un no visa speķa parava. Audums pārplīsa, un viņš bija brīvs. Jau nākamajā mirklī viņš aizskrēja pa tukšās baznīcas jomu uz augsto koka durvju pusi. Diemžēl tās izrādījās aizslēgtas, lai gan tā nevajadzēja but.

Baznīcas velvēs atbalsojās svešās sievietes balss:

-   Tās visas ir slēgtas, tēvs. Izejas nav, vienīgais ceļš ved augšup un augšup, debesīs… bet varbūt ari ne.

Starp solu rindām Dominiks aiztraucās uz sānu kapelu, kur plauktos dega dievlūdzēju atstātās sveces, un tad ietriecās sakristejas durvīs.

-   Nē, tēvs, arī tās ir ciet. Kad es teicu, ka visas ir aizslēgtas, es runāju pilnīgi nopietni. Tādās lietās es parasti nekļūdos.

Viņš izrādījās slazdā blakus mazajam altārim kapelā. Sieviete tuvojās, ik pa brīdim nozūdot augsto katedrāles kolonnu mestajās ēnās un pēc tam atkal iznirstot no tām. Pistoli viņa turēja gar sāniem nolaista rokā. Seju Dominiks joprojām neredzēja, jo platmale viņa skatienam atklāja vien smaidošās sarkanās lūpas.

-   Kas gan tu esi par briesmoni?

-Tas nu gan ir riebīgi teikts! Man gluži vienkārši patīk mans darbs. Lielākoties cilvēki ienīst savu darbu, un es uzskatu, ka tas ir milzu grēks, ar kuru jums, priesteriem, ik dienu jācīnās.

Dominiks vēroja viņu tuvojamies, un domas auļoja kā neprātīgas. No brūces galvā pār kaklu plūda asinis, kas jau pilēja uz marmora grīdas.

-   Turpretim es, svešiniece turpināja, esmu pūriste it visā, ko daru. Piemēram, seksā. Un slepkavībās.

-   Pagaidi! Dominiks iekliedzās. Labi, labi, tev taisnība. Tās filmas man tiešām nav. Bet līdz ar to es taču nevienu neapdraudu, vai ne? Ja ari es kādam kaut ko izstāstītu, kurš gan man ticētu? Nevajag mani nogalināt.

Sieviete papurināja galvu.

-   Tēvs, tēvs… Tu laikam nesaproti, ja? Bet tādi vārguļi kā tu nekad neko nesaprot. Nav nekādas nozīmes tam, ka tu esi jauks cilvēks un neesi pelnījis nāvi. Tādus cilvēkus kā mani neattur žēlabaina ņaudēšana un lūgšanās. Ar ieroci mani varētu apstādināt, bet tādiem vārguļiem ieroču nekad nav.

Viņa atradās jau gandrīz līdzās mācītājam, ar augstajiem, smailajiem papēžiem droši soļodama pa asiņaino grīdu, un pacēla roku. Dominiks pagrāba no altāra smago bronzas kandelabru un meta viņai pa galvu.

Svešā ar rokām centās aizsargāt seju. Kurpes saslīdēja asinīs, un viņa ieķērās metāla plauktā, lai noturētu līdzsvaru. Ļodzigais plaukts saliecās zem tāda svara, un viņa krita uz priekšu, tieši degošu sveču rindās.

Dominiks metās skriešus. Jau gandri/ ticis garām uzbrucējai, viņš sadzirdēja svilpienu un ar acs kaktiņu samanīja liesmas.

Mežonīgie, šausmu pilnie kliedzieni piespieda tēvu Dominiku apstāties. Viņš pagriezās un ieraudzīja uz grīdas degošo salmu platmali un brūno paruku. Un sieviete ar matiem baznīcas vīna krāsā vairs nekliedza; viņa smējās.

Viņa pacēla ieroci un nomērķēja mācītājam tieši pierē.

Labāk vajadzēja bēgt.

Astotā nodaļa

/

Virdžinijas štata rietumi

Rajs O'Melijs apstādināja Volkszvageti Caddy ceļa malā un izslēdza dzinēju. Viņš atradās dziļi Virdžinijas štata laukos, un dzirdama bija vien vēja šalkoņa Virdžinijas priežu zaros. Aiz logiem gluži kā vecas pelekas mežģīnes klājās viegls zemes mitrums.

Viņš ieskatījās degvielas līmeņrādi. Kad viņš nozaga automobili, benzīna bija pavisam maz labi ja ceturtā daļa bākas. Tagad tā izrādījās tukša. Līdz ar to Rajs degvielu varēja pievienot sarakstam ar ārkārtīgi nepieciešamajām lietām, kas palīdzētu palikt dzīvam. Bridi, kad viņš izlēca pa istabas logu, makā bija sešdesmit trīs dolāri un pāris kredītkartes, taču tagad tās varēja izmest karšu lietošana pašreizējos apstākļos līdzinātos milzīgas, mirgojošas neona zaļas bultas pacelšanai virs savas galvas.

"Tētis nomira, un tagad viņi vajās mūs. Tikai tādēļ, ka viņš pastrādāja to baiso slepkavību."

Tā bija teicis Dominiks. "Zini, brāl, viņi jau ir klāt. Tikai… kas ir šie viņi?" Rajs prātoja.

Ieslēdzis salona griestu lampiņu, Rajs nopētīja automātisko atbildētāju uz pasažieru sēdekļa. Aparātam bija baterija, tādēļ nevajadzēs meklēt elektrību, lai noklausītos visu Dominika ziņojumu. Un tomēr Raja pirksts kavējās nospiest atskaņošanas pogu.

"Tētis nomira…"

Rajs no sirds skuma pēc tēva, un sāpes būs vēl dziļākas, ja viņš vēlreiz noklausīsies šos vārdus, ko Dominiks izrunā skaļi. Taču citas izejas nebija.

Viņš nospieda pogu, un automobiļa salonā ieplūda brāļa izmisuma pilnā balss.

-    Raj? Runa ir par tēvu. Viņš nomira, un… Elsas, saraustīta elpa. Tad bukšķis, kad Dominiks izmeta klausuli no rokas, bāra trokšņi un operatora balss, un visbeidzot tie dīvainie murgi par rudmati. Atkal strauja elpas ievilkšana, un Dominiks turpināja: Tētim bija sirdstrieka, Raj. Tētis nomira, un tagad viņi vajās mūs. Tikai tādēļ, ka viņš pastrādāja to baiso slepkavību. Es zinu, ka tas izklausās neprātīgi, bet es nevaru… Pa telefonu noteikti ne. Brauc ātri šurp, Raj, un es visu paskaidrošu… Es atstāstīšu tēta vārdus, bet ar to vien nepietiks. Absolūti nepietiks. Tagad, galvenais, ņem vērā, ka ir cilvēki, kas mēģinās mūs nogalināt. Varbūt kāda rudmate… Ak Dievs, es zinu, cik vājprātīgi tas izklausās. Bet… ja tu būtu viņu dzirdējis, ja tu būtu ieskatījies viņam acīs… Tētis baidījās par mums, Raj. Tiešām baidījās… Dominiks apklusa, taču tūdaļ dziļi ievilka elpu un sacīja: Dievs vien zina, kad tu noklausīsies šo ziņu, tādēļ ir pilnīgi iespējams, ka tobrīd es jau būšu viņu nagos. Tādēļ es, tiklīdz būšu nolicis klausuli, pierakstīšu itin visu, ko tētis teica, un papīru noglabāšu pie Lafita dārgumiem. Bet tagad tev galvenais ir zināt, ka sieviete vārdā Katja Orlova uzfilmēja to, ko pastrādāja mūsu tēvs. Tā ir profesionāle no Holivudas, un tētis teica, ka filmā ir gan viņu sejas, gan viss pārējais. Bet pēc tam viņa nozuda un filmu paņēma līdzi. Tātad mums, Raj, jāatrod šī Katja Orlova, jo… ja vien tie nav meli, tad tētim ir taisnība, un mūsu dzīvība ir atkarīga no šiem kadriem. Pēc pauzes Dominika balss atkal šķita aizsmakusi un saraustīta: Un vēl, Raj. Ja nu gadījumā kaut kas notiek, tad zini, ka es mī…

Tad aparāts nopīkstējās, taču Raju tas neuztrauca.

-    Es arī tevi mīlu, Dom.

Rajs piespieda pirkstus acīm, it kā tādējādi visas emocijas varētu atvairīt un iestumt atpakaļ dvēselē. Pārņēma šaušalīgas bailes, ka Dominiks jau ir miris. Varbūt nelieši uzbrukuši mācītāja mājai Galvestonā tieši tajā pašā laikā, kad Raja namā Kolumbijas apgabalā ieradās vismaz pieci puiši, kas bruņoti tik vareni, ka ikviens no viņiem varētu iznīcināt nelielu ciematiņu. Rajs prātoja, ka pret tādiem puišiem brālis ir bezspēcīgs.

"Un tētis? Slepkava?" Maiks OMelijs tik reti runāja par sava mūža pirmajiem četrdesmit gadiem un dzīvi pirms precēšanās, ka tas jau bija kļuvis par ģimenes iemīļotu joku viņš tika saukats par cilvēku bez pagātnes. Tagad tas vairs nemaz nešķita tik smieklīgi.

Pret dēliem viņš izturējās visnotaļ skarbi, bet allaž bija godīgs. Taču jau bērnībā Rajs juta, ka tēvam ir kāda slepenā dzīve, kuru viņš slēpj aiz dzedras un nesaudzīgas nežēlības gluži kā vulkāns, kas ārēji šķiet iesnaudies, bet dziļumā virst posta un iznīcības liesmās.

-    Kas gan tu biji patiesībā, tēt? Rajs skaļi jautāja. Vecā Caddy automobiļa klusajā salonā šie vārdi izklausījās drūmi.

Viņš norija siekalas, vēl brīdi paturēja acis ciet un tad strauji atvēra. Vajadzēja saņemties, lai spētu padomāt. Un pirmām kārtām vajadzēja doties uz Galvestonu un izglābt brāli.

"Lūdzu, Dievs, dari tā, lai es neierastos par vēlu!"

Sešās stundās nobraucis trīssimt jūdzes, Rajs atkal apstājās ceļa malā divdesmit jardu attālumā no šauriem stiepļu pinuma vārtiem ar piekaramo slēdzeni. Vērtnēm pa augšpusi stiepās žilešu dzeloņstieples. Līdzās stāvēja vīrs žākļstājā, bruņots ar divpadsmitā kalibra šauteni.

Rajs atvēra automobiļa durvis un lēni izkāpa, tukšās rokas izstiepis sev priekšā.

-    Priecājos tevi redzēt, Klī, viņš sacīja.

-    Lai sasper mani jods! Paskat tik, kas tad mums te atvilcies!

Kādu brīdi vīrs stāvēja, plati smaidīdams, un pēc tam atbalstīja šauteni pret koka stumbru, iepleta rokas un tuvojās atbraucējam. Rajs sakoda zobus. Viņš bija liela auguma cilvēks sešas pēdas un četras collas garš, gandrīz divsimt mārciņas smags -, taču brīdī, kad Klī ar milzīgo melno roku uzplāja viņam pa muguru, viņš gandrīz salūza uz pusēm.

-   Ei, vecīt! Piedod, ka tā sagaidu, Kli sacīja. Nebiju domājis, ka šodien man būs kompānija.

-   Tev te laikam ir baigā drošības sistēma.

Klīlends Luiss bija cilvēks ar tumšu pagātni un nenoteiktu nākotni un lielākoties saistīts ar nolaistu lidlauku, ko pats izbūvējis mežonīgajā Apalaču kalnu apvidū. Nelielā divmotoru lidmašīna te pacēlās un nosēdās, neviena nemanīta un nepārbaudīta.

-   Tātad tev ir video, Rajs sacīja, un kas vēl? Noklausīšanās ierīces?

Puisis plati pasmaidīja un pēkšņi līdzinājās plēsoņam. Viņš pavēcināja uz noputējušo, nobružāto, veco Caddi/ automobili.

-   Teiksim tā. Ja tu nebūtu atstājis to grabažu tajā vietā, kur atstāji, tad es visu, kas no tevis palicis pāri, skrāpētu nost no koku galotnēm. Cieši palūkojies uz Raju, Klī mitējas smaidīt. Esi pamatīgā ķezā, brāl?

-Jā.

Vairak neko Rajs nepaskaidroja, un Kli to arī negaidīja. Viņi trīs ellišķīgus gadus bija pavadījuši Afganistānā, kopā piedaloties speciālās operācijās pret Al-Kāidu un talibiem, un bez ierunām bija gatavi atdot dzīvību otra dēj.

-   Ko vajag? Klī jautāja.

-   Munīciju manai pistolei un pietiekami daudz naudas, lai izdzīvotu līdz brīdim, kad tikšu klāt saviem krājumiem. Kādus desmit tūkstošus, ja vari tik daudz sagrabināt.

Klī palocīja galvu.

-    Lai būtu visi divdesmit. Turklāt tev vajadzīgi labāki ieroči par to veco Valteru. Jo dažkārt tu mēdz pārvērtēt savus spēkus.

Rajs tik tikko apvaldīja smaidu. Kolumbijas apgabalā viņam bija uzbrukts ar visu iespējamo, taču viņš palika dzīvs un deva pamatīgu atbildes triecienu. Tie neģēļi nu bija beigti, bet viņš dzīvs un tā ir vienreizēja sajūta.

-    Un vēl, Rajs sacīja, man vajadzīga lidmašīna.

-    Sapratu. Klīlends Lūiss pievērsās Raja basajām, dzīvojamās istabas logu stikla lauskās sadurtajām kājām. Un zābaki arī.

Devītā nodaļa

i

Galvestona, Teksasas štats

Bija lietaina vasaras nakts. Policijas virsnieks Bīdslijs stāvēja uz Svētās Sirds baznīcas augšējā pakāpiena un vēroja, kā viņam tuvojas milzīga auguma vīrietis. Viņš nostājās žākļstājā un atvēra ieroča maksti.

-    Ei, vecīt! viņš uzsauca. Vīrietis palēnināja soli, taču neapstājās. Policists jau satvēra savas Gloka sistēmas pistoles rokturi. Vai neredzēji to dzelteno lenti, kam tikko pārkāpi pāri? Uz tās taču rakstīts: "Nozieguma vieta. Šķērsot aizliegts!"

-    Man ir ziņa, kas jānodod monsinjoram.

Vīrietis atradās jau pietiekami tuvu, lai policists saskatītu melno tērpu un balto apkaklīti. Viņš nomierinājās un noņēma roku no ieroča.

-    Piedodiet, tēvs, nezināju, ka tas esat jūs. Saprotiet, nezināju, ka jūs esat garīdznieks. Leitnants pavēlēja neielaist žurnālistus un lūriķus, bet jums ļāva ieiet. Tur patlaban strādā kriminālisti.

Bīdslijs atvēra vienas no masīvajām baznīcas koka durvīm, taču priesteris apstājās uz sliekšņa.

-    Vai līķis jau aizvests?

-    Ko? Ak, jā. Sen. Par to neuztraucieties, tēvs. Un rīt pilsēta atsūtīs apkopējus, lai novāc… ē… asinis un pārējo.

"Priesteris izskatās bāls un sastindzis," policists nodomāja, "gluži kā līķis." Viņš prātoja, ko vēl varētu pateikt, bet beigu beigās izmocīja vien solījumu atrast vainīgo.

Rajs O'Melijs nekustīgs stāvēja smaga klusuma apdvestā tumsā. Vienīgo gaismu deva elektriskie sienas svečturi abās pusēs milzīgam koka krucifiksam baznīcas dziļumā, taču ar to pietika, lai saskatītu nozieguma vietas lenti ap biktskrēslu.

"Vai tur tas notika, Dom? Vai tc viņi tev uzbruka? Jēziņ, vai tu viņus kaut redzēji?"

Par brāļa nāvi Rajs zināja vien to, kas izlasāms laikrakstā Galveston Daily Neivs: Dominikam iešauts galvā grēksūdzes uzklausīšanas laikā, un policija izvirzījusi versiju, ka slepkava bijis narkomāns vai bezpajumtnieks, jo visas ziedojumu kastes uzlauztas un iztukšotas.

Taču Rajs noskārta patiesību. Viņš juta vieglu reiboni un pat nelabumu, kad ieraudzīja notikušās cīņas pierādījumus izgrūstītos solus, riņķus vietā, kur vēl nesen karājušies biktskrēsla durvju aizkari. Bija skaidrs, ka Dominiks pretojies, taču… ko var iesākt priesteris pret bruņotu profesionāli? Rajs sažņaudza pirkstus dūrēs, jo bija ieradies pārāk vēlu.

Tad viņš ieraudzīja, ka policisti nožogojuši arī nelielo kapelu līdzās sakristejai. Viņa soļi atbalsojās velvētajos griestos. Viņš ieelpoja sveču vaska un vīraka aromātu, taču jau tūdaļ saoda arī kaut ko citu. Asinis. Tas bija viņa brāļa asiņu smārds, un Rajs gandrīz nokrita ceļos.

Sagrīļojies viņš pastiepa roku, sataustīja dzelteno lenti un rūkdams to norāva. Acis aizmigloja asinssārta dūmaka, dusmas un nežēlīgi sāpīgas skumjas. "Nelieši. Nelieši! Es jūs notveršu un visus pēc kārtas nogalināšu!"

Viņš nokrita ceļos, satvēra vēderu un sajuta kaklā kāpjam nelabumu. Gribējās kliegt, cik spēka. Viņš nespēja sev piedot, ka nokavējis un ka pēdējo desmit gadu laikā tik reti ticies ar Dominiku, jo abi gājuši tik atšķirīgus dzīves ceļus.

Nespēja sev piedot, ka joprojām ir šajā baznīcā, turklāt viens.

Rajs trieca dūri pret marmora grīdu tik spēcīgi, ka gandrīz salauza to. Taču sāpes nāca par labu, jo viņš atguvās un nostiprināja savu apņēmību.

Lēni izslējies, viņš palūkojās uz nelielo altāri, kas slīga tumsā, Jaunavas Marijas ģipša statuju un lielo bronzas kandelabru pa labi no tās. Žuburainais svečturis ainā neiederējās, jo otrā pusē noteikti vajadzēja būt otram tādam pašam.

Viņš ļoti ilgi noraudzījās Jaunavas Marijas pārāk glītajā sejā un tad piespieda sevi paskatīties apkārt. Sveču plaukts bija apgāzts, vasks nopilējis zemē un sacietējis, grīda no uguns nomelnējusi. Porainajā marmora grīdā bija iesūkušās asinis, gļotas un vēl kaut kas tāds, par ko viņam pat domāt negribējās, proti, ar krītu apvilkts siluets vietā, kur gājis bojā Dominiks.

"Tas droši vien jau ir morgā," Rajs sprieda. "Nekustīga miesa un kauli, orgāni un lietiskie pierādījumi, taču tas vairs nav mans brālis. Tas vairs nav Doms."

Ārā Rajs izlavījās pa sakristejas durvīm, taču apstājās Svētās Sirds baznīcas akmens sienu mestajā biezajā ēnā. Viņš norāva priestera apkaklīti un dziļi vilka plaušās miklo, dūmakaino gaisu, mēģinot izsvēpēt no apziņas brāļa asiņu smārdu.

Elpošana nedaudz palīdzēja, un viņš atguva spēju loģiski domāt. Ja neņem vērā automobili, kas pabrauca garām ceļā uz kaut kurieni, ielas ap baznīcu bija tukšas kā izslaucītas. "Taču slepkavas," Rajs prātoja, "varbūt vēl ir tuvumā. Droši vien sazinājušies ar tiem, kas uzbruka manai mājai Kolumbijas apgabalā, un zina, ka esmu aizbēdzis un noklausījies brāļa ziņu. Un noteikti ir secinājuši, ka tieši uz šo baznīcu es došos."

Rajam šķita, ka viņš teju sajūt neliešu klātbūtni. Ka viņi vēro baznīcu un gaida izdevību uzbrukt vēlreiz.

"Viņi, viņi, viņi… kas viņi ir?"

Šie cilvēki noslepkavoja Dominiku, un Rajs bija pārliecināts, ka mēģinās nogalināt arī viņu. Iemeslu viņš joprojām nezināja, taču aptvēra, kur meklēt atbildes.

Pie Lafita dārgumiem.

"Tādēļ es, tiklīdz būšu nolicis klausuli," Dominiks sacīja, "pierakstīšu itin visu, ko tētis teica, un noglabāšu pie Lafita dārgumiem."

Viņi ar Dominiku bija uzauguši nelielā karalienes Annas stila namā kvartāla attālumā no pludmales Bolivāra pussalā vientulīgā zemes strēlē, kas atdala Meksikas līci no Galvestonas un ir pieejama tikai prāmjiem.

Kādā vasaras dienā, kad Rajam bija astoņi, bet Dominikam desmit gadi, viņi klaiņoja pa dumbrājiem un kāpām un atrada pamestu, laika zoba sagrauztu un sapuvušu būdu. Rajs sprieda, ka tā ir vismaz simts gadus veca, savukārt Dominiks iebilda, ka tik sena celtne jau sen būtu gājusi bojā sālsūdenī. Abi sastrīdējās, bet tad nobrīkšķēja dēlis, un Rajs attapās iesprūdis grīdas caurumā.

Tajā atradās koka lāde ar dzelzs stiprinājumiem, un Rajs apgalvoja, ka tā ir Lafita dārgumu lāde. Žans Lafits bija trakulīgs kaperis un spiegs, viens no viņa iemīļotākajiem varoņiem. Rajam sevišķi patika stāsts par to, kā pirāts mēģināja palīdzēt Napoleonam bēgt no trimdas, lai tikai pievāktu imperatora mantu. Leģenda vēsta, ka Lafits paslēpis dārgumus netālu no savas apmetnes Bolivāra pussalā, taču precīza atrašanās vieta gājusi zudība līdz ar slaveno pirātu.

Dominiks iebilda, ka tik gudrs pirāts kā Lafits nekad neapraktu dārgumus vietā, kur tiem var uzdurties katrs vecs muļķis. Tā viņi turpināja strīdēties, kamēr ar akmeni parlauza piekaramo slēdzeni, atvēra lādi un, Rajam par nepatīkamu pārsteigumu, atrada nevis dārglietas un zelta dublonus, bet sapuvušas trīsdesmito gadu avīzes un vienu piecu centu monētu ar indiāņa galvas attēlu.

Puikas tomēr prata likt lietā šo veco lādi un glabāja tajā savus dārgumus, piemēram, cigaretes un Plai/boy žurnālus, vēlāk ari spirtotos dzērienus, zālīti un milzīgo kasti ar prezervatīviem, ko Dominiks nozaga Walgreens aptieka dienu pēc tam, kad Lindsija Krāmere paziņoja, ka dosies kopā ar viņu uz absolventu salidojumu Bola vidusskolā.

To atceroties, Rajs sāka smaidīt, taču tad kakls aizžņaudzās un vēders sarāvās jaunu sāpju lēkmē. "Salidojums. Mājas. Dzeltenās mājiņas ar lētajiem baltajiem rotājumiem vairs nav, jo to līdz ar visu pussalu izpostīja viesuļvētra "Aiks". Nav vairs arī mammas, tēta, Dominika. Miruši visi O'Meliju ģimenes locekļi, izņemot mani. Tikai… vai tāda O'Meliju ģimene vispār jebkad pastāvējusi? Varbūt tie ir kārtējie meli kā visa Maikla CMelija dzīve?" Rajs pats bija pieredzējis vien to, ka tēvs visu mūžu dzīvojis taja mājiņā un kaut kā savilcis galus kopā, izīrējot zvejas laivas atsevišķiem tūristiem, kas iemaldijušies pussalā. Liesākos gados viņam pat nācās nostrādāt vairākas maiņas garneļu konservu fabrikā. Izolētā un pārāk attālā Bolivāra pussala, kurp var nokļūt tikai ar prāmi, noteikti nebija tā vieta, ko cilvēks izvēlas, ja grib kļūt bagāts vai ievērojams.

Bolivāra pussala bija lieliska paslēptuve bēguļojošam slepkavam.

"Tādam slepkavam kā mans tēvs."

Rajs sāka lēni soļot uz priekšu, vienu reizi apstādamies zem laternas, lai atkārtotu savu iestudēto cigaretes aizkūpināšanas rituālu. Tādējādi novērotājam bija lieliska izdevība pilnībā redzēt viņa seju. Rajs vēlējās nekavējoties izvilināt vajātājus no baznīcas ja tādi tur slēpās.

Viņš nonāca pie sava automobiļa divdesmit gadus veca balta Chevrolet markas pikapa, ko viņš noīrējis lietotu auto stāvlaukumā netālu no Hjūstonas lidostas. īsta grabaža, taču tās galvenā vērtība bija lētums.

Tik vēlā un lietainā svētdienas naktī satiksme nebija pārāk blīva. Rajam vajadzēja tikt līdz Portbolivārai un noskaidrot, vai Dominiks pirms nāves paguvis pierakstīt tēva atzīšanos un noglabāt vēstuli solītajā vietā Lafita dārgumu lādē, ko viņi atraduši bērnībā. Taču vispirms viņš pabraukāja pa Galvestonas salu, veikdams nejaušus pagriezienus un vairākkārt griezdamies apkārt, nereti šķērsodams krustojumu, kad luksoforā deg sarkanais signāls, un neievērodams apstāšanās zīmes. Galvā visu laiku skanēja bērnības dziesmiņa: "Nāc ārā, nāc ārā no savas paslēptuves…" Taču no pēddziņiem nebija ne vēsts.

Strendā pilsētas rajonā, kur savulaik pulcējās jūrnieki un ielasmeitas, bet tagad rindojās T-kreklu veikali, daudzdzīvokļu mājas un modernas kafejnīcas, viņš apstājās pie luksofora sarkanā signāla. Uz stūra atradās kiberkafejnīca, kuras mirgojošā oranžā neona izkārtne vēstīja: "Sūc un sērfo."

Rajs ieskatījās rokas pulkstenī. Līdz nākamajam tonakt pēdējam prāmim uz Portbolivāru bija vēl pusstunda.

Kafejnīcā uzturējās vēl tikai viens klients, pūtains puišelis Harija Potera brillītēs un T-kreklā ar uzrakstu "Runā tikai kā jefiņš". Bārmenis, puisis ar izspūrušu kazbārdiņu, šķita aizkaitināts par Raja lūgumu pēc dubultās espresso kafijas un pusstundu ilgas pieejas vienam no datoriem.

Savā ziņojumā Dominiks bija stāstījis par Katju Orlovu, kas uzfilmējusi "baiso slepkavību". Rajs atvēra interneta pārlūkprogrammu un meklētājā Google ierakstīja šīs sievietes vārdu. Parādījās vairāk nekā astoņi tūkstoši saišu. Viņš tās pārskatīja, taču neviena nešķita kaut attāli noderīga. Suņu kopšanas pakalpojumi Demoinā, krievu vingrotāja, sociālā tīkla Facebook lapa, kas pieder Bērkli kopapmācības universitātei. Mišela Feifere reiz tēlojusi Katjas Orlovas lomu filmā "Krievu nams"…

Un tad viņš to atrada. Iespējams.

Tās bija tikai dažas rindiņas kāda akadēmiska žurnāla rakstā ar nosaukumu "Sievietes aiz kameras: feministu cīņa Holivudā vakar un šodien":

"Arī nākamajos gados sieviešu kinematogrāfā trūka, un uzlabojumi nebija sagaidāmi. Pat tās dažas, ko algoja lielākās studijas, reti guva vadošo lomu kādā ievērojamākā projektā. Katja Orlova, piemēram, četrus gadus nostrādāja par otro operatora asistenti studijā Tzventieth Century-Fox, un tikai pēc tam viņa parādījās titros kā filmas "Neērtie" operatore. Citas sievietes…"

Ārā kāds aizcirta automobiļa durvis. Rajs pacēla galvu un ieraudzīja, ka garām logam brauc viena no salas zirgu vilkmes turistu ekipāžām, tādējādi aizsedzot viņam skatu. Pēc tam viņš ievēroja sievieti, kas atstāj milzīgu melnu Hummer markas automobili un šķērso ielu.

Lietus lāses klāja rūti, tādēļ seju viņš neredzēja pietiekami skaidri, taču jau pēc gaitas noprata, ka sieviete ir skaista. Izslieti pleci, galva pacelta, rokas dziļi sabāztas plandoša melnas ādas mēteļa kabatās. Smailie zābaku papēdīši dipēja pa ietvi platos, apņēmīgos soļos.

Viņa pagāja garām laternai, un Rajs ieraudzīja spoži mirdzošus rudus matus. "No tualetes iznāca kāda sieviete, rudmate, un pēc tā, ko izstāstīja tētis, es iedomājos…"

Rajs nometās uz grīdas brīdī, kad kafejnīcas skatlogs no ložu krusas sašķīda drumslās.

Šāvieni nemitējās, un lodes ieurbās kafijas automāta lielajā boilerā. Rajs bija paslēpies aiz letes, un tagad viņam uz galvas lija karsta ūdens strūklas.

Viņš bija izvilcis ieroci, taču neuzdrošinājās atklat pretuguni. Bārmenis un puišelis kliedza, taču Rajs cauri mutuļojošajam tvaikam viņus neredzēja. Arī rudmati nevarēja saskatīt, taču viņa pēkšņi atgādināja par savu klātbūtni, iešaujot datorā, ko Rajs pirmīt lietoja.

"Kāds es esmu muļķis! Nelabojams muļķis! Kāpēc pat neaizdomājos, ka viņi uzbruks man publiskā vietā, kur krustugunīs var nonākt pilnīgi nevainīgi cilvēki?"

Rudmate atkal sāka šaut, un lodes šķēla letes koka pamatni. Rajs pietrausās kājās, ar roku aizklāja seju, ienira karstajos tvaikos un tad pa divpusēji veramajām durvīm ietraucās virtuvē. Pret vērtnēm atsitās jauna ložu krusa, taču šoreiz tās bija raidījis cits ierocis.

Rajs izskrēja cauri virtuvei, garām galdiem, cepeškrāsnij, trauku plauktiem un lielajam nerūsošā tērauda ledusskapim. "Nolādēts, kur ir sētas puses durvis? Kaut kur taču tām jābūt!"

Beidzot atradis tās, viņš attapās uz šaura lieveņa aklas ieliņas galā, kur cieši cits pie cita atradās aprūsējuši atkritumu konteineri un pūstošu dēļu kaudze.

Pretējā pusē vīdēja pamatīga citas ēkas ķieģeļu siena. Bez durvīm un logiem, ar kaltas dzelzs ugunsdzēsēju kāpnēm, kas stiepās lejup no jumta un kuru pirmais pakāpiens atradās visnotaļ augstu.

Viņš jau nosprieda mesties prom pa ielu, bet tanī brīdī ielas galā čīkstēdams nobremzēja melnais Hummer automobilis. Virtuvē no rībēja divpusēji veramās durvis. Rajs tūdaļ steidzās prom no lieveņa un lēcienā tomēr pamanījās ieķerties apakšējā ugunsdzēsēju kāpņu šķērsī. Spēcīgi sašūpojies, viņš pievilkās un spēja uzlikt kājas uz šķērša. Jau nākamajā mirklī lode ieurbās ķieģeļu sienā līdzās viņa galvai tik tuvu, ka viņš sajuta trieciena svelmi.

Locīdamies un līkņādams, viņš rausās augšup. Rudmate un puisis krekliņā ar melnu kapuci stāvēja uz virtuves lieveņa. Pēkšņi Rajs sajuta dūrienu kaklā un asiņu straumi, bet viņš jau bija uz jumta paldies Dievam, vismaz uz mirkli aizsegā.

Smagi elsojot un ieklausoties trokšņos, viņš gulēja uz jumta. Šķita, ka pa kapnem neviens augšup nedodas, ari šāvieni bija mitējušies.

Rajs sprieda, ka atrodas uz kādas pārbūvētas noliktavas. Viņš pieplaka darvotajam un ar granti nobērtajam plakanajam jumtam un līda starp ķieģeļu skursteņiem un ventilācijas šahtām, kamēr atrada durvis. Viņš pasniedzās, paraustīja rokturi…

"Nolādēts! Slēgtas!"

Jau diezgan sen viņš bija sapratis, ka vienmēr jānēsā līdzi mūku komplekts, taču tobrīd nebija laika noņemties ar tiem, jo beidzot sasodīti laikā! atskanēja sirēnas. "Bet varbūt rudmatei ir sakari vietējā policijā vai kāds federaļa žetons, ko uzrādīt viņiem? Nolādēts! Ja tā, tad man beigas."

Atbildi noskaidrot Rajs pat negrasījās un sāka skriet uz nākamās ēkas pusi. Tā līdzinājās privāto dzīvokļu mājai ar glītu terasveidīgu dārzu uz jumta, kas atradās tikai mazliet zemāk par to, uz kura bija nokļuvis viņš. Un tomēr… "Nolādēts, sasodīts, pie velna! Mūs noteikti šķir vismaz ducis pēdu, bet līdz ielai apakšā ir kādi seši stāvi. Es varbūt arī esmu muļķis, taču ne tik traks, lai lēktu pāri tādam bezdibenim."

Uz ugunsdzēsēju kāpnēm viņš saklausīja dunošus soļus un atskatījies ieraudzīja rudu matu vilni.

Viņš pagriezās, ieskrējās un lēca.

Uz brīdi šķita, ka viņš burtiski skrien pa gaisu, sparīgi vēžodams kājas. Viņš gandrīz jau sasniedza otru jumtu, taču tad kustība uz priekšu apstajās un gravitācijas spēks guva virsroku.

Par laimi, viņam izdevās ar pašiem pirkstu galiem ieķerties notekcaurulē. Šūpodamies viņš karājās kādu sekundi, un pirksti sāka slīdēt.

Tvēriens atslāba, taču viņš ieķērās caurulē ar otru roku šoreiz daudz ciešāk. Uzrausies uz jumta, viņš teju, teju neuzdūrās tomāta mietam. Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja rudmati delnu locītavas stingri piespiestas noliktavas jumta malai, ierocis notēmēts viņam galvā.

Rajs aizvēlās aiz rindā saliktiem koka toveriem, kur auga palmas. Tad viņš pielēca kājās un sāka skriet.

Acīmredzot dzīvokļu īpašnieki neuztraucās, ka viņiem varētu uzbrukt no jumta, jo lai slavēts Jēzus! durvis bija vaļā. Rajs ar liftu nobrauca lejā līdz pazemes stāvlaukumam un nostaigāja gar automobiļu rindām, uzsizdams pa motoru pārsegiem un tādējādi iedarbinādams signalizāciju. Kad viņš nonāca uz ielas, automobiļi jau atgādināja skaļu un traku operas orķestri.

Strendā valdīja haoss. Kafejnīcu bija ielencis pusducis policijas patruļmašīnu, viens no likumsargiem kliedza megafonā droši vien pārbijies, ka ēkā sagrābti ķīlnieki. Taču Rajs varēja kaut saderēt, ka iekšā palikuši vien bārmenis un puika.

Cauri pūlim Rajs centās neuzkrītoši izlauzties pie sava automobiļa. Labi, ka bija pieticis prāta atstāt to dažu kvartālu attālumā, tieši pie dambja, no kurienes taisnā ceļā var nokļūt uz prāmja, lai tiktu prom…

Viņš ieskatījās pulkstenī. "Sešas minūtes, nolādēts!" Un viņš sāka skriet.

Kāds uzkliedza:

Ei, tu!

Atskatījies Rajs saprata, ka sauciens nav domāts viņam. Un vienlaikus pamanīja, ka puisis kreklā ar melno kapuci soļo pa ielu, bet viņam pa pēdām lēni seko Hummer automobilis.

Pie ieejas daudzdzīvokļu nama apakšzemes stāvlaukumā parādījās rudmate pat necenšoties slēpt savu ieroci. Rajs palēnināja gaitu un mēģināja iejukt pUli. Tagad bija skaidrs, ka sievietei galvenais ir nogalināt viņu un līdz ar to pilnīgi vienaldzīga iespēja nošaut arī kādu nevainīgo.

"Nolādēts, jātiek līdz mašīnai!"

Pēkšņi iegrudzinājās zirgs viņa ausīm tā skanēja kā muziķa. Nogaidījis, kad turistu rati piebrauc tieši blakus, Rajs ielēca iekšā un iemeta divdesmitnieku pārsteigtajam ormanim klēpī. Cik ātri tavs kleperis spēj paskriet?

Desmitā nodaļa

/

Rajs stāvēja piestātnes pašā galā un vēroja, kā prāmja prožektoru gaisma izplēn tumsā. Dīzeļmotoru rūkoņa pamazām izgaisa, un drīz vien dzirdama bija tikai viļņu sišanās pret pāļiem.

Prāmi pēdējo, nolādēts! viņš nokavēja. Pārdzīvojis apšaudi, karsta ūdens šaltis un teju neizbēgamu iegāšanos bezdibenī, viņš tomēr bija nokavējis prāmi…

Aiz muguras spīdēja automobiļa starmeši.

Savu transportlīdzekli viņš bija atstājis rūcam, ar pasažieru puses durvīm vaļā. Rajs paguva ienirt salonā mirkli pirms tam, kad gluži kā sprādziens nogranda negants troksnis, visapkārt nošalca lodes, kas ieurbās trapa koka paneļos vai ar rikošetu atsitās pret metāla margām. Viņš nogūlās uz priekšējā sēdekļa un apķēra galvu. Lodes kapāja aizmugures vējstiklu un bagāžnieka pārsegu, pārvērzdamās metālu par konfeti.

Apšaude jau līdzinājās mūžībai, bet pēkšņi iestājās klusums. Rajs uzmanīgi pacēla galvu, lai palūkotos ārā pa sānu puses logu. Melnais milzīgais Hummer bija nostājies pie trapa, un tas nepavisam nešķita labi. Viņš izrādījās notverts slazdā abās pusēs četras pēdas augstas metāla margas, aiz muguras lielais automobilis, priekšā tukšā prāmja piestātne, bet apkārt tikai melna nakts un vēl melnāks ūdens.

Raja automobili atkal kapāja lodes. Viņš domāja par to, kā šī sieviete nogalinājusi Dominiku, un alka iznicināt nelieti tūliņ, kaut ar kailām rokām, taču ciņa bija nevienlīdzīga viens pret trīs un pretiniekiem bija automāti, turklāt viņa nāve neko neatrisinātu.

Pirmām kārtām vajadzēja izglābties pašam. "Pēc tam varēšu nogalināt viņu."

Pieplacis stūrei, viņš ieraudzīja aiz Hummer divus vīrus, kas izšāva no automātiem neskaitāmas kārtas. Visapkārt Rajam spindzēja, šņāca un būkšķēja lodes. "Jā, glābt savu ādu! Tiešām jāsmejas. Izredzes tikt prom sveikam un veselam līdzinās nullei." Raju tāda apziņa kaitināja, jo viņš negribēja mirt un ļaut slepkavām izbaudīt apmierinājumu par paveiktu darbu.

Ar vienu roku piesprādzējis drošības jostu, viņš ar otru ielika ātrumu pārslēgu atpakaļgaitas režīmā un noskaitīja lūgšanu. Automobilis ierēcās, un Rajs pa pusei pagriezās sēdekli, lai pa drumslās sašķīdušo aizmugures vējstiklu pārliecinātos, ka brauc taisni virsu neliešu Hummer. Tuvodamies viņš smaidīja plati kā pats sātans. Viri palēca sānis un sava automobiļa starmešu gaismās šķita nobālējuši. Sievieti Rajs neredzēja varbūt tā joprojām sēdēja pie stūres.

Sešas pēdas līdz sadursmei… četras… divas…

"Tagad!"

Pēdējā sekundē pirms pikapa ietriekšanās Hummer automobilī Rajs pārslēdza ātrumu uz pirmo. Aizmugures riepas nospolēja uz slapjā koka, izmetot gaisā dzirksteles un dūmus, un beidzot viņš sajuta, ka automobilis brauc uz priekšu. Margas aizlidoja gluži kā miglā. Priekšā vīdēja trapa gals, melns un tukšs, arvien tuvāk un tuvāk…

"Pie velna, varbūt šī nemaz nav tik laba doma!"

Kravas automobilis nobrauca no trapa un aizšāvās pāri ūdens klajam. Uz pavisam īsu mirkli Rajam šķita, ka viņš lido.

Ūdeni viņš skāra tik ātri, ka teju pietrūka laika ievilkt plaušās gaisu, un tik spēcīgi, ka viņam noklabēja zobi. Pa izsistajiem logiem iekšā plūda ūdens. Automobilis grima arvien dziļāk un dziļāk. "Diez, cik te dziļš?" Apkārt valdīja tik milzīga tumsa, ka likās, viņš piepeši kļuvis akls.

Pēc nākamā grūdiena šoreiz daudz mīkstāka viņš saprata, ka sasniedzis dūņaino ūdenskrātuves dibenu.

Viņš atspiedās pret stūri un pulējās izslieties, taču atskārta, ka ir iesprūdis. Gandrīz padevies izmisumam, viņš tomēr attapās, ka traucē drošības josta. Sataustījis sprādzi, viņš to nospieda, taču mehānisms nepadevās, un viņš mitējās to raustīt, lai nezaudētu tik dārgās sekundes.

"Labi, galvenais ir neļauties panikai. Krūtis mazliet spiež, taču tā sajūta ir tikai tavā galvā. Tu zini, ka tev līdz brīdim, kad tiešām pietrūks gaisa, vēl ir pietiekami daudz laika."

Bērnībā viņi ar Dominiku mēdza sacensties, lai noskaidrotu, kurš var ilgāk aizturēt elpu zem ūdens. Brālis allaž uzvarēja. Raja labākais rezultāts bija trīs minūtes ar tām pilnīgi pietiks, lai tiktu vaļā no šīs nelāgās drošības jostas. Taču sprādze pat neizkustējās.

Rajs paķēra nazi, kas bija piestiprināts pie potītes, un gluži kā neprātīgs sāka zāģēt, kamēr stiprinājums padevās un viņš bija brīvs.

Izgrūdis pa logu vispirms kājas, viņš beidzot tika ārā arī pats. Roka atsitās pret kaut ko metālisku, un viņš sajuta spēju karstu sāpju triecienu. Tumsa likās necaurredzama. Ar taustes palīdzību viņš atrada ceļu ap kravas kasti, aizmugures bortu, buferi un riepu.

Tad viņš atskārta, ka patiesībā redz riepu, un pacēla galvu. Ūdeni šķēla Hummer starmešu košie gaismas kūļi, un to nemitīgi kapāja lodes, kuru sliedes ūdenī līdzinājās mirgojošām sudraba čūskām.

Viņš uztaustīja riepas ventili un no priestera tērpa kabatas izvilka savus kramplauža mūķus. Sāka viegli reibt galva, un pirksti vairs īsti labi neklausīja, krūtis jau neganti sāpēja.

Kamēr viņš mēģināja sameklēt tievāko mūķi, instrumenti izslīdēja no rokām un atsitās pret ceļgaliem, taču viņš kādā brīnumainā kārtā tos satvēra, iekams tie uz neatgriešanos iegrima dūnās. /

"Varbūt tas ir Dominiks, viņa gars, kurš uzrauga mani, jo citādi es būtu miris jau vismaz desmit reizes. Vēl tikai vienreiz, Dom! Vēl tikai mazliet palīdzības, jo man pietrūkst gaisa."

Acīs uzzibsnīja spoža gaisma, un ausīs zvanīja. Viņš izmisīgi centās noturēties un neatvērt muti, lai iekamptu skābekli, kura šeit nemaz nebija. "Vēl tikai vienu reizīti, Dom, tikai vienu…"

Visbeidzot viņš uztaustīja īsto mūķi, noņēma ventiļa vāciņu, iebāza mūķi ventilī un iespieda iekšā izolācijas materiālu. Pēc tam viņš pieplaka ventilim ar muti un kāri tvēra brīnišķīgi jauko gaisu.

Svētlaimīga atvieglojumā viņš uz brīdi aizvēra acis, bet tūdaļ jau aizspieda ventili ar īkšķi, lai burbuļi neceltos virspusē, un paraudzījās augšup. Slepkavas vēl aizvien stāvēja krastā, Hummer starmeši joprojām izgaismoja ūdens klaju, taču viņi bija mitējušies šaut. "Kaut viņa drīzāk nospriestu, ka esmu beigts! Diemžēl arī tad viņa diez vai dosies prom. Viņa gaidīs vēl ilgi, lai pārliecinātos, ka es neuzpeldu, un liks krastu vērot arī saviem rokaspuišiem. Un pēc tam viņi pagaidīs vēl mazliet." Par tādu neatlaidību Rajs ienīda savu pretinieci.

Viņš apņēmās kādudien likt rudmatei par visu samaksāt, taču šobrīd galvenais bija panākt, ka nelieši notic viņa nāvei. Bija vajadzīgs laiks un brīvība, lai netraucēti uzmeklētu Katju Orlovu un filmu un noskaidrotu, ko īsti pastrādājis viņa tēvs. Bet vispirms vajadzēja tikt līdz Bolivāra pussalai un izlasīt visu, ko Dominiks atstājis Lafita dārgumu lādē. Rajs no sirds cerēja, ka brālis paguvis izpildīt savu solījumu, pierakstījis tēva stāstu un pirms nāves viņam pieticis laika to arī noglabāt.

Rajs ievilka plaušās vēl vienu malku eļļainā, saspiestā gaisa un prātoja, cik ilgi vēl spēs to elpot, nenodarot nopietnu ļaunumu savam organismam.

Ieelpojis vēlreiz, viņš nogaidīja. Piecas minūtes, desmit. Elpoja un gaidīja, un gaidīja vēl mazliet, taču starmeši joprojām spidināja ūdenskrātuvē. Pēkšņi viņa vēderu sagrāba krampji tik spēcīgi, ka viņš gandrīz atvēra muti un norija ūdeni. Par laimi, viņš laikus attapās. Iespējams, šie krampji nebija uztraukuma vērti. Varbūt tā bija reakcija uz eļļaino gaisu, ko viņš ieelpojis. Tikai gaisa izraisīts nelabums.

Viņš pacēla galvu.

Starmeši joprojām bija turpat.

Vienpadsmitā nodaļa

Martas Vīnadārza sala, Masačūsetsas štats

Pēc sešpadsmit stundām

Viņa kaila stavčja vīrieša priekšā.

Rietošā saule spīdēja guļamistabā pa milzīgo spoguļstikla logu, kairinot viņam acis un sievietes rudos matus iekrāsojot ugunīgās liesmās. Dzirdamas bija tikai bangas pludmalē un viņa griezīgā elpa.

-   Nolaizi! rudmate ierosināja, saņēma savas krūtis rokās un pacēla uz augšu. Krūšu gali izrādījās noziesti ar kaut ko tumši sarkanu un iekaltušu. Vīrietis nevilšus nodrebēja.

-   Ak Dievs…

-    Dievs? Viņa iesmējās. Agrāk Dievs tev nekad nav traucējis. Vai tagad neliek mieru domas par šo asiņu īpašnieku? Bet to, ka viņš ir priesteris, tu zināji jau tajā brīdī, kad devi man pavēli viņu nogalināt. Un es to izdarīju, mīļumiņ. Nobliezu turpat baznīcā, Jēzus Kristus un visu eņģeļu acu priekšā.

Viņš papurināja galvu, taču nespēja atturēties, nesaņēmis lieliskās, asinīm notrieptās krūtis savās milzīgajās plaukstās. "Šī sieviete ir vājprātīga, tiešām traka, bet ko lai dara? Mani viņa uzbudina līdz nāvei."

Rudmate nopūtās un piekļāvās vīrietim, it kā gribētu izkust viņa ķermenī.

-   Vai gribi dzirdēt, kā šis lūdzās, lai atstāju viņu dzīvu?

-   Vēlāk. Tagad es gribu redzēt tevi krītam ceļos.

Vīrietis atlaida viņas krūtis, ar vienu roku ieķērās savā siksnā, bet ar otru sagrāba viņas krāšņos matus un no visa spēka spieda sievieti pie grīdas.

Pēc kāda laika viņa teica:

-    To otro, priestera brāli, bija daudz grūtāk nogalinat. Zini, vienbnd pat šķita, ka mēs Galvestonas ielās spēlējam paslēpes. Viņš noteikti negribēja padoties.

Miljardieris, finanšu spekulants, filantrops un aktīvs politiķis, Mailss Teilors tobrīd lēja sev Voterfordas kristāla glāzē kādu no pasaulē dārgākajiem viena iesala viskijiem, sešdesmit gadus veco Macallan. Viņš nolika pudeli un pagriezās pret sievieti. Ne jau tādēļ, ka viņa sarunai pēc seksa izvēlējusies tadu tematu; pārsteidza tonis it kā viņa pasutinatu sviestmaizi ar žāvētu liellopa gaļu.

Jasmīna Pūla sēdēja baltajā, ar puķainu audumu apvilktajā pītajā krēslā vienā no tām pretīgajām mēbelēm, ko Mailsa otrā sieva Loreta savulaik bija iegādājusies un ko viņš allaž bija no sirds ienīdis. Toreiz viņš bija teicis sievai, ka tie pārāk čaukst, taču viņa vīra viedokli par guļamistabas krēsliem vai par jebko citu pat nedomāja ņemt vērā, un tieši tādēļ viņi beigu beigās izšķīrās.

Turpretī Jasmīna bija pilnīgi citāda. Mailss nespēja izprast šo sievieti. Nespēja izprast abu attiecības jeb to, ko mūsdienās mēdza dēvēt par ilgstošu un noturīgu seksu tikai divu partneru vidu. Tās līdzinājās kādai apslēptai dziņai, un dažkārt šī intimitāte likās teju neizturama, mežonīga un mistiska. Reiz Jasmīna bija teikusi, ka Mailss izdabājot viņas vēlmei nogalināt.

-   Tu esi mans dzinulis, viņa sacīja, tu pamudini lietot slepeno narkotiku, kas kalpo par barību manai dvēselei.

Pēdējā laikā viņš tomēr sāka prātot, kurš no viņiem patiesībā ir narkomāns. Jo ikreiz, uzlūkojot Jasmīnu gluži tāpat ka tobrīd -, viņš jutās pazudināts.

Viņa bija savijusi matus mezglā uz pakauša un atkal uzvilkusi Armani firmas kostīmu no ziloņkaula krāsas zīda. Tajā viņa pirms stundas bija atlidojusi no cietzemes. Nu Jasmīna kaut ko lasīja klēpjdatorā, ko viņa centās noturēt uz viena ceļgala, un starp uzacīm iegūla rieva, kas apliecināja, cik viņa nopietni koncentrējusies. Taču viņas mute… Tādas lūpas sarkanas, miklas un pietūkušas parasti bija prostitūtām.

-   Tu atkal skaties uz mani tik sapņaini stulbi, Mails! Jasmīna sacīja, pat galvu nepacēlusi. Ja tu neuzmanīsies, cilvēki sāks runāt, ka esi iemīlējies.

Mailss Teilors juta, ka pietvīkst, un tas neganti kaitināja, jo agrāk viņš bija pārliecināts, ka pasaulē nav nekā tāda, kas piespiestu viņu nosarkt.

-    Es tikai aizdomājos, ka tikai pirms pusstundas es laizīju asinis no taviem plikajiem pupiem, bet tagad tu tur sēdi tik kārtīgā un nopietna! Gluži kā modele Brooks Brothers apģērbu katalogam.

-   Es esmu miljardus vērtas korporācijas prezidenta personīgā sekretāre. Tā es parasti izskatos, kad nedodos kādu nogalinat tavā uzdevumā un nedrāžos ar tevi. Un tu tā smaidīji, Mails! Tik mīlīgi! Es to jutu kā siltu elpu uz savas ādas. Atkal un atkal man jāteic, ka mēs esam dvēseļu radinieki. Tev tas beidzot jāpieņem un jāsamierinās.

-    Muļķības.

Ja arī Mailss ticētu, ka eksistē tādi dvēseļu radinieki, tad tomēr nedotu Jasmīnai rokās tādu varu un nekad neatzītos. Un samierināties viņš noteikti negribēja.

"Ko gan tas vispār nozīmē?"

Mailss Teilors vadīja piecpadsmit miljardus vērtu finanšu impēriju. Tas bija vairāk nekā dažu trešās pasaules valstu kopprodukts, un viņš baudīja visu to valdzinošo ietekmi, ko tāda nauda nesa. Viņam bija viena meita un piecas mazmeitas, kā ari divas bijušās sievas abas īstas maitas. Un viņš nevarēja pat nošķaudīties, kad pusducis riebīgi pieglaimīgu lišķu jau lēca kājās, lai pasniegtu viņam kabatlakatu.

Bet neviens no šiem cilvēkiem viņam nešķita pārāk svarīgs.

Visu mūžu viņam sirdī bijis šis sāpīgais, neaizlāpāmais caurums. Gluži kā slimība tu visu laiku esi izsalcis, ēd un ēd, bet kalorijas un barības vielas tavā organismā tomēr neaizķeras. Tu vari maksāt psihiatram četrsimt dolārus stundā, lai viņš paziņo, ka tā ir tēta un mammas vaina, un tam puisim varbūt ari izrādīsies taisnība. Bet… ko tālāk?

Tikai pēc Jasmīnas Pūlas ienākšanas viņa dzivē Mailss atskārta, ka vairs nejūt tādu tukšumu dvēselē. Un vairs tik ļoti nebaidās, jo Jasmīna, lai cik riebīgi tas ari skanētu, bija trakāka par atejas žurku.

-   Zini, Jasmīna, viņš teica, tu esi iemīlējusies manā naudā, un es esmu nogribējies vecs āzis, un tas ir vai nu smieklīgi, vai arī piedauzīgi, jo astoņdesmit gadus vecam vīram realitāti var kompensēt tikai cieša vāverite un zila brīnumtabletīte.

Jasmīna sarauca perfekti veidoto uzaci, taču joprojām lūkojās sava klēpjdatora ekrānā.

-    Vai ievēroji? Atliek man tikai iemest sarunā vārdu "mīlestība", un tavs prāts jau pievēršas manai vāverītei. Un kāds vēl uzdrošinās apgalvot, ka es to daru naudas dēj!

lesmējies un paņēmis katrā rokā pa glāzei, Mailss tuvojās Jasmīnai. Viņš ļoti centās neklibot, lai Jasmīnai nebūtu iemesla atkal sākt lekciju par nepieciešamību doties pie ārsta. Jau divkārt viņš bija izmežģījis celi pirms daudziem gadiem koledžas stadionā un pavisam nesen slēpošanas trasē Espenā -, un tagad tas truli smeldza teju nepārtraukti. Pirmīt viņš bija iedzēris divas spēcīgas pretsāpju tabletes, taču efekts jau maziņajās un vēl vienu ieņemt negribējās, jo zāles nelāgi ietekmēja viņa smadzeņu darbību.

Viņš nolika vienu glāzi uz pītā galdiņa ar stikla virsmu, lai Jasmīna varētu ērti aizsniegt, un iedzēra pamatigu malku no savējās. Bija grūti iedomāties, ka dzēriens no trīsdesmit astoņus tūkstošus dolāru vērtas pudeles tā izdedzinās barības vadu, taču Mailss neko nepārmeta viskija ražošanas kompānijai. Viņš zinaja, ka vainīgs nolādētais kuņģa skābes atvilnis. "Kā man riebjas novecot!"

-   Par to otru O'Meliju puisi runājot, Mailss iesāka. Tu teici, ka viņu bija grūti nogalināt. Vai tu esi pārliecināta, ka viņš tiešām ir beigts? Saproti, mazulīt, ja tā filma jebkad parādīsies atklatībā…

Pavēcinājis ar roku, viņš mudināja izprast šī ļaunākā murga iespējamās sekas. Viņa reputācija būtu sagrauta, ietekme satricināta, varbūt pēdējie saulaino vecumdienu gadi būtu jāpavada vienā kamerā ar homoseksuāli noskaņotu narkomānu un baikeru vārdā Buba. Visi gadi un visi miljoni, ko viņš tērējis, lai ietekmētu tirgu un politiku; lai radītu iespaidu, ka viņš apņēmīgi un mērķtiecīgi vada partiju no iekšpuses un tādēļ tā atkal uzvarējusi vēlēšanās; lai kontrolētu Kongresu un mainītu dzīvi valsti… Ja filma ieraudzīs dienas gaismu, tad tam visam būs beigas.

-   Es gribu būt drošs, ka mēs visu kontrolējam, Jasmīna, un viņš tiešām ir miris! Viņam taču izdevās aizbēgt no mūsu kaujiniekiem Kolumbijas apgabalā un pēkšņi uzrasties Galvestonā…

-   Viņš noslīka, Mails. Buļ, buļ, buļ. Jasmīna izvalbīja acis un izbāza mēli mutes kaktiņā. Mēs tajā piestātnē nonīkām gandrīz stundu pēc tam, kad viņš iestūrēja ūdeni. Viņš noteikti nevarēja nepamanīts tikt ārā no ūdens. Tātad, ja vien viņam nav izaugušas žaunas, viņš ir beigts. Tāpat kā brālis un vecais.

-    Jā, tāpat kā vecais. Mailss papurināja galvu. Nolādētais Maiks O'Melijs! Viņš visus šos gadus bija gluži kā duncis man pie rīkles, un es tās sasodītās filmas dēļ neuzdrošinājos tikt no viņa vaļā. Un tagad viņš ir aizgājis pie tēviem dabiskas sirdstriekas rezultātā, un es beidzot esmu brīvs. Nu atlika tikai samest visus galus ūdeni un nožmiegt viņa puikas. Gadījumam, ja vecais paguvis kaut ko izstāstīt. Ja arī es netieku pie filmas, lai tā pūst mūžīgi mūžos vienalga kur, kaut bankas vai kāda advokāta biroja seifā. Viņš apklusa, lai ievilktu elpu un palūkotos uz Jasmīnu. Izrādījās, ka viņa ir pacēlusi galvu, rokas salikusi klēpī un pacietīgi gaida monologa turpinājumu. Bet tagad tu man apgalvo, ka tam seskam filmas nemaz nav bijis! Varbūt viņš to glabājis kādu nedēļu, bet pēc tam kaut kāda sieviete to atņēmusi. Kaut kāda Katja Orlova. Līdz brīdim, kad vecais nonāca uz nāves gultas, es pat nezināju, ka tāda sieviete vispār eksistē! Nolādētais O'Melijs! Es taču jau sen bez bažām varēju viņu novākt.

Jasmīna klusi nopūtās un piecēlās, vienlaikus aizvērdama klēpjdatoru.

-   Tagad viņš ir miris. Un bērni arī. Es jau pavēlēju saviem cilvekiem uzmeklēt Katju Orlovu. Ja viņa tiešām dzīvo zem šīs saules, tad mēs viņu atradīsim un nogalināsim. Protams, pēc tam, kad

vina atdos mums filmu.

/

-   Jā, labi, labi. Lieliski.

"Tā Katja Orlova jau sen varbūt ir mirusi," Mailss domās piebilda. Ja arī vēl dzīva, tad noteikti jau krietni gados, salīkusi un bezpalīdzīga, varbūt laimīgajā vecuma plānprātības stadijā. Visi tagad jau ir sasodīti veci."

Mailss atraugājās, pamēģināja ar dūri aizberzēt prom sāpes krūtīs un iedzēra vēl vienu malku viskija. Arī tas nelīdzēja.

Jasmīna piegāja viņam klāt. Kostīma audums šķita mīksts un pieguļošs un slīdēja viņai ap gurniem gluži ka vīrieša rokas. Tumšās, dziļās acis savādi spīdēja.

-   Tu vēl neesi tikusi vaļā no viņa asinīm, Mailss sacīja piesmakušā balsī.

-    Ko? Kur?

-   Šeit. Mailss ar plaukstu aptvēra Jasmīnas kaklu un pievilka viņu sev klāt. Aiz auss. Jēziņ, Jasmīna! Ko tu esi izdarījusi? Vai izmantoji viņa asinis gluži kā smaržas?

Jā, šī sieviete viņam tiešām likās vājprātīga. Taču viņš to bija zinājis jau septiņus gadus. Sadzīvojis ar to un dievinājis viņu kopš pirmās nolīgšanas dienas.

Mailss Teilors jau gadu bija meklējis personīgo sekretāri, un tikai tad uz viņa rakstāmgalda nonāca Jasmīnas Pūlas CV. Viņš bija prasīgs priekšnieks jā, varētu pat teikt, ka īsts tirāns. Lai cik iespaidīgu pieteikumu arī būtu iesniegusi pretendente, reālajā dzīvē viņa izrādās pilniga idiote, kuras pašcieņa tiek neglābjami sagrauta, tiklīdz priekšnieks greizi uz viņu paskatās. Un viņam patiešām nebija laika auklēties ar sekretārēm.

Arī Jasmīnas Pūlas pieteikums pirmajā mirklī šķita iespaidīgs. Grāds Londonas Ekonomikas skolā, gadu pildīti biržas spekulantes pienākumi "F. M. Meiera" firmā, vēl gads analītiķes amatā pie "Verthaima un partneriem" tādi sasniegumi jau divdesmit astoņu gadu vecumā. Taču Mailsam vecums nelikās svarīgs, jo nozīmēja tikai vienu, proti, ka viņa joprojām pakļausies veidošanai un gribēs lauzties uz augšu. Parasti pēc trīsdesmit gadu vecuma šīs divas īpašības cilvēkos vairs nebija tik izteiktas.

Viņa uzņēmums "Teilora finanses" pat sētnieku nepieņēma darbā, iekams nebija veikta pamatīga pretendenta biogrāfijas izpēte. Tieši izmeklētāja ziņojums par Jasmīnu Pūlu ieintriģēja Mailsu visvairāk.

Izrādījās, ka viņas īstais vārds nemaz nav Jasmīna Pūla. Viņa bija dzimusi Ņujorkas labējā spārna ebreju aktīvistu ģimenē kā Jasmīna Jakira. Kad meitenei bija desmit gadi, vecāki emigrēja uz Izraēlu un sāka dzīvot nelegālā Rietumkrasta apmetnē. Pēc diviem gadiem palestīniešu raķete iznīcināja viņu mitekli, kamēr meitene bija skolā. Jasmīna kļuva par bāreni un tika nosūtīta uz grupu māju Jeruzalemē, kur viņa dzīvoja līdz astoņpadsmit gadu sasniegšanai, kad kopā ar citiem tautiešiem tika iesaukta armijā.

Lielākā daļa Izraēlas sieviešu dienēja palīgdaļās vai štābā, savukārt Jasmīnu nosūtīja uz Militārās izlūkošanas dienesta speciālo operāciju daļu, lai apmācītu par algotu slepkavu. Viņa dienēja trīs gadus, taču viņas pienākumi droši zināmi vien Dievam un Izraēlas armijas vadībai, jo Mailsa izmeklētājs, lai cik profesionāls būdams, nespēja uzlauzt viņu failus.

Patiesībā, izmeklētājs sacīja Mailsam, kad tika uzaicināts savu ziņojumu papildināt ar mutisku un arī personisku vērtējumu, man radās sajūta, ka viņai klusi palūgts aiziet no armijas.

Saprotat? Tiklīdz pagāja trīs gadi. It kā viņai šie pienākumi pārāk patiktu. Ar to es domāju nogalināšanu. Tā kā Mailss neko neteica, izmeklētājs pēc brīža turpināja: Komandieris nespēja saprast, vai viņa ir traka vai arī tikai labprāt izliekas par tādu. Lai vai kā, es uzskatu, ka viņa to svēto karotāju pārbiedēja līdz nāvei. Izmeklētājs atkal ieturēja pauzi, taču Mailss joprojām klusēja. Beidzot nospriedis, ka tādējādi saņēmis atļauju iet, puisis piecēlās, taču durvis pagriezās un piebilda: Ja gribat uzklausīt manu ieteikumu, šef, tad turieties no viņas pēc iespējas tālāk.

Taču Mailss jau nākamajā dienā uzaicināja Jasmīnu uz pārrunām.

No sievietes skaistuma viņam burtiski aizrāvās elpa. Nekas tāds agrāk vēl nebija atgadījies, lai gan viņa gultā pabijušas tik daudzas aktrises un modeles, ka pat sajucis skaits. Viņš apmulsis stāvēja un vārstīja muti gluži kā sausumā nonākusi zivs.

Beidzot atguvis elpu, viņš teica:

-   Izstāsti, no kā tu bēdz, Jasmīna Jakira!

Viņš bija gaidījis kādu izsaucienu vai vismaz pietvīkumu, taču sieviete vien paraustīja plecus un pievērsa skatienu savām krūtīm.

-   Tātad jūs tomēr izrādījāt čaklumu un atradāt skeletu manā skapī. Oho! Bet tādi jau ir visiem. Viņa sakrustoja garās kājas, pārliecinājās, ka Mailss Teilors tās pēta, un tad piebilda: No kā bēgat jūs, Markario Tavolaris?

Tas bija tik jocīgi, ka Mailss gandrīz sāka skaļi smieties. Viņš gribēja pārsteigt šo sievieti, bet patiesībā tika pārsteigts pats. Ne tik daudz tādēļ, ka Jasmīna zina par grieķiska Markario Tavolarisa vārda nomaiņu uz Mailsa Teilora vārdu, bet vairāk tādēļ, ka viņa vispār papūlējusies to noskaidrot. Viņš nebija pārāk centies slēpt savu proletārisko izcelšanos, taču viegli tādu informāciju atrast arī nevarēja.

Bet viņa taču dienējusi Izraēlas militārās izlūkošanas specvienībā, vai ne? Tomēr Mailss bija pārliecināts, ka viņa istie noslēpumi, īstie skeleti, ir noglabāti tik dziļi, ka Jasmīna tos nespētu pat saost, kur nu vēl atrast.

Mailss Teilors paliecās uz priekšu un mulsinoši uzsmaidīja sekretāres amata pretendentei.

-    Ko tu gribi panākt, Jakiras jeb Pūlas jaunkundz? Parādīt, ka esi gudra un ar iekšām? Vai domā, ka tādēļ mēs kļūstam līdzvērtīgi?

Jasmīna savilka lūpas tāda smaidā, ka viņš sajuta nepārprotamu uzbudinājumu.

-    Nē, Tavolarisa jeb Teilora kungs. Mēs kļūsim līdzvērtīgi, kad jus nogalināsiet savu pirmo cilvēku.

Viņš alka izdzēst šo pašapzinīgo smaidu no Jasmīnas sejas, izstāstot par baiso slepkavību, taču savaldījās. Lai gan beigu beigās tomēr izstāstīja absolūti visu.

-   Nerauc tā pieri! Jasmīna sacīja un ar pirkstu galiem centās izlīdzināt dziļās vārnu kājiņas kreisās acs kaktiņā. Tu dažkārt pārāk daudz doma. Pārāk daudz analizē un iedziļinies. Labāk analizē un iedziļinies manī. Daži cilvēki gluži vienkārši ir dzimuši mīlestībai ar asiņu garšu.

Lejā noklaudzēja durvis, un kāds visnotaļ skaļi iesmējās. Mailss aizgriezās un kliboja uz loga pusi, lai noskaidrotu trokšņa iemeslu.

Saule jau sen bija norietējusi, taču vasaras nakts izrādījās vēl pietiekami gaiša, lai ieraudzītu, ka tie ir tikai trīs piegādes firmas darbinieki, kas iznākuši no biljarda zāles uzsmēķēt. Nākamās dienas vakarā bija paredzēta ballīte, ko Mailss rīko savā pludmales vasarnīcā, apmēram piecdesmit pasaules bagātnieku un slavenību tikšanās privātā gaisotnē.

"Mana pludmales vasarnīca. Jā." Divdesmit istabas, akmens kamīni, plašas verandas, skati uz okeānu un cenu zīme ar divpadsmit miljoniem dolāru to Martas Vīnadārzā sauca par "vasarnīcu".

-   Vai esmu tev kādreiz teicis, Jasmīna, ka piedzimu un uzaugu šajā salā? Protams, ka viņš to bija stāstījis pat vairākkārt, taču turpināja tik un tā: Okblafsas mazpilsētiņā. Pieci cilvēki saspiesti īstā Jaunanglijas kotedžā. Četrās istabiņās, ko cēlis kāds vaļu mednieks pirms pāris gadsimtiem. No ārpuses māja bija visnotaļ grezna, tādēļ tūristi to uzskatīja par "glītu", taču iekšā atklājās uzburbuša linoleja grīdas un ik ziemu aizsalstošas, bojātas caurules. Nekad un nekam nepietika naudas. Tētis līdz aiziešanai no mums, kad man bija trīspadsmit gadi, vadīja vietējo degvielas uzpildes staciju un rūpējās par bagāto vasarnieku ekskluzīvajam mašīnām, bet viņi mūs uzskatīja par laukiem… ja vispār aizdomājās par mums.

Arī Jasmīna bija piegājusi pie loga un, ieķērusies Mailsam rokā, piekļāvās viņam.

-   Bet tagad tie paši cilvēki nāk uz tavām ballītēm šajā milzīgajā, vecajā mājā, viņa sacīja, savilkuši lūpas mūžīgā gatavībā bučot tavu pakaļu. Un tev tas patīk, Mails. Un arī tavai pakaļai patīk, jo tas ir tik sasodīti jaukil

Mailss iesmējās par ainu, ko Jasmīna bija uzbūrusi viņa iztēlē, taču tie bija rūgtuma pilni smiekli. Pat pēc tik daudziem gadiem, pēc mēslainē pavadītas bērnības, pārciestām tēva brutalitātes izpausmēm un bagāto snobu nemitīgajiem pārmetumiem par to, ka viņi vispār nākuši pasaulē, tas joprojām sāpēja.

Viņi kādu minūti klusēja, un tad Mailss teica:

-    Es jau vairākas naktis pēc kārtas sapņoju vienu un to pašu. Es atkal esmu bērns un atrodos Okblafsas mājas pagalmā, taču nevis spēlējos, bet mēģinu aprakt līķi. Arā šausmīgi līst, un es gan cenšos iemest bedrē pec iespējas vairāk zemes, taču lietus to aizskalo un kauli atkal ir redzami. Viņš pagriezās, lai palūkotos uz Jasmīnu. Jā, es jau zinu, ko tu tūdaļ sacīsi. Nereti sapnis ir tikai sapnis.

-    Nē, Jasmīna atbildēja. Viņas acīs vīdēja kaut kas smags un auksts. Es teikšu tikai vienu, proti, tu man meloji.

-   Par ko? Un tu gribi teikt, ka tu nekad neesi melojusi? Melo visi! Tas ir mūsu dabā. Pie velna! Visa pasaule laimīgi griežas ap vieniem vienīgiem meliem.

-    Par to baiso slepkavību. Tu sameloji par tās ieganstu.

-   Jocīgi, taču tieši par to es tev nekad neesmu melojis.

-   Tad sauc to par nedarīšanas grēku.

Mailss papurināja galvu, juzdamies aizkaitināts.

-    Es joprojām tevi nesaprotu.

-    Kaulu altāris.

-    Kas? Jasmīna, es zvēru, ka nesaprotu, par ko tu runā!

Neatbildējusi viņa pacēla kreiso roku, un Mailss tajā ieraudzīja

miniatūru magnetofonu. Viņš satraukts atskārta, ka nav pamanījis, pa kuru laiku Jasmīna ir nolikusi savu glāzi un paņēmuši šo aparātu. "Vai manu apziņu atkal nomāc tās pretsāpju tabletes? Varbūt es tiešām jūku prātā?"

Protams, viņš zināja par ierakstu, kas Jasmīnai izdevies slimnīcā. Viņa bija atstāstījusi saturu, kad piezvanīja no Galvestonas uz viņa tālruni, kas ir pasargāts no noklausīšanās. Palielījusies, kā ierakstījusi vecā vira pirmsnāves atzīšanos savam dēlam priesterim, kad viņš atklājis patiesību par baiso slepkavību un filmu, kurā tā uzņemta. Taču pie O'Melija tās filmas vairs nebija, vispār nekad nav bijis, jo kaut kāda Katja Orlova aizbēgusi ar to un pazudusi bez pēdām.

Vēl pirms mirkļa Mailss uzskatīja, ka Jasmīna viņam izstāstījusi pilnīgi visu par O'Melija atzīšanos un notikumiem Galvestonā, taču tagad viņa nospieda magnetofona podziņu. Šo balsi Maiku O'Meliju viņš nebija dzirdējis četrdesmit astoņus gadus.

Izrādījās, ka Jasmīna nav pavēstījusi visu, jo Maiks O'Melijs sacīja:

-    Viss sākās ar Katju Orlovu un kaulu altāri, bet beidzās ar slepkavību.

Mailss noklausījās ierakstu līdz galam. Pazīstamā, lai gan novecojusī balss pieklusa tik ļoti, ka bija tikko sadzirdama, un O'Melijs sacīja kaut ko līdzīgu vārdiem "es domāju, ka viņa nomira alā". Pēc ilgas pauzes ierunājās kads cits cilvēks:

-Tēt? Ak Dievs…

Jasmīna izslēdza magnetofonu.

-    Un viss? Mailss pajautāja.

Viņa palocīja galvu.

-    Vairāk viņš neteica ne vārda. Ieslīga komā, un viss. Čau, Maik!

Klusēdams Mailss pa logu lūkojās uz jūru, kas lēcoša mēness gaismā mirdzēja sudraboti balta.

-   Tu tiešām nezini, kas tas par kaulu altāri, vai ne? Jasmīna vaicāja un iesmējās. Šais smieklos skanēja viņai piemītošais neprātīgums. Ak Kungs, tas ir pat pārāk smieklīgi, Mails. Tu nogalināji…

-    Nē. Viņš atrāvās no Jasmīnas un arī loga, spēra vairākus soļus un tad pagriezās. Nogalinaja O'Melijs.

-   Bet plānu izstrādāja krievs Nikolajs Popovs. Un tu viņus savedi kopā. Tu biji lielais iedvesmotājs. Vai tad tie nebija tavi vārdi? Tikai tagad izskatās, ka tevi izmantojuši kādā spēlē.

Viņš gandrīz iesita Jasmīnai. Jau pacēla roku sitienam ar delnas virspusi, taču viņa tur stāvēja, gatava neizbēgamam triecienam… Bija skaidrs, ka viņa vēlas to saņemt. Un tieši tādēļ Mailss savaldījās.

Turklāt iepļaukāt viņš patiesībā gribēja pavisam citu cilvēku.

"Viss sākās ar Katju Orlovu un kaulu altāri…" Mailss neko nesaprata. "Pie velna, tas izklausās gluži ka joks. Protams, ja nepazīst Nikolaju Popovu."

-   Tev, Jasmīna, jāatrod tā Katja Orlova. Uzmeklē viņu, sadabū filmu un izspied visu par kaulu altāri. Un pēc tam nogalini, lūdzu.

III mantojums

..

Divpadsmitā nodaļa

Sanfrancisko, Kalifornijas štats

Mūsdienas

Zoja Dmitrova lūkojās ārā pa sava juridiskā biroja logu, cenšoties Misijas ielā saskatīt Chevrolet Impala markas automobili nepatīkami brūnā krāsā ar iedauzītu priekšējo spārnu. Šis automobilis pa kvartālu riņķoja jau vairāk nekā stundu, samazinādams ātrumu ikreiz, kad brauca garām viņas biroja durvīm. Bija pārāk miglains un lietains, lai varētu ieraudzīt šofera seju, taču viņa zināja, kurš tas ir. Manvels Moreno.

Tāpat viņa zināja, kas šim cilvēkam vajadzīgs. Proti, viņa sieva. Viņa apsēstība. Viņa boksa maiss.

Nu, tie laiki ir beigušies, nejēga, Zoja skaļi noteica, juzdamās mazliet jocīgi, taču vienlaikus ari nobijusies no nebeidzami riņķojošā automobiļa. Tobrīd neuzkrītoša balta pilnpiedziņas automašīna jau veda Inešu Moreno un viņas trīs gadus veco meitu uz drošu patvērumu citā štatā. To Manvels saprata tikai pirms piecām stundām, jo sieva nepārnāca mājās no Sanfrancisko Galvenās slimnīcas, kur viņa strādāja par medmāsu. Un te nu viņš bija baisi biedējošs.

-Tā vien liekas, ka viņš dzīvo manā galvā. Atliek man tikai padomāt, ka gribu aiziet, un viņš to nez kā jau uzzinājis, reiz stāstīja Ineša. Viņš gluži vienkārši visu zina.

Ārā nokauca bremzes. Zoja saspringa, tomēr tūdaļ atslābinājās, jo ieraudzīja automobili, kas cauri peļķēm patraucās garām logam. Tas nebija Chevrolet Impala.

Parasti šeit, latīņamerikāņu kvartālā, valdīja rosība, taču tajā slapjajā un vēsajā februāra pēcpusdienā ārā bija izgājuši tikai daži. Pako G., kurš kioskā uz stūra tirgoja mākslīgās ādas somas, jau grasījās beigt darbadienu. Pat krustmāte Huanita, kas parasti mitinājās šķērsielā kaimiņu bāra pagalmā, vairs nerakņājās konteineros, meklējot dzērienu kārbas vai pudeles, un devās meklēt patvērumu.

Pie luksofora apstājās pilsētas autobuss, nepārtraukti darbinot stiklu tīrītājus un izgāžot atmosfērā izplūdes gāzu mākoņus. Zoja izstiepa kaklu, lai labāk redzētu. No Chevrolet Impala joprojām nebija ne vēsts. "Varbūt arī viņš atmetis ar roku," Zoja sprieda.

Diemžēl tādi vīri kā Manvels Moreno nekad nepadodas.

Aizgriezusies no loga, viņa novāca no rakstāmgalda mapes, kuras pirmīt bija pētījusi. Tad viņa uzvilka īso ādas jaku un uzmeta plecā milzīgo Tumi firmas somu, kas viņai vienlaikus kalpoja par rokassomiņu un dokumentu portfeli. Viņa izslēdza gaismu un devās uz durvju pusi.

Birojs atradās neliela Viktorijas laikmeta ēkā ar lieliem skatlogiem pirmajā stāvā. Tā bija iespiesta starp bāru un T-kreklu veikalu. Viņa paguva spert otro soli uz lieveņa, kad ap stūri nogriezās Impala, gandrīz notriecot kurjeru uz divriteņa. Riepām skaļi švīkstot, automobilis apstājās pie ugunsdzēsēju hidranta.

Manvels Moreno atgrūda automobiļa durvis un izkāpa. Viņš bija nepievilcīgi vājš vīrietis ar nekoptu kazbārdiņu un mūžam piemiegtām ačtelēm.

-    Kur ir Ineša? viņš uzkliedza, draudīgi tuvodamies Zojai.

-    Kur ir mana sieva?

-   Tiešām nezinu, Zoja atbildēja, un tie nebija meli. Tādu kārtību bija noteikusi viņa pati, jo tiesa nevar pavēlēt cilvēkam atklāt to, ko viņš nezina.

Savilcis muti greizā smīnā, Manvels noliecās uz priekšu tiktāl, ka Zoja varēja saskaitīt matiņus uz viņa nožēlojamā zoda.

-    Ineša ir viena bailīga zaķpastala. Pati viņa nemūžam neko tādu neizdarītu. Tu, kundzīt, zini, kur viņa ir. Drīz vien tu pati lūgsies, lai ļauju tev izstāstīt, uz kurieni viņa aizbraukusi!

Ar acs kaktiņu Zoja pamanīja, ka ielas malā parādās sudrabots Ford Taurus. Šajā kvartālā tāds auto varēja izraisīt tikai vienu

-    skaļu saucienu la policia. Melnbaltais krāsojums pat nebija vajadzīgs. Automobilis nostājās blakus Chevrolet Impala, un no tā izkāpa divi policisti civilā apģērbā vīrietis un aziātu izcelsmes sieviete.

Vīrieti Zoja pazina. Tas bija inspektors Šons Makejs no Slepkavību izmeklēšanas nodaļas. Viņš vienmēr atnesa tikai sliktas ziņas, taču tobrīd Zoja bija gatava viņu apbērt ar ziediem.

-   Varbūt labāk nomierinies, viņa teica Manvelam, jo tev aiz muguras stāv milzīga auguma dusmīgs policists.

Manvels nosprauslājās.

-Jā, kā tad! Vai tad man uz pieres ir rakstīts "stulbenis"?

-   Ja jau tu tā saki…

Inspektors Makejs ar plaukstu spēcīgi uzsita pa Chevrolet Impala motora pārsegu. Moreno pagriezās, gandrīz zaudēdams līdzsvaru.

-   Ei, kas te…

-   Labāk pievaldi mēli, Makejs pamācīja. Šai kundzei ir melnā josta teikvondo. Viņa var iespert tev tik sāpīgi, ka tu nedēļu čurāsi asinis.

-   Viņa var nobučot man pakaļu, tas arī viss!

Makejs spēra soli tuvāk Moreno, taču balss šķita patīkama un maiga kā putukrējums.

-   Tagad tev droši vien gribēsies braukt mājās. Ieej kārtīgā dušā, ielej sev aliņu un nomierinies.

Moreno savilka dūres, taču patraucās garām inspektoram un devās uz savu automobili, atrāva durvis, iesēdās pie stūres un iedarbināja dzinēju. Tad viņš izbāza pirkstu pa logu un uzsauca Zojai:

-    Pasaki Inesai, ka mēs vēl neesam beiguši. Tā lieta vēl nav galā.

-    Lai kas ari butu ši Ineša, ierunājās policiste, kad Chevrolet ltnpala ienira satiksmes straumē, viņai labāk turēties no šī puiša jūdzes attālumā. Vismaz līdz brīdim, kamēr viņš nomierinās.

Zoja neko neteica. Dažkārt policija viņai palīdzēja darbā, bet dažkārt ne.

-    Vai viss kārtībā, Zoja? Makejs jautāja.

-Jā, paldies, Mak. Paldies, ka uzradies īstajā laikā.

-   Ak, gan tu pati tiktu galā.

-    Varbūt. Zoja paraustīja plecus. Puisis bija pamatīgi satraucies. Viņa pastiepa roku, lai sasveicinātos ar policisti. Mani sauc Zoja Dmitrova.

-    Vendija Lī, sieviete atbildēja. Viņas acīs mirdzēja smiekli un ziņkāre. Kamēr braucām šurp, Makejs daudz par jums stāstīja.

-    Tiešām? Zoja palūkojās uz inspektoru, taču viņš nodūra galvu. Zoja prātoja, ko gan viņš kolēģei sastāstījis. Makejs bija izskatīgs vīrietis ar stūrainu zodu un pievilcīgi nevīžīgs. Abu attiecībās allaž valdīja savāds valdzinājums, taču nekas vairāk, jo Makejs bija atklāti atzinis, ka nespēj pieņemt to, ko viņas māte bija darījusi, lai pelnītu iztiku.

-   Un pirms dažām dienām ceturtajā kanālā redzēju reportāžu par jums, Vendija Lī turpināja. Par to, kā jūs izveidojāt slepenu palīdzības dienestu sievietēm un bērniem, lai viņi varētu aizbēgt no ģimenes varmākām.

-   Dažkārt viņa tiešām palīdz bēgt, Makejs mazliet ērcīgi piebilda. Viņš ne vienmēr atbalstīja darbības veidus, ar kuriem Zoja pelnīja iztiku. Dažkārt viņi nevis aizbēg, bet ietriec lodi nelietim krūtīs vai ar miesnieka dunci izurbj caurumu galvā. Un tad Zoja palīdz viņiem veikt slepkavas ceļu līdz tiesai.

-    Dažkart, Zoja attrauca, kad sistēma no tevis novēršas, miesnieka duncis šķiet vienīgais reālais glābiņš.

-    Un kurš tad izlemj, kur ir tā līnija, kuru nedrīkst pārkāpt? Kurš izlemj, kad cilvēka nogalināšana ir… Kā tu teici? Ak, jā. Vienīgais reālais glābiņš.

Vendija Lī uzsmaidīja savam kolēģim.

-   Manuprāt, reportieris pieminēja ari kaut ko tādu, Mak. Tikai viņš norādīja, ka Dmitrovas kundze sava aizsardzības līnijā izmanto ne tikai vardarbībā cietušu sieviešu un viņu partneru sindroma nianses, bet ari nesavtīgi strādā, lai atbrīvotu tās nabaga sievietes, kuras jau notiesātas un nosūtītas uz cietumu par to, ka nogalinājušas pāridarītājus agrāk, ne tik apgaismotā laikmetā.

-    Lūk, kā! Makejs nosprauslājās.

-    Labi, tagad pie lietas, Zoja sacīja. Kāpēc atbraucāt?

Makejs no mēteļa kabatas izņēma vairākas fotogrāfijas.

-    Pazīsti šo sievieti?

Zoja bija advokāte krimināllietās, tādēļ fotogrāfijas no slepkavības vietām redzējusi ari agrāk. Turklāt Makejs iedeva tikai sejas attēlus, tādēļ redzamu ievainojumu nebija, tikai mazliet asiņu ap iekritušo muti. Taču neskaidrajās, it kā caururbjošajās acīs bija kaut kas tāds, kas iedūra Zojai sirdī kā nazis, un viņa uzreiz saprata lai gan neapjauzdama, kā nonākusi līdz tādam secinājumam, ka nabaga vecenīte nāves brīdī bijusi viena un ļoti baidījusies.

-   Nē, nedomāju, ka pazīstu viņu… Vai vajadzētu? Kas ar viņu noticis?

-   Šo bezpajumtnieci vakarnakt nodūruši Zelta Vārtu parkā. Pie Kenedija ceļa netālu no Ziedu dārza. Slepkavības ierocis atrasts. Tas ir kāds dīvains duncis, kādu es nekad agrāk neesmu redzējis. Puisis ar draugu braukājies savā jaunajā Jaguar mašīnā, un viņi pārsteiguši slepkavu nozieguma vietā. Burtiski. Sieviete mirusi aculiecinieka rokās vēl pirms mediķu ierašanās, un es saprotu, cik briesmīgi puisis tobrīd juties, bet tagad viņš medijiem bārsta skaļas frāzes par to, kā gan iespējams pieļaut, ka mūsu pilsētas ielās mirst nabaga bezpajumtnieces. Pašvaldības sienās tagad plosās īsta vētra.

Vēlreiz ieskatījusies fotogrāfijā un mirušās sievietes caururbjošajās acīs, Zoja atskārta, kā dvēseli pārņem skumjas un zaudējuma sajūta. "Neloģiski. Es nepazīstu šo sievieti, bet liekas, ka man vajadzētu viņu pazīt. Acis. Tās acis…"

-   Vai tu… Zoja aprāvās pusvārdā un bija spiesta sākt no jauna. Vai tu zini, kas viņa ir?

-    Ne gluži, Makejs atbildēja. Mēs pārmeklējām parku un atradām transvestītu, ko visi dēvē par Gundegu un kurš diedelē parkā. Viņš… Viņa… apgalvo, ka arī mirusī bijusi no apmetnes, kas ierīkota biezoknī aiz oranžērijām, un viņu saukuši par Roziju.

Zoja atrāvās no fotogrāfijas un pacēla galvu. Izrādījās, ka Makejs viņu vēro nobažījies, taču vienlaikus piesardzīgi, kā jau policists.

-    Piedod, Mak, bet es viņu tomēr nepazīstu. Kāpēc tu iedomājies nākt pie manis?

Šoreiz viņš no kabatas izņēma plastikata maisiņu, kādus mēdz izmantot lietiskajiem pierādījumiem.

-   Mediķi atrada šo iestrēgušu viņai rīklē. It kā viņa būtu mēģinājusi to apēst, lai nebūtu jāatdod slepkavam. Pamatīgi sakošļāts, taču laboratorijas puiši mūsdienās dara brīnumus.

Maisiņā atradās sapluinits, ar zīmuli apkricelēts papīra gabals. Burti paspilgtināti ar ķimikāliju palīdzību, tomēr skaidri izlasīt varēja tikai apmēram pusi. Un ar to pietika, lai Zoja nodrebētu.

-   Tā ir manas mājas adrese. Nevis biroja, bet mājas.

Viņa palūkojās uz Makeju, kurš savukart saskatījās ar Vendiju Lī un pēc tam nokremšļojās.

-    Vai esi kādreiz kaut ko dzirdējusi par kaulu altāri?

-    Nē, bet izklausās dīvaini. Kas tas ir?

Ievērojot seno policistu paražu, viņš neatbildēja, bet izvilka vēl vienu maisiņu un pasniedza Zojai.

-Šī fotogrāfija bija vecās kundzes mēteļa kabatā. Pēc apģērba un frizūrām mēs spriežam, ka tā uzņemta piecdesmitajos gados. Vai šie divi cilvēki tev šķiet pazīstami?

Zoja ieskatījās attēlos un juta, kā viņai izkalst mute. "Nevar būt! Gluži vienkārši nevar būt!"

Melnbaltajā uzņēmumā bija redzama glīta, apmēram divdesmit gadus veca blondīne, kas stāv, apskāvusi kādu sešgadīgu meitenīti. Mazās mati bija sasieti peļastītēs, mugurā uzvilkta draudzes skolas uniforma, lūpās ievijies plats smaids. Abas atradās pie ieejas Tiventieth Century-Fox studijā. Zoja zināja, ka tā ir tieši Tiventieth Century-Fox studija, jo mātei savulaik bija tieši tāda pati fotogrāfija precīzāk, palielināta šī uzņēmuma kopija -, kuru viņa turēja sudraba ietvarā uz rakstāmgalda savā bibliotēkā.

-    Nesaprotu… Ko tas nozīmē? Kā viņa to dabūjusi?

-   Tātad esi to redzējusi? Makejs jautāja. Vai šos cilvēkus? Esi viņus redzējusi jau agrāk?

Taču Zoja neklausījās un pētīja fotogrāfijas uzlocītos stūrus un gadu gaitā pabalējušo attēlu. Reiz uz tā kaut kas uzliets kafija? asinis? -, iekrāsojot debesis virs studijas izkārtnes. Bet ko gan citu varēja gaidīt, ja fotogrāfiju lolojusi veca bezpajumtniece, kura nesen noslepkavota un kurai noteikti nebija sudrabota ietvara.

Atkal sāka līt, un lielas lāses krita uz plastikāta maisiņa. Tad Vendija Lī pienāca klāt, lai palūkotos Zojai pār plecu.

-    Bilde pārcietusi grūtus laikus kopā ar mūsu upuri, un kopš tās uzņemšanas pagājis daudz gadu, taču eksperti uzskata, ka tā ir viena un tā pati sieviete. Vēlāk viņi izmantos fotogrāfiju analīzes programmu, lai iegūtu daudz konkrētāku atbildi.

-   Tas nav iespējams, Zoja iebilda. Šajā fotogrāfijā ir mana vecmāmiņa, un viņu nesauca par Roziju. Viņa bija Katja Orlova un nomira pirms gandrīz piecdesmit gadiem.

Trīspadsmitā nodaļa

Zoja iedarbināja savu Mazulīti.

Viņa šķērsoja krustojumu, kad luksoforā dega dzeltenais signāls, pāršāvās pāri Tirgus ielai, izvēlējās pirmo pagriezienu pa kreisi un pēc tam uzreiz pa labi, nonākot Franklina ielā. Nekādā gadījumā viņa negrasljās palikt van Nesa avēnijā, kur katrā krustojumā būtu jāapstājas pie sarkanās gaismas. Viņa brauca arvien tālāk un tālāk, šķeldama vēja dzīto lietu un ar acīm meklēdama policistus. Daudzi no tiem pazina Mazulīti, un pārējie noteikti labprāt izrakstītu soda kvīti viņas senlaicīgajam, gaišzilajam Mustang automobilim.

Apšjākdama kājāmgājēju un nepalaizdama viņu pāri ielai, Zoja pārkāpa likumu, taču viņai bija jānokļūst pie mātes pirms policistiem. Bija jānoskaidro, kā veca bezpajumtniece, kuru nogalinājuši Zelta Vārtu parkā, var būt tā pati vecmāmiņa, kura pirms daudziem gadiem gāja bojā autokatastrofā.

Un vienīgā iespēja izvilināt patiesību no Annas Larisas Dmitrovas bija pārsteiguma moments. "Ja nokļūšu pie viņas pirmā, ja varēšu ieskatīties viņai sejā un acis, tad varbūt cauri tai dzestrajai, nocietinātajai maskai kaut ko ari ieraudzīšu."

Stiklu tīrītāji nemitējās strādāt, bet logi norasoja ari no iekšpuses. Lietus apstakļos Mazulītis strādāja lieliski viņa aizbrauca priekšā dzeltenam taksometram un apdzina milzīgu, nepārtraukti taurējošu Lexus automobili, pa ceļam uzklausīdama lamas un neņemdama vērā izstieptus vidējos pirkstus. Trakajā skrējienā viņa tik tikko neietriecās augstas un šauras Viktorijas laikmeta mājas pagalmā. Tad viņa veica asu pagriezienu pa kreisi Vašingtona ielā, platām šaltīm šļākdama lietus ūdeni uz visām pusēm un gandrīz uzslīdēdama virsū ielas malā novietotam Toyota markas automobilim, ignorēja apstāšanās zīmes Gofa ielā un Oktāvijas ielā un divus kvartālus tālāk, Mazulīša riepām kaucot, iebrāzās mātes savrupmājas piebraucamajā ceļā Pasifikhaitsas rajona. No Makeja un viņa kolēģes Zoja bija atvadījusies pirms divpadsmit minūtēm, aizbildinoties ar pienākumiem tiesā. Nolūkojusies, kā policisti aizbrauc, viņa aizskrēja līdz šķērsielai aiz bāra, kur no rītiem atstāja savu automobili.

"Paldies Dievam, ka esmu paguvusi pirmā, taču jāpasteidzas."

Vējš sita lietus lāses viņai sejā, kamēr viņa steidzās augšup pa pakāpieniem uz milzīgo granīta un stikla namu. Taču, ieraudzījusi augstās melnkoka divvertņu durvis ar sudraba rokturiem, viņa spēji apstājās.

Pirms trīspadsmit gadiem, vidusskolas izlaiduma dienā, viņa bija izgājusi pa šim durvīm ārā no savas vecās dzīves, nesdama rokā tikai audekla somu ar drēbēm. Toreiz viņa zvērēja, ka nekad neatgriezīsies. Jā, cilvēks var daļēji aizbēgt no pagātnes, taču pilnībā tas neizdodas nekad.

Zoja dziļi ievilka elpu, izslēja galvu un nospieda zvana pogu. Pēc nepilnām piecām sekundēm durvis atvēra vīrs ar īsu, resnu kaklu un plaukstām kā cepešu paplātēm. Zoja paspraucās viņam garām varbūt tā nebija prātīga rīcība, jo makstī zem brīvi piegrieztās melnās žaketes vīram vīdēja šaujamierocis.

-    Es esmu viņas meita, Zoja paziņoja, kad vīrs sagrāba viņu aiz rokas. Ja jums dārgas jūsu rokas, tad labāk aizvāciet tās.

Vīram bija vēja appūsta seja, garlaikots skatiens un zibenīgi refleksi. Viņš nekavējoties palaida Zoju vaļā.

-    Kur viņa ir? Zoja noprasīja. "Un ja nu viņas nav mājās? Lūdzu, Dievs, man jāsatiekas ar māti, iekams policija…"

-   Pahans, vīrs noskaldīja, ir bibliotēkā.

Pat negrasīdamās izmantot zārkam līdzīgo liftu, Zoja skriešus pieveica visus četrus plašo kaļķakmens kāpņu posmus, taču augšgalā apstājās pie vēl vienām durvīm.

Tās bija taisītas no pamatīga, spīdīga sarkankoka, un aiz tām atradas Annas Larisas svētnīca. Pēdējoreiz šaja namā Zoja uzturējās pirms trīspadsmit gadiem, šajā telpā pirms piecpadsmit. Toreiz, siltā vasaras dienā, kad viņai bija sešpadsmit gadi, tētis tikko bija iegājis bibliotēkā, apsēdies pie mātes rakstāmgalda ar milzīgu melna marmora virsmu, piespiedis pistoles stobru savam zodam un nospiedis ieroča mēlīti.

Todien mājās bija tikai Zoja, un viņa vienīgā dzirdēja šāvienu. Vienīgā, kas redzēja asinis iesūcamies ziloņkaula baltā zīda persiešu paklājā un tīkkoka grīdā. Pirmā, kas ieradās nozieguma vietā. Pirmā, kas ieskatījās masā, kura bija palikusi pāri no tēva sejas.

Durvis Zoja atrāva vaļā ar pamatīgu spēku, un tās atsitās pret sienu.

Māte pacēla skatienu no klēpjdatora ekrāna, bet labo roku pabāza zem melnā marmora rakstāmgalda, kur viņa īpašā plauktiņā glabāja Gloka sistēmas divdesmit otrā modeļa pistoli. Anna Larisa Dmitrova savu ceļu līdz krievu mafijas bosa krēslam bija izcīnījusi, izmantojot intrigas, slepkavības un ārkārtīgu piesardzību.

-   Zoja! viņa iesaucās. Un meita tiešām bija pārsteigta, ieraugot mātes sejā neviltotu izbrīnu un bažas. Kāpēc esi šeit? Vai kaut kas noticis?

-   Kāpēc jautā? Vai tad tev nav vienalga?

-   Neāksties. Protams, ka man nav vienalga. Anna Larisa jau bija pa pusei piecēlusies, bet atkal atkrita krēslā aiz masīvā marmora rakstāmgalda. Tu izskaties mazliet satraukta un salijusi, bet citādi viss šķiet kārtībā. Tiešām esi pieaugusi, viņa sacīja, novērtējot meitu ar dzedru, neieinteresētu skatienu. Taču visus šos gadus neesmu saņēmusi no tevis nevienu Ziemassvētku kartīti, tādēļ varu spriest, ka noticis kaut kas drausmīgs, ja reiz esi attraukusies šurp.

Sakodusi zobus, Zoja valdījās, lai nesāktu kliegt. "Ak Dievs! Cik ļoti es ienīstu šo vieglprātīgo, sauso balsi, kas spēj būt tik neīsta, prot tik dziļi ievainot un aizskart! Pagājuši trīspadsmit gadi, bet nekas nav mainījies." Atlika vien ieskatīties skaistajā, taču bezdvēseliskajā sejā, lai atgrieztos itin visas senās emocijas, iejaucot asinīs indes lāses.

Vajadzēja saņemties un noglabāt jūtas dziļi, dziļi. No rūgtās pieredzes Zoja zināja, ka Annai Larisai nedrīkst izrādīt jūtas, nedrīkst atklāt ne mīlestību, ne ienaidu, ne bailes, ne dusmas, jo atvērts cilvēks ir pavisam viegli ievainojams. Ātri un precīzi.

Zoja lēni, vilcinoties piegāja pie iespaidīgā rakstāmgalda. Telpa bija glīta, taču nemīlīga gluži tāpat kā tās saimniece. Tā atgādināja trijstūri, kas tiecas debesīs kā liela kuģa priekšgals, un no logiem pavērās skats uz līci un Zelta Vārtu tiltu. Pie vienas sienas, kas nebija atvēlēta logiem, kuri stiepjas no griestiem līdz grīdai, atradās dārgi skandināvu grāmatu skapji. Daudz sējumu tajos nebija, lielākoties plauktus aizņēma izcilākie priekšmeti no mātes senlaicīgo krievu ikonu kolekcijas. Bērnībā Zoja bieži ar sāpēm sirdī secināja, ka šīs ikonas mātei nozīmē daudz vairāk nekā pašas meita.

Viņa uzmanīgi nolika Makejam neatdoto nozieguma vietas fotogrāfiju uz rakstāmgalda.

-    Paskaties un pasaki, ko tu redzi.

Anna Larisa piespieda plaukstas galda virsmai abās pusēs fotogrāfijai un pievērsās uzņēmumam. Viņa to pētīja klusēdama, un Zoja tikmēr vēroja māti. Sejā nepavīdēja ne nojausma, ka viņa pazinusi nogalināto sievieti vai jūtas šokēta. Tajā nebija ne miņas no jebkādām emocijām.

Atkal pacēlusi galvu, viņa ieskatījās Zojai acīs.

-    Es redzu vecu sievieti, kura izskatās mirusi. Varbūt domāji, ka es viņu pazīstu?

-   Izbeidz! Vai tiešām tu grasies izlikties, ka nepazīsti pati savu māti?

Tas bija tīšs trieciens, apdomāts. Māte noraustījās un vēlreiz nopētīja fotogrāfiju. Galdam piespiesto roku pirkstu kauliņi kļuva gluži balti, taču arī šī sīkā nianse neļāva nojaust, ko viņa patiesībā domā vai jūt.

Zoja zināja, ka māte var pavēlēt kādam no saviem rokaspuišiem jeb naimitiem noslepkavot cilvēku tikpat mierīgi kā pasūtināt tasi tējas. Taču Zoja neticēja, ka māte ir atbildīga par šo noziegumu, kaut vai tādēļ, ka tas pastrādāts nevīžīgi, bet Anna Larisa Dmitrova nekad un neko nedarīja pa roku galam. Zoja bija vēlējusies satraukt māti, un šķita, ka tas ir izdevies.

Viņa paņēma no galda fotogrāfiju sudrabotajā ietvarā identisku Makeja rādītajai, tikai palielinātu, un nolika guļus līdzās nozieguma vietas uzņēmumam.

-   Vai tagad redzi līdzību? Viņai ir mūsu acis. Vai, pareizāk sakot, mums ir viņas acis.

-   Nes… Anna Larisa apklusa un smagi norija siekalas, taču vairāk neko neteica.

-    Ko? Nespēj noticēt? Jo viņa gāja bojā autokatastrofā, kad tev bija vienpadsmit gadi? Sliktu laika apstākļu dēļ pārbrauca pāri kraujas malai un iegāzās okeānā, atstājot tevi briesmīgai dzīvei bāreņu nama? Vai tu redzēji viņas kapa vietu, māt? Bet varbūt tu sagudroji šo pasaciņu, lai es liktos mierā ar jautājumiem?

Šķita, ka Anna Larisa nav meitu dzirdējusi. Viņa teica:

-Te viņa ir ļoti veca. Ļoti veca. Viņa vieglītēm ar pirkstu galiem pieskārās sievietes sejai nozieguma vietas fotogrāfijā. Visus šos gadus biju paturējusi viņu atmiņā tādu, kāda viņa bija tolaik. Jauna un skaista, dzīvespriecīga un jautra. Viņas smiekli šķita vissaldākie pasaulē. Kad viņa smējās, man allaž prātā nāca rožu ziedlapiņas, jo ikreiz šķita, ka viņas smieklu vilnīši saritinās gluži kā ziedlapiņas. Mātes balss apsīka, un lūpas šķita nedaudz atmaigušas. Savādi, ka tieši tagad to atcerējos. Un viņa izrādās mirusi.

-    Ne jau mirusi, māt. Noslepkavota. Vai tad tu nesaproti, ka skaties fotogrāfijā, kas uzņemta nozieguma vietā?

Anna Larisa atgrūda attēlu.

-Jā, protams, saprotu. Viņa piecēlās un piegāja pie durvīm. Atslēgas klikšķis saspringtajā klusumā šķita nedabiski skaļš. Viņa cieši raudzījās uz Zoju, ļaudama klusuma brīdim ievilkties, un tad teica: Es biju pārliecināta, ka viņa ir mirusi. Par to es tev nekad neesmu melojusi. Smieklīgi! Viņa nekad nav mīlējusi mani; tad kāda velna pēc lai viņa mīlētu tevi?

Šie vārdi tika izteikti bezkaislīgā, dzedrā tonī, taču mātes acīs Zoja saskatīja apslēptas sāpes un vēl kaut ko. Vainas apziņu? Niknumu?

Zoja nopētīja sievieti, kura taču bija viņas māte. Nevainojami vaigu kauli, augsta piere gluda kā pulēts gliemežvāks. Pelēkas, mazliet ieslīpas acis. Annas Larisas vecums allaž tika rūpīgi glabats gluži kā noslēpums, taču viņa varēja būt apmēram sešdesmit gadus veca, lai gan šķita tāda pati kā agrāk. "It kā es skatītos spogulī," Zoja prātoja, un sirdī gluži kā duncis iedūrās riebums. "Ja esmu mantojusi viņas seju, tad tai līdzi nāk arī viņas tumšā dvēsele?"

Māte savilka pilnīgās lūpas greizā smīnā.

-   Ko tu tā skaties, Zoja? Meklē man pierē Sātana zīmi? Pierādījumus, ka mēs tomēr neesam līdzīgas? No tā tu vienmēr esi baidījusies, vai ne? Tieši tādēļ tu aizbēgi un sāki to krusta kam vardarbībā cietušo sieviešu dēļ. Tu gribi izpelnīties pestīšanu, izpērkot manus grēkus.

Sajutusi rokā asas sāpes, Zoja attapās, ka žņaudz pirkstus ciešā durē. Viņa atlaida tos un dziļi nopūtās.

-   Neglaimo sev! Patlaban es gribu zināt, kā sieviete, kas devusi tev dzīvību, kļuvusi par bezpajumtnieci, kam jādzīvo kopā ar žūpām un narkomāniem Zelta Vārtu parkā.

-    Ko? Zelta Vārtu parkā? Anna Larisa pavēcināja roku uz fotogrāfijas pusi. Vai tur viņu…

-   Noslepkavoja? Jā. Netālu no Ziedu dārza. Viņu nodūra. Sākumā policisti nezināja, kas viņa ir…

-   Taču drīz vien pa karstām pēdām nonāca pie tevis ar visām nozieguma vietas fotogrāfijām? Tātad vai nu viņi ir gaišreģi, vai ari tu kaut ko noklusē.

"Viņa nu gan ir apķērīga!" Zoja nodomāja. To vajadzēja ielāgot. "Es cīņas mākslas apguvu tādēļ, lai nepieļautu, ka ienaidnieks uzmin manas domas vai gājienus. Un jāatceras, ka Anna Larisa ir mans ienaidnieks." To, ka māte ir ienaidnieks, Zoja sirds dziļumos bija zinājusi jau kopš agras bērnības. Bet iemeslu gan nezināja joprojām.

-   Mirkli pirms tam, kad slepkava iedūra dunci viņai krūtīs līdz pašam spalam, Zoja paskaidroja, tīši izvēlēdamās skarbu toni, tava mate mēģināja norīt kādu papīra gabalu. Uz tā bija mans vārds un adrese.

Annas Larisas sejā atplauka vēl viens smaids.

-    Augstais Dievs, cik apburoši noslēpumaina bijusi šī vecā kundze! Gan zinājusi tavu adresi, taču starp ubagošanu un čurāšanu vārtrūmēs nav atradusi laiku aiziet ciemos? Ja? Mums nu gan aiztaupīts aizkustinošs brīdis.

-   Dieva dēļ, māt!

-   Dieva dēļ, māt… Anna Larisa nicīgi atkārtoja. Ko tu gribi no manis, Zoja? Asaras? Savējās esmu izraudājusi jau sen.

Zoja atkal atraisīja sažņaugtos pirkstus un dziļi ievilka elpu.

-   Iedomājos, ka varbūt viņa nākusi pie tevis. Ka gan citādi viņa uzzinājusi par mani?

Jau atkal Zoja mātes acīs pamanīja kādu emociju zibsni. "Viņa kaut ko zina," Zoja domās secināja. "Zina, kas noticis ar māti."

Pēc brīža Anna Larisa paraustīja plecus un teica:

-   Nevarētu teikt, ka mēs abas esam slēpušās liecinieku aizsardzības programmas ietvaros. Pietiktu ar triju minūšu ilgiem meklējumiem internetā. Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm un piegāja pie stiklotās sienas, lai gan todien ārā nevarēja saskatīt ne tiltu, ne līci, tur valdīja vien mākoņi un lietus. Vai tagad viss, Zoja?

-   Nav gan viss, māt. Ne tuvu. Uz brīdi pieņemsim, ka es tev ticu. Ka arī tev tas ir milzīgs pārsteigums. Vai ir patiess kaut jel viens no tiem sulīgajiem stāstiem par bāreņu dzīvi, ar kuriem tu mani baroji?

-   Ak Dievs, Anna Larisa novaidējās pēkšņās un patiesās dusmās. Tu gan esi viena stūrgalvīga maita! Protams, protams, to tu esi mantojusi no manis. Labi. Ļaušu tev vēl piecas minūtes pakavēties pie tavām iedomātajām bērnības traumām, ja vien tu apsolīsi pēc tam likt mani mierā.

Anna Larisa izņēma no melno kašmira bikšu kabatas cigarešu paciņu un zelta šķiltavas, tad aizkūpināja cigareti. Kādu brīdi viņa vēroja šķiltavu liesmu un tad aizcirta tās ciet.

-   Vai tu tiešām dzīvoji bāreņu namā? jautāja Zoja.

-   Protams, dzīvoju. Tas bija milzīgs, pretīgs sarkanbrūna smilšakmens nams, ko vadīja Žēlsirdības māsas nolaistā Kolumbusas pilsētas rajonā Ohaio štata. Pie logiem bija restes, lai gan es domāju, ka tās vairāk sargāja mūs no apkārtnes padibenēm, nevis turēja mus ieslodzījumā. Ne jau katru dienu mums deva auzu tumi un ne jau katru dienu mūs sita, taču drūmi tur bija tik un tā. Diemžēl mana māte bija visnotaļ dzīva, kad iemeta mani tajā bāreņu namā, iedodot līdzi nelielu koferi ar drēbēm un kartona kasti ar maniem dārgumiem.

-    Kāpēc tevi aizsūtīja uz Ohaio, ja tu dzīvoji Losandželosā? Turklāt neviena sieviete tā vienkārši nepamet savu bērnu. Viņai noteikti bija kāds nopietns iemesls.

-   Tu mani pārsteidz, Zoja. Ja ņem vērā, kam tu esi meita un kā pelni iztiku, tev tomēr izrādās pārāk rožains skats uz cilvēku dabu.

-   Taču tev noteikti ir kaut jel kāda nojausma, kādēļ viņa tā rīkojās. Varbūt toreiz nebija, bet tagad ir.

Anna Larisa atlieca galvu un izpūta griestos nevainojami apaļu dūmu mākonīti.

-   Tiešām?

Zoja paņēma fotogrāfiju sudraba ietvarā un nolika atpakaļ uz rakstāmgalda. Anna Larisa tomēr glabāja to vietā, kur katru dienu var apskatīt. Sieviete pie studijas vārtiem kopā ar meitiņu bija acīmredzami laimīga, dzīvespriecīga. Fotogrāfijā uzņemta gadu pirms Annas pārcelšanās uz bāreņu namu, ja vien viņai vispār var ticēt.

-Tu stāstīji, ka viņa Tiventieth Century-Fox studijā bija kinematogrāfiste…

-   Vairak gan operatora izsūtāmais, manuprat. Lai gan… Anna Larisa apklusa un lūkojās uz cigaretes galu, it kā tiešam mēģinātu kaut ko atcerēties. Domāju, ka beigu beigās studija atļāva viņai strādāt ar kameru. Atceros, ka reiz viņa kaut ko filmēja kādai lentei un bija ļoti satraukusies, jo studija jau plānoja sākt nakamās filmas uzņemšanu. Es nervozēju, jo tuvojās mana devītā dzimšanas diena un es baidījos, ka māte tā aizrausies ar jauno darbu, ka aizmirsīs visu citu uz pasaules. Taču tad mēs aizbēgām. Pašā nakts melnumā, vismaz man tā likās. Viņa pat neatstāja zīmīti Maikam.

-   Maikam? Kas ir Maiks?

-   Maiks O'Melijs. Mans patēvs vai, precīzāk sakot, manas mātes vīrs, jo man viņš nekāds tēvs nebija. Viņi apprecējās tikai pāris mēnešus pirms mūsu bēgšanas.

-    l/īrs? Zoja neticīgi vērās savā mātē. Šī ir pirmā reize, kad tu piemini savu patēvu.

-    Kā jau teicu, tie bija tikai pāris mēneši, turklāt mājās viņš uzturējās visnotaļ reti. Viņa pienākumos ietilpa filmēšanai piemērotu vietu meklēšana, tādēļ daudz laika pavadīja izbraukumos. Un es uzreiz pateikšu… lai tavs prāts nesāk sacerēt nez kādus scenārijus… Maiks nesita māti un arī man ne pirksta nepiedūra. Faktiski viņš tik tikko manīja manu klātbūtni.

-   Sišana un vardarbība pret bērnu nav vienīgie iemesli, kādēļ sievietes pamet vīrus.

Anna Larisa papurināja galvu.

-   Ja tu tā saki. Taču es tur biju. Un tonakt, braucot ārā no pilsētas, viņa apstājās pie luksofora, lai varētu izliet visas asaras pār viņa fotogrāfiju. Skumja, sāpīga aina. Mātei bija salauzta sirds, tādēļ nedomāju, ka viņa Maiku pameta labprātīgi.

-   Mīlestība vēl nenozīmē, ka viņai nebija pamatota iemesla baidīties no ši vīrieša.

-    Es atkal zemu paklanos tavas plašās pieredzes priekšā, Zoja. Es zinu tikai vienu, proti, viņa iemeta mani un dažas mantas mašīnā, un mēs līdz pat Saioto upei braucām burtiski bez pārtraukuma, izņemot tos īsos mirkļus, ko atvēlējām miegam ceļa malā. Un nu mēs esam nonākušās vietā, kur sākam šo gremdēšanos atmiņās, proti, māte atstāja mani bāreņu namā, skūpstot no sirds un svinīgi solot atgriezties pēc dažām nedēļām. Un es viņai ticēju.

-   Taču viņa neatgriezās. Vai tā? Tikai neatkārto pasaciņu par autokatastrofu! Stāsti, kā bija patiesībā.

-    Es nezinu, kas ar viņu notika. Tagad man nav iemesla melot. Es tiešām nezinu. Nedēļas gāja, tad mēneši un gadi, bet es visu laiku ticēju, ka viņa atgriezīsies. Viņa nezvanīja, nerakstīja vēstules, pat apsveikuma kartīti neatsūtīja dzimšanas dienā, tomēr es ticēju. Taču vienā jaukā dienā pārstāju. Vai domāju, ka viņa mirusi? Tiešām nezinu. Varbūt cerēju, ka tā. Un skaidri zināju, ka es viņai noteikti esmu mirusi.

Zoja nebija pārliecināta, vai ticēt mātes stāstam, taču pēdējais teikums bija absolūta patiesība. "Es viņai noteikti esmu mirusi." Tā vien šķita, ka šie vārdi nākuši no pašām Annas Larisas Dmitrovas dvēseles dzīlēm.

-    Vai viņa tev jebkad stāstījusi par savu pagātni? Ģimeni? Izcelšanos?

Anna Larisa aizgriezās prom no loga.

-    Pilnīgi atklāti viņa neko nerunāja, taču no tam atklāsmes druskām, ko viņa izmeta, es sapratu, ka viņa bijusi ārlaulības bērns. Tāpat kā es. Viņa mēdza apgalvot, ka bijusi mātei vienīgais bērns, tāpat kā es viņai. Un māte nebeidzami dungojusi dziesmiņu par to, ka viņa ir svētītā, ka ir lepnas, senas dzimtas locekle un noteikti nebūs pēdējā. Šķiet, tam vajadzēja nozīmēt kaut ko īpašu, lai gan man nav ne jausmas, kas tas varētu būt.

"Nē, tu visu lieliski saproti," Zoja domās iebilda, jo atkal bija pamanījusi mātes acīs savādo, noslēpumaino spīdumu.

-    Izklausās brīnišķīgi, Zoja sacīja. Tas noteikti nelīdzinājās nekam, ko Anna Larisa stāstījusi līdz šim, un Zoja izjuta dziļas skumjas par nekad nesastapto vecmāmiņu. Kas vēl? Viņa piedzima šeit vai Krievijā?

Veltījusi Zojai nepacietīgu skatienu, Anna Larisa paraustīja plecus.

-   Viņa dzimusi Šanhajā. Vai vari iedomāties? Dienā, kad Ķīnā iebruka japāņi. Viņa mēdza stāstīt, ka māte… viņu sauca Ļena Orlova… aizbēgusi no soda nometnes Noriļskā, Sibīrijā, un, tici vai netici, kājām aizgājusi līdz Ķīnai. Apklususi Anna Larisa atkal paraustīja plecus. Kaut kad pēc kara Ļena Orlova sākusi satikties ar kādu dargakmeņu tirgotāju no Honkongas, kurš beigu beigās atvedis māti un meitu šurp. Dažus gadus vēlāk Ļena devusies pie ķīniešu zvejniekiem nopirkt zivis, paslīdējusi uz kuģa kāpnēm, sasitusi galvu un noslīkusi ostā. Manuprāt, mātei tolaik bija piecpadsmit gadi, varbūt sešpadsmit. Pietiekami, lai viņa pati varētu par sevi parūpeties.

Agrāk neko tādu Zoja nebija dzirdējusi. Izklausījās eksotiski, aizraujoši, ja vien nedomā par to, kāda bijusi dzīve Sibīrijas soda nometnē un kara izpostītā pilsētā.

-   Vai tava māte stāstīja, kā Ļena no Honkongas nokļuvusi Losandželosā?

-    Nē, nekad. Lai gan par savu māti viņa mēdza stāstīt ļoti daudz, pat visneticamākās lietas. Arī par to brīnumaino bēgšanu no Sibīrijas.

Mātes vārdos ieskanējās tik ierastais sarkasms, taču Zoja atskārta, ka vismaz kādā sirds nostūrītī Anna Larisa lepojās par savas dzimtas vēsturi. Tāpat kā viņa.

-   Kādas lietas?

-   Piemēram, gājusi Ļena tikai naktīs, lai kažokā ievīstītais augums neizceltos uz sniegotās tundras fona. Vēl viņa taisījusi sniega būdas patvērumam un kūrusi uguni, izmantojot sūnas, ko plēsusi nost no klintīm un koku stumbriem. Un pārtikai slaukusi ziemeļbriežu mātes vai ķērusi zivis āliņģos. Pēc daudziem mēnešiem viņa beidzot nonākusi ar zāli apauguša kalna virsotnē, no kuras pavēries skats uz Krievijas un Mongolijas robežupi. Tolaik viņa varējusi tikt pie laukā saraktiem savvaļas kartupeļiem un vērot sarkanos stabus, kas iezīmējuši robežu. Katra staba galā bijusi apaļa metāla zīme ar uzkrāsotu sirpi un āmuru, un tie atradušies apmēram ceturtdaļjūdzi cits no cita. Viņa robežu pētījusi divas dienas un divas naktis, taču patrulētājus nav manījusi. Beigu beigās viņa gluži vienkārši aizgājusi līdz tiem stabiem un spērusi vēl vienu soli pēc tiem tūkstošiem, kurus viņa nogājusi no pašas Noriļskas.

Zojai bija grūti iztēloties, cik daudz drosmes un gribasspēka vajadzīgs tādam gājienam, un viņa jutās sīka salīdzinājumā ar vecvecmāmiņu, par kuru līdz šim pat dzirdējusi nebija.

-    Kas notika tālāk?

-    Viņa turpināja ceļu un viendien satika salīkušu vecu vīru pussatrunējušā laivā, kurš piekrita aizvest viņu lejup pa upi. Tad vecais nodeva viņu savam radiniekam, kurš bēgli veda savos dārzeņu tirgotāja ratiņos. Radiniekam bija draugs, kas strādāja dzelzceļa kompānijā, bet tam savukārt bija brālis un tā tālāk. Tādā veidā Ļena ceļoja cauri visai Ķīnai, kamēr ar atkritumu vedēja laivu nonāca Šanhajā, kur dzemdēja manu māti.

-    Katju.

-Jā. Anna Larisa nodzēsa izsmeķi kristāla pelnutraukā uz rakstāmgalda. Un Dievs vien zina, kas ir tēvs… Vai tas tiešām ir tik svarīgi, Zoja? Vai nav vienalga? Ļena jau sen ir mirusi, tagad arī viņas meita. Spriežot pēc izskata, viņa bijusi nožēlojama bezpajumtniece. Vecene. Varbūt nodurta kautiņā par lēta viskija blašķi.

-    Ak Dievs, kas ar tevi notiek? Tā taču ir tava mātei Daudzus gadus bezvēsts prombūtnē, kā akā iekritusi, tagad pēkšņi uzradusies un noslepkavota, bet tu izturies tik gauži vienaldzīgi! Ir taču skaidrs, ka viņa visu laiku no kaut kā bēgusi.

-   Tiešām?

-    Un tu to labi zini. Kas tovasar viņu tik briesmīgi pārbiedēja, ka viņa līdz mūža galam nespēja attapties? Kam bija vajadzīga viņas nāve un kāpēc?

-    Nezinu! Anna Larisa nokliedza, uzsitot ar dūri pa rakstāmgaldu tik spēcīgi, ka sašūpojās lampa. Taču tās nebija dusmas. Zoja bija piedzīvojusi mātes dusmas un saprata, ka šoreiz tas ir kaut kas cits.

Viņa paņēma nozieguma vietas fotogrāfiju un ielika to savā auduma somā.

-    Es došos uz morgu. Vai nāksi līdzi? Tā kā māte neatbildēja, vien veltīja meitai ciešu skatienu, Zoja turpināja: Tad es pieņemu, ka tev nebūs iebildumu, ja es parūpēšos par bērēm.

Māte iesmējās.

-   Tiešām, Zoja! Vai tu vēl neesi sapratusi, ka bezkaunīgu nav vērts kaunināt? Anna Larisa pavēcināja ar roku. Dari ar viņu visu, ko vien vēlies. Ja tam ir kāda nozīme, tad viņa bija pareizticīgā. Vari man atsūtīt ziņu par bēru ceremoniju.

Telpā iestājās smags klusums. Zoja stāvēja ziloņkaula krāsas zīda paklāja viducī un pēkšņi sajutās apmaldījusies un ļoti nogurusi. Prātā vairs nebija neviena vārda, ko teikt šai sievietei.

Jau ejot uz durvju pusi, viņa tomēr kaut ko iedomājās.

-    Vai kādreiz esi dzirdējusi par kaulu altāri?

Anna Larisa jau bija apsēdusies savā dizainera radītajā krēsla pie melnā marmora rakstāmgalda un vēra ciet klēpjdatoru. Viņa pacēla galvu un atbildēja pārlieku nevērīgā tonī:

-    Nē. Kāpēc jautā?

-    Nekas. Nav svarīgi.

Zoja jau griezās promiešanai, kad atskanēja mātes balss:

-   Lēmumu nošauties pieņēma tavs tēvs, Zoja. Viņš izlēma nospiest gaili. Viņš pameta tevi, pats atņēma sev dzīvību un aizgāja no tevis uz mūžīgiem laikiem, taču tu joprojām nespēj ar to samierināties. Tev gribējās kādu vainot, un tu visu vainu uzvēli man.

-    Tētis mani mīlēja. Zoja centās apslāpēt sāpes. Arī pēc tik daudziem gadiem viņai joprojām neciešami sāpēja.

-   Neapšaubāmi! Viņš noteikti ticēja, ka mii tevi. Taču sevi mīlēja daudz vairak. Viņš bija tukšs un vājš cilvēks. Atdeva ģimenes biznesu manās rokās un ienīda mani par to, ka darīju visu to, ko viņš uzņēmības trūkuma dēļ nespēja izdarīt pats.

-     Viņš mīlēja mani, Zoja neatlaidās, sirdī drebēdama. Un tu vienmēr esi bijusi greizsirdīga, vai ne, māt? Greizsirdīga pret pašas meit…

Pēkšņi atskanēja klauvējiens pie durvīm. Māte vēl mirkli raudzījās uz Zoju, un viņas bālajos vaigos beidzot ielija kaut nedaudz krāsas. Tad māte uzsauca:

-    Ienāciet!

Durvis atvērās, un bibliotēkā ienāca milzu auguma vīrietis. Melniem matiem, nežēlīgām zilām acīm, cietsirdīgi sakniebtām lūpām. Neizskatījās daudz vecāks par Zoju, tātad viņam varēja būt kādi trīsdesmit pieci gadi, taču brutalitāte viņa dvēselē šķita mūžsena.

Viņš nopētīja Zoju, pēc tam viņas māti un tad krieviski teica:

-    Ieradušies divi policisti.

-    Paldies, Sergej.

Zoja uzmanīgi noskatīja šo cilvēku no galvas līdz kājām. Virs melnā T-krekla, zem kura izspīlējās labi trenēti muskuļi, viņš bija uzlicis ieroča maksti ar pistoli. Apakšdelma iekšpusi visā garumā rotāja krāsains tetovējums duncis, no kura pil asinis. Tādus mēdza zīmēt Krievijas cietumos, lai uzņemtu jaunpienācēju ieslodzīto rindās.

-    Vai tev pietrūcis pašmāju rokaspuišu, māt, Zoja jautāja, ka nākas tos importēt no senās dzimtenes?

Nežēlīgās zilās acis uzmirdzēja un nicīgi pievērsās Zojai.

-    Uz redzēšanos, Zoja, Anna Larisa sacīja.

Iedama ārā, Zoja milzīgajā, baltām marmora flīzēm izklātajā foajē satika Makeju un Vendiju Lī. Policiste tobrīd apbrīnoja bronzas skulptūru, kas sniedzās līdz pašiem katedrales cienīgajiem augstajiem griestiem. Makejs šķita saniknots.

Piebraucamajā ceļā redzēju tavu briesmīgo mašīnu, viņš sacīja. Un izsaucu Ceļu policiju. Lai piežmiedz tev asti.

četrpadsmitā nodaļa

Anna Larisa Dmitrova lūkojās tukšajā klēpjdatora ekrānā, taču patiesība redzēja tēlus, kas vīdēja gara acu priekšā.

Māte skūpsta viņu uz atvadām uz bāreņu nama kāpnēm, un noskumusi meitenīte, cieši pieķērusies kartona kastei ar bezvērtīgajiem dārgumiem, noraugās, kā māte dodas lejup pa pakāpieniem, pagriežas ap stūri un aiziet no viņas dzīves uz visiem laikiem.

Līdz pat šim brīdim.

"Vai vari iedomāties manu pārsteigumu, mamm, kad tu pēc tik daudziem gadiem šeit atkal parādies dzīva! Vēl vakar vakarā tu biji dzīva, taču tad tevi nogalināja. Interesanti, kurš bijis slepkava, mīļo mamm?"

Bet Annai Larisai bija vienaldzīga atbilde uz jautājumu "kurš", savukārt atbildi uz "kāpēc" viņa tāpat zināja māte nogalināta kaulu altāra dēļ.

"Un pareizi vien ir, mamm, jo es zinu, kāpēc tu atgriezies. Un šis iemesls nebiju es. Tavā pasaulē man nebija vietas jau četrdesmit deviņus gadus. Tātad ir skaidrs, ka ne jau manis dēļ tu atgriezies. Tu to darīji Zojas dēļ."

Viņa paķēra ierāmēto fotogrāfiju no rakstāmgalda un jau grasījās to triekt pret sienu, taču laikus attapās. Vajadzēja kontrolēt neganto niknumu, kas plosīja dvēseli, tomēr dažkart to bija grūti izdarīt. Tas kāpa arvien augstāk un augstāk, un nereti viņai šķita, ka tas nosmacēs, un viņa mirs, pašas dusmu nožņaugta. Bija dienas, kad šīs emocijas izrādījās spēcīgākas nekā citkārt, taču tās neatkāpās ne soli, šķita iegrauzušās līdz kaulam vismaz viņai tā likās. Tās dzīvoja viņas kaulu smadzenēs.

Kaulu altāris.

"Tu to apsolīji man, mamm. Tas ir mans. Nevis Zojas, bet mans."

Anna Larisa apņēmās ar to tikt galā. Tāpat kā ar Zoju. Viņa bija iebarojusi meitai tik gudri sajauktu melu un patiesības maisījumu, ka brīžam ari pašai vairs nebija īsti skaidrs, kur fakti beidzas un sākas izdoma. Bet Zoja…

"Zoja, Zoja, Zoja. Vai esmu tevi novērtējusi par zemu? Tu ar savu apņemšanos darīt pasaulei tikai labu, lai izpirktu manus briesmīgos grēkus, esi tik taisnprātīga cīnītāja, ka man pat zobi apsāpas no tāda salkanuma. Bet varbūt tevī ir arī kāda mana rakstura iezīme, ko? Varbūt ari tu kaut drusciņ esi riebīga, patmīlīga un nežēlīga maita? Un cik daudz tu zini, mans bērns? Ne jau visu acīmredzot, bet vairāk, nekā tu vēlējies atklat."

Viņai bija nepieciešams laiks pārdomām un rīcības plāna izstrādei. Vispirms jau Zoja…

-    Pahan?

Pārsteigta Anna Larisa pacēla galvu. Sergejs Vilenskis, viens no viņas rokaspuišiem, tobrīd stāvēja durvīs un gaidīja iespēju kaut ko teikt vai izdarīt. "Ak, jā, policisti. Lejā. Droši vien alkst uzdot jautājumus par manu mīļoto mammu."

-   Tie menti, Sergejs iesāka, izmantojot vulgāro krievu žargona vārdu policijas apzīmēšanai. Vai vēlaties, lai tieku no viņiem vaļā?

Anna Larisa gandrīz atplauka smaidā.

-    Te ir Amerika, Sergej. Te nevar "tikt vaļā" no policistiem, iebelžot tiem pa galvu un pēc tam iemetot upē. Lai kā arī tev gribētos, tas nav iespējams. Kaut vai tāpēc, ka pēc tam viņi pie tevis atgriezīsies ar neskaitāmiem orderiem un pavēstēm. Turklāt tā lieta nemaz nav tik svarīga, tādēļ es mierīgi varu aprunāties, lai beidzot miers.

Puisis pamāja un jau devās ārā no bibliotēkas, bet Anna Larisa viņu apsauca:

-   Sergej?

Viņš pagriezās, un saimniece ielūkojās viņa nocietinātajā sejā un acis. Nācis no padibenēm, brutāls, taču kalpoja jau vairāk nekā gadu, un Anna Larisa sāka saprast, ka viņš ir vērtīgāks par citiem naimitiem, kuri bija lietderīgi vien dūru cīņās.

-    Vai tu zini, kā es kļuvu par pahanu?

Ja arī jautājums Sergeju pārsteidza, viņš to neizrādīja.

-   Cilvēks ar kārtīgām smadzenem un iekšām agri vai vēlu kļūst par pahanu. Sācis strādāt šeit, es mazliet paklaušināju. Tā taču darītu visi, vai ne?

-    Un ko uzzināji?

Šķita, ka puisis tik tikko valda smaidu.

-    Ka jūsu vīrs bija no Dmitrovu klana Losandželosā, turklāt ar labiem sakariem, šefa mīļākais krustdēls un mantinieks, ja līdz tam vispār jelkad nonāktu. Savukārt jūs bijāt dārga meitene pēc izsaukuma, kas strādāja zvaigžņotajā Holivudā. Viņš samaksāja jums tūkstoš dolāru par nakti un jau no rita krita ceļos, sniedza divu karātu briljanta gredzenu un piedavāja laulību.

-    Ne jau nākamajā rītā, bet pēc nedēļas, turklāt karāts bija tikai viens. Viņš bija piekauts un tikko sācis atjēgties. Turpini.

Viņš paskatījās uz briljantu gredzenu, ko saimniece nēsāja kreisās rokas pirksta un iepleta acis. Anna Larisa iesmējās.

-    Esmu paaugstinājusi tā vērtību. Turpini, Sergej!

-    Izrādījās, puisis iesāka, paraustījis plecus, ka viens no banku haizivīm, kas strādāja pie jusu vīra, slepus nosmēla krējumu, un jūs to sapratāt, tiklīdz uzmetāt aci grāmatvedības dokumentiem. Drīz vien visi uzzināja, ka haizivs atrasts šķērsielā ar iedauzītu galvaskausu, un jūs no vīra pārņēmāt banku un finanšu darījumus. Pēc tam jūs iesaistījāties prostitūcijas un heroīna biznesā, pārcēlāties uz Sanfrancisko un sākāt ielaušanos Dmitrovu klana ziemeļu teritorijās. Taču jūs to izdarījāt smalki, izmantojot datoru un viltīgas shēmas banku lietās. Kad viņi to beidzot aptvēra, bija jau par vēlu.

Neatbildējusi Anna Larisa lika puisim stāvēt durvīs, kamēr pati aizkūpināja vēl vienu cigareti. Viņš tiešām stāvēja nekustēdamies tik apvaldīts, ka tik tikko elpoja.

-   Jā, viņa beidzot ierunājās, izputusi dūmus, asiņainākās detaļas tu izlaidi, bet būtībā tev ir taisnība. Vai zini, kādēļ lūdzu atkartot šo īso stāstu?

Šoreiz Sergejs pasmaidīja.

-Jūs gribat uzticēt man kādu uzdevumu. Kaut ko delikātu. Un gribat, lai es saprotu, kas ar mani notiks, ja es kaut ko salaidīšu dēlī.

Smaids, kādu saimniece veltīja savam padotajam, bija tieši tik salti nežēlīgs, lai viņam kļūtu nelabi.

-   Es ne tikai gribu, lai tu to saproti, Sergej Vilenski. Es gribu, lai tu to apzinies. Jūti ar muguras smadzenēm, cik tālu es esmu nogājusi un cik tālu varu aiziet. Anna Larisa apklusa, taču Sergejs nebilda ne vārda un ari viņa sejā neatspoguļojās neviena doma. Viņa nosprieda, ka var uzticēties šim puisim. Jo šis "delikātais uzdevums" ir saistīts ar manu meitu.

Piecpadsmitā nodaļa

Zoja raudzījās uz balto plastikāta maisu, kas atradās uz nerūsējošā tērauda ratiņiem morgā. Tas šķita pārāk mazs, lai tajā varētu uzglabāt vecas bezpajumtnieces mirstīgās atliekas.

-    Labi, viņa sacīja.

Tiesu medicīnas eksperta palīgs Kristofers Dženkinss satraukts palūkojās uz viņu.

-    Vai esat pārliecināta, ka negribat to noskatīties videoierakstā?

-    Es gribu viņu redzēt. Tā vajag, Kris.

-    Nezinu… viņš novilka, lai gan jau sniedzās pēc maisa rāvējslēdzēja. Kaut ari tevi te visi pazīst, man var klāties plāni, ja nāks gaismā, ka esmu pārkāpis noteikumus. Viņš attaisīja rāvējslēdzēju tikai tik daudz, lai varētu redzēt galvu.

Zoja saņēmās un atskārta, ka tomēr nav gatava tādam triecienam.

Viņas vecmāmiņas Katjas Orlovas seja bija tepes pelēkā krāsā, vaigi iekrituši nekas nebija palicis pāri no tās pievilcīgās jaunās sievietes, kas redzama fotogrāfijā ar sudraboto ietvaru. Taču Zoja viņu pazina ar sirdi un dvēseli. Jā, šī sieviete bija devusi dzīvību viņas mātei. Nekad agrāk Zoja nebija aizdomājusies par to, cik spēcīgi var būt gēni un asinis. Šī sieviete viņai šķita tuva. Nē, tā nebija mīlestība šis vārds likās vienlaikus gan par dziļu, gan par seklu. Drīzāk tās bija saites. Asins balss.

Un tomēr šī sieviete bija pametusi savu bērnu uz bāreņu nama sliekšņa un nozudusi bez vēsts. Uz četrdesmit deviņiem gadiem. "Vai mīloša māte tā rīkojas? Vai viņa visu mūžu bēguļoja no tiem, kas viņu beigu beigās vienalga nogalināja?"

-    Kāpēc?

To, ka runājusi skaļi, Zoja aptvēra tikai tad, kad Dženkinss atbildēja:

-    Mēs notversim to nelieti, Zoja. Mazliet tikai jāpagaida.

Viņa atkāpās un aizgriezās no liķa. Morgā bija ierikota spēcīga ventilācijas sistēma, taču viņa varēja kaut apzvērēt, ka nāves smaka te karājas gaisā kā smags mākonis.

-   Varbūt kļūs vieglāk… Kriss Dženkinss iesāka, taisīdams ciet maisa rāvējslēdzēju. Nedomāju, ka viņa ilgi bijusi bezpajumtniece. Pavisam nesen viņai dārgā klīnikā laboti zobi, viņai nebija utu vai kādu citu parazītu, kuri ir neizbēgami, ja cilvēks dzīvo uz ielas. Un… diemžēl jāatzīst, ka ari tad, ja nebūtu noslepkavota, viņa nodzīvotu vēl tikai kādu mēnesi. Viņai bija vēzis pēdējā stadijā.

"Mana vecmāmiņa lēni mira no vēža? Vai tādēļ viņa ir šeit?" Zoja prātoja. "Vai viņa zināja, ka mirst, un tādēļ meklēja atpakaļceļu pie ģimenes, kurvi pametusi pirms daudziem gadiem? Diemžēl līdz galam viņa šo atpakaļceļu nebija nogājusi. Lai gan noteikti gribēja. Mutē viņai bija zīmīte ar manu vārdu un adresi. Un viņa šo zīmīti pirms nāves centās norīt. Lai paslēptu no slepkavas? Kāpēc?"

Zoja nezināja, vai galvenais iemesls šiem notikumiem ir jaunā sieviete fotogrāfijā. "Vai nāves sēkla būtu iesēta jau toreiz?"

-    Inspektors Makejs teica, ka slepkavības ierocis atstāts notikuma vietā, Zoja sacīja. Vai drīkstu to apskatīt?

Mirkli vilcinājies, Dženkinss paraustīja plecus.

-   Tas ir laboratorijā. Viņš aizveda Zoju turp un atvēra durvis. Vai kāds tev jau ir lūdzis DNS paraugu? Tas mums palīdzētu noskaidrot, vai upu… vai šī sieviete ir tava vecmāmiņa.

-    Es darīšu visu, kas manos spēkos.

Policijai bija vajadzīgas DNS analīzes, lai pievienotu rezultātus lietai, bet Zojai tas bija lieki. Viņa ļoti labi zināja, ka noslepkavota ir viņas vecmāmiņa Katja Orlova.

Asins balss.

-    Mēs mēģinājām atrast pirkstu nospiedumus, Kriss Dženkinss stāstīja, uzvilkdams lateksa cimdus. Nekā. Atradām dažas šķiedras, bet tās visas ir no viņas drēbēm. Neviena sveša pavediena.

Viņš atvēra brūnu aploksni un apgrieza to otrādi. Ārā ar spalu pa priekšu viņam plaukstā izslīdēja duncis. Viņš to pacēla un pagrozīja uz visam pusēm gluži ka Dārts Veiders savu gaismas zobenu. Blāvi pelēkais asmens bija garš, abpusgriezigs, ar uzliektu galu.

-    Tadu reti izdodas sastapt, viņš sacīja. Tas ir jakutu nazis, nācis no Krievijas. Vajadzēja pasvīst, tomēr beigu beigās es uzgāju ražotāju, kādu ziemeļbriežu ganu Sibīrijas plašumos… Zoja, tas bija joks.

Taču Zojai smiekli nenāca. Jau pirmīt kādā slepenā sirds nostūrī brieda bailes, ka slepkavības ierocis ir saistīts ar viņas māti. Un šis reti sastopamais jakutu nazis neko labu nevēstīja.

Dženkinss ielika nazi atpakaļ aploksnē un pacēla vates tamponu.

-    Lūdzu, muti vaļā. Zoja paklausīja, un Kriss Dženkinss ar tamponu paberzēja viņas vaiga iekšpusi. Nezinu, cik daudz esi dzirdējusi par mātes līnijas noskaidrošanu, viņš sacīja, taču analizēs izmanto unikālu DNS formu, kas atrodama tajās mūsu šūnu daļās, kuras atbild par enerģijas ražošanu un tiek sauktas par mitohondrijiem. Tos nodod tieši pa matēs līniju.

-    Asins balss, Zoja noteica, domās vēlreiz secinādama, cik gan apbrīnojami iekārtota daba.

-    Tieši tā. Mitohondriju mutācijas sastopamas ļoti reti, tādēļ mēs teorētiski varam izsekot ikvienu mūsdienās dzīvojošo sievieti līdz pat pirmajai sieviešu kārtas homo sapieris. Viņš pacēla tamponu. Mēs runājam par simt septiņdesmit tūkstošiem gadu garu evolūcijas ciklu, un šī vates pikuča galā man ir Ieva.

Kad Zoja izgāja no Justīcijas nama, bija jau tumšs. Lietus bija mitējies, un apkārt valdīja bieza migla. Viņa aiztaisīja melnās ādas jakas rāvējslēdzēju un uzslēja apkakli, lai paglābtos no ziemas aukstuma, taču dvēseli sasildīt tomēr neizdevās.

Mazulīti viņa bija atstājusi Braianta ielā mazliet tālāk, zem ātrgaitas automaģistrāles. Tā nebija drošākā pilsētas daļa, tādēļ viņa piesardzīgi palūkojās apkārt. Laternu gaisma zem betonētājiem balstiem tik tikko spēja ielauzties, un vējš dzenāja apkārt tukšus ēdiena iesaiņojumus.

Satiksmes tikpat kā nebija, un vienīgais cilvēks tuvumā bija vīrietis ar zirgastē sasietiem matiem, kurš tobrīd ķēdēja savu velosipēdu pie lielākoties tukšu avīžu automātu rindas. Iedama garam, Zoja ieskatījās vīrietim acīs. Viņš palocīja galvu un pasmaidīja.

Viņa nokāpa no ietves, lai dotos pie sava automobiļa šofera puses durvīm, un somiņā meklēja atslēgas. Pēkšņi aiz muguras atskanēja soļi. Ar acs kaktiņu viņa uztvēra kādu kustību…

Svešais vīrietis grasījās mest velosipēda ķēdi viņai ap kaklu.

Pieliekusi galvu, viņa spēji pagriezās, taču ātrums nebija pietiekami liels. Vīrietis paguva apmest ķēdi viņai ap kaklu un parava. Zoja zaudēja līdzsvaru un tika aizvilkta dziļāk zem ceļa pārvada. Ķēde iespiedās viņai riklē, aizžņaudzot elpu. Viņa nometa audekla somu sānis, taču vīrieša uzmanību novērst neizdevās.

"Tas nav nekāds laupītājs. Varbūt varmāka, izgājis kārtējā upura meklējumos? Vai… Ak Dievs, vai viņš mani izvaros?"

Viņai sejā iesitās uzbrucēja elpa.

-   Kur tas ir, kuce?

"Kas?"

Zoja saļima, mēģinādama panākt, lai vīrietis zaudē līdzsvaru, taču viltība neizdevās. Viņš tikai vēl spēcīgāk savilka ķēdi, un Zojai acu priekšā sāka dejot melni punktiņi.

-   Tagad paklausies! vīrietis nošņāca ar pamatīgu krievu akcentu. Es ķēdi palaidīšu drusku vaļīgāk un tu man dziedāsi ka putniņš. Vecene negribēja sadarboties un dabūja dunci ribās. Varbūt tu nebūsi tik stulba?

Elpa paātrinājās, plaušām sāka trūkt gaisa, un Zoja centās apvaldīt panikas lēkmi. "Šis cilvēks nogalināja manu vecmāmiņu un tagad uzbrucis man. Kāpēc? Ko viņš grib?"

Atkal sejā iesitas karstā elpa.

-    Man vajadzīgs kaulu altāris, un tev ir paris sekunžu laika, lai pastāstītu, kur tas ir. Ja ne, es pievilkšu to ķēdi tik spēcīgi, ka tu zaudēsi samaņu. Kad pamodīsies, acu priekšā ieraudzīsi dunci. Ja ari tad tu klusēsi, tad es uzduršu tavu aci gluži ka vīnogu.

Sajutusi, ka ķēde kļūst vaļīgāka, Zoja spēra labo kāju atpakaļ un spēji sašūpojās. Vienlaikus viņa atvēzēja dūri un trieca uzbrucējam tieši rīkles rajonā.

Viņš rīstīdamies atkāpās.

Zoja pagriezās un ar labo kāju spēcīgi iespēra viņam pa kajstarpi. Diemžēl vīrietis sakustējās, un sitiens izrādījās vājāks nekā domāts, tomēr pietiekams, lai viņam nāktos saliekties. Lamādamies viņš ķēra pie sasistās vietas.

Nakts klusumu pārtrauca sirēna. Uzmirgoja sarkanas un zilas gaismas.

Tas bija tik negaidīti, ka Zoja uz sekundes desmitdaļu sastinga. Ar to pietika, lai vīrietis pietraustos kājās un klibotu prom.

Viņa metās pakaļ, skaļi kliegdama:

-   Nelietis! Kāpēc tu viņu nogalināji? Ko tu gribi?

Nokauca riepas. Aiz muguras atskanēja soļi. Kāds vīrietis uzsauca:

-    Policija! Stāt!

Zoja apstājās, turpretī svešais vīrietis, pa pusei saliecies, bēga un arvien palielināja ātrumu. Viņai bija grūti spriest, vai policists redz uzbrucēju, tādēļ viņa izstiepa roku un paziņoja:

-   Tur! Ķeriet viņul

Svešais jau skrēja pilnā ātrumā. Zoja metās viņam pa pēdām, taču viens no policistiem sagrāba viņu aiz rokas.

-   Jūs ne, kundze. Jūs paliksiet šeit, kamēr mēs noskaidrosim visus apstākļus.

Otrs policists aizjoņoja pakaļ bēgošajam vīrietim, taču viņam bija vismaz piecdesmit mārciņu liekā svara un skrienot viņš līdzinājās teletūbijam. Zoja nosprieda, ka daudz lielākas ir viņa izredzes dabūt sirdstrieku, nevis notvert noziedznieku.

Datoru tirgotājs no sava mobilā tālruņa bija piezvanījis ārkārtas situāciju dispečerdienestam un ziņojis, ka sievietei uzbrukts zem ceļa pārvada. Patruļdienesta automobilis tobrīd stāvējis pie luksofora Devītajā ielā, tikai kvartāla attālumā no notikuma vietas.

Zoja ļāva patruļdienesta policistiem domāt, ka tā bijusi laupīšana. Turklāt viņa noliedza, ka paguvusi samanīt, kāds uzbrucējs izskatījies.

Kad policisti devās prom, viņa iesēdās savā automobilī un personālajā ciparasistentā sameklēja inspektora Šona Makeja mobilā tālruņa numuru. Viņš atsaucās nekavējoties.

-Tā esmu es. Zoja Dmitrova. Es…

-    Pie velna, kur tu esi? Nekas. Esmu pie tavas mājas. Brauc šurp, jo mums jāaprunājas.

Jau grasīdamās norādīt Makejam, kurp tieši viņš var doties, ja tik skarbi izturas pret citiem, Zoja pēkšņi atskārta, ka joprojām atrodas tajā vietā, kur piedzīvojusi svešinieka uzbrukumu ar ķēdi.

-   Zoja?

Viņa aizvēra acis un dziļi ievilka elpu.

-    Būšu pēc piecām minūtēm.

Viņa dzīvoja sešus kvartālus tālāk, pie Dienvidu parka, gadsimtu mijā būvētas ķieģeļu maiznīcas ēkā, kas pārveidota par dzīvojamo namu interneta buma laikā. Deviņdesmitajos gados rajonu okupēja programmētāji ar violetiem matiem un riska kapitāla biznesa ģēniji, bet pēc krīzes tie pazuda kā nebijuši. "Tagad vismaz," Zoja sprieda, apstādinādama savu Mazulīti tūdaļ aiz Makeja sudrabotā Taurus, "ir viegli atrast stāvvietu."

Makejs stāvēja, atspiedies pret sava automobiļa motora pārsegu, rokas sakrustojis uz krūtīm un pieri saraucis.

Kad Zoja atvēra automašīnas durvis, Makejs atraisīja rokas un izslējās, taču piere palika grumbās.

-   Tevi tiešām vajadzētu iesēdināt par slepkavības lietas izmeklēšanas traucēšanu… Makejs apklusa, kad Zoja piegāja viņam klāt un kļuva redzama viņas seja. Kas noticis?

Zojai atkal aizrāvās elpa, jo šķita, ka nāsis iecirtusies eļļainā ķēdes metāla smaka. Gribējās vemt. Viņa jau cēla roku, lai pieskartos svaigajām brūcēm uz kakla, taču pārdomāja brīdī, kad pamanīja, cik ļoti tā trīc.

-    Kas ir? Makejs neatlaidās.

-   Satikos ar savas vecmāmiņas slepkavu, Makej. Aci pret aci. Divatā. Viņa histēriski iesmējās, jo pašas vārdi likās neprātīgi. Viņš gribēja mani nožņaugt ar ķēdi.

Makejs ilgi un cieši nopētīja Zoju, tad pastiepa roku, satvēra viņas zodu un pagrozīja to uz vienu un otru pusi, lai novērtētu brūces.

-   Tu tiešām esi bijusi uz tikšanos ar viņu. Stāsti! Makejs mudinaja, kad Zoja palocīja galvu un ar grūtībām norija siekalas.

Viņa izstāstīja pilnīgi visu, juzdamās kā muļķe tādēļ, ka nav bijusi pietiekami uzmanīga un ļāvusi nelietim sevi pārsteigt. Viņa arī nosauca svešinieka pazīmes visas, ko vien spēja atcerēties, tostarp pavēstot, ka viņa elpa odusi pēc vīna un ķiplokiem un angliski viņš runājis ar krievu akcentu.

-    Kurpes likās ražotas Austrumeiropā. Nu… plāna āda un smaili purngali, ar kārtīgiem papēžiem, lai viņš izskatītos garāks.

Mādams Makejs visu pierakstīja bloknotā. Kad Zoja bija pabeigusi stāstu, viņš piezvanīja uz biroju un nosauca kolēģiem aizdomās turamā pazīmes, bet pēc tam vēl un vēlreiz lūdza Zoju atkārtot visu pēc kārtas.

-    Kas tas ir par kaulu altāri? Makejs jautāja. Kas puisim ir tik briesmīgi vajadzīgs, ka viņš ir gatavs nogalināt vecu kundzi un viņas mazmeitu, lai tiktu tam klāt?

-    Nav ne jausmas. Ne vismazākās. Goda vārds.

-   Tiešām? Neviena pavediena?

Zoja papurināja galvu.

-    Pag, tikko es kaut ko atcerējos. Mugurā viņam bija biezs brūns svīteris ar caurumu piedurknē. Tas šķita nevis izplēsts, bet iegriezts, un cauri rēgojās asiņains apsējs. Ceru, ka to izdarīja mana vecmāmiņa. Un ceru, ka viņam sāpēja.

-   Jā, viņa paguva pabakstīt uzbrucēju, Makejs apstiprināja. Eksperti atklāja iegriezumu viņas plaukstā un asinis, kas nepieder viņai. Tās atrastas uz viņas mēteļa un pudeles lauskas, kura mētājās notikuma vietā. Mēs ievadīsim DNS analīžu rezultātus mūsu datubāzē, taču tam vajadzīgs laiks. Inspektors atglauda matus. Vai, tavuprāt, tas ir saistīts ar tavas ģimenes biznesu? Vai tas puisis varētu būt viens no tavas mātes rokaspuišiem… kā viņus sauca?

-   Naimiti. Tu taču nedomā nopietni, ka viņa vakar izlēmusi iznīcināt visus savus tuvākos pēc kārtas? Kāpēc?

Makejs paraustīja plecus.

-    Varbūt tev tas labāk zināms. Saproti, mēs runājam par sievieti, kura sava svaiņa labākā rokaspuiša galvu pasniedza viņam desmit galonu spainī.

-   Tas bija viņas māsīcas vīrs. Un mirušais bija puisis, kurš noslepkavojis vairāk cilvēku nekā Teds Bandijs, bet es tevi sapratu. Es zinu, ka viņa ir nežēlīga, taču šopēcpusdien, kad parādīju viņai nozieguma vietas foto un pateicu, kas ir upuris, viņa bija šokā. Es tiešām esmu pārliecināta, ka viņa visus šos gadus māti uzskatījusi par mirušu.

-    Viņa teica, ka vecmāmiņai bijis vīrs. Makejs atkal izņēma bloknotu no kabatas un atšķīra kādu lappusi. Maiks O'Melijs. Vai esi kaut ko dzirdējusi par savas mātes patēvu? Tava māte apgalvoja, ka neko daudz neatceras.

Zoja papurināja galvu.

-    Līdz pat šai baltai dienai es nezināju, ka tāds cilvēks vispār bijis. Taču diez vai patēvs bija tas uzbrucējs ar zirgasti. Šis likās jauns, ne vairāk kā trīsdesmit piecus gadus vecs.

Makejs vairāk neko neteica, vien nopētīja Zoju, un viņa vaibsti atmaiga.

-   Klau, es saprotu, ka esi nogurusi. Bet varbūt tu tomēr varētu atbraukt pie mums uz Slepkavību izmeklēšanas nodaļu un izstāstītu visas detaļas mūsu māksliniekam? Varētu arī izpētīt mūsu fotogrāfiju krājumu.

Pieskārusies kaklam, Zoja atskārta, ka vēl nav aizmirsusi ķēdes spiedienu.

-   Varbūt vispirms es varu ieiet dušā? Jūtos netīra.

-Jā, protams. Mani birojā gaida kaudze visādu darbu. Ej augšā, nomazgājies, iedzer tēju. Varbūt pat kaut ko stiprāku. Un vēlāk saskriesimies pie mūsu foto krājumiem.

Zoja izmocīja smaidu, taču jutās saspringta. Palocījusi galvu, viņa devās uz maiznīcas durvju pusi. Tad viņa apstājās un pagriezās.

-    Tu man pirmīt jautāji par kaulu altāri. Kā tu zini, ka slepkava meklējis tieši to?

-    Es to nezināju. Saproti… Makejs vilcinājās.

-   Nu, Makej! Jūs, protams, visu cenšaties paturēt noslēpumā, taču viņš grasījās izdurt man aci.

-   Pēc uzbrukuma tava vecmāmiņa vēl dažas minūtes bija dzīva. Un kaut ko centas pateikt puisim, kas viņu atrada. Puisis sapratis apmēram tā: "Viņu nevajadzēja nogalināt. Viņš nedzēra no kaulu altāra. Es dabūju to atpakaļ."

-   Nogalināt? Tad jau noslepkavots vēl kāds. Ak Dievs, Makej, vai tu domā…

-    Ka šis cilvēks ir saistīts ar tevi? Vēl kāds sen nozudis radinieks, ja? Nezinu.

Lai kā arī cenzdamās, Zoja nespēja aptvert, ko tas viss nozīmē. Viņa jutās pārāk satriekta un nobijusies.

-   Un kā cilvēks dzer no kaulu altāra? Neloģiski.

-   Visa šī lieta ir neloģiska.

Pirmā stāva pēdējā dzīvokļa durvis atvērās, tiklīdz Zoja iegāja maiznīcā. Gaiteni parādījās gara latīņamerikāniete ar zilimelniem matiem un priesterienes acīm.

-   Sveika, Marija, Zoja uzsauca. Kā klājas?

Pirms pieciem gadiem Zoja izglāba Mariju Sančesu no apsūdzības slepkavībā. Tolaik Zoja bija tikko beigusi juridisko skolu, strādāja valsts apmaksāto aizstāvju birojā un saņēma pašas bezcerīgākās lietas. Reiz nakts maiņas tiesnesis nodeva viņai Marijas lietu imigrante no Nikaragvas pielikusi bisi savam aizmigušajam vīram pie galvas un izšāvusi.

To, kāda toreiz izskatījās Marija, Zoja nespēja aizmirst joprojām. Viņa sēdēja uz šaurās kojas pilsētas cietuma kamera, un šķita, ka viņas dvēsele ir cietusi vēl vairāk par seju, bet acis likās mirušas. Sarunas gaitā Zoja secināja, ka patiesība ir gluži pretēji acis nav mirušas un ari ceribas nav zudušas. Dziļi sirdī Marija Sančesa bija godprātīga un stipra, un Zoja tādu cilvēku nekad agrāk nebija sastapusi. Lai arī visi pierādījumi liecināja par sliktu viņas klientei, pirkstu nospiedumi, šāviena paliekas, pat atzīšanās, pirms kuras viņa iepazīstināta ar tiesībām neliecināt pret sevi, Zoja no sirds vēlējās uzvarēt šajā prāvā.

Vēl līdz šai baltai dienai Zoja īsti nesaprata, kā tas izdevies. Viņa sprieda, ka beigu beigās pati Marija Sančesa atstājusi uz zvērinātajiem neizdzēšamu iespaidu, kad sēdusies liecinieka solā un izstāstījusi savu versiju. Todien izgājusi no tiesas zāles ar atbrīvoto Mariju līdzās, Zoja skaidri saprata, ar ko vēlas nodarboties visu atlikušo mūžu.

Gadiem ilgi Marija pa dienu bija tirgojusi karstas tamales un pildītos burito no rokas ratiņiem Misijas ielā, bet vakaros strādāja par viesmīli, taču pirms mēneša beidzot bija atvērusi savu bistro netālu no beisbola komandas Giants stadiona. Parasti Zoja mēdza aprunāties ar Mariju un izkratīt sirdi, taču tovakar gluži vienkārši nepietika spēka.

-    Vai tas policists sagaidīja tevi? Marija vaicāja. Viņš taču nemeklē kādu no tavām chicas, vai ne? Zojas klientes Marija allaž dēvēja par "meitenēm", neatkarīgi no viņu vecuma.

-   Nē. Tā sanāca, ka esmu lieciniece kādā lietā… Paklau, man tagad jāiet. Šovakar nejūtos tik labi un…

-   Si, si, ej vien… Nē, pag! Pastnieks atstāja pie manis kādu sūtījumu, kas adresēts tev. Teica, ka atradis to zem pastkastes urnā, kur viņš parasti met katalogus un žurnālus. Taču pa pastu tas nav sūtīts. Redzi? Nav ne marku, ne zīmogu.

Marija pasniedza Zojai brūnu, polsterētu aploksni grāmatas lielumā. Uz aploksnes ar drukātajiem burtiem bija uzrakstīts Zojas vārds un adrese. Bez atpakaļadreses.

-   Savādi, Zoja novilka un jau nākamajā mirklī iedomājās par savu vecmāmiņu, vienlaikus novērtēdama pakas svaru. Tā šķita visnotaļ viegla. Paldies. Nu es iešu, bet velak tev piezvanīšu.

Viņa pagāja garām liftam čīkstošam, vecam metāla būrim, kuru izmantot uzdrošinās vien trakais, un devās augšup pa kāpnēm. Viņas dzīvoklis atradās bēniņos, tātad jāpieveic seši kāpņu posmi. Parasti viņai patika skriet augšā, lai secinātu, pēc kura posma sāk pietrūkt elpas, taču tovakar tā rīkoties negribējās.

Tovakar viņa gāja ļoti lēni, sažņaugusi aploksni tik cieši kā maģisku talismanu.

"Neticami. Gluži vienkārši neticami." Viņas dzīvokļa durvis bija līdz galam vaļā. Gaismas iedegtas.

Pat nedomādama, ka iebrucējs joprojām atrodas dzīvoklī, viņa steidzās iekšā. Istabas bija savandītas līdz nepazīšanai, bet…

"Mani kaķi. Ak Dievs! Tie taču ir istabas kaķi, visu mūžu pavadījuši manā lielajā istabā! Ja viņi tikuši ārā, ja viņiem nodarīts pāri…"

Zoja nometa audekla somu un aploksni uz grīdas, pieskrēja pie gultas un pacēla segu, kas nez kādēļ nosviesta zemē. No tālākā stūra viņai pretī raudzījās divi dzeltenu acu pāri. Viņa juta, ka pašai acīs sariešas atvieglojuma asaras.

Bitsija ar baltā bruņurupuča krāsojuma kažoku nereti bija pat pārāk drosmīga un arī šoreiz iznāca no paslēptuves, tiklīdz izdzirdēja saimnieces balsi. Lielais, melnais un resnais runcis Bārnijs pat nepakustējās un šņāca, kad Zoja mēģināja viņu aizsniegt.

Vajadzēja ķerties pie krējumsiera. Bārnijs bija kā traks uz šo kārumu pamatīgais vēders to tikai apliecināja.

Pietika vien pačaukstināt folija iepakojumu, un runcis jau bija laukā no pagultes. Tas gāzelēdamies pienaca klāt un sāka laizīt sieru Zojai no pirksta, laiku pa laikam ieņaudēdamies, lai tādējādi pavēstītu saimniecei savas domas par apkārt valdošo jucekli.

Apsēdusies uz grīdas, Zoja paņēma mīluļus klēpī un ieslēpa seju siltajos kažokos.

Kad sirds beidzot bija atguvusi normālu ritmu, viņa rūpīgāk nopētīja dzīvokli. Vaininieks bija ne tikai pārmeklējis visas telpas, bet ari sabojājis daudzas mantas saplēsis porcelāna traukus, izbārstījis miltus un cukuru, saplēsis vīna pudeles, uzšķērdis spilvenus. Ārdurvju atslēga bija ļoti dārga, un to vienīgo viņš nebija salauzis. Acīmredzot viņš izmantojis mūķus.

"Tātad profesionālis, bet ļoti negants un izgāzis savas dusmas uz manām mantām."

Viņa pakasīja Bārnijam pazodi.

Kāds viņš izskatījās, puisīt? Vai viņam bija gari, brūni, zirgastē sasieti mati? Kā tu domā, vai varēsi viņu pazīt fotogrāfijā…

Nama gaitenī iečīkstējās kāds dēlis. Zoja šīs kāpnes izmantoja katru dienu jau piecus gadus pēc kārtas. Tas bija ceturtais posms, trešais pakāpiens.

Čīkstienu dzirdēja ari Bārnijs. Runcis izlēca saimniecei no klēpja un atkal paslēpās pagultē. Bitsija viņam sekoja pa pēdām.

Zoja veikli pietrausās kājās un pacēla uz grīdas nomesto audekla somu, attaisīja rāvējslēdzēju, izvilka pistoli un noņēma drošības aizslēgu. Pasniegusies pēc aploksnes, viņa ieslidināja to pagultē. Bārnijs iešņācās.

Tad viņa piegāja pie durvīm un jau grasījās tās taisīt ciet, taču pārdomāja un izslēdza apgaismojumu.

Atspiedusies pret sienu, viņa sažņaudza abās rokās pistoli un gaidīja. Sirds pukstēja strauji un spēcīgi.

Pirmā slieksni šķērsoja ēna, kam sekoja vīrieša siluets. Zoja piespieda ieroča stobru viņam tieši aiz auss.

Pat neelpo!

Sešpadsmitā nodaļa

Vīrietis nekustējās, taču elpot gan uzdrošinājās. Un asajam elpas vilcienam sekoja viņas vārds:

-    Zoja! Tas esmu es.

Atrāvusi ieroci, Zoja noelsās un saguma pret sienu. Pēc brīža viņa pastiepa roku sev aiz muguras un ieslēdza apgaismojumu.

Izrādījās, ka nācējs ir inspektors Šons Makejs, kurš tobrīd bija pacēlis rokas, it kā grasītos padoties. Krūtis strauji cilājās, jo asinīs neganti joņoja adrenalīns.

-    Nolādēts, sieviete! Vai tu traka, vai? Es taču varēju tevi nošaut!

-   Ak tā? Bet savu pistoli es biju piespiedusi tev pie auss.

-   Dieva dēj, varbūt beidzot to novāksi?

Pēkšņi Zoja aptvēra, ka joprojām mērķē inspektoram sirdī.

-    Piedod. Esmu gluži kā uzvilkta.

-   To var just. Makejs nolaida rokas gar sāniem un palūkojās apkārt. Jēziņ! Kas noticis? Izskatās, ka te sprāgusi bumba.

-    Domāju, ka tas svešais ar zirgasti te meklējis kaulu altāri… lai kāds tas arī būtu. Un ko tu te dari? Tu taču grasījies braukt uz nodaļu.

-   Nācu pateikt, ka izsaucu patruļmašīnu, kas tevi aizvedīs līdz iecirknim. Gadījumam, ja tas nelietis nolemj uzbrukt vēlreiz. Un tagad esmu pārliecināts, ka pēc tikšanās ar mūsu mākslinieku un bilžu izskatīšanas tev vajadzēs nakšņot kādā viesnīcā.

-   Ar mani viss būs kārtībā. Šaubos, vai viņš atgriezīsies. Tas, ko viņš meklē, te netika atrasts. Un man ir aizšaujamais, ko varu pielikt priekšā durvīm. Tad te ielauzties var tikai ar mūru dragājamo ierīci… Makej, es tiešām gribu ieiet dušā.

Inspektors pavēcināja ar roku.

Labi, labi. Es eju. Patruļmašīna būs šeit pēc piecām minūtēm, taču es palikšu tepat līdz brīdim, kamēr tā piebrauks. Un atsūtīšu laboratorijas puišus, lai te visu kārtīgi nopucē ar savām birstītēm.

Kad dzīvokļa durvis aizvērās, Zoja pielika priekšā apkalto aizšaujamo un aizslēdza tās. Pa logu viņa novēroja, kā Makejs parādās uz ielas un atspiežas pret laternas stabu, lai gaidītu patruļmašīnu. Beidzot sajutusies droša, viņa nometās ceļos un zem gultas sataustīja aploksni.

Juceklī šķēres atrast nebija iespējams, tādēļ pielīmēto pārloku viņa atgrieza ar steiku nazi. Tad ar slapju dvieli viņa noslaucīja no krāmu tirgū pirktā galda miltus, cukuru un nenosakāmas izcelsmes bruņu un lipīgu masu. "Ekspertiem tas nepatiks, bet nāksies vien samierināties." Atradusi vienu veselu krēslu, viņa pievilka to pie galda un apsēdās.

Bārnijs un Bitsija pievienojās saimniecei, murrādami, glauzdamies pie rokām un nemitīgi traucēdami. Kādu mirkli Zoja gluži vienkārši turēja aploksni rokā un jutās tik satraukta, ka gribējās raudāt. "Vecmāmiņa atstājusi šo sūtījumu neilgi pirms slepkavības," Zoja sprieda.

Viņa atvēra aploksni un uzmanīgi izbēra tās saturu uz galda. Tur bija pastkarte, atslēga un pāris salocītu līnijpapira lapu.

Pastkarte šķita gauži apbružāta, ar nolocītu stūri un atspoguļoja slavenu viduslaiku gobelēnu vienu no daudzajiem vienradža motīviem. Viņa pagrieza pastkarti otrādi.

Adresāts nebija norādīts, taču vecmāmiņa vai kāds cits bija uzrakstījis tekstu, kas izskatījās kā dzejolis krievu valodā:

Asinis ieplūst jūrā jūra pieskaras debesīm No debesīm krīt ledus Uguns izkausē ledu Vētra nopūš uguni Un plosās visu nakti Bet asinis atkal ieplūst jūrā Bezgalīgi.

Tomēr vārsmas tās nebija. Vārdi bija vienkārši un iztēlē uzbūra skaidras ainas, taču jēgu viņa neuztvēra. Zoja pārlasīja tekstu vēl divas reizes. Velti.

Pastkartes augšpusē bija uzdrukāts gobelēna nosaukums: "Dāma un Vienradzis. A mon seul desir. Klinī muzejs, Parīze, Francija." Zoja atkal pagrieza pastkarti otrādi. Attēlā kāda sieviete stāvēja pie telts kopā ar kalponi, kura tur atvērtu lādīti. Vienradzis guļ blakus zemē. Taču nebija nedz asiņu straumju, nedz krītoša ledus, nedz negantas vētras.

Viņa ielika pastkarti atpakaļ aploksnē un paņēma atslēgu.

Tā šķita veca. Nē, senlaicīga, gluži kā no laiku sākuma, un likās smaga, varbūt kalta no bronzas. Savādi silta, it kā joprojām glabātu smēdes liesmu. Vienā galā bija greifs dzīvnieks ar ērgļa galvu un spārniem un lauvas ķermeni. Taču atslēgas robiņi likās tiešām dīvaini tie atgādināja ferengu rases pārstāvju nelīdzenos, šķībos zobus. Zoja nespēja iedomāties, ko ar tādu varētu atslēgt.

Ielikusi to aploksnē pie pastkartes, viņa atlocīja bloknota lapiņas. Tā bija vēstule rakstīta kirilicā un neizkoptā, drebelīgā rokrakstā.

Mana sirdsmīļā mazmeitiņ!

Mēdz teikt, ka, dzīvojot uz ielas, var pazust pilnībā. Ceru, ka tā tiešām ir un es varēšu nogādāt šo vēstuli Tev, bet mednieki man ceļā negadīsies.

Es nožēloju daudz ko, taču visvairāk skumstu par to, ka ne reizi mūžā neesmu varējusi ieskatīties Tavās acīs. Lai paglābtu Tevi no medniekiem, es slēpos visus šos garos un vientulības pilnos gadus, taču pagājušajā nedēja man paziņoja, ka esmu neglābjami slima stadijā, kad vēzis vairs nav operējams. Es mirstu. Tieši tādēļ esmu šeit un rakstu Tev šo vēstuli.

Ia vien es varētu visus savus noslēpumus paņemt līdzi kapā! Diemžēl neziņa ir vājš vairogs cīņā pret briesmām, un centieni izpildīt pienākumu, lai ko tas arī maksātu, joprojām tiek uzskatīti par tikumu, vai ne? \ā, es tam ticu, citādi man nav glābiņa.

Man vairs nav laika, turklāt ir iespējams, ka šī vēstule nonāk nepareizās rokās un dzīvību zaudē nevainīgi cilvēki, tādēļ daudz ko neuzdrošinos rakstīt, bet šis…

Mūsu dzimtas sievietes bijušas kaulu altāra Glabātājas jau lajos laikos, kas sen zuduši pagātnes miglā. Katrai Glabātājai ir svēts pienākums sargāt no pasaules slepeno taku, kas ved uz altāri, kurā savukārt ir dzīvības avots.

Pēc manas nāves Tu klusi par nākamo Glabātāju Es zinu, ka Tu, iespējams, tagad jautā: "Kā tad ar manu māti?" Un Tev taisnība, jo šis gods un nasta pienākas viņai, bet…

Tanī vietā vairāki vārdi vēstulē bija pamatīgi sasvītroti.

Tu labāk par visiem citiem zini, kāda ir patiesā Annas Larisas daba. Tādēļ kaulu altāri mantojumā saņemsi Tu. Es nevarēšu būt blakus, lai pamācītu Tevi, un spēju Tev atstāt vien šīs smieklīgās mīklas. Nē, es nomelnoju pagātni, kad apgalvoju, ka mīklas ir smieklīgas. Tās mums mantojumā atstājušas iepriekšējās Glabātājas, kuras loti labi izprata slepeno altāra spēku un zināja, ka nevienam medniekam nedrīkst atklāt altāra atrašanās vietu.

Jo, saproti, mednieki tādi vai citādi būs vienmēr. ]ā, no paaudzes paaudzē mainīsies viņu vārdi un izskats, taču viens apstāklis paliks nemainīgs mūžos. Nez kā mednieki vienmēr uzzina par altāra eksistenci un jebkuriem līdzekļiem cenšas iegūt tā spēku sev.

Pirmo reizi stāstīdama man par kaulu altāri, māte brīdināja, ka nedrīkst uzticēties nevienam pat tiem, kurus es mīlu. Bet es biju mu\ke. Tika pastrādāts briesmīgs noziegums, jo es biju nodevēja un atklāju altāra noslēpumus, apdraudot Tevi, mana mī/ā mazmeitiņa, vēl vairāk. Tagad, ja mednieki atradīs to, ko tik neatlaidīgi meklē, Tevi nogalinās tāpat kā visus, kas Tev līdzās, tikai par to, ka tie zina pārāk daudz.

Dievs, piedod man! Man nevajadzēja tā rīkoties, taču bez brīvas gribas mēs būtu vien sugas īpatņi bez dvēseles. Lai Dāma dod Tev padomu un pasargā brīžos, kad ari Tev būs jāizvēlas.

Skaties uz Dāmu, jo viņas sirds lolo noslēpumu un taka uz noslēpumu ir bezgalīga. Kad tur nonāksi, uzmanies un nesper kāju vietās, kur dzīvo vilki.

Tava mīlošā vecmāmiņa Katja Orlova, kura bija meita Ļenai Orlovai, kura savukārt bija meita 1 nnai, kura bija meita Svetlanai, kura bija meita Larinai un tā tālāk cauri gadsimtiem, sekojot asins balsij, kas mūs saista ar kaulu altāra atklāšanu un pirmās Glabātājas iesvaidīšanu.

Apakšā vārdi bija tumšāki, rakstīti ar stingru roku, it kā bailes vecmāmiņu būtu mudinājušas spēcīgāk spiest pildspalvu.

Atceries, ka nedrīkst uzticeties nevienam. Nevienam! Un uzmanies no medniekiem.

-    Kaulu altāris, Zoja skaļi noteica un nodrebēja, it kā raudzītos atvērtā kapa. Vecmāmiņa bija mirusi ar šiem vārdiem uz lūpām.

Vēlreiz notrīsējusi, Zoja strauji piecēlās un piegāja pie loga. Inspektors Makejs bija nozudis, bet lejā stāvēja patruļmašīna. Un līdzās bija policists, kurš tobrīd runāja pie pleca piestiprinātajā rācijā.

Viņa pārlasīja vecmāmiņas vēstuli. Kaulu altāris, nākamā Glabātāja, slepena taka un miklas, kuras vēl jāatmin izklausījās jocīgi, gluži kā fragments no krievu tautas pasakas. Taču vecmāmiņa bija mirusi, noslepkavota.

"Vīrietis ar zirgasti. Joprojām tik tuvu, ka varu sajust viņa klātbūtni." Kakls sūrstēja, it kā ķēde butu palikusi tam apkārt un cieši žņaugtu.

Zoja palūkojās uz jucekli, kādā šis vīrietis bija pārvērtis viņas maju. "Nevar taču būt, ka šeit viņš cerējis atrast kaulu altāri, vai ne? Bet varbūt tas nemaz nav altāris? Hm, varbūt ir altāris, tikai nav no īstiem kauliem."

Domājot par savādo miklu, viņai iesāpējās galva. Lai kāds ari būtu tas kaulu altāris, svešais bija nogalinājis viņas vecmāmiņu, lai iegūtu dārgumu savā ipašumā.

"Pie velna viņu!" Zoja negrasijās pieļaut, ka vecmāmiņas nāve bijusi veltīga. "Ja Katja Orlova vēlas, lai mazmeita kļūst par nākamo Glabātāju, tad mazmeita darīs visu, kas viņas spēkos, lai izpildītu šo pēdējo gribu." Kaut ari viņai nebija ne vismazākās jausmas, ko tas vispār nozīmē un kurp tas viņu novedīs…

"Paļaujies uz Dāmu…" Zoja paņēma rokās pastkarti ar dāmu un vienradzi.

-   Laikam mums priekšā ceļojums uz KlinI muzeju, viņa teica Bārnijam, kurš apkārt izsvaidītajām mantām līkumoja pie bļodiņas, lai pamielotos ar krejumsieru.

Viņa vēlreiz pameta skatienu uz loga pusi patruļmašīna joprojām gaidīja, taču policists bija nozudis. "Droši vien kāpj augšā. Jāpasteidzas."

Savu dārglietu lādīti viņa atrada izbērtu vannā. Rakņādamās mudžeklī, viņa meklēja kādu stiprāku ķēdīti un nosprieda, ka ar sudraboto pietiks. Viņa izvēra to cauri atslēgai, aplika sev ap kaklu un paslēpa zem džempera.

Pie durvīm kāds spēcīgi pieklauvēja.

-    Dmitrovas kundze?

-   Vēl minūtīti! Zoja uzsauca. Es vēl neesmu apģērbusies.

-    Piedodiet, kundze. Es, ē… gaidīšu jūs gaitenī.

Pastkarti un vecmāmiņas vēstuli Zoja paslēpa audekla somas kabatā, ko varēja aiztaisīt ar rāvējslēdzēju. Tad viņa piegāja pie sava sekretāra un atvēra slepenu nodalījumu. "Paldies Dievam, pase ir savā vietā!" viņa nodomāja. Arī to viņa ielika somā un pēc tam pārlūkoja naudasmaku. Astoņdesmit pieci dolāri skaidrā naudā pilnīgi pietiks taksometram uz lidostu. "Ja neizdosies nopirkt biļeti uz tiešo Parīzes reisu, mēģināšu lidot caur Čikāgu, Ņujorku vai pat Atlantu. Nonākusi galamērķī, varēšu no automāta izņemt eiro."

Viņa nolēma taksometrā uzrakstīt īsziņu savai palīdzei Grethenai, lai tā parūpējas par lietu, kuras izskatīšana paredzēta nakamajā nedēļā. Vēl vajadzēja uzrakstīt speciālista atzinumu kādā aizbildniecības lietā, un Zoja bija pārliecināta, ka arī ar to Grethena lieliski tiks galā.

Pēkšņi iztēlojusies vecmāmiņu baltajā līķu maisā morga saldētavā, Zoja nodrebēja. Viņa nevēlējās, lai vecmāmiņu apglabā kā nabadzi, un neticēja, ka Anna Larisa būs pietiekami godprātīga un noorganizēs pienācīgas bēres. "Varbūt palūgt, lai Grethena sāk gatavot dokumentus, ja es laikus nepagūšu atgriezties no Parīzes?"

Pie durvīm atkal atskanēja klauvējiens, tikai daudz klusāks.

-    Kundze? Vai esat jau gatava?

-   Nāku!

Zoja vēl paķēra tīras apakšveļas kārtu un zeķes un sameta visu somā. Viņa karsti vēlējās ieiet dušā un pārģērbties, jo melnie džinsi un melnais kašmira džemperis ar augsto apkakli todien bija piedzīvojuši briesmīgus notikumus. Taču laika vairs nebija nemaz.

Viņa ielika Bārniju un Bitsiju pārnēsājamos būros vismaz šoreiz abi nepretojās un tad atvēra durvis.

Jaunajam vīrietim, kurš stāvēja gaitenī, viņa veltīja žilbinošu smaidu.

-    Nabaga kaķi ir tā pārbijušies, ka nolēmu tos atstāt pie kaimiņienes, kamēr pati būšu projām. Tas prasīs tikai minūti laika. Varbūt varat uzkavēties tepat un pasargāt durvis?

Marija Sančesa sava dzīvokļa durvis pavēra mirkli pirms tam, kad Zoja pacēla roku klauvējienam.

-   Vai esi pārliecināta, ka tev nedraud briesmas, Zoja? Šovakar policisti te nāk un iet…

-   Vai parūpēsies par maniem mīļumiņiem? Zoja steigšus vaicāja trīsošā balsi. Man uz dažām dienām jāizbrauc no pilsētas.

-    Protams. Bez vārda runas. Tu taču zini, ka tevis dēļ esmu gatava uz visu. Marija to pateica pavisam nopietnā toni, un tas neizklausījās ne muļķīgi, ne melodramatiski. Turklāt Zoja viņai uzticējās.

Abas apskavās, un Zoja sacīja:

-   Paldies, Marija. Un neuztraucies, jo ar mani viss būs kārtībā. Pēc dažām minūtēm pie tevis ieradīsies kāds jauns patruļnieks, lai apvaicātos, kur esmu pazudusi…

-   Nesaki man neko vairāk. Tā būs labāk.

Atskanēja būkšķis kāds ar liftu brauca augšā. Marija pavēcināja abas rokas.

-    Ej, ej! Vēlāk piezvani, lai zinu, ka tev nedraud briesmas.

"Noteikti," Zoja apņēmās. "Taču līdz brīdim, kad man vairs

nedraudēs briesmas, vēl ilgi jāgaida."

Septiņpadsmitā nodaļa

Ņujorka

Mailsa Teilora bibliotēkā, kas atradās viņa solīdajā četrstāvu namā Augšīstsaidā, kamīnā rūkdama dega uguns, taču viņam tik un tā sala. Viņš sēdēja savā iemīļotajā greznajā ādas krēslā un turēja rokā viskija glāzi. Šoreiz tas bija Laphroaig, nevis sešdesmit gadus vecais Macallan, kuru viņš dzēra tikai tad, ja vēlējās atzīmēt kādu priecīgu notikumu. Bet šis nebija nekāds priecīgais bridis.

Kabatā ievibrējās mobilais tālrunis, un viņš salēcās, it kā būtu saņēmis kniebienu sānos. "Nolādēts!" Teilors vēl nebija izlēmis patīk viņam modernās tehnoloģijas vai nepatīk.

Kādu bridi viņš lūkojās uz aparātu, kamēr atcerējās, kurš taustiņš jānospiež konkrētajam modelim. Pēc brīža viņš norūca:

-   Teilors klausās.

-   Sveiks, mīļumiņ! klausulē iesaucās Jasmīna. Izklausījās aizelsusies un stipri satrakojusies. Tāda viņa mēdza būt pirms vai uzreiz pēc slepkavības. Mēs atradām Katju Orlovu.

-    Pēdējā brīdī, nolādēts. Kopš Maika O'Melija nāves pirms pusotra gada izmeklētāju armija bija burtiski pārķemmējusi katru zemes nostūri, taču šo sievieti atrast tā ari neizdevās.

-   Jā, bet šampanieti vaļā vēl nekorķē, Jasmīna pamācīja. Jo ir labās ziņas un ir sliktās ziņas.

-   Tu zini, ka man tas riebjas. Kādas ir sliktās?

-   Tā nav telefonsaruna. Kur tu esi? Mājās? Man vēl jāpiezvana vienam cilvēkam. Jānokārto dažas lietas, un tad es būšu… Iestājās klusums, un Teilors iztēlojās, kā Jasmīna raugās pulkstenī. Tajā simts tūkstošus dolāru vērtajā Patek Philippe, ko viņš uzdāvināja Ziemassvētkos. Pēc stundas, viņa sacīja un nolika klausuli.

Mailss Teilors aizvēra tālruņa vāciņu un ieslidināja aparātu kabatā. Gribējās piecelties un izstaigāties, taču ceļgals neganti sāpēja un viņš nevēlējās dzert vēl vienu pretsāpju tableti. Turklāt pēkšņi viņš sajutās ārkārtīgi noguris un vājš. "Labās ziņas un sliktās ziņas. Kāpēc sliktas allaž izrādās vēl sliktākas, nekā gaidīts, bet labās nekad nav daudz labākas?"

Viņš prātoja par atrasto sievieti. "Kādas tad ir sliktās ziņas? Ka filma vairs nav pie viņas? Varbūt Maiks O'Melijs savā nāves gultā melojis? Es nemaz nebrīnītos, ja tas maitasputns kaut ko tādu nostrādājis. Varbūt viņai tās filmas nekad nav bijis. Un tādā gadījumā… kur tā filma ir? Nolādēts! Tā jau var sajukt prātā."

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un Mailss Teilors sarāvās, izšļakstīdams viskiju klēpī. Viņš mēģināja piecelties, jo cerēja, ka nācēja būs Jasmīna, lai gan vēl bija par agru.

Durvīs parādijas virssulainis ar žurnālu uz sudraba paplātes.

-     Domāju, ka jūs gribēsiet to izlasīt, ser. Nākamā mēneša Vanity Fair, ko atnesa kurjers. Tikko nodrukāts.

-    Paldies, Rendolf. Noliec blakus lampai, labi?

Nogaidījis, kamēr virssulainis iziet no bibliotēkas, Mailss paņēma žurnālu un turēja to krietnā attāluma no piemiegtajām acīm, jo lasāmo briļļu nebija pa rokai. No vāka pretī lūkojās viņš pats, bet apakšā treknā drukā bija iespiests apakšvirsraksts: "Mailss Teilors, Amerikas pelēkais kardināls."

Lai atrastu satura rādītāju, vajadzēja pāršķirstīt vismaz divdesmit lappuses ar reklāmām. Tur bija vēl viena fotogrāfija viņš stāv žākļstājā, rokas sakrustojis uz krūtīm. Šo attēlu mākslinieks bija apstrādājis, tādēļ viņš līdzinājās milzenim, kurš jāteniski uzsēdies miniatūrai fondu biržai un Volstrītam.

Mailss izlasīja rakstu, taču visnotaļ pavirši, pievēršot uzmanību tikai atsevišķiem teikumiem.

Par viņu dzirdējuši tikai tie daži, kas grozās šis valsts augstākās elites aprindās. Šajā laikmetā, kad viss tiek fiksēts foto un video, viņš izvairās no medijiem gluži kā no sakāmvārdā pieminētā mēra. Taču viņa atsevišķie draugi un ļoti daudzie ienaidnieki ir vienisprātis, ka viņam ir vairāk naudas un ietekmes nekā Dievam. Taču neviens no viņiem nepiemin vismaz publiski -, ka atšķirībā no Dieva Mailss Teilors nebaidās sasmērēt rokas, pildot ikdienišķos pasaules vadīšanas pienākumus.

Pirmo īsto naudu un es te runāju par tiešām īstu naudu, par miljardiem viņš nopelnīja jau trīsdesmit gadu vecumā, kad pārdeva piecsimt miljonus dolāru vērtus Taizemes batus, gūstot pe|ņu no tā, ka Bangkokas banka nevēlējās paaugstināt procentu likmes vai noteikt mainīgu kursu savai valūtai. Toreiz reportieris Mailsam Teiloram jautāja, vai viņam nerūp daudzās kompānijas, kas bankrotēja, un nav žēl cilvēku, kas vienā acumirklī zaudēja visus savus iekrājumus, jo viņa dēļ neskaitāmi vietējie tika izmesti uz ielas un vada suņa dzīvi.

Viņa bēdīgi slavenā atbilde skanēja šādi: "Ak tā? Eh, pie velna viņus!"

Balsī iezogas zināma augstprātība, kad viņš runā ar jums par politiku. Pasaules ekonomiskajā nevienlīdzībā viņš saskata cēloņus tirgus fundamentālismam un runā par stingras, centralizētas valdības nepieciešamību, jo tā neitralizētu savtības ekscesus. Un jūs pēkšņi attopaties, ka piekrītat viņam un domājat: "ļā, jā, tā taču tiešām ir!" Bet vienlaikus jūs viņu ienīstat par šo absolūto, paštaisno pārliecību, ka tikai viņš zina, kā ir pareizi.

Mailss Teilors ir pelēkais kardināls, proti, tieši viņš būtiski ietekmē procesus, kad jāpieņem lēmums par kāda cilvēka apstiprināšanu politiskā amatā. |a kādam ir pa spēkam iecelt amatā prezidentu ja kāds šajā valstī var iegūt savā īpašumā prezidentu -, tad tas ir viņš.

Raksts, Mailsaprāt, nebija slikts. Viņam tas pat patika, taču tad uzmanību piesaistīja kada rindkopa pašās beigās:

Un jābrīnās, kādēļ cilvēks, kurš ir tik pārliecināts par savu spēju glābt pasauli, nav pratis izglābt dēlu, kurš izaudzis par izlutināta bagātnieku bērniņa parodiju viņam ir viss, taču tieši tas viņu arī pazudinājis. Džonatans Teilors mira divdesmit divu gadu vecumā kādā graustā pēc tam, kad bija injicējis sev vēnā astoņas devas heroīna. Pašnāvība vai nelaimes gadījums?

Aizcirtis žurnālu, Mailss jau grasījās to iemest ugunī, taču beigās nosvieda uz grīdas un ar kāju pastūma zem krēsla it kā domātu, ka, nozudis no acīm, tas netraucēs ari prātu. "Pie velna, kurš tad lasa tādu nožēlojamu žurnālu, ko? Ja mūsdienās kaut kas nav ielikts YouTube, tad tas nemaz nav noticis."

Žurnālista jautājums par pašnāvību vai nelaimes gadījumu šķita aizvainojošs. "Ko tik es neesmu izmēģinājies ar to puiku! Aprunājos, sūtīju uz rehabilitāciju, lūdzos un gandrīz ceļos kritu, pat kukuļoju. Tikai pašās beigās es kļuvu pavisam skarbs un vairs nedevu naudu, atņēmu knupīti. Vai tiešām par to bija jāraksta?"

Toreiz tā bija tikpat sniegota nakts kā šī. Viņš sēdēja šajā pašā krēslā, bet Džonatans, trīcēdams pie visām miesām, soļoja šurpu turpu gar kamīnu un lūdzās naudu.

-   Tikai divdesmit. Tikai burgeram un kokakolai, zvēru! Nu, tēt, tu divdesmitnieku iztērē tualetes papīram, un tavā budžetā tas robu neatstāj.

Mailss bija atbildējis:

-   Nezinu, kurš no mums ir nožēlojamāks. Vai tu tādēļ, ka esi pietiekami stulbs un uzskati mani par tādu muļķi, kurš uzķersies uz plika āķa. Vai ari es, jo klausos tādas muļķības.

Tad Džonatans gauži bāls aizgriezās prom no kamīna un nostājās ar seju pret Mailsu. Un viņš ieraudzīja savu dēlu. Pirmo reizi pa īstam paskatījās uz dēlu un saprata, ka mirdzums dēla acīs neliecina par asarām. Tajās dega naids. Patiess, neviltots naids.

Taču vēl vairāk Mailsu šokēja dziļi sirdī dzimusi atziņa, ka īstenībā viņam ir pilnīgi vienalga. "Vai es jebkad esmu mīlējis savu dēlu? Jebšu esmu tikai izpildījis savu obligāto pienākumu?"

Tonakt viņš bija izvilcis no kabatas savu naudasmaku un pasniedzis dēlam divdesmit dolāru banknoti.

-   Ņem un ej, dursties! Un liec mani beidzot mierā.

Tā bija pēdējā reize, kad viņš dēlu redzēja dzīvu.

Laikam Mailss bija iemidzis, jo pēkšņi viņu uzmodināja vēsu lūpu pieskāriens vaigam. Viņš atvēra plakstus. Priekšā vīdēja Jasmīnas Pūlas baltais vaigs, bet viņas tumši mirdzošajās acis dejoja uguns.

Viņš samirkšķināja ads un kaut ko noņurdēja, savukārt Jasmīna izslējās un soli atkāpās. Viņa bija uzvilkusi cieši pieguļošas, melnas bikses un zābakus ar augstiem, smailiem papēžiem, bet īsā, pūkainā baltā jaka šķita bezgalīgi seksīga. Mailss juta vēderā ierasto kņudoņu, kas pārņēma ikreiz, kad viņš lūkojās uz Jasmīnu.

-   Tev matos ir sniegs, viņš sacīja.

-    Ārā ir kolosāls laiks. Sniegpārslas ir lielas, biezas un mīkstas.

Bibliotēkā iestājās klusums, kas šķita gluži vai elektrizēts, un gaiss likās vibrējam, iesūcam abus.

-    Tātad? Mailss jautāja, vairs nespēdams izturēt neziņu. Vai atradi Katju Orlovu?

Sārtās lūpas pavērās smaidā.

-   Ding-dong, maita ir beigta! Jasmīna nodziedāja. Riebīgā maita ir beigta.

-    Vai beigsi spēlēties un pateiksi, kas īsti notiek?

-    Katja Orlova ir mirusi, Mails. Beigta un pagalam. Pilnīgi un galīgi. Āmen!

Atvieglojuma sajūta bija tik spēcīga, ka Mailsam kļuva nelabi.

-    Un filma? Kur ir filma?

-   Jā, redzi, tās ir tās sliktās ziņas.

-   Sasodīts, Jasmīna, tas vairs nav smieklīgi!

-   Tev taisnība, piedod. Kā jau tu zini, ietekmīgā privāto detektīvu aģentūra, kuru mēs nolīgām, par to veceni neuzzināja nenieka, taču itin viegli uzmeklēja viņas ģimeni. Atraitnēs palikušu meitu un mazmeitu, kas dzivo Sanfrancisko.

Jasmina sāka staigāt pa bibliotēku, ar plaukstu pārvilkdama adas vākos iesietajām grāmatām un iegriezdama lielo globusu stūrī. "Slepkavošana viņu padara traku," Mailss secināja. "Viņa grib ostīt asinis, izgaršot tās."

-   Tad nu pēdējos astoņpadsmit mēnešus privātdetektīvi izsekoja meitu un mazmeitu, Jasmīna turpināja. Gadījumam, ja vecene tomēr uzrastos, saproti? Un raugi, šī uzradās ar! Kā bezpajumtniece, kas pagājušajā naktī nodurta Zelta Vārtu parkā.

Mailss dusmīgi kaut ko noņurdēja, pēkšņi sajuties nelāgi.

-   Nolādēts! Es neticu tādām nejaušām sakritībām. Tagad filma ir pie tā, kurš viņu novāca. Un tas droši vien ir Nikolajs Popovs.

-    Nu, ne jau personīgi, jo pats viņš noteikti ir par vecu, lai skraidītu apkart un durtu nost cilvēkus.

-   Un vēl kas, Mailss turpināja. Ja viņa visus šos gadus turējusies no ģimenes pa gabalu, kāpēc pēkšņi izdomājusi uzrasties tagad, tūdaļ pēc tam, kad Maiks O'Melijs nolicis karoti?

-    Ne jau tūdaļ, Mails. Pagāja pusotrs gads. Turklāt privātdetektīvu firma izpētīja autopsijas ziņojumu. Viņai bija vēzis. Tātad iespējams, ka viņa gluži vienkārši gribēja atvadīties no radiem.

-    Lai ta butu, Mailss norūca. Pieņemsim, ka es noticēju. Taču nogalinājis viņu ir Popovs. Es varēju arī nezināt, ka viņai ir tā filma, bet varu saderēt, ka Popovs noteikti zināja. Viņa ļaudis, iespējams, jau gadiem novērojuši Katjas Orlovas ģimeni un pacietīgi gaidījuši viņas parādīšanos.

-    Varbūt, Jasmīna piekrita. Ekspertu ziņojumā norādīts, ka viņa nodurta ar jakutu nazi. Viņa bija apgājusi loku un nostājusies Mailsam aiz muguras, un ne jau pirmo reizi Mailss izjuta bailes. No tā, ko šī sieviete kādudien, slepkavošanas kāres pārņemta, varētu ar viņu izdarīt. Redzi, Mails, ir pilnīgi iespējams, ka veceni nogalināja kāds no Popova cilvēkiem, taču nedomāju, ka filma tagad ir pie viņiem. Jo mazmeitiņa šovakar pēkšņi visu pameta un aizlidoja uz Parīzi. Droši vien ne jau tādēļ, lai uzkāptu Eifeļa tornī, vai ne?

-    Brauc viņai pakaļ. Mailss mēģināja pagriezt galvu tā, lai varētu paskatīties uz Jasmīnu un saprast, ko viņa dara, taču krēsla atzveltne izrādījās pārāk augsta.

-   Esmu jau rezervējusi biļeti uz Orlī. Ņemot vērā laika joslas, ieradīšos Parīzē pat pāris minūtes pirms viņas.

"Bet es pa to laiku," Mailss prātoja, "piezvanīšu krievam un kārtīgi sadošu ar nūju kā klaburčūskai, lai redzētu, kā šis reaģēs." Pēdējoreiz viņi bija runājušies krietni sen. Pirms daudziem gadiem. Nikolajs Popovs kopš saviem slavas zenīta gadiem VDK bija ļoti zemu kritis. Tagad viņš bija tikai prasts bandīts un suteners, kurš vēl pārdod narkotikas un vada nelegālo loteriju biznesu. Tika uzskatīts, ka viņam ir dēls, kurš paveic visus netīros darbiņus, taču Mailss nešaubījās, ka Nikolajs aizkulisēs tur rokās varas grožus.

"Un arī Nikolaja seja ir redzama filmā, bet cik tad palicis to dzīvo, kas varētu viņu pazīt pēc tik daudziem gadiem? Un kāpēc lai viņš uztrauktos, ja visa pasaule uzzinās, ko viņš pastrādājis? Varbūt tas viņam pat nodrošinātu respektu zināmās aprindās! Nav iespējams krist vēl zemāk, ja tu jau esi padibenēs."

Aiz muguras Mailss saklausīja varbūt tikai sajuta kādu kustību. Tad Jasmīna pastiepa rokas pāri viņa krēslam un sāka masēt viņam plecus. Viņai bija spēcīgi pirksti, gandrīz pārāk spēcīgi, un brīžam Mailsam šķita, ka masāža ir sāpīga.

Viņa klusi nodūdoja Mailsam pie auss:

-    Man līdz braukšanai uz lidostu ir stunda brīva laika. Mailss satvēra Jasmīnu aiz delnu locītavām un stipri pavilka,

lai viņa nostātos acu priekšā. Viņa notupās Mailsam pie kājām. Seja šķita skaista un balta ja neņem vērā koši sārtās lūpas. Pēkšņi Mailss ļāvās bezdievīgajai domai, ka vēlas precēt šo sievieti. Viņš gribēja dzīvot laimīgi un varbūt pat audzināt bērnu. Vēl vienu dēlu.

-   Viss drīz beigsies, viņš sacīja. Drīz.

-   Zinu.

Pastiepis roku, Mailss ar īkšķi parvilka viņas pilnīgajai apakšlūpai.

-    Mazmeita…

-   Zoja Dmitrova.

-   Neatkarīgi no tā, vai viņa sameklēs to filmu, viņa varbūt jau zina, kas tajā uzņemts.

-   Bet mēs nedrīkstam tā riskēt.

-    Nē. Taču vispirms aprunājies ar viņu. Parādi Nikolaja Popova fotogrāfiju. Es gribu zināt, vai viņi jebkad ir tikušies. Ja tiešām tā ir noticis, tad es gribu zināt, ko viņi runājuši.

-   Un tad?

-   Tad vari darīt to, kas tev vislabāk padodas.

Viņas skatiens satumsa, mute pavērās. Mailss sajuta viņas karsto elpu sev uz plaukstas.

-   Ar lielāko prieku, viņa sacīja. Kā vienmēr.

IV dāma

..

Astoņpadsmitā nodaļa

Parize, Francija

"Skaties uz Dāmu/' bija rakstījusi vecmāmiņa. Zoja tā arī rīkojās. Viņa raudzījās vecajā gobelēnā vēl un vēlreiz, tad atkal no jauna. Viņa izpētīja ikvienu audekla kvadrātcollu tik rūpīgi, ka teju iegaumēja katru diedziņu. Taču nekā. "Ko es palaižu garām? Kas te ir tāds, ko es nepamanu? Vecmāmiņa taču to pastkarti ielikusi aploksnē tādēļ, lai pamudinātu mani doties šurp, bet ko tas līdz, ja es nesaprotu, ko tas viss nozīmē?"

"Skaties uz Dāmu."

Viņa apgāja vāji apgaismotajai telpai apkārt, lai vēlreiz aplūkotu sešpadsmitā gadsimta sienas drapērijas, kas mirdzēja gluži kā dārgakmeņu lietus. Visos gobelēnos bija šī Dāma, viņas Dāma, ar vienradzi un lauvu. Greifa nebija.

Tika uzskatīts, ka gobelēni atspoguļo piecu maņu pasauli. Gobelēnā "Garša" Dāma ņem konfekti no šķīvja, ko viņai pasniedz kalpone. "Smaržā" viņa pin ziedu vainagu. "Taustē" viņa glāsta vienradža ragu un "Dzirdē" spēlē ērģeles. "Redzē" viņa ir pacēlusi spoguli, un vienradzis ir nometies blakus, ielicis priekškājas saimniecei klēpī un skatās sava atspulgā.

Zoja apstājās pie pēdējā gobelēna pie tā, kas attēlots uz pastkartes. Ā mon seul desir, "Manai vienīgajai vēlmei". Gobelēnā Dama stāv pie telts, un blakus atrodas kalpone, kas tur rokās atvērtu lādīti. Dāma liek tajā kaklarotu, ko nēsājusi citos gobelēnos.

Taču šajos mākslas darbos nebija kaulu altāra. Nebija vispār nekāda altāra. "Ko tas nozīmē? Nolādēts, kas man te jāsaskata?"

"Mūsu dzimtas sievietes bijušas kaulu altāra Glabātājas jau tajos laikos, kas sen zuduši pagātnes miglā. Katrai Glabātājai ir svēts pienākums sargāt no pasaules slepeno taku, kas ved uz altāri, kurā savukārt ir dzīvības strūklaka."

Vecmāmiņa to bija nosaukusi par smieklīgu mīklu. "Jā, varbūt tā ir smieklīga, taču vienlaikus tā ir arī muļķīga. Varbūt pat muļķīgāka par to, kas uzrakstīta uz pastkartes. Bet varbūt aprobežota esmu es, ja reiz atbilde ir tepat acu priekšā ieausta gobelēnā, bet es to neredzu…"

Durvīs parādījās sargs, nobiedējot Zoju. Viņš uzsita pa rokas pulksteni un paskaidroja:

Madame. Nousfermons en ciuq minūtes.

Zoja pamāja ar galvu un tanī brīdī acīs sariesās asaras. Viņa vēl nebija gatava doties prom, uzdevums vēl nebija izpildīts. Vēl līdz vakardienai vecmāmiņa viņai nozīmēja vien smaidošu sievieti senā fotogrāfijā. Varbūt vainīgi tikai kopīgie mitohondriji, bet šajā muzejā, stāvot pretī gobelēnam, kas redzams uz pastkartes, Zoja juta kādu dziļāku saikni ar Katju Orlovu. Saikni arī ar tām vairāku paaudžu sievietēm, kas bija minētas vēstulē un veda pie pirmās Glabātājas. Vecmāmiņa bija teikusi, ka tā ir asins balss. "Bet es tagad nespēju tikt galā, es viņas nododu," Zoja nodomāja.

"Skaties uz Dāmu, jo viņas sirds lolo noslēpumu un taka uz noslēpumu ir bezgalīga."

"Mūsu dzimtas sievietes bijušas kaulu altāra Glabātājas jau tajos laikos, kas sen zuduši pagātnes miglā."

"Tādēļ kaulu altāri mantojumā saņemsi Tu."

Taču Zoja jutas pārāk aprobežota, jo nespēja saprast, ko tas viss nozīmē un kā to visu iespējams "glabāt".

Vēl pēdējo reizi viņa palūkojās uz telti ar savādo uzrakstu un Dāmu, kas ieliek kaklarotu lādītē.

Muzeja gids bija stāstījis, ka šajā gobelēnā Dāma atsakās no kaislībām, ko uzjundījušas citas maņas. Četras stundas skatījusies Dāmai sejā, Zoja par to nebija tik pārliecināta. Kaislības nozīmēja dzīvību, un šīs sievietes seja liecināja par vēlmi dzīvot, nevis atteikties no visa. Ja ceļojumu maņu pasaulē sāktu ar šo gobelēnu, tad Dāma kaklarotu ņem ārā no lādītes, nevis liek tajā iekšā.

"Varbūt," Zoja prātoja, juzdamās apjukusi pēc garā lidojuma un muzejā gūtā emocionālā pārsātinājuma, "vajadzētu sagatavot rakstu par šo negaidīto atklājumu un nosūtīt to uz kādu mākslas žurnālu. Nosaukt to varētu šādi: "Dāma ir hēdoniste." Un tēzi pamatot, norādot uz izteiksmi vienradža sejā, uz pašapmierināto smaidu, kādā var atplaukt, ja tikko izēsts spainis ar gardām auzām. Turklāt gobelēnā redzams savādā izskata lauva ar skaļā rēcienā vai varbūt smieklos pavērtu muti, bet nav greifa."

Labi, padodieties taču! Zoja iesaucās, jo muzeja zālē bija palikusi viena pati. Kas ir kaulu altāris un kur tas atrodams?

Lauva smējās, vienradzis smaidīja, savukārt Dāma tobrīd visu savu uzmanību bija pievērsusi dārglietām.

Zoja izgāja no muzeja un nonāca gaismu, trokšņu un cilvēku ņudzeklī. Bija tumšs, smidzināja auksts lietus, radot miglas vaļus, saslapinot ietvi un ap laternām veidojot apdārzus. Viņa pacēla galvu un ļāvās lietus lāsēm. Nepalīdzēja.

Gribējās raudāt un lamāties vienlaikus. Te nu viņa bija tajās pašās drēbēs, kas uzvilktas Sanfrancisko pirms veselas mūžības, un tik nogurusi, ka spēja pakustēties, tikai pienākuma apziņas dzīta. Vajadzēja sameklēt viesnīcu un pārtiku, taču viņa jutās pārāk sagurusi, lai ēstu.

Viņai pat nebija skaidrs, kur viņa atrodas. Taksometra šoferim lidostā viņa pateica, ka dodas uz Klinī muzeju, bet pēc tam viss šķita kā miglā tīts. Beidzot viņai izdevās atrast kādu plāksnīti ar ielas nosaukumu pie kāda mansardiem bagāta daudzdzīvokļu nama krēmkrāsas sienas. Boulevard St.-Michel. Senmišela bulvāris.

Nosaukums noderētu, ja viņai būtu karte un viņa zinātu, kurp vēlas doties.

Pagriezusies Zoja gandrīz uzskrēja virsū skrituļslidotājam ar violetiem panku stila matiem. Tā vien šķita, ka viņš Zoju nav pat pamanījis. Satiksme ielā bija ļoti dzīva motocikli bez trokšņu slāpētājiem un visas tās mazās eiropiešu automašīnas, kas taurēja bez redzama iemesla un izskatījās smieklīgas. Apkārt dunēja balsis un visas franču valodā. Viņa nesaprata ne vārda, taču sevišķi par to neuztraucās.

Gobelēns. Ikviena smadzeņu šūna bija koncentrējusies domam par gobelēnu, taču bez rezultātiem. Viņa sevi neuzskatīja par tik dumju, tātad nācās secināt, ka šajā muzejā viņa meklējusi velti.

"Pagaidām es likšos mierā. Vairs nedomāšu par to."

Franciski runājošie cilvēki lielākoties jauni apkārt šķita ārkārtīgi laimīgi; Zoja bija gatava nošaut lielāko daļu no viņiem, ja vien viņai būtu ierocis. Ļoti sāpēja galva, tādēļ steigšus vajadzēja sameklēt aspirīnu. Viņa lūkoja pēc aptiekas, taču redzēja vien bistro, restorānus un kafejnīcas.

Savos vidusskolā apgūtās franču valodas apcirkņos Zoja meklēja ekvivalentu vardam "aptieka", taču tika pie vēl spēcīgākām galvassāpēm. Un tomēr kādas neskaidras atmiņas mudināja domāt farmācijas virziena. "Jā! Une pharmacie!" Un tādu itin viegli varēja pazīt pēc universālā simbola koši zaļš neona krusts virs durvīm.

Viņa paskatījās uz vienu pusi, tad uz otru, bet zaļo neona krustu nekur nemanīja.

"Nē, pag…" Lietus pieņēmās spēkā, un redzēt bija arvien grūtāk, taču Zojai šķita, ka šķērsielā pretī muzejam viņa saskata zaļu mirgu.

Zoja izlaipoja starp sastrēgumā iekļuvušajiem Peugeot automobiļiem un Vespa motorolleriem, gandrīz pakļūdama zem taksometra riteņiem, un ielas otrā pusē nokļuva, iekams luksoforā nomainījās gaismas signāls.

Priekšā slējās milzīgs, pārpildīts McDonald's bistro, taču šaurajā, bruģētajā šķērsieliņā valdīja klusums. Zaļā mirga nebija nozudusi, taču izrādījās, ka bāli zaļā izkārtne patiesībā nav aptiekas krusts.

Nē, tas bija pilnīgi kaut kas cits.

Viņai aizrāvās elpa. "Vai tikai ta nav vīzija? Varbūt smadzenes beidzot atteikušās paklausīt?" viņa prātoja, tuvodamās ēkai ar zaļo mirgu, kas izgaismoja nelielu veikala skatlogu un apspīdēja koka izkārtni, kura šūpojās vējā. Šķita, ka tas ir antikvariāts. Varbūt veco mantu pārdotava vai lombards. "Taču tā zīme, kas viegli šūpojas vējā…" Tai bija greifa veidols.

Turklāt tas nebija parasts greifs.

Tas bija precīzi tāds pats kā uz vecmāmiņas atslēgas.

Teju baidīdamās pieskarties šaurajām durvīm ar uzrakstu Ouvert, Zoja pacēla roku. Iekšā nevienu neredzēja. Skaistajā laikmetā tapusi augstā laterna, kas izplatīja zaļo gaismu, bija novietota tieši erkera logā. It kā veikaliņa īpašnieks butu zinājis, ka viņa no muzeja izies ar sapošu galvu un meklēs aptiekas zaļo neona krustu.

Zoja mēģināja atcerēties visus bērnībā dzirdētos stāstus par krievu burvjiem, kuri prot zīlēt nākotni, un nodrebēja.

"Nē, nē, muļķības! Ja es nebutu tā pārguruši pec lidojuma un pievērstu vairāk uzmanības apkārtnei, ja nebūtu lijis, es to izkārtni ar greifu pamanītu uzreiz, tiklīdz izkāptu no taksometra pie muzeja. ŠI zaļa gaisma logā ir tikai sagadīšanās."

Lai kā ari būtu, Zojai šķita skaidrs, ka tieši uz šo veikalu vecmāmiņa mudinājusi nākt.

Viņa atgrūda durvis vaļā.

Virs aplodas skaļi iedžinkstējās zvaniņš, un Zoja saminstinajās. Taču veikals bija tukšs un neviens neiznāca aprunāties ar apmeklētāju.

Palūkojusies apkārt, Zoja secināja, ka telpa ļoti līdzinās Dikensa romānos aprakstītajām. Plaukti stiepjas no grīdas līdz griestiem un ir piekrauti ar visdažādākajām mantām. Pulksteņi bezgalīgi daudz pulksteņu -, bet ari gleznas, bistes, puķupodi, lampas, svečturi… Stūri bija novietots kuģa priekšgala rotājums puskaila koķete ar trijzari rokās un valšķīgu smaidu lūpās.

-   Bonjour, Zoja uzsauca. Taču veikalā valdošo klusumu pārtrauca vien pulksteņu tikšķi.

Viņa ar acim meklēja jel ko, kas būtu atverams ar viņas atslēgu. Diemžēl piemērotu mantu veikalā netrūka tur bija gan dučiem lādīšu un dārglietu kastīšu, gan vairākas rakstāmpultis, gan pāris lielu skapju.

Zilā samta aizkars, ko daļēji slēpa grezns grīdas spogulis, pavērās tik pēkšņi, ka Zoja gaidīja parādāmies vismaz vampīru.

Bet veikalā ienāca vecs virs. Sārto galvvidu sedza vien dažas sirmas šķipsnas, bet zobi droši vien naktis pavadīja glāzē uz naktsgaldiņa. Viņš likās daudz piedzīvojis, taču visnotaļ uzposies Argailas stilā adītajā vestē ar rombiem, punktotajā kaklasaitē un bifokālajās brillēs bez ietvara.

-    Bonjour, monsieur, Zoja sacīja.

-    Bonsoir, madame, vīrietis atbildēja neitrāla toni, tomēr nespēdams apvaldīt vēlēšanos palabot klientes franču valodu.

'Tātad nāciena iemeslu vajadzēs paskaidrot šajā valodā," Zoja secināja un pēkšņi aptvēra, ka nezina vairs ne vārda, lai gan krājums jau tā nebija pārāk plašs. Parlez-vous anglais?

Vīrs nošņāca skaidru "nē", paraustīja plecus un paplēta rokas.

Negaidīta impulsa vadīta, Zoja apvaicājās, vai veikalnieks runā krieviski.

To dzirdot, sirmais kungs atplauka platā smaidā un nevainojamā krievu valodā sacīja:

-    Kā jūs to zinājāt? Esmu dzīvojis šeit jau tik ilgi, ka varētu būt francūzis… Nu, parīzietis… ziniet, ir atšķirība. Bet piedzimu es desmit gadus pēc Boļševiku revolūcijas. Viņš pagrieza galvu sānis un nospļāvās. Ziemeļbriežu ganu būdā, mūžīgā sasaluma joslas tundrā netālu no vietas, ko mūsdienās dēvē par Noriļsku. Jus droši vien par tādu neesat pat dzirdējusi un varat par to pateikties Dievam.

Zoja centās runāt mierīgi, taču visu laiku skatījās vecajam kungam acīs. Tik tumšas viņa vēl nekad nebija redzējusi. Tās bija melnas un šķita necaurredzamas tumsas apvītas.

-   Patiesībā esmu dzirdējusi, mesjē. Mana vecvecmāmiņā bija… jā, varbūt viņa nebija tur dzimusi. Man par viņu zināms ļoti maz. Taču viņai trīsdesmitajos gados izdevās aizbēgt no Sibīrijas soda nometnes Noriļskā. Viņas vārds bija Ļena Orlova, un viņai bija meita Katja. Varbūt pazināt šo ģimeni?

Vecais kungs joprojām smaidīja, taču Zojai šķita, ka tumšajās acīs uzmirdzēja kāda dzirkstelīte.

-   Tik tiešām, pasaule ir tik maza! Man ir brāļadēls, kas strādā Čikāgas bankā.

-   Es esmu no Sanfrancisko. Zoja iesmējās. Bet es jūs sapratu. Viņa ar roku pamaja uz piebāztajiem plauktiem, kuros valdīja Krievijas tēma. Interesanti… Jau no tā brīža, kad pirmoreiz dzirdēju stāstu par savu vecvecmāmiņu, es gribu aizbraukt uz Noriļsku. Atrast savas saknes, kā mēdz teikt amerikāņi. Vai jums ir kādi artefakti, antīkas lietas vai jebkas cits, kuri nākuši no jūsu dzimtā apvidus un ko es varētu apskatīt? Un varbūt ari nopirkt.

-   Ticiet man, nevajag braukt uz Noriļsku! Tā ir mūžam sasalusi pasaules mala. Vai, ja gribat pataupīt šo epitetu pašai Māmulītei Krievijai, tad Noriļska ir pūžņojošs augonis uz mūžam sasalušās pasaules malas auguma. Kā noprotat, viņš turpināja, iekams Zoja paguva iestarpināt kaut vārdu, skumji, bet pagaidām man no Sibīrijas nav nekā. Nav pat vilku zobu kaklarotas, kura parasti nāk prātā interesentiem. Vai varu parādīt ko citu? Piemēram, kādu pulksteni? Man ir daudz pulksteņu. Ar dzeguzi, ar vairākām ciparnīcām, ar svārstu, ūdens pulksteņi, repetīri, augsts grīdas pulkstenis, jūrnieku pulkstenis… Un visi rada pareizu laiku! Viņš izņēma kabatas pulksteni un atvēra vāciņu. -Ja uzgaidīsiet divdesmit vienu minūti un sešpadsmit sekundes, tad dzirdēsiet, kā tie visi vienlaikus sāk spēlēt. Tā ir īsta simfonija, ticiet man! Palieciet, paklausieties. Jūsu ausis būs jums pateicīgas.

-    Pulksteņi tiešām ir skaisti. Zoja noņēma zem džempera paslēpto sudraba ķēdīti. Bet varbūt jūsu veikalā ir kaut kas tāds, ko var atvērt ar šo atslēgu.

Vecais virs gluži vai pamira. Tad viņš pasniedzās pēc atslēgas, tomēr pārdomāja un nolaida roku gar sāniem, tik tikko dzirdami nočukstēdams:

-   Ja tā ir pie tevis, tad Katja Orlova ir mirusi.

-   Tātad jūs pazināt manu vecmāmiņu.

-   Es pazinu abas, gan Ļenu Orlovu, gan viņas meitu Katju. Ka viņa nomira?

Zojai aizžņaudzās kakls, tādēļ atbilde izskanēja griezigāk, nekā viņa būtu velējusies.

-   Viņu noslepkavoja.

-   Ak tā. Virs pielieca galvu un aizvēra acis. Tas laikam nemūžam nebeigsies.

-   Jūs bijāt draugi?

-   Mēs ar Katju? Ne, ne parastā šī vārda izpratnē. Taču es gadiem ilgi gaidīju, kad viņa atkal ienāks pa šim durvīm. Vai vismaz viņas pēctece.

Zoja gribēja uzdot tik daudz jautājumu, ka nezināja, ar kuru sākt.

-   Piedodiet. Vajadzēja uzreiz stādīties priekšā. Es esmu Zoja Dmitrova.

Viņa izstiepa roku, un vecais vīrs zemu palocījās, gluži kā senos laikos.

-   Es esmu Boriss. Kārtīgs krievu vārds, vai ne? Turēdams Zojas roku, viņš piegāja tuvāk, lai varētu ciešāk ieskatīties viešņai acis. Jā, tieši tā ari vajadzētu būt. Viena Glabātāja aiziet, nākamā ieņem viņas vietu. To es sapratu, tiklīdz tu ienāci pa durvīm. Taču nolēmu pagaidīt, kamēr pati parādīsi atslēgu. Bet man jau no paša sākuma viss bija skaidrs. Boriss lūkojās Zojai acīs, taču skatiens šķita izklaidīgs, it kā viņš domās kavētos kādos senākos laikos. Jo es taču esmu no toapotroriem. No burvju cilts.

-    Burvju cilts?

Nopūties Boriss atlaida Zojas roku.

-    Tu neko nezini? Jā, gadi iet, un kopā ar tiem zūd arī senās zināšanas. Toapotrori ir sibīriešu cilts, kuras pienākums ir palīdzēt Glabātājai sargāt kaulu altāri no samaitātas pasaules. Skumji, ka mūsu tikpat kā vairs nav, visi miruši vai izkaisīti plašajā pasaulē. Drūmajās melnajās acīs uzplaiksnīja pēkšņs smaids. Taču īstā maģija vienmēr rodama altārī, nevis mūsos.

-   Šurp mani atveda zaļā gaisma skatlogā. Citādi es jūsu veikaliņu nemūžam nebūtu atradusi. Tas tiešām bija brīnums, vai ne?

-   Jā… Jā, varbūt. Boriss atkal pasmaidīja. Un es domāju, ka brīnums notika arī todien, kad es ieraudzīju Ļenu Orlovu Honkongas ēstuvē. Kā vel nosaukt sagadīšanos, ka diviem kara nogurdinātiem begļiem no tālās Noriļskas vienlaikus sagribējies ēst un abi iegājuši vienā un tajā pašā ēstuvē, lai gan Honkongā tādu netrūkst? Es viņu pazinu momentā. Kā gan citādi? Kad pēdējoreiz tikāmies, abi vēl bijām bērni. Pieaugusi viņa bija bezgala līdzīga Dāmai. Tāpat kā tu.

Zojai noreiba galva. "Skaties uz Dāmu…"

-    Kā to saprast?

Boriss izslēja pirkstu gaisā.

-    Drīz sapratīsi, bet vispirms… Viņš piegāja pie ārdurvīm, pabāza galvu ārā un nopētīja ielu. Tad viņš aizvēra durvis, pakāra plāksnīti ar uzrakstu Ferrne un aizslēdza durvis. Pagriezies pret Zoju, viņš nočukstēja: Vai tev sekoja?

-   Nezinu, Zoja atbildēja. Nez kādēļ pašai tāda doma pat prātā nebija ienākusi.

Vecais vīrs izslēdza zaļo laternu, palūkojās ārā pa logu un tad aiztaisīja žaluziju.

-    Toapotrori ir kalpojuši Glabātājām paaudžu paaudzēs, jau no pašiem pirmsākumiem, un dara to uzticīgi, no sirds. Taču dažkārt tas ir bīstams uzdevums. Mēs kļūstam ārkārtīgi piesardzīgi, lai gan nereti tādēļ izskatāmies pēc veciem muļķiem. Viņš piegāja pie zilā samta aizkara aiz spoguļa un pavēra to. Iesim.

Sekojusi Borisam, Zoja pa šaurām durvīm nonāca nelielā telpa. "Izskatās pēc vietas kādam spirituālistu seansam," viņa nosprieda. Apkārt apaļam galdam, kam uzklāts audekls, bija salikti pieci krēsli ar cietām atzveltnēm. Pie griestiem karājās lampa ar metāla abažUru. Pie apmestajām sienām nebija nevienas gleznas, un veco spundēto dēļu grīdu nesedza paklājs.

-    Lūdzu… Vecais vīrs pavilka ārā vienu krēslu.

Zoja apsēdās.

-   Vēl mirklīti, Boriss noteica un nozuda atpakaļ veikala telpā.

Šķita, ka viņš bīda kādu koka priekšmetu, tad nočīkstēja eņģe.

Boriss nošķaudījās un izgrūda lamuvārdu.

Aizkars pavērās, un viņš atgriezās savādajā istabā.

-   Laikam esmu palaidies slinkumā, un te viss pamatīgi noputējis.

Ieraudzījusi koka lādīti, ko Boriss tik godbijīgi nesa izstieptas rokās, Zoja sajuta priecīgu satraukumu. Tieši tāda pati bija redzama gobelēnā. Tieši tādā Dāma glabāja savas dārglietas.

Taču šī lādīte bija pietiekami liela, lai tajā varētu ielikt pat pamatīgu baltmaizes kukuli. Tai bija kupolveidīgs vāks un apkārt kniedētas dzelzs skavas. Abos sānos bija pa slēdzenei.

Boriss nolika lādīti viņai priekšā uz galda, tad izņēma no kabatas drānu un notrausa putekļus.

-   Toapotrori labprāt stāsta par senseniem laikiem, tik seniem, ka patiesība jau zudusi pagātnes miglā. Tad dzīvoja cilvēki, kas piekopa seno burvestības mākslu, un viņu šamanis bija tik varens, ka spēja atdzīvināt mirušos. Kādudien šamanis apņēma sievu, kas bija tik neaptraipīta kā pirmais ziemas sniegs. Diemžēl viņa vīram dāvāja tikai meitas, kuras gan bija tikpat skaistas kā māte.

-   Un viņam tas nepatika? Zoja vaicāja aizvainotas feministes dusmās. Nepatika, ka sieva dzemdē meitas?

Vecais vīrs klusi iesmējās un paraustīja plecus.

-Ja arī tā bija, tad patiesība ir zudusi pagātnes miglā. Bet turpināsim stāstu… Kādudien ieradās ļauni viri, kas apskauda Samaņa spēku, un uzbruka viņam sniegotā laukā no visām pusēm. Nelieši iedūra šamanim sānā pīķi, lai varētu dzert viņa asinis. Tās nobaudījuši, viņi pagalam satrakojās, sāka cīnīties un nogalināja cits citu. Dzīvajos nepalika neviens. Boriss vēl pēdējoreiz pārvilka ar drānu lādītei un tad atkāpās, lai novērtētu savu darbu. Kad šamaņa sieva un meitas atrada viņu uz lauka, bija jau gandriz nakts. Asinis bija iekrāsojušas sniegu sarkanu. Viņas vaimanāja un plēsa sev matus. Sirdis viņām vai pušu plīsa. Tad sievietes paņēma izmocītā vīra mirstīgās atliekas rokās un aiznesa uz slepenu alu, kas atradās aiz ledus ūdenskrituma. Tur viņas to sargā vēl šobaltdien un sargās mūžīgi… Bet, mīļā, kāpēc tu raudi? Tas taču ir tikai stāsts! Viens no daudzajiem, ko mēdz stāstīt pie ugunskura garajos un aukstajos Sibīrijas vakaros.

-   Piedodiet, Zoja sacīja, juzdamās mazliet muļķīgi un ar delnas virspusi notraukdama asaras no vaigiem. Goda vārds, es nesaprotu, kas ar mani notiek. Laikam jau gluži vienkārši esmu nogurusi pēc lidojuma. Viņa gan bija pārliecināta, ka vecais vīrs nav izstāstījis pilnīgi visu, taču nolēma neko nejautāt. Kas notika pēc tam, kad satikāt Ļenu tajā ēstuvē?

-   Es, protams, piedāvāju viņai savu palīdzību. Tas ir mans pienākums.

Borisam acis iedegās sapņainas atmiņu uguntiņas, un Zoja sāka prātot, vai viņi ar Ļenu iemīlējušies viens otrā. Skatoties uz veco vīru tagad, to šķita grūti iztēloties, taču pēc kara viņš noteikti bija glīts jauneklis.

-    Kad Ļena nomira, Boriss turpināja, es bieži sazinājos ar viņas meitu Katju. Tūkstoš deviņsimt sešdesmit otrā gada rudenī Katja atbrauca pie manis uz šejieni un lūdza, lai palīdzu nosargāt altāra noslēpumu līdz brīdim, kad ieradīsies nakamā Glabātāja. Viņa neatklāja, kādas briesmas viņai draud. Varbūt baidījās, ka ari man tās draudēs, ja es pārāk daudz zināšu.

Viņš ielika drānu žaketes kabatā un no vestes izņēma savu pulksteni. Zoja pamanīja, ka ķēdītēs galā ir piekarināta atslēdziņa. Ar greifu.

-   I^ai atvērtu lādīti, vajadzīgas divas atslēgas, Boriss paskaidroja. Manējā un Glabātājas. To izdomāja tava vecmāmiņa Katja. Gudri, vai ne? Taču Glabātājas visos laikos bijušas gudras un izdomājušas dažādas viltības, lai nosargātu altāri no pasaules.

-   Gluži kā bankas seifam, Zoja secināja, izjuzdama savādas bailes. "Es neprotu pat vecās mīklas atminēt, kur nu vēl izdomāt jaunas viltības!"

Vecais vīrs ielika savu atslēgu slēdzenē, kas atradās lādītes kreisajā sānā, un ar mājienu mudināja Zoju rīkoties līdzīgi otrā pusē.

Abi saskatījās, un Boriss piemiedza ar aci.

-    Lai iedarbinātu mehānismu, mums tās jāpagriež vienlaikus.

-    Labi, Zoja noteica, tikko valdīdama smieklus, jo situācija šķita visnotaļ muļķīga un viņu mocīja ziņkāre.

-    Uz viens, divi… trīs! Boriss skaitīja.

Viņi pagrieza atslēgas. Atskanēja kluss klikšķis, un lādītes vāks atvērās par kādu ceturtdaļcollu.

Zoja jau pastiepa rokas, bet Boriss viņu atturēja.

-   Vēl ne. Tanī brīdī es nedrīkstu būt klat. To drīkst darīt tikai Glabātāja, un par tādu drīkst būt tikai sieviete. Bet to jau tu noteikti zini.

Atcerējusies vecmāmiņas vēstulē pieminētos vārdus, Zoja palocīja galvu. "Ļena, Inna, Svetlana, Larina…" Un pēkšņi atminējās, ko dienu iepriekš Sanfrancisko bija teikusi Anna Larisa. Proti, Ļena Orlova mīlēja dungot dziesmiņu par to, ka meitiņa ir svētā, ka viņa ir lepnas, senas dzimtas locekle un noteikti nebūs pēdējā.

-    Paldies, Boris.

Viņš piespieda vienu roku savam viduklim un viegli paklanījās.

-   Vēlu tev Dieva ātrumu. Baidos, ka tev tas būs nepieciešams. Pagriezies viņš atvilka violeta samta aizkaru, un aiz tā atklājās ozolkoka durvis. Kad būsi gatava doties prom, labāk izmanto šīs. Nonāksi neliela pagalmā. Pa labi būs vīna bārs. Ja iesi cauri tam, nokļūsi Senmišela bulvārī. Ja gribēsi uzkavēties un iedzert, nenodarot lielu postu savam maciņam, iesaku firmu Bordeaux.

Zoja pasmaidīja.

-    Vai pēc tam varēšu jums izmaksāt kādu glāzi?

Vecais vīrs atkal paklanījās.

-    Paldies par piedāvājumu, taču manā vecumā vīnogas diemžēl uzdzen grēmas. Viņš pavēra zilo aizkaru. Uz redzēšanos, Katjas Orlovas mazmeita, viņš sacīja un nozuda veikalā.

Zoja bija tik satraukta, atverot lādītes kupolveida vāku un ielūkojoties iekšā, ka sāka klusi dungot.

Lādītē bija kaut kas četrstūrains. Pēc izmēra tas atgādināja grāmatu cietajos vākos un bija cieši ietīts roņādas maisā. Viņa lēni izņēma saini ārā un ritināja vaļa biezo, taukaino iesaiņojumu.

Ieraugot krievu ikonu, viņai aizrāvās elpa. Zināšanās noteikti atpaliekot no mātes, Zoja tomēr saprata, ka šī ir dārga un reta. Un ļoti sena.

Ta bija gleznota uz bieza koka dēļa, un tādu tēlu viņa nekad agrāk nebija redzējusi. Ikona izraisīja vienlaikus gan apbrīnu, gan pārdabiskas bailes. Jaunava bija attēlota sēžam apzeltītā tronī, bet rokās viņai sudraba biķeris cilvēka galvaskausa veidola. Taču Jaunavas seja… Zoja nespēja no tās atrauties. Tā gleznota pirms vairākiem simtiem gadu, taču ne par matu neatšķīrās no tās, uz kuru Zoja ik rītu lūkojas spogulī.

Tagad viņai bija skaidrs, kā vecais vīrs tajā Honkongas ēstuvē uzreiz nopratis, ka Ļena Orlova ir Glabātāja. "Viņa bija bezgala līdzīga Dāmai. Tāpat kā tu." Zoja nodrebēja. "Vai šī ikona butu kaulu altāris? Protams, pirms simtiem gadu visi, gan māņticīgi zemnieki, gan vareni cari, ticēja ikonu brīnumdarītajas spēkam. Taču mūsdienās diez vai kāds uzķeras uz tādiem āķiem, vismaz ne tik liela mērā, lai tādēļ nogalinātu cits citu." Zoja sprieda, ka ikona tiešām ir nenovērtējama, gluži kā aprakta manta. "Ja jau pārtikas veikalā pārdevēju var nošaut divdesmit dolāru dēļ, tad ir pilnīgi iespējams, ka veca kundze iet bojā, mēģinādama pasargāt miljoniem vērtas ikonas noslēpumu."

Pēkšņi likās, ka veikalā iestājies pārāk liels klusums. Bija dzirdama vien pulksteņu tikšķēšana. Zoja jau atvēra muti, lai pasauktu Borisu, taču pārdomāja. Viņa jutās vientuļa.

Un viņai tas nepatika.

Zoja atkal palūkojās uz ikonu. No tā, cik viņas ar Jaunavu vienādas, kļuva pavisam neomulīgi. Arī biķeris šķita biedējošs. Izskatījās, ka Jaunava ar visu troni peld pa ezeru. Vienā pusē bija redzams ūdenskritums, bet otrā kaut kas līdzīgs akmeņu krāvumam. Gleznu rotāja dārgakmeņi, kas salikti dīvainā kārtībā it kā mākslinieks nav centies ievērot kādu plānu vai simetriju. Vienīgi rubīns bija novietots precīzi galvaskausa pierē.

Rubīns, safīrs, akvamarīns, briljants, ugunīgais opāls, iolīts, onikss. Septiņi dārgakmeņi, pa vienam no katra veida. Zojai trūka zināšanu, lai novērtētu kvalitāti, taču rubīns šķita tik liels ka viņas mazais pirkstiņš. Pārējie akmeņi bija mazāki.

Kadu brīdi viņa lūkojās Jaunavai sejā, tad ietina ikonu ūdensnecaurlaidīgajā roņādas maisā un ieslidināja to savā audekla somā. Viņa jau grasījās aizvērt lādītes vāku, kad iekšā pamanīja vēl kaut ko. Acīmredzot tas gulējis zem ikonas.

Paņēmusi rokās, Zoja secināja, ka tā ir apaļa, pelēka skārda kārba, kādas mēdz izmantot astoņu milimetru filmu glabāšanai. "Droši vien arī šajā ir kāda filma."

Viņa mazliet attina lenti un pacēla pret gaismu. Šķita, ka var saskatīt mazu meiteni, kas nopūš dzimšanas dienas kūkas sveces. "Skaidrāk visu varēs redzēt projektora, taču tā mazā meitene varētu būt mana māte."

Zoja aizvēra acis, lai apvaldītu pēkšņās asaras. "Vai tiešām tas ir viss, ko Katja Orlova varēja atstāt savai meitai, kuru bija spiesta pamest, lai bēgtu un glābtu savu dzīvību? Kāpēc viņa gluži vienkārši neiedeva ikonu meitai?" Zoja prātoja. "Neviena materiāla lieta, lai cik sena, reta un vērtīga tā butu, nav tāda upura cienīga."

Ari filmu Zoja ielika savā somā un piecēlās promiešanai. Tad viņa atkal apsēdās, lai vēl pēdējo reizi ieskatītos lādītē un pārliecinātos, ka nu tā ir patiešām tukša. Viņa iztaustīja lādītes dibenu un sānus un gandrīz nemaz nejutās pārsteigta, kad melnā atlasa spraugā atklāja fotogrāfijas stūri.

To izņemt vajadzēja uzmanīgi, jo papīrs šķita ārkārtīgi trausls. "Savādi, jo tā nemaz nav tik veca."

Attēlā bija vīrietis un divas blondīnes pie galdiņa kādā restorānā. Sievieti pa kreisi Zoja pazina tā bija viņas vecmāmiņa. Izskatījās, ka šī fotogrāfija uzņemta aptuveni gadu pēc tās, kur viņa stāv kinostudijas priekšā, jo šajā viņai mati jau sniedzas līdz pleciem. Tāpat Zoja bija pārliecinātā, ka pazīst arī otru sievieti, taču vārdu atcerēties nespēja. Vīrietis šķita neparasti pievilcīgs, ar tumšiem matiem un valdzinošu sliktā zēna smaidu. Arī viņš Zojai likās kaut kur redzēts.

Viņa apgrieza fotogrāfiju otrādi un ieraudzīja uzrakstu. "Maiks, Merilina un es restorānā "Brūnais katliņš". Jūlijs, 1962."

Merilina… Zoja pagrieza attēlu velreiz un nopētīja uzmanīgak. Otra blondīne galvu bija apsējusi ar šalli un tikpat kā nebija lietojusi kosmētiku, taču noteikti līdzinājās…

"Augstais Dievs, tiešām! Tā ir Merilina Monro. Vai mana vecmāmiņa pazinusi Merilinu Monro? Pazinusi tik labi, ka abas sēdējušas pie viena galdiņa restorāna? Bet… nūja, viņa taču strādāja kinostudijā. Vienalga, interesanti."

Zoja ielika fotogrāfiju roņādas maisā pie ikonas un kārbas ar filmu un visu salika savā audekla somā. Tad viņa atgrūda krēslu un piecēlās.

Au revoir, monsieur, viņa uzsauca. Atbildes nebija.

Kad viņa pavēra violeto aizkaru un atvēra durvis uz pagalmu, veikalā atskanēja gongu, zvanu un zvārgulīšu šķindas simfonija.

Deviņpadsmitā nodaļa

To, ka viņai seko, Zoja tā ari nepamanītu, ja vien ceļā negaidītos ugunsrijējs.

Kā jau vecais vīrs bija solījis, no vīna bāra viņa nokļuva Senmišela bulvārī. Uz stūra, ielu kafejnīcas priekšā, stāvēja žonglieris un vīrs ar degošu lāpu. Žonglieris rādīja savu mākslu, veikli laizdams cauri rokam balonu, biljarda bumbu un boulinga bumbu. Šāds triks pulcēja skatītājus. Zoja izklaidīgi vēroja uzstāšanos, vienlaikus mēģinot izdomāt, kā rīkoties tālāk. Vajadzēja atrast viesnīcu, paēst un izgulēties.

Vismaz uz mirkli lietus bija mitējies.

Zojai šķita, ka pirmīt viņa muzejam pretējā pusē vienu kvartālu tālāk manījusi viesnīcas izkārtni. Jau paspērusi duci soļu turp, aiz muguras Zoja izdzirdēja skaļu "oho".

Instinktīvi pagriezusies, viņa redzēja, kā ugunsrijējs izvelk lāpu no mutes un izpūš liesmu mutuli. Pūli atkārtoti pāršalca apbrīnas pilnais: "Oho!"

Tanī brīdī Zojas skatienu piesaistīja kāda kustība mazliet tālāk stāvēja vīrietis, kurš pārāk strauji pievērsās lietussargu veikala skatlogam. Viņš bija garš, masīva auguma, brūnos matus nēsāja zirgastē gluži tāpat kā vīrietis, kurš viņai bija uzbrucis ar ķēdi Sanfrancisko.

Kamēr Zoja izlikās, ka noraugās ugunsrijēja priekšnesumā, vīrietis pētīja lietussargus. Viņš vairs nepagriezās pret Zoju un visu laiku skatījās uz brīnišķīgajiem lietussargiem neatkarīgi no ta, cik reižu pūlis skaļi noelsās, uzgavilējot triku meistaram. Zoja bija pilnīgi pārliecināta, ka šis cilvēks nogalinājis viņas vecmāmiņu. Un izsekojis viņu no Sanfrancisko līdz muzejam un veikalam. Tieši no tā bija baidījies vecais vīrs.

Zoja atsāka iešanu, tēlodama tūristi, kas apbrīno koši izgaismotos bistro un veikalus, gaišos akmens namus ar pelēkajiem mansardu jumtiem un izsmalcinātām dzelzī kaltām balkonu margām. Viņa apstājās pie kioska un norādīja uz laikrakstu he Monde.

Viņa izvilka no džinsu kabatas pāris eiro un apzināti nometa monētas zemē. Pieliekusies tās pacelt un atkal izslējusies, viņa palūkojās ielas malā stāvoša automobiļa sānskata spogulī.

Vīrietis ar zirgasti bija vien puskvartāla attālumā un strauji tuvojās.

"Acīmredzot sapratis, ka ir atklāts, tādēļ metis pie malas slēpšanos un sācis skriet, lai neizlaistu mani no acīm."

Nonācis pāris pēdu attālumā no Zojas, viņš negantā ātrumā pastiepa roku, lai paķertu audekla somu. Zoja pagriezās un ar elkoni iebelza svešajam pa zodu. Uzbrucējs atsitās pret automobili.

Tad viņa ar abām rokām ieķērās somas lencēs un metās bēgt.

Viņa kā bulta aizšāvās pāri platajai ielai brīdī, kad luksoforā mainījās gaismas signāls. Aiz muguras viņa dzirdēja čīkstam bremzes, taurējam automobiļus un franciski lamājamies dusmīgos šoferus.

Veikali un kafejnīcas vēl bija vaļā, visi pārpildīti. "Varbūt vajadzētu skriet iekšā, lūgt palīdzību, izsaukt žandarmu? Nē, tas būtu murgs. Es neprotu franciski, turklāt… ko gan es varētu pastāstīt? Leģenda par kaulu altari izklausījās gauži neticama, un ikona… Ja nu viņi to konfiscē? Tagad es esmu Glabātāja un nedrīkstu pieļaut, ka ikona nonāk svešās rokās."

Palūkojusies pār plecu, Zoja secināja, ka ir mazliet atravusies no naidīgā svešinieka, taču viņš joprojām nozaudēja ātrumu. "Vajadzētu sajaukt pēdas. Bet… kā?"

Zoja paātrināja soli. Gaismas un cilvēku sejas visapkārt šķita izplūstam miglā. "Vai tad viņi nesaprot, ka man dzenas pakaļ?" Priekšā varēja saskatīt baznīcas zvanu torni. "Varbūt paslēpties tur?" Zoja prātoja un tūdaļ pārdomāja, jo tur viņa būtu kā slazdā.

Viņa vēlreiz pagrieza galvu, lai novērtētu situāciju, un uzgrūdās karstu kastaņu pārdevēja ratiņiem. Paklupusi viņa nokrita četrrāpus un izjuta mežonīgas sāpes augšstilbā.

Klibodama viņa tika aiz stūra un attapās šaurā ieliņā ar ielu tirgotājiem un pircēju pūļiem. Skrienot apkārt zivju stendam, viņa atkal gandrīz pakrita, jo papēdis paslīdēja uz sapuvušas brūnaļģes gabala. Pēc tam vajadzēja izlīkumot apkārt tējnīcas galdiņiem ar marmora virsmām. Dažiem Zoja skrējienā uzgrūdās.

Žaketes piedurkne ieķerās kādā kastē ar dzeltenām puķēm. Viņa to parāva vēl un vēlreiz, taču atbrīvoties nespēja… Zoju pārņēma panika, kļuva karsti, no šausmām aizmiglojās skatiens.

Viņa parāva spēcīgāk un beidzot varēja skriet tālāk.

Aiz muguras bija daudz cilvēku, taču sekotāju Zoja nemanīja. Pagriezās viņa pēdējā brīdī, citādi būtu saskrējusies ar sievieti, kura stūma bērnu ratiņus.

Un pēkšņi vīrietis ar zirgasti paradījās aiz somu stenda. Viņš smaidīja, un Zoja atskārta, ka vēl nekad mūžā nav tik ļoti baidījusies.

Zoja spēra grīļīgu soli sānis. Uzbrucējs šāvās līdzi pa labi, bet Zoja tūdaļ metās pa kreisi. Svešais lēca, atkal mēģinādams satvert viņas somu. Zoja vēl pēdējā brīdī paguva parauties sānis. Vīrietis nenoturējās kājās un iekrita apelsīnu piramīdā.

Paskrējusi viņam garām, Zoja pārlēca pāri ripojošajiem augļiem un burtiski ielidoja konditorejā, no kurienes tūliņ aizbēga pa citām durvīm. Aiz muguras atskanēja klaigas, taču viņa pat neatskatījās.

Zoja negantā ātrumā šāvās prom pa ielu tajā nebija ne veikalu, ne kafejnīcu, vien daži cilvēki. Priekšā vīdēja kads apgaismots tilts un tūristu kuģītis Sēnā.

Gar upi veda plata iela, kurā valdīja dzīva satiksme. Kad luksoforā nomainījās gaismas signāls, viņa šķērsoja ielu, izraisīdama automobiļu tauru, niknu dūru un franču lamuvardu straumi.

"Esmu atrāvusies. Lūdzu, Dievs, kaut es būtu atrāvusies no viņa!"

Viņa palēnināja soli un smagi elsoja. Sirds sitās kā negudra. Viņa bija nonākusi uz gājēju tilta, palūkojās apkart un beidzot ieraudzīja kaut ko pazīstamu naksnīgajās debesīs slējās izgaismotie masīvie Parīzes Dievmātes katedrāles torņi.

"Katedrāle noteikti būs pilna ar tūristiem, apkārt netrūks autobusu. Varbūt varēšu kāda no tiem ielavīties un aizbraukt līdz burvīgai viesnīcai, kur personāls runā angļu valodā. Un tur būs apkalpošana numurā. Šobrīd es būtu gatava atdot jebko par apkalpošanu numurā!"

Laukumā pie katedrāles nebija neviena tūristu autobusa. Un ari cilvēku tikpat kā nebija.

Prožektori apspīdēja katedrāli, bet sānielas slīga melna tumsā. Zoja šajā laukumā un gaismā jutās kā uz delnas, taču tumšās ieliņas, kas ved Dievs vien zina uz kurieni, šķita vēl biedējošākas. Viņa skaidri apzinājās, ka nav atrāvusies no vajātāja. Vīrietis ar zirgasti nebija redzams, taču Zoja teju ar ādu juta viņa klātbūtni. Sasprindzinājusi dzirdi, viņa klausījās, ieklausījās…

Aiz muguras atskanēja skrejoši soļi.

Zoja metās bēgt.

Iela veda pie kāda cita tilta. Tobrīd to šķērsoja paliela japāņu tūristu grupa, kas tuvojās Zojai. Viņa iejuka pūlī.

Taču viņa bija pārāk gara un joprojām varēja saskatīt vīrieti ar zirgasti. Un tas nozīmēja, ka arī viņš lieliski redz savu upuri.

Zoja apzinājās, aizbēgt neizdosies. "Varbūt pasviest viņam somu, lai miers? Bet vēstule… "Tevi nogalinās tāpat kā visus, kas Tev līdzās, tikai par to, ka tie zina pārāk daudz." Nelietis bija atstājis dunci nozieguma vietā, taču viņam var būt arī šaujamais. Vai viņš uzdrošināsies to izmantot Parīzes ielās? Iespējams."

Kāds sagrāba Zoju aiz rokas. Viņa pārbijās līdz nāvei, taču izrādījās, ka tas ir smaidīgs vīrs, kurš rāda uz savu fotokameru.

Uzņemsiet? vīrietis jautāja.

Viņa papurināja galvu un steidzās apiet svešiniekam apkārt.

Priekšā varēja saredzēt tilta otru galu. Tur, it kā gaidīdams viņu, stāvēja vēl kāds vīrs. Ģērbies melnā, taču seju tumsā saskatīt nebija iespējams. Zoja jutās tik nobijusies, ka tikko spēja apvaldīt nelabumu.

Svešais spēra soli viņas virzienā, tad vēl un vēl vienu. Viņš iebāza roku žaketes kabatā un…

"Pistole. Viņam ir pistole."

Zoja palūkojās pār plecu. Vīrietis ar zirgasti smaidīdams spraucās garām izklaidīgajiem japāņu tūristiem gluži kā haizivs.

Kāpdamās atpakaļ, Zoja pēkšņi attapās piespiedusies pie kaltas dzelzs margām. Bailes bija sastindzinājušas prātu, un viņa nespēja domāt. "Lūdzu, Dievs, lūdzu, ko lai es daru?" No viena tilta gala tuvojās vīrietis ar zirgasti, no otra nāca vīrietis melnā. Viņai nebija atkāpšanās ceļa, lai gan…

Viņa palūkojās uz straujajiem, melnajiem, ledainajiem Sēnas ūdeņiem. Tilts bija zems, ūdens līmenis šķita augsts, tomēr attāļums likās biedējoši liels. Tad viņa pamanīja baržas priekšgalu, kas tobrīd parādījās zem tilta. Kuģītis veda avīžu saiņus, kas sakrauti uz klāja augstā kaudzē.

Vairs nebija laika domāt vai vilcināties. Viņa ar abām rokām ieķērās margās un parlēca tām pāri. Biedējoši īsu brīdi pakarājusies gaisā, viņa atlaida pirkstus.

Viņa tik smagi atsitās pret avīžu saiņiem, ka pat elpa aizrāvās, taču jau pēc mirkļa viņai izdevās atgūties. Drebēdama un skaitīdama lūgšanas, kaut neko nebūtu salauzusi, viņa gulēja uz kaudzes un baidījās pat pakustēties. Tad viņa pasmaidīja. "Es nolēcu no tilta, piezemējos uz izmirkušiem Le Monde eksemplāriem un paliku dzīva. Varbūt, tikai varbūt, tas bija kārtējais toapotroru cilts brīnums."

Joprojām nekustēdamās, viņa ļāvās spēcīgajai lietusgāzei, kas kapāja seju, iekļuva acīs un nāsīs. Tad viņa pagrozīja vienu kāju, otru. "Paldies Dievam, ari rokas ir kārtībā!" Elpot bija pagrūti, taču lauzts tiešām nekas nebija, un Zoja atkal pasmaidīja.

Lēni piecēlusies, viņa cauri lietus plīvuram atskatījās uz tiltu, kas bija palicis tālu aiz muguras. Pie margām varēja samanīt vīrieti ar zirgasti, taču svešinieks melnā izrādījās nozudis.

"Es esmu dzīva, joprojām dzīva, nelieši tādi! Glabātāja ir dzīva, un ari ikona ir drošībā."

Eiforija izplēnēja, kad viņa nopētīja garām slīdošās ielas un ēkas. "Uz kurieni barža dodas? Tā apstāsies vai taisnā ceļā aizvedīs mani līdz Havrai?"

Upes krasti bija izbūvēti pamatīgi un stāvi kā klintis. Augšup uz ielu veda ik pēc divdesmit jardiem akmenī cirsti pakāpieni. Bet līdz tiem vēl vajadzēja tikt. Ūdens putodams mutuļoja, straujš, auksts un bīstams. Zoju pārņēma briesmīga sajūta, ka savu veiksmes kvotu viņa jau ir iztērējusi.

"Labi, padomā! Baržai noteikti ir kads stūrmanis," Zoja prātoja, jo cauri nelielās kajītes stiklam saskatīja vadības paneļa zaļgano mirgu. "Varbūt viņš varētu aizvest mani krastā vai, vēl labāk, pa rāciju sazināties ar žandarmiem. Mani droši vien arestētu, bet vienalga. Policisti mani vismaz nenošautu."

Viņa pietrausās kājās. Avīzes bija izmirkušas un slīdēja, tādēļ ik solis izdevās grīļīgs un ļodzīgs.

Pēkšņi atvērās kajītes durvis. Zoja jau grasījās uzsaukt sveicienu, taču spēji iekliedzās, kad no kajītes, atņirgdams zobus un rūkdams, izskrēja milzīgs melns mastifs.

Pagriezusies Zoja steidza bēgt. Suns metās viņai pa pēdām, ņurdēdams un ķerdams bēglei papēžos. Dzīvnieks sagrāba viņu aiz bikšu staras, taču Zojai izdevās atbrīvoties. Daudz nedomādama, viņa pārlēca pāri bortam.

Divdesmitā nodaļa

Viņa ienira dziļi, dziļi, tad atkal izšāvās virs ūdens un ievilka gaisu negantā aukstuma izsvilinātajās plaušās.

Somas lence žņaudza. Viņa mēģināja to noņemt pāri galvai. Ūdens smēlās mutē, trūka gaisa, taču beidzot viņai tas izdevās. Soma bija ūdensnecaurlaidīga, ikona atradās ciešā roņādas maisā, taču Zoja nevēlējās riskēt, tādēļ pacēla somu virs ūdens un ar vienu roku neveikli īrās uz krastu. Straume izrādījās spēcīga un vilka viņu prom.

Zoja novērtēja attālumu līdz krastmalai un pakāpieniem. Tas bija pārāk liels, un pēc tam varēja saskatīt vien kailu akmens sienu. "Varbūt šie ir pēdējie pakāpieni. Varbūt ari man ir beigas. Nē, nē…" Viņa sparīgi kustināja kājas un centās aizpeldēt prom no negantās straumes.

Pakāpieni strauji tuvojās, taču viņa neveiksmīgā kārtā pašāvās tiem garām. Vien pēdējā mirklī viņai izdevās ieķerties apakšējā pakāpienā. Pirksti slīdēja. Viņa tvērās pie akmens vēlreiz, turējās no visa spēka, lai gan tāda bija palicis maz. Viņai sala tik ļoti, ka bija grūti paelpot.

Sastingušiem pirkstiem viņa turējās pie pakāpiena, bet straujā upe viļņojās apkārt. Vajadzēja tikt ārā no ūdens, taču Zoja bija pārāk nosalusi un nogurusi.

Viņa uzmeta somu atkal kaklā un ar abām rokām pievilkās, lai izkļūtu krastā. Tikusi pāri malai, viņa nogūlās ar seju pret akmeņiem. Drebēdama viņa kādu brīdi gulēja. Ūdens straumēm tecēja no drēbēm un locekļiem. Viņai negribējās kustēties, taču vajadzēja saņemties, jo citas izvēles nebija.

Beidzot piecēlusies, Zoja streipuļodama devās uz priekšu, nokrita ceļos un pa netīrajiem pakāpieniem uzrāpoja līdz ielai. Tur viņa ieraudzīja laternas stabu un lēni aizstreipuļoja līdz tam. Viņa apvija rokas staba metāliskajam stāvam un nodrebēja. Slapjās drēbes līdzinājās līķautam. Ļoti sala, taču viņa apņēmās nepadoties. "Es netaisos mirt! Es nemiršu. Kaut notiktu kāds toapotroru brīnums! Vai tad es neesmu to pelnījusi? Es taču nosargāju ikonu no tiem diviem neliešiem, no negantā suņa un nogrimšanas Sēnas dzelmē."

Saņēmusies viņa piecēlās kājās. Augums trīcēja tik spēcīgi, ka aizmiglojās acis. Ledainais lietus gluži kā asas adatas dūra sejā.

Cauri kailajiem koka zariem uz stūra viņa ieraudzīja gaismu logā ar sarkanbalti rūtainiem aizkariem. "Varbūt restorāns? Ak Dievs, kaut tas būtu restorāns! Jo tur būs telefons. Vai kāds, kurš labprāt izsauks taksi. Man jāpaslēpjas. Vienalga kur. Galvenais, lai tur ir silti, es varu atpūsties un pēc tam lidot mājās." Zoja ļoti vēlējās doties mājup. Vārds "majas" tobrīd skanēja gluži kā mantra.

Viņa grīļodamās paspēra vairākus soļus, par savu mērķi izvēlējusies koku un brīnišķīgo gaismu logā.

Priekšā aiz resnā koka stumbra pavīdēja vīrieša ēna. Tas bija milzīga auguma vīrietis melnā. Tas pats, kurš stāvēja uz tilta.

Jau pēc sekundes viņš bija līdzās, un Zoja pat iekliegties nepaguva. Viņš iegrūda Zojai sānos šaujamieroča stobru.

Zoja ielūkojās tik pazīstamajās zilajās acīs. "Pie velna, ko viņš te dara?"

-   Sergej? viņa iesaucās, taču bija tik auksts un zobi tā klabēja, ka pat viņa pati sevi nedzirdēja. Sergej? viņa atkārtoja jau daudz skaidrāk.

-    Atdod man, Sergejs iečukstēja viņai ausī. Šķita, ka viņš ir aizelsies, un Zoja nez kādēļ, kaut kāda neloģiska iemesla pēc, sajutās labāk. Viņa cerēja, ka arī Sergejs ir nosalis. Pārsalis līdz kaulam. Atdod man filmu un tad nāc līdzi. Mierīgi un klusi.

"Filmu? Laikam neesmu pareizi sapratusi, jo tas izklausās bezjēdzīgi. Kāpēc mātei vajadzīga filma, nevis ikona? Un kur palicis vīrietis ar zirgasti? Viņš nogalināja manu vecmāmiņu. Ir skaidrs, ka māte to nezināja, bet pēkšņi viņš uzrodas Parīzē kopā ar Sergeju… Kaut kas noteikti nav kārtībā." Smadzenes atteicās darboties. Viņa bija pārāk izvārguši un nosalusi, lai izprastu notiekošo.

Sergejs piespieda ieroča stobru vēl stingrāk.

-   Aizmigusi esi, vai? Atdod man filmu un pat nedomā par tiem stulbajiem komiksu varones trikiem! Ak Dievs! Es joprojām nespēju noticēt, ka tu tiešām meties lejā no tilta un nenolauzi kaklu. Un pēc tam tu rīkojies vēl stulbāk, mezdamās pāri baržas bortam ūdeni. Jau nodomāju, ka vajadzēs tevi glābt, bet tas, kundzīt, man ļoti nepatiktu. Tādēļ neizaicini likteni un atdod man to sasodīto filmu!

"Filma, ikona… Vienalga. Es esmu Glabātāja, un Glabātājas glaba."

Zoja satvēra somu ciešāk un centās attaisit rāvējslēdzēju, taču neveiksmīgi. Sergejs nepacietīgi ieņurdējās un paliecās uz priekšu, lai izrautu somu viņai no drebošajām rokām…

Tam brīdī Zoja trieca elkoni Sergejam sejā tik spēcīgi, ka viņam noklabēja zobi. Strauji pagriezusies uz vienas kājas, viņa spēra ar otru tieši vīrietim vēderā.

Noelsies un saķēris vēderu, Sergejs sagrīļojās un pakāpās atpakaļ. Diemžēl Zoja pat iedomāties nepaguva, ka vajadzētu bēgt, jo Sergejs jau nomērķēja ieroci viņai krūtis.

-   Nekusties! viņš pavēlēja. Neuzdrošinies pat pirkstu pakustināt, nolādēts! Un zini, kundzīt, tas tiešām ir sāpīgi. Vajadzētu tevi nošaut, un miers. Tādēļ labāk atdod man to filmu.

Zojas acīs viņš ieraudzīja ciešu apņēmību un spēra vēl divus soļus atpakaļ, taču ierocis joprojām bija notēmēts viņai krūtīs. "Nav godīgi! Es esmu viena un izmirkuši līdz kaulam, kājas šķiet kā ar svinu pielietas, un man briesmīgi salst. Es iešu uz restorānu un izsaukšu taksi. Ja viņš tūdaļ neaizvāksies, lai vaino pats sevi, jo es neesmu vakarējā. Ja viņš gribētu mani nošaut, tad jau sen to būtu izdarījis."

-Ja reiz tu to tik ļoti vēlies, puis… Zoja pamāja Sergejam ar pirkstu. …tad nāc un paņem.

Viņš paskatījās debesis.

-    Kāpēc viss vienmēr ir tik sarežģīti?

-    Kas? Tu baidies, ka neuzvarēsi mani šajā divcīņā? Tad varbūt piezvani savam partnerim ar zirgasti, ko? Varbūt viņš atsteigsies tev palīgā.

-   Man nav nekada partnera. Un ar to puisi tev labāk nesatikties.

-    Protams, bet tu gan esi īsts zelta gabaliņš.

Sergejs atņirdza zobus.

-    Pietiek! Atdod man to sasodīto filmu, citādi es tevi nošaušu.

-   Jā, protams. Tā kā tu esi manas mammas mīļotais pakalpiņš, tad noteikti man pat pirkstu nepiedursi.

Viņš izšāva.

Divdesmit pirmā nodaļa

Atvērusi acis, Zoja ieraudzīja apmestus baltus griestus. Tie bija augsti, ar brūnu plankumu vienā stūri. Viņu pārņēma panika, lai gan bija grūti pateikt, no kā isti viņa nobijusies. Vispirms tā bija upe. Un ledus.

Tad pēkšņi viņa visu atcerējās vīrieti ar zirgasti, japāņu tūristus, baržu, suni, upi.

Sergeju ar pistoli.

"Vai viņš mani sašāva? Vai es esmu slimnīcā?"

Sāpes viņa nejuta, taču pakustēties arī vēl nebija mēģinājusi. Viņa pagrieza galvu un uz galdiņa blakus greznam sudraba pulkstenim ieraudzīja lampu ar sarkanu abažūru. Līdzās pie sarkanzeltainas sienas stāvēja liels riekstkoka skapis, kam uz durvīm uzkārta bārkstaina spāņu šalle. "Tātad slimnīca tā noteikti nav, ja vien franči nemēdz savas slimnīcas iekārtot Viktorijas laikmeta bordeļu stilā."

Zoja mēģināja piecelties uz elkoņiem, taču vajadzēja pārvarēt milzīgas segu kaudzes smagumu. Galvā iedūra neganta sāpe, un viņa skaļi noelsās. Skatiens pievērsās misiņa gultas rāmim. Un blakus atradās Sergejs.

Viņš jāteniski sēdēja uz krēsla, rokas sakrustojis uz atzveltnes. Seja slīga ēnā, tādēļ acis ieraudzīt nevarēja, taču Zoja juta skatienu.

-   Ko tu man iešāvi?

-   Trankvilizatoru.

Atkritusi spilvenos, Zoja aizvēra acis. Bija nepieciešams visu kārtigi pārdomāt, taču pat vismazākā piepūle sagādāja sāpes, tādēļ viņa gluži vienkārši gulēja un drebēja. Šķita, ka viņa drebējusi jau gadiem ilgi.

-    Auksts, viņa sacīja. Likās, ka vārdam nācies izspraukties cauri marmora krāvumiem.

-    Pēc februāra peldes Sēnā parasti ir auksts. Ja es nebūtu tevi izglābis pēc visiem tiem stulbajiem gājieniem, tu izlaistu garu no hipotermijas. Man veselu stundu nācās turēt tevi zem karstas dušas, lai tavs ķermenis atgūtu kaut cik normālu temperatūru.

-    Pateicību vari pat negaidīt. Zoja atskārta, ka jūtas mazliet labāk, jo varēja parunāt un zobi vairs neklabēja.

Kādu bridi viņa tīksminājās ap domu, ka Sergejam noteikti sāpējis belziens pa žokli. "Žēl, ka nenositu viņu pavisam. Bet tagad viņš it ka ir mainījies. Pirmkārt, viņš runā nevainojamā angļu valodā, otrkārt… Filma."

Zoja sarāvās un no spējām galvassāpēm gandrīz zaudēja samaņu.

-    Ko tu izdarīji ar manām mantām?

Sergejs norādīja uz polsterētu krēslu, kam pārvilkts audums ar simtlapu rožu rakstu. Tur tiešām atradās viņas soma, taču bija skaidrs, ka filmas ritulis no tās izņemts. Skārda kārba bija uzlikta uz apaļa galda starp vecmodīgu tālruņa aparātu un stikla vāzi ar tulpēm.

Aizvērusi acis, Zoja centās pārvarēt nākamo nelabuma vilni. "Ja viņš dabūja to, ko gribējis, kāpēc neiemeta mani atpakaļ Sēnā un neļāva man noslīkt?" Zoja atskārta, ka vairs nebaidās no šī cilvēka. Vismaz nav tik nobijusies, kā varbūt vajadzētu.

-    Atbildi uz vienu jautājumu, labi? Zoja iesāka. Kas kadros par kādas meitenītes dzimšanas dienu un svecītēm uz tortes ir tik svarīgs, ka to dēļ ir vērts nogalināt? Tā kā Sergejs klusēja, Zoja turpināja: Ak tā, saprotu. Tu esi tikai viens no tiem stulbajiem naimitiem. Puisis, kas izpilda pavēles, bet neuzdod jautājumus. Misters Atnes Aiznes. Sergejs joprojām nebilda ne vārda. Vai tevi sūtīja māte?

-    Pahans uzskata, ka tev draud briesmas.

-    Māte sūtīja sargāt mani? Zoja nosprauslojās. Kā tad!

"Drīzāk Anna Larisa gribējusi iegūt to, ko pašas māte slēpusi no viņas tajā lādītē. Tātad viņa zina par tās eksistenci, taču iespējams, ka visus šos gadus nav sapratusi, kur to meklēt. Citādi jau sen būtu nosūtījusi kādu uz greifa veikaliņu. Jā, savādās atslēdziņas lādes atvēršanai viņai nebūtu, taču pietiktu ar lauzni. Tomēr nē. Kaut kas tik un tā nav skaidrs. Lielākā vērtība lādītē noteikti ir ikona, īpaši jau Annai Larisai, kas kolekcionē tadas lietas. Bet viņas algotais zaglis Sergejs interesējas tikai par filmu."

Sergejs atkal klusēja. Zojai galva sāpēja tik ļoti, ka viņa nespēja pacelt to un paskatīties, kas notiek.

-    Vai tu esi uz vienu roku ar to otru puisi, kas dzinās man pakaļ? Ar to zirgastaino?

-    Es taču jau teicu "nē".

-   Taču tu zini, kas viņš tāds ir?

-    Nojaušu.

-   Varbūt padalīsies? Ta kā Sergejs klusēja, Zoja aizsvilās pēkšņās dusmās, un pār vaigiem sāka ritēt asaras. Nolādēts! Viņš nogalināja manu vecmāmiņu!

Krēsla kājas noskrapstēja pa grīdu. Pēc brīža Sergejs parādījās viņas redzeslokā. Viņš piegāja pie loga ar mežģīņu aizkariem un palūkojās ārā. Zojai bija redzamas vien zilas debesis un pāris vates pikučiem līdzīgu mākoņu. Kamēr viņa gulējusi trankvilizatora izraisītā miegā, Parīzē acīmredzot bija sākusies jauna diena.

-   Starp citu, kur es esmu? Zoja vaicāja.

-    Kāda drauga dzīvoklī, Senluī salā.

-   Tev ir draugi? Kas to būtu domājis!

Viņa atkal paraudzījās apkārt. Istaba ar miniatūru vannas istabu starp logu un lielo skapi. Mikroviļņu krāsns un kafijas automāts iemiesoja virtuvi.

Sergejs nebija atbildējis uz viņas sarkastisko piezīmi un stāvēja ar muguru pret viņu, pievērsis skatienu ielai, šķita, ka viņš kādu gaida.

Iezvanījās tālrunis.

Veikli šķērsojis istabu, Sergejs paķēra klausuli jau pēc otrā zvana. Sekoja saruna straujā franču valodā. Zoja nesaprata ne vārda.

Nolicis klausuli, Sergejs piegāja pie Zojas. Abu skatieni sastapās. Zoju atkal sagrāba bailes.

Viņš iebāza roku žaketes kabatā un noliecās. Zoja sagatavojās kārtējam šāvienam, taču Sergejs izņēma rokudzelžus un pieķēdēja viņu pie gultas galvgaļa misiņa stieņa.

-    Dieva dēļ, liec mani mierā!

Sergejs skaļi iesmējās, pārbiedējot Zoju, un izgāja no istabas.

Raustīdamās un locīdamās, lai atbrīvotos no važām, Zoja veltīja Sergejam itin visus lamuvārdus, kādi vien viņai bija zināmi. Diemžēl rokudzelži bija pamatīgi, tādēļ paši vaļā netaisījās.

Kādu brīdi viņa apdomāja, vai varētu saliekt plaukstu pēc iespējas mazāku tad tā pati izslīdēs cauri metāla gredzenam. Taču viņa apzinājās, ka nav nekādu smalko kaulu īpašniece. Tad viņa pamēģināja izkustināt gultas misiņa stieni, taču tas izrādījās nevainojami piemetināts.

"Nolādētais suns! Nolādēts, nolādēts, nolādēts!"

Zoja apzinājās, ka jātiek prom no gūsta pirms Sergeja atgriešanās. Viņa tagad bija Glabātāja lai arī nesaprazdama, ko tas īsti nozīmē, un apņēmās pirmām kārtām "glabāt" un turēt pa gabalu no tādiem kā Sergejs visu, kas atradās lādītē. "Vai filma patiesībā ir tas kaulu altāris? Nē, kādas muļķības! Vecmāmiņa taču rakstīja, ka mūsu dzimtas sievietes bijušas Glabātājas jau tajos laikos, kas sen zuduši pagātnes miglā. Filma uzņemta tikai sešdesmito gadu sākumā."

Atlaidusies spilvenos, Zoja lūkojās griestos un mēģināja domāt, lai gan galva neciešami sāpēja. Saulei priekšā aizslīdēja mākonis, un istaba satumsa. Viņa paskatījās uz lampu, kas atradās uz naktsgaldiņa līdzās gultai. Uz lampu, kuras abažūru veidoja simtiem sarkana stikla pērlīšu, kas savērtas uz stieplītēm.

Ar brīvo roku lampu aizsniegt viņa nevareja, un sudraba pulkstenis uz kumodes skaitīja sekundes gluži kā draudīgs metronoms. Viņa šaubījās, ka Sergejs kavēsies pārāk ilgi, tātad varēja ienākt pa durvīm jebkurā mirklī. "Tad izredžu aizbēgt vairs nebūs."

Zoja atmeta smagās segas un salieca kājas leņķī, lai varētu satvert lampu ar tam. Lampa sašūpojās un gandrīz nokrita uz grīdas. Vien pēdējā brīdi viņa saķēra lampas bārkstis ar kāju pirkstiem un iesvieda gultā, kur varēja aizsniegt ar brīvo roku. Novērt pērlītes no stieplēm izrādījās grūtāk, neka sākumā varēja domāt. Beigās viņai nācās likt lietā ari zobus.

ieguvusi sešas stieples, viņa savija tās kopā astotdaļcollu resnā irbuli. Vajadzēja vēl resnāku, taču laika vairs nebija nemaz. Pēc tam viņa ar vienu roku mēģināja iebakstīt irbuli rokudzelžu slēdzenē, urbināt, bakstīt, urbināt… Nekas neizdevās, un sasodītais pulkstenis tikšķēja skaļāk par bungām, skaļāk par neciešamo pulsu deniņos…

Beidzot slēdzene bija vaļa.

Iekšējā balss atkārtoja vienu un to pašu: "Pasteidzies, pasteidzies, pasteidzies!" Zoja izlēca no gultas un sagrīļojās. Kājas šķita ļenganas kā pārvārīti makaroni, galva neganti sāpēja.

Viņa paķēra filmu un iemeta to audekla soma. Koņadas maisa ietītā ikona ar pastkarti jau atradās tajā, taču fotogrāfija .11 Merili nu Monro nez kādēļ bija pazudusi. Nauda, pase, kredītkartes 1/ rādījās neskartas.

Jau grasīdamās skriet ārā no dzīvokļa, Zoja pēkšņi aptvēra, k.i mugurā viņai ir tikai krūšturis un apakšbiksītes. "Visu šo laiku esmu bijusi puskaila," viņa nodomāja, skaļi iesmiedamās, "bet neesmu to pat pamanījusi!"

Ādas jaku, zābakus un zeķes viņa atrada līdzās radiatoram, džinsi un džemperis karājās uz dvieļu žāvējamā vannas istabā. Drēbes bija miklas un oda pēc upes, tādēļ Zoja ģērbdamās nodrebēja.

Džinsu aizmugures kabatā kaut kas… divas izmirkušas lapiņas… "Ak Dievs! Nē!" Diemžēl tā tiešām izrādījās vecmāmiņas vēstule.

Acīs iesvēla negaidītas asaras, iesāpējās pakrūte. "Acīmredzot iebāzu to kabatā, kad gāju ārā no muzeja, un pēc tam taču es ielēcu Sēnā." Vecmāmiņas rakstītās rindas nu bija pārvērtušās par zilas tintes traipiem un…

Lejā kāds aizcirta durvis, un Zoja sastinga. Tad soļu duna apliecināja, ka svešais izgājis uz ielas, un viņa atvieglota gari nopūtās. Ielikusi sabojāto vēstuli somā, Zoja devās uz durvju pusi.

Viņa iegāja pirmajā bankā, kas gadījās pa ceļam, un noīrēja individuālo seifu. Filmu un ikonu viņa vēlējās noglābāt citiem nepieejamā vietā.

Seifglabātavas telpā viņa sāka ievadīt savā personālajā ciparasistentā vecmāmiņas vēstules fragmentus, kas bija saglabājušies atmiņā, taču tad aptvēra, ka vispirms vajadzētu uzlādēt ierīces bateriju. Tādēļ viņa visu pierakstīja uz bankas veidlapas.

No bankas Zoja izgāja daudz mierīgāka it ka audekla soma būtu kļuvusi par tūkstoš mārciņām vieglāka. Blakus ēkā no pārmoderna apģērbu veikala plūda dārdoša lūphopa mūzika. Viņa iegāja veikalā un iegādājās melnus džinsus, melnu vilnas džemperi ar augstu apkakli, apakšveļu un jaunu, modernu melnas ādas žaketi. Bankas kontā šie pirkumi iecirta pamatīgu robu.

Pārdevēja izrādījās jauna un draudzīga, turklāt velējās izmantot iespēju un papraktizēties angļu valodā. Zoja apvaicājās, kur varētu noīrēt taksometru braucienam līdz Klinī muzejam.

Apdomājusies viņa saprata, ka noteikti vajag atgriezties greifa veikalā un aprunaties ar Borisu. Viņš Ļenu bija pazinis no pirmā acu uzmetiena, jo viņa ļoti līdzinājās Dāmai. Iespējams, ka viņš varēs kaut ko pastāstīt arī par ikonu.

Zoja palūdza taksometra šoferi izlaist viņu pretējā pusē muzejam. Tikusi ap stūri, lai iegrieztos šaurajā sānielā, Zoja pārsteigta konstatēja, ka pie vecā vīra veikaliņa drūzmējas cilvēki. Turpat bija neatliekamās medicīniskās palīdzības automobilis un divas policijas mašīnas ar ieslēgtām bākugunīm.

Viņa lauzās cauri pūlim. Sirds pukstēja lēni un truli. "Lūdzu, kaut viņš nebūtu miris! Lūdzu, kaut viņš nebūtu miris!"

Kad Zoja bija izspraukusies pa vidu jaunam pārim un tikusi garām vīrietim netīrā miesnieka priekšautā, antikvariāta durvis atvērās un parādījās divi feldšeri baltos uzsvārčos, stumdami nestuves ar līķa maisu. Puisis angliski sacīja savai meitenei:

-   Viens no policistiem tikko teica, ka viņam izdurtas acis.

Zojai šķita, ka zeme sašūpojas zem kājām, un viņa gandrīz nokrita. Kakla sakāpa karsts kamols. Aizspiedusi muti ar plaukstu, viņa lauzās atpakaļ cauri pūlim.

"Ak Dievs! Ak Dievs! Tā ir mana vaina. Droši vien pati vakar atvedu zirgastaino slepkavu līdz greifa veikalam, un viņš nogalināja veco viru. Bet vispirms izdūra viņam acis, lai gan tam nebija nekāda iemesla. Boriss ikonu jau bija atdevis man un nekādi nevarēja zināt, kurp es esmu to aiznesusi."

Viņa gluži kā akla klīda pa pārpildītajām ietvēm, pati nesaprazdama, uz kurieni dodas. Vienreiz viņa pat neapzinādamās nokāpa no ietves un gandrīz pakļuva zem autobusa.

Ejot garām milzīgam kinoteātru kompleksam, viņa iedomājās, ka varētu aizmirsties kādā filma, tomēr turpināja ceļu. Vajadzēja atrast kādu viesnīcu, kur nomazgāties dušā un izgulēties. Kur paslēpties un izlemt, kā rīkoties tālāk.

Kādā no šaurajām sānielām viņa atrada visnotaļ piemērotu viesnīcu ar apdilušu paklāju un iekaltušu palmu foajē. Parasti tādos hoteļos tūristus no Amerikas negaida.

Vīrietim reģistratūrā bija nožēlojamas ūsas un augstu izsliets deguns. Viņš paziņoja, ka ir tikai viena brīva istaba neliela, augšējā stāvā, ar skatu uz ielu un dušu, nevis vannu.

-    Vai kundze ir pārliecināta…

"Kundze" bija pilnīgi pārliecināta.

Lifts izrādījās mazaks par telefona budiņu, tādēļ "kundze" izvēlējās kāpnes.

Apsēdusies uz gultas malas, Zoja beidzot aptvēra, cik ļoti viņai trīc kājas. Viņa bija izsalkusi, taču baidījās, ka jau pēc pirmā kumosa viņai kļūs nelabi. No prāta neizgāja aina ar līķa maisu uz nestuvēm.

Viņa saritinājās gultā un piespieda spilvenu krūtīm. "Jā, vajadzētu aiziet uz franču policiju un izstāstīt par vīrieti ar zirgasti, taču es baidos, ka tādā gadījumā nāksies atdot ikonu un filmu, jo tās es dabūju no lādītes, kas atradusies nozieguma vietā. Varbūt mani sāks turēt aizdomās, bet par Parīzes cietumiem dzirdētas briesmu lietas."

Vēl kādu brīdi nogulējusi, Zoja saprata, ka izsalkums traucē izvārgušajām smadzenēm domāt, turklāt viņa neciešami oda pēc upes. Gribējās palikt gultā un saritināties kamoliņā, bet viņa piespieda sevi piecelties, ieiet dušā un uzvilkt tīras drēbes.

Sabojāto apģērbu Zoja atstāja viesnīcā, bet visu pārējo salika audekla somā. Apsēdusies pie galdiņa zem zaļi zeltītas markīzes pirmajā kafejnīcā, kas gadījās pa ceļam, viņa pasūtināja Nicas salātus un Eviati firmas minerālūdeni.

Zoja apzinājās, ka vajadzētu domāt, taču spēja vien gluži vienkārši sēdēt sastingusi no aukstuma un nežēlīgas vientulības. Ielas pretējā pusē atradās milzīga, veca akmens baznīca. "Interesanti, vai baznīcas joprojām piedāvā patvērumu vajātiem cilvēkiem?" Noraudzīdamās automobiļu un garāmgājēju burzmā, viņa notiesāja salātus un puskukuli maizes. "Parīzē esot divi miljoni iedzīvotāju. Tādā masā es noteikti varēšu paslēpties."

Taču mūsdienu pasaulē bija grūti spert kaut soli, neatstājot aiz sevis elektroniskās pēdas. Kredītkartes, pase, autovadītaja apliecība, sociālas apdrošināšanas numurs. Pat bibliotēkas apmeklētāja kartei bija savs kods un numurs. "Ja Misteram Zirgastei ir savi cilvēki Francijas policijā, tad viņš varbūt jau gaida mani pie ieejas viesnīcā. Iespējams, Sergejs, manas mātes rokaspuisis, būs vēl izveicīgāks un sazināsies ar krievu mafiju, kuras taustekļi iesniedzās ikvienā lielākas pasaules pilsētas varas iestāžu ēkā."

Pāri galdiņam pārlaidās ēna.

Divdesmit otra nodaļa

Tā bija svešiniece. Skaista sieviete satriecoši glītā sarkanā, dizainera radītā kostīmā. Kad abas saskatījās, Zoja pasmaidīja un savu krēslu pievilka tuvāk galdiņam, jo nosprieda, ka svešā grib tikt garām. Taču sieviete apsēdās pretī Zojai.

-   Dmitrova kundze… nē, Dieva dēļ, nebīstieties un nebedziet projām! Tas butu pēdējais, ko jums patlaban vajadzētu darīt. Sieviete uzlika melno Chanel modes nama ādas somiņu uz galda, sakrustoja rokas uz tās, uzmanīgi palūkojās apkārt un tad paliecās tuvāk Zojai. Galu galā, mēs nezinām, vai mums kāds seko.

Sieviete vēlreiz paraudzījās uz visām pusēm, tad atvēra somiņu, izņēma tāda paša stila maciņu un attaisīja to uz īsu mirkli, bet ar to pietika, lai Zoja ieraudzītu ielaminētu personas dokumentu ar svešās fotogrāfiju un kaut kādu zīmogu.

-   Esmu Jasmīna Pūla. Operatīvā darbiniece no Centrālās izlūkošanas pārvaldes.

Zoja iesmējās, jo visā šajā murgā viņai pietrūka vēl tikai CIP.

-   Un es esmu Betmene. Piedodiet, bet izskatās, ka savu šifrēšanas gredzenu esmu atstājusi viesnīcā.

-    Lūdzu, Dmitrova kundze! Jus esat pietiekami gudra, lai saprastu, ka ne visi slepenie aģenti braukā apkārt ar hidrocikliem vai motorlaivām kā Džeimss Bonds, glābjot pasauli no briesmīgiem ļaundariem. Es Pārvalde strādāju jau vairāk neka desmit gadus, taču lielākoties sēžu pie rakstāmgalda Lenglijā un analizēju, kādu iespaidu uz pasaules ekonomiku atstās rīsa cenu celšanās Mongolijā.

Jasmīna ja tāds vispār bija svešinieces īstais vārds pasmaidīja, taču Zojai smiekli nenāca.

-    Bet es lielākoties sēžu savā juridiskā biroja kabinetiņā Misijas ielā, Zoja sacīja, un mēģinu izplēst vienošanās paziņojumu tiesai no apgabala prokurora palīga, kurš iedomājās, ka advokāti pēc ranga ir vēl zemāki par dīķa ūdenszāli. Bet nu mēs abas esam šeit? Kā tad tā sagadījies?

-    Es sekoju jums jau no pašas viesnīcas. Konstatējām jusu atrašanās vietu piecpadsmit minūtes pēc tam, kad reģistratūrā izmantojāt savu kredītkarti.

-   Laikam jau ir patīkami, ka var visiem rādīt to savu brinumžetonu. Tas noteikti ir lieliskāks par šifrēšanas gredzenu. Zoja izdzēra minerālūdeni un noslaucīja lūpas salvetē. Ko gribat no manis?

-   Varbūt tas izklausīsies melodramatiski un nereāli, taču mēs uzskatām, ka jūsu rīcībā ir mantas, kas var atstāt nopietnu iespaidu uz valsts drošību. Būs labāk, ja atdosiet šīs mantas man, kamēr tās nav nonākušās nepareizajās rokās.

Zojai izkalta mute, lai gan kaut ko tādu viņa jau bija gaidījusi. "Turpmāk vajadzēs uzmanīties. Kaut kā jāizvilina maksimāli daudz informācijas no šis sievietes, bet nedrīkst atklat, ka es pati neko nezinu. Kā jau vecmāmiņa bija brīdinājusi, neziņa ir vājš vairogs cīņā pret briesmām."

-   Man pieder daudz "mantu", Zoja attrauca. Runājiet konkrētāk!

Jasmīna Pūla saknieba savas ārkārtīgi sarkanās lūpas, it kā tikko būtu nokodusi citronu.

-    Man vajadzīga filma. Astoņu milimetru filmas ritulis. Netērējiet laiku, mēģinot noliegt, ka tā ir pie jums, Dmitrova kundze. Mēs abas zinām, ka ir.

"Atkal tā filma, nevis ikona. Kas tajā nolādētajā lentē uzņemts?"

-   Oho! Jā, man tiešām pieder filma, kurā redzamas kādas meitenītes dzimšanas dienas svinības. Mūsu valstij tiešām draud nopietnas briesmas, tādēļ arestējiet mani!

-    Pašreizējos apstākļos es neieteiktu jums tādu muļķošanos. Jasmīnas Pūlas seja nocietinājās. Jo es tiešām varu jūs arestēt un, ticiet man, tad Gvantanamo nometne jums liksies kā paradīze. Zoja klusēja, un svešiniece to uztvēra kā padošanās zīmi. Valsts būs jums pateicīga par sadarbību šajā lietā, Dmitrova kundze, jo ir vēl ari citi, kas darīs visu iespējamo, lai iegūtu filmu savās rokās. Un šie "citi" nebūt nav tie jaukākie cilvēki. Jasmīna Pūla atkal atvēra somiņu un, izņēmusi fotogrāfiju, pasniedza to Zojai. Vai kādreiz esat redzējusi šo vīrieti?

Attēlā bija redzams vīrietis, kas stāv pie kaltas dzelzs laternas staba piesnigušā bruģētā iela. Izskatījās četrdesmit piecus gadus vecs, neparasti pievilcīgs, ar dedzīgām acīm, augstiem vaigu kauliem un aristokrātisku degunu.

-   Tas ir Nikolajs Popovs, Jasmīna skaidroja. Aukstā kara laikā bija ļoti augsta ranga VDK virsnieks, ļauns, nežēlīgs cilvēks, atbildīgs par ļoti daudzu upuru nonāvēšanu. Jau sen atvaļināts, protams, un bauda atpūtu savā Krimas dačā. Mēs spriežam, ka viņam ir jau vairāk neka deviņdesmit gadi, taču varu un ietekmi viņš nav zaudējis.

-   Un jus domājat, ka viņam vajadzīga tā filma?

-   Zoja… Vai drīkstu jūs saukt par Zoju? Viņa aģenti jau gadiem mēģina atrast šo lenti.

-    Kāpēc? Kas viņam taja šķiet tik svarīgs?

Jasmīna Pūla atkal saknieba lūpas.

-    Ak, šausmas! Saproti, es jau paredzēju šādu jautājumu. Diemžēl atbilde nav izpaužama. Valsts noslēpums.

Vēl pēdējo reizi nopētījusi fotogrāfiju, Zoja atdeva to svešajai sievietei, kas uzdevās par Jasmīnu Pūlu. Zoja viņai neuzticējās, taču nosprieda, ka vajadzēs noskatīties filmu, kura acīmredzot uzņemts kas vairāk par mazas meitenītes dzimšanas dienas svinībām.

Viņa ļoti nopietni palūkojās uz Jasmīnu Pūlu tādu skatienu viņa parasti veltīja zvērinātajiem.

-   Es gribētu rīkoties pareizi.

Svešiniece papliķēja viņai roku.

-    Protams.

-    Bet man tās filmas vairs nav.

-   Zinu, Jasmīna Pūla atbildēja, un atkal Zoja viņas balsī saklausīja ļaunu nolūku. Es pārmeklēju tavu viesnīcas numuru un mantas, kamēr tu biji dušā. Acīmredzot esi tās noglabājusi kādā drošā vietā. Tikai pasaki, kur tā ir, un es uz visiem laikiem pazudīšu no tavām acīm. Pēc tam varēsi mierīgi baudīt atvaļinājumu šajā brīnišķīgajā pilsēta. Pēc naktsklubu apmeklētājas tu neizskaties, taču šajā laikā Lielajā pilī vienmēr notiek mākslas gadatirgus.

Pie blakus galdiņa atskanēja smiekli, un Zoja saravās. Izrādījās, ka smejas kāds pāris. Viņi bija ģērbušies vienādos krekliņos ar kapucēm un saķērušies rokās. Blakus uz galda atradās kūpošas kafijas tases.

Atkal pievērsusies Jasmīnai, Zoja pamanīja, ka no svešinieces dārgās somiņas ārā vīd Gloka sistēmas pistole.

-   Saproti, es tiešām negribu vest tevi uz kādu briesmīgu vietu, kurā valda ieroči un vardarbība, Jasmīna Pūla sacīja. Bet tu neatstāj man izvēles iespējas. Atdod filmu, Zoja, vai ari es būšu spiesta rīkoties bargi. Un tev tas nepatiks, tici man!

-   Es neesmu tik stūrgalvīga, Pūla kundze. Filmu es atstāju bankas seifā. Tātad jums vajadzēs manu parakstu, lai tiktu tam klāt.

Jasmīna Pūla piecēlās, aizvēra un paņēma rokā savu somiņu, un tad saraustīja kostīmjakas apakšmalu.

-   Tad nekavēsimies.

-   Banka atrodas pie operas nama, Zoja meloja. Viņai nebija ne jausmas, kur Parīzē atrodas opera, tomēr viņa no sirds cerēja, ka Parīzē tāda ir, turklāt krietni tālu no šīs kafejnīcas. Vajadzēs braukt ar metro.

-    Mīļā, man tiešām nepatīk metro. Taču man ir burvīgs bankas konts, tādēļ varam braukt ar taksometru.

-    Piedodiet, bet es to banku varēšu atrast tikai tad, ja atgriezīšos tur pa to pašu ceļu, pa kuru šorīt tiku šurp. Un šorīt es izmantoju metro.

Jasmīnai Pūlai tāds pavērsiens noteikti nepatika, taču viņa sekoja Zojas pēdās pāri ielai un lejā uz metro staciju pie lielās, vecās akmens baznīcas. Bija pusdienlaika beigas, tādēļ ielās valdīja burzma un metro platforma izrādījās pārpildīta. Taču svešiniece šķita pielipusi pie Zojas gluži kā Āfrikas upes dēle.

Piebrauca vilciens, un viņas iekāpa vagonā. Jasmīna Pūla jau steidza apsēsties, bet tad attapās, ka Zoja palikusi pie durvīm.

-    Nākamajā pieturā mēs kāpsim arā, Zoja paziņoja.

Pamājusi ar galvu, Jasmīna Pūla sāka pētīt maršrutu karti pie

sienas.

Kamēr pārējie pasažieri vēl kāpa iekšā, Zoja skaitīja sekundes.

Jasmīna Pūla norādīja uz karti.

-Ja banka atrodas pie Bastīlijas laukuma, tad mums vajadzēja kāpt "Orleānas vārtu" vilcienā, vai ne? Jebšu tu runāji par veco operas namu. Un tomēr…

-   Ak Dievs, jau atkal tas vīrietis! Zoja satrauktā balsī iesaucās. Tas, kurš nogalināja manu vecmāmiņu!

-    Kas? Kur? Jasmīna Pūla strauji pagrieza galvu.

-   Tur! Zoja norādīja, bet jau nākamajā mirkli izlēca no vagona. Vilciena durvis aizvērās.

Lai gan Jasmīna I'ula reaģēja ļoti strauji, bija par vēlu. Viņa vicināja dūri un mēģināja ar pirkstiem attaisīt vagona durvis, taču vilciens jau uzņēma ātrumu un nozuda tumšajā tunelī.

Zoja pamāja saniknotajai svešiniecei sveikas.

Arā no metro stacijas Zoja devās skriešus. Iekams Jasmīnai Pulai izdosies atgriezties, paies piecpadsmit minūtes. "Ar tām jāpietiek, lai iejuktu pūlī pārpildītajās Parīzes ielās. Ja vien tai svešajai nav kāds līdzzinātājs, kuram viņa jau piezvanījusi uz mobilo. Tādā gadījuma man beigas klāt."

Izskrējusi uz ielas, viņa uzgrūdās kādam vīrietim tik spēcīgi, ka gandrīz nokrita. Viņš satvēra Zoju aiz pleciem. Viņai uzreiz tapa skaidrs, kas tas ir par cilvēku.

"Parīzē ir divi miljoni iedzīvotāju, bet mani ir tik viegli atrast? Kā tad tā?"

-    Ejam, sacīja Sergejs un, turēdams Zoju aiz kreisās rokas, gāja uz akmens baznīcas pusi. Noskaitīsim kādu lūgšanu!

Viņš aizveda Zoju līdz baznīcas solam stūrī aiz marmora kolonnas blakus koka biktskrēslam.

Abi apsēdās cieši viens pie otra. Zoja sacīja:

-    Brīnos, ka atkal esam satikušies, Sergej!

Klusēdams viņš iebāza roku žaketes kabatā. Zoja prātoja, vai no tās tiks izvilkta pistole, bet izrādījās, ka tas ir naudas maks. Viņš atvēra to, lai parādītu zeltītu policista zīmotni, kas uzmirdzēja blāvajā gaismā. Es neesmu Sergejs. Mans vārds ir Rajs O'Melijs. Esmu Narkotiku apkarošanas pārvaldes slepenais aģents.

Zoja sāka smieties, lai gan pat pašai likās, ka tas izklausās histēriski.

-   Tā sieviete, kura dēvēja sevi par Jasmīnu Pūlu, uzrādīja man CIP aģentes žetonu. Un tagad tu ar… Viņa vērīgāk nopētīja zīmotni. Railends O'Melijs. Narkotiku apkarošanas pārvalde. Jūs abi varat izrādīties viltvārži, tas nu ir skaidrs.

-    Dažkārt jāpaļaujas uz instinktiem, lai zinātu, kam uzticēties.

-    Un kāpēc maniem instinktiem vajadzētu just, ka varu uzticēties tev?

-    Domāju, ka vari vismaz uzklausīt mani.

-    Labi, tad sāc ar to, kāpēc tik viegli atradi mani. Vai man piestiprināta slepena izsekošanas ierīce?

Vīrieša lūpu kaktiņi savilkās tikko jaušamā smaidā.

-    Kad tiek izsludinātas amatiera medības, visiem ir skaidrs, ka viņš agri vai vēlu dosies uz kādu zināmu vietu. Es nospriedu, ka tu atgriezīsies tajā antikvariātā, kur vakar dabūji filmu. Un tu tiešām tur parādījies brīdī, kad tika aizvests līķis.

Pirmīt Zojai nebija laika apraudāt mirušo vīru, bet tagad asaras pašas ritēja pa vaigiem. Viņa novērsās.

-    Vai tas bija jāpasaka tik skarbi un lietišķi? Viņu sauca par Borisu, viņš bija patīkams cilvēks, un tas vīrietis ar zirgasti viņam izdūra acis. Sergejs vai Rajs, vai kā nu viņu sauca, klusēja, tādēļ Zoja turpināja: Varbūt arī tu tur biji. Varbūt palīdzēji viņam.

-   Tu pati tam netici.

Atslīgusi solā, Zoja uzmanīgāk nopētīja šo vīrieti.

-   Tu tiešām neesi no īstajiem naimitiem, ja? Lai ari runā nevainojamā krievu žargonā un tev ir tetovējums uz rokas.

-   Tetovējums ir īsts. Ieguvu to Tadžikistanas cietumā, bet pataupīsim šo stāstu citai dienai. Ko tu izdarīji ar filmu? Noglabāji bankas seifā?

-   Tie ir visai noderīgi, vai ne? Tur visu var paslēpt no tādiem cilvēkiem kā tu, Mis CII' un Misters Zirgaste. Viņam laikam vajadzīga tā ikona. Zoja pavēcināja roku. Bet stāsti vien, stāsti!

-    Mums jānoskatās tā filma, Zoja.

-    Es jau sāku baidīties, ka tik tā neizrādās tikpat bīstama kā filma ar Naomi Votsu galvenajā lomā. Kā to sauca? "Aplis". Kurš to noskatās, tas mirst.

-    Lai tevi nogalinātu, šo nevajag pat noskatīties.

Zoja neko neteica un nodomāja: "Baznīcā ir tumšs, kluss un auksts, gluži kā kapā."

-   Tu taču zini, kas ir tajā filmā, vai ne? Zoja vaicāja.

-   Jā. Bet man ta jāredz savām acīm.

-    Labi. Zoja gari nopūtās. Tad jau dosimies uz tuvāko videonomu. Esmu pārliecināta, ka viņiem vēl ir tie vecmodīgie projektori. Plauktā pa labi blakus vecajām Betamax kasetēm.

Vīrieša mute atkal noraustījās smaidā.

-   Tā nu ir sagadījies, ka es pazīstu puisi, kurš kolekcionē vecu filmu ierakstus.

-    Porno?

-   Ne jau visas ir porno. Un viņam pieder tieši tads projektors, kāds mums vajadzīgs. Es jau no rīta aizgāju pie viņa un aizņēmos to aparātu.

-    Un atstāji mani piesietu pie gultas.

-    Tie bija pasaulē labākie rokudzelži, starp citu. Savukārt es biju tik stulbs, ka atstāju filmu uz galda. Esmu novērtējis tevi pārāk zemu.

-    Uzskatīšu to par komplimentu.

-Tā ari biju to domājis… Paklau, noslēgsim vienošanos. Mēs atgriežamies dzīvokli un noskatāmies tavas vecmāmiņās filmu, bet pēc tam tu, ja gribēsi, varēsi to paņemt un mierīgi iet prom. Es tevi neaizkavēšu.

Kādu bridi klusējusi, Zoja teica:

-    Bet līdz lidostai es dzīva netikšu, vai ne?

-    Iespējams.

Zoja izņēma filmu un ikonu no individuālā seifa bankā un kopā ar Sergeju… nē, Raju O'Meliju šķērsoja upi un nonāca Senlui salā, kur dzīvoja viņa draugs. Projektors jau stāvēja uz galda. "Vismaz tiktāl viss atbilst patiesībai," Zoja nosprieda.

Lai atbrīvotu vietu improvizētajam ekrānam, viņi noņēma no sienas vairākas afišas ar medību ainām. Zoja atjāva jaunajam paziņam parūpēties par filmu, jo izskatījās, ka viņš zina, kā tā ieliekama aparātā un iztinama starp spolēm. Viņa aiztaisīja žalūzijas, lai istabā kļūtu tumšāks.

Viņa izjuta savādu satraukumu un bailes jo zināja, ka šī filma var neatgriezeniski mainīt viņas dzīvi. "Bet tā jau ir mainījusies, man visu laiku draud briesmas. Tagad es vismaz uzzināšu kādu atbildi uz daudzajiem jautājumiem. Ja noskatīšos filmu, tad varbūt spēšu vieglāk tikt galā ar Sergeju… Raju. Un visiem pārējiem medniekiem."

Projektors skaļi šņāca, un ventilators duca, un filma šņirkstēdama slīdēja pa spolēm. Sākumā uz sienas dejoja melnas zīmes, bet pēc tam pēkšņi parādījās Zojas mātes seja tuvplānā. Glītā mute bija atplaukusi platā smaidā. Kā vēstīja košais uzraksts pie sienas fonā, tā bija viņas astotā dzimšanas diena. Viņa rādīja uz sniegbalto torti ar astoņām svecītēm, taču Zoja zināja, ka pildījumā ir šokolāde, jo tāda viņām abām garšoja vislabāk.

Turpat pie galda, teju dejodama, rosījās ari vecmāmiņa Katja skaista, laimīga. Zojai šķita, ka viņa raugās uz sevi kādā izrādes tērpā tik lidzīgas viņas bija.

Meitene nopūta tortes sveces un izsaiņoja dāvanas. Katja visu laiku palīdzēja gan lentes atraisīšanā, gan papīra cepures sakārtošanā. Zoja mēģināja iztēloties, kas tik briesmīgs noticis, ja ši rūpīgā māte spējusi pēkšņi pamest savu mīļoto bērnu. Nekas piemērots prātā neienāca. "Un kas to visu filmējis? Patēvs, kuru Anna Larisa tik tikko atceras?"

Dzimšanas dienas ballīte izplēnēja, un uz sienas atkal dejoja melnās zīmes.

Bet pēkšņi košs krāsu laukums. Zils…

Divdesmit trešā nodaļa

Kamera panoramē plašu bulvāri vienā pusē ir ēkas, otrā pusē parks, koši zilajā debesjumā spīd spoža saule. Visapkārt pulcējas priecīgi satraukti cilvēki, lai gan dzirdēt viņus nav iespējams. Pa ielu uz kameras pusi lēnā procesijā slīd policijas motocikli un automobiļi.

Pēkšņi kamera pievelk tuvāk tumši zilu Lincoln automobili ar nolaistu jumtu, un tam pie spārniem plīvo Amerikas karodziņi. Priekšā sēž divi vīrieši, vidējā sēdekļu rindā kāds pāris, aizmugurē vēl viens. Visi smaida un māj pūlim, kas sapulcējies ielas malā.

Kamera pievēršas vienam cilvēkam. Saulē mirdz biezi mati, nevainojami baltie zobi šķiet žilbinoši.

Tas ir Džons Ficdžeralds Kenedijs.

Prezidents pagriež galvu un palūkojas uz sievieti, kas sēž viņam blakus. Kamera viņam uzmanīgi seko. Tā ir valsts pirmā lēdija Žaklīna Kenedija savā sārtajā kostīmā un tik raksturīgajā cepurītē. Tas šķiet kāds nozīmīgs bridis. Vai privāts? Varbūt triumfāls? Kamera pievēršas abu sejām, un viņi šķiet tik dzīvi, tik skaisti. Viņi stāv pasaules virsotnē.

Pēc tam kamera aizslīd prom, atstājot motorizēto kavalkādi tālumā, un pagriežas pret apaļu baltu lapeni, kuras kolonnas šķiet klasiski grieķiskas un tādēļ mazliet dīvainas košajā Teksasas štata saulē Kadrā fokusējas koki bez lapām tā ir agra ziema un apaļas laternas gar atklāto zālaino pauguru. Tur pūlis šķiet retāks un teju pārdabiski mierīgs, gaidot motorizēto procesiju.

Kādu brīdi kamera pakavējas pie pievilcīga vīrieša ar kailu galvu. Viņš uzcirties tumšā uzvalkā un stāv līdzās norādei uz ātrgaitas automaģistrāli. Viņam elkonī ir iekabināts lietussargs savādi, jo debesīs nav neviena mākonīša. Tad kamera slīd tālāk un pievēršas amerikāņu ģimenei, kura šķiet tikko izkāpusi no Saturday Evening Post lappusēm. Māte savā sarkanajā, taisnā piegriezuma bezpiedurkņu kleitā un pieskaņotās sarkanās augstpapēžu kurpēs loti līdzinās Žaklīnai Kenedijai, tēvs tur uz pleciem dēlu un droši vien stāsta, ka šī diena jāatceras uz mūžu, jo viņš taču būs redzējis Amerikas Savienoto Valstu prezidentu.

Drīz vien kamera aizslīd pāri koka mietiņu žogam, kas atdala zālaino pauguru no teritorijas, kas līdzinās stāvlaukumam pie dzelzceļa stacijas. Tā pēkšņi apstājas un ietver kadrā vīrieti brūnā uzvalkā un cepurē Viņš stāv aiz žoga, ko izmanto par aizsegu, un viņam rokā ir šaujamierocis.

Kamera filmē vīrieša profilu, šķiet pētām domīgo izteiksmi viņa sejā. Pēkšņi vīrietis pagriežas un skatās tieši objektīvā. Viņa acis iedegas, it kā viņš zinātu, ka ir zvaigzne šajā briesmīgajā amatieru filmā, un gribētu, lai to zina arī visi pārējie. Jau pēc brīža viņa seja nocietinās, iegūst nežēlīgus vaibstus. Viņš atkal pievēršas zālainajam pauguram.

Viņš lēnām uzliek šauteni plecā un ieskatās tēmēklī.

Un pēkšņi viss lapene, koki, zāle, asfalts, cilvēki saplūst vienā juceklīgā krāsu kaleidoskopā, taču drīz kadrā atkal parādās vīrietis ar lietussargu. Šķiet, ka viņš kaut ko gaida un ir norūpējies. Jau nākamajā mirklī viņš atver lietussargu un paceļ to augstu virs galvas. Vai tas būtu signāls vīrietim ar šauteni? Kamera atkal sāk lēkāt, slīd prom pa ielu, un kadrā parādās prezidenta automobilis. Tas tuvojas. Kamera pievelk tuvāk tik slaveno smaidošo seju tik tuvu, ka tā aizņem visu dzīvokļa sienu.

Šis cilvēks izskatās laimīgs, viņš spēlē publikai un priecājas par slavinājumiem un gavilēm. Pēkšņi viņa roka apstājas pusmājienā, un viņš pagriežas pret Zaklīnu. Vai viņš kaut ko ir sadzirdējis? Varbūt ieraudzījis?

Jau pēc mirkļa viņš ar abām rokām saķer kaklu. Viņš izskatās pārsteigts. Arī Žaklīna ir pievērsusies savam vīram un laikam vēl nesaprot, kas ir noticis un kas notiks pavisam drīz. Tad viņa visu saprot, un sejā pavīd šausmas.

Arī šoferis pagriežas, lai paraudzītos pār plecu. Automobilis samazina ātrumu, brauc arvien lēnāk un lēnāk, apstājas…

Negaidot prezidenta galva sašķīst sarkanā miglā un baltās šķēpelēs. Vai tās ir galvaskausa daļiņas?

Kamera noraustās, tad veikli pārslīd pūlim, fiksē histēriju, bailes un šausmās pavērtas mutes, no kurām neizplūst ne skaņa. Tad kamera atkal pievēršas prezidenta automobilim, kas uzņem ātrumu, un slepenā dienesta aģentam, kurš skrien tam līdzās, uzlec uz bagāžnieka, kur nokritusi prezidenta galvaskausa daļa un kur to mēģina aizsniegt Zaklīna savā sārtajā kostīmā un raksturīgajā cepurītē It kā pietiktu salikt abas galvaskausa daļas kopā, lai viņš atkal dzīvotu.

Tālāk redzams prezidents tuvplānā, sagumis sēdeklī, nekustīgs. Kamera kavējas pie viņa, gluži kā vājprātīgā tīksmē norādot: "Redzat? Viņš ir miris! Jūs tikai paskatieties! Pakauša vairs nav."

Tad kamera, varbūt sajutusi negaidītu riebumu, aizgriežas no šīs asinspirts un slīd pie slepkavas, kurš tobrīd ir noliecies, lai uzlasītu tukšās čaulītes. Viņš izslējās, ieskatās tieši objektīvā un plati smaida, it kā gribētu teikt: "Ejiet ellē! Es to izdarīju, vai ne?"

Šāvējs metas riņķī un skrien klāt vīrietim, kurš stāv un gaida. Vīrietim kaut kādā formastērpā. Tas nav policists, jo viņam mugurā ir kombinezons ar šauru svītriņu un cepure ar nagu gluži kā dzelzceļniekam bērnu grāmatās. Skriedams garām, slepkava pamet strādniekam šauteni un nozūd skatienam.

Kamera uzņem ikvienu kombinezonā ģērbtā vīrieša kustību viņš veikli savāž šauteni, ieliek to instrumentu kastē un gar sliedēm aizsoļo uz preču vagonu pusi.

Pamazām preču vagoni izgaist spožā baltumā.

Divdesmit ceturtā nodaļa

Zoja lūkojās uz tukšo sienu, kamēr filmas lentes gals nebeidzami plarkstēja apkārt spolei, kas joprojām griezās. Prāts atteicās darboties, taču mute klausīja.

-   Svētais Jēzu!

Viņa nespēja atraut skatienu no sienas, it kā gaidītu turpinājumu, kurā viņai tiktu parādīts LI Hārvija Osvalda arests un viņa slepkava Džeks Rūbijs vai Lindons B. Džonsons prezidenta zvēresta nodošanas brīdi kopā ar nobālējušo Žaklinu Kenediju asinīm notraipītajā sārtajā kostīmā.

Taču filma bija beigusies, un viņa bija vēsturiska notikuma lieciniece. Tā bija īstā vēsture, nevis samontētais Vorena komisijas ieraksts.

Zoja palūkojās uz Raju, kurš stāvēja nekustēdamies un tāpat kā viņa lūkojās tukšajā sienā. Pēkšņi viņš pacēla roku. Zoja izbijās un sarāvās, taču viņš tikai sniedzās pēc projektora slēdža, lai izslēgtu aparātu.

Dzestrais tukšums viņa acīs nobiedēja Zoju. Viņa klusi un piesardzīgi ierunājās:

-    Pie velna, kas te notiek? Kā tu zināji, ka filma ir pie manas vecmāmiņas? Kāpēc viņa to glabāja? Es zinu, ka tā ir īsta. Neko tādu nav iespējams samontēt… Varbūt var?

Rajs ielika filmas rituli kārbā un nometa to uz gultas.

-    Nē, tā ir īsta.

-   Es gribu noskatīties vēlreiz, Zoja paziņoja, kad Rajs jau vāca nost projektoru. Man šķiet, ka esmu kaut kad agrāk redzējusi to cilvēku ar šauteni. Un tur bija ari cilvēks ar lietussargu. Ļoti līdzīgs vīrietim, kura fotogrāfiju man pirmīt kafejnīcā rādija Jasmīna Pūla. Izspļauta kopija. Viņa teica, ka tas ir Nikolajs Popovs, kurš reiz bijis augsts virs VDK sistēmā. Protams, ir iespējams, ka viņa melojusi.

-   Tas vienmēr ir iespejams, Rajs noteica, lai gan nemaz neizskatījās pārsteigts par to, ka aiz Kenedija slepkavības stāv Krievijas drošības dienests. Aprunāsimies vēlāk. Tagad mums jātiek ārā no šejienes.

Zoja cieši paraudzījās uz Raju.

-   Zini, man pavisam nesen bija pavisam jauka, mierīga dzīve. Man bija jāuztraucas tikai par sievu sitējiem vai alimentu nemaksātājiem. Un tad pēkšņi es uzzināju, ka sen zudusī vecmāmiņa ir noslepkavota, kāds nelietis man draud izdurt acis, es saņemu vēstuli, kas mani aizved uz Parīzi, kur es atrodu ikonu, nolecu no tilta, piezemējos uz slapjām avīzēm, gandrīz noslīkstu un pēkšņi… tā tiešām ir rozlnīte… man laimējas satikt tevi. Bet tā vēl nepavisam nav lielā balva, nē! Es tikko esmu uzzinājusi, ka tiešām zālainajā paugurā bijis ari otrais šāvējs. Ir tāda sajūta, it kā es būtu aizgājusi gulēt un pamodusies ļaunā sazvērestības teoriju murgā. Un nemaz nebrīnīšos, ja tu tūliņ izpildīsi savu pienākumu… Nē, es nebūšu tik nesmalkjūtīga. Kas tu esi? Pie velna, tiešām, kas tu esi? Kas te notiek? Stāsti, vai ari es sāpīgi belzlšu tev starp kājām!

-    Es jau pateicu, kas esmu.

-Jā, protams. Railends… nē, nebūsim tik oficiāli. Rajs O'Melijs ar Narkotiku apkarošanas parvaldes darbinieka dokumentiem. Bet… Augstais Dievs! Vai tu gribi teikt, ka Džonu Kenediju nogalināja narkotiku dēļ?

-Nē.

Rajs aizcirta projektora kastes vāku un, iepletis skarbās acis, piecēlās kājās. Zoja jau gaidīja, ka viņš izvilks ieroci un izšaus.

Bet viņš tikai atglauda matus un novērsās. Zoja vēroja viņa muguras muskuļus, ko nespēja noslēpt apģērbs. Dziļi elpodams, viņš centās atgūt pašsavaldīšanos un pēc tam atkal pagriezās pret Zoju.

-   Faktiski patlaban es pārvaldē nestrādāju. Pirms pusotra gada paņēmu atvaļinājumu.

-   Un iedomājies, ka būtu jauki pievienoties krievu mafijai? Tu noteikti esi lielisks aģents, ja reiz esi sacerējis tādu pasaciņu, kam noticējusi pat mana māte un viņas detektīvi. Un viņa nemaz nav dumja. Viņai var pārmest daudz ko, taču stulbumu noteikti ne.

-Ja tev ir līdzekļi un zināšanas, tad ir visnotaļ viegli sacerēt pasaciņu par savu pagātni, sadabūt sociālās apdrošināšanas numuru, viltotus imigrācijas dokumentus, izrakstus no cietuma. Sameklēt kādu klaidoni, kas apliecina, cik nelietīgs tu esi. Apmēram tā. To sauc par leģendas radīšanu. Mēs pārvaldē ar to nodarbojamies regulāri.

-   Tam es ticu. Tātad tu atklāji, ka mana vecmāmiņa Katja glaba šo filmu. Nevarēdams atrast viņu, tu iefiltrējies manas mātes naimitu rindās un cerēji tā iegūt kādu pavedienu, kas aizvestu tevi pie Katjas. Vai tiesa?

-   Jā, īsos vilcienos.

Zoja gaidīja, taču turpinājums nesekoja.

-   Labi. Tad es gribētu zināt vēl dažas lietas. Kā tu uzzināji, ka filma ir pie vecmāmiņas? Kā tu zini, ka tāda filma vispār eksistē? Un tas slepkava… Tu zini, kas ir šis cilvēks ar šauteni, vai ne?

-    Jā, zinu. Abu skatieni sastapās. Raja acīs joprojām jautās nežēlība, taču tagad to papildināja kaut kas tik neticams ka sāpes.

-Tad stāsti!

No žaketes kabatas Rajs izņēma fotogrāfiju. Tādu pašu, kāda bija paslēpta vecmāmiņas lādītē. Tā, kura redzama Katja Orlova, Merilina Monro un…

-    Ei, lūk, kur es redzēju to slepkavu! Zoja iesaucās un paņēma fotogrāfiju, lai aplūkotu rūpīgāk. "Maiks, Merilina un es…" Vakar Borisa veikalā es tā koncentrējos domam par vecmāmiņu un viņas pazīšanos ar Merilinu Monro, ka uz šo Maiku pat godīgi nepaskatījos. Taču tas ir viņš, Kenedija slepkava un… Ak Dievs, kā gan es agrāk to neiedomājos! O'Melijs. Manas matēs patēvs, Katjas vīrs Maiks O'Melijs un… Viņa paraudzījās uz fotogrāfiju, tad pievērsās Raja O'Melija skarbajiem vaibstiem un atkal ieskatījās attēlā.

-   Jā, Rajs apstiprināja, es viņam esmu ļoti līdzīgs, vai ne?

Rajs piegāja pie loga un atvēra žalūziju. Istabā ielija saules gaisma. Viņš atrāva mežģīņu aizkaru, lai nopētītu ielu. Zoja saprata, kā viņš jūtas. Galu galā, viņa bija pa hana meita.

-Slepk… Tas cilvēks filmā… bija tavs tēvs. Tā kā Rajs klusēja, Zoja turpināja: Un Jasmīna Pūla nemeloja, vai ne? To es spriežu pēc tavas reakcijas, kad es izstāstīju par Nikolaja Popova fotogrāfiju. Viņš tiešām strādājis VDK, un tas nozīmē, ka arī tavs tēvs, iespējams, tur strādājis. Un VDK nogalināja Kenediju.

-   Acīmredzot.

-    Kāpēc?

-    Tas ir miljonu dolāru vērts jautājums, vai ne? Rajs rūgti iesmējās.

Zoja cieši lūkojās viņam mugurā. Viņa bija pārliecināta, ka šis cilvēks zina daudz vairāk nekā stasta, un tas kaitināja, jo Maiks O'Melijs varbūt ari ir nogalinājis, taču tagad upuru saraksta pirmajā rindā bija viņas vārds.

-   Šī nav filma, ko uzņēmis nejaušs amatieris, kurš nolēmis paskatīties Savienoto Valstu prezidenta izbraucienu Dalasas ielās. Cilvēks ar kameru… nē, būsim precīzāki… jo kamera bija sievietes rokās, vai ne? Un tā bija mana vecmāmiņa. Tieši tādēļ filma pēc slepkavības palika pie viņas. Ari viņa bija tur. Rajs joprojām klusēja, bet Zoja neatlaidīgi turpināja: Un tavs… slepkava zināja, ka viņa ir tur. To apliecina viņa pozēšana kamerai. Kāpēc viņi vispār gribēja to nofilmēt? Ne jau tādēļ, lai pierādītu, ka darbiņš paveikts, jo Kenedija nāve būtu visnotaļ pietiekams apstiprinājums…

-    Dzīvības apdrošināšanas polise, Rajs sacīja, pārtraukdams Zoju pusvārdā. Palaidis vaļā aizkaru, viņš pagriezās pret Zoju. Tiklīdz noziegums ir pastrādāts, šāvējs kļūst par draudu slepkavības pasūtītājam, un draudi ir jānovērš.

"Jānovērš." Izklausījās pēc frāzes no filmas "Labie puiši", taču smieties negribējās nemaz.

-    Par tādu draudu laikam tagad uzskata mani, Zoja secināja, pat nemēģinādama slēpt savas bailes. Domāju, ka es gribu braukt mājās.

-    Ei! Raja vaibsti atmaiga, un lūpās parādījās tik raksturīgais, tikko jaušamais smaids. Lai arī amatiere, tu tomēr lieliski ar visu tiec galā. Pat nedoma tagad mest plinti krūmos!

-   Paldies, laikam jau… Bet vienu es tomēr nesaprotu. Kas ir tas vīrietis ar zirgasti? Viņš runā ar krievu akcentu, tātad varam domāt, ka viņu algo Popovs un VDK vai kā nu mūsdienās to iestādi sauc, un viņš medī šo filmu. Bet ne, viņš vispirms nogalina manu vecmāmiņu un pēc tam uzbruk man ar velosipēda ķēdi, lai dabūtu kaut kādu kaulu altāri…

Rajs pieskrēja viņai klāt tik veikli, ka Zoja pat attapties nepaguva. Viņš sagrāba Zoju aiz pleciem, pagrieza apkārt un piespieda pie sienas. Runāja viņš klusi, taču ik vārds skanēja skaidri un biedējoši.

-    Ko tu zini par kaulu altāri?

Zoja mēģināja iespert uzbrucējam pa kājstarpi, taču Rajs bija ar visu augumu piespiedis viņu pie sienas un viņa nevarēja atvēzēties.

-   Tev ir divas sekundes, lai palaistu mani vaļā, Zoja sacīja. Pēc tam es kliegšu tik skaļi, ka mani dzirdēs pat Eifeļa tornī.

Tiklīdz Rajs viņu atbrīvoja, Zoja piegāja pie gultas, paņēma filmu un ielika to savā audekla somā.

-   Tu esi briesmonis, varbūt pat melis, un es eju prom.

-    Neāksties. Rajs nostājās viņai priekšā, aizšķērsojot ceļu. -Ja mēģināsi pati ar visu tikt galā, tie vilki tevi dzīvu apēdīs.

-    Un kas tad tu esi? Pats gan apgalvo, ka esi labais puisis. Jā, varbūt tu tāds arī esi, bet varbūt neesi. Līdz šim man nav bijis pārāk daudz iemeslu tev uzticēties.

-   Varbūt tāpēc, ka es vēl joprojām neesmu īsti pārliecināts, vai varu uzticēties tev. Es… Viņš pēkšņi apklusa un pagriezās pret durvīm. Tad arī Zoja saklausīja dēļu čīkstēšanu kāpņu laukumiņā. Gulies! Rajs uzsauca un nogāza Zoju uz grīdas.

Jau nākamajā brīdī durvis atsprāga vaļā.

Divdesmit piektā nodaļa

Pusautomātiskais ierocis spļāva lodes, sacaurumojot sienu Zojai virs galvas, kamēr viņa aizvēlās lidz nelielajai vannas istabai.

Tur viņa pietrausās četrrāpus un pagriezās tanī brīdī Rajs pa grīdu paslidināja viņai lielu melnu pistoli. Dzīvoklītis bija ļoti šaurs, un viņam nebija laika meklēt aizsegu, tādēļ viņš gulēja uz grīdas, galvu saķēris. Zoja ar šausmām gaidīja to mirkli, kad nezināmie šāvēji sacaurumos ari Raju.

Taču apšaude pēkšņi beidzās un iestājās spocīgs klusums, ko pārtrauca tikai Zojas sirdspuksti un tinkšķēšana no gleznas pie sienas bira lejā sašķaidītā stikla lauskas.

Drebošām rokām Zoja pārbaudīja munīciju Raja pasviestajā Valtera sistēmas 1*99 modeļa pistolē. Viņa piespiedās pie sienas starp tualetes podu un durvīm, sažņaudza ieroci abās rokās un gaidīja.

No savas vietas viņa redzēja, kā Rajs sastindzis guļ uz grīdas, taču puspievērtās vannas istabas durvis traucēja saskatīt šāvējus. Zoja uzskatīja, ka uzbrukuši divi vīrieši krekliņos ar kapucēm. Vienam bija melns krekls, otram zils, un abi izskatījās redzēti. "Varbūt tas pārītis no kafejnīcas? Turklāt šāva viņi augstu, tātad nogalināt negribēja. Pagaidām."

Gaitenī iekrakšķējās grīdas dēlis.

Tā, tā, smīnēdama novilka Jasmīna Pūla. Vai tik tas nav aģents Railends O'Melijs? Tevi gan ir grūti nogalināt. Biju pārliecināta, ka Galvestonā stāvu pie tava ūdens kapa, bet tu atkal maisies man pa kājām. Un es zinu, ka vannas istabā ir Dmitrova kundze. Atdod man filmu, un es atstāšu tevi dzīvu.

Rajs saskatījās ar Zoju un tikko manāmi papurināja galvu, taču viņai tāds brīdinājums nebija vajadzīgs. Viņa saprata, ka abi būs dzīvi tikai tik ilgi, kamēr spēs nosargāt filmu.

-   Vai dzirdi sirēnas, Zoja? Tavs vārds ir ierakstīts FIB un Interpola teroristu sarakstā. Pati saproti, ka aizbēgt un paslēpties vairs nav iespējams. Ja atdosi man filmu, es tev palīdzēšu tikt prom. Kā mēdz teikt, aizmirsīsim visu, kas bijis.

Sirēnas kauca arvien skaļāk, tās tuvojās. Zoja nosprieda, ka tikai šī nenovēršamā Francijas policijas ierašanās vēl var glābt Rajam O'Melijam dzīvību. Viņš joprojām gulēja uz grīdas, nekustējās lielisks mērķis Jasmīnai Pūlai vai abiem šāvējiem.

"Domā!"

Zem izlietnes viņa pamanīja spaini ar tīrīšanas līdzekļiem. Viena pudele bija ražota Amerikā traipu tīrītājs ar balinātāju aerosola pudelē. Lai apslāpētu trokšņus, kas rastos, kamēr viņa pa grīdu aizslīd līdz spainim, Zoja uzsāka sarunu:

-   Man šķiet, ka ķezā esam mēs visi, Jasmīna. Es varu pagaidīt franču policijas ierašanos, visu izstāstīt un atdot filmu viņiem. Tādā gadījumā ari tev nāksies daudzas lietas paskaidrot, piemēram, kāpēc C1P ir iedomājusies, ka var savas slepenās operācijas veikt Francijas teritorijā.

-   Ik brīdi mēs kaut ko iegūstam, Jasmīna I'ula atbildēja, un kaut ko zaudējam. Es tomēr riskēšu.

-    Ak tā? Aerosola pudele bija pilna. Zoja pārliecinājās, ka sprausla ir vaļā. Bet iztēlojies, kas sāksies, kad viņi noskatīsies filmu! Quelle horreur. Quelle suprise. Kādas šausmas! Kāds pārsteigums! Kadri ar otro šāvēju zālainajā paugurā noteikti parādīsies vakara ziņās. Vai tavi darba devēji to uzskatīs par ieguvumu? Zoja nolika traipu tīrītāju uz grīdas sev starp kājām un izņēma filmu no somas. Ar vienu roku atvērt kārbu izrādījās sarežģīti, taču viņa neuzdrošinājās nolikt ieroci. Ak jā, kas ir tavi darba devēji? CIP vai tie, kas nogalināja Kenediju? Bet varbūt tas ir viens un tas pats?

Beidzot Zojai izdevās dabūt kārbu vaļā. Viņa ieslidināja filmas lenti atpakaļ somā un aizvēra tukšo kārbu, tad sasvērās uz sāniem un pielieca galvu, lai pa spraugu starp durvju vērtni un aplodu saskatītu uzbrucējus. Tagad viņa tiešām varēja redzēt gan Jasmīnu Pūlu, gan abus šāvējus, kas stāvēja katrs savā pusē sievietei un ieročus bija notēmējuši uz Raju. Jasmīnai pistoles rokā nebija, taču Zoja atcerējās, ka tā atrodas somiņā.

-   Aģent Blektorn, Jasmīna Pūla pavēlēja, iešaujiet aģentam O'Melijam ceļgalā!

-   Nē, pagaidiet! Zoja iesaucās, un paniku balsī nevajadzēja pietēlot. Viņai vairs nebija laika gan Jasmīnas, gan franču policijas dēļ. Sirēnas gaudoja pavisam tuvu, varbūt jau blakus ielā vai uz stūra. Es atdošu jums filmu. Nedariet viņam pari! Vēl pēdējo reizi saskatoties ar Raju, Zojai šķita, ka viņš piemiedz ar aci, lai gan vīrietis zilajā kreklā stāvēja viņam blakus un mērķēja viņam dažas collas zem ceļgala. Saproti, Jasmīna, es esmu nobijusies. Vai tu apsoli, ka laidīsi mūs vaļā?

-   Protams, Zoja. Ja tev nav filmas, tad tu vari gvelzt medijiem visu, kas tev ienāk prātā, par kaut kādu puisi zālainajā paugurā. Viņi tevi uzskatīs vien par kārtējo jukušo meli. Bet tagad pasvied filmu ārā pa durvīm, un mēs neko nenodarīsim tavam puisim. Ārā nokauca riepas, un sirēnas mitējās gaudot. Filmu, Zoja! Veikli!

Zoja izspēra filmas kārbu ārā pa durvīm gluži kā hokeja ripu. Tā ieslīdēja zem polsterētā simtlapu rožu krēsla istabas tālākajā stūrī.

Vai nu Jasmīna Pūla bija pārāk gudra, vai ari nevēlējās saplēst savu lielisko sarkano kostīmu, taču viņa pēc filmas nelīda. To izdarīja puisis melnajā kreklā, tomēr uzbrucēju uzmanība bija novērsta.

Rajs iespēra zilkreklainajam pa roku, un tas izlaida pistoli no pirkstiem. Viņš pielēca kājās, un Zoja tajā pašā mirklī atgrūda vaļā vannas istabas durvis, ar vienu roku šaudama, bet ar otru pamezdama Rajam traipu tīrītāja pudeli. Aģents to veikli notvēra un iešļāca kodīgo šķidrumu uzbrucējam seja. Puisis iekliedzās un aizklāja seju ar plaukstām.

Šāvienus Zoja raidīja uz puķaina krēsla pusi, kur puisis melnajā kreklā joprojām centās izķeksēt tukšo filmas kārbu. Asinis apšļāca sienu, un viņš, ievaidēdamies un saķerdams augšstilbu, nogāzās uz grīdas.

Zoja pavērsa ieroci pret Jasmīnu, kura joprojām stāvēja šīs asinspirts vidū, rokas salikusi gar sāniem. Ācīs viņai vīdēja teju vājprātīgs, satraukuma pilns prieks, it kā viņa izaicinatu Zoju aukstasinīgam šāvienam.

-   Tu zaudēji. Zoja pasmaidīja.

Rajs pagrūda viņas roku brīdī, kad viņa nospieda ieroča mēlīti. Lode atsitās pret gultas galvgali un rikošetā ieurbās griestos. Jasmīna Pūla pat acis nepamirkšķināja. Rajs pastūma Zoju uz durvju pusi.

-    Policija! viņš paskaidroja. Laižamies!

Akmens plāksnēm klātajā pagalmā skanēja viru balsis un ādas zoļu švīksti. Zoja grasījās skriet lejā, bet Rajs sagrāba viņu aiz rokas un vilka augšup pa šaurajām kāpnēm uz jumtu.

-   Vienmēr padomā arī par plānu "B", viņš pamācīja.

Kāpnes beidzās pie lūkas, kas veda uz bēniņiem ar milzīgām

sijām. Telpa bija sadalīta atsevišķos nodalījumos, ko īrnieki izmantoja mantu glabāšanai. Spēcīgi oda pēc naftalīna. Logu Zoja neredzēja, un no tā arī nebūtu liela labuma, jo viņi atradās pārāk augstu. Rajs vedināja dziļāk zem jumta slīpnes, kur sienā iezīmējās zemas durtiņas ar baltu rokturi. Viņš pagriezās un plati pasmaidīja.

-   Šahta veļas transportēšanai.

-    Lieliski, Zoja noteica, tikai…

Bet Rajs jau bija pagriezis durvju rokturi.

Tā tiešām bija veļas šahta. Tumša un šaura veļas šahta.

Rajs izņēma viņai no ļenganajām rokām Valtera sistēmas pistoli un audekla somu. Pistoli viņš ielika žaketes kabata, kam aiztaisīja rāvējslēdzēju.

-   Tu būsi pirmā, viņš paziņoja.

-   Zini, man ir klaustrofobija.

Kaut kur apakšā atsprāga vaļā durvis, un kāds uzkliedza:

-   Arretez! Arrētez!

-    Nedomā par to, Rajs pamācīja, vienkārši dari.

Zoja sakoda zobus, apsēdās uz šahtas malas, iecēla kājas tajā, aizvēra acis un stingri ieķērās durtiņu rāmī. "Vai tad tas ir grūti? Atlaid pirkstus un slīdi. Bet… ja nu šahta paliek arvien šaurāka? Tā nav platāka par zārku. Jā, zārks… Ak Dievs! Ja nu es iesprūstu? Tad es vairs netikšu ne uz augšu, ne uz leju, man saspiedīs krūtis, es vairs nevarēšu paelpot, man trūks gaisa, un beigu beigās es…"

-   Nē, viņa sacīja. Piedod, kovboj, bet es nevaru…

Rajs spēcīgi uzsita viņai pa muguru.

Ceļojums lejup bija ļoti ilgs.

Divdesmit sestā nodaļa

>

Viņa piezemējās uz betona grīdas. Asinis likās pulsējam ausīs.

Pa pēdām sekoja Rajs veļas šahtas sienas dārdēja un grabēja. Zoja parāpās malā, lai Rajs neuzkristu viņai virsū. Viņš piezemējās, slaidi aizvēlās un tūdaļ jau bija kājās.

-   Viss kārtībā? Viņš palīdzēja Zojai piecelties, atdeva somu un ar delnas virspusi noglāstīja viņai vaigu. Tev lieliski izdevās.

Zoja kvēloja satraukumā, un adrenalīns joņoja dzīslās.

-   Es to izdarīju, Raj! Man bija tik ļoti bail laisties lejā, ka nāve šķita pavisam tuvu, taču man izdevās. Mēs bijām gluži kā "A komanda". Tā piemānīt uzbrucējus! Un es to kuci Jasmīnu Pūlu arī piespiedu pie sienas!

-Zoja, mums..

-    Un filma joprojām ir pie manis, jo kārba bija tukša. Es gribēju viņus apmānīt un vienlaikus novērst uzmanību.

-   Tā jau es nopratu. Bet tagad…

-   Nedomāju gan, ka es tā vienkārši atdotu filmu, lai glābtu tev dzīvību. Bet es nesaprotu, kādēļ tu neļāvi man šaut? Es jau nebūtu nogalinājusi, tikai ievainojusi tā, lai asinis šķīst.

-    Neuztraucies, gan mēs izrēķināsimies ar viņu. Bet tagad…

-   Viņa taču neliksies mierā, vai ne? Ja mēs vairs nesatiksimies šajā dzīvē un arī nākamajās reinkarnācijās, tad joprojām…

Rajs ar plaukstu stingri aizspieda viņai muti. Sirds Zojai sitās ka negudra, un viņa centās izlocīties no tvēriena, taču pēkšņi sadzirdēja kāpnēs smagus soļus, kliedzienus, svilpienus un rāciju čērkstoņu. šaurajā lodziņā pie pagraba griestiem iespīdēja zilisarkanās bākugunis.

Elpodama caur degunu, viņa ieskatījās Rajam acīs. Kad viņš atrāva plaukstu, Zoja dziļi ievilka elpu un tad norija siekalas.

-    Mums joprojām draud briesmas, vai ne?

-Jā. Ievelc elpu! Labi, un tagad nomierinies.

Zoja paklausīja un vienlaikus paraudzījās apkart. Pagrabs nebija liels, un tur pietika vietas vien dziļai izlietnei un trim apbružātām veļas mazgājamām mašīnām. Rajs jau bija atradis durvis, pa kurām izkļūt ārā uz ielas. Līdz tām veda šauras kāpnes no raupja pelēka metāla. Durvīm priekšā bija aizšaujamais. Rajs atrāva to vaļā un pavēra durvis. Nopētījis apkārtni, viņš tas atkal aizvēra.

-   Tur ir vēl vienas kāpnes, seši pakāpieni. Tālāk ir akla ieliņa, Rajs stāstīja, iedams atpakaļ pie Zojas. Pie gāzes vada vai kaut kā tamlīdzīga ēkas priekšā pa labi strādā meistari, tāpēc patruļmašīnas nevarēja piebraukt tuvāk. Bet mēs nevaram tā gluži bezbēdīgi iziet ārā, jo netālu stāv divi policisti, kas bruņoti ar M AT-49 sistēmas automātiem.

-   Brīnišķīgi. Ka mēs tiksim prom?

-Jānovērš abu policistu uzmanība. Ar troksni, dūmiem un liesmām.

Zoja atkal paskatījās apkārt, taču bez vecmodīgajam veļas mazgājamām mašīnām un izlietnes tur bija vien zirnekļu tikli, ar kuriem varētu noaust kādu gobelenu.

-Ja vien viņiem nav arahnofobijas, tad es neredzu neko piemērotu uzmanības novēršanai.

Rajs notupās un pārlūkoja mazgājamo līdzekļu un traipu tīrītāju krājumu zem izlietnes.

-   Ei, mums paveicās, Zoja! Te ir Drana, tātad mēs varēsim uzmeistarot spridzekli.

-   No kanalizācijas tīrīšanas līdzekļa?

-   Tikai jāsajauc ar hlora balinātāju un amonjaku. Rezultātā veidojas ūdeņraža gāze. Nekas bīstams, vairāk tikai dūmi, bet uzmanību piesaistīs. Rajs sarindoja balinātāja, amonjaka un kristāliskā kanalizācijas cauruļu tīrīšanas līdzekļa pudeles uz pirmās veļas mazgājamās mašīnas. Sameklē tajā atkritumu spainī litra tilpuma glāzi vai plastmasas kastīti. Vislabāk būtu kokakolas pudele, galvenais, lai ir vāciņš.

Uz ielas atkal iegaudojās sirēna, kamēr Zoja pārcilāja tukšās pudeles, hdzņemamā ēdiena kārbas, cietinātā ja…

-   Vai minerālūdens pudele derēs?

-Jā.

Augša kads aizcirta durvis tik spēcīgi, ka visa eka nodrebēja. Pa iekšējām kāpnēm lejup slāja smagi soļi. Tātad policisti atradās vairs divus vai trīs kāpņu posmus augstāk.

-    Raj, viņi nāk!

-   Mēs pagūsim. Vispirms viņi pārmeklēs pirmo stāvu. Rajs atkal palīda zem izlietnes un izvilka sarūsējušu uzgriežņu atslēgu. Labi, viņš noteica, iedevis instrumentu Zojai. Tagad darīsim tā. Es pudelē ieliešu Drano un uzlikšu vāciņu. Pēc piecpadsmit sekundēm pudele sprāgs. Tu izmetīsi uzgriežņu atslēgu ārā pa logu un sauksi palīgā: "Aidez-moi! Aidez-moi!" Pagaidi mani un tad steidzies ārā pa durvīm, bet es iešu pirmais, jo viņi var sākt apšaudi.

Zoja pamāja ar galvu, lai gan ceļgali pēkšņi likās ļengani. Viņa noskatījās, kā Rajs ielej balinātāju un amonjaku minerālūdens pudelē. Mazliet šķidruma izlija uz veļas mazgājamās mašīnas, jo viņam nebija piltuves. Tad viņš veikli iebēra pudelē kanalizācijas tīrīšanas līdzekļa pulveri un uzlika vāciņu.

-   Izsit logu! Rajs pamacīja Zoju. Tanī brīdī uz ielas kāds vīrietis uzsauca Arrētez, un kāda sieviete iekliedzās.

Atvēzējusies Zoja meta uzgriežņu atslēgu logā. Pēkšņi viņu sagrāba izbailes. "Ja nu es netrāpu?"

Uzgriežņu atslēga sašķaidīja stiklu. Zoja no visa spēka iekliedzās:

-   Aidez-moi, aidez-moi!

Jau nākamajā brīdi viņa metās pie durvīm, ar acs kaktiņu manīdama, ka Rajs izsviež paštaisīto spridzekli ārā pa logu, tad pašaujas viņai garām un skrien augšā pa kāpnēm. Viņš attaisīja durvju bultu un izsteidzās ārā. Zoja viņam sekoja cieši pa pēdām.

Kad nogranda šausmīgs sprādziens, viņi jau bija pieveikuši ārējās kāpnes un izkļuvuši aklajā ieliņā.

Zojai šķita, ka visa ēka nodreb līdz pamatiem. Logi norībēja, cilvēki sāka kliegt.

Uz ielas valdīja haoss. Ūdensvads bija sabojāts, un ūdens strūklām šāvās ārā no lūkas gluži kā geizers. Ietvi klāja ķieģeļu un bruģakmeņu drumslas, un vietā, kur pirmīt bija strādājuši gāzes dienesta meistari, tagad ielas segumā rēgojās milzīgs caurums.

Viņi jau pagriezās pa labi, taču uz stūra ieraudzīja kārtības policijas pārstāvjus un viņu automobiļus, tādēļ viņi devās uz kreiso pusi, skriedami lidzi policistam, kurš kaut ko kliedza rācijā. Tobrīd visi skrēja uz visām pusēm, tādēļ Zoja ar Raju neizcēlās uz apkārtējo fona.

Kāds taksometrs bija uzbraucis uz ietves un ietriecies vīna tirgotavā. Vīns no dučiem sadragātu pudeļu urdziņām vien gluži ka asinis plūda notekcaurulē. Zoja pamanīja, ka pavecāks kungs ar maizes kukuli padusē cenšas sasmelt vīnu ar savu bereti.

Rajs sagrāba Zoju aiz rokas un rāva uz laternas staba pusi, kur bija atstāts sarkans motocikls ar "Luidži picērijas" logo uz degvielas tvertnes. Picu piegādātāju tuvumā neredzēja, taču motocikla dzinējs darbojās.

Apsēdies Rajs tik strauji uzsāka braukšanu, ka Zoja tik tikko paguva uzlēkt viņam aizmugurē. Sānu somas, ko viņa saspieda, bija pilnas ar karstām picām. Kad viņi jau griezās ap stūri un slīdēja cauri strūklakai, kas šāvās ārā no Parīzes centrālās ūdensapgādes sistēmas caurulēm, Zoja atskatījusies pamanīja koši sarkano Jasmīnas Pūlas kostīmu.

Zoja apķērās Rajam ap vidukli un iekliedza viņam ausī:

-   Tu teici, ka tas nebūs nekas liels!

Viņš atļāvās pasmieties.

-   Spridzeklis droši vien ieripoja gāzes vadā, un tur acīmredzot bija kāda atklāta liesma. Tā aizdedzināja ūdeņraža gāzi un… bums\

Tikuši pāri tiltam, viņi aiztraucās augšup pa Kreiso krastu, līkumodami apkārt transporta līdzekļiem, kuri, šķiet, neievēroja ne joslas, ne pienākumu rādīt pagriezienu, ne gravitācijas likumus.

Gribēdama pajautāt, kurp viņi dodas, Zoja tomēr atskārta, ka tādā troksnī sarunāties nav iespējams. Viņai atlika vien vērot garām slīdošās Parīzes ainavas un nedomāt par to, ka galvā nav ķiveres.

Jau krēsloja, un ielās iedegās laternas. Grāmatu tirgotāji gar krastmalu pamazām vāca kopā savu mantu. Cauri ādas žaketei ložņāja auksts februāra vējš. Zojai sala. Pāri upei viņa cauri kailo koku zariem saskatīja pazīstamu siluetu Luvru un Jeo Minpeja projektētās stikla piramīdas virsotni. Garām pabrauca tūristu kuģītis, ar prožektoru izgaismodams ēku akmens sienas un pelēkos mansardu jumtus. Kamēr viņi stāvēja pie luksofora, iespiesti starp autobusu, kas spļāva atmosfērā smirdīgas izplūdes gāzes, un alus vedēju, Zoja pagriezās, lai vēlreiz nopētītu slaveno muzeju, un pēkšņi puskvartālu aizmugurē ieraudzīja sudrabotu BMW markas automobili. Tam pie stūres sēdēja žilbinoša sieviete koši sarkanā kostīmā.

"Nevar but!"

Pēkšņi automobilis uzbrauca uz ietves, lai apsteigtu priekšā stāvošos transporta līdzekļus. Tam tik tikko pietika vietas starp citām automašīnām un granītcietajiem namiem. Gājēji pašķīda uz visām pusēm ka boulinga ķegļi. Sānskata spogulis skrāpējās gar mājas sienu un uzšķīla dzirksteles.

Zoja ar elkoni iedunkāja Rajam sānā un uzkliedza:

-   Uz priekšu!

Viņš jau bija pagriezis galvu, lai noskaidrotu pēkšņi saceltās kņadas iemeslu. BMWapstājās, jo tam ceļu aizšķērsoja furgons, kurš tobrīd stūrēja ārā no piebraucamā ceļa. Taču automobilis atradās jau pietiekami tuvu, lai Zoja brīvi varētu cauri loga stiklam saskatīt Jasmīnu Pūlu. Viņa šķita aizkaitināta un slapja kā kanalizācijas žurka. Ja Zoja nebūtu tā pārbijusies, tad noteikti sāktu smieties.

Automobiļa aizmugures durvju stikls pavērās, un logā parādījās roka ar automātu. Garais, pelēkais stobrs kādu brīdi šūpojās, un drīz vien Zojai šķita, ka viņa lūkojas tieši melnajā elles caurumā.

-   Šaujamais! Zoja iekliedzās.

-    Kur? Rajs pajautāja. Kamēr deg sarkanais…

-   Viņi mērķē taisni uz…

Lode aizšvīkstēja Zojai gar ausi un ieurbās blakus stāvošā autobusa korpusā. Nakamās trāpīja pa motocikla sānu somām, sabojājot Luidži picas.

Signāls luksoforā nomainījās, un motocikls aiztraucās uz priekšu tik spēji, ka palēcās. Pāris briesmīgu sekunžu Zoja burtiski karājās gaisā, tikai ar vienu roku ieķērusies Rajam siksnā un tādējādi izglābusies no nokrišanas. Ar galvu viņa gandrīz ietriecās autobusa milzīgajā ritenī, tikai pāris matu ieķērās spārnsargā un tika izrauti ar visām saknēm.

Tieši priekšā asfaltā ieurbās nākamā lode.

Viņa tikko bija paguvusi kārtīgi apsēsties, kad Rajs spēji iegrieza priekšā autobusam un taksometram un spēji parāva stūri pa labi. Aizmugures ritenis saslīdēja, un Zoja atkal gandrīz nokrita no sēdekļa. Viņi uzbrauca uz ietves, par mata tiesu izvairījās no ietriekšanās pastmarku un pastkaršu kioska, tad nonāca uz izliekta tilta un traucās pāri upei.

Zoja palūkojās pār plecu. Sudrabotais BM W automobilis straujā pagriezienā šķērsoja četras joslas. Riepas švīkstēja, citi transporta līdzekļi taurēja, automobiļi būkšķēdami sadurās cits ar citu, taču KMW brīnumainā kārtā sveiks un vesels atkal traucās viņiem pa pēdām.

"Kur ir tā sasodītā ceļu policija?" Zoja prātoja un jau pēc brīža saklausīja sirēnu.

Tilta galā luksoforā iedegās sarkanais gaismas signāls. Zoja jau nodomāja, ka Rajs nogriezīsies kādā no trim vienvirziena ielas joslām, taču viņš atkal uzbrauca uz ietves, izlīkumoja gar ceļa stabiņiem un iestūrēja parkā.

Cilvēki bija devušies pelnītajā vakara pastaigā pa oļiem klāto celiņu, taču Rajs pat nesamazināja ātrumu. Viņiem pa pēdām plūda kliedzienu, niknu dūru un lamuvārdu straume, taču līķu paldies Dievam! nebija.

Sirēnas kauca jau pavisam tuvu, un Zoja saskatīja bākuguņu mirgu. Ņemot vērā tikko pārkāpto satiksmes noteikumu punktu skaitu, viņa vairs nebija pārliecināta, ka grib saņemt policijas palīdzību.

Viņi traucās garām līdzenās rindās sastādītiem kokiem, rožu dzīvžogiem un ģeometriski pareizām puķu dobēm un aplieca kolonnām rotātu strūklaku, kur kāds zēns peldināja rotaļu kuģīti. Tad viņi izšāvās ārā no parka un nonāca lielākajā laukumā, kādu Zoja vispār jebkad redzējusi. Tam bija astoņi stūri, bet centrā ēģiptiešu obelisks.

No laukuma gluži kā stari uz visām pusēm stiepās ielas, kur lēni vilkās simtiem automobiļu, autobusu, smago mašīnu, motociklu un velosipēdu. Rajs līkumoja starp tiem gluži kā slalomā, nelikdamies ne zinis par luksoforiem un ceļu policistiem. Uz Losandželosas atrgaitas maģistrāles viņu par šādiem manevriem nošautu.

Zoja pārlaida skatienu automobiļu starmešu kaleidoskopam, meklējot sudraboto SMW un sarkanmati. "Mēs esam atrāvušies!" viņa domās uzgavilēja, lai gan pati neticēja tādai laimei.

Kad viņi bija pieveikuši ceturtdaļu laukuma garuma, Rajs nogriezās kada plataka ielā. Ātrums joprojām bija visnotaļ ievērojams, taču viņš vairs nepārkāpa labas braukšanas prakses noteikumus. "Taisni jābrīnās, ka mūs neapturēja neviens no Parīzes ceļu policistiem!"

Tā bija iela, kur mirgoja naktsklubu, veikalu un kafejnīcu neona izkārtnes. Rajs apturēja motociklu, kad luksoforā iedegās sarkanais signāls. Priekšā vidēja laukums ar baznīcu, kas vairāk atgādināja grieķu templi. Tam apkārt bija redzamas sastatnes, taču durvis bija vaļā un uz marmora pakāpieniem, par spīti aukstumam, sēdēja vīrietis lietišķā uzvalkā. Viņš ēda McDonald's burgeru un lasīja avīzi.

Pēkšņi aiz muguras atdzīvojās automobiļu tauru kakofonija. Zoja pagriezās un ieraudzīja sudraboto RM W, kas apdzina japāņu tūristu autobusu. Puisis zilajā kreklā bija izliecies ārā pa logu un tēmēja ar automātu. Acīmredzot bija nolēmis šoreiz nekļūdīties.

Viņi atkal ir klāt! Zoja iekliedzās.

Divdesmit septītā nodaļa

Rajs krustojumu šķērsoja, kamēr luksoforā vēl dega sarkanā gaisma. Viņš izspraucās starp smago automobili, kas veda neglazētus ķieģeļus, un dzeltenu Mini Cooper. Atkal kauca bremzes, dūca automobiļu taures, taču Zoju vairāk biedēja maiznīcas furgons, kurš bija nostājies blakus kādai ielas malā novietotai automašīnai un aizšķērsoja viņiem ceļu.

Divi vīri tuvojās furgona aizmugurei ar atvērtām durvīm, nesdami septiņstāvu kāzu torti. Ieraudzījuši negantā ātrumā braucošu picērijas motociklu, abi iepleta acis. Viņi spēji apstājās, un torte bīstami sašūpojās. Kad vīri spēra divus soļus sānis, tā salīgojās vel vairāk.

Jau stūrēdams blakus joslā, Rajs tomēr atskārta, ka tur ceļu nosprostojis kārtējais tūristu autobuss. Viņam nācās atgriezties savā joslā un censties veiksmīgi izmantot neiedomājami šauro vietu starp maiznīcas furgonu un ielas malā novietoto automobiļu rindu. Vietu, kur tobrīd stāvēja maiznieki ar torti.

Aiz muguras noblīkšķēja skaļš šāviens, it kā būtu izšauta svētku raķete. Kāda Fiat markas automobiļa logs sabira drumslās.

Maiznieki nometa torti zemē un bēga. Rajs pārbrauca tai pāri. Gaisā pašķīda sudrabota un balta garnējuma bumbiņas, notašķot abiem seju. Viņi patraucās garām furgonam, saliecot tam sānskata spoguli, un iebrauca laukumā.

Gar baznīcas austrumu puses kolonādi rindojās ziedu pārdevēju stendi, ko apgaismoja baltas mirgojošas lampiņas. Viņi patraucās apakšā zemam oranžam kupolam, un Zoja atskatījās. Varēja redzēt vien policijas patruļmašīnas, taču sudrabotais BMW un bruņotie vīri bija nozuduši.

Viņi apbrauca apkārt baznīcai un gandrīz sadūrās ar ienaidnieku sudrabotajā automobilī.

Rajs parāvās sānis, un viņi veica pagriezienu braukšanai pretējā virzienā, aizķerdami ratiņus ar celofānā ietītām buķetēm un apgāzdami lejkannu, kuras snīpis iesprūda starp motocikla spieķiem. Viņi vilka to līdzi, šķildami dzirksteles un piespiedu kārtā samazinādami ātrumu. Beidzot lejkanna atkabinājās, un motocikls rēkdams metās uz priekšu taisni šokolādes veikala spoguļstikla skatlogā.

Pēdējā bridi Rajam izdevās cieši ieķerties stūrē, un motocikls ietraucās dekoratīvā stilā būvētā ailā, kas veda uz iepirkšanās centru. Ka miglā viņi pašāvās garām apaļām laternām, kafejnīcu galdiņiem un pārbiedētiem cilvēkiem, tad izbrauca cauri vēl vienai ailai un nokļuva rosīgā, šaurā vienvirziena ielā.

No sudrabotā BM W automobiļa nebija ne miņas, un Zoja atvieglota uzelpoja, taču jau nākamajā mirklī atkal pamanīja ienaidnieku kādā sānieliņā viņiem priekšā.

Tas traucās tik ātri, ka neatstāja vietu taksometram, kurš ietriecās apgaismes stabā. Jau pēc sekundes šaurajā ielā valdīja haoss tika ielauzti buferi un rībinātas taures, bet garāmgājēji skaļi klaigāja. Rajs bēgšanai izvēlējās šauru spraugu starp BMW priekšējo buferi un zaļu, plakātiem aplīmētu kiosku.

Taču sprauga kļuva arvien šaurāka. Bija palikušas vien piecas pēdas. Zoja bija pārliecināta, ka manevrs neizdosies. BMW starmeši apspīdēja kiosku. Sprauga kļuva vēl mazāka tikai četras pēdas. Zoja stingri apķērās Rajam ap vidukli un sajuta, ka viņš ir pagalam nosvīdis un sasprindzis.

Trīs pēdas.

Divas ar pusi.

Viņi tomēr izšāvās cauri. BMWietriecās kioskā. Metāls nobrīkšķēja, stikls plīsa, kāds iekliedzās, un iegaudojās automobiļa signalizācija.

Slīdēdami un aizķerdami avīžu kiosku, viņi nogriezās ap stūri un iekļāvās automašīnu straumē.

Ielas galā vidēja vēl viens laukums, kurā stāvēja autobusi un taksometri. Turpat bija arī masīva, no akmens būvēta dzelzceļa stacija gluži kā piemineklis no gāzes apgaismojuma laikiem. Rajs stūrēja cauri satiksmes ņudzeklim, neievērodams ceļa zīmes un gājēju pārejas un brāzdamies garām stacijas ēkai. Drīz viņi ieraudzīja segtas dzelzceļa platformas un beidzot ari vismaz duci sliežu ceļu, kas šķērsoja plašu teritoriju, ko caurauda elektrisko vadu tīkls, komunikāciju skapji un semaforu stabi.

Rajs pagrieza galvu. Vārdus Zoja saklausīt nespēja, taču no lupām varēja nolasīt pamudinājumu turēties ciešāk.

Viņa ieķērās stingrāk, lai gan labāk, iespējams, būtu nolekt no motocikla un riskēt, satiekoties ar sliktajiem zēniem un franču policiju, kas strauji tuvojās.

Jo viņi šķērsoja ietvi un lidoja uz augšu un slaidā loka prom, tālu, tālu, tālu… Zoja kliedza, laizdamās pāri elektrisko vadu līnijām. Strāva tajās noteikti bija tik varena, ka izceptu pat ziloni.

Piezemējās viņi tik smagi, ka Zojai noklabēja zobi un motociklam aizmugurē kaut kas ar skaļu tinkšķi nokrita. Brīnumainā kārta riepas palika veselas.

Rajs joprojām spieda akseleratora pedāli, un viņi lēkāja pāri sliedēm un gulšņiem. Riepas kauca, grants šķīda uz visām pusēm. Zoja paskatījās uz stacijas pusi un ieraudzīja, ka no viena tumšā tuneļa parādās koši balta starmeša gaisma.

Šoreiz viņas kliedzienu apslāpēja skaļa svilpe. Vilciens strauji tuvojās viņiem, un spalgā rēkoņa satricināja gaisu. Šķita, ka pasaule tūdaļ saplīsis sīkās drumslās.

Viņi tika pāri atlikušajām sliedēm, un vilciens patraucās garām, saceldams vēja virpuli un iesvilpdamies apdullinošā skaļumā.

Rajs veda viņus pa sarežģītu vienvirziena ielu labirintu. Zojai nebija ne jausmas, vai viņš zina, kurp dodas, un viņa nebūt par to neraizējās. Viņi brauca pa bruģētām ieliņām, kur valdīja bohēmas gaisotne, taču Zoja to tik tikko pamanīja. Viņa visu laiku grozīja galvu un ar acīm meklēja sudraboto BM W automobili.

Vispirms viņa to sadzirdēja, nevis ieraudzīja. Skaļi ierēcās spēcīgais dzinējs, un automobilis parādījās ap stūri viņiem aiz muguras, taču šoreiz šāvējs pat necentās netrāpīt nevainīgajiem garāmgājējiem. Lodes ieurbās bruģi, sadragāja stiklus un nozuda atkritumu konteineros.

Kā viņai tas izdodas? Zoja nokliedza. Šķita neiespējami, ka viņi, izbraukuši cauri iepirkšanās centram, izmantojuši tik daudzas vienvirziena ielas un šķērsojuši dzelzceļa sliedes, joprojām nebija atrāvušies no Jasmīnas Pūlas.

Darbinādams motociklu uz pilnu jaudu, Rajs šāvās uz priekšu, lai tiktu pēc iespējas tālāk no šāvēja. "Labi tomēr," Zoja prātoja, "ka ir tik sarežģīti no viena kustīga objekta trāpīt pa otru kustīgu objektu."

Viņi traucās augšup pa līkumotu ielu, izmantodami ēkas aizsegam. Ielas galā vidēja kokiem apstadlts laukums, kurā daži ielu mākslinieki gatavojās vakara priekšnesumiem. Kad viņi bija tikuši garām krāsās izgaismotiem restorāniem un galerijām, Zoja priekšā ieraudzīja naksnīgajās debesīs slejamies baltu milzīgas bazilikas kupolu un torņus.

Laukumā pie masīvajām bronzas durvīm drūzmējās tūristi, bet arābi tirgoja rokassomas, zem kurām turpat uz ietves paklātas dažādas segas. Viņi traucās garām viltotiem Gucci un Chanel somu modejiem. Motocikla starmetis apspīdēja zemu akmens balustrādi. Aiz tās jūdzēm tālu pletās pilsētas jumti un mirdzošais apgaismojums.

Tālu jo tālu no viņiem.

Lodes caurauda akmens margas, saceldamas sīku šķembiņu vētru.

Uz bridi Zoja pārbijās, jo nodomāja, ka Rajs apņēmies mesties pāri balustradei un nolēmis abus nāvei uz kāda mansarda jumta. Jau nākamajā mirklī viņa ieraudzīja lēzenu terasi ar pakāpieniem, ko izgaismoja apaļu laternu rinda.

Mežonīga ātrumā viņi laidās lejup pa kāpnēm. Motocikls lēkāja, grabēja un klabēja, vairākas picas izvēlās no sānu somām. Nonākuši kāpņu posma apakšgalā, viņi spēji pagriezās pa labi zem funikulera un laidās lejup pa vēl garāku posmu.

Rajs uzkliedza:

-   Kad es teikšu "tagad", tu lec! Ātrumu es nesamazināšu. Saprati?

Pārbijusies Zoja nespēja atbildēt un tikai palocīja galvu.

Viņi patraucās garām papeļu rindai, un tad Rajs uzsauca:

-    Tagad!

Abi reizē viņi nolēca no motocikla. Tas aizbrāzās tālāk, slīdēdams un šūpodamies uz visām pusēm.

Zoja piezemējās uz kreisajiem sāniem kādā krūmu audzē, un ērkšķi viņai saskrāpēja vaigu. Elkonis atsitās pret krūtīm, un viņai aizcirtās elpa.

Pēkšņi blakus uzradās Rajs. Viņš sagrāba Zoju aiz rokas un piecēla kājās. Jau tūdaļ viņi laidās skrējienā lejup pa kāpnēm, sekodami picērijas motociklam. Zoja vēl dzirdēja, kā tas grabēdams traucas tālumā. Ilgi gan viņi neskrēja. "Paldies Dievam, jo pēc cietas sēdēšanas uz motocikla ar salauztiem amortizatoriem es vairs nejūtu savas kājas," Zoja nosprieda.

Rajs aizvilka viņu līdz akmens solam un pasniedzas pēc audekla somas.

-    Dod man.

-    Kāpēc? Zoja piespieda somu sev pie krūtīm.

-   Pēcpusdienā, kad jūs satikāties kafejnīcā, Jasmīna Pūla noteikti slepus iemetusi somā izsekošanas ierīci. Tikai ta viņi visu laiku spēj turēties mums līdzi.

Zoja izbēra somas saturu uz sola. Pirmais izkrita roņādas maiss ar nenovērtējamo ikonu un filma, kas bez kārbas bija satinusies šausmīgā murskulī. Tai sekoja lūpu krāsa un kompaktpūderis, matu suka, acu zīmulis, vairākas pildspalvas, naudasmaks, pase, atslēgas, sakaltis šokolādes batoniņš, saulesbrilles un pretiedeguma krēms, kastīte ar tamponiem, sauja vecu kvīšu, mobilais tālrunis, personālais ciparasistents, kam droši vien izlādējusies baterija… jau nederīgs kupons bezmaksas kafijas saņemšanai Pīta kafejnīcā, asaru gāzes baloniņš, svilpe…

-   Jēziņ, ko tik sievietes…

-    Labāk paklusē.

Sarkanas mežģīņu biksītes un pieskaņots krūšturis…

-   Glīts, Rajs komentēja.

Apakšveļu Zoja veikli iebāza ādas žaketes kabatā un aizvilka rāvējslēdzēju.

-    Muti ciet, viņa noskaldīja, un Rajs iesmējās. Viņa izgrieza somu uz otru pusi. Uz sola izbira drupačas, auduma plūksnas un putekļi, taču izsekošanas ierīces nebija. Ak Dievs! Varbūt viņa to piestiprinājusi manam apģērbam… Zoja pielēca kājās un aptaustīja sevi no matu galiņiem līdz žaketei un džinsiem, pārbaudīja arī kabatas.

Pirmais to pamanīja Rajs iesprudušu starp matu sukas zariem un pacēla gaisā. Ierīce bija tikpat liela un pretīga kā vilkzirneklis, aprīkota ar sarkanu mirgojošu lampiņu, kas līdzinājās ļaunai acij.

-    Modernākā tehnoloģija, Rajs secināja. Nekad agrāk neesmu redzējis, tikai lasījis par to. Pirmīt es tai pasaciņai nenoticēju, taču iespējams, ka Jasmīna Pūla tiešām ir CIP aģente. Un tādā gadījumā mēs esam nopietna…

-   …ķezā, Zoja pabeidza teikumu. Es gan lietotu citu vārdu, taču franciski tikpat kā nerunāju.

Viņa nosprieda, ka Rajs tūdaļ iemetīs ierīci krūmos vai samīdīs ar papēdi, taču viņš to saspieda dūrē un pielēca kājās.

-    Ejam, viņš uzsauca un lēnā riksī devās lejā pa kāpnēm.

Savākusi mantas, Zoja viņam sekoja.

Tikuši lejā, viņi paskrēja garām atkritumu vedējam, kas gaidīja pie luksofora. Rajs iemeta izsekošanas ierīci atvērtajā tvertnē.

Zoja nolūkojās, kā automobilis pazūd aiz stūra.

-    Mes taču nepakļāvām briesmām šofera dzīvību, vai ne?

Rajs papurināja galvu.

-   Tiklīdz viņi noķers atkritumu vedēju, tā sapratīs, ka apmuļķoti.

/

Viņi noīrēja taksometru un devās pretējā virzienā. Zoja atslīga saplaisājušajā melnas ādas sēdeklī un aizvēra acis. Vēl pirms brīža viņai bija licies, ka asinīs riņķo pusducis dubultās espresso kafijas; tagad viņai šķita, ka vispār vairs nevarēs pakustēties. "Kad būsim nonākuši galapunktā, Rajam vajadzēs ar domkratu vilkt mani ārā no taksometra. Un uz kurieni mēs braucam?" Viņa bija dzirdējusi, ka Rajs kaut ko franciski nober šoferim droši vien adresi. "Ja man kaut reizi būtu ienācis prātā, ka vajadzēs neprātīgā ātrumā joņot pa Parīzes ielām un no tā būs atkarīga mana dzīvība, tad es skola būtu mācījusies franču, nevis spāņu valodu. Es noteikti…"

Viņu pamodināja šāviens.

Zoja izslējās un ar skatienu jau meklēja sudraboto BMW automobili, taču priekšā pie luksofora gaidīja vien sagrabējis Citroen. Citādi iela šķita tukša.

Pieskāries viņas ceļgalam, Rajs sacīja:

-   Tas bija tikai priekšlaicīgas aizdedzes izraisīts troksnis.

Sirds pukstēja kā negudra, un Zoja neveiksmīgi mēģināja izmocīt smaidu.

-   Piedod. Laikam kļūstu nervoza, kad kāds grib mani nogalināt.

Taksometra salonā bija tumšs, taču Zojai šķita, ka viņa redzējusi smaida atblāzmu Raja lūpās.

-   Tu lieliski turies, Zoja. Tiešām lieliski. Tu nepadodies un proti pretoties.

Lai arī saprazdama, ka tik uzmundrinošas frāzes ikviens komandas vadītajs velta saviem padotajiem, Zoja tomēr jutās patīkami. Un arī rokas pieskāriens šķita jauks. Kamēr viņa pratoja, ko tas varētu nozīmēt, Rajs sacīja:

-   Jau gandrīz esam klāt.

Zoja palūkojās ārā pa logu. Laternu stabi izrādījās patālu c its no cita, tomēr viņa saskatīja savādu vecmodīgu tabakas veikaliņu ar koka indiāni pie ārdurvīm, drēbnieka darbnīcu ar kailu manekenu logā un pussagruvušu garāžu. Tik nabadzīgā rajonā viņa vēl nekad nebija uzturējusies, ēkas zem gadsimtu nastas likās šķības un greizas.

-   Un kur tieši mēs esam? Zoja vaicāja, kad taksometrs iegriezās vēl šaurākā ieliņā un apstājās.

Rajs paliecās tuvāk, un Zoja bija pilnīgi pārliecināta, ka viņš smaida.

-    Nāc līdzi, Rajs teica, vāji atdarinādams skunksa Pepes balsi, uz kasbu.

Divdesmit astotā nodaļa

/

Tā tiešām bija kasba. Burtiski, jo tā bija rakstīts uz violetas neona izkārtnes virs ārdurvīm.

"Laikam kāds specializētais naktsklubs," Zoja sprieda, turklāt šī specializācija šķita acīmredzama. Ēka bija būvēta kā mošeja, rotāta ar mauru stila flīzēm un mozaīkām. Tai nebija logu, tikai koka durvis ar dzelzs stiprinājumiem. Tām abās pusēs spīdēja zaļas neona palmas.

Rokturi Zoja nemanīja, bet pašā vērtnes vidū acu augstumā varēja saskatīt lūku. Rajs nospieda zvana pogu, un pēc brīža lūka atvērās, tad atkal aizvērās.

Tūdaļ durvis atsprāga vaļā. Zoja gaidīja parādāmies vīru feskā vai kādu vēderdejotāju harēma biksēs, taču uz sliekšņa neona palmu mestajā gaisma stāvēja sieviete "cienījamā vecumā". Viņa šķita nākusi no divdesmitā gadsimta trīsdesmitajiem gadiem šansonete ar taisniem, īsiem melniem matiem un iespaidīgiem vaigu kauliem, ģērbusies melnos zīmuļsvārkos, sarkana zīda blūzē, divos pirkstos eleganti satvērusi garu iemuti no ziloņkaula.

-    Railuška? viņa sacīja krievu valodā, ko izkropļoja sliktas vodkas atstātais iespaids. Jau divus gadus neesmu tevi ne redzējusi, ne dzirdējusi, bet pēkšņi tu klauvē pie manām namdurvīm? Tad jau laikam esi baigajā ķezā.

-   Bet… vai tad kādreiz pienāks tādi laiki, kad tu nebūsi ķezā? sieviete turpināja jau angliski. Iekams Rajs paguva atbildēt, viņa pacēla roku. Nē, labāk neko nesaki, lapuška, klusē. Tad es pilnīgi droši varēšu apgalvot, ka neko nezinu.

-    Iedomājāmies, ka varētu pie tevis paēst vakariņas, Rajs skaidroja un pievērsās Zojai. Blotskas kundze gatavo labāko boršču, kāds vien sastopams uz rietumiem no Urāliem.

-   Viņš melo. Sieviete uzsmaidīja Zojai, taču piemiedza tumšās acis un nopētīja svešinieci no galvas līdz kājām, it kā novērtētu potenciālu sāncensi. Es neprotu pat kartupeli uzvārīt. Taču vienmēr var dabūt ēdienu promnešanai, vai ne? Nāciet vien, nāciet. Viņa pakāpās malā un ar cigareti pamāja uz atvērtu durvju pusi. Un nekādas kundzes. Sauciet mani par Aņu.

-    Očeņ prijatno. Priecājos iepazīties. Esmu Zoja…

-   Ņet, riet. Nesakiet neko! Atcerieties, ka es neko negribu zināt. Taču priecājos, ka runājat krieviski. Un labi, ka uzreiz izradījāt savas spējas, iekams es te kritu kaunā, varbūt pateikdama kaut ko rupju, nekorektu un iedomādamās, ka jus… ka amerikāņi saka? Ne vārda nesaprotat. Railuška, kur tu atradi šo meiteni?

-    Izzvejoju no Senas.

-   Ak tā. Tas nu gan ir labs joks. Lai gan viņa tiešām izskatās pēc slapjas krisas. Taču man ir vannas istaba, un par to viņai jābūt pateicīgai. Un kāpēc mēs joprojām stāvam uz sliekšņa? Ja nu kāds tevi ierauga un sāk šaut?

Zoja piesardzīgi nopētīja ielu, jo negribēja sagādāt nepatikšanas šai sievietei.

-    Paldies, Blotskas kundze, bet varbūt mēs…

-   Aņai, Rajs viņu pārtrauca, patīk izlikties, ka viņa dzīvo Džona Lekarē spiegu romānā. Ja tu pateiktu, ka mums pakausī pūš VDK, tad viņa šo dienu uzskatītu par izdevušos.

-    Ieklausies pats sevī, Railuška! Aņa iesmējās. Tieši tu mūžīgi gribi spēlēt labajos un sliktajos zēnos.

Zoja palūkojās uz Raju. No rīta, pamodusies ar sāpošu galvu un nelabumu kaklā, viņa bija nospriedusi, ka tas ir sliktais zēns. Tagad viņa tā vairs nedomāja, taču apzinājās, ka Rajs no viņas vēl daudz ko slēpj.

Taču ari viņa visu nebija izstāstījusi. "Atceries, ka nedrīkst uzticēties nevienam. Nevienam!" brīdināja vecmāmiņa savā vēstulē. Zoja bija Glabātāja vien četrdesmit astoņas stundas, bet jau apsvēra iespēju pārkāpt noteikumu numur viens.

Smiedamās Aņa Blotska satvēra Raju aiz rokas un ieveda mājā. Zojai nācās sekot vienai. Aņa pieliecās Rajam cieši klāt un ar krūtīm pieskārās viņa rokai. "Skaidrāks par skaidru," Zoja smaidīdama secināja, "ka šiem diviem reiz kaut kas bijis."

Zoja palūkojās apkārt uz palmām podos; uz rotājumiem, kas krāsoti pēc šablona dekoratīvajā stilā; uz zeltījumu, kurš klāj kobaltzilās sienas, un nosprieda, ka Hamfrijs Bogarts te justos kā mājās.

Viņi gāja garām pītiem krēsliem un apaļiem galdiņiem ar nevainojami baltiem galdautiem, sarkanām lampiņām un oniksa pelnutraukiem un šķērsoja parketa deju grīdu pie nedaudz paaugstinātas skatuves, kur jau salikti džezistu mūzikas instrumenti un notis. Muzikantus Zoja neredzēja; telpā vispār nebija nevienas dzīvas dvēseles. "Vēl taču ir agrs. Varbūt dzīvība te mostas tikai ap pusnakti," viņa sprieda.

Pa divpusēji veramām durvīm Aņa Blotska ieveda viņus dziļāk ēkā, tad tālāk pa īsu gaiteni līdz vēl vienām durvīm, kuras viņa atslēdza vaļā.

-   Šī ir dziedātāju ģērbtuve. Un es esmu dziedātāja, tādēļ atļauju jums to izmantot. Jūtieties kā mājās. Tā kaste pie sienas patiesībā ir ledusskapis. Asprātīgi, vai ne? Un iekšā ir vodka. Es tikmēr sadabūšu līdzņemamo ēdienu. Viņa ar vēsu, sausu roku noglāstīja Zojai vaigu. Nabadzīte! Šķiet, ka tu esi izbadējusies un pārsalusi. Tad Aņa izgāja no telpas, atstājot aiz sevis Opiutn smaržu mākoni.

Visa ģērbtuve oda pēc tām. Interjers bija veidots turku harēma stilā. Koka grīdu sedza turku paklāji, pie galdiņa spogulis apzeltīta ietvara, bet netālu stāvēja guļamkrēsls ar pērļainiem un bārkstainiem spilveniem. Blakus uz galdiņa burbuļoja patvāris.

-    Man laikam tagad vajadzētu griezties "Septiņu plīvuru dejā", Zoja bilda.

Rajs piegāja viņai klāt un aizlika atrisušu matu šķipsnu aiz auss.

-    Vai viss kārtībā? Tu izskaties nogurusi.

Pasmaidījusi Zoja tomēr atkāpās. Šo pieskārienu viņa bija izjutusi ar visu augumu, taču nevēlējās piedzīvot turpinājumu. "Es būtu muļķe, ja ļautos."

-Ja neņem vērā iekšas, kas vairāk līdzinās omletei, tad viss ir kārtībā. Kad nākamreiz zagsi transportu bēgšanai, izvairies no picēriju motocikliem, labi?

Viņa acu kaktiņos parādījās smieklu grumbiņas.

-   Tad es izvēlēšos kaut ko superīgāku, piemēram, BM W.

-   Tikai ne sudrabotu. Ja es vēl kaut reizi mūžā redzēšu sudrabotu BM VV, tad metīšos atpakaļ Sēna.

-   Vai tāds nav arī tavai mātei?

-    Paldies, ka atgādināji.

Smiedamies Rajs piegāja pie galda ar patvāri. Zoja vēroja, kā viņš ielej tēju augstās krievu glāzēs, kas ievietotas īpašos turētajos uz šķivīša, kur viņš nolika divus gabaliņus cukura. "Kā sagadījies, ka viņš krieviski runā labāk par mani?" Zoja prātoja. "Un naimita lomu viņš tēloja tik lieliski, ka apmuļķoja pat manu māti, krievu mafijas pakārtu. Narkotiku apkarošanas pārvaldes skolā tādās lietas nemāca. Jā, es pārāk maz par viņu zinu un esmu traka, uzticēdamās tādam cilvēkam. Protams, viņš jau vairākkārt ir glābis man dzīvību, tomēr…"

Zoja atlaidās guļamkrēslā. Somas lence griezās plecā, acis grauza, ik kauls viņas ķermenī šķita sabirzis pulverī. Kuņģis bija tik tukšs, ka ikviens rūciens šķita atbalsojamies visumā. Viņa atglauda matus un secināja, ka pirksti kļuvuši lipīgi. "Nevar taču būt, ka…" Tad viņa atcerējās kāzu torti, ko Rajs bija sašķaidījis trakajā braucienā pa Parīzes ielām.

Rajs pagriezās, turēdams rokā tējas glāzes, un droši vien pamanīja Zoju smaidām, jo teica:

-   Kas ir? Tu sēdi un smaidi plati kā idiote.

-   Atcerējos, kādi izskatījās tie puiši, kad tu pārbrauci pāri kāzu tortei. Zoja iesmējās. Tu iesaistīji mani trakā braucienā, O'Melij. Domāju, ka…

Viņa aprāvās, jo pie durvīm atskanēja klauvējiens un ģērbtuvē ienāca Aņa Blotska, nesdama paplāti ar sudraba traukiem, glāzēm un pusduci baltu kartona kārbu līdzņemamam ēdienam.

-    No "Igora delikatesēm", Aņa paskaidroja. Mums ir "Cālis tabakā", marinēti kāposti un kotlete. Man solīja, ka tā esot no jēra, nevis zirga gaļas, tātad jums nevajag baidīties. Un tepat būs arī rudzu maize. Garšo?

-   Jā, Rajs atbildēja. Spasibo.

Pēkšņi Zoja atskārta, ka mute ir tik pilna siekalām, ka tās tūliņ tecēs pāri lūpai.

-   Izklausās brīnišķīgi. Spasibo.

-   Vienmēr laipni. Un, lūdzu, vodku sev ielejiet paši. Aņa nolika paplāti uz skapīša, kas patiesībā esot ledusskapis, noglāstīja Rajam vaigu un sacīja: Ēdiet, ēdiet. Bet es tikmēr sapratīšu mājienu, kuru jus, bērniņi, savā bezgalīgajā pieklājībā man nemaz nedodat, un atstāšu jūs divatā.

Zoja nogaidīja, kamēr Aņa aiziet un aizver durvis. Tad viņa palūkojās uz Raju. Abi pasmaidīja.

-    Bērniņi? Kur mēs vispār atrodamies?

-     "Kasbā". Tas ir naktsklubs, ko atvēra kāds baltkrievu emigrants vēl pirms Otrā pasaules kara un kas kopš tā laika acīmredzot vairākkārt mainījis īpašniekus. Kad sabruka Padomju Savienība, Aņa bija dziedātāja Maskavas naktsklubā. Viņa emigrēja un nopirka šo iestādījumu.

"Varbūt ar mafijas finansiālu atbalstu," Zoja prātoja, taču jutās pārāk izsalkusi, lai turpinātu sarunu par šo tēmu. Sniegdamās pēc kartona kārbas, no kuras uzvēdīja kartupeļu zupas smarža, viņa pamanīja, cik netīras ir viņas rokas, un nodrebēja.

Iznākdama no vannas istabas, Zoja ieraudzīja, ka Rajs stāv ar muguru pret viņu un runā pa mobilo tālruni.

-   Jā, pahan, viņš teica. Nē, pahan. Pēc tam viņš aizvēra aparāta vāciņu.

-   Tu runāji ar manu māti, Zoja secināja, pēkšņi sajutusi nelabumu.

Rajs pagriezās un ielika tālruņa aparātu bikšu aizmugures kabatā.

-   Viņa taču uzskata mani par savu padoto, vai atceries? Ja es katru dienu neatskaitlšos, viņa kļūs aizdomīga.

-    Ko… Zojai aizlūza balss, tādēļ vajadzēja nokremšļoties. Ko tu viņai teici?

-   Ka tevi kads vakar gribēja nogalināt, bet es tev izglābu dzīvību un tu tagad man uzticies.

-   Vai tā tu domā? Ka tagad es tev uzticos?

-   Nezinu, Zoja. To pateikt vari tikai tu pati. Rajs smagi nopūtās un atglauda matus. Klau, mums jāaprunājas.

-    Es labāk paēstu.

-   Vispirms aprunāsimies, tad paēdīsim. Apsēdies! Tu līdzinies dzīvam mironim.

Zoja atskārta, ka dusmas un neuzticēšanās izplēn. Viņa jutās pārāk nogurusi, lai uztrauktos par tādām lietām, turklāt Rajam bija taisnība ja viņš nepiezvanītu, Anna Larisa kļūtu aizdomīga.

Viņa piegāja pie guļamkrēsla, savukārt Rajs pievilka tuvāk krēslu, kura roku balsti bija izgrebti čūsku veidolā, un apsēdās ar seju pret Zoju.

-   Izstāsti man par kaulu altāri! viņš lūdza.

Klusēdama Zoja nopētīja šo vīrieti. Stingrie vaibsti pauda spriedzi un nogurumu, jo viņš taču bija vadījis motociklu cauri dzīvajai satiksmes straumei, puķu tirdziņiem un veikaliem, bet viņa tikai sēdēja aizmugurē. Iepriekšējā nakti viņš droši vien gulējis ļoti maz Zoja atcerējās, ka Rajs turējis viņu zem karsta ūdens strūklas, lai viņa nenomirtu no hipotermijas.

-   Varbūt vispirms lauzīsimies uz rokām, lai noskaidrotu, kuram jārunā pirmajam, Zoja ierosināja.

Rajs iepleta acis, apmulsis brīdi raudzījās uz Zoju un tad iesmējās.

-   Tu esi trakākā sieviete, kādu es jebkad esmu saticis.

-   Trakākā? No visiem īpašibas vārdiem pasaulē tu izvēlies šo? Kāpēc tev nepatīk "lieliska", "žilbinoša", "apburoša", "valdzinoša"?

-   Varbūt "iedomīga"?

Viņa acu kaktiņos atkal paradījās smieklu grumbiņas, un arī Zoja pasmaidīja.

-    Labi. Ja tu mani apsmiesi un apsaukāsi, tad es laikam sākšu pirmā. Viņa dziļi ievilka elpu un klusībā lūdzās, lai šī nebūtu lielākā kļūda viņas mūžā. Viss sakās ar manas vecmāmiņas noslepkavošanu Zelta Vārtu parkā.

Zoja izstāstīja par inspektoru Makeju, kurš pavēstīja par papīra gabaliņu, kuru vecmāmiņa pirms nāves centusies norīt un uz kura bijis viņas vārds un adrese. Par fotogrāfiju un vecmāmiņas pirmsnāves vārdiem, ko policijai atkārtojis puisis, kurš nejauši gadījies nozieguma vietā. Arī par murgam līdzīgo sarunu ar māti.

-    Pirmo reizi par kaulu altāri es dzirdēju no Makeja. Es par to ieminējos mātei, bet viņa izturējās pārāk piesardzīgi un tieši tādēļ sevi nodeva. Kā tu domā, vai viņai zināms arī par filmu?

-    Iespējams, lai gan es tā nedomāju. Viņai vajadzīga tava ikona. Pirmīt es šo to noklusēju. Tava māte sūtīja mani, lai aizstāvu tevi, jo uzskatīja, ka tev draud briesmas. Taču vienlaikus piekodināja, ka jāpavedina tevi un jānozog ikona, ja vien tā ir pie tevis.

-   Tu taču negrasījies… Zoja tumši pietvīka.

Rajs paliecās uz priekšu un satvēra Zojas plaukstas. Tikai tad Zoja atskārta, ka sažņaugusi tās dūrēs un ka tās ir biedējoši aukstas.

-   Es esmu tavā pusē, Zoja. Vienmēr.

Viņam bija lielas un stingras rokas, tulznainas, taču maigas. Aizmirsusies Zoja piekļāvās viņam, taču tūdaļ atrāvās un pasniedzās pēc tējas.

-    Varbūt iedzersim ko stiprāku, Rajs ierosināja, piecēlās un devās pie ledusskapja.

Zoja skaļi nopūtās.

-   Ak Dievs, vai es… Vienalga. Pēc tradicionāli asās sarunas ar Annu Larisu es aizbraucu uz morgu un apskatīju vecmāmiņas līķi. Man vajadzēja viņu redzēt, saproti, lai noticētu, ka viņa ir īsta. Kad devos prom, man pirmo reizi uzbruka tas vīrietis ar zirgasti. Viņam tik ļoti vajadzīgs kaulu altāris, ka viņš solījās izdurt man acis.

Kamēr Rajs salēja glāzītēs vodku, Zoja izstāstīja, kā viņa izglābusies no uzbrucēja, atgriezusies mājās un atradusi vecmāmiņas sūtījumu atslēgu, pastkarti un vēstuli, kas pilna brīdinājumiem un noslēpumiem.

Apklususi viņa iedzēra krietnu malku vodkas un nopurinājās, jo dzēriens izdedzināja rīkli un acīs sariesās asaras.

-Tādējādi viņa aizvedināja mani līdz vecajam vīram greifa veikalā, kur es saņēmu filmu un ikonu. Un pēc tam sākās īstā elle.

-    Kad pārmeklēju tavu somu, es vēstuli neatradu, Rajs atzinās. Piedod, starp citu, bet…

Zoja atvēcinājās, izlaistīdama vodku uz rokas un tūdaļ nolaizīdama, lai nekas neiet zudumā.

-   Aizmirsīsim visu, kas bijis, kā teiktu Jasmīna Pūla. Tu meklēji Kenedija filmu, un tas ir saprotams, ņemot vērā… Nu, to apspriedīsim vēlāk. Kad es ielēcu Sēnā, vēstule bija man kabatā un tāpēc pamatīgi izmirka. Taču es to biju pārlasījusi tik daudzas reizes, ka lielāko daļu atcerējos no galvas un pierakstīju uz bankas veidlapas.

Viņa izņēma papīra lapu no somas un pasniedza Rajam. Pārskatījis to, viņš brīdi klusēja un tad teica:

-    Skaidrs. Tātad tu esi kaulu altāra Glabātāja, taču tas ir tik bīstams uzdevums, ka tava vecmāmiņa neuzdrošinājās visu atklāt vēstulē, kas var nonākt nepareizās rokās. Un tādēļ iedeva tev pastkarti ar mīklu un atslēgu…

-   Ar kuru atvērt lādīti, kurā glabājas ikona, Merilinas Monro fotogrāfija un filma, kurā tavs… Kenedija filma.

-   Nevajag apiet šo tematu, Zoja. Es esmu samierinājies ar realitāti un saprotu, ka tas otrais šāvējs zālainajā paugurā… tas nelietis bija mans tēvs.

"Diez vai to var nosaukt par samierināšanos," Zoja domās sprieda, "ja tu sakod zobus ikreiz, kad mēs cenšamies apiet šo tematu." Bet skaļi viņa teica:

-Skaidrs. Piedod.

Kādu brīdi Rajs staigāja šurpu turpu pa nelielo ģērbtuvi un tad, spēji pagriezies, nobiedēja Zoju. Viņš izskatījās nežēlīgs, draudīgs un bīstams. Zoja sastinga, kad viņš piegāja pie guļamkrēsla.

-   Ļauj vēlreiz apskatīt ikonu, viņš sacīja. Lūdzu. To viņš noteikti piebilda tādēļ, ka saprata Zojas sejas izteiksmi.

Zoja izvilka roņādas maisu no somas, uzmanīgi iztina ikonu un atdeva Rajam. Viņš apsēdās čūsku krēslā un, ik pa laikam pagrozīdams rokās, nopētīja dārgumu.

Vēlreiz ieraugot šo retumu, Zoja novērtēja tās izsmalcināto skaistumu. Dārgakmeņi uz eļļas krāsas pamata izskatījās ļoti koši, it kā tikai vakar piestiprināti. Šķautnes mirdzēja lampas gaismā gluži kā kristāla asaras.

-    Neticami, cik tu esi līdzīga viņai, Rajs sacīja.

-   Es neesmu tāda eksperte ka māte, bet droši zinu, ka tā ir vismaz četrsimt gadus veca.

-    Vai tās vienmēr glezno uz tik bieziem koka dēļiem?

-    Lielākoties.

Rajs novērtēja ikonas svaru.

-    Pietiekami biezs, lai vidus varētu būt tukšs.

Zoja pielēca kājās un noliecās pie Raja, lai ciešāk apskatītu ikonu.

-    Vidus ir tukšs, jo tajā kaut kas paslēpts? Gluži kā krievu matrjoškās, ko saliek vienu otrā?

Lai gan Rajs ikonu uzmanīgi sakratīja, iekšā nekas nenograbēja. Viņš to atkal apgrieza otrādi, un abi centās sameklēt kādu salaiduma vietu vai eņģīti vispirms aizmugurē, tad sānos, taču neko neatrada. Koks šķita viengabalains.

-    Labi, Rajs teica. Tā bija tikai ideja. Ja ikona tiešām ir tik veca kā izskatās un ja šie akmeņi ir īsti, tā noteikti ir visnotaļ vērtīga. Varbūt tā nemaz nav slēptuve. Varbūt tas ir tikai vērtīgs mākslas priekšmets, kuru savā īpašumā cenšas iegūt negodigi kolekcionāri. Piemēram, tava māte.

-    Bet paliek tā mikla, kuru Katja uzrakstījusi uz pastkartes, Zoja iebilda, atkal iebāzdama roku audekla somā. Sākumā es domāju, ka tā saistīta ar Dāmu un vienradzi, taču tie gobelēni bija tikai veids, kā aizvilināt mani uz greifa veikalu. Ja nu šī mīkla ir atslēga iekļūšanai kaulu altāri? Varbūt palīdzēs mums noskaidrot, kas ir šis altāris un kur tas atrodas.

Viņa pasniedza pastkarti Rajam, kurš pārtulkoja tekstu angliski un skaļi nolasīja:

Asinis ieplūst jūrā jūra pieskaras debesīm No debesīm krit ledus Uguns izkausē ledu Vētra nopūš uguni Un plosās visu nakti Bet asinis atkal ieplūst jūrā Bezgalīgi.

-   Ko tas, tavuprāt, nozīmē? Zoja vaicāja.

-    Nav ne jausmas.

Pēc sejas vaibstiem Zoja centās uzminēt, vai Rajs nemelo, taču viņš prasmīgi slēpa savas patiesās domas.

-   Un, galvenais, Zoja turpināja, kāds tam visam sakars ar Kenedija slepkavību? Es atsakos ticēt, ka vecmāmiņa bija iesaistīta divās atsevišķās sazvērestībās. Vienam cilvēkam nevar tik totāli neveikties.

Tanī brīdī Raja acīs parādījās kaut kas nežēlīgs, taču tikpat ātri arī nozuda, un Zoja nespēja izprast tādu pārmaiņu. Zoja jau grasījās atgādināt, ka tagad ir viņa kārta stāstīt, bet viņš visnotaļ nevērīgā tonī pajautāja:

-   Vai esi pārliecināta, ka lādītē nekā cita nebija? Papurinājusi galvu, Zoja cieši vērās Rajam acīs.

-   Kad atradu aiz oderes Merilinas Monro fotogrāfiju, tad visu vēlreiz rūpīgi pārmeklēju. Nekā cita nebija. Kāpēc lai būtu? Vai tu domā, ka tur kaut kam vajadzēja būt? Piemēram, kam?

Kad abu skatieni sastapās, Raja acis pauda dziļas, neskaidras sāpes. Tās pašas, kas atklājās dzīvoklī, kad viņi bija noskatījušies filmu.

-   Amuletam, Rajs paskaidroja.

-    Pag! Kaulu altāris ir amulets? Kā tu zini? Un kas… Rajs pacēla roku.

-   Es tev izstāstīšu visu, ko zinu, Zoja. Kā jau mēs vienojāmies. Bet jāsāk ir no paša sākuma. Ar mana tēva atzīšanos un mana brāļa Dominika noslepkavošanu.

Runādams Rajs staigāja šurpu turpu pa ģērbtuvi. Bridi, kad viņš stāstīja par ierašanos baznīcā, kur uz grīdas ar kritu uzvilkta viņa brāļa līķa kontūra, Zojai nācās novērsties, jo Raja sejā atspoguļojās sāpes un ciešanas.

Viņš atkal apsēdās krēslā, atbalstīja elkoņus uz ceļgaliem un nopētīja savas kopā saņemtās plaukstas. Balss šķita mierīga, taču pirkstu kauliņi no sasprindzinājuma bija kļuvuši gluži balti.

-    Tagad tu zini, kāpēc es neļāvu nošaut to kuci. Jā, mums viņa vajadzīga dzīva, kamēr noskaidrojam, kam viņa kalpo, taču patiesībā es nogalināšanas privilēģiju gribēju iegūt sev. Tobrīd es domāju tikai par to stundu, ko pavadīju Meksikas līcī, elpodams gaisu no automobiļa riepas. Un par izrāpšanos Portbolivāras krastā, lai noskaidrotu, vai Dominiks paguvis pierakstīt tēva tā saukto atzīšanos. Viņš rūgti iesmējās. Es varēju palikt līča dibenā un domāt par to simts gadus, taču tik un tā man nekļutu skaidrs, kas patiesībā bijis mans tēvs.

-    Man ļoti žēl, Raj, Zoja teica. Man pat iedomāties grūti, kā cilvēks jutas, kad tā zaudē brāli. Un tad uzzina, ka tēvs… Viņas balss apsīka. Tādas emocijas ietērpt vārdos tiešām bija ļoti grūti.

Kādu brīdi Rajs klusēja, raudzīdamies uz dūrēs sažņaugtajam rokām, un tad sacīja:

-    Kamēr cilvēks aug, viņam ne prātā neienāk, ka tētis nav gluži tāds, kādu viņš redz katru dienu. Man tika stāstīts, ka viņš dzimis nelielā rančo Teksasas austrumos, netālu no Luiziānas štata robežas. Rajs sekli iesmējās un papurināja galvu. Reiz mēs uz turieni aizbraucām, lai apskatītu veco māju, taču tagad es vairs neesmu pārliecināts, kam vispār ticēt. Tā māja taču varēja piederēt ikvienam!

-    Raj, nevajag…

-    Nē, tev tiešām jāzina viss. Rajs pasniedzās pēc žaketes, ko bija pakāris uz krēsla atzveltnes, no iekškabatas izņēma dubļiem notašķītu plastikāta maisiņu un pasniedza to Zojai. Bet labāk lai runā mans tēvs.

Zoja izvilka no maisiņa biezu papīru žūksni, atlocīja lapas, ielūkojās Raja nobālējušajā sejā un sāka lasīt.

Raj, te būs viss, ko tētis man izstāstīja pirms nāves. Es spēju vien pēc atmiņas atkārtot viņa vārdus, un jau pēc brīža man likās, ka viņš atkal to stāsta pats ar manu roku stāsta Tev.

Viņš loti gribēja, lai pēdējā stundā blakus esi Tu, taču viņam nācās iztikt ar mani Man ir grūti pateikt, cik daudz šajā stāstā ir no tēva un cik no manis. Par to spried Tu pats. Bet, lūk, ko viņš teica…

Divdesmit devītā nodaļa

r

Viss sākās ar Katju Orlovu un kaulu altāri, bet beidzās ar slepkavību. Turklāt ne parastu slepkavību, bet īstu slepkavību. Baisu slepkavību.

Redzi, es biju tas cilvēks zālainajā paugurā.

Jā, tu pareizi dzirdēji. Es nošāvu prezidentu Džonu Ficdžeraldu Kenediju. Arī Lī Hārvijs Osvalds uz viņu šāva, varbūt pat trāpīja, bet varbūt viņa raidītā lode ievainoja Teksasas gubernatoru, jēziņ, kā to puisi sauca? Konorss? Konelijs? Apmēram tā. Jocīgi, ka nevaru atcerēties uzvārdu, lai arī… Bet viņš man vienmēr ir bijis vienaldzīgs. Svarīgākais bija paturēt prātā, ka man jāiešauj galvā. Un tas prezidentam bija liktenīgais šāviens. Apsūdzēts, protams, tika Lī Osvalds, kaut gan daudzi nenoticēja, ka viņš strādājis viens. Tas tikai pierāda, ka nevar apmānīt vienmēr un visus. Kas tad bija vecais, labais Lī Osvalds? Muļķa komunists, kuru mēs pasviedām kā grēkāzi.

Toties nāvējošo lodi raidīju es.

Bet es steidzos priekšā notikumiem. Patiesībā viss sākās kādā jūlija naktī gadu pirms Kenedija nogalināšanas. Naktī, kad es pirmo reizi uzzināju par kaulu altāri. Mēs sēdējām sarkanajos Holivudas "Brūnā katliņa" ādas krēslos, ēdām dārzeņu salātus un dzērām apmierinošu, taču neadekvāti dārgu piecdesmit devītā gada St.-Ēmilion. Tur biju es, mana līgava Katja un Merilina Monro.

Jā, tā pati Merilina Monro. Filmu zvaigzne.

Šie divi vārdi tik precīzi raksturo viņu, taču šķiet visnotaļ netaisnīgi. Tāpat kā visi pārējie miljons vārdu, kas uzrakstīti par viņu. Varbūt tāpēc, ka mēs visi skatāmies uz viņu mūsu ilūziju un melu ekrānā.

Vismaz es.

Pirms tā vakara es izspiegoju Merilinu Monro septiņus mēnešus, un ar to es domāju oficiālu, sankcionētu spiegošanu.

Dienā es studijā Tiventieth Century-Fox biju atbildīgais par filmēšanas vietu meklēšanu, taču tas bija tikai aizsegs, ko sagādāja mans darba devējs, Centrālā izlūkošanas pārvalde. Par spīti Makārtija fiasko, spēki Lenglijā bija pārliecināti, ka Holivuda ir īsts antiamerikānisma perēklis. Mans uzdevums bija iedraudzēties ar vietējiem, lai varam nošķirt bīstamo komunistu sēklu no pelavām.

Personīgi es uzskatīju, ka tāds pienākums ir daudz vienkāršāks par aktīvu iesaistīšanos operācijās, tādēļ es velti šķiežu savu laiku un talantu. Pirms tam es strādāju Kongo, kurp mani sūtīja nogalināt paris cilvēku, kas tā arī paliks nezināmi, līdz ar to nozīmējums uz Losandželosu man šķita visnotaļ garlaicīgs.

Bet tas kļuva daudz interesantāks, kad Savienoto Valstu prezidents iesaistījās pārgalvīgajās un valsts drošībai bīstamajās attiecībās un atklatajās sarunās ar aktrisi, kas barbiturātus rij gluži kā konfektes. Varenie ļoti sanervozējās, kad to uzzināja. Varbūt tāpēc, ka Merilina savulaik bija precējusies ar dramaturgu Arturu Milleru, kuram reiz neizsniedza pasi, jo viņš "atbalstījis komunistu kustību".

Līdz ar to iepazīšanas ar Merilinas draudzeni Katju Orlovu, aicināšana uz satikšanos bija tikai pienākums, lai iedraudzētos ar Merilinu pašu. Es pats nolēmu apprecēties ar viņu un joprojām nesaprotu, kādēļ man tas bija vajadzīgs. Varbūt pārsteidzos, garlaicības un Holivudas ārišķīgā spožuma mākts.

Taču domāju, ka tik vienkārši jau nebija. Tolaik es biju tikai divdesmit sešus gadus vecs, dzīves pilns. Biju bārenis bez. ģimenes un draugiem, jo strādāju slepenajā dienestā. Vienīgās sievietes manā dzīvē bija prostitūtas vai gadījuma mīļākās. Katja izrādījās pirmā, kura atzinās, ka tiešām mīl mani. Tā es vēl nekad dzīvē nebiju juties. To laikam sauc par lološanu.

Lai vai kā, man patika but Katjas vīram. Mēs kopā lieliski pavadījām laiku.

Katjai bija astoņus gadus veca meita no cita vīrieša, kas jau sen nozudis no viņas dzīves. Mums izveidojās ģimene, un man tas patika. Anna Larisa, tā sauca meiteni, četru gadu vecumā gandrīz nomira no leikēmijas, man šķiet, tomēr atlaba, un Katja viņu pēc tam šausmīgi izlutināja. Lai gan viņa nebija slikts bērns. Tikai grūti savaldāms.

Tātad, man patika gan Katja, gan viņas meita, gan "darbs" studijā, kur es iepazinos ar slavenām filmzvaigznēm. Taču tas nebija pats labākais. Interesantākais un brīnišķīgi ironiskākais bija kaut kas cits, proti, CIP tik aizņemta komunistu meklējumos aiz katras aktrises brunčiem un zem katra režisora gultas pat nenojauta, ka viņu Holivudas spiegs Maiks O'Melijs patiesībā bija VDK sūtīts kurmis.

"Kāpēc?" tu jautā. Kāpēc es biju kurmis, kas pārdod savas valsts noslēpumus ienaidniekam no komunistu valsts?

Redzi, viss sākas ar mazumiņu. Es pārtērējos ar likmēm zirgu skriešanās sacensībās un nonācu kada augļotāja atkarībā. Viņš piedraudēja iešaut man kājā, ja es nesamaksāšu parādu. Kad termiņš tuvojas un es kritu izmisumā, puisis atnāca un piedāvāja tūkstoti dolāru, ja es uzzināšu dubulta aģenta vārdu Mehiko. Toreiz es vēl nesapratu, ka, spēris pirmo soli, es būšu spiests spert ari nākamos, jo atpakaļceļa vairs nav. Pēc tam bedre, ko tu pats sev esi izracis, kļūst arvien dziļāka un dziļāka.

Nedomāju, ka esmu piedzimis ar sirdsapziņu, jo man bija vienalga, ka es nododu cilvēku un viņu pēc tam nogalina. Un pēc tam? Arī pēc tam man bija vienalga.

Pie reizes es tev pateikšu vēl kaut ko. Man patika spiegu spēles slēpšanās un meli, ziņu pienešana abām pusēm. Jā, patika arī nogalināt. Man tā bija tikai spēle, un es labprāt tajā piedalījos.

Tātad mēs ar Katju un Merilinu kādā brīnišķīgā sešdesmit otrā gada vasaras vakarā sēdējām "Brūnajā katliņā".

Merilina bija, kā pati mēdza teikt, "nomaskējusies", turklāt jāatzīst, ka veiksmīgi. Platīnblondos matus viņa bija nosegusi ar šalli, iztikusi vispār bez kosmētikas, atklājot vasarraibumus un skaidrās brūnās acis, un man nemaz nelikās tik salkana. Mugurā viņai bija pavisam lēta kleita ar sīkām sārtam puķītēm. Dievs vien zina, kur viņa tādu izrāvusi, varbūt iegādājusies Mnci/'s universālveikala nocenoto preču nodaļā. Bet viņa tajā izskatījās ļoti valdzinoša, un dažās pozās viņu pat varētu arestēt par piedauzīgumu sabiedriskā vietā.

Taču vislabākā, ģeniālākā maskas daļa, manuprāt, bija izmainītā gaita. Viņa vairs negrozīja gurnus, kā parasti mēdza darīt. Nē, šoreiz tas bija īsts, simtprocentīgs seksapīls. Viņa bija vienkārši Merilina Monro. Ja šo kustību varētu patentēt, to pārdotu gluži kā vingrošanas riņķi, un viņa nopelnītu kaudzi naudas.

Un smieklīgākais ir tas, ka naudas viņai netrūka. Par piedalīšanos filma "Kaut kam ir jānotiek" viņa saņēma simts tūkstošus, kas tolaik bija liela summa, lai gan Elizabetei Teilorei par "Kleopatru" maksāja miljonu un filmzvaigznei ir jādzīvo kā īstai filmzvaigznei…

Tātad, tovakar Merilina bija "nomaskējusies", taču nokārtojusi, ka zāles pārzinis mūs nosēdina netālu no viņas vietas pie "Slavas sienas" tām ierāmētajām slavenu un varbūt ne tik slavenu filmzvaigžņu un citu ievērības cienīgu Holivudas personu karikatūrām, kas aizsākās tūkstoš deviņsimt divdesmit devītajā gadā. Vēl viņa parūpējās, lai nodalījumā var pieslēgt tālruni un viesmīlis var atnest aparātu, ja gadīsies kāds svarīgs zvans. Mēs tikko bijām apsēdušies, kad pienāca kāda meitene, piedāvādama nopirkt cigaretes un par dolāru uzņemt fotogrāfiju. Merilina teica:

-   Protams, mīļumiņ! Kāpēc gan ne?

Man tas izklausījās neloģiski aiziet inkognito uz kādu vietu, kur tevi tāpat visi pazīst. Ikreiz, kad biju kopā ar šo sievieti, es to nekādi nespēju saprast. Bet varbūt es gluži vienkārši nebiju viņu redzējis brīdī, kad viņa netēlo.

-   Pietiek ar vienu skatienu uz viņu, lai saprastu, ka tā ir slavena filmzvaigzne, Katja reiz man teica. Bet sirdī viņa jūtas kā pārbijies skuķēns, kas bažījas, ka, palikusi bez blondajiem matiem un izcilajām krūtīm, viņa būs tukša vieta. Viņa grib, lai viņu mīl tādu, kāda viņa ir, bez nosacījumiem, nevis kā seksa objektu.

Mīlestība bez nosacījumiem. Jā, izklausījās pareizi, bet es jau sen biju atklājis, ka savi nosacījumi ir it visam. Bet varbūt tieši tā var izskaidrot, kāpēc pasaulslavenā zvaigzne kļuva par operatora izsūtāmās labāko draudzeni.

Jo Katja Orlova mīl bez nosacījumiem.

Tovakar "Brūnajā katliņā" mēs ēdām dārzeņu salātus, un Merilina tik raksturīgajā čukstu manierē sāka runāt par seksu.

-   Ja "Oskarus" dāļātu par izlikšanos gultā, viņa sacīja, tad man uz kamīna malas vairs nebūtu vietas galvenajām balvām. Dažkārt es izcili notēloju, un mīļākie tiešām notic, ka esmu pabijusi baudas virsotnēs.

-   Nedomāju, ka viņi tic no sirds, es iebildu, domās nospriezdams, ka daudziem Merilinas mīļākajiem patiesībā bijis vienalga, vai viņa sasniedz orgasmu vai dzied "Aleluja".

Viņa saviebās, taču acīs dejoja jautras liesmiņas, jo viņai patika tāda ķircināšanās. Varbūt tanī brīdī viņa pat iztēlojās, ka es gribu mesties ar viņu gultā. Jā, varu atzīties. Es tiešām par to domāju. Neesmu taču mironis.

Tad smaids izplēnēja, un pie galdiņa iestājās savāds klusums, ko pārtrauca Katja, Merilinas glābēja:

-Tu, mīļā, šodien nemaz neēd salātus, tikai stumdi tos pa šķivi. Tev jāpaēd, citādi novājēsi.

Merilinai tādi vārdi patika, un viņa pasniedzās, paspieda Katjai roku un atkal iesmējās.

-   Džekam patīk, ka esmu vāja. Atklāti, protams, viņš to nekad nav apgalvojis, bet esmu pārliecinātā, ka vēl nesen viņš uzskatīja mani par pārāk resnu. Viņam patīk, ja pozēju viņam, ģērbusies vienīgi kažokā. Tad es tā papurinu plecu, un kažoks noslīd…

Mēs ar Katju saskatījāmies, taču neko neteicām. Merilinai mūsu klātbūtne netraucēja, vai ari viņa bija pārāk aprobežota, lai aizdomātos, cik savādi skan tāda bezrūpīga pļāpāšana par milēšanos ar Savienoto Valstu prezidentu.

-    Atklāti sakot, Džeks mīlējās kā puišelis, Merilina turpināja, taču tas sanāk tik mīļi. Turklāt tam ari nav nozimes, jo viņš gandrīz vienmēr runā ar mani par politiku un tamlīdzīgi. Viņš pret mani izturas kā pret cilvēku ar smadzenēm, lai gan man ir tikai pupi un pakaļa.

Es iepletu acis. Mana roka ar dakšiņu sastinga pusceļā līdz mutei, bet prāts centās apstradāt šo nejaušo informāciju. Atcerējos slepenos failus, ko biju lasijis par prezidenta mīlas dēkām. Par orģijām Baltā nama peldbaseinā, neskaitāmajām vienas nakts jeb, precīzāk sakot, trīsdesmit minūšu draudzenēm, teju nebeidzamo elegantu un ne tik elegantu sieviešu straumi. Atsaucu atmiņā viņa izteikumus par šim sievietēm. Viņš tās sauca par "vāveritēm", kam ir pupi un pakaļas.

Un te nu man pretī sēdēja Mis Seksapila Iemiesojums, kura uzskata, ka prezidents pratis novērtēt viņas smadzenes!

-   Džeimss Džoiss tiešām izpratis cilvēka dvēseli, kā tev šķiet? Merilina vaicāja, un neprasi man, kā viņa no stāsta par milēšanos ar prezidentu tika līdz angļu literatūrai. Es lasīju Mollijas Blūmas psiholoģiskās pārdomas… redzi, es vārdos varu but tikpat gudra ka tu, Maik… Jā, Džoiss ir vīrietis, kas raksta par izjūtām, ko sieviete allaž patur pie sevis, bet viņš tās izprata, vai ne? Visas mūsu sāpes un nedrošību. Es lasīju ari Šekspīru, gabaliem mācījos no galvas, jo domāju, ka varētu uzstāties ar priekšnesumu Merilinas Monro Šekspīra filmu festivālā. Es parādīšu visas viņa slavenākās lugas no sievietes skatupunkta.

-    Ak, mīļā, lieliska ideja! Katja iesaucās. Un es sapratu, ka aizrautība viņas balsī nav tēlota. Viņai bija plaša sirds; ja viņa ticēja cilvēkam, tad no matu galiņiem līdz papēžiem. Sievietes Šekspīrs. Tā noteikti ir iespēja parādīt visiem, cik lieliska aktrise tu esi!

Merilina plati pasmaidīja.

-   Esmu pārliecināta, ka iegūšu "Oskaru" par vienu vai pat vairākām Šekspīra sieviešu lomām. Nesmejies, Maik!

-   Nemūžam, es atbildēju. Ja kāds arī ir pelnījis šo balvu, tad tas noteikti biju es tanī brīdī.

-    Ak, Katja, Merilina sacīja manai sievai, tu pat iedomāties nevari, cik ļoti es par to gribu aprunāties ar Džeku, uzklausīt viņa viedokli. Reiz es mēģināju sazināties ar viņu, bet noskaidrojās, ka viņam mainīts numurs, tas īpašais, ko viņš man iedeva zvanīšanai uz Ovālo kabinetu. Piezvanīju uz komutatoru, taču mani nesavienoja.

"Tā, tā, tā," es domās spriedu. "Vakars kļūst arvien interesantāks."

Es atcerējos pirms dažām nedēļām sarīkoto demokrātu partijas ziedojumu vākšanas pasākumu Medisona laukumā. Protams, piedalījās arī Merilina savā garajā palantīnā un divpadsmit tūkstošus dolāru vērtajā Žana Luī pērlīšu kleitā, burtiski izstarodama seksu un nuligi dziedādama "Daudz laimes dzimšanas dienā, prezidenta kungs". Vēl atklātāk un tiešāk par savām attiecībām viņa paziņotu vien tad, ja aizietu uz šovu "Kas es esmu?" un pateiktu: "Es mīlējos ar Džonu Ficdžeraldu Kenediju."

Tādēļ nav jābrīnās, ka pēc tās nakts prezidenta komanda reaģēja tik strikti. Labāk vēlāk nekā nekad. Dēka sākās decembri, un Vašingtonā viss kļuva zināms visiem. Arī presei, taču pirmajās lappusēs tādas ziņas nelika, baidīdamies aptraipīt valdības labo slavu. Nu, vismaz tā viņi apgalvoja. Pie velna, varbūt viņiem gluži vienkārši patika Džeks, un viņi sapņoja par viņa pārvēlēšanu amatā. Turklāt vairāki žurnālisti, tostarp puiši no Washington Post, tika aicināti uz Balta nama peldbaseina ballītēm.

Un pēkšņi uzradās Merilina, kas visiem iegrūž sejā tādu notikumu. Toreiz septembri bija gaidāmas senatora vēlēšanas, kurās startēja ari brālītis Tedijs, bet administrācijā vēl nebija atguvusies no Cūku līcī piedzīvotā fiasko, tādēļ skandāls ap Baltā nama mīlas dēkām noteikti nebija vajadzīgs un nedrīkstēja pieļaut, ka pasaules slavenākā sieviete aptraipa nevainojamo Kamelotas tēlu.

-    Beigu beigās man izdevās aprunāties ar Bobiju, Merilina turpināja. Mēs satikāmies tovakar, kad dziedāju "Daudz laimes". Viņš pēdējās nedēļās man daudz palīdzēja. Viņš ir lielisks cilvēks, kam var stāstīt par savām bēdām un sapņiem.

Kopā ar bekona gabaliņu es noriju ari smieklus un gandrīz aizrijos. Katja mēģināja draudzeni mierināt, taču viņas pierē parādījās raižu rieva.

Merilina uzlika elkoņus uz galda, paliecās mums tuvāk un zagšus palūkojās apkārt, it kā aiz podos sastādītajām palmām slēptos kāds spiegs.

-   Jūs jau droši vien esat dzirdējuši tās baumas par mani un Bobiju. Tā vien liekas, ka pēkšņi Holivudā aptrūcies sarunu tematu.

-   Bet viss ir miglā tīts, es sacīju. Katja man iespēra pa apakšstilbu.

-   Tie ir meli. Protams, mēs mīlējāmies, bet tad es uzzināju, ko par mums runā… nē, tie ir meli.

Roberts Kenedijs, prezidenta brālis un Savienoto Valstu tieslietu ministrs, tovasar bieži uzturējās Holivudā, lai aicinātu ekranizēt savu grāmatu "Ienaidnieks starp savējiem", bestselleru par viņa krusta karu pret organizēto noziedzību. Es droši zinu, ka Santamonikas pludmales namā, kas piederēja Bobija svainim Pīteram Lofordam, tika sarīkotas dažas trakulīgas ballītes. Namā ir daudz guļamistabu, taču mēļoja, ka Bobijs un Merilina vislabprātāk to darīja vannā.

-    Manuprāt, tās baumas nākušas ausīs arī Bobijam, Merilina stāstīja. Jo pēdējā laikā ar viņu notiek jocīgas lietas. Tā vien šķiet, ka mūs mēģina izšķirt, tāpat kā mani un prezidentu.

Es jau pavēru muti, taču Katja atkal man iespēra, un es neko neteicu.

Bet Merilina šķita nolasījusi manas domas, it kā tās komiksu zīmējumu veidā butu parādījušās man uz pieres.

-    Maik, es neesmu stulba, viņa sacīja un vienlaikus izskatījās gan sapņaina, gan skarba. Es vēl nodomāju, ka tas ir īsts tēlošanas meistardarbs. Manuprāt, viņi pārliecinājuši Bobiju, ka es par visu izpļāpāšos preses konferencē, jo viņš teica… Es varēju apzvērēt, ka viņa gribēja pavēstīt kaut ko sevišķi sulīgu, bet tad pārdomāja un turpināja: Džeks atsūtīja pie manis uz māju cilvēku, lai tas paziņo, ka viss ir beidzies. Būtu vismaz saņēmis drosmi un atvadījies pats.

-    Ak, Merilina! Katja pasniedzās un pieskārās viņas rokai. Tu taču zini, kādi ir vīrieši. Viņiem nepatīk scēnas.

-    Vai tiešām visi vīrieši ir tādi, Maik?

Man bija grūti skatīties viņai acis. Tā vien šķita, ka viņai tūdaļ lūzis sirds. Tiešām lūzīs, un mani tas pārsteidza. Biju pārliecināts, ka sievietes, kam ir tik daudz mīļāko, skaidri apzinās realitāti. Vai tiešām Merilina domāja, ka Džeks šķirsies no Žaklīnas un apprecēs viņu?

-   Godīgi? es pārvaicāju. Mēs drīzāk ļausim, ka mūs sacepina eļļā, uzdur uz mieta un dzīviem nodīrā ādu. Kad runa ir par sievietēm, mēs visi esam gļēvuļi. Ikviens no mums.

Merilina nopietni palocīja galvu, it kā es tikko būtu atklājis dzīves lielāko noslēpumu, un pirmo reizi man, Maikam O'Melijam, kļuva viņas žēl. Katja bija man izstāstījusi par Merilinas bērnību. Dzimusi ārlaulībā, māte bieži vien ārstējusies trakomājās, bet viņa mētāta no viena bāreņu nama uz otru, no vienas audžuģimenes uz otru. Negribēta un nemīlēta. Un tādēļ viņa kļuva par seksa dievieti, par sievieti, kuru vīrietis nespēj atstāt. Bet nu viņa pamesta kā vakardienas ēdiena palieka. Jā, stulbi, bet vienlaikus skumji, ka viņa nav sapratusi, ar ko tas viss beigsies.

Tad viņa pateica kaut ko tādu, kas mani gandrīz notrieca no kājām.

-   Es tikšu tam pāri, jo pirmo reizi mūžā jūtos garā stipra. Jā, es zinu, ka nav mūžīgs tas, kas man pieder… slava nāk un iet, kā mēdz teikt. Ja tā iet, lai aiziet, bet es izdzīvošu, jo zinu savu patieso vērtību. Zinu ne tikai to, ko varu izdarīt, bet arī to, kas man obligāti jāizdara.

Katja pasniedzās pāri galdam un satvēra Merilinas roku.

-   Tu vienmēr esi bijusi stipra. Un sīksta. Citādi nebūtu tikusi tik tālu.

Merilina veltīja draudzenei drebošu smaidu.

-   Tu allaž saskati mani labo, Katja. Tāpēc es tevi mīlu. Bet es ne vienmēr esmu redzējusi sevī labo. Līdz šim. Tāpēc viņiem, tiem komutatora darbiniekiem un skarbajiem vīriem tumšajos uzvalkos, nevajag uztraukties par mani. Es viņu nekad vairs netraucēšu.

-   Es zinu, ka tas būs smagi, bet tu tiešām rīkojies ļoti pareizi, Katja sacīja, taču joprojām šķita uztraukusies. Bet varbūt, tāpat kā es, nezināja, kāds būs šī vakara iznākums. Lai gan nojauta, ka laimīgas tās beigas nebūs.

-   Jā gan, zinu, Merilina iesaucās. Jo patlaban es Džekam esmu vajadzīga vairāk nekā jebkad. Šis cilvēks var mainīt valsti. Viņš man izstāstīja savu sapni, tādēļ es visu zinu. Ja viņam izdosies, neviens bērns vairs necietīs badu, neviens negulēs uz ielas un nemeklēs pārtiku atkritumu konteineros…

Viņa vēl ilgi turpināja tādā garā, taču frāzes atgādināja priekšvēlēšanu kampaņas muļķību sliktākos paraugus, tāpēc es vairs neklausījos un izklaidējos, mēģinādams pazīt karikatūrās attēlotos personāžus.

Un pēkšņi izdzirdēju, ka viņa teic Katjai:

-   Tāpēc es iedošu viņam tavu maģisko amuletu. Tavu kaulu altāri. Lai viņš dara visu, kas jādara. Vismaz tā es viņam palīdzēšu.

"Kaulu altāris?" es nobrīnījos.

Izklausījās tik neloģiski, ka es gandrīz neievēroju Katjas reakciju. Es par to biju lasījis tikai grāmatās, taču Katja tiešām kļuva balta kā krīts, it kā būtu saņēmusi dūrienu kaklā un asinis aiztecējušas prom.

Beidzot atguvusies, viņa aizsmakušā balsī nočukstēja:

-    Merilina, lūdzu! Tas taču bija mūsu mazais noslēpums. Tu apsolīji!

-    Zinu un grasījos to glabāt, tiešām. Bet tas bija agrāk. Viņš jūtas slikti, Katja. Sliktāk, nekā cilvēki domā. Viņu moka Adisona slimība, viņam visu laiku sāp. Tādēļ es gribu iedot to amuletu. Ja viņam tiks dota iespēja, labajiem darbiem nebūs gala.

Katja bija nolikusi rokas uz galda un piekļāvusi virsmai tik cieši, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Es satvēru vienu viņas delnas locītavu un paspiedu to, lai pievērstu uzmanību.

-    Kas tas par kaulu altāri?

Uz mani Katja pat nepaskatījās. Vien noteica:

-   Paklausies, Merilina! Tu nekādā gadījumā nedrīksti atdot… maģisko amuletu prezidentam Kenedijam.

-   Kāpēc ne? Paskat, kā tas palīdzēja man! Vispirms jau ar tām sīkajām problēmām pagājušajā mēnesī.

Par "sīkajām problēmām" viņa nodēvēja garās brīvdienas, ko Merilina bija paņēmusi, lai aizbēgtu no pilsētas. Dienu vēlāk Katjai kāds nakts vidu piezvanīja, un viņa aizskrēja, man neko nepasakot. Atgriezusies pēc divām dienām, Katja šķita bāla, satricināta līdz sirds dziļumiem, tomēr kategoriski atteicās man paskaidrot iemeslus. Taču man bija aizdomas, ka Merilinas "sīkās problēmas" ir saistītas ar neizdevušos abortu.

-    Pēc tam tas palīdzēja man beidzot atbrīvoties no sinusa infekcijas, Merilina turpināja. Studijas vadība un Kjūkora kungs apgalvo, ka es tikai slinkoju. It kā cilvēks nevarētu saaukstēties! Un pēc tam sāka uzskatīt mani par garīgi slimu, jo es nespēju atcerēties tekstu, bet toreiz jutos tik slikti, ka nevarēju pat divus vārdus salikt kopā. Taču tagad mans prāts ir skaidrs un ass. Vai stāstīju, ka mācos no galvas Šekspīru? Un esmu atguvusi formu, tu pati tā teici. Esmu tik slaika un pievilcīga kā vēl nekad mūžā. Turklāt naktīs man gandrīz vienmēr izdodas aizmigt. Ak, Katja, tu pat iedomāties nespēj, cik lieliski ir izgulēties!

-    Par ko viņa runā? es jautāju Katjai. Ko tu viņai esi iedevusi?

Katja neatbildēja, bet Merilina atpogāja kleitas apkakli un izvilka sudraba ķēdīti ar sīciņu pudeļzaļa stikla amuletu apmēram ikšķa naga lielumā. Es paliecos tuvāk, lai apskatītu savādo priekšmetu. Amuletam bija cilvēka galvaskausa forma ar siciņu sudraba sprūdu. Stiklā bija ieskrāpētas savādas zīmes, gluži kā rūnas.

-    Nosaukums gan ir jocīgs, Merilina sacīja. Kaulu altāris. Gluži kā otrās kategorijas šausmu filmās. Bet tad es sāku domāt… skelets ir cilvēka iekšējais karkass, tāpat kā tērauda sijas debesskrāpim… un kaulu altāris stiprina tevi no iekšpuses, tātad nosaukums ir visnotaļ piemērots.

Tad es nomierinājos un atlaidu Katjas roku. Viņa to piespieda krūtīm, berzējot manas plaukstas sarkanos nospiedumus. Un es sajutos nelāgi, jo biju nodarījis viņai sāpes. Par kaulu altāri dēvēja kaut kādus krievu tautas medicīnas pekstiņus, par kuriem viņa runāja ikreiz, kad es tikai iekāsējos. Kaut kādus raganu māņus, ko viņas māte atvedusi līdzi no Sibīrijas. Tritona acs, krupja mats un tamlīdzīgas muļķības ar kādu uzmundrinošu halucigēno sēņu piedevu.

"Acīmredzot Merilina," es nodomāju, "tiešām norijusi kādu pulverīti, viņai todien necereti paveicies, un viņa noticējusi, ka tas noticis burvju lidzekļa iespaidā. Un naivi nospriedusi, ka varētu maģiju izmantot arī federālā līmenī."

Bet ar Savienoto Valstu prezidentu neko tādu nevar izstrādāt, jo tūdaļ tev uz astes uzsēdīsies visdažādākās federālās iestādes. Nav brīnums, ka nabaga Katja pārbijās līdz nāvei; iespējams, viņa jau iztēlojās, kā prezidenta apsardzes dienesta vīri uzliek viņai rokudzelžus un uzrāda aresta orderi.

Tovakar gan izskatījās, ka viņa ir nomierinājusies, un es laimīgs secināju, ka viņai sejā atgriežas krāsa. Pat raižu rieva pierē bija pazudusi.

Katja aplika roku Merilinai ap vidukli un piespieda slaveno aktrisi sev cieši klāt.

-   Tu esi tik labsirdīga, ka brīžiem kaitē pati sev. 1 .abak par to vairs nerunāsim, citādi kāds vēl noklausīsies, kaut ko pārpratis, aizskries uz avīzi, un rīt visa dzeltenā prese būs pilna ar šausminošiem virsrakstiem, kur galvenais būs tavs vārds.

Merilina iesmējās un paslēpa sīko stikla amuletiņu zem kleitas. Un es kā muļķis nospriedu, ka ši ir pēdējā reize, kad es redzu kaulu altāri vai dzirdu par to.

Vēlāk mēs trijata stāvējām zem sarkanās restorāna markīzes un gaidījām, kamēr kalpotājs atstūrēs mūsu mašīnu.

Es nopētīju Holivudas bulvāra un Vainstrītas krustojumu. Neona gaismas apspīdēja ietves, kurās valdīja dzīva rosība. Garam pabrauca Cadillac automobilis ar nolaistu jumtu un milzīgiem pakaļējiem spārniem; auto radio pilnā skaļumā raidīja Mazās Evas The Loco-Motion. Automobilī sēdēja vairākas meitenes ar uzkasītām frizūrām, pieguļošiem džemperīšiem un acim, kurās jaušami sapņi par slavu. Es pēkšņi atcerējos, ko Merilina reiz bija teikusi, ka Holivuda ir vieta, kur tev maksā tūkstoti dolāru par skūpstu un piecdesmit centus par dvēseli.

Tobrīd Katja un Merilina bija pagājušas nostāk un sarunājās, galvas kopā sabāzušas. Es atkal aizdomājos par viņu dīvaino draudzību. "Kaut kas taču viņas saista," es prātoju, "un tā nav tikai Merilinas vientulība un manas sievas pārspīlētā lojalitāte pret cilvēkiem." Taču es līdz pat mūža galam tā arī neesmu sapratis, kas ir šis "kaut kas". Laikam jau pasaulē ir dažas lietas, ko gluži vienkārši nevar izskaidrot.

-    Es neko nenožēloju, Merilina sacīja, un laternas gaismā iemirdzējās viņas asaras. Es zinu, ka visu laiku to atkārtoju, taču tā arī ir. Bet… Vai tad nebūtu jauki, ja mēs ar Džeku butu kopā?

Arī Katjai vīdēja miklums acīs.

-   Tā nenotiks, mīļumiņ. Viņš ir prezidents, un viņa dzīve nepieder viņam pašam. Bet tu taču zini, ka esi darījusi viņu laimīgu-

Merilina dziļi ievilka elpu un iekoda lūpā.

-   Jā, bet… te valda tada vientulība, vai ne?

Es ilgi vēroju viņu un, jāatzīst, arī skumu, jo tobrīd man viņa ļoti patika. Viņa izstaroja bezgalīgu drosmi, taču es jutu, ka viņai trūkst dzīvesprieka.

Ielas malā apstājās mans Chevrolet Impala automobilis. No tā izkāpa vasarraibumains puišelis ar lielām ausīm. Viņš ar plašu žestu atvēra pasažieru puses durvis un kautrīgi uzsmaidīja Merilinai, kura veltīja zēnam žilbinošu smaidu. Jau grasīdamās sēsties automobilī, viņa tomēr izslējās, paskatījās augšup un norādīja uz sarkanajiem dakstiņiem, neona gaismās liesmojošo restorāna izkārtni un apaļo mēnesi, kas šķita nolaidies uz cepurei līdzīgās ēkas jumta kores.

-    Paskatieties uz mēnesi! viņa mudināja. Tas ir tik liels, apaļš un dzeltens! Gluži kā filmās. Par daudz perfekts, vai ne? It kā tev šajā mirklī vajadzētu mirt, jo visus tos mēnešus, ko tu redzēsi nākotnē, pat salīdzināt nevarēs ar šo.

Trīsdesmitā nodaļa

Pēc mūsu pasēdēšanas "Brūnajā katliņā" es uzrakstīju divus dažādus ziņojumus. Vienā bija banāla un krietni izrediģēta atskaite par to vakaru un Merilinas stāstiem saistībā ar prezidentu un viņa brāli, bet ne vārda par amuletu jeb tā dēvēto kaulu altāri, šo ziņojumu es iesniedzu savam priekšniekam, pretizlūkošanas nodaļas vadītājam CIP Losandželosas filiālē, kur to rūpīgi izlasīs, pienācīgi apstrādās un pēc tam atkarībā no tobrīd valdošajām aizkulišu cīņām iespējams, nosūtīs uz Lengliju.

Otrs ziņojums bija daudz garāks, detalizētāks, atspoguļoja ne tikai vakaru "Brūnajā katliņā", bet arī visu to, ko biju redzējis, dzirdējis un noklausījies pēdējo triju mēnešu laikā, valsts noslēpumus ieskaitot. Šo atskaiti es ieliku vienkāršā brūnā aploksnē. Nākamās otrdienas rītā, precīzi desmitos un desmit minūtēs, es atrados starp Losandželosas publiskās bibliotēkas plaukteņiem un iespraudu aploksni starp diviem noputējušiem sējumiem starp Romas leģiona vēsturi un pamatīgu disertāciju par Katona darbiem.

Pēc tam es laikrakstā Los Angeles Times sāku lasīt sludinājumus par lietotu automobiļu pārdošanu, lai gan neko sevišķu negaidīju, jo mans ziņojums sanāca visnotaļ īss un lielākoties saturēja netiešus mājienus un baumas, nevis izlūka cienīgu informāciju. Tomēr es uzcītīgi lasīju sludinājumus un tavu laimi! pēc nedēļas ieraudzīju: "Pārdod Ford Sportsman, 1947. gads, $ 1 300." Turpat bija arī tālruņa numurs.

Tas bija kodēts ziņojums no VDK starpnieka, kurš manis vākto informāciju nodeva priekšniekiem Maskavā. Mums vajadzēja tikties Holivudas estrādē ceturtajā augustā pulksten vienos dienā.

Ierados es agri.

Holivudas estrāde ir milzīgs brīvdabas amfiteātris, un todien bija tik karsts, ka es novilku uzvalka žaketi un pārmetu to pār plecu. Un tomēr-kad uzkāpu līdz pēdējai skatītāju rindai, mans krekls jau bija izrhircis sviedros.

Es apsēdos tribīnēs, vārstīdams muti gluži kā krastā izmests valis, un nospriedu, ka biežāk jāapmeklē vingrošanas zāle. Noņēmis cepuri, es piedurknē noslaucīju miklo pieri un apbrīnodams nopētīju apkārtni. Tālumā varēja redzēt slaveno uzrakstu "Holivuda", kura baltie burti izvietoti kalnā virs pilsētas un kas iedvesmojis daudzus Merilinai līdzīgus jaunus cilvēkus, bet tikpat daudziem arī sagrāvis lielās cerības.

Dzinēja rūkoņu es sadzirdēju krietni pirms tam, kad ieraudzīju pašu automobili. I lolivudas estrādē redzēt un dzirdēt var jūdzēm tālu tieši tādēļ mans starpnieks bija izvēlējies šo satikšanās vietu.

Parādījās vīrietis no tāda attāluma viņš vairāk līdzinājās skudrai -, kurš izkāpa no auto un devās augšup pa saules nokaitētajam kāpnēm. Dižajā brīnumzemē es strādāju jau divus gadus, taču savu starpnieku biju saticis vien divas reizes. Viņš nestādījās priekšā; ja arī viņš nosauktu savu vārdu, tad tas noteikti būtu izdomāts, tādēļ lielas jēgas no tā nebija.

Kad vīrietis bija ticis līdz priekšpēdējai rindai, es sapratu, ka tas nav mans starpnieks. Šis bija garāks un slaidāks, izturējās citādi gluži kā karavīrs parādes laukumā.

Es jau cēlos kājās, taču tūdaļ atkal apsēdos. Bija par vēlu bēgt, un arī paslēptuvi atrast nebūtu iespējams. Nospriedu, ka žaketi svešais atstājis mašīnā, jo arī viņš bija izmeties kreklā. Ieroča nebija ne pie siksnas, ne pleca makstī, bet vienā rokā viņš nesa pamatīgu papīru kaudzi. Ja ierocis ir paslēpts starp tiem, tad Maiks O'Melijs jau varēja atvadīties no dzīves.

Tad svešais sāka svilpot krievu dziesmu par melnajām acīm. Mani pārņēma tāds atvieglojums, ka man sareiba galva. Es mēģināju uzsvilpot nākamās taktis, taču mute bija pārāk izkaltusi.

-    Nekas. Es, piemēram, nekad nespēju noturēt meldiņu, svešais sacīja, apsēzdamies man blakus. Angliski viņš runāja ar pamatīgu krievu akcentu. Tas ir visnotaļ smieklīgi, vai ne? Pieauguši cilvēki spēlē spiegus.

-    Neskatieties uz mani, es teicu. Es neizdomāju noteikumus.

-   Tas tiesa. Vīrieša lūpas uz mirkli savilkās smaidā. Viņš bija neparasti pievilcīgs, ar violeti zilām acīm un vaigu kauliem, kas šķita asi kā stileti. Raksturojot viņu, varētu lietot krievisko izteicienu "asinis un piens". Ada bija tik bāla, ka lieliski varēja saskatīt ik asinsvadu.

Vēl es nodomāju, ka viņš noteikti daudz nodarbojas ar sportu, jo pēc pārsimts pakāpienu pieveikšanas augusta pēcpusdienas saulē nemaz nešķita aizelsies.

Viņš pievērsās savai papīru kaudzei. Es gan centos saglabāt mieru, taču acīmredzot tomēr sarāvos, jo viņš ķircinādamies iepleta acis un pajautāja:

-    Kas noticis? Vai domā, ka es nobraucu sešus tūkstošus jūdžu, lai tevi nošautu?

"Jā, jā, un tu sevi uzskati par nākamo Bobu I loupu," es domās attraucu.

Svešais izņēma zilibalti rūtainu kabatlakatu, izklāja to uz sola mums pa vidu un tad nolika marinētu siļķi un melnu rudzu

maizi.

-   Nenoģībsi, ja es iebāzīšu roku kabatā? Goda vārds, man nav pistoles!

-   Ļoti smieklīgi. Jums vajadzētu nopietni apdomāt iespēju sākt komedianta karjeru.

No kabatas krievs izņēma sudraba blašķi, noskrūvēja vāciņu, kas kalpoja arī par tasīti, un ielēja tajā kādu šķidrumu. Nospriedu, ka tā ir vodka. Viņš pasniedza tasīti man, bet blašķi paturēja sev.

-   Na zdorovje, viņš sacīja un iedzēra kārtīgu malku no pudeles.

-   Priekā! Es dzēru lēnāk, un labi, ka tā. Vodkai bija pievienoti pipari un citas garšvielas, kurām nosaukumus es nemaz nezināju, taču tās dedzināja kā elles ugunis. Mirkšķinādams es centos atvairīt asaras un teicu: Tagad, kad esmu uzdzēris uz jūsu veselību, varbūt beidzot pateiksiet, kas jūs esat.

-   Mans vārds ir Nikolajs Popovs. Esmu Valsts Drošības komitejas ārkartējais pilnvarotais no Maskavas.

"Jēziņ!" es nodomāju, jo zināju, ka viņš tiešām ir liels vīrs VDK struktūrās. Tobrīd es nopietni apsvēru iespēju lēkt kājās un salutēt.

Kamēr izlēmu, kā rīkoties, pagāja krietns laika sprīdis. Es nospriedu, ka jāķeras pie atkāpšanas ceļa, proti, gudras runāšanas.

-   Esat tālu prom no mājām un varbūt neesat pamanījis, ka pasaulē plosās Aukstais karš. Vai nebaidāties, ka jūs uzskatīs par spiegu un nošaus?

-   Ne-e. Jūsu valsts nerīkosies tik rupji. Man ir dokumenti, kas apliecina, ka esmu vīna tirgotājs no Gruzijas Padomju Sociālistiskās Republikas un ierados apskatīt lieliskos Kalifornijas vīna dārzus. Tā ir daļa no kultūras apmaiņas programmas, mēģinājums mazināt spriedzi divu lielu nāciju attiecībās.

Viņš atkal iedzēra vodku no sudrabotās blašķes, un es pamanīju uz tās monogrammu burtu "P" kirilicā. Nospriedu, ka tas varētu būt no vārda "Popovs", bet varētu arī nebūt. Es taču nemaz nezināju, vai tas tiešām ir īstais Popovs. Agrāk biju dzirdējis viņa vārdu, ko parasti izrunāja ar godbijību un bailēm, bet šis puisis izskatījās pārak jauns, lai ieņemtu tik augstu un ietekmīgu amatu VDK hierarhijā.

Krievs izņēma Marlboro paciņu un aizkūpināja cigareti. Ievilcis dūmu, viņš izpūta pamatīgu mutuli un smagi nopūtās.

-   Jums te ir brīnišķīgas cigaretes. Bet nedomā, ka es kritizēju revoluciju, kas stipri ietekmējusi tabakas rūpniecību mājās. Tas ir tikai secinājums. Viņš ievilka vēl vienu dūmu un pēkšņi, gluži kā ar pātagas cirtienu, mainīja sarunas tematu. Es lasīju tavus ziņojumus, O'Melija kungs.

-Jūtos pagodināts.

-    Protams. Tu esi tikai skrūvīte milzīgā mehānismā, kas dzen uz priekšu revolūciju. Bet tagad es no tavas mutes vēlreiz gribu dzirdēt visu, kas tovakar notika tajā "Zilajā katliņā".

-    "Brūnajā katliņā".

-    Lai būtu. Viņš ar cigareti pavēcināja gaisā. Lūdzu, sāc.

Kopš tā vakara bija pagājušas jau trīs nedēļas, bet es visu lieliski atcerējos. Pabeidzis es jautāju:

-    Vai ziņosiet par to dēku?

-     Kuru dēku tu domā? Vai, pareizāk sakot, kuru brāli? Mirkli apdomājies, krievs paraustīja plecus. Mums ir arī citi līdzekļi.

Par vienu no tādiem līdzekļiem jaunu vācieti es jau biju dzirdējis. Par viņu prezidents ieinteresējās pavisam nesen, un arī viņa bija padomju aģente. Bet FIB pietika prāta viņu deportēt.

-    Un Monro jaunkundze? krievs vaicāja. Vai viņas dzīve joprojām ir rožu lauks?

-   Tā varētu teikt. Un es to pieminēju ari savā ziņojumā. Pagājušajā mēnesī studija viņu atlaida no darba filmā "Kaut kam ir jānotiek", jo viņa regulāri kavēja, uzņemšanas laukumā ieradās totālā reibumā un tekstu spēja vien nobubināt sev zem deguna.

Tad viņu pieņēma atpakaļ; varbūt tāpēc, ka to pieprasīja galvenās vīriešu lomas tēlotājs Dīns Mārtiņš.

Krievam iedegās acis.

-   A! Dīns Mārtiņš. No "Žurku bara", vai ne? Dins, Semijs un Misters Zilās Acis.

Es apslāpēju smaidu. "Holivuda. No šīs maģijas neviens nav pasargāts."

-   Un Monro jaunkundze uzskata, ka veiksmi nes burvju amulets, ko viņai iedeva tava sieva? Tas… kā tu to nosauci?

-   Kaulu altāris, es atbildēju, lai gan nešaubījos, ka krievs pats sasodīti labi to zina.

Kādu brīdi vērojis ainavu, krievs pavaicāja:

-   Un ko domā tu, O'Melija kungs?

Jautājums tika uzdots pārāk nevērīga tonī, tādēļ es kļuvu nemierīgs. Popova līmeņa virsnieks nemerotu tādu ceļa gabalu, lai izprašņātu tādu sīku aģentu kā es. Bija skaidrs, ka notiek kaut kas dīvains, taču es nesapratu, ko tas viss varētu nozīmēt.

-   Manuprāt, tās ir pilnīgas blēņas. Kā jau minēju savā ziņojumā, mana sieva stāstīja, ka nopirkusi to no vecas baltkrievu emigrantes, kura strādā delikatešu veikaliņā uz stūra. Parunājiet vien ar vecajām babuškām, un izrādīsies, ka vai katra uzskata sevi par raganu, kas par paris dolāriem ir ar mieru izzīlēt nākotni un iedot brīnumlīdzekli kādas vainas ārstēšanai.

Krievs domīgi māja ar galvu.

-    Izstāsti man par savu sievu! Katja Orlova, vai ne? Viņa ir krieviete?

-   Viņas māte bija, taču Katja dzimusi Šanhajā. Dienā, kad pilsētu ieņēma japāņi. Tiešām aizraujošs stāsts. Sieviete kājām atnākusi no Sibīrijas, kur izbēgusi no gulaga nometnes…

-   Tāda gulaga nemaz nav, nekad nav bijis. Tā ir riebīga propaganda, ko izplata Rietumi, lai diskreditētu padomju valsti.

"Jā, kā tad," es nodomāju, taču skaļi neko neteicu, jo daudz interesantāks šķita spējais emociju izpaudums Popova sejā. Varētu teikt, ka tobrīd es viņu biju pamatīgi nobiedējis.

-   Tātad Katja, Popovs pēc brīža turpināja, iedeva babuškas amuletu Monro jaunkundzei, un tagad Monro jaunkundze tic, ka tas palīdz pret visām dzīves likstām.

-   Monro jaunkundzi moka hronisks bezmiegs, un tādēļ viņa nenormālos apmēros rij nembutālu. Pēc tam viņa lieto amfetamīnus, lai mazinātu barbiturātu iedarbību, un uzdzer alkoholu. Ja jus pateiksiet, ka ap kaklu aplikts beigts skunkss atbaida visus mošķus, kas dzīvo skapi, viņa tūdaļ sāks tādu nēsāt.

-   Tātad tu netici, ka viņa amuletu iedevusi jūsu prezidentam?

Es iesmējos, lai gan iemeslu īsti nesapratu.

-   Viņai nebija tādas iespējas, es atbildēju. Kopš fiasko, kuru viņa piedzīvoja prezidenta dzimšanas dienā.

Krievs piecēlās kājās.

-    Labi. Tad mēs to viņai atņemsim.

Man bija tāda sajūta, ka pēkšņi esmu dabūjis siltumdūrienu dibenā un tādēļ labi nedzirdu. Es vēros slaidajā krievā, mirkšķināju acis, lai tajās neiepil sviedri, dziļi ievilku elpu…

-    Nē, motīvus nejautā, O'Melija kungs. Kā jūs savā CII' mēdzat teikt? Tas ir informētības līmenis, bet tev informācija netiks sniegta.

-    Labi, lai notiek. Varbūt pateiksiet, kā jūs to izdarīsiet? Pieiesiet klāt un norausiet no kakla?

-Ja vajadzēs. Vīrietis, kurš dēvēja sevi par Nikolaju Popovu, pasmaidīja, taču viņa acis pauda Sibīrijas taigas cienīgu aukstumu. Viņš pabīdīja malā krekla aproci, lai ieskatītos savā zelta Rolex firmas pulkstenī. Es vēl nospriedu, ka tāds komunistam ir par dārgu. Tieši deviņos vakarā es gaidīšu tevi uz… kā sauc to slaveno vietu, kur vazājas tās seksīgās aktrisltes? Holivudas bulvāra un…

-    Vainstrlta, es atbildēju čērkstošā balsi.

-   Jā, Holivudas bulvāra un Vainstrītas knistojumā. Nenokavē!

Trīsdesmit pirmā nodaļa

-   Kā mēs to izdarīsim? es jautāju vakarā, kad mēs no Svētā Vincenta bulvāra nogriezāmies Brentvudā, tā saucamajā I lelenu rajonā. Tur nebija nekādas lepnās mājas, taču ari par lētām tās nenosauksi.

-   Nekā supersarežģita, pamācīja Nikolajs Popovs. Ieejam, paņemam amuletu un aizejam.

Apaļās laternas retro stilā meta saraustitu gaismu uz eikaliptiem, bet mājas bija paslēptas aiz augstiem žogiem, brauktuves un ietves šķita kā izslaucītas. Nebija neviena, kas izvedis pastaigā suni vai grasās izmest atkritumus konteinerā.

Nospriedu, ka Popovs pabrauks garām aklajai ieliņai, kur dzīvo Merilina, un parkam un automobili novietos kaut kur tālāk. Bet viņš iestūrēja Piektajā Helēnas ceļā un apstājās tieši pie mājas ar divpadsmit tūkstoš trīssimt piekto numuru. Nobalsinātās sienas bija noaugušas ar bugenvilejām. Es jutos pārsteigts, kad ieraudzīju, ka lielie zaļie vārti ir līdz galam vaļā, it kā Merilina gaidītu mūs.

Popovs skaļi atgrūda automašīnas durvis, un es pārbijos līdz nāvei. Kaut kur ierējās suns, taču gaisma kaimiņmājās neiedegās. Pūta liegs vējiņš, tikai viegli iešūpojot augsto eikaliptu galotnes.

-   Ņem, Popovs pavēlēja, izņēmis no kabatas gumijas cimdu pāri. Uzvelc!

"Smieklīgi," es nodomāju, stīvēdams sasvīdušajās rokās ārsta cimdus. "Es esmu nodevējs, dubultais aģents. Jau gadiem ilgi Krievijas labā zogu savas valsts noslēpumus, bet tikai šovakar pirmo reizi jūtos ka zaglis."

Ārdurvis izrādījās slēgtas, bet Popovs tās atvēra ar kramplaužu mūkiem.

Kad mēs iegājām dzīvojamā istabā, viņš ieslēdza lukturīti. Es ieraudzīju biezu baltu paklaju, alabastra sienas un griestus ar tumšām sijām. Mēbeļu bija maz tikai koka sols pie vienas sienas, sarkans dīvāns pie otras, vienkāršs, no koka darināts kafijas galdiņš ar četrām taburetēm meksikāņu stilā. Stūros vīdēja skaņuplašu un žurnālu kaudzes, kā arī kastes ar grāmatām.

-    Nemaz neizskatās pēc filmzvaigznes mājas, Popovs secināja.

-    Mēbeles viņa ir nopirkusi Meksikā, es paskaidroju, nez kādēļ uzskatīdams, ka man Merilina jāaizstāv. It kā viņa man piederētu. It kā es būtu līdzvainīgs viņas grēkos un vājībās. Kamēr no turienes atved, paiet zināms laiciņš.

Pa sētas puses logu varēja redzēt mēness atspīdumu baseinā, ko Merilina izmantoja visnotaļ reti. Vienā no pagalma krēsliem pamests sēdēja rotaļu tīģeris. Ar tādām mantām Merilina neaizrāvās, un es sāku prātot, kāpēc tas tur nolikts.

-    Viņa to noteikti aiznesusi uz guļamistabu, Popovs sacīja, tādēļ vispirms dosimies turp.

Guļamistabas durvis bija slēgtas, bet krievs atkal tās viegli atmūķēja.

Istabā valdīja piķa melna tumsa, gaiss likās saldi šķebinošs, pārsātināts ar Chanel No. 5 smaržu. Bija dzirdams, kā skrapst skaņuplašu atskaņotāja adatiņa un klusi šņākuļodama elpo Merilina.

Popovs paspīdināja ar lukturīti, un mēs uz grīdas ieraudzījām melnu augstpapēžu kurpju pāri, netīru drēbju kaudzi un kārtējo skaņuplašu grēdu, kas līdzinājās mūrim.

Tad krievs pavērsa luktura staru uz gultas pusi. Tā vien šķita, ka viņš šo brīdi sevišķi gaidījis.

Baltais tālruņa aparāts atradas līdzās, klausule uzlikta visnotaļ nevērīgi. Tad gaismas kūlis uztaustīja arī pašu Merilinu. Viņa gulēja uz sāna, rokas un kājas izstieptas. Mazliet nosiekalojusies. Un vienā krūšturī, tātad faktiski kaila. Es samulsu.

Amuleta nebija.

Luktura stars pārlēca uz naktsgaldiņu, kas nebija daudz lielāks par pusdienu šķīvi, bet pārblīvēts ar visdažādākajām mantām. Tur bija neskaitāmas zāļu pudelītes, salvešu kaste, papīru kaudzīte varbūt vēstules?

Popovs devās uz galdiņa pusi, paklupa pār grāmatu kasti un nolamājās krieviski. Merilina pat nesakustējās.

Viņš iededza lampiņu, kas pēc tik biezas tumsas šķita pārsteidzoši spoža.

-   Tā, nu ir daudz labāk, viņš noteica. Nav nekādas jēgas taustīties kā aklajiem bordelī. Nepatikā sakniebis lūpas, viņš palūkojās apkārt. Kāda cūkkūts!

-   Nereti viņu moka depresija,-es čukstus paskaidroju, jau atkal muļķīgā kārtā cenzdamies aizstāvēt Merilinu.

Es piegāju pie skaņuplašu atskaņotāja un izslēdzu to adatas skrapstēšana bojāja man nervus. Uz etiķetes bija rakstīts Frenka Sinatras vārds.

Krievs pārmeklēja naktsgaldiņu un pakratīja nembutāla pudeli. "Gandrīz pilna," es domās secināju, lai gan blakus mētājās vairākas tukšas kapsulas. Merilina nereti atvēra kapsulas un pulveri uzreiz iebēra mutē, lai paātrinātu zāļu iedarbību.

Bet Popovs jau šķirstīja melnos adas vākos iesietu dienasgrāmatu, un es pievērsu uzmanību viņas bērnišķīgajam rokrakstam.

Dienasgrāmatu viņš pasita padusē, tad pacēla māla krūzi, apgrieza to otrādi un sakratīja, taču arī no tās amulets neizkrita. Iedomājos, ka man droši vien vajadzētu piedalīties meklēšanā, taču kājas un rokas šķita ka sapītas un es nespēju pat pakustēties. Pulss deniņos šķita sitam skaļāk par Klusā okeāna viļņiem.

-   Maik, ko tu te dari?

Es pagriezos tik strauji, ka man sareiba galva.

Merilina bija pietraususies pussēdus baltajos atlasa palagos un apžilbuši mirkšķināja acis. Platīnblondā frizūra bija pajukusi, uz bālās ādas mirdzēja sviedru kārtiņa.

Tādas ainas vīrieši parasti redz sapņos.

Es jau pavēru muti, taču parunāt nespēju prātā nenāca neviens kaut cik loģisks izskaidrojums, kāpēc mes ar krievu desmitos vakarā atrodamies viņas guļamistabā.

Taču viņa bija tā noreibuši nembutāla iespaidā, ka droši vien ar grūtībām atceras savu vārdu. Viņa izslējās gultā, taču kustējās gluži kā zem ūdens.

-    Pasaki Katjai, ka tagad man viss ir kārtība, Merilina lūdza savādi svelpjošā balsī. Laikam pirmīt, kad zvanīju, es izklausījos mazliet jukusi, un tādēļ viņa atsūtīja tevi. Bet man nekas nekaiš. Pēcpusdienā pie manis atbrauca Bobijs, un mēs pamatīgi saplēsāmies. Es pateicu, ka jutos izmantota un pamesta, un tad liku viņam vākties prom. Es tā priecājos, kad to pateicu, Maik! Tiešām priecājos. Bet pēc tam man likās, ka es nemūžam vairs neaizmigšu, tādēļ iedzēru dažas tabletes. Bet tagad es jūtos labi. Goda vārds.

Man gan tā nešķita, taču ari es tobrīd nebiju īsti savā ādā. Turklāt ietērpt domas vārdos bija pāri maniem spēkiem.

Atskanēja Popova balss:

-    Pajautā viņai, kur tas ir.

Savādi, bet Merilina pat nepalūkojās uz krieva pusi. Tā vien šķita, ka viņa neredz svešinieku vai ari negrib redzēt. Bet varbūt viņa domāja, ka tas ir tēls no murgaina sapņa, kas pazudīs, ja viņa par to neliksies ne zinis.

Es ar grūtībām noriju siekalas un aplaizīju lūpas.

-    Merilina, vai tu atceries vakaru "Brūnajā katliņā"?

Viņas sejā atplauka bērnišķīgs, savādi mīļš smaids.

-    Mēnesis bija tik liels!

-Jā. Tu man rādīji burvju amuletu. Atceries? Tu to nosauci par kaulu altāri.

Saraukusi pieri, Merilina atglauda matus, it kā tas palīdzētu sakopot domas.

-   Es pateicu Bobijam, ka nekad vairs netraucēšu viņa brāli, taču gribu palīdzēt. Prezidentam. Un atdevu to Bobijam, lai viņš nodod Džekam.

-   To atdevi amuletu Bobijam?

Merilina lēni palocīja galvu.

-   Šodien. Bet tu neuztraucies. Bobijs zina, ka tā ir mana dāvana Džekam. Atvadu dāvana. Es teicu Bobijam: "Tas nav tev, bet virspavēlniekam. Jo viņš mainīs šo pasauli."

Un jau nākamajā mirklī viss mainījās. Mana dzīve, Katjas dzīve, Popova dzīve itin viss. Krievs kustējās ļoti ātri; šķita, ka manas smadzenes notiekošo aptver ar piecu sekunžu kavēšanos. Nostājies man blakus, viņš nometa dienasgrāmatu zemē, ielēca gultā un sāka žņaugt Merilinu, kas izmisīgi cīnījās pēc elpas.

Acīmredzot cīniņa karstuma viņa bija sagrābusi tālruņa klausuli un tagad vēcināja to pa gaisu.

Domāju, ka tobrīd es iesaucos: "Ko tu dari?" Nu, vai kaut ko tamlīdzīgu, taču patiesībā es nospriedu, ka krievs zaudējis pratu un grasās izvarot Merilinu.

-    Ko stāvi kā iemiets? Popovs uzsauca. Paturi viņu!

Nezinu, kāpēc es paklausīju. Viņa gulēja uz vēdera un nekustējās, tomēr joprojām elpoja. Es dzirdēju smagas elsas skaļākas par pulsēšanu manos deniņos.

Un tad es arvien pieaugošās šausmās vēroju, kā krievs no kabatas izņem klizmas baloniņu.

Operācija aizņēma vien piecas minūtes, taču skatīties bija pretīgi. Es turēju Merilinu, kamēr Popovs iepludināja viņas organismā milzīgu hloralhidrāta devu.

Vismaz Popovs tā man teica. Pavisam dri/, Merilina vairs nepretojās, taču es joprojām viņu stingri turēju.

Pēc tam Popovs paņēma no naktsgaldiņa nembutalu, iebēra kapsulas savā kabatā un tukšo pudeli nolika atpakaļ vietā. Viņš pacēla nomesto dienasgrāmatu un atkal paslēpa padusē.

Pārlūkojis istabu, viņš pievērsās man un pasmaidīja.

-    Darbiņš padarīts.

Es atskārtu, ka joprojām esmu ieķēries Merilinai plecos, un atrāvu rokas, it kā pēkšņi būtu apdedzinājies. Atkāpies no gultas, es streipuļoju pa pēdām Popovam, kurš jau bija pie durvīm.

Negaidīti apstājies, viņš pagriezās un devās atpakaļ pie gultas, atāķēja un novilka Merilinai krūšturi, šo niecīgo apģērba gabalu no pāris kokvilnas un sintētikas detaļām. Tā nu viņa tur palika, guļam uz vēdera, ar tālruņa aparātu blakus.

Es gaidīju durvīs. Popovs pienāca tik bezrūpīgs, it kā mēs nebūtu tikko nogalinājuši Merilinu Monro. Nespēdams noturēties, es pavaicāju:

-   Kāpēc tu to izdarīji?

Popovs paraustīja plecus.

-   Gribēju redzēt viņas pupus.

Automašīnā Popovs izturējās klusi. Nevis nobijies, bet koncentrējies. Es jutos kā pamatīgā narkotiku reibumā. Tik nervozs, ka man raustījās kāja.

Gara acīm es joprojām redzēju Merilinu kailu baltajos atlasa palagos, ar rokā sažņaugtu tālruņa klausuli, it kā grasītos vēl pēdējo reizi piezvanīt un izmisumā lūgt palīdzību. Rokā ar aplauztajiem nagiem un nolupušo laku.

Viņai noteikti nepatika nomirt tik nepiedienīgā izskatā. Un tobrīd es iedomājos, ka man pēc tāda nozieguma vajadzētu justies vel sliktāk, taču nespēju. Man gribējās vien tikt pēc iespējas tālāk no turienes.

Es ieslēdzu radio, nez kādēļ gaidīdams, ka mediji jau ziņos par viņas nāvi, taču atskanēja Sellijas Febarejas dziedātā Johnny Angel.

Neganti alkdams izslēgt aparātu, es podziņu pagriezu tik spēcīgi, ka tā palika man rokā.

Jutu, kā Popovs uz mani skatās, taču skaļi viņš neko neteica, un ari es klusēju. Manu prātu mocīja vienīgi jautājumi, uz kuriem atbildes viņš tik un tā nesniegs.

Un tomēr es neizturēju.

-   Ko gan mēs tur tikko izdarījām? Kāpēc mēs nogalinājām Merilinu Monro?

-   Viņa bija pārāk slavena un neprastu turēt muti. Noteikti sāktu gvelzt par kaulu altāri, ko viņa iedevusi Kenedijam… izraisītos skandāls, un mums tas nav vajadzīgs. Altāris pieder Krievijai. Ja jūsu prezidents iedzers no tā… Man par pārsteigumu, Popovs nodrebēja. Tas nāktu par sliktu abam mūsu valstīm. Mirkli paklusējis, viņš paraustīja plecus un piebilda: Turklāt viņa mūs redzēja.

Kad nonācām Santamonikas bulvārī, Popovs izteikti krieviskā manierē nopūtās un teica:

-    Tagad tam vairs nav nozīmes. Kas darīts, izdarīts. Tagad mums jāaprunājas ar Katju Orlovu.

Mēs ar Katju īrējām nelielu Viktorijas laikmeta namiņu Bankerhilas rajonā, netālu no Eņģeļu funikulera slīpa trošu dzelzceļa, kas tālajā tūkstoš deviņsimt pirmajā gadā tika reklamēts kā "īsākais dzelzceļš pasaulē".

Popovs piebrauca taisni pie musu mājas, ne reizi neprasīdams man virzienu, un es sāku prātot, kas vēl atrodams šī krieva lielajās kabatās. "Varbūt ierocis. Duncis? Vēl kāda klizma ar hloralhidrātu?" Viņš līdzinājās nelietīgam skautam, kurš sagatavojies it visam.

Garāžas mums nebija, un tajā apkaimē ar stāvlaukumiem bija grūti pat tajos laikos, tādēļ viņš apstājās pie ugunsdzēsēju hidranta. Logi mājai bija tumši pusnakts taču un es nospriedu, ka sieva ar meitu jau devušās pie miera. Lai gan viņas automobili tuvumā nemanīju, tādēļ varēja gadīties, ka sievas nemaz nav mājās.

Mēs izkāpām no auto un devāmies augšā pa kāpnēm pie parādes durvīm. Pakāpienu bija daudz divdesmit deviņi un pārak šauri, lai mēs ietu blakus, tādēļ Popovs gāja pirmais, bet es sekoju. Katja bija nolikusi pie durvīm vairākus ģerāniju podus, un es apsvēru iespēju paķert vienu no tiem un bel/t Popovam pa galvu, taču beigu beigās mēs jau stāvējām uz sliekšņa un viņš gaidīja, kamēr es izņemšu no kabatas atslēgu un atvēršu durvis.

-   Tu taču nedarīsi viņai pāri? es jautāju un saviebos, jo tas pat pašam izklausījās pārāk patētiski. Un bezjēdzīgi. Jo Popovs tikko bija nogalinājis Merilinu Monro kaut kāda kaulu altāra dēļ. Un viņa to bija dabūjusi no Katjas.

Tomēr es ieskatījos viņam acīs un piespiedu sameloties.

-   Protams, viņai nekas nekaitēs, Popovs atbildēja. Viņa taču ir tava sieva.

-    Mīļā, esmu mājās! es uzsaucu gluži ka televīzijas seriālā, kur tas vienmēr izklausījās samāksloti, bet vari man ticēt, ka Popovs neko tādu nebija dzirdējis.

Lai gan manas pulēs bija veltas, jo māja šķita tukša.

Mēs stāvējām nelielās dzīvojamās istabas vidū, kuru Katja pēc sava prāta bija iekārtojusi ar ļoti savādiem priekšmetiem, kas iegādāti krāmu tirgos un Cainataunā.

-   Kur ir jūsu guļamistaba? Popovs jautāja.

Es norādīju dziļāk mājā.

-   Tur, pa labi.

Viņš devās turp, bet es taisnā ceļā gāju pie virtuves galda, kur sieva zem cukurtrauka parasti mēdza atstāt zīmīti, ja viņai vajadzēja negaidīti iziet no mājas. Zīmītes nebija.

Atgriezies dzīvojamā istabā, es gaidīju, un pēc dažām minūtēm Popovs man pievienojās.

-    Katjas nav, viņš paziņoja. Un arī bērna nav. No skapjiem pazudušas arī viņu drēbes.

Es gribēju iet uz mūsu guļamistabu, taču Popovs sagrāba mani aiz pleca un piespieda pie sienas. Tvēriens bija ļoti spēcīgs, un uz brīdi man likās, ka es skatos savai nāvei acīs.

-    Ko tu viņai pateici? Popovs jautāja.

-    Viņa zina vien to, ka esmu atbildīgais par filmēšanas vietām. Par pārējo viņai nav ne jausmas.

-   Tad kāpēc viņa aizbēga?

-    Nezinu, es atbildēju. Un toreiz tā arī bija.

Tonakt es neko nevarēju zināt, taču ticēju, ka sieva atgriezīsies, jo reiz viņa bija teikusi, ka nevēlas no manis šķirties. Kā jau teicu, ja viņa kādu mīl, tad mīl bez nosacījumiem.

Laikā starp Merilinas slepkavību un to otro, to baiso slepkavību, Katja atnāca vien trīs reizes bez brīdinājuma uzradās mūsu guļamistabā pašā nakts vidū, bet pirms rītausmas jau posās prom. Viņa neteica, no kā un kāpēc slēpjas, kur dzīvo pati un kur palicis bērns. Un es pats biju tā sapinies savos melos, ka neuzdrošinājos viņu tincināt. Viņa atgriezās trīs reizes, bet par to es savos ziņojumos neminēju ne vārda. Nospriedu, ka nezināšana Nikolajam Popovam nenāks par ļaunu.

Pēdējoreiz viņa atnāca aukstā novembra naktī tūkstoš deviņsimt sešdesmit trešajā gadā. Tad es no Popova jau biju uzzinājis, ka VDK grasās nogalināt prezidentu un man ir laimējies, jo esmu izvēlēts šī godpilnā pienākuma veikšanai.

-   Jūsu Džekam Kenedijam ir jāmirst, Popovs paziņoja, jo viņš ir dzēris no kaulu altāra un tādēļ kļuvis bīstams pasaulei.

Tolaik es nezināju, ko tas viss nozīmē. Nesapratu, kas tas ir par amuletu un kāpēc jānogalina Kenedijs, kurš no tā iedzēris. Taču viens bija skaidrs ja es gribu palikt dzīvs, tad jāpierunā Katja nofilmēt šo slepkavību. Kad viņa atkal atnāca, es nolēmu riskēt. Izstāstīju viņai pilnīgi visu, un pēc tam viņa atklāja man savu noslēpumu.

Tā es uzzināju, kas ir šis amulets.

-    Es mīlēju Merilinu gluži ka masu, kuras man nekad nav bijis, Katja tonakt sacīja. Iedevu viņai to amuletu, jo domāju, ka tā ir viņas vienīgā cerība. Lai gan vajadzēja saprast, ka viņa, par spīti visiem svētajiem solījumiem, nespēs noturēties un izpļāpāsies. Katja uz brīdi apklusa, un man šķita, ka viņa valda elsas.

-   Tovakar "Brūnajā katliņā", kad es sapratu… vajadzēja bēgt jau toreiz, taču es negribēju pamest tevi. Tādēļ es modri vēroju un gaidīju. Apmēram pēc nedēļas nospriedu, ka viss ir kārtībā, man nekas nedraud. Taču tad pamanīju, ka mani izseko kāds vīrietis sarkanā cepurē. Un vakarā, gatavojot Annai Larisai vakariņas, pa virtuves logu ieraudzīju, viena un tā pati mašīna trīs reizes nobrauc garām mūsu mājai, bet autobusu pieturā kāds vīrietis lasa avīzi. Piebrauca divi autobusi pēc kārtas, bet viņš iekšā nekāpa. Katja nodrebinājās manās rokās un iespieda seju man plecā.

-    Toreiz es nezināju, kas tie par vīriem, taču sapratu, ka jāņem Anna Larisa pie rokas un jābēg tālu prom. Bet tagad tu man esi pateicis, kam kalpo šie vīri. Tas ir Nikolajs Popovs. Šo vārdu viņa izgrūda kā rupjas lamas.

Es mēģināju viņu nomierināt un glāstīju viņai galvu, taču vienlaikus ari secināju, cik vāji Popova viri veikuši novērošanas operāciju. Lai gan pavēle droši vien dota steigā, tūliņ pēc musu sarunas Holivudas estrādē.

Tev jāzina vēl kas, Katja turpināja. Pirms daudziem gadiem mana māte, strādājot soda nometnes izolatorā, iemīlējās. Un šis vīrietis izmantoja mīlestību, lai piespiestu māti parādīt kaulu altāra atrašanās vietu. Māte ļāva viņam no tā iedzert, un viņš nosprieda, ka zina visus altara noslēpumus. Uzskatīja, ka pratis to atrast arī vēlāk, taču maldījās un meklē to altāri vēl šobaltdien. Alkst pēc altāra dotā spēka. Katja apsēdās gultā un veltīja man neizprotamu skatienu. Balss skanēja skumji un nopietni. Tas cilvēks, kurš medī mani un piespiedīs tevi nogalināt prezidentu, ir tas pats, kurš pavedināja un nodeva manu māti. Nikolajs Popovs ir mans tēvs, Maik. Cilvēks, kurš deva man dzīvību, ir gatavs mani nogalināt jebkurā brīdī, ja vien tā viņš varēs tikt pie kaulu altāra.

Jāatzīst, ka mani šis secinājums pārsteidza vairāk, nekā vajadzētu. Bet… kamēr es vēl centos aptvert šo neticamo stāsta daļu, viņa atklaja nākamo. Smieklīgo, bet var būt arī traģisko… Viņa pateica, ka prezidents Kenedijs nav dzēris no kaulu altāra, jo viņa to ir atguvusi. Pēc tām vakariņām "Brūnajā katliņā" viņa aiznesusi Merilinai uz mājām citu amuletu, identisku pirmajam, taču tajā ieliets tualetes ūdens, nevis kaulu altāris. Kamēr Merilina mazgajusies dušā, Katja amuletus samainījusi.

Tātad todien Merilina Bobijam iedeva neīsto kaulu altari. Un es šo nepatīkamo patiesību Popovam neatklāju. Nezināju, kā lai to izdara, vienlaikus nenododot Katju.

Nākamajās nedēļās, kamēr Popovs organizēja baiso slepkavību, mēs ar Katju apspriedām labāko veidu, kā paglābties no viņa. Un viss notika saskaņā ar plānu.

Līdz pašām beigām.

Katja nofilmēja slepkavību, turklāt mainīdama objektīva fokusa attālumu, tādēļ kadros redzamas mūsu sejas tuvplānā. Pēc tam mēs uztaisījām fotogrāfijas, kuras es parādīju viņiem lai zina, ka esmu bruņojies. Un pateicu, ka filma neparādīsies atklātībā tik ilgi, kamēr mēs ar Katju būsim sveiki un veseli.

Mēs laimīgi atgriezāmies mājās, bet es nemitīgi domāju par kaulu altāri. Gribēju to iegūt sev. Man to vajadzēja. Es zināju, ka sieva man to neatdos, lai nolādēta viņas dvēsele! Merilinai atdeva, bet man nedos.

Pēc kāda laika Katja sāka nojaust, ka ši kaulu altāra dēj es esmu gatavs viņu nogalinat. Lai Dievs ir mans liecinieks, bet tā ari bija.

Un tādēļ viņa aizbēga. Paņēmusi līdzi kaulu altāri, lai pasargātos no manis.

Bet es jau esmu aizsteidzies veselu gadu priekšā notikumiem. Toreiz, kad mēs ar Popovu stāvējām tukšajā mājā, es vairāk uztraucos par to, kā pierunāt Popovu, lai nenogalina mani.

-   Ja tu man melo, Popovs sacīja, es noraušu tev pautus un pašam likšu apēst. Nē, padomā. Varbūt ir kāda draudzene, pie kuras viņa var paslēpties? Kāds radinieks?

-    Nav ne jausmas. Un es nemeloju. Vienīgā man zināmā draudzene bija Merilina.

-    Es tevi iznīcināšu. Par to es nešaubījos. Popovs varēja to izdarīt veikli un bez sirdsapziņas pārmetumiem.

-    Bet es tiešām neko nezinu. Pie velna, es pat nesaprotu, ko tas viss nozīmē!

Kāpdamies atpakaļ, es nonācu dzīvojamā istabā, un Popovs man sekoja. Pēkšņi viņš piemiedza acis, gluži kā ieraudzījis kaut ko svarīgu, un es pagriezos, jau domadams, ka istabā stāv Katja.

Neviena tur nebija, un tad es sapratu, ka Popovs pamanījis ierāmēto fotogrāfiju uz kamīna malas. Tā bija palielināta kopija no tās, kuru Katja vienmēr nēsāja līdzi somiņā, viņas ar Annu Larisu stāv pie studijas vārtiem. Popovs paņēma foto un ilgi pētīja.

Pēc tam viņš pateica kaut ko tādu, kas man šķita pats dīvainākais uz pasaules. Lūk, ko viņš teica:

-    Es domāju, ka viņa nomira alā.

Trīsdesmit otrā nodaļa

Luk, ko viņš teica: "Es domāju, ka viņa nomira alā."

Tie bija pēdējie tēta vārdi, Raj. Tobrīd viņam jau bija loti grūti elpot, un es neko vairs negribēju dzirdēt, lai gan sapratu, ka man jāzina pilnīgi viss. Man jāzina, kāds Sātana kārdinājums paslēpts tajā amuletā un kādēļ tētis bija gatavs nogalināt savu sievu, lai tiktu pie tā. Un kādam ir jābūt cilvēkam, lai viņš apzināti aizietu pa ceļu, kas no tās guļamistabas Brentvudas rajonā noved līdz zālainajam pauguram Dalasā. Kāds gan briesmonis bijis mūsu tēvs? Bet viņš vairs neteica ne vārda, ieslīga komā un pēc pusstundas nomira. Es veicu pēdējos rituālus un lai Dievs man piedod, ja darīju to pretēji tēva gribai.

Ceru, ka brīdī, kad Tu lasi šo vēstuli, es sēžu Tev pretī pie virtuves galda, turu rokā īru viskija glāzi un gaidu, kamēr Tu pabeigsi, lai mēs kopā varam visu apspriest un izlemt, kā rīkoties. \a Tu patlaban esi viens, tad zini, ka Tu biji labākais mazais brālis pasaulē un es Tevi ļoti mīlēju.

Zoja notrauca asaras no vaigiem un aizvēra acis. Aiz muguras viņa sajuta kustību, un Rajs aplika viņai segu ap pleciem.

-    Tu esi tā nosalusi, ka tev klab zobi, viņš sacīja.

Pēkšņi Zoja attapās, ka sažņaugusi Maika O'Melija stāsta lappuses roka tik cieši, ka tās jau saņurcījušās. Viņa tās nogludināja.

-      Viņi nošāva Kenediju bez jebkāda iemesla, Raj! Mana vecmāmiņa atguva amuletu. Tas ir droši zināms, jo to viņa apliecināja mirkli pirms nāves. Tātad Kenediju nošāva bez jebkāda iemesla. Un tāpat nogalināja ari nabaga Merilinu. Tā ir šausmīga nāve! Un tagad viņi noslepkavoja arī tavu brāli.

Tā kā Rajs klusēja, Zoja pacēla galvu un atskārta, ka viņš atsācis soļošanu pa ģērbtuvi. Viņš apstājās, pieliecās un, savilcis pirkstus dūrēs, lūkojās apzeltītaja spoguli, taču Zoja sprieda, ka savu attēlu viņš neredz.

-    Es zinu, ka tas izklausās briesmīgi, Rajs iesāka, bet es domāju, ka mums uz šo lietu jāpaskatās no Nikolaja Popova viedokļa. Ja viņš nezināja, ka tava vecmāmiņa atguvusi amuletu, tad viņam tas nebija "bez jebkāda iemesla".

-    Es saprotu, Zoja noteica.

Rajs izslējās un pagriezās.

-    Tad kas, pie velna, bija tajā amuletā, ja VDK uzdrošinājās nogalināt Savienoto Valstu prezidentu tikai tādēļ, ka viņš it kā no tā padzēries?

Zoja nespēja apvaldīt trīsas.

-   Nezinu, bet domāju, ka labāk to vistuvākajā laikā noskaidrot, lai neziņa mūs nenogalina. Un kur amulets ir tagad? Katja to atguva, tātad varētu spriest, ka tas ielikts lādītē kopā ar ikonu un filmu.

Nopūties Rajs atglauda matus.

-   Varbūt postošās sekas, ko izraisīja amuleta iedošana Merilinai, pamudināja vecmāmiņu to aizsviest prom.

-   To viņa nekad nedarītu, Zoja attrauca, papurinājusi galvu. Viņa varētu to kādam iedot aiz lielas mīlestības, bet nemūžam neaizmestu prom. Tas ir kaulu altāris, un viņa bija Glabātāja.

Rajs apsēdās guļamkrēslā līdzās Zojai. Ne pārāk tuvu, taču Zoja tomēr juta, cik nikns un dusmīgs viņš ir. "Vai viņa tēvs bijis tāds pats? Vai tādēļ mana vecmāmiņa iemīlēja Maiku O'Meliju?"

-   Kā tu domā, vai tavs tēvs un mana vecmāmiņa tiešām bija precējušies? Zoja jautāja.

Brīdi klusējis, Rajs sacīja:

-Ja. Pēc notikumiem Galvestonā, kad es sapratu, ka jāuzmeklē Katja Orlova, jāatrod atbildes uz jautājumiem un jānoskatās filma, es sāku ar to vietu, kur viņa noteikti ir dzīvojusi, proti, ar Losandželosu. Un atradu ierakstu par viņu laulībām Svētās Jaunavas Marijas krievu pareizticīgo baznīcā Holivudā. Maikls OMelijs apprecēja Katju Orlovu tūkstoš deviņsimt sešdesmit otrā gada divdesmit trešajā jūnijā. Turpat bija arī Annas Larisas dzimšanas apliecība un ieraksts par viņas laulību ar tavu tēti. Tieši tādēļ es tik viegli atradu tavu māti. Un cerēju, ka Anna Larisa aizvedīs mani līdz Katjai Orlovai.

-    Un plāns izdevās, Zoja secināja. Pavisam neprātīgā vei dā. Lai gan, zini, šķiet dīvaini domāt par viņiem ka pai precot u pāri. Protams, tādēļ mēs nekļūstam par asinsradiniekiem vai ko tamlīdzīgu, taču tas ir dīvaini. Visu laiku bijām svešinieki, viens par otru neko nezinājām, bet tagad… lūdzu!

-    Iepazīšanās brīdi mūs gandrīz nošāva.

-    Tā gan, Zoja atzina. Viņi apmainījās drūmiem smaidiem, un Zojai šķita, ka tā sasmaidās strēlnieki ierakumos īsajos apšau des pārtraukumos. Un tagad man vēl jāsamierinās, ka šis bries monis Nikolajs Popovs ir mans vecvectēvs. Zoja rūgti iesmējās. Bet laikam jau mana ģimene vispār ir neparasta.

Neko neteikdams, Rajs satvēra Zojas roku, paspieda to un atkal palaida vaļā.

Ģērbtuvē iestājās klusums, teju sāpīgi intīms un vienlaikus tik ārkārtīgi pretrunīgu emociju pilns, ka Zoja nezināja, ko domāt. Abi pārdzīvoja tikko atklato kopīgo pagātni, kurā netrūkst tumšu un riebīgu noslēpumu, taču viņa juta, ka šis vīrietis saprot viņu un pazīst labāk nekā jebkurš cits. Viņa sāka prātot, vai Rajs jūt to pašu.

-    Par ko tu domā? viņa jautāja.

Rajs atslīga pret sienu un salika rokas aiz galvas.

-    Ka mēs esam atraduši mozaīku, kas sabirusi vairākās daļās. Ja mums izdotos pareizi salikt tās kopā, tad mēs ieraudzītu īsto attēlu.

Zoja atgūlās spilvenos blakus Rajam un lūkojās griestos.

-    Nu, mēs zinām, ka pasaulē eksistē vai kādreiz ir eksistējis amulets ar kaut ko, kas tiek dēvēts par kaulu altāri. Un tas ir tik bīstams, ka VDK nogalināja prezidentu, kurš it kā to iedzēris.

-   Tomēr ne uzreiz, Rajs iebilda. Merilinu viņi noslepkavoja tūkstoš deviņsimt sešdesmit otrā gada augusta, dienā, kad viņa ar Bobija starpniecību nodeva prezidentam viltus amuletu. Bet Džeku nogalināja nākamā gada novembri, piecpadsmit mēnešus vēlāk. Ja Popovs un VDK tiešām noticēja, ka prezidents to lietu iedzēris un tādēļ kļuvis bīstams pasaulei, kāpēc vini gaidīja tik ilgi?

-    "Bīstams pasaulei"… Zoja atkārtoja. Izklausās, ka tas kaulu altāris ir tiešām briesmīgs. Un tomēr gan Popovs, gan tavs tētis bija gatavi nodot mīlošas sievietes, lai dabūtu to savās rokās.

-   Kāds sīks sutenerītis man stāstīja, ka reiz aizgājis pie vienas no savām prostitūtām ar dunci kabatā. Viņa nolēmusi aiziet, bet viņš nav bijis mierā. Un viņš apgalvoja, ka slepkavības bridi juties kā dievs. Ir cilvēki, kuriem ļaundarība liekas vilinoša. Rajs paliecās uz priekšu un atbalstija elkoņus uz ceļgaliem. Labi, pagaidām mēs nezinām, kas konkrēti ir tas kaulu altāris, bet mes nojaušam, kādu lomu tas spēlējis Kenedija slepkavības lietā, proti, nelieši uzskatījuši, ka viņš to iedzēris. Un vēl mēs zinām, ka mūs medī divi sliktie. Misters Zirgaste, kas meklē kaulu altāri, un Jasmīna Pūla, kam vajadzīga filma.

-   Taču pilnīgi iespējams, ka abi kalpo Nikolajam Popovam, Zoja sprieda. Katja uzņēma viņu filmā, atceries? Viņš bija tas vīrs ar lietussargu un deva tavam tēvam signālu, ka tuvojas prezidenta limuzīns. Un tajā pašā laikā mēs zinām, ka viņš kaulu altārim dzinies pakaļ jau kopš trīsdesmitajiem gadiem, tātad… Pēkšņi viņa apklusa. Klau, tas taču bija pirms astoņdesmit gadiem! Tātad Popovs tagad ir vecs kā pasaule, un tas nozīmē, ka es tikko iedauzīju savā teorijā pamatīgu caurumu, vai ne?

Rajs veltīja viņai noguruma pilnu smaidu.

-Ja viņš vēl ir dzīvs, tad jau vismaz simt desmit gadus vecs. Meklēdams tavu vecmāmiņu, es painteresējos arī par Nikolaju Popovu, kas sešdesmito gadu sākumā bijis VDK ārkārtējais pilnvarotais. Kā jau vari iedomāties, neko daudz es neatradu, taču noskaidrojās, ka viņš dzimis gadsimtu mijā Sanktpēterburgā un pēc Leonīda Brežņeva nāves tūkstoš deviņsimt astoņdesmit otrajā gadā bijis ļoti ietekmīga persona politiskajās aizkulisēs. Jaunajai varai viņš acīmredzot izrādījās nevajadzīgs, tādēļ atvaļinajās un devās uz savu daču nodzīvot laimīgās vecumdienas. Pēc tam par viņu vairs nekur un nekas nav minēts.

-    Pat miršanas apliecības nav?

-   Vismaz es tādu neatradu, taču jāņem vērā, ka pēc Padomju Savienības sabrukuma daudzi dokumenti pazuda vai tika iznīcināti.

-Jā… Zoja nopūtās un izslejusies izstaipīja kājas un saspringušos muskuļus. Bet teorija bija lieliska.

-    Bet varbūt tev kaut daļēji ir taisnība. Piemēram, ka puisis ar zirgasti kalpo Popovam. Astoņdesmito gadu sākumā, kad organizētā noziedzība Krievijā zēla un plauka, Sanktpēterburgā parādījās cilvēks, kurš sevi dēvēja par mafijas grupējuma pahanu Mihailu Nikolajeviču Popovu un apgalvoja, ka ir vecā spiegu meistara dēls. Viņš pat uzrādīja oficiālu dzimšanas apliecību. Tiek uzskatīts, ka viņš bijis izspļauts sava tēva līdzinieks. Lai nu kā, tagad viņš apsūdzēts nopietnos noziegumos, prostitūcija, izspiešanā, pasūtījuma slepkavībās, narkotiku, īpaši metamfetamīna, kontrabandā.

-   Iepriecinoši. Vēl viens mūsu ģimenes pahans. Ja Nikolajs l'opovs bija mans vecvectēvs, tad viņa dēls ir mans… kas? Kaut kādās pakāpes tēvocis? Tu taču nedomā, ka tie ir gēni, vai ne? Zoja vaicāja pus pa jokam.

Rajs pieskārās viņas vaigam un pagrieza viņas galvu, lai abu skatieni sastaptos.

-   Tu esi tu pati, Zoja. To tu jau tūkstošiem reižu esi pierādījusi.

Viņa pamāja un norija siekalas.

-    Zinu. Tikai… jā, es zinu.

Ar īkšķi noglāstījis Zojas vaigu, Rajs palaida viņu vaļā.

-   Tādēļ es domāju, ka Nikolajs Popovs izstāstījis dēlam par kaulu altāri, un tavs puisis ar zirgasti izskatās un uzvedas kā tipisks naimits. Bet kas ir Jasmīna Pūla? Rajs paraustīja plecus.

-    Varbūt arī viņa kalpo Mihailam Popovam, bet es tā nedomāju. Viņa neizskatās pēc mafijas locekles. Kā esmu noskaidrojis, Popova grupējums darbojas tikai Krievijā, kas ir līdz kaulam šovinistiska valsts. Lai man piedod tava māte, bet es nespēju iztēloties, ka īsts krievu pahans uztic sievietei tādu atbildīgu pienākumu, kur nu vēl tik spilgtai personai kā Jasmīna Pūla.

-     Atceries? Filmā bija vēl viens vīrietis, Zoja atgādināja.

-   Cilvēks dzelzceļnieka kombinezonā. Viņš paņēma tava tēva šauteni. Katja viņa tuvplānu uzņēmusi vismaz desmit sekunžu garumā. Tā kā tavs tēvs ir miris un Nikolajs Popovs arī, bet viņa dēls ir noziedznieks, tad atliek tikai šis dzelzceļnieks, kam vēl ir ko zaudēt. Iespējams, tas ir vēl viens VDK kurmis, tāpat ka tavs tēvs. Varbūt Jasmīna Pūla tiešām strādā CIP, un viņi to visu dara, lai neizceltos skandals.

-   Varbūt, Rajs norūca. Ja izrādītos, ka CIP ir iesaistīta Kenedija slepkavībā kaut vai muļķa lomā un slēpusi to visus šos gadus, tad Kapitolija kalnā ripotu tik daudz galvu, ka Potomakas upe aizdambētos.

Zoja paņēma rokās ikonu, lai vēlreiz apskatītu tuvāk, un prātā viņai iešāvās vēl kāda doma. Mana māte gadiem kolekcionējusi ikonas, taču es uzskatu, ka tas bijis tikai aizsegs, lai viņu uzskatītu par nopietnu pircēju. Patiesībā viņa meklējusi tikai šo vienīgo. Anna Larisa zina par kaulu altāri, tas nu ir skaidrs. Varbūt ne visu, taču pietiekami, lai ticētu, ka ikona palīdzēs altari atrast. Zoja ar pirkstiem pārvilka sudraba galvaskausiņam, kas ielikts Dāmas rokas. Neko tādu viņa vēl nebija redzējusi. Man tagad būtu jasargā altāris no pasaules, no medniekiem un laikam arī no savas mātes, bet es joprojām nezinu, kur tas ir un kas tas ir. Tā rīkojušās visas Glabātājas, un es negribu būt pirmā, kurai tas nav izdevies.

To, ka sākušas birt asaras, Zoja aptvēra tikai tanī brīdi, kad Rajs pieskārās vaigam, lai to noslaucītu.

-   Tev noteikti viss izdosies. Mums izdosies, jo tagad mēs esam kopā. Kopš šī brīža es tev palīdzēšu, Zoja. Uzticies man!

Viņš satvēra plaukstā Zojas pakausi un vairs nelaida vaļā. Plauksta šķita stingra, tulznaina, taču silta. Viņa acis satumsa, un Zoja nodomāja: "Tagad viņš mani noskūpstīs."

Bet jau nākamajā mirklī Rajs novērsās un atrāva roku. Zoja sajuta savādu aukstumu un tukšumu.

To, cik izsalkusi jūtas, Zoja saprata vien tad, kad sāka ēst un nespēja vien beigt. Zupa jau bija atdzisusi, taču garšoja brīnišķīgi un viņai nācās valdīties, lai nesāktu laizīt kārbas sieniņas. Un viņa noteikti ar Raju iesaistītos cīniņā par pēdējo kotleti, ja viņš nebūtu to apēdis slepus.

Tobrīd naktsklubā sākās rosība, skanēja sarunas un smiekli, tinkšķēja glāzes, pianists spēlēja kādu melanholisku melodiju, un Aņa Blotska dziedāja Lo Vic en Rase.

-   Zini, Raj, Zoja iesāka, es domāju…

-   Jēziņ! Vai man bēgt?

Viņa ēdienu kārbās centās sameklēt piemērotu metamo, taču apēsts izrādījās viss, izņemot pašas kārbas. Tad viņa zem salvetes pamanīja rupjmaizes šķēli, taču iebāza to mutē, nevis iemeta Rajam pa ausi.

Pacēlusi galvu, viņa atskārta, ka Rajs plati smaida.

-    Kas notika?

-   Nekas. Man patīk skatīties uz meiteni ar tik lielisku apetīti. Es trīs gadus dzīvoju kopā ar balerīnu, un viņa mūžīgi grauza tikai salātu lapas. Dažreiz šķita tik izsalkusi, ka, zvēru, nereti izskatījās gatava aplaistīt mani ar kečupu un…

Rajs apklusa. Zoja attapās, ka plati smaida, bet nepaguva atvērt muti Rajs to aizspieda ar plaukstu. Viņš smējās, un Zoja secināja, ka viņai ļoti patīk šie smiekli.

Vēl viņai patika sajūta, kādu rada ŠT vīrieša pieskārieni lūpām. Taču viņš atrāvās un pacēla rokas, it kā vēlētos padoties.

-   Labi, labi. Droši vien tev uz mēles ir pusducis dzēlīgu piezīmju, tādēļ laid tik vaļā.

-   Nē, Zoja atbildēja, mazliet pietvīkusi. Domāju, ka šoreiz turēšos pretī kārdinājumam.

Atkal iesmējies, Rajs salēja glāzēs vodku.

-Tātad tu domā…

-    Ko? Savā vēstulē vecmāmiņa rakstīja: "Skaties uz Dāmu, jo viņas sirds lolo noslēpumu un taka uz noslēpumu ir bezgalīga." Greifa veikala īpašnieks Boriss par Dāmu dēvēja ikonu, un tieši to laikam alkst iegūt Anna Larisa. Tātad varbūt ikona vai zīmējuma kompozīcija ir mīkla, kura mūs aizvedīs līdz altārim.

-    Ei, lieliska versija! Jāatrod eksperts krievu ikonu jautājumos. Jāiestāsta viņam, ka gribam to pārdot, un jālūdz novērtējums. Tad raudzīsim, ko viņš teiks… Rajs apklusa un acīmredzot kaut ko saspringti domāja. Tu tiešām esi īpaša, Zoja. Un tu to zini, vai ne?

Zoja sajuta, kā pietvīkst vaigi, un nespēja ieskatīties Rajam acīs vai atvērt muti, lai atbildētu. Vienā paņēmienā iztukšojusi vodkas glāzi, viņa lēni piecēlās un noslaucīja džinsus.

.Es… ē… ieiešu dušā. Matos man ir kāzu torte, un es ožu pēc radījuma, kas mēnesi mērcēts dīzeļdegvielā.

Kad viņa tīra, iesmaržojusies un svaigā apakšveļā iznāca no vannas istabas, ģērbtuve izrādījās tukša. Bija pazudusi gan ikona, gan pastkarte, ko viņa pirmīt atstāja uz galda.

"Nē, sasodīts, nē! Ej ellē, Raj O'Melij! Nē, viņš uz to nav spējīgs, viņš tā nedarītu. Mēs taču tik daudz kopā esam piedzīvojuši! Es viņam uzticējos, visu izstāstīju, izkratīju sirdi. Viņš tā nerīkotos, jo es viņu pazīstu, viņš ir godājams… Kā tad, Dmitrova. Kuru tu te grasies piemuļķot? Tu ne velna nezini, bet viņš ir prom."

Zoja lēni apsēdās guļamkrēslā. "Nē, es neraudāšu, nolādēts! Neraudāšu." Tukšās ēdiena kārbas uzdzina nelabumu. Viņa tās savāca, lai izmestu, un apakšā atrada uz salvetes rakstītu ziņu: "Aizgāju, lai satiktu kādu puisi un aprunātos par to lietu."

Platu un gluži muļķīgu smaidu sejā, Zoja atlaidās krēslā. Un pēkšņi nez kādēļ izplūda asarās. Paķēra vienu bezgaumīgi bārkstaino spilvenu un iespieda seju tajā, lai neviens nedzirdētu elsas. Rajs teica, ka viņa ir īpaša, taču tobrīd tada nemaz nejutās. Viņa jutās nobijusies un ļoti gribēja mājās.

Pamodās viņa spēji. Šķita, ka ir dziļa nakts. Ģērbtuvē un visā naktsklubā valdīja bezgalīgs klusums. Lampa uz spoguļa galdiņa dega, taču vājā gaismiņa nespeja izklīdināt tumsu. Zoja juta, ka telpā nav viena.

Viņa piecēlās sēdus un uzsauca:

Raj?

Kaut kas milzīgs un smags nogāza viņu atpakaļ guļamkrēslā, un kāda spēcīga roka aizspieda viņai muti. Dunča gals tika piebāzts pie kreisās acs.

V mīkla

..

Trīsdesmit trešā nodaļa

-   Tu man atdosi to kaulu altāri, kuce! noskaldīja vīrietis ar zirgasti, jāteniski uzsēdies Zojai virsū un ar plaukstu cieši aizspiedis viņai muti. Bet, lai aiztaupītu mums abiem laiku un pūles, vispirms izduršu tev vienu aci. Tā tu beidzot noticēsi, ka labāk paklausīt mani, ja gribi saglābt otru.

Uztvēris blāvu gaismas staru, dunča asmens pieskārās Zojas plakstiņam. Viņa abām rokām ieķērās svešajam delnas locītavā un parāva galvu sānis, tomēr sajuta pierē dūrienu un asinis. "Viņš mani ievainojis, taču ne acī."

Duncis atkal tuvojās viņas sejai, un tvēriens izrādījās iespaidīgs. Zoja no visa spēka centās atgrūst uzbrucēju, taču veltīgi.

Viņa mēģināja iespert svešajam pa kājstarpi, taču arī tas neizdevās. Trūka elpas, nebija iespējams pakustēties, un, lielā pārspēka nomocīti, muskuļi pamazam zaudēja izturību. Duncis bija jau pavisam tuvu.

Cieši aizspiedusi acis, Zoja sajuta asmens pieskārienu plakstiņam.

Sejā iesitās kaut kas mikls un karsts. Svešais atlaida viņas muti, un Zoja sāka kliegt.

Zoja neko neredzēja. "Augstais Dievs, ko viņš izdarījis? Vai esmu palikusi akla? Kāpēc es neko neredzu?"

Pēkšņi smagums tika pacelts, un viņa mitējās kliegt, lai ievilktu plaušās gaisu. Kaut kas maigs pieskārās viņas acīm, un jau pec mirkļa Zoja raudzījās uz Raju. Viņa to redzēja.

-    Ei, viss ir kārtībā, Rajs sacīja. Tagad viss būs kārtībā.

-   Viņš gribēja… Zoja nodrebēja, aizvēra acis un tūdaļ atkal tās atvēra. Viņai nepatika pasaule, kas slīgst tumsā.

Piere dega kā ugunis. Viņa tai pieskārās, palūkojās uz pirkstiem un ieraudzīja asinis.

-   Tās nav tavējās, Rajs sacīja. Lielākoties nav. Laikam problēmu ir pārāk daudz, lai mēs justos šeit ērti.

Balss skanēja skarbi, lietišķi, taču viņš paliecās tuvāk, un Zoja viņa acis ieraudzīja ļaunumu un vēl kaut ko neizprotamu. Lūpas šķita balas.

Zoja baidījās, ka izklausīsies pārāk emocionāla un kaitinoša, ja atklās visu, ko tanī brīdi vēlējās Rajam pateikt, tādēļ izmeta:

-    Ei, O'Melij, neaizraujies. Es te visu kontrolēju. Vai tad neredzi?

Rajs iesmējās.

-   Ak tā? Bet man, Dmitrova, šķita, ka dzirdu tevi kliedzam kā mazu meiteni.

-    Nu, ja tu tā saki… Arī Zoja sāka smieties un piecēlās guļamkrēslā sēdus. Viņa jutās vārga un apreibusi, taču dzīslās joņoja tik daudz adrenalīna, ka ķermenis šķita gatavs sašķīst miljons druskās.

Viņa mēģināja piecelties, bet kāja atsitās pret kaut ko biezu un cietu. Uz grīdas viņa ieraudzīja zirgastaino vīrieti, kam bija palikusi tikai puse galvas.

Mirušais gulēja uz muguras, rokā sažņaudzis nejauka izskata dunci. Pēc visa spriežot, tādu pašu viņš atstājis krūtīs Zojas vecmāmiņai. Jakutu nazis. Tātad varēja secināt, ka vecmāmiņas slepkava ir nonāvēts. "Labi," Zoja sprieda, "ļoti labi. Es priecājos, ka viņš ir beigts, jo bija to pelnījis."

Zoja pacēla dunci. Tas bija smags, ārkārtīgi ass, un Zoja nolēma to paturēt sev. "Likšu to lietā nākamreiz, kad man tumsā uzbruks kāds nelietis."

Brīdi pētījusi dunci, Zoja pievērsās Rajam. Viņš joprojām tupēja uz ceļiem viņas priekšā, ar asiņainu spilvenu vienā rokā un Valtera sistēmas pistoli otrā. Ierocim bija uzlikts skaņu slāpētājs lūk, kādēļ uzbrucējs saļima tik pēkšņi un viņa nebija dzirdējusi šāvienu.

Taču savādi šķita kaut kas cits. Viņa tik tiešām bija kliegusi kā maza meitene, bet neviens nenāca palīgā. "Kur visi palikuši?"

-Jau iedomājos, ka esi mani pametis, Zoja teica. Kad iznācu no vannas istabas un ieraudzīju, ka mantas pazudušas un tu arī… Bet tad atradu salveti, uz kuras tu biji uzkricelējis. Tagad tev ir piedots. It kā. Jo man tomēr gribas zināt, ko nozīmē teksts: "Aizgāju, lai satiktu kādu puisi un aprunātos par to lietu." Laiks paskaidrojumiem, O'Melij!

-   Piezvanīju paris puišiem, lai apjautātos, vai viņi nezina kādu krievu ikonu speciālistu. Tad norunāju tikšanos ar citu puisi, kurš mums varētu sagādāt viltotas pases, jo mēs nevarēsim šeit slēpties visu mūžu. Izrādījās, ka vajadzīgs mazliet vairāk laika, nekā biju iedomājies. Paņēmu tavas mantas, jo nedomāju, ka ir prātīgi tās atstāt bez uzraudzības, kamēr tu esi dušā.

-   Jā, tas nebija prātīgi. Zoja palaida dunci klēpī un saņēma galvu rokās. Pēkšņi viņa jutās ļoti nogurusi un bezspēcīga. Ambiciozi apgabala prokurori, dzēlīgi tiesneši, alimentu nemaksātāji, varmācīgi vīri, laupītāji… Ar tiem viņa prata tikt galā, bet ar šo ne.

Pieskārusies matiem, Zoja sajuta kaut ko lipīgu. "Pie velna, kas…" Viņa uzskatīja, ka rūpīgi izmazgājusi visas kāzu tortes paliekas, un pēkšņi atskārta, ka tās ir zirgastainā vīrieša asinis un varbūt pat smadzeņu daļiņas. Zoja nodrebēja.

-   Viņš gribēja, lai atdodu kaulu altāri, bet vispirms sadomāja pamocīt mani. Zoja palūkojās uz Raju, ieskatījās viņam acīs. Viņš šķita nopietns un skarbs, taču vienlaikus ari maigs, taču Zoja nespēja izlemt, ko tas varētu nozīmēt. Tu man izglābi dzīvību, Raj. Paldies tev.

Rajs atglauda viņai no pieres asinīs samirkušu matu šķipsnu.

-Vairums cilvēku pēc tādiem pārdzīvojumiem tupētu stūrītī, sarāvušies embrija pozā, tādēļ netiesā sevi bargi. Un pasaulē, no kuras nāku es, ir tāda kārtība. Ja viens puisis otram sola izglābt dzīvību, tad zina, ka arī tas otrais ir gatavs tādam pašam varoņdarbam.

Zojai acīs sariesās asaras, un viņa apmulsusi novērsās. Sirdi plosīja emocijas, kurām viņa nezināja nosaukumu. "Laikam lepnums," viņa sprieda, "taču ari kaut kas savādi līdzīgs ticībai. Tā vien šķiet, ka es ticu vīrietim, kurš nometies manā priekšā uz ceļiem. Un ticu arī sev."

-   Tiešām? viņa atjautāja. Tu uztici man savu dzīvību?

-   Bezgalīgi.

-   Labi. Zoja nokremšļojās un ar kāju pabikstīja mirušo. Laikam jau vairs neizdosies noskaidrot, vai viņš kalpojis Popova dēlam.

Rajs piecēlās kājās.

-   Bet es prātoju, kā… pie velna, ar kādām burvju metodēm šis puisis uzzināja, kur mēs atrodamies?

-   Tik tiešām interesanti, vai ne, Railuška?

Ģērbtuves durvis stāvēja Aņa Blotska, un viņai roka bija pis-

Trīsdesmit ceturta nodaļa

/

-   Tagad lēnām pieliecies un pistoli atstaj uz grīdas, lūdzu, Aņa Blotska sacīja. Ar stobru pret sevi… Jā, jā. Ļoti labi. Un tagad pastum uz manu pusi.

Rajs paklausīja. Valtera sistēmas pistole negribēja slīdēt pa turku paklāju, taču nonāca pietiekami tālu un vairs nebija aizsniedzama.

Izslējies viņš nolaida rokas gar sāniem.

-    Kopš kura laika tu kalpo sliktajiem, Aņa?

-   Nav nekādu labo un slikto, ir tikai dzīvie un mirušie. Tā taču tu pats man reiz teici, lapuška. Aņa ar pistoli norādīja uz galdiņu ar patvāri. Bet tagad esi tik laipns un paej tālāk… Nē, ne tik tālu. Es gribu izšķirt tevi un tavu mīļo draudzenīti, saproti? Bet vienlaikus gribu jūs abus redzēt.

Taču Zoja secināja, ka krievietes acis, sirds un domas jau pievērsušās tikai Rajam. Un Zoja izmantoja brīdi, lai iemestu sev klēpī vienu no dīvāna spilveniem un paslēptu zem tā dīvaino dunci.

Viņa nopētīja nelielo Rugera sistēmas šaujamieroci Aņai rokās un tad pievērsās Rajam. Viņš nešķita pārsteigts, drīzāk sarūgtināts, un Zoja secināja, ka viņš jau pirms mirkļa sapratis, kā vīrietis ar zirgasti atradis viņus šajā naktsklubā. Vienīgais pavediens bija un palika Aņa Blotska.

-   Kam tad tu mūs pārdevi? Rajs jautāja, un Zoja prātoja, vai viņš tiešām ir tik mierīgs, cik izklausās. Tā kā pistole mētājās ģērbtuves vidū, Zoja nevarēja saprast, vai viņam ir kāds rīcības plāns brīdim, kad no krievietes būs izvilināta visa lietderīgā informācija. Redzi, viņš turpināja, varbūt es spētu solīt vairāk.

Aņa Blotska papurināja galvu, un Zoja pārsteigtā ieraudzīja asaras viņai acīs. Pistole viņas rokā nodrebēja.

-    Pasaulē nav tadas naudas, lai varētu nopirkt to, ko viņš man dod.

-    Viņš?

-   Pēcpusdienā man piezvanīja kāds svešinieks. Un pirmo nosauca tikai vienu vārdu. Oksana. Viņa atkal papurināja galvu un sāka atklāti raudāt. Oksana ir mana māsasmeita, tikai piecus gadus veca. Dzīvo Sanktpēterburga, mīl dinozaurus un to jūsu jocīgo Sūkli Bobu Kvadrātbiksi. Dienās grib kļūt par daiļslidotāju un uzvarēt Olimpiskajās spēlēs. Tas vīrietis nosauca man mobilā telefona numuru un lika piezvanīt, ja ieradīsies tu. Un jau tobrīd es zināju, ka nodošu tevi, jo viņš Oksanas vardu izrunāja pietiekami draudīgā tonī. Valdīdama elsas, viņa apklusa un aizvēra acis. Un tad viņš teica: "Dzīve ir skarba, kundze. Katru dienu Sariktpēterburgas ielās pazūd tādas jaukas meitenītes kā Oksana. Kur viņas paliek? Kas to lai zina… Bet es esmu dzirdējis, ka Bangkokā ir bordeļi, kur par konkrētu summu var nopirkt jebkura dzimuma un vecuma bērnu."

Rajs dziļi ievilka elpu.

-    Man ļoti žēl, Aņa.

Viņa veltīja Rajam greizu, skumju smaidu.

-   Tas vīrietis acīmredzot daudz par tevi zina, ja reiz zina arī tos pāris cilvēkus, kam tu esi gatavs uzticēt savu dzīvību. Vai viņš ir no mafijas?

-    Mēs tā domājam.

Aņa lēni palocīja galvu.

-   Tie mafijas cilvēki ir gluži kā vampīri. Dzīvo tumsa, sūc tavas asinis un nevar nomirt.

Vārds "nomirt" atbalsojās tukšajā naktsklubā. Zoja pabāza roku zem spilvena un satvēra dunča spalu.

Pēkšņi Aņa paskatījās uz Zoju, taču tūdaļ atkal pievērsās Rajam.

-    Piedod, lapuška, bet viņam vajadzīga meitene, nevis tu. Ja es zinātu, ka tu viņu atdosi bez cīņas… bet nē. Es tevi pārāk labi pazīstu.

Pacēlusi ieroci augstāk, viņa notēmēja Rajam tieši krūtis.

Un Zoja ar dunci nomērķēja viņai galvā.

Aņa Blotska izmeta ieroci no rokas un saķēra galvu, mēģinādama izvairīties no dūriena. Zoja un Rajs vienlaikus steidza pacelt Valtera sistēmas pistoli. Abi sasita galvas kopā tik spēcīgi, ka Zoja atkrita uz dibena un gandrīz zaudēja samaņu.

Kad pasaule beidza griezties un viņa samirkšķināja acis, lai apslāpētu asaras, Rajs jau bija paguvis notēmēt uz krievieti un pacelt nelielo Rugera sistēmas pistoli.

-   Zoja? viņš uzsauca. Vai tev nekas nekaiš?

Ausis vēl zvanīja, un Zoja nosprieda, ka varbūt vajadzēs vemt.

-   Tava galva ir cieta kā betons, O'Melij. Man ir tāda sajūta, ka esmu saņēmusi belzienu ar…

-   Zinu, zinu. Savāc mantas, labi? Veikli. Mums jābēg prom.

Meklēdama somu, viņa palūkojās apkārt, un pasaule atkal sāka nelāgi griezties. Tad viņa somu ieraudzīja vienā guļamkresla galā. Viņa mēģināja piecelties, taču to izdarit izrādījās pārāk grūti, tādēļ viņa metās četrrāpus.

-Jā, rokā ir, Zoja paziņoja, gluži apdullusi.

-   Vai tev tiešām viss ir kārtibā?

-   Pagaidi. Es… Viņa dziļi ievilka elpu, un šķita, ka tas palīdz nomākt nelabumu, taču zvanīšana ausīs nemitējās.

Zoja vēlreiz dziļi ieelpoja un lēni jo lēni piecēlās kājās. Pasaule griezās, tad rimās, atkal sāka griezties un beidzot aprima pavisam. Viņa piesardzīgi paspēra soli, tad vēl vienu. Viss šķita nomierinājies, un Zoja nosprieda, ka dzīvotāja būs.

Zirgastainā vīrieša dunci viņa ieraudzīja Aņai Blotskai pie kājām. Izrādījās, ka trieciens nav sasniedzis mērķi, taču savu viņa bija panākusi.

Viņa pacēla nu jau savu ieroci un mēģināja to aizbāzt aiz jostas, kā mēdz darīt filmās. Izrādījās, ka to ir visnotaļ grūti izdarīt, tādēļ viņa iemeta dunci savā audekla somā.

-    Tā, esmu gatava, viņa sacīja un palūkojās uz Raju. Viņš izskatījās gluži kā apstulbis, it kā nespētu noticēt pats savām acīm. Zoja nosprieda, ka varbūt Rajam galva sāp tikpat stipri kā viņai.

-   Lieliski, viņš pēc brīža noteica. Ejam!

Pistoli viņš joprojām bija notēmējis uz Aņu Blotsku, taču likās, ka tas vairs nav vajadzīgs. Krieviete stāvēja pilnīgi rāma, rokas cieši sažņaugusi pie krūtīm, it kā censtos sevi saturēt kopā.

Skatiens, ko viņa pievērsa Rajam, šķita satumsis no bailēm un sāpēm.

-   Oksanas dēļ, ludzu, nošauj mani! Kā gan citādi svešais zinās, ka neesmu gluži vienkārši ļāvusi tev iet?

Rajs papurināja galvu.

-   Nevaru…

-    Lūdzu! Tu taču zini, ka tā vajag.

Uzlicis roku Zojai uz krustiem, Rajs maigi viņu pastūma uz priekšu.

-Ej!

-    Ko? Nē!

Otrs grūdiens bija daudz spēcīgāks, un Zoja aizgrīļojās līdz durvīm. Tad Rajs pacēla savu Valtera sistēmas pistoli un nospieda mēlīti.

Atskanēja paukšķis, un Aņa Blotska saļima uz grīdas.

Spēji pagriezusies, Zoja vērās ģērbtuvē, taču Rajs satvēra viņu aiz rokas un vilka sev līdzi. Zoja mēģinaja izrauties, taču viņš izrādījās stiprāks. Pametusi skatienu pār plecu, viņa ieraudzīja, ka Aņa Blotska pieceļas sēdus un piespiež plaukstu sānam. Starp pirkstiem viņai izplūda asins tercītes.

-   Trāpīts tikai mīkstajos audos, Rajs paskaidroja. Cerēsim, ka nopietnāku ievainojumu nav.

Trīsdesmit piektā nodaļa

>

Zoja noslaucīja aprasojušo kafejnīcas logu, lai ērtāk būtu vērot antikvariātu Svēto Tēvu ielas pretējā pusē. Koka fasāde bija nokrāsota mednieku zajā toni. Antikvariāta nosaukums "Krievijas gaiss" ar neuzkrītošiem zelta burtiem bija uzrakstīts tieši virs durvīm. Tumšos spoguļstikla logus joprojām sedza metāla režģis, lai gan citos tuvākās apkārtnes veikalos šai pelēkajā, lietainajā rītā jau spīdēja aicinoša gaisma.

-    Mesjē Entonijs Lavlijs, īpašnieks, Zoja skaļi lasīja tekstu, kas sīkākiem un vēl neuzkrītošākiem burtiem bija norādīts zem veikala nosaukuma. Skatlogu viņi bija nopētījuši vēl pirms ieiešanas kafejnīcā, un uz Zoju tas atstāja neizdzēšamu iespaidu. Viņasprāt, tur atradās ļoti kvalitatīvas ikonas, Faberžē olas, lakotas lādītes, matrjoškas un dārglietas. Mesjē Entonijs Lavlijs acīmredzot bija īsts speciālists.

-   Visnotaļ savāds vārds. Entonijs Lavlijs. Pēc krieva vai francūža neizklausās. Ceru, ka viņš runās angliski, jo man riebjas, ja cilvēki apkārt kaut ko buldurē, bet es nesaprotu ne vārda. Ne jau visi spēj runāt miljons valodās ka tu, Raj. Es esmu apguvusi divas. Apklususi Zoja ievilka elpu un paskatījās pulksteni. Jau pāri desmitiem. Ja nu viņš vispār neatnāk?

Rajs iebāza mutē pēdējo kruasāna gabaliņu.

-   Tā nu ir sagadījies, ka tekoši es protu tikai divpadsmit valodas, taču sarunvalodas līmeni lietoju vēl trīs.

Izbrīnīta Zoja cieši palūkojās uz Raju.

-   Tu taču mānies, vai ne?

-    Nemaz. Laikam esmu piedzimis ar tādu talantu. Kāds prot precizi trāpīt bumbu mērķi, cits galvā sareizināt tūkstoš piecsimt četrdesmit seši ar astoņsimt piecdesmit divi. Pirms darba Narkotiku apkarošanas pārvaldē es dienēju specvienībā, un armijā man daudz ko iemācīja. Pārējo es apguvu pats. Bet Entoniju Lavliju man ieteica kāds puisis, kurš apgalvoja, ka viņš ir emigrants no Lielbritānijas jeb, precīzāk sakot, no Kotsvoldas. Tātad ir visnotaļ iespējams, ka viņš runā angliski. Zvērināts vecpuisis, jo citu interešu viņam neesot, un mans paziņa sacīja, ka Lavlijs četrdesmit gadu laikā nevienu darba dienu nav izlaidis. Gan jau atnāks.

-   Labi. Zoja vēl joprojām prātoja par Raja spējām runāt piecpadsmit valodās.

Viesmīlis papildināja kafiju viņu tasītēs. Zoja atkal noslaucīja norasojušo logu un paņēma tasīti vairāk gan tādēļ, lai sasildītu plaukstas, nevis dzertu. Savu možuma devu viņa jau bija saņēmusi.

Pacēlusi galvu, Zoja atskārta, ka Rajs viņu cieši, gandrīz kvēli vēro.

-    Kas noticis? Tu tik savādi uz mani skaties… Pēkšņi viņai prātā iešāvās briesmīga doma. Viņa nolika tasīti uz apakštases un pārlaida pirkstus pār matiem. Tikai nesaki, ka tie joprojām ir asiņaini.

Rajs pasmaidīja.

-    Nē, ar tevi viss ir kārtībā. Esi noberzta tīra un spodra.

Aizbēguši no "Kasbas", viņi neuzdrošinājās apmesties viesnīcā, jo tur vajadzētu uzradīt pases, un devās uz Ziemeļu staciju, lai izmantotu pagrabstavā izvietotās publiski pieejamās dušas iekārtas ar nosaukumu Mc Clean. Tikai tad Zoja aptvēra, cik daudz zirgastainā uzbrucēja sašķaidītās galvas palieku salipis viņai matos. Vēl joprojām āda sāka niezēt, tiklīdz viņa par to iedomājās.

-   Kas tad?

-    Es… Rajs paraustīja plecus. "Kasbā" tu mani pamatīgi pārsteidzi, rīkojoties ar dunci ka trenēts nindzja.

Zoja plati pasmaidīja, visnotaļ apmierināta ar sevi.

-   Godīgi sakot, tā tas nebija domāts. Gribēju, lai duncis gaisā apmet kūleni, gluži kā filmā, bet sviediens izrādījās pārak vājš, tādēļ galā tāds būkšķis vien sanāca.

-   Tāpēc, ka asmens ir līks. Tāds izjauc līdzsvaru. Rajs pasniedzās pēc čeka un tad no žaketes kabatas izņēma eiro žūksni.

'Tā vien šķiet, ka viņa krājumi ir neizsmeļami," Zoja sprieda. "Un tas ir labi, jo man tagad ir tikai pāris neizmantojamu kredītkaršu. Ja es nebutu satikusies ar Raju O'Meliju, tad droši vien nonāktu franču policijas rokās. Ja palaimētos. Ja ne, tad gulētu morgā."

-    Paldies Dievam un tev, ka tas Misters Zirgaste mani vairs netraucēs, Zoja sacīja. Aņa sacīja, ka zvanītājs viņai bijis svešs, taču noteikti no mafijas. Un tādus draudus izteikt mēdz paluini.

-Jā, domāju, ka mēs droši varam Misteru Zirgasti uzskatīt par Popova dēla rokaspuisi.

-   Tas Popova dēls taču neliksies mierā, vai ne? Tēvs viņam izstāstījis par kaulu altāri, un tagad viņš grib to iegūt, tādēļ sūtīs un sūtīs savus naimitus man pa pēdām.

Tikai tad, kad Rajs saņēma viņas plaukstas savējās, Zoja aptvēra, ka žņaudz kafijas krūzi plaukstās pārāk cieši.

-     Bet atelpas brīdi mēs sev esam ieguvuši, Rajs secināja. Popova dēlam vajadzēs kādu laiciņu, lai atsūtītu nākamo naimitu, kuram mūs vēl būs jāatrod. Tikmēr mums varbūt izdosies no šī ikonu speciālista iegūt kādu pavedienu kaulu altāra meklēšanai.

-   Tā kā Kenediju nogalināja tāpēc, ka viņš it kā dzēris no kaulu altāra, Zoja piebilda, varbūt altāra mīklas atrisinājums norādīs mums ceļu, kā atbrīvoties no Jasmīnas Pūlas un pārējiem. Es joprojām uzskatu, ka viņa kalpo tam dzelzceļniekam, kas parādās pašās filmas beigās un kam tavs tētis atdod ieroci.

-Jā. Manuprāt, ir pilnīgi iespējams, ka viņa strādā CIP, bet es ari sliecos domāt par to dzelzceļnieku. Lai kas viņš ari būtu, tā vien izskatās, ka viņam ir nopietns…

-   O'Melij, skaties! Zoja sagraba viņa roku un ar zodu norādīja uz vīrieti mīkstā filca platmalē un nevainojamā pelēkā uzvalkā. Viņš stāvēja pie "Krievijas gaisa" ieejas durvīm, vienā padusē iespraudis laikrakstu un rokā paņēmis Starbucks kafijas krūzi. Lai izņemtu no kabatas atslēgu saišķi, viņam nācās nolikt krūzi uz palodzes.

-Tas ir viņš. Ikonu speciālists.

Viņi vienojās par leģendu. Proti, abi Parīzē pavada medusmēnesi un apciemo viņas vecmāmiņu emigranti, kura pārcēlusies no Krievijas glasnosl periodā un kāzās mazmeitai uzdāvinājusi ikonu. Pirms došanās uz Savienotajām Valstīm viņi veļas ikonu novērtēt un varbūt pat apdrošināt.

-    Es tēlošu garlaikotu veci, Rajs ierosināja. It kā tā būtu tava dāvana, bet es tikai atvedu tevi līdz veikalam, jo patiesībā mana karstākā vēlēšanās ir mesties tev virsū pēc iespējas ātrāk. Tādējādi viņš mazāk baidīsies no manis. Tu neko nesapratīsi, bet labprāt visu gribēsi zināt, un viņš kļus arvien atklātaks. Cilvēkiem patīk lielīties ar savām zināšanām.

Tomēr veikalā Zoja nejutās visai droša un runāja neveikli, it kā lasot gatavu tekstu no tāfeles. Par laimi, Entonijs Lavlijs izrādīja nevis aizdomas, bet mērenu ziņkāri, kad Zoja izņēma no somas ikonu, izsaiņoja to no roņādas maisa un nolika uz letes.

Kad kristāla lustru mestā gaisma iezaigojās ikonas dārgakmeņos un Jaunavas kroņa un apģērba zeltījumā, Lavlijam aizrāvās elpa.

-   Ak… tā ir tik brīnišķīga, veikalnieks izdvesa, lai gan Zojai šķita, ka viņš grib teikt pavisam kaut ko citu. It kā baidīdamies pieskarties, viņš turēja roku virs ikonas. Jā, tā tiešām ir neparasta. Es to gribētu apskatīt daudz labākā apgaismojumā. Vai drīkstu?

-   Lūdzu. Vecmāmiņa apgalvo, ka mūsu ģimenei tā piederējusi paaudžu paaudzēs. Vai ne, mīļais?

Zoja palūkojās uz Raju un izbrīnā gandrīz pavēra muti. Viņš bija kļuvis par pilnīgi citu cilvēku vaibsti atmaiguši, acis tukšākas, it kā viņš būtu zaudējis piecdesmit punktus no sava intelekta koeficienta. Protams, viņš nespēja saīsināt augumu vai samazināt muskuļu masu, taču pēkšņi uzkumpusi mugura un noslīgušie pleci pārvērta viņu rāmā, miermīlīgā tipā.

Un jā, viņš veltīja Zojai tik kvēlu skatienu, ka it visiem bija skaidrs, kādu viņš tobrīd redz savu jauno sieviņu. Kailu, pēc mīlēšanās nosvīdušu…

Entonijs Lavlijs nokremšļojās.

-   Sakiet, kundze…

Atrāvusi skatienu no Raja, Zoja atkal pievērsās antīko lietu pārdevējām.

-   Sūzija Kārpentere. Un tas ir mans vīrs Džeiks Kārpenters. Mēs tikko apprecējāmies.

-   Jā, to jūs jau teicāt. Vai drīkstu jautāt, cik daudz jus zināt par baznīcas ikonām?

-   Vien to, ka tās izmanto baznīcā, Zoja atbildēja, balsī cenšoties apliecināt savu nezināšanu. Bet gribu visu noskaidrot, jo tagad man taču pieder ikona.

Entonijs Lavlijs pastūma kafijas krūzi un avīzi tālāk un no plaukta zem kases aparāta izņēma zaļu lampu ar grozāmu statni.

-   Pareizticīgo baznīcā pret ikonām izturas ar milzīgu cieņu, Lavlijs skaidroja, un tādēļ to darināšanā ir jāievēro strikti noteikumi. Tie mākslinieki, kas uzdrošinājās novirzīties no kanona, tika bargi sodīti. Piemēram, līdz nāvei sisti ar spriguli.

Zoja nodrebinājās.

-   Kādas šausmas!

-   Tā gan. Lavlijs nolika lampu uz letes. Un tieši tādēļ šī ikona ir īpaša. Redziet? Temata izvēlē ir rupji pārkāpti visi kanoni!

Viņš pasniedzās zem letes un izņēma kastīti ar plāniem plastikāta cimdiem, ko uzvilkt, lai nesabojātu ikonas koku. Vēl viņš atvilktne sameklēja melna samta gabalu, izklāja to uz letes un pēc tam uzmanīgi nolika ikonu.

Pēkšņi Zoja sajutās vainīga par to, cik nevērīgi viņi ar Raju izturējušies pret šo mākslas darbu, bezrūpīgi bakstīdami, taustīdami un purinādami. Viņa pat izpeldinājusi to Sēnā!

-    Parasti, Lavlijs sacīja un noliecās, pacēla savas bifokālās brilles uz augšu, tad nolaida atpakaļ uz deguna, tad atkal pacēla, -Jaunavu attēlo ar Jēzusbērniņu rokās. Citā variantā viņas rokas ir saliktas lūgšanā. Bet te mums ir kaut kāds šausmīgs dzeramais kauss. Izgrebts no cilvēka galvaskausa, par to šaubu nav.

-   Izskatas tiešām briesmīgi, Zoja piekrita, atkal nodrebinājusies. Vai, jūsuprāt, tam ir kāda sevišķa nozīme?

-   Māksliniekam varbūt arī bija. Baznīcu, man šķiet, tāds attēlojums satricinātu līdz pamatiem.

Kādu brīdi Lavlijs iegrima domās. "Viņa acīs," Zoja prātoja, "jaušama gandrīz vai pielūgsme. Viņam tas patīk. Ne tikai ikonas, bet pati Krievija, tās vēsture, tumšie un dīvainie noslēpumi. Viņš no sirds to visu mīl."

Antikvārs klusi iesmējās.

-Jā, tiešām satricinātu. Un uz šo Jaunavu baznīcas tēvi skatītos visnotaļ šķībi, jo tā nav parastā, plakansejainā svētā, kas atbilst kanona ideālam. Nē, šī drīzāk līdzinās kaprīzai šķelmei. Vai jums tā nešķiet? It kā viņa slēptu no mums kaut ko. Nākas noticēt, ka mākslinieks par modeli izmantojis reālu sievieti. Seja sirds formā, iespaidīgi vaigu kauli, spēcīgi izliektas uzacis. Un acis… gluži kā viltīgai kaķenei… Apklusis viņš paskatījās uz Zoju un pēc tam atkal pievērsās ikonai. Ziniet, Jaunava ir tik… jūs abas esat līdzīgas kā māsas. Lavlijs atkal lēni pacēla galvu, un viņa acīs Zoja ieraudzīja dziļas aizdomas. Cik ilgi tā pieder jūsu ģimenei?

Zoja neuzdrošinājās palūkoties uz Raju.

-    Ļoti ilgi, viņa attrauca aizsmakušā balsi. Precīzu laiku vecmāmiņa neminēja.

Krietnu laika sprīdi pētījis Zoju, Lavlijs sacīja:

-   Interesanti… Vai jūsu līdzība ir tikai sagadīšanās, Kārpentera kundze? Varbūt arī jūs domājat, ka tā ir reāla sieviete, kas reiz dzīvojusi reālā vietā?

"Reālā vietā." Zoja paskatījās uz Jaunavu. Tā sēdēja zelta tronī, kas it kā peld virs ezera, kurš pēc formas atgādina kurpi. Papēža vietā varēja redzēt tādu ka akmeņu krāvumu, bet purngalā laistījās ūdenskritums.

-Jūs gribat teikt, ka tāds ezers ir kaut kur atrodams?

-    Tieši tā. Lavlijs ar roku uzvilka virs ikonas apli. Te mēs ezeru, klintis, ūdenskritumu redzam it kā no debesīm, no putna lidojuma. Bet Jaunava attēlota pretskatā, neievērojot nekādus perspektīvas likumus. It kā mākslinieks butu uzzīmējis labi zināmu ainavu, varbūt savas dzimtenes āres, un pēc tam gleznojis pašu Jaunavu.

-   Vai dzirdi, mīļais? Zoja sacīja Rajam. Viņš domā, ka ikonā uzgleznots īsts ezers. Vai nebūtu lieliski turp aizbraukt?

Rajs paraustīja plecus.

-    Vienalga.

Zoja atkal pagriezās pret antikvāru un veltīja viņam žilbinošu smaidu.

-   Vai jus zināt, kur Krievijā tādu meklēt?

Arī Lavlijs pasmaidīja.

-Ja mākslinieks attēlojis savu dzimto vietu, tad tā noteikti ir Sibīrija. To var spriest pēc izmantotajiem toņiem. Jaunavas apģērbs, piemēram, ir oranžā, cinobra un tirkīza krāsā, un tādas raksturīgas tieši Sibīrijai. Un tik drošus otas triepienus es reti esmu redzējis. Vājāka meistara rokās šīs krāsas pārtaptu primitīvā bezgaumībā, kādu nereti sastopam tautas lietišķajā mākslā.

Sirds Zojai pukstēja tik strauji, ka viņa tik tikko apvaldīja vēlēšanos dejot. "Ikonā uzzīmēta kādas apdzīvotas vietas karte un ezers kaut kur Sibīrijā. Ja mēs atradīsim ezeru, tad varbūt atradīsim ari kaulu altāri."

-     Krāsas tiešām ir skaistas, viņa sacīja. Un tik košas, lai gan ikona tapusi jau ļoti sen.

-   Un tas ir brīnišķīgi, vai ne? Tādu krāsas svaigumu nodrošina glezniecības tehnika, ko dēvē par enkaustiku. Par krāsu pigmentu saistvielu tad izmanto karstu kausētu vasku. Starp citu, šī tehnika palīdz mums datēt ikonu ar Ivana Bargā laiku. Tātad sešpadsmito gadsimtu. Kādu bridi godbijīgi lūkojies uz izcilo mākslas darbu, Lavlijs nopūtās. Kaltā sudraba pārklājums uz kausa un zelta folija uz kroņa pievienota vairākus gadsimtus vēlāk. Ļoti žēl, jo tāds papildinājums izjaucis darba viengabalainību.

-    Un ko jus teiksiet par tiem dārgakmeņiem? sarunā iejaucās Rajs. Tie taču ir kaut ko vērti, ja?

-    Ak ja, dārgakmeņi. Lavlijs izņēma no žaketes kabatas juveliera lupu, iesprauda to acī un noliecās pār ikonu tik tuvu, ka deguns gandrīz pieskārās Jaunavas sejai. Mums te ir briljants, onikss, iolīts… viņš uzskaitīja, nopētīdams visus dārgakmeņus pēc kartas. Ugunīgais opāls, akvamarīns, safīrs… Pēdējo viņš apskatīja lielāko akmeni, kas bija iestrādāts sudraba kausā. Un rubīns. Antikvārs izslējās un ielika lupu kabatā. Diemžēl jāatzīst, ka tie nākuši no mūsdienām. Es teiktu, ka pievienoti pēc Otrā pasaules kara, turklāt ir slikti apstrādāti un mazvērtīgi. Iespējams, oriģinālos dārgakmeņus izņēmis cilvēks, kurš nonācis naudas grūtībās.

"Mana vecvecmāmiņa Ļena Orlova," Zoja nosprieda. "Vai viņa pārdevusi akmeņus Šanhajā, lai glābtu savu un sava bērna dzīvību japāņu okupācijas laikā? Anna Larisa stāstīja, ka Ļena pēc kara apprecējusies ar juvelierizstrādājumu tirgotāju. Iespējams, šos mūsdienu akmeņus ikonā iestrādājis viņš."

Taču visvairāk Zoju mulsināja haotiskais dārgakmeņu izvietojums. Nebija ne divu līdzīgu akmeņu, ne arī kādas noteiktas mākslinieciskas vai simetriskas sistēmas to izkārtojumā.

Jaunavas kroni, piemēram, dārgakmeņu nebija vispār, bet debesīs starp mākoņiem mākslinieks bija izvietojis ugunīgo opālu un akvamarīnu. Arī Jaunavas apģērbu akmeņi nerotāja, savukārt iolīts bija iesprausts klinti, bet safīrs atrodams ūdenskritumā.

Zojai tas šķita jocīgi. Vienīgais dārgakmens, kura atrašanās vietu varēja kaut jel cik loģiski pamatot, bija lielais rubīns galvaskausa pierē.

-   Nu, ko teiksiet? Rajs vaicāja, nepacietīgi mīņādamies un vēl smagāk uzguldams nevainojami tīrajai stikla letei. Vai tā ikona ir kaut ko vērta?

Lavlijs zīmīgi paraudzījās uz Raja elkoņiem.

-   Tik unikālam mākslas darbam noteikt cenu ir gandrīz neiespējami. Bet varu pateikt, ka pavisam nesen Sothebi/'s izsoļu namā labi saglabājusies septiņpadsmitā gadsimta sākuma Sibīrijas ikona pārdota par deviņsimt tūkstošiem sterliņu mārciņu.

-   Svētā debess! Rajs iesaucās, un Zoja gandrīz iesmējās, dzirdot tik patiesu izbrīnu viņa balsī. Tad viņa atcerējās savu peldi Sēnā ar deviņsimt tūkstošus vērtu ikonu somā un trako braucienu ar motociklu pa Parīzes ielām, un viņai kļuva nelabi.

-   Jā, tiešām, Lavlijs sacīja. Ja vēlaties pārdot, tad es jus varu iepazīstināt ar potenciālo pircēju. Viņš dzīvo netālu no Budapeštas, taču nopietni aizraujas ar Sibīrijas ikonu kolekcionēšanu un ir eksperts Sibīrijas folkloras un mākslas jautājumos. Patiesību sakot, viņš… Lavlijs aprāvās un sāka skatīties tālumā, it ka apsvērtu, vai turpināt teikumu.

Zoja nolēma runāt ar tirgotāju skaidru valodu.

-   Lavlija kungs, es nemūžam nešķiršos no savas vecmāmiņas ikonas! Tad jau labāk, lai man nocērt labo roku un pārdod to, bet šī ikona man ir palikusi mantojumā. Taču ar to ekspertu es labprāt aprunātos.

Bridi vilcinājies, Lavlijs palocīja galvu.

-    Man ir viņa vizītkarte. Antikvārs pievērsās atvilktnei zem kases aparata un sāka pārcilāt vizītkartes. Zoja lēsa, ka tur tādu ir vairāki simti. Savādi, taču pirms pāris gadiem viņš lūdza, lai paturu viņu prātā, ja manās rokās nonāk ikona, uz kuras attēlota Jaunava ar tādu kausu rokā. Toreiz man tas šķita pavisam dīvains lūgums… Lūk, atradu. Viņš pasniedza vizītkarti Zojai. Te būs viss, kas jums vajadzīgs. "Deniss Kuzmins, emeritētais profesors, Piroska iela trīssimt trīsdesmit seši, Sentendre, Ungārija." Un tālruņa numurs.

Kamēr Zoja noglabāja vizītkarti bikšu aizmugures kabatā, Lavlijs rūpīgi iesaiņoja ikonu roņādas maisā un pasniedza to viņai gluži kā Anglijas kroņa dārgumus.

-    Paldies, ka sagādājāt man šo prieku, Kārpentera kundze.

Zoja pasmaidīja un jutās noskumusi, ka jāšķiras no tik patīkama cilvēka, kuram viņa turklāt nav nosaukusi savu īsto vārdu.

-   Oho! Zoja iesaucās, kad viņi izgāja no "Krievijas gaisa" un aiz muguras notinkšķēja durvju zvaniņš. Viņu bija pārņēmis nevaldāms mundrums. Ikonā attēlots īsts ezers, Raj! Sibīrija! Sešpadsmitais gadsimts. Ir grūti iedomāties, ka jau tolaik dzivojusi kāda Glabātāja un ka mēs esam tik līdzīgas. Es beidzot jūtu, ka mēs virzāmies uz priekšu. Kā man gāja? Vai es biju pietiekami stulba?

Rajs ievilka elpu, lai kaut ko teiktu, taču Zoja piespieda pirkstu viņa lupām.

-    Nē, nesaki neko, O'Melij. Es zinu, ka esmu pelnījusi kādu dzēlīgu piezīmi, bet tu man esi parādā vienu brīvu gājienu, atceries?

Satvēris Zojas plaukstas, Rajs tomēr neatrāva viņas pirkstu no savām lupām. Viņa elpa izrādījās dedzinoši karsta.

-    Tev lieliski izdevās. Tu apbūri nabaga Lavliju un pēc tam pameti gribot.

Zojas roku viņš vaļā nelaida, lai gan abi jau šķērsoja ielu un devās uz. kafejnīcu, kur pirmīt bija brokastojuši.

Vina teica:

/

-   Un vēl mēs dabūjām kāda eksperta vārdu un adresi. Ceru, ka starp tām piecpadsmit valodām ir arī ungāru.

Plati pasmaidījis, Rajs nobēra kaut ko pavisam nesaprotamu.

-   Ceru, ka tā bija pieklājības frāze… Apklususi viņa ciešāk ieķērās Rajam rokā un parava to uz leju. Tad viņa paliecās tuvāk, izlikās pieglaužamies un nočukstēja: Avīžu kiosks uz stūra.

Rajs noskūpstīja viņu uz zoda un palieca galvu sānis, lai ar acs kaktiņu varētu redzēt kiosku.

-   Nolādēts! viņš norūca, skūpstīdams Zojas degunu un vaigus. Nu ir pavisam slikti.

Jasmīna Pūla nebija bārstījusi tukšus draudus. Apkārt kioskam bija izvietoti avīžu stendi, un it visu laikrakstu pirmajās lappusēs zem sešas collas augstiem virsrakstiem ar vārdu "teroristi" dažādās variācijās bija nodrukāti viņu portreti. Publikācijai bija izmantota viņas Kalifornija reģistrēta autovadītāja apliecība un Raja fotogrāfija no Narkotiku apkarošanas pārvaldes dienesta apliecības.

Kāda iekšēja balss mudināja Zoju atskatīties uz "Krievijas gaisu". Entonijs Lavlijs viena rokā bija paņēmis kafijas krūzi, bet ar otru tobrīd vēra vaļā avīzi. Un jau nākamajā mirklī viņš strauji pacēla galvu, lai palūkotos ārā pa logu.

-   Tiešām ļoti slikti, Raj. Entonijs Lavlijs mūs nodos.

-    Es zinu, ka tu esi nobijusies, Rajs sacīja pavisam mierīgā toni, atglauzdams kādu atrisušu šķipsnu viņai no pieres. Bet netālu ir metro stacija. Turp dosimies tik rāmā solī, it kā mums būtu vienaldzīga visa pasaule. Protams, ja vien kāds nesāks aurot. Tad mēs skriesim ko kājas nes.

Trīsdesmit sestā nodaļa

r

Zoja bažījās, ka Entonijs Lavlijs tūdaļ izskries no veikala un

sauks:

-    Ķeriet teroristus!

/

Taču tā nenotika.

Līdz metro stacijai viņi nokļuva bez liekiem starpgadījumiem. Rajs apstājās pie viena no pazemes veikaliņiem un nopirka Zojai lielu, vienkāršu melnu šalli lai piesegtu galvu, viņš paskaidroja, bet viņa jutās tik apmulsusi, ka tik tikko aptvēra šos vārdus. Gribējās, lai visās avīzēs ir nodrukāta kādas citas Zojas fotogrāfija, lai kādu citu dēvē par teroristi un lai šīs citas Zojas bēdas viņa var aizgainīt, gluži vienkārši izslēdzot televizoru.

-    Tagad mums patiešām ir vajadzīgas viltotas pases, Rajs sacīja, palīdzēdams Zojai apsiet šalli. Manam paziņam Kerīmam ir berberu pirāta dvēsele, taču dokumentu viltošanā viņam nav līdzinieku. Savukart viņa māte Fatama ir maskēšanās meistariene. Viņu darbnīca atrodas netālu no Sendenī vārtiem. Mūsdienās tur veidojas musulmaņu kopiena, un rajons ir pasludināts par zone urbaine sensible. Tā pieklājīgi dēvē vietu, kurp nevajadzētu doties, jo arī policija, piedzīvojusi masu nekārtības un automobiļu dedzināšanu, tur pēdējā laikā vairs nerādās. Tādēļ mums jābūt uzmanīgiem, saproti?

-   Tu mani ved uz tik jaukām vietām! Zoja iesaucās, velti mēģinādama izmocīt smaidu. Viņa tiešām bija nobijusies. Tikai nepamet mani vienu, labi?

Rajs satvēra plaukstās viņas seju un mazliet atgāza viņas galvu, lai varētu ieskatīties acīs.

-   Es būšu tev līdzās uz katra soļa, Zoja. Līdz pašām beigām. Un tu zini, ka es protu kauties, varbūt pat labāk nekā tu.

Šoreiz Zojai izdevās pasmaidīt.

Kad viņi izgāja no metro stacijas, negantās bailes atgriezās, jo apkārtne vairāk līdzinājās frontes zonai. It visur vīdēja nomelnējuši automobiļu vraki, daži vēl kūpēja. Uz ielas mētājās akmeņi, viens otrs pat futbolbumbas lielumā.

Zoja pielieca galvu, un viņi steigšus soļoja uz priekšu. Rajs cieši turēja viņu aiz elkoņa, bet otrā sažņaudza pistoli, ko bija noglabājis kabata. "Tāda ir viņa dzīve," Zoja sprieda. "Viņam tā ir ikdiena. Kā viņš spēj to izturēt?"

Uz ietves gulēja sarūsējusi, izārdīta veļas mazgājamā mašīna. Viņiem nācās nokāpt uz braucamās daļas, lai tiktu tai apkārt. Kvartālu tālāk līdzīgi viņi līkumoja ap ledusskapi.

-    Kāpēc viņi visu met uz ielas? Zoja čukstēja.

-   Tā viņi apmētāja ugunsdzēsējus un mediķus.

"Labāk nebutu jautājusi," Zoja sodījās, vēl zemāk nodūra galvu un pūlējās apvaldīt vēlēšanos skriet.

Viņi pagāja garām nodedzinātai skolai un tad devās lejup pa kāpnēm kādas pašvaldības daudzdzīvokļu mājas pagrabā. Pēkšņi, ka pēc burvju mājiena, atvērās durvis tikai tik plaši, lai viņi varētu veikli ieslīdēt iekšā. Tad tās ar skaļu krakšķi tika aizcirstas, un Zoja satrūkās.

Tā bija liela telpa tāda aizņemtu apmēram pusi no basketbola laukuma. Vienā pusē atradās datori, printeri, hologrammu iekārtas un iespiedtehnika, pretējā galdi ar parūkām, liekajām bārdām un ūsām, tonālā krēma tūbiņām, grima krāsām un līmes podiņiem. Zem galdiem varēja saskatīt grozus ar liekajiem deguniem, zodiem un ausīm.

Abus uzrunaja garš bārdainis, kurš sēdēja pie datora un pat nepagriežas.

-   Šorīt ēdu musli un CNN pārraidē redzēju tavu seju. Un nospriedu: "Kerīm, tu esi muļķis! No šī cilvēka vajadzētu ņemt dubultu maksu."

-   Tikai pamēģini, un es pasūdzēšos tavai mātei, Rajs attrauca. Viņa allaž mēdz teikt, ka tu ņemsi sliktu galu.

Sīka auguma un nenosakāma vecuma sieviete skaistā, plandošā zilā hidžābā piegāja pie Zojas un satvēra viņas roku.

-    Nāc. Es esmu Fatama. Kamēr virieši dzers tēju un sacentīsies asprātībā, es tev uztaisišu jaunu seju.

Piecas stundas pēc tam Zoja stāvēja Šarla de Golla lidostā un skatījās uz metāla stabiņu barjeru, kas atdalīja pasu kontroles punktus no izlidošanas zonas. Vispirms vajadzēja izturēt šo kontroli un tikai tad drīkstēja doties uz drošības kontroli. Rindas šķita bezgalīgas un vijās līdz pat uzgaidāmajai telpai.

"Tev viss izdosies," Zoja sevi mierināja. "Sakarsušajā roka tu žņaudz biļeti un atļauju iekāpt lidmašīnā, tātad atlicis vien likt garām drošības pārbaudes postenim. Tu pieiesi, iestāsies rinda un pavisam bezrūpīgi uzsmaidīsi darbiniekam, kurš lūgs uzradīt pasi."

Viņa nostājās tuvākās rindas galā. Tieši tajā bridi lielajos, pie griestiem piekārtajos televizoros parādījās viņas seja. Franciskos uzrakstus izlasīt Zoja neprata, taču viens vārds bija pilnīgi skaidrs. "Teroristi."

I'ieliekusi galvu, Zoja aizgriezās, it ka televizors pats spētu viņu pamanīt pūlī un iedarbināt sirēnu.

'Tev izdosies, Zoja. Izdosies…"

Diemžēl kajas, šķiet, domāja citādi. Tās aiznesa viņu prom no pasu kontroles nodalījuma un tuvināja durvīm ar nepārprotamo zilo siluetu sievieti trapecveida kleitā.

Kad tualetes durvis aizvērās, Zoja apstājās un dziļi ievilka elpu. Spējais baiļu un izmisuma uzplūds gandrīz gāza no kājām. "Kā es tikšu ārā no šīs jezgas? Visa pasaule mani uzskata par teroristi, bet es pat nezinu, kāda noziegumā mani apsūdz un kā es varētu pierādīt, ka neesmu vainīga! Lai gan… nav nozīmes, cik vainīga vai nevainīga es esmu. Līdz tiesai es netikšu. Mani nogalinās vēl krietni pirms tās." Viņa apņēmīgi nolēma doties atpakaļ un stāties rindā. "Tev izdosies. Obligāti. Citas izejas tāpat nav. Mans vienīgais glābiņš ir lidmašīna."

Zoja piegāja pie izlietnes, atgrieza krānu un ar aukstu ūdeni apslacīja seju. Pacēlusi galvu un ieraudzījusi spoguli svešinieci, viņa sastinga. Pretī raudzījās sieviete ar īsiem spurainiem, melniem matiem, kas galos ietonēti violetā krāsā. Sieviete ar dzeltenbālu ādu un tumši zilām acīm. Vienā uzacī bija izdurts caurums gredzenam, bet degunā dižojās kniedīte.

Zojai nebija ne jausmas, cik ilgi viņa tur stāvējusi un skatījusies spogulī. Šķita, ka prāts gluži vienkārši aizklīdis tālumā. Realitātē viņu ierāva skaļrunis, kurā atskanēja kāds paziņojums franču valodā.

Atrāvusies no svešādās sievietes spogulī, viņa aizgrieza krānu, nobraucīja rokas gar džinsiem, jo no žāvēšanas aparātiem tāpat nebija nekādas jēgas, un devās uz durvju pusi.

Viņa apņēmās izturēt drošības kontroli un laimīgi lidot uz mājām. Baudīt brīvību. Vismaz uz kadu laiku.

Pasu kontroles punktos rindas bija kļuvušas īsākas, katrā palikuši vien trīs cilvēki. Raju pēdējoreiz viņa redzēja brīdī, kad katrs iekapa savā taksometrā. Tāds brauciens uz lidostu šķita vientuļākais viņas mūžā. Tagad Rajs stāvēja kontroles punktā un lika savu rokassomu uz rentgena iekārtas konveijera lentes. Fatama bija pagādājusi viņam iesirmu parūku un bārdu, kā ari veca vīra vēderu. Kāju šļūkāšana, sagumušie pleci un kaprīzā uzvedība izraisīja Zojā vēlēšanos pasmaidīt.

Taču smaids sastinga viņai sejā.

Pa eju tuvojās četri drošības policijas virsnieki ar automātiem. Piemiegusi modrās acis, viņi pētīja pasažierus. Vienam rokā bija papīra lapa ar vīrieša un sievietes portretu, un viņš rūpīgi salīdzināja attēlos redzamos cilvēkus ar garāmgājējiem lidostā.

"Interesanti, vai no bailēm var ari noģībt?" Zoja prātoja. "Bet mani taču nav iespējams pazīt! Man ir violeti mati un zelta kniede degunā."

Viņai priekšā bija palicis tikai viens cilvēks vīrietis sarkanbrūnā krekliņā. Izskatījās, ka savus garos, atsukātos matus viņš pēdējoreiz mazgājis Ziemassvētkos. Kontroles punkta darbinieks jau bija atdevis viņam biļeti un pasi, taču viņš nez kādēļ vilcinājās, kaut ko bubinādams franciski.

"Nu, uz priekšu! Lūdzu!"

Zoja palūkojas pār plecu. Policisti ejā nogriezās un strauji tuvojās tieši viņai. Viens no viņiem satraukts runāja rācijā.

Savādnieks ar nemazgātajiem matiem iesmējās, vēl kaut ko nobubināja un ar pasi uzsita sev pa plaukstu. Tad beidzot beidzot! paņēma savu rokassomu un devās prom. Zoja piegāja pie lodziņa un pasniedza biļeti un pasi kontroles punkta darbiniekam. Dokumentos bija norādīts, ka viņa ir Mārdžerija Ridžveja no Braitonas Anglijā. "Ja nu viņš kaut ko grib jautāt? Vai es pratīšu atdarināt britu akcentu?" Zoja prātoja. Pasē viņai bija īsi melni mati, taču bez violetajiem galiem. Fatama apgalvoja, ka tā būs daudz labāk, lai nerastos liekas aizdomas, jo neviens cilvēks neizskatoties tieši tāds, kā uzņemts pases fotogrāfijā.

Kontroles punkta darbinieks atvēra viņas pasi, ielūkojās fotoattēlā, paraudzījās uz viņu pašu, tad atkal pievērsās pasei. Aiz muguras Zoja saklausīja iečērkstamies policijas rāciju.

Tobrīd darbinieks pētīja viņas biļeti. Brauciens uz Budapeštu un atpakaļ ar ungāru aviokompānijas Malēv lidmašīnu. Izlidošana astoņpadsmitos piecdesmit no piecpadsmitās izejas. Zoja bija iegādājusies biļeti turp un atpakaļ, jo tie ceļotāji, kas devās vienā virzienā, parasti modināja lielākas aizdomas.

"Kāpēc viņš tā čammājas? Ak Dievs, viņš atkal skatās mana pasē!"

Aiz muguras atskanēja kliedziens un būkšķi kāds smagos zābakos skrēja. Pagriezusies Zoja sastinga bailēs, jo policisti tuvojās tieši viņai, un jau lēnām cēla rokas augšup, lai padotos. Mirt no lodes ļoti negribējās.

Taču policisti pabrāzās viņai garām, izlauzās cauri pūlim pie drošības kontroles iekārtam un izsteidzās ārā pa durvīm uz gudronētā skrejceļa pusi.

Pēkšņi Zoja attapās, ka pasu kontroles punkta darbinieks viņu uzrunā:

-   Mademoiselle? Darbinieks izsniedza viņai pasi un biļeti un smaidīdams novēlēja laimīgu ceļu.

Zoja atslīga sēdeklī. Sirds drebēja, un pēdējās piecās minūtēs viņa droši vien bija izsvīdusi vismaz piecas mārciņas no sava svara. Bet nu viņa sēdēja lidmašīnā, un Rajs arī septiņas rindas tālāk. To Zoja pamanīja, kamēr iekārtoja savu somu zem priekšējā sēdekļa.

Viņa dziļi ievilka elpu un palūkojās ārā pa iluminatoru. Šur un tur mirdzēja sarkanas, baltas un zilas zemes kontroles dienesta transportlīdzekļu starmešu gaismas, kā arī zilie apzīmējumi uz gudronētā skrejceļa. "Amerika. Mājas." Zojai ļoti gribējās atgriezties Sanfrancisko, ieritināties dīvānā, paņemt blakus Bārniju un Bitsiju, kas murrādami veltos uz muguras, lai saimniece pabužina vēderus.

Pēkšņi blakus kāds sakustējās, ierunājās sieviete. Zoja spēji pagriezās un jau trausās ārā no sēdekļa.

Bet tā bija tikai stjuarte, kas smaidīdama atkārtoja:

-   Es jums piedāvāju žurnālus. Angliski palicis tikai viens. Vāni ty Fair.

Zoja paņēma žurnālu vairāk aiz pieklājības, ne vēlēšanās lasīt. Patiesībā viņai gribējās iedzert. Kārtīgu vodku ar ledu.

Jau bāzdama žurnālu sēdekļa sānu kabatā, viņa uz vāka pamanīja kāda vīrieša seju un pārsteigumā gandrīz ievaidējās.

Tam gluži vienkārši nebija iespējams noticēt. Un tomēr tā bija.

Viņai pretī raudzījās trešais vīrietis no filmas dzelzceļnieks, kurš paņēma Raja tēva ieroci, ielika instrumentu kastē un aizgāja. Tās pašas biezās uzacis, kas vidū saaugušas kopā, veidojot kāsi, kura asais stūris norāda uz līko degunu. Tās pašas pilnīgās, Andželīnas Džolijas cienīgās lūpas. Protams, tagad viņš izskatījās vismaz piecdesmit gadus vecāks, taču tas noteikti bija viņš.

Cilvēks, kurš palīdzēja nogalināt prezidentu Džonu Ficdžeraldu Kenediju.

Drebošām rokām Zoja izklāja žurnālu klēpī, izlasīja apakšvirsrakstu un šoreiz patiešām skaļi ievaidējās.

"Mailss Teilors. Amerikas pelēkais kardināls."

Trīsdesmit septītā nodaļa

Ņujorka

Mailss Teilors iemalkoja kūpošo kafiju, ko sekretāre bija nolikusi līdzās elkonim, un izbaudīja piķa melno un biezo dzērienu. Tieši tāda kafija viņam patika. Sāpēs saviebies, viņš izrausās no iemīļotā brūnās ādas krēsla un aizkliboja līdz bibliotēkas logam. Kafijas tasi viņš ņēma līdzi.

Lejā pletās Centrālparks un pelēku, apkaltušu bērzu birzs. Redzams bija tikai viens norūdījies skrējējs, kurš līkumoja starp kokiem. Savukārt ielā valdīja dzīva rosība, dzeltenie taksometri šaudījās šurpu turpu, un gājēji steidzās savās darīšanās. No rīta bija kritis sniegs, kas tagad pārvērtās netīrā slapjdraņķī. Virs jumtiem karājās pelēki, smagi mākoņi.

"Man visa pasaule kļuvusi pelēka. Pelēki mākoņi, pelēki koki, pelēks sniegs."

Viņš prātoja, ka Jasmīnai jau sen vajadzēja piezvanīt no Parīzes un paziņot, ka tā Dmitrova ir atrasta, izprašņāta un filma iznīcināta. Taču gan mobilais tālrunis kabatā, gan fiksētais uz masīvā antīkā rakstāmgalda draudīgi klusēja.

Tādu stāvokli tālruņa zvana gaidīšanu un apziņu, ka vadības groži izslīdējuši no rokām viņš necieta visvairāk.

"Nikolajs," viņš nosprieda. "Tas nelietis ir apsteidzis Jasmīnu. Dabūjis filmu un tagad mēģinās to likt lietā. Vai nu izsūks mani sausu, vai ari atradīs veidu, kā mani izmantot. Nē, pie velna! Nemūžam! Šoreiz tā noteikti nebūs."

Domās Mailss Teilors aizklīda līdz senajiem notikumiem un saniknotajam jauneklim, kāds viņš toreiz bija. Un līdz krievam, kurš pēkšņi uzradās viņa dzīvē un skaidri zināja, kas jādara, lai nopirktu viņa dvēseli.

Pirmo reizi viņš Nikolaju Popovu satika dzestrā, saulaina tūkstoš deviņsimt piecdesmit pirmā gada decembra diena.

Mailss bija saņēmis vieglatlētikas stipendiju Bostonas koledžā, taču jau pirmajā barjerskrējienā pamatīgi sasita ceļgalu. Pēc tam, lai samaksātu par mācībām, viņš pieteicās celtniecības darbos ostā un koledžā apmeklet paguva vien dažas nodarbības.

Taču tie bija brīnišķīgi laiki. Viņš kopā ar vēl pieciem puišiem noīrēja dzīvokli noplukušā Viktorijas laikmeta namā Česnathilas nomalē un pārtika no zemesriekstu sviesta un cūkgaļas un pupiņu konserviem. Pārgulēja, kad vien radās tāda iespēja un tas nebija pārāk bieži, jo viņam parasti patika glītas, bagātas meičas no labām ģimenēm ar senām saknēm, bet tās diemžēl neinteresējās par tādiem muļķīšiem kā viņš.

Viens no viņa biedriem bija jezuītu profesors, Tēvs Patriks Mīnijs jauns, gudrs un politiski aktīvs. Šķita, ka viņam patīk Mailss, kuru viņš dēvēja par ekonomikas ģēniju un izlikās sajūsmināts par to. Reiz pēc ekonomikas teorijas nodarbības Tēvs Patriks ielūdza Mailsu pie sevis uz brendija glāzi, lai "turpinātu mūsu diskusiju par refleksivitati tirgū".

Mailsam par pārsteigumu, Tēvs Patriks bija uzaicinājis vēl vienu ciemiņu kādu krievu, kuru viņš stādīja priekšā kā Nikolaju Popovu un kurš bija kaut kads Krievijas vēstnieka padomnieks ekonomikas jautājumos. Mailss uzreiz nosprieda, ka tas ir spiegs, jo viņi visi taču ir spiegi, vai ne?

Smieklīgākais bija tas, ka viņi tiešām visu nakti sprieda par refleksivitāti tirgū. Kādā diskusijas brīdī Mailss atslīga krēslā, apmierināts ar savu argumentu privātpersonu aizspriedumi ietekmē tirgus transakcijas un potenciāli maina ekonomikas pamatus -, un pēkšņi atskārta, ka profesors izgājis no istabas un viņš palicis divatā ar krievu.

-   Nabaga Tēvs Patriks, Nikolajs Popovs iesāka, paliekdamies uz priekšu, lai ielietu Mailsam brendiju. Pēdējā laikā stipri sastrīdējies ar bīskapu. Tā vien šķiet, ka saietas ar dažiem Komunistiskās partijas biedriem. īstiem biedriem.

-   Tādiem kā tu? Mailss pajautāja.

Popovs pasmaidīja un paraustīja plecus.

-   Es paredzu, ka tuvākajā nākotnē viņu pārcels uz citu vietu. Uz kādu misiju dziļi Āfrikas vēderā. Kā jūs, amerikāņi, mēdzat teikt? Labak miris nekā sarkans?

Mailss atvēcinājās ar glāzi rokā un izšļakstija brendiju.

-   Eh, lielākā daļa no tiem radikāļu saukļiem, ko viņš pauž nodarbībās, ir tikai izrādīšanās. Šaubos, vai viņš reāli tic kaut pusei no tiem.

Krievs uzjautrināts iepleta acis.

-Tu tā domā? Un kam tici tu, jaunekli? Varbūt ari tev tā ir tikai

izrādīšanās?

-   Es nekam neticu, Mailss atbildēja un mēģināja aplieto roku slepus noslaucīt bikšu starā.

-   Vispār nekam? Popovs saknieba lūpas un pielieca galvu, it kā brīnītos par šādu paziņojumu. Mailsu tas kaitināja. Es tomēr domāju, ka tu no visas sirds tici naudas varai.

-    Laimi par naudu nenopirkt, Mailss attrauca, pats neticēdams tik banālam apgalvojumam, taču viņš ļoti reti atklāja citiem savus patiesos uzskatus.

-   Ja ir daudz naudas, var nopirkt visu.

Pieļaudams tādu iespēju, Mailss paraustīja plecus.

Popovs iemalkoja brendiju, ļāva klusumam ieilgt un tad sacīja:

-    Mēs te runājam par Tēva Patrika nākotni, bet kāda būs tavējā? Bostonas koledža ir lieliska, taču tā tomēr nav ne Hārvarda, ne Jeila. Un ar gribēšanu un cerēšanu vien tu nedabūsi darbu tādās firmās kā "Verthaims un partneri". Tev vajadzīgi sakari.

-    Es pazīstu daudzus cilvēkus.

-   Tiešām? Un kā tu viņus esi iepazinis, Mails? Novietojot viņu automobiļus stāvvietās, kamēr viņi paši ballējas Martas Vinadārzā? Vērojot, kā viņi apstājas pie tava tēva autoservisa Okblafsā? Kad tavs tēvs aizgāja no ģimenes, šie paši cilvēki pat neaizdomājās parūpēties par tavu māti, pieņemot viņu darbā kaut par apkopēju.

Mailss kaunā pietvīka un tajā pašā brīdī sāka ienīst cilvēku, kurš panācis tādu efektu.

-    Pie velna viņus visus! Mailss iesaucās. Man viņi nav vajadzīgi.

-   Nē, bet tev jābūt vienam no viņiem, un tā nekad nenotiks. Tu viņiem pat neeksistē. Viņi vasarā aizbrauc uz tava tēva servisu, un tu iepildi degvielu viņu milzīgajās, modernajās mašīnas, bet tevi viņi neredz. Viņi skatās uz tevi un dod tev naudu par degvielu, taču neredz tevi. Tu vari beigts nokrist viņiem pie kājām, bet viņi neliksies ne zinis.

Lai ari alkdams ielauzt šim krievam degunu, Mailss tomēr savaldījās un neko ne teica, ne darīja.

-   Tādēļ tu tovasar, divpadsmit gadu vecumā, nozagi Kenedija mašīnu, Popovs turpināja. Tu devies pārgalvīgā braucienā un mazliet sabojāji to mašīnu, atceries? Bet viņš uz policijas iecirkni formalitāšu nokārtošanai aizsūtīja kādu rokaspuisi un pat nepieprasīja, lai tev izvirza apsūdzību. Un tas gremž, vai ne, Mails? Gremž vēl šobaltdien. Jo tu nozagi to mašīnu, lai viņi beidzot tevi pamana; lai pierādītu, ka tu esi ko vērts… Popovs uzsita knipi. Tieši tik vērts tu esi.

Mailsa lūpās parādījās greizs smaids.

-   Kāda kuram darīšana, kas notika, kad man bija divpadsmit? Kādudien es būšu bagātāks par Kenedijiem, bagātāks par visiem tiem augstprātīgajiem mūlāpiem!

Popovs pasmīnēja.

-   Un kā tu to panāksi? Tev bankā ir mazliet vairāk par divdesmit četriem tūkstošiem, kurus tu esi nopelnījis, sākumā biržas spekulācijās ieguldot ar pūlēm sakasītos pāris dolārus. Taču pasaulē, kura tu gribi iespiesties, divdesmit četri tūkstoši ir spļāviens vējā.

-    Kā tu to visu zini? Pie velna, kas tu tāds esi?

-    Neuzdod stulbus jautājumus. Tu labi saproti, ka es savai vēstniecībai kalpoju ne tikai ar padomiem par to, uz kuru pusi pūtīs kapitālistu vējš rit no rīta… Ka jau teicu, tu grasies uzsākt karjeru ar grādu un divdesmit četriem tūkstošiem dolāru. Nav slikti tādam puisim no nekurienes kā tu. Taču tas ir nieks, un tu to lieliski apzinies. Tu zini, ka īstu naudu var nopelnīt tikai ar īstu naudu. Tieši tā to izdarīja Duponti, Rokfelleri un Getiji.

-    Labi, Mailss pēc brīža novilka. Varbūt beigsim ākstīties, Popova kungs? Ko tu gribi man dot un kas man jādara, lai to dabūtu?

"Ko tu gribi man dot…"

Toreiz Nikolajs Popovs iedeva viņam sākuma kapitālu un informāciju, kas bija nepieciešama, lai spekulētu biržā ar patiešām nopietnām summām. Vēl Popovs lika dibināt sakarus augstākajās Savienoto Valstu valdības aprindās, kurās reāli tiek pieņemti politiski lēmumi. Nonākot šajās aprindās, viņa pienākums bija ziņot uz Maskavu jebkuru noderīgu informāciju. Šis darījums abiem nāca par labu. Vismaz sākumā.

Mailss kļuva derdzīgi bagāts, un katram miljardam līdzi nāca arī tāda vara un ietekme Volstrītā, Kongresa gaiteņos un Ovālajā kabinetā, kāda iepriekš viņam pat sapņos nebija rādījusies. Popovs savukārt bija ieguvis valūtu, kāda visas pasaules spiegiem allaž ir visdārgākā, proti, informāciju.

Cik valsts noslēpumu Mailss bija nodevis krieviem gadu gaitā? Pietiekami, lai viņu varētu pakārt vismaz tūkstoš reižu. Taču vel bija tā prezidenta slepkavība.

Nodimdēja augstais grīdas pulkstenis bibliotēkas kaktā, un Mailss satrūkās tik spēcīgi, ka izlaistīja kafiju uz žaketes. Mēģinādams to notraukt ar roku, viņš tikai vēl vairāk ieberzēja netīrumus pelēkajā kašmira auduma. Viņš nolamājās. Sevilrovas drēbnieka šūtais uzvalks maksāja piecus tūkstošus dolāru, un šos traipus nespēs likvidēt varbūt pat tā iznīcinoši dārgā franču ķīmiskā tīrītava Augšvestsaidā, kurp sekretāre nesa viņa uzvalkus.

"Pie velna! Ja Jasmīna nepiezvanīs tuvākajās piecās minūtēs, es zvanīšu Nikolajam. Labak uzreiz noskaidrot, vai filma ir pie Nikolaja, un tad varēs izdomāt, kā rīkoties tālāk."

Pēkšņi Mailsam sagribējās smieties. Viņš visu bija vērojis no skatītāju rindām, tiešraidē un košās krāsās, bet tagad atmiņā atsaukt spēja vien dažas ainas tās fotogrāfijas, kuras no tās nolādētās filmas bija izkadrējis Maiks O'Melijs. Tās, kurās redzams, kā viņš savā stulbajā dzelzceļnieka formastērpā saņem šauteni no Maika rokām.

"Jasmīnai taisnība. Es uzskatīju, ka groži ir manās rokās un es manipulēju ar Nikolaju Popovu un VDK, pierunājot realizēt to slepkavību. Taču darījumos ar Popovu man vajadzēja saprast, ka sistēma ir krietni sarežģītāka. īpaši jau pēc tam, kad Popovs piespieda mani uzņemties netīro darbu, piedraudot, ka nepaklausības gadījumā visiem izstāstīs, ka es esmu komunistu spiegs. Tā viņš mani notvēra slazdā, gan tiešā, gan pārnestā nozīmē. Paldies O'Melijam un tai sasodītajai filmai."

Mailss pagriezās, aizkliboja atpakaļ līdz rakstāmgaldam un sāka cieši raudzīties uz tālruņa aparātu. Melnu un vienkāršu aparātu, kuru drošības dienesta puiši pārbauda divreiz dienā, meklējot kādas noklausīšanās ierīces. Numurs bija zināms vien dažiem cilvēkiem visā plašajā pasaulē.

"Zvani, nolādēts! Zvani!"

Bet tālrunis nezvanīja.

Mailss apgāja rakstamgaldam apkārt un apsēdās. Krēsla ada klusi nogurkstēja. Viņš pavilka tālruņa aparātu tuvāk, noņēma klausuli, dažas sekundes pagaidīja un uzgrieza numuru, lai sazinātos ar abonentu pasaules otrā galā. Iespējams, viņam bija tieši tāds pats melns un vienkāršs aparāts, kuru divreiz dienā pārbauda drošības dienests.

Pēc ceturtā pīkstiena atskanēja klikšķis, taču runāt neviens nesāka. Nebija ne da, ne daudz ierastākā zdrastje. Tikai klusums.

-    Nikolaj? Mailss centās saklausīt kaut niecīgāko elpas vilcienu, kādu pārsteiguma pazīmi, taču atskanēja vien klusi smiekli.

-    Mails, vai tiešām tas esi tu? Protams! Kāpēc zvani pēc tik daudziem gadiem? Ko tu gribi?

-   Vai tad sens draugs nevar piezvanīt tāpat vien, lai apjautātos, kā tev klājas?

-   Cik gadu pagājis kopš brīža, kad mēs runājām pēdējo reizi? Divdesmit pieci, trīsdesmit? Uzticams biedrs krīt nežēlastībā un tiek izmests… ka amerikāņi medz teikt? Gluži kā tāds karsts tītenis? Un tagad tu pēkšņi piezvani, lai uzzinātu, kā man klājas?

-    Kartupelis, Mailss izlaboja. Izmests gluži kā tāds karsts kartupelis.

Nikolajs skumji nopūtās.

-Ja reiz tu interesējies, kā man klājas, tad varu paziņot, ka esmu dzīvs. Un manā vecumā tas vien jau ir sasniegums. Lielākoties gan apmierinos ar sēdēšanu savā dārzā un skatīšanos uz burvīgo dīķīti, kur ūdens ir tik zils, ka grūti nošķirt robežu, kur tas beidzas un kur sākas debess. Protams, februārī to redzēt nav iespējams, jo dīķi klāj bieza ledus kārta.

Mailss vēroja balodi, kas nolaidās uz palodzes un pēc tam noķēzīja to.

-    Laikam garlaikojies līdz nāvei.

-    Ar šo un to jau vēl paniekojos. Nikolajs iesmējās. Atsevišķos gadījumos.

Balodis aizlaidās.

-   Vai to tu darīji Sanfrancisko? Mailss pajautāja. Paniekojies? Ja tā, tad esi zaudējis asumu.

Kādu bridi klausule bija dzirdami tikai sprakšķi. "Vai Popovs vilcinās ar atbildi? Bet varbūt tie ir tikai sakaru traucējumi," Mailss nosprieda.

-    Baidos, ka tu esi kaut ko pārpratis, Mails. Es jau gadiem neesmu bijis jūsu brīnišķīgajā valstī.

-   Beidz ākstīties, Koļa! Varbūt ar nokavēšanos, taču tagad es zinu, ka O'Melijs četrdesmit deviņus gadus ir blefojis. Tās filmas viņam nekad nav bijis. Vai bija tikai uz īsu brīdi. Viņa sieva aizbēga un paņēma filmiņu līdzi.

Jau atkal sprakšķi.

-   Re nu! Tu esi Amerikas pelēkais kardināls, tomēr es, nabaga krievu zemnieks, vienmēr esmu soli tev priekšā. Tiešām, tev taisnība, es jau no sākta gala zināju visu par Katju Orlovu un filmu. Un tu tagad domā, ka tā ir pie manis, jo Katja Orlova ir mirusi. Un gribi noskaidrot cenu.

-    Man vienalga, kāda ir tava cena, jo es nemaksāšu ne centa.

-   Bet, dārgais Mails, tev ir tā veicies ar visiem tiem kapitālistu labumiem! Savukārt es esmu spiests iztikt ar nožēlojamu valdības pensiju un apšaubāmu palīdzību, ko sniedz dēls, slepkava un zaglis. Tu taču vari atlicināt kādu miljardiņu vai divus? Tev taču to ir daudz!

-   Zini, Koļa, es nedomāju, ka filma ir pie tevis. Es domāju, ka tavs rokaspuisis nostrādāja pavirši un nogalināja meiču, iekams tā paguva pateikt, kur filma atrodas. Vai tu zināji, ka viņai bija vēzis pēdējā stadijā?

Nikolajs atkal smagi nopūtās.

-   Mans puisis zaudēja pašsavaldīšanos. Tā vecene viņam iedūra ar viskija pudeles lausku. Vai vari iedomāties? Nav vairs vecie, labie laiki. Gluži vienkārši jāsamierinās, ka mūsdienās atrisināt to slepkavības lietu vairs nav iespējams… Bet tev taisnība, ja. Man tas filmas tiešām nav. Vismaz pagaidām. Vajadzēja jau iedomāties, ka tevi piemānīt neizdosies.

-   Tu mānījies jau no paša sākuma, nelietis tads! Bet labāk izstāsti man par kaulu altāri.

-    Par kādu altāri? Šoreiz Nikolajs nevilcinājās pat sekundi.

-   O'Melijs savā nāves dienā izstāstīja dēlam par baiso slepkavību. Teica, ka tu esi pavēlējis to izdarīt, jo prezidents bija dzēris no kaulu altāra un tādēļ kļuvis bīstams pasaulei.

-    Nabaga O'Melijs! Droši vien murgojis, jo es par kaut kādu altāri pat dzirdējis neesmu.

Mailss necerēja, ka Nikolajs atzīsies. Arī aizlidojis līdz Sanktpēterburgai un mēģinājis šo patiesību no krieva izsist, viņš paliktu tukšām rokām.

-   Tu melo, Nikolaj.

-   Nē, tu melo pats sev. Tu gribi ticēt, ka tas bija saistīts ar Aukstā kara politiku un naudu, taču tev pašam tas bija pēdējais no iemesliem. Tu gribēji, lai viņš mirst, un ne jau to miljonu dēļ, kurus tu uz šīs slepkavības rēķina nopelnīji. Tu gribēji, lai viņš mirst, jo ienīdi viņu. Tu nespēji pārdzīvot, ka viņš ir pievilcīgs, bagāts laimes luteklis, kam priekšā diži darbi.

-    Nē, Mailss attrauca, lai gan apzinājās, ka tā tiešām ir.

Viņš nolika klausuli, pārtraucot sarunu un pat neatvadoties.

Pēc sekundes tālrunis iezvanījās, un Mailss satrūkās.

"Jasmīna," viņš klusībā lūdzās. "Dievs, kaut tā būtu Jasmīna!"

Trīsdesmit astotā nodaļa

/

Budapešta, Ungārijā

Rajs apturēja īrēto automobili krustojumā ar šauru bruģētu ieliņu. Viņi atradās pašā Jožefvārošas rajona sirdi Budapeštas rajonā, kur plecu pie pleca stāvēja brūkošas Hābsburgu laikmeta villas un padomju ēras daudzdzīvokļu nami un kur prostitūtas un ielu muzikanti dalija ietvi ar santehniķiem un elektriķiem.

Viņš izslēdza dzinēju un pagaidīja. Dzirdēt varēja vien tikšķus, kas liecināja, ka dzinējs pamazam atdziest. Tukšā ieliņa beidzās ar strupceļu kapsētas sienu. Rajam nepatika strupceļi.

-   Vai esi pārliecināts, ka šī ir īstā vieta? Es nevienu neredzu, Zoja teica. Jau nākamajā bridī atvērās tuvējā nama durvis, pa kurām iznāca četri milzīgi, muskuļoti viri noskūtam galvām un skarbām acīm. Tas bija lielākais nams šajā kvartālā, un drūpošais apmetums nesen nokrāsots košā marcipāna dzeltenā tonī.

Kamēr vīri tuvojās, Rajs lēnām pacēla rokas un nolika tās uz stūres.

-   Rokas turi tā, lai viņi var redzēt.

-   Labi, Zoja novilka, un viņas balsī bija saklausāmas bailes.

-   Neko ļaunu viņi mums nenodarīs. Tikai pārbaudīs.

Viri apstaigāja automobili gluži kā suņi ugunsdzēsēju hidrantu. Visiem zem mēteļiem plecu makstis bija pistoles, taču nekas neliecināja, ka viņi alkst tas izmantot. Vismaz pagaidām.

-    Tas cilvēks, ar kuru mēs gribam satikties, Rajs skaidroja, ir Agims Latifi, viens no slavenākajiem Austrumeiropas ieroču kontrabandistiem. Un viens no riebīgākajiem cilvēkiem, kādi vien var būt. Vai esi redzējusi, kāda izskatās blobzivs? Nu, viņš ir apmēram tāds pats, tikai vēl neglītāks.

Rajs mēģināja jokot, lai nomierinātu Zoju, taču arī pats bija uztraucies. Pēdējoreiz ar Agimu viņš tikās pirms četriem gadiem, un Francijas valdība bija izsludinājusi atlīdzību desmit tūkstošu eiro apmērā par informāciju, kas palīdzēs arestēt šo cilvēku.

Milzeņi beidza staigāt ap automobili. Viens deva zīmi, ka jākāpj ārā.

Zoja un Rajs sekoja viņiem augšup pa ielu. Kaut kur ierējās suns, bet no kāda atvērta loga plūda basu ritmi ungāru repa grupas Bclga dziesma Az a Baj.

Viņi iegāja dzeltenajā namā un nonāca gaitenī, kura labākās dienas beidzās pirms trim gadsimtiem. Krāsa no sienām lobījās nost lekšķēm vien, parketa dēlīši bija sametušies un netīri. Mēbeļu nekur neredzēja.

Divi svešie vīri gāja viņiem pa priekšu, vēl divi sekoja. Viņi devās augšā pa nodilušām marmora kāpnēm, izgāja pa divām divvērtņu durvīm un nonāca žilbinošas saules gaismas pielietā istabā. Rajs klusi iesvilpās.

-   Oho! Zoja iesaucās. Laikam vajadzēja uzvilkt balles kleitu un dejot valsi.

Rajs lēni pagriezās, nopētīdams grezni ornamentētos griestus un apzeltītu augļu vītnēm rotātās frīzes.

-    Kādreiz tā bija deju zāle. Viņš to restaurēja bijušajā spožumā.

Pie viena loga, kas stiepās no grīdas līdz griestiem, atradās apaļš galdiņš ar baltu galdautu, ziediem apgleznotu porcelāna servīzi un sudraba kafijkannu. Pie galdiņa kāds vīrs lasīja laikrakstu.

-    Agim, veco zēn! Rajs uzsauca. Kur tad vijoles? Kā tad mēs ar Zoju dejosim, ja nav vijoļu?

Agims Latifi nometa avīzi uz grīdas un trijos soļos bija blakus Rajam.

-   Brāl! viņš nokliedza, apskaudams Raju tik cieši, ka varēja pat salauzt kaulus. Es sasodīti priecājos, ka varam atkal tikties!

Ungārs atplauka platā smaidā. Rajs nosprieda, ka draugs nav mainījies tas joprojām ir vecais, labais Agims.

Stāvēdama Rajam aiz muguras, Zoja nočukstēja:

-   Jā, viņš tiešām izskatās riebīgs.

Rajs klusībā pasmaidīja, jo Agims Latifi šķita tikko izkāpis no smaržu reklāmas lappuses biezas, melnas cirtas, tumšas, miklas acis ar biezām skropstām, pilnīgas lūpas, kas pavērušās, lai parādītu mirdzoši baltus zobus. Viņš bija uzvilcis baltu zīda kreklu ar platām piedurknēm, kurš labi iederējās šajā deju zālē. Apkaklīte bija atpogāta, lai visi redzētu gludu, zeltaini brūnu ādu.

-    Un šī ir tava jaunā sieviete, Agims sacīja, pagriezies pret Zoju un veltījis viņai reibinošu smaidu. No tā, ko tu man pastāstīji pa telefonu, es nospriedu, ka šī varētu būt tava īsta. Un tagad es pārliecinos, ka tā tiešām ir.

To dzirdot, Rajs juta, ka pietvīkst līdz matu galiņiem. Un apņēmās nekad vairs nerunāt par mīlestību ar Kosovas albāni trijos naktī, kad izdzerta ouzo pudele.

-   Mis Zoja Dmitrova, priecājos iepazīties. Agims noliecās un noskūpstīja Zojai roku. Es esmu Agims Latifi un nozagtu jūs, ja vien jūs nebūtu Raja O'Melija sieviete. Bet es protu uzvesties, jo viņš gan nav mans asinsradinieks, taču mēs esam brāļi. Vai saprotat, ko es ar to domāju?

Apjukusi Zoja tomēr izmocīja:

-   Jūs esat lējuši asinis, lai glābtu viens otra dzīvību. Gan savas, gan savu ienaidnieku.

Agims spēcīgi uzsita Rajam pa plecu.

-    Nu, ko es teicu, brāl? Viņa ir īstā.

Jau grasīdamies apklusināt savu draugu, Rajs tomēr pārdomāja. Ir lietas, par kurām labāk nelikties ne zinis.

-    Brīnišķīga telpa, Zoja teica.

-    Paldies. Es pamazām restaurēju šo māju, taču domāju, ka tam vajadzēs visu manu mūžu un kaudzi naudas. Viņš pavēcināja ar roku uz loga pusi, kur varēja redzēt efejas un vīģu dārzu. -Varbūt nākamo sakārtošu pagalmu. Runā, ka padomju aplenkuma laikā Otrā pasaules kara beigās pilsētas pagalmos aprakti vairāki simti ungāru karavīru.

Rajs vēlreiz nopētīja telpu un prātoja, kur Agims ņēmis tik daudz naudas. Stāstīdams Zojai par slaveno Austrumeiropas ieroču kontrabandistu, viņš bija pārliecināts, ka mazliet pārspīlē, taču tagad tā vairs nedomāja.

-    Nāciet, Agims aicināja, saņemdams Zoju aiz elkoņa, paēdīsim brokastis. Te ir bulciņas ar sieru un kartupeļiem jeb pogāčas. Un te… Viņš atvilka krēslu, lai Zoja varētu apsēsties. …biskvīti ar biezpienu un rozīnēm. Iesaku paņemt jau tagad, kamēr Rajs vēl visus nav apēdis.

Agims no sudraba kannas ielēja biezo melno kafiju smalkās porcelāna tasītēs. Rajs nokoda biskvītu un baudas labsajūtā gandrīz zaudēja samaņu.

-    Bot tagad pie lietas, Agims turpināja, jo zinu, ka jums nav daudz laika. Viņš noliecās un no galda apakšas izvilka koka kasti. Vispirms ieroči. Tu teici, ka vajag uzticamu, nevis modernu, tādēļ sagādāju jums Gloka deviņpadsmito modeli. Ar diviem dučiem aptveru katram.

Rajs paņēma vienu pistoli un uzreiz atzinīgi novērtēja to. Ierocis šķita ieslīdam rokā, skarbs, auksts un nāvējošs.

-   Mūsdienu reaktīvajā laikmetā ir arī dažas neērtības, piemēram, nonākot jaunā vietā, grūti uzreiz sameklēt kārtīgu ieroci.

-   Tieši tādēļ ir labi pazīt kādu ieroču kontrabandistu. Agims plati pasmaidīja.

-    Daudz munīcijas, Rajs sacīja, ar zodu norādīdams uz kasti. Vai tu domā, ka mēs dosimies karā?

-   Jūs esat amerikāņi. Agims paraustīja plecus. Jūs to darāt vienmēr.

-    Laikam gan, Rajs piekrita un iesmējās.

Zoja tikmēr apskatīja otru pistoli, pie viena izmēģinot, cik viegli var nospiest mēlīti. Agims vēroja viņu un smaidīja gluži kā tētis, kura bērns tikko nospēlējis savu pirmo solokoncertu.

-    Bet tās jūsu problēmiņas ar franču drošības policiju un apsūdzībām terorismā… Agims pavēcināja roku, it kā tas būtu tikai nieks. Mans informators no ungāru drošībniekiem stāsta, ka viņi tiešām vakar no Parīzes saņēmuši oficiālu komunikē ar brīdinājumu par jūsu iespējamo ierašanos valsti. Patlaban dokuments vēl ceļo pa kabinetiem, kur to rūpīgi lasa un paraksta. Budapeštā tu vari mierīgi nodzivot līdz mūža galam un nomirt, un tevi vēl nebūs pat sākuši meklēt.

-    Es negribu te palikt līdz mūža galam, man pietiks ar vienu dienu, Rajs attrauca. Taču viņš apzinājās, ka Entonijs Lavlijs droši vien ir ziņojis par teroristiem, un Jasmīna Pūla, izmantojot savus sakarus franču policijā, jau ir noskaidrojusi, kurp viņi devušies. Viņai nevajadzēs kārtot birokrātiskas formalitātes, lai atkal izsekotu bēgļus. Mūsu tikšanās ar Denisu Kuzminu norunāta šopēcpusdien, Rajs turpināja. Ko tu par viņu uzzināji?

-    Viņš ir Budapeštas iedzīvotājs un padomju okupācijas armijas karavīra dēls. Tēvs pameta ģimeni un atgriezās dzimtenē, kad zēns bija vienpadsmit gadus vecs. Māte Aukstā kara laikā trenēja Ungārijas sieviešu olimpisko vingrotāju komandu, tātad nekāda dižā rocība nebija iespējama. Tagad Kuzmins ir apmēram sešdesmit gadus vecs un visnotaļ bagāts. Vēl pagājušajā gadā viņš bija krievu folkloras un mitoloģijas profesors mūsu Lorānda Etveša universitātē. Tagad pensionējies un d/ivo nelielā villā apmēram divdesmit kilometru attālumā no šejienes, kalna galā ar skatu uz Donavu un Sentendres pilsētiņu. Savulaik bija precējies, piedzima dēls, bet laulība tika šķirta, kad zīdainis pēkšņi nomira.

-    Un viņš kolekcionē ikonas, Rajs piebilda.

Agims atplauka žilbinošā smaidā.

-   Jā gan, brāl. Viņš ir slavens kolekcionārs. Agims apzieda biskvītu ar sakultu krējumu un pasniedza to Zojai. Un par Denisu Kuzminu jums vajadzētu zināt vēl kaut ko. Baumo, ka pirms Berlīnes mūra krišanas viņš bija ungāru slepenpolicijas ziņotājs. Uz mirkli apklusis, Agims paraudzījās tālumā, kaut ko apdomāja un tad paraustīja plecus. Varbūt tieši ar spiegošanu viņš kļuva bagāts. Kas zina? Viņam noteikti labi maksāja par disidentu uzradīšanu studentu un profesoru rindās un pretvalstisku sarunu noklausīšanos, jo revolucionārā sēkla visbiežāk uzdīgst tieši universitātēs. Nosūdzētos cilvēkus droši vien nosūtīja uz "psiholoģiskajām slimnīcām" pārmācīšanai, taču tas ir tikai maigāks cietuma nosaukums. Ja tev radīsies izdevība, brāl, tu gribēsi viņu nogalināt.

-   Mēs gan labak gribētu šeit ar tādiem varoņdarbiem neizcelties, Rajs attrauca, apsvērdams savu pirmo iespaidu par Denisu Kuzminu. Iztēlē parādījās pensionēts profesors, kas noliecies pār putekļainiem, seniem sējumiem un ikonu kolekciju. Bet viņš varēja būt bīstams, ja tiešām savulaik sadarbojies ar slepenpoliciju.

-   Ņemiet vēl vienu biskvītu, Agims mudināja Zoju. Ar diviem nepietiek. Bet es tikmēr izstāstīšu, kā mēs ar Raju kļuvām par brāļiem. Nedomāju, ka viņš pats kādreiz atzīsies.

Zoja uzdzēra biskvītam kafiju un pasniedzās pēc nākamā.

-   Vai esat dzirdējis par Klusējošo Budu? viņa jautāja. Rajs, ziniet, varētu atstāt viņu bez graša kabatā.

Agims izplūda sirsnīgos smieklos un uzsita Rajam pa muguru.

-   Viss sakas pirms četriem gadiem Kosova, viņš sacīja. Kad beidzās bombardēšana. Briesmoņa Miloševiča vairs nebija, bet amerikāņi un viņu sabiedrotie vēl nebija atklājuši, ka jūsu atbalstītie brīvības cīnītāji pārvērtuši valsti par narkotiku kontrabandistu paradīzi. Mani tautieši, Kosovas albāņi… radās tā saucamās

Piecpadsmit ģimenes, kas tagad importē astoņdesmit procentus Eiropas heroīna. Mēs to saucam par "Albanku" jeb "Albānieti".

-   To es esmu dzirdējusi, Zoja teica. Rajs nosprieda, ka mātes iespaidā viņa par "Albanku" varbūt zina daudz vairāk nekā vēlētos.

-   Vienu no Piecpadsmit ģimenēm vadīja vīrs vārdā Armends Brozi, Agims turpināja. Amerikāņu Narkotiku apkarošanas pārvalde ar kolēģiem Vācijā izvērsa operāciju šī vīra arestēšanai, un Rajs tika iecelts par atbildīgo. Viņam bija vajadzīgs aģents, kas iefiltrētos ienaidnieka rindās, kā jūs mēdzat teikt, bet Piecpadsmit ģimenes… Ja neesi Kosovas albānis, tajās iekļūt nav iespējams, saprotat? Tādēļ Rajs izvēlējās mani, un es labprāt palīdzēju. Nē, no sirds palīdzēju.

Agims apklusa, lūkodamies uz savām dūrēs sažņaugtajām rokām. Pēc brīža Zoja vaicāja:

-   Jo tas bija svarīgi jums personīgi?

Norijis siekalas, Agims palocīja galvu.

-    Man bija māsa Bora. Tas nozīmē "sniegs", viņai ļoti atbilstošs vārds. Ne jau tāpēc, ka viņa bija šķīsta, noteikti ne. Viņa bija skaista, gluži kā tikko sasnidzis balts sniegs, kas biezā kārtā klāj ciemata māju jumtus. Armends Brozi pataisīja manu māsu par savu piegulētāju un pēc tam, kad viņam Bora apnika, lika strādāt par mūli, proti, lika rit ar heroīnu pilnus prezervatīvus un tā iziet muitas kontroli. Reiz viens prezervatīvs saplīsa, un viņa nomira uz netīras grīdas Kenedija lidostas tualetē.

Zoja pastiepa roku, lai pieskartos Agima dūrei.

-   Vai viņš samaksāja par to?

Agima smaids šķita vienlaikus skumjš un ļauns.

-   Protams, ka viņš samaksāja! Kad mums izdevās arestēt Armendu Brozi, Rajs nokārtoja tā, ka es varēju netraucēti viņu nogalināt. Viņš nomira tāpat kā mana māsa, nāve bija lēna un mokoša. Lūk, ko Rajs izdarīja manā labā. Un tādēļ es viņu saucu par brāli. Uz brīdi iestājās klusums, bet tad Agims paraustīja plecus. Pēc tam man Kosovā palikt bija bīstami, un es atbraucu uz Budapeštu, kur dzīvoja mana ģimene. Tagad es kļūstu bagāts, pārdodot ieročus dumpiniekiem, kas naudiņu nopelnījuši, tirgojot narkotikas. Tātad es esmu liekulis, bet… ko lai dara?

Vēlāk, kad viņi devās atpakaļ pie automobiļa, Agims sagrāba Raju aiz rokas un parāva atpakaļ, ļaujot Zojai iet pirmajai.

-   Tagad es esmu viņu saticis, Raj, Agims čukstēja, un viņa acīs mirdzēja vāji slēpta humora dzirksts, un varu pateikt pilnīgi droši. Viņa ir īstā.

Rajs paspēra kādu bruģakmeni, lai gan patiesība gribēja iedunkāt pats sevi.

-   Pie velna, Agim! Es taču viņu tik tikko pazīstu!

Agims papurināja galvu un kļuva nopietns.

-    Divās dienās tu par viņu esi uzzinājis vairāk, neka daudzi citi par otru uzzina visa mūža laikā. Viņa ir tava īstā. Tādēļ neesi idiots.

Trīsdesmit devītā nodaļa

r

-   Lēnāk viņi droši vien brauc tikai atpakaļgaitā, Rajs sodījās, valdīdams vēlēšanos uztaurēt sagrabējušam Volksivagen autobusam, kas iebrāzās likumā viņiem pa priekšu.

-   Aha, Zoja novilka. Viņa klēpī turēja atvērtu Vanity Fair žurnālu un noliekusies pētīja Mailsa Teilora seju, it kā gribētu ielīst šim cilvēkam domās un dvēselē.

-    Bet labi, ka viņiem vismaz ir iespēja izbaudīt skaistus skatus, Rajs turpināja, kad priekšā atklājās kokiem apaugušu kalnu un līkumotās Donavas upes ainava.

-   Es redzu, O'Melij, Zoja sacīja. Taču vienlaikus es arī domāju.

-Oho!

-Ja Amerikas pelēkais kardināls reiz palīdzēja padomju aģentam nogalināt prezidentu Kenediju, tad ko viņš ir spējīgs izdarīt ar valsti tagad, kad viņa rīcībā ir vara un nauda? Mēs zinām, ka viņš varbūt joprojām sadarbojas ar VDK, lai kā to iestādi sauc mūsdienās…

-    FSB. Federafnaja Služba Bezopasnosti.

Zoja tikai pavēcināja roku.

-   Vienalga. To viņš varēs stāstīt tiesnesim, kad mēs viņu būsim atmaskojuši. Un tad nu es domāju… kā mēs viņu atmaskosim? Mēs varam parādīt filmu kādam valdības pārstāvim, piemēram, CIR Bet pagaidi… slepkava bija viens no viņu aģentiem, kas vienlaikus bijis arī VDK kurmis…

Aizmugurē atskanēja kāda auto signāls. Rajs palūkojās sānskata spogulī sarkans Mini Cooper šaudījās no vienas ceļa puses uz otru. Acīmredzot šoferis alka apsteigt viņus un arī Volkszvagen autobusu, taču baidījās, jo ceļš nebija pietiekami pārskatāms.

-   Iespējams, viņi jau sen saprata, ka mans tēvs ir kurmis, Rajs sacīja. Varbūt pat zinaja, ka viņš ir tas cilvēks zālainajā paugurā. Taču neatkarīgi no tā, ko viņi zina tagad vai zināja agrāk, mums jāņem vērā kaut kas cits. Kad prezidents tika nošauts, visi pa ķēdīti centās piesegt savas pakaļas, gan CIP priekšnieki, gan vienkārši Dalasas policisti, jo tieši viņi pieļāva, ka slepkavība vispār notiek. Piemēram, slepenais dienests. Pirmkārt, viņi piekrita, ka prezidents todien brauc automobilī ar nolaistu jumtu. Otrkārt, tiklīdz atskanēja pirmais šāviens, šoferim vajadzēja nospiest gāzes pedāli un pa galvu pa kaklu laisties prom. Bet viņš nez kādēļ faktiski apstādināja mašīnu. Lai paskatītos apkārt, man šķiet. Kas to tagad lai zina? Bet Kenedijs un pārējie pasažieri palika sēžam mašīnā kā tādas koka pīles šautuvē.

Zoja saritināja žurnālu ciešā caurulītē un pagriezās, lai paskatītos ārā pa logu.

-    Redzi, no tā jau es visvairāk arī baidos, Raj. Mēs viņiem atdosim filmu, viņi silti ieteiks mums padomāt par valsts interesēm un tad noraks materiālu savos arhīvos.

-    Mazulīt, viņi filmu noraks tik dziļi, ka dienas gaismu tā ieraudzīs vien tad, ja kāds ķīnietis to nejauši atradīs, rakņājoties savā sakņu dārzā.

-    Bet mēs atlikušo mūžu pavadīsim, ieslēgti būrī.

Mini Cooper vadītājs atkal uztaurēja, un Volksivagen autobuss atbildēja, izmetot atmosfērā melnu dūmu mākoni un nākamajā ceļa līkumā palēninot gaitu. Rajs nospieda bremžu pedāli un saņēmies atslābināja tvērienu, lai nežņaugtu stūri tik stipri.

-    Mēs varam nodot filmu medijiem, viņš sacīja. Es pazīstu kādu foršu puisi, kurš strādā Washington Post redakcijā. Gudrs, apķērīgs, nav tik viegli iebiedējams. Lai kādi būtu viņa personīgie uzskati, rakstos tie neizpaužas.

Viņi izbrauca līkumu, un priekšā beidzot bija redzams taisns ceļš bez pretimbraucošiem automobiļiem. Rajs nospieda akseleratora pedāli un jau pēc sekundes traucās garām autobusam. Tanī brīdi garām pašāvās Mini Cooper automobilis, un šoferis parādīja viņiem vidējo pirkstu.

"Idiots," Rajs domās secināja.

-    Pilnīgs idiots, Zoja noteica.

Rajs nosmējās un tad sacīja:

-   Mēs varētu parādīt filmu manam paziņam, taču filma vēl nav viss. Tajā uzņemti vainīgie, bet nav atspoguļoti cēloņi. Žurnālists materiālu publicēs tikai tad, ja zinās, kāpēc toreiz tā notika.

-    Un viņu nogalinās, tiklīdz viņš sāks uzdot jautājumus, Zoja piebilda.

-   Tieši tā.

Kādu brīdi viņi brauca klusumā, bet tad Rajs paziņoja:

-   Es pazīstu kādu puisi, kurš ir visnotaļ ietekmīgs, ar labiem sakariem un kuru Mailsam nebūs viegli iebaidīt. Diemžēl viņam var pietrūkt drosmes parādīt filmu atklātībā. Patiesību sakot, viņš to noteikti nedarīs, ja uzskatīs, ka tādējādi vairāk kaitē valstij nekā palīdz.

-   Kas ir šis izcilnieks?

-   Senators Džeksons Būns.

Zoja strauji sagriezās sēdeklī, lai ieskatītos Rajam acīs.

-   Ak Dievs! Tu pazīsti senatoru Būnu?

-    Ei, tikai neģībsti!

-   Es… Senators Būns. Mēļo, ka viņš varētu but mūsu nākamais prezidents, Raj. Kad jus iepazināties?

-Tolaik es dienēju specvienībā. Viņš bija mans komandieris.

-   Zini, kas man tevi visvairāk patīk, Raj? Zoja iesmējās. Tu ne tikai proti piecpadsmit valodas, bet arī pazīsti "puišus" it visur, kur vien mēs nonākam. Puisi, kurš sagādā ieročus. Puisi, kas vilto dokumentus. Puisi, kas sēž Savienoto Valstu senatora krēslā.

Viņa atritināja žurnālu, un tas atvērās vietā, kur publicēts materiāls par Teiloru. Pretī pirmajai raksta lappusei bija ievietotas fotogrāfijas. Kad Zoja pacēla žurnālu tuvāk saules gaismai, kas spīdēja iekšā pa logu, Rajs ar pūlēm apslāpēja vaidu.

Zojas uzmanību piesaistīja attēls, kur Mailss Teilors redzams kopā ar Savienoto Valstu prezidentu, pasniedzot kādam pedagogam Brīvības medaļu. Fonā vairāki cilvēki bija sapulcējušies pie Amerikas karoga, bet mazliet tālāk it ka viņa būtu vēlējusies atkāpties, lai neiekļūtu kadrā, stāvēja sieviete koši sarkanā kostīmā.

Sievietei bija rudi, uz augšu sasukati mati, un redzēt varēja tikai pusi sejas, turklāt visnotaļ izplūdušu, taču sarkanā kostīma dēļ Zoja bija pārliecināta, ka tā ir jasmīna Pūla.

"It kā pasaulē nebūtu tūkstošiem sarkanu kostīmu. Bet to laikam sauc par sieviešu intuīciju," Rajs sprieda, vērodams Zoju.

Gluži vai nolasīdama viņa domas, Zoja paziņoja:

-   Ka es tev saku, O'Melij, tā ir viņa! Tikpat satriecošs kostīms viņai bija mugurā arī Parīzē.

Rajs iekoda vaiga iekšpusē, lai apslāpētu dzēlīgu piezīmi, un tad teica:

-   Ei, es taču esmu tev blakus, un tā Jasmīna Pūla, kas varbūt ir Mailsa Teilora algota slepkava, neko tev nespēs padarīt. Bet es tikai gribu atgādināt, ka fotogrāfijā var būt arī pavisam cita sieviete.

Zoja vēlreiz uzmanīgi izpētīja attēlu, tad aizvēra žurnālu, ielika to durvju kabatā un atskrūvēja vāciņu ūdens pudelei, kas bija iekļauta automobiļa nomas cenā. Kad viņi iebrauca kārtējā ceļa likumā, viņa piespieda vaigu pie loga stikla.

-   Tiešām iespaidīgs skats, viņa sacīja. Bet Štrauss kļūdījās. Donava ir nevis zila, bet drūmi, duļķaini brūna.

-   Lielākoties tā tomēr ir zila. Šodien upē varbūt ir daudz kūstoša sniega ūdeņu. Pēc mirkļa Rajs piebilda: Agims gan ir viens simpātisks tipiņš, vai ne?

-   Tiešām? Zoja attrauca, iemalkojusi ūdeni. Nepamanīju.

Rajs iemīlēja Sentendri no pirmā acu uzmetiena.

-   Gandrīz jāteic, ka pārāk skaista, lai butu patiesa, viņš sacīja Zojai. Bruģētas ielas, sarkano dakstiņu jumti, košas fasādes, dīvainas pareizticīgo baznīcas. Paskat, viņiem ir pat zirgu vilktas karietes! Es varētu noalgot pāris vijolniekus, nopirkt tev sarkanu rozi, un mēs dotos izbraukumā, mēness gaismas apspīdēti…

-    Ir februāris, O'Melij. Saņemies, Zoja smaidot atgādināja. Ir gandrīz divi. Mums jāatrod profesora Kuzmina māja. Agims teica, ka tā atrodas kalnā, no kura paveras skats uz upi.

Māju viņu atrada pavisam viegli, taču Rajs pabrauca tai garām neapstādamies. Viņš iegrieza vienā šķērsielā, tad nākamajā, un viņi nonāca ielā, kas stiepās paralēli profesora villai. Rajs apturēja automobili pie kāpnēm, kas veda uz kapsētas mūra pusi.

Viņi izkāpa, izstaipījās un palūkojās apkārt.

-   Jasmīnu Pūlu vēl nemana, Zoja secināja.

-   Tā gan. Bet tāds jau ir viņas mērķis.

No cimdu nodalījuma Rajs izņēma Gloka sistēmas pistoli, ieslidināja to aiz siksnas krustu rajonā un tad sabāza aptveres bikšu sānu kabatās.

-   Vai mēs atkal būsim Kārpenteri? Šovinistiskais cūka Džeks un neko nezinošā Sūzija? Zoja vaicāja.

Rajs papurināja galvu.

-   Nē, paturēsim tikai vārdus. Kuzmins jau gadiem meklējis tavu ikonu. Ieraudzījis šo dārgumu, viņš tūdaļ gribēs to iegūt. Ja mēs radīsim lauku iespaidu, sāksies problēmas. Lai gan… tās var sākties tik un tā. Viņš vēlreiz palūkojās apkārt. Vai neiebildlsi mazliet pagaidīt pie mašīnas? Es vispirms gribu nopētīt to villu. Atrast atkāpšanās ceļu gadījumam, ja tāds būtu nepieciešams.

-    Plāns "B". Zoja plati smaidīja un viegli šūpojās uz papēžiem.

"Sasodīts!" Rajs nodomāja. "Par spīti visam, viņai patīk šis piedzīvojums." Un viņš klusībā pasmaidīja, jo ari pats izbaudīja ik mirkli.

Profesora Denisa Kuzmina villa apmesta divstāvu māja bālā persiku krasā atradās aiz ciprešu audzes un zaļa kaltas dzelzs žoga. Vārti bija vaļā, un Rajs ieslīdēja teritorijā, neviena nemanīts. Līdz mājai stiepās grantēts piebraucamais ceļš. Viņš nonāca līdz sētas pusei un ieraudzīja virtuves durvis, kas veda uz sakņu dārzu un nelielu ābeļdārzu. Aiz tā vijās ceļš lidz baznīcai.

Rajs pagāja dievnamam garām un attapās neliela kapsētā ar akmens krustiem un apdrupušiem pieminekļiem. Mūris stiepās gar vienu kapsētas malu, bet mūra otrā pusē bija ierīkoti vairāki akmens pakāpieni. Rajs paskatījās lejā un uzreiz ieraudzīja paša noīrēto BMW. Diemžēl Zojas tuvumā nebija.

Pieveicis pakāpienus, viņš juta paniku pieņemamies spēkā. Taču tur jau viņa stāvēja ar muguru pret Raju, atspiedusies pret priekšējo buferi. Laikam viņš bija trokšņojis, jo Zoja pēkšņi izslējās un pagriezās, vienā rokā turēdama ūdens pudeli, bet otrā sažņaugusi Gloka sistēmas pistoli.

-   Jēziņ, O'Melij, ko tu dari? Es gandrīz nošāvu tevi.

-    Piedod. Es iedomājos, ka tu… piedod.

Dziļi ievilcis elpu, Rajs mēģināja nomierināties un apvaldīt strauji pukstošo sirdi. "Jāsaņemas. Laikam esmu ļāvies Agima pļāpām par vienīgo īsto, tādēļ nespēju koncentrēties. Ja cilvēks nespēj koncentrēties, nošauj ne tikai viņu, bet ari tos, par kuriem viņš jūtas atbildīgs."

-   Nākamreiz brīdini! Zini, es mazliet nervozēju. Zoja ieslidināja pistoli audekla somā. Nu, ko atradi? Vai mums ir plāns "B"?

Rajs pastāstīja par villas teritoriju, vienlaikus izņemdams no kabatas Šveices armijas nazi, atvērdams automobiļa pasažieru pusos durvis un atstūma sēdekli tik tālu atpakaļ, cik vien tas bija iespējams.

Zoja lūkojās viņam pār plecu.

-    Ko tu dari?

-   Neitralizēju drošības spilvenus. Jau agrāk vajadzēja to izdarīt. Varbūt prom mēs dosimies šausmīgā steigā un iekļūsim kādā sadursmē, bet es negribu, ka mūs iepļaukā neilona gabals.

-   Iespējams, tu tagad rīkojies nelikumīgi. Bet es nevienam neteikšu.

-   Ei, māsiņ, ja mani pieķers, es vilkšu tevi līdzi. Pie velna! Tieši no tā jau es baidījos. Lai tiktu līdz kontroles panelim, vajadzēs sagriezt paklājiņu.

-    Labi, bet autonomā tu pats ar visu tiksi galā. Zoja pieliecās, lai varētu iebāzt galvu salonā un labāk redzēt, ko Rajs dara. -Ja mums vajadzēs steigšus bēgt, vai es drīkstēšu sēsties pie stūres?

Rajs sāka smieties.

Villas durvis atvēra visnotaļ pievilcīga, taču skarba, apmēram piecdesmit gadus veca blondīne, kas paziņoja, ka ir saimniecības vadītāja un profesors viņus jau gaida. Sekodams kundzei plašajā foajē, kur grīdu klāja melnas un baltas flīzes, Rajs nopētīja viņas kājas un nosprieda, ka varbūt tieši viņas dēļ Deniss Kuzmins tā arī neapprecējās otrreiz.

Saimniecības vadītāja ieveda viesus "profesora bibliotēkā" saules pielietā telpā ar sarkankoka paneļiem un sienās iebūvētiem grāmatplauktiem.

-   Cik skaists dārzs! Zoja iesaucās, piegājusi pie stiklotajām divvērtņu durvīm, kas veda uz slīpu zaļu pļavu ar vilkābeļu dzīvžogu un acāliju dobēm.

Tāds kompliments uz saimniecības vadītāju neatstāja nekādu iespaidu.

-    Profesors drīz nāks, viņa paziņoja un devās prom, cieši aiztaisīdama divvērtņu durvis uz gaiteni.

Rajs palūkojās apkārt, taču citu durvju nebija.

-    Man nepatīk, ka no šejienes var izkļūt tikai gaiteni vai dārzā. Viņš apstājās pie galda, kurš profesoram kalpoja arī kā rakstāmgalds. Pie sienas aiz tā karājās populārā propagandistu afiša ar Josifa Staļina attēlu dižais tautu vadonis pozēja kopā ar sārtvaidzi meiteni. Interesanti, vai viņš zina, ka Staļins lika nošaut šīs meitenītes tēvu, Rajs skaļi prātoja.

-   Varbūt viņam vienalga. Viņš pats bija ziņotājs, tātad varbūt uzskatīja, ka meitenes tēvs to ir pelnījis.

-    Izskatās, ka viņš raksta grāmatu, Rajs secināja, pašķirstīdams manuskriptu blakus profesora datoram. Par burvestībām viduslaiku Sibīrijā.

-   Ei, neaizraujies! Ja mēs pareizi spriežam, tad arī es nāku no senas raganu dzimtas. Zoja nogāja par plauktiem, kuros bija sarindotas ne tikai grāmatas, bet arī dažādas ikonas. Dažas likās tik senas, ka tam jau nolobījusies krāsa, savukārt citām nebija žēlots ne zelts, ne sudrabs. Te ir arī vērtīgas lietas, viņa sacīja.

Rajs jau grasījās pajautāt, kāda ir profesora kolekcija salīdzinājuma ar Zojas mātes krājumu, kad atvērās durvis un tajās parādījās sīka auguma vājš vīrietis sarkanā punktotā kaklasaitē, tvīda biksēs, džemperī ar ielāpiem uz elkoņiem parasti tieši tādus attēloja pensionējušos koledžas pasniedzējus. Viņam bija ari brilles raga ietvarā.

Ienākdams bibliotēkā, viņš izstiepa roku un tuvojās Rajam.

-   Es esmu profesors Kuzmins. Un jūs droši vien esat Kārpentera kungs un kundze. Angliski viņš runāja gandrīz bez akcenta, taču lēni un rūpīgi, it kā baidītos pieļaut kādu kļūdu. Piedodiet, bet nedzirdēju, kā piebraucāt.

-   Mēs izmantojām dzelzceļu, Rajs paskaidroja.

-   Jūs kāpāt augšā visu garo ceļu no stacijas? Profesora bāli pelēkās cementkrāsas acis uzmanīgi pētīja viesus. Rajs sprieda, ka Deniss Kuzmins novērtē cilvēkus jau pirmajā tikšanās reizē, tad paiet maliņā un pašapmierināts gaida apstiprinājumu savai teorijai. Pasmaidījis viņš atklāja sīkus dzeltenīgus zobus, kas atgādināja kukurūzas graudus. Bet, protams, jūs esat jauni un spēcīgi, un šodien nemaz nav tik auksts. Ko domājat par Sentendres pilsētas laukumu? Apburošs, vai ne?

-   Manuprāt, tur valda pārāk liela burzma, Rajs atzina, taču mana sieva tiešām jutās kā apburta. Viņa grib doties naksnīgā izbraucienā ar karieti.

Kuzmins ieķiķinājās.

-    Romantisks sentiments, Kārpentera kundze, bet vajadzētu pagaidīt siltāku laiku. Profesors norādīja uz dīvānu un diviem atpūtas krēsliem, kas apvilkti ar briesmīgi zaļu samtu. Vai apsēdīsimies pie uguns?

Rajs apstājās, lai nopētītu lielo, ierāmēto izdruku, kas karājās blakus kamīnam. "Dīvaini, ka cilvēks vēlējies kaut ko tādu pakart bibliotēkā," Rajs nodomāja. "Bet arī Staļina portrets nav nekāds uzmundrinošais."

-   Maskavas Tretjakova galerijā es redzēju oriģinālu, Rajs sacīja.

Laimē novaidējies, Kuzmins sašūpojās uz papēžiem. Tā vien šķita, ka sāksies viena no viņa slavenajām lekcijām.

-   O, jā. Eļļas glezna, lija Repins, 'Tvans Bargais un viņa dēls Ivans tūkstoš piecsimt astoņdesmit pirmā gada sešpadsmitajā novembrī". Iemūžināts brīdis, kad cars Ivans nekontrolējamās dusmās ar dzelzs nūju iesitis savam dēlam un troņmantniekam pa galvu. Tēvs nometies uz grīdas un apskāvis asiņojošo dēlu. Viņa acis pauž neprātu, taču vienlaikus arī šausmīgu nožēlu. Savukārt mirstošā dēla seja šķiet mierīga, gluži kā Kristum nāves brīdī. Fascinējoši, vai ne?

-   Un skumji, Zoja piebilda.

Rajs klusēja, iedziļinājies drausmīgajā vēstures brīdī, ko atspoguļojis mākslinieks. Cars tērpies melnās drānās, dēls šķīsti baltā kreklā. Slepkavības ierocis guļ līdzās uz asinīm notašķīta austrumnieku paklāja.

-   Šķiet, ka jūs, profesor, ļoti interese gara divainakie Krievijas vēstures varoņi, Zoja secināja, paņēmusi no kamīna dzegas melnbaltu fotogrāfiju sudrabotā ietvarā. Taja bija attēlots izdēdējis bārdainis garā melnā tērpā. Viņš sēdēja pie galda, uz kura atvērta Bībele.

Denisa Kuzmina lūpās atplauka savāds smaids.

-    Pazināt Trako mūku, vai ne? Jā, tas ir Grigorijs Rasputins. Daži uzskata, ka Rasputina ietekme uz caru Nikolaju un viņa sievu Aleksandru noveda pie boļševiku revolūcijas un Romanovu dinastijas krišanas. Viņu mēdz dēvēt gan par svēto mistiķi, fantastu, dziednieku un pareģi, gan par netiklu reliģisko šarlatānu. Varbūt patiesi ir visi apzīmējumi, bet varbūt… Viņš apklusa brīdī, kad atvērās durvis un bibliotēkā ienāca saimniecības vadītāja, nesdama paplāti ar trim augstām glāzēm, slīpēta kristāla karafi un zemu, apaļu pudeli. Tumši brūnais šķidrums tajā atgādināja ārstniecisku balzamu. Danko kundze atnesusi mums atspirdzinājumus. Vai esat kādreiz nogaršojuši Unicum balzamu? Daži to sauc par nacionālo dārgumu, lai gan pirmajā reizē tas var likties pārāk rūgts.

"Rūgts kā elle." Rajs to bija nomēģinājis iepriekšējā braucienā uz Budapeštu. Balzams oda pēc slimnīcas un garšoja pēc klepus zālēm, bet paģiras pēc divām glāzītēm izrādījās iespaidīgas.

-    Varbūt vēlāk iedzeršu ūdeni, bet pagaidām paldies, Rajs pieklājīgi sacīja.

Profesors vīlies sadruma.

-    Kārpentera kundze? viņš jautāja, pacēlis pudeli un glāzi.

Zoja veltīja viņam mirdzošu smaidu.

-    Es labprāt pagaršotu, bet man sāp galva, ja iedzeru dienas vidū.

Kuzmins paraustīja plecus un ielēja sev balzamu.

-   Ceru, ka neiebildīsiet, ja es to darīšu viens.

Viņi apsēdās Rajs un Zoja viens otram blakus uz dīvāna, bet profesors atpūtas krēslā. Rajs pamanīja, ka Deniss Kuzmins izvairas raudzīties Zojai acīs, it kā baidītos no viņas skatiena. "Varbūt vienkārši šovinists," Rajs sprieda, taču viņu nelika mierā bažas par citiem šādas piesardzības iemesliem.

-   Telefonsarunā, Kuzmins sacīja, jūs pieminējāt ikonu, kuru vēlaties man parādīt.

-    To vecmāmiņa uzdāvināja man kāzās, Zoja paskaidroja. Mums teica, ka ikonas nereti apvij miti un leģendas. Un mēs iedomājāmies, ka mūsējā ir ļoti neparasta un varbūt ari par to ir zināms kāds sevišķs stāsts. Un jūs esat speciālists šajos jautājumos…

Profesors par collu paslēja gaisā garo, plāno degunu.

-Jā, esmu izpelnījies zināmu reputāciju šajā jomā. Un dažām ikonām savulaik tiešām piedēvētas mītiskas, pat maģiskas spējas.

Zoja izņēma no somas roņādas maisu, apzināti ļaudama Kuzminam ieraudzīt pistoli. "Gudra meitene," Rajs domās secināja un vēlreiz izbaudīja paša pistoles vēso pieskārienu krustiem. Viņam profesors neizraisīja nekādas pozitīvās emocijas. Taču pats Kuzmins savu viedokli par Zojas ieroci nepauda ne sejā, ne vārdos.

Kad Zoja ielika ikonu sev klēpī, profesors neizdvesa ne skaņu atšķirība no Entonija Lavlija, kurš skaļi noelsās -, taču Rajs pamanīja, ka lūpu kaktiņi viņam nobāl un roka ar glāzi sāk drebēt.

-   Augstais Dievs, tā ir… Kuzmins aprāvās. Viņa sejā pavīdēja dzīvas, teju nesātīgas alkas. Atgāzis galvu, viņš iedzēra krietnu malku balzama un pēc tam uzkrītoši vienaldzīgā toni pajautajai Vai vecmāmiņa stāstīja, kur dabūjusi šo ikonu?

Rajs saprata, cik satraukta jūtas Zoja. Arī viņam roku un kaju pirksti kņudēja nepacietībā. "Ko Kuzmins gribēja teikt par ikonu? Ka tā ir Dāma? Ja viņš zina par ikonu, vai zina arī par kaulu altāri?"

-   Tā mūsu ģimenei pieder jau sen, Zoja paskaidroja. Tiek nodota no mātes meitai. Vecmāmiņa apgalvo, ka mēs esam svētītas meitenes, lepnas, senas dzimtas locekles un noteikti nebūsim

pēdējās.

"Manuprāt, Katja Orlova tiešām tā ir teikusi. Ne Zojai, jo viņas nekad nav tikušās, bet kādam citam. Varbūt Annai Larisai?" Rajs sprieda.

Kuzmins paliecās uz priekšu un cieši nopētīja Zoju, it kā viņa bālās acis būtu lāzeri, kas iespiežas viešņas domās.

-   Tu esi Glabātāja, viņš teica, un Zoja pēkšņi sastinga. Profesors atslīga krēslā, droši vien apmierināts ar tādu reakciju. Brīnies, kā es to zinu? Es neesmu muļķis. Es redzu Dāmu, un es skatos tev sejā.

Zoja veikli palūkojās uz Raju, kurš ari atcerējās vārdus vecmāmiņas vēstulē. "Skaties uz Dāmu…"

-    Laikam būs jāsāk no paša sākuma, profesors sacīja. Ar manu tēvu un notikumiem tūkstoš deviņsimt trīsdesmit sestā gada pavasarī.

četrdesmitā nodaļa

-    Mans tēvs dienēja Valsts drošības galvenajā pārvaldē, kā tolaik sauca padomju slepenpoliciju. Izklausās briesmīgi, taču patiesībā tēvs bija lietvedis vecākā leitnanta, pārvaldes Ļeņingradas komisāra adjutanta Nikolaja Popova pakļautībā. Kuzmins uz mirkli apklusa. Acis viņam bija kļuvušas miklas, ļaudamies sāpīgajām atmiņām par tēvu, kurš reiz pameta vienpadsmit gadus veco dēlu. Mans tēvs… viņš klusi iesāka, tad sapurinājās un izslējās krēslā. Es runāju par kādu dienu tūkstoš deviņsimt trīsdesmit sestā gada pavasarī, kad mans tēvs kārto dokumentus kabinetā, kur pēkšņi iebrāžas vecākais leitnants Popovs. Viņš sagrābj manu tēvu aiz rokas un paziņo, ka jādodas steidzamā izsaukumā, no kura atkarīga valsts drošība. Pilsētas tiesas ēkas bēniņu sienā atrasta slēptuve. Toreiz tiesa atradās Fontankas krastmalā sešpadsmit. Esat dzirdējuši?

-   Savulaik tur bija cara slepenpolicijas jeb Ohrankas štābs.

-Jā, vieta, kas iedveš bailes krieviem vēl todien, deviņpadsmit

gadus pēc boļševiku revolūcijas. Esmu pārliecināts, ka mans tēvs ir pārbijies, jo ēkas sienas šķiet uzsūkušas ciešanas, varmācību un sāpes. Taču tās sienas glabā vēl kaut ko, jo pēc neliela ugunsgrēka, ko izraisīja īssavienojums, bēniņos atklājās slēptuve apmēram telefonbūdiņas izmērā. Un tajā iestumti divi koka skapji ar noputējušiem, veciem dokumentiem. Profesors apklusa, lai ielietu sev balzamu, tad piecēlās kājās un devās pie Staļina portreta. Sakiet, Kārpentera kundze, vai jūs zināt, kas ir provokatore?

-   Vispārējos vilcienos, Zoja atbildēja. Bet varbūt tomēr labāk izstāstiet pats. Jūs lieliski stāstāt!

Kuzmins pagriezās pret Zoju un apmulsis mirkšķināja acis, droši vien nesaprazdams, vai tas bijis kompliments vai pārmetums. Rajs apslapēja smaidu. Tad profesors paraustīja plecus un

sacīja:

-   Provokators ir spiegs, kas iefiltrējas revolucionārajās grupās un mēģina pamudināt cilvēkus uz rīcību, kas vēlāk kalpo par ieganstu arestam. Kuzmins piegāja pie kamīna un nostājās ar muguru pret uguni. Tolaik baumoja, ka boļševiku cīņas pirmajos mēnešos Josifs Staļins pats slepeni kalpojis Ohrankai, bijis provokators. Ne jau ideoloģisku principu vadīts, bet drīzāk tādēļ, lai iznīcinātu savus sāncenšus. Profesors atkal iedzēra krietnu malku ungāru balzama un noskurinājās. Kad Popovs norāda uz vienu no skapjiem tajā slēptuvē un pavēl meklēt dokumentus, kuros butu minēti vārdi "Tērauda Āpsis", tēvam rodas aizdomas, ka uzdevums saistīts tieši ar to, proti, tāds bijis Staļina segvārds Ohrankas dienesta laika.

-Jūsu tēvs rīkojās diezgan muļķīgi, ļaudamies bīstamām aizdomām tadā vietā un tādā laikā, Rajs piezīmēja.

Profesors plati pasmaidīja.

-   Tieši tādēļ jau viņš neatklāja vecākajam leitnantam savas pārdomas. Tēvs ticēja, ka izdzīvot var vienīgi tad, ja neko neredz un neko nedzird. Kuzmins pielika glāzi pie lūpām, attapās, ka tā ir tukša, un vēlreiz ielēja sev balzamu. Tātad, Popovs sāk šķirot dokumentus vienā skapī, bet mans tēvs ņemas ar otru, visu laiku skaitīdams lūgšanas, kaut meklēšanas laikā neuzdurtos nevienam āpsim. Taču viens dosjē tomēr piesaista viņa uzmanību, jo tajā viņš atrod savādu, ar roku zīmētu attēlu. Tas ir altāris no cilvēku kauliem.

Rajs dzirdēja, kā Zoja spēji ievelk elpu, un atskārta, ka ari pašam sirds gluži vai pamirst. Taču Deniss Kuzmins šķita tā iegrimis savā stāstā, ka neko nepamanīja.

-   Tas zīmējums ir tiešām briesmīgs, taču ieintriģē manu tēvu, un viņš turpina meklējumus. Pašā apakšā viņš atrod ziņojumu par sarunu, kas notikusi kādā krogā tūkstoš deviņsimt sešpadsmitā gada rudenī. Ohrankas spiegs runājis ar Grigoriju Rasputinu, kas bijis pilns kā mārks.

-   Ar Trako mūku, Zoja piebilda.

Kuzmins pacēla glāzi, it kā uzsaucot tostu fotogrāfijai uz kamīna dzegas.

-   Trako? Varbūt viņš tiešām bija traks. Mēs zinām, ka viņš dzimis nelielā Sibīrijas ciemā, kur kopš bērnības uzskatīts par mistiķi un dziednieku. Vēl viņš bija… kā lai to delikātāk pasaka… vīrietis ar ievērojamu seksuālo magnētismu. Pietvīcis Kuzmins vārgi pasmaidīja un turpināja: Taču imperatora ģimeni Rasputins nepavedināja, vismaz seksuālā ziņā ne. Drīzāk vainojamas viņa spējas remdēt Nikolaja un Aleksandras dēla sāpes, ko sagādāja hemofilija. Ikreiz, kad Aleksejs savainojās un sāka asiņot, cariene lūdza Rasputinu ierasties un glābt viņas dēlu, nākamo valdnieku. Kā viņš to darīja? Kas zina? Vieni apgalvo, ka Rasputins hipnotizējis zēnu, citi norāda, ka viņš izmantojis dēles, bet daži tic, ka tā bijusi maģija vai lūgšanas.

Profesors apstājās un nopētīja fotogrāfiju, tad palūkojās uz Ivanu Bargo, kurš nogalinājis savu dēlu. "It kā šos divus vīrus, kas dzīvojuši dažādos gadsimtos, kaut kas saistītu," Rajs nodomāja. "Trakais mūks, trakais cars."

-    Un te mums jāatgriežas pie sarunas krogā, Kuzmins sacīja. Rasputins izstāstīja Ohrankas spiegam, ka jaunībā viņš devies svētceļojumā pa Taimiras pussalu Sibīrijā, kur saticis un pavedis kādu sievieti no nomadu cilts, kas dēvēta par toapotroriem. No burvju cilts.

Rajs paskatījās uz Zoju un alka uzzināt, ko viņa domā, taču seja šķita neizdibināma pat viņam. Zoja sēdēja ļoti klusa un mierīga.

-    Reiz pec mīlēšanas, Kuzmins turpina ja, šī mīļāka izstāstījusi Rasputinam baigu noslēpumu. Ka viņa ir sargātāja, burvju altāra Glabātāja. Ka tas ir kaulu altāris. Ja viņš iedzers no kaulu altāra, tad kļūs nemirstīgs.

"Nu mēs esam iebraukuši māņu zemē. Kaulu altāris ir jaunības avots. Kurš no tā iedzer, dzīvo mūžīgi?" Rajs prātoja un brīnījās, ka smiekli nenāk, bet spalviņas uz rokām sacēlušās stāvus, savukārt pa muguru lodā nepatīkami šermuļi. Zoja šķita nobālējusi.

-   Jus izskatāties skeptiski noskaņots, Kārpentera kungs, Kuzmins aizrādīja, taču bija pilnīgi skaidrs, ka viņu šāda reakcija visnotaļ apmierina. Nemirstība? Mūžīga dzīve? Jūs gribat teikt, ka tas nav iespējams. Bet Rasputins baisā precizitātē atklāja spiegam visus savaldzināšanas trikus, ar kuru palīdzību viņš beidzot pierunājis sievieti aukstā ziemas naktī aizvest viņu uz alu, kam ieeju slēpj ūdenskritums un kas atrodas kāda sen aizmirsta ezera krastā. Alā bijis altāris no cilvēku kauliem. Rasputins apgalvoja, ka tonakt ir dzēris no altāra. Un vismaz pats viņš ticēja, ka ieguvis nemirstību. Vēl vairāk. Viņš esot paņēmis līdzi pudelīti ar burvju eliksīru vai kā nu to varētu nosaukt. Protams, viņš ai/rādījis, ar to jābūt uzmanīgam, jo atklātos saules staros maģiskais spēks zūd. Un šo eliksīru Rasputins izmantojis, lai dziedinātu hemofilijas nomocīto Alekseju.

-   Bet pēc pāris gadiem nomira gan cara dēls, gan pats Trakais muks, Rajs atgādināja. Tad nu pietiks pļāpāt par kaulu dzīvības eliksīru un mūžīgu dzīvošanu!

Uzjautrināts Kuzmins izslēja gaisā pirkstu.

-    Bet tur jau tā lieta! Eliksīrs tiešām padarīja Rasputinu par gandrīz nemirstīgu. Drīz pēc tā vakara krogā vairāki augstmaņi, kuriem bija apnikusi mūka ietekme uz carieni, nolēma viņu nogalināt. Viņi iemānīja Rasputinam kēksiņus ar cianīdu. Kad noindēšanas mēģinājums neizdevās, viņi iešāva mūkam mugurā vairākas revolvera lodes, bet arī tas nelīdzēja. Tad viņi iebelza nabagam pa galvu, ietina viņu palagā un iemeta aizsalušajā upē. Pēc četrām dienam Rasputinu atrada. Rokas bija sasalušas un līdzinājās putna kājām, it kā viņš izmisīgi būtu pūlējies izskrāpēt caurumu ledū. Autopsija atklājās, ka nāves cēlonis ir nevis noslīkšana, šāviens vai inde, bet parasta hipotermija.

-   Taču miris paliek miris, Zoja iebilda, un Rajs viņas balsi saklausīja dusmas un vilšanos. Arī viņš jutās tāpat. Viņi bija domājuši, ka tūliņ, tūliņ uzzinās patiesību, bet dabūja noklausīties pasaku. Kāds kādu te cenšas izjokot, Zoja turpināja. Un, ta kā esmu viešņa jūsu mājā, tad būšu pieklājīga un pieņemšu, ka tas ir Trakais mūks, kurš apmuļķojis vientiesīgu cara spiegu. Amerikā mēs to saucam par apzinātiem meliem.

Kuzmins iesmējās.

-    Iespējams, ka jums taisnība, Kārpentera kundze. Varbūt spiegs tika apzināti mānīts. Bet Ohranka viņa ziņojumu uztvēra visnotaļ nopietni un aizsūtīja aģentus uz Sibīriju. Tic neatrada ne ezeru, ne alu, taču uzmeklēja toapotroru cilti, kas izstāstīja aģentiem par šamani, kurš spējis atmodināt mirušos. Šamanis nogalināts. Bijusi ziema, tādēļ šamaņa meitas aiznesa līķi uz alu, lai pavasarī varētu to apglabāt. Kad viņas noguldījušas tēva mirstīgās atliekas uz akmens grīdas, no miesas izšļakušās asinis un pārvērtušās avotā, kam piemīt brīnumainas spējas. Meitas apkart avotam uzbūvējušas altari, ko nosaukušas par kaulu altāri. Protams, tā ir leģenda. Taču varbūt tajā slēpjas arī kāds patiesības grauds. Jo toapotrori apgalvoja, ka zinot cilvēkus, kuri dzēruši no altāra un kļuvuši nemirstīgi. Taču vienlaikus ari sajukuši prātā. -

Profesora sejā pavīdēja greizs smīns. Kā noprotu, ticība maniem vārdiem ir iedragāta līdz pamatiem. Ari tā amerikāņi mēdz teikt, vai ne? Taču burvju cilts pārstāvji detalizēti aprakstīja vājprāta simptomus, kas novēroti cilvēkiem, kuri uzdrošinājušies dzert no kaulu altāra. Mūsdienās to sauc par lielummāniju. Par apsēstību ar varu, par alkām valdīt pār citiem un par ilūzijām, ka ir iespējams pakļaut savai gribai citus un mainīt pasauli.

-    Ļoti interesanti un tipiski daudzām pasakām, Rajs sacīja. Fausta līgums ar Mefistofeli. Tu dabū visu, ko sirds kāro, taču par noteiktu cenu. Ir jāpārdod dvēsele vai, kā šinī gadījumā, veselais saprāts.

-   Jā, jā, smejiet vien, bet Ohrankas rīcībā bija slepeni, gadsimtiem seni dokumenti, kurus tie rūpīgi pāršķirstīja, meklējot kādu norādi uz Glabātāju vai altāri no cilvēku kauliem. Bija daudz tādu nostāstu, bet mans tēvs paguva izlasīt tikai vienu. No Ivana Bargā laikiem.

Pievērsies izdrukai pie kamīna, Rajs nespēja apvaldīt trīsas. Spalviņas uz rokām atkal saslējās. "Vājprāts! Es negribu tam ticēt, bet…"

-   Tā vien šķiet, ka Glabātāja bijusi viena no Ivana mīļākajām, Kuzmins sacīja. Un mīlēja caru neprātīgi vai vismaz tik neprātīgi, lai lauztu zvērestu un iedotu viņam eliksīru. Tiek uzskatīts, ka pietiek ar vienu pilienu.

Zoja atkal nobālēja. Rajs noprata, ka viņa domā par savu vecmāmiņu Katju Orlovu, kura iemīlējusies un uzticējusies vīrietim, kurš izrādījies algots slepkava un dubultais aģents. Katja Orlova iedevusi altāri savai draudzenei Merilinai, sievietei, kuru viņa mīlējusi kā māsu, bet tā brīžiem uzvedusies pārāk bērnišķīgi un aplam vieglprātīgi. "Tika pastrādāts briesmīgs noziegums, jo es biju nodevēja un atklāju altāra noslēpumus…"

Rajs iegrima domās. "Nikolajs Popovs un tēvs nogalina Merilinu ar hloralhidrāta klizmu. Tēvs stāv aiz žoga zālainajā paugurā ar šauteni rokā, gatavs nogalināt prezidentu, jo VDK uzskata, ka viņš ir dzēris no kaulu altāra." Viņš papurināja galvu, nevēlēdamies to visu pieņemt. "Nē, tas nav iespējams. Kenediju nenogalināja kaut kādu appelējušu, aizmirstu dosjē un krievu pasaciņu dēļ!"

-   Aizraujoši, profesor, Zoja sacīja, tīdama ikonu roņādas maisā, un jūs bijāt ļoti laipns, veltot mums savu dārgo laiku. Bet ir jau vēls…

-    Nē, pagaidiet! Kuzmins iesaucās, jau celdamies kājās.

Rajs saspringa un jau sniedzās pēc ieroča, taču tad profesors

atkal atslīga krēslā un ar drebošu roku atglauda plānos sirmos matus. Viņš dziļi ievilka elpu un teica:

-    Piedodiet, es laikam novirzījos no temata un aizmirsu izstāstīt pašu galveno. Jūs taču ieradāties, lai uzzinātu leģendu, kas saistīta ar šo ikonu. Aprakstot alu un tās nakts notikumus, Rasputins pieminēja ari dārgakmeņiem rotātu ikonu, kas stāvējusi uz altāra. Viņa mīļākā to esot saukusi par "Dāmu". Ikonā attēlota Jaunava, kam rokās nevis Jēzusbērniņš, bet kauss cilvēka galvas veidolā. Un Dāma bijusi ļoti līdzīga viņa mīļākajai. Glabātajai. Kuzmins paliecās uz priekšu, un Rajs viņa acīs saskatīja izmisumu, alkas. Ohranka piespieda Trako mūku uzzīmēt Dāmas seju. Mans tēvs to redzēja dosjē materiālos. Nav šaubu, ka jus savās rokās turat ikonu, kuru Rasputins ieraudzījis kaulu altāra alā.

-   Varbūt, Zoja attrauca. Pēkšņi Rajs atskārta, ka viņa ir iebāzusi ikonu somā, taču roku no tās ārā nav izvilkusi. Acīmredzot viņa tajā cieši turēja pistoli.

-    Kas notika ar jūsu tēvu, profesor? Rajs jautāja. Pēc tās dienas Fontankas krastmalā sešpadsmit.

-   Kā, ludzu? Ak, jā. Dosjē mapē bija daudzi dokumenti, taču tos tēvam izlasīt tā arī neizdevās, jo pēkšņi Popovs aizcirta sava skapja durvis, iebāza aiz mundiera plānu papīru žūksnīti un paziņoja: "Darbiņš padarīts." Tad viņš ieraudzīja, ka tēvs mēģina kaut ko noslēpt, un sacīja: "Ko atradi? Atdod!" Mirkli pētījis savu tukšo glāzi, Kuzmins turpināja: Protams, tēvs visu atdeva komandierim. Vai viņam bija izvēle? Un vecākais leitnants Nikolajs Popovs izgāja no nama Fontankas krastmalā ar diviem dosjē, un vienā no tiem bija stāstīts par kaulu altāri.

"Tie nu gan viņam lieti noderēja," Rajs skarbi nodomāja. "Visus šos gadus viņš pavadījis meklējumos un nogalinājis cilvēkus!"

-    Vai Popovs un jūsu tēvs dokumentus vēl kādreiz apsprieda? Zoja vaicāja.

Profesors rūgti iesmējās.

-    Diez vai. Pēc divām dienām vecākais leitnants Popovs kļuva par kapteini Popovu, un tēvs tika pārcelts no Valsts drošības galvenās pārvaldes uz regulārās armijas vienību. No turienes bija drošs ceļš uz fronti, ja sāktos karš, no kura visi tik ļoti baidījās. Viņam paveicās, jo tas bija pats ļaunākais, kas ar viņu notika… -

Pēkšņi Kuzmins izslēja gaisā pirkstu, it kā tikko būtu kaut ko atcerējies. Tēvs pēc atmiņas uzzīmēja Dāmu, ko bija redzējis dosjē materiālos. Vai gribat apskatīt?

Nesagaidījis atbildi, profesors piecēlās un piegāja pie skapja līdzās grāmatu plauktam. Viņš izņēma no kabatas atslēgu saišķi, atvēra skapi, parakņājās tajā, tad izslējās un pagriezās. Rokā viņš turēja mazu revolveri ar strupu stobru. Ieraudzījis viesu pistoles, kas nomērķētas viņam sirdī, Kuzmins sāka skaļi smieties.

-    Mūsējās ir lielākas, Rajs sacīja.

-    Un divas, Zoja piebilda.

Vēlreiz iesmējies, Kuzmins paraustīja plecus.

-    Man bija jāpamēģina, vai ne? Domāju, ka jūs negribēsiet pārdot savu ikonu… Jā, diez vai. Varbūt jūsu vecmāmiņa…

-   Viņa ir mirusi, Zoja attrauca.

-    Ak jā, protams. Kā gan citādi jūs būtu kļuvusi par Glabātāju? Taču uzskatu, ka viņa nomira, neko daudz neizstāstījusi. Un jūs ieradāties pie manis, zinādami vēl mazāk par mani. Es jums šo to izstāstīju, bet ne visu. Profesors spēra soli tuvāk viņiem, taču Raja skatiens mudināja apstaties. Mēs varētu kļūt par partneriem, Kuzmins ierosināja. Miklās, bālās acis mirdzēja. Mēs varētu kopā doties uz Sibīriju. Atrast burvju cilti. Vien paskatoties uz jums, viņi sapratīs, ka esat Glabātāja, un aizvedīs mūs uz ezeru un slepeno alu. Augstais Dievs, jaunības avots! Iedomājieties, ko mēs ar to varētu iesākt! Mēs iegūtu ne tikai nemirstību, bet arī tik pasakainu bagātību, kāda mums pat sapņos nav rādījusies…

Pēkšņi bibliotēku satricināja šāvienu kārta, kas tika raidīta no dārza puses. Puķupodi sašķīda drumslās, divvērtņu stikla durvis sabirza sīkās lauskās un šķēpelēs. Uz Kuzmina vecā džempera parādījās trīs sarkani plankumi, no kuriem izšļācās sarkana migliņa.

Jau nakamajā mirkli Rajs pamanīja granātu, kas pa sadragātajām durvīm ielidoja telpā un ar būkšķi atsitās biezā austrumnieku paklaja tālākajā stūrī. Izdzirdējis asu šņācienu, viņš uzgāzās virsū Zojai. Abi pavēlās zem dīvāna. Nogranda sprādziens.

Četrdesmit pirmā nodaļa

Apkārt cēlās biezi, smacējoši, balti dūmi. Rajam sūrstēja acis un rīkle, bija grūti elpot. Pēkšņi viņš saprata: "Tā nav uguns. Asaru gāze."

Zoja sakustējās, sāka klepot un rīstīties. Rajs pavēlās sānis un nostājās četrrāpus. Vienā rokā viņš joprojām žņaudza pistoli un ar otru satvēra Zoju, raudams sev līdzi. Viņa jau pavēra muti, lai kliegtu, taču aizrijās un parāvās prom, pietrausās uz ceļiem, aizrāpoja līdz tuvākajam atpūtas krēslam un ieķērās paklājiņā gluži kā ievainots zvērs, kas grib ierakties alā.

Rajs satvēra viņu aiz potītes, bet viņa atbildēja ar spērienu. Rajs neatlaidās, mēģināja atraut Zoju no krēsla. Sauca viņu vārdā, taču tas izskanēja kā ķērciens. Acis dega kā ugunis, un katrs elpas vilciens līdzinājās stikla lausku rīšanai.

"Jātiek ārā no šejienes, nekavējoties… Uzbrucēji nogaidīs desmit vai piecpadsmit sekundes, lai asaru gāze pilnībā iedarbojas, un tad viņi iebrāzīsies bibliotēkā. Jātiek ārā…"

Viņš ieķērās Zojai džinsu biksēs un stipri parāva. Zoja padevās. Viņai bija aiztūkušas acis, straumēm bira asaras, krūtis smagi cilājās. Tad Rajs viņai rokā ieraudzīja pistoli un beidzot visu saprata. Bridi, kad abi novēlās uz grīdas, pistole pakritusi zem krēsla.

Satvēris aiz pleciem, Rajs piecēla Zoju kājās.

Uz virtuvi, viņš izdvesa.

Zoja pamāja un skrēja pie divvērtņu durvīm, kuras veda gaiteni. Rajs grīļodamies sekoja, tik tikko redzēdams ceļu. Plaušas plosīja spēcīgs klepus. Šķita, ka viņš ieelpojis skābi.

Cauri baltajam gāzes plīvuram Rajs atskatījās uz sadragāto logu un pamanīja kādu stāvu garu, masīvu, ar saplacinātu degunu un lielām acīm, kas atgādināja mušas redzokļus. Garā roka šķita izstiepta, un saliecies pirksts rādīja Rajam tieši sirdī.

Rajs vairākkārt izšāva, lai gan nebija pārliecināts, ka trāpījis mērķi. Lodes ieurbās kokā un stiklā. "Beigts vai paslēpies?"

Pēc mirkļa sienu viņiem virs galvas sacaurumoja automātiskā ieroča raidītas ložu kārtas.

"Tātad nav beigts. Varbūt ievainots, taču spējīgs šaut." Garam aizsvilpa vēl dažas lodes, jau zemāk. Tās uzšķērda durvju pārsedzi. Uz visām pusēm pašķīda koka un apmetuma druskas. Gāzes mākoņi šķita mirgojam.

Zoja pūlējās attaisīt durvis. Pagriezusies viņa izdvesa kaut ko līdzīgu vārdam "slēgts". Rajs pastūma viņu malā un spēcīgi iespēra pa durvīm.

Gāzes mākonis sekoja viņiem gaitenī. Rajs nogaidīja, kamēr Zoja tiek vairākus soļus priekšā, bet pats atšaudījās, piesegdams atkāpšanās ceļu.

Gaiteņa galā vidēja kāpnes ar diviem mazākiem gaiteņiem katrā pusē. Zoja vilcinājās, tādēļ Rajs noķērca:

Pa labi!

Savādais radījums parādījās iedauzītajās bibliotēkas durvis, veldamies un vienlaikus šaudams no Uzi sistēmas automāta, taču mērķēdams Rajam virs galvas.

Rajs metās ap stūri un izšāva, taču garām, jo redzēt nevarēja pilnīgi neko.

Garā gaiteņa galā atradās divpusēji veramās durvis, un Rajs klusībā lūdzās, kaut aiz tām būtu virtuve. Bija atlikušas vēl desmit pēdas, kad durvis atsprāga vaļā, it ka būtu saņēmušas triecienu ar smagu dūri. Uz sliekšņa parādījās liela auguma vīrietis melnā Kevlar firmas bruņuvestē un gāzmaskā, ar automātu pie sāniem.

īsu mirkli visi trīs stāvēja kā sastinguši. Tad Rajs pamanīja, ka automāta stobrs ceļas augšup. Taču viņa aizmiglotais, apjukušais prāts vēl nepaguva pieņemt lēmumu, kad Zoja jau iešāva svešajam tieši pierē.

Vīrietis smagi nogāzās zemē, Zoja pārlēca viņam pāri un nonāca virtuvē, nemitīgi raidīdama lodes uz visām pusēm un sadragādama māla traukus un stiklu.

Ieraudzījis miglainu durvju apveidu un atcerējies par izeju uz sakņu dārzu, Rajs metās turp un gandrīz paklupa pār zemē guļošās saimniecības vadītājas kājām.

Viņai bija pārgriezta rīkle.

Aukstais, skaidrais februāra gaiss šķita gardāks par alu un teju lieliskāks par seksu. Parunāt Rajs joprojām nespēja, tādēļ uzsita Zojai pa plecu un norādīja uz ceļu, kas spīdēja cauri ābeļdārzam un veda uz baznīcu. Zoja aizskrēja pirmā, bet Rajs piesedza viņu atkāpšanos.

Viņi līkumoja ap aizmirstiem tomātu mietiņiem. Zem kājām šķīda sasalušas vīnogas. Jau pēc mirkļa viņi bija ābeļdārzā, un Rajs saskatīja nelielās serbu bazniciņas torni. Aiz muguras nobūkšķeja durvis un nosprakšķēja automāta kārta.

Izskrējuši uz ceļa, viņi mežonīgā ātrumā pieveica apmēram trīsdesmit jardus, kas viņus šķīra no baznīcas un kapsētas mūra.

Rajs izrādījās pirmais un palīdzēja Zojai uzrāpties augšā. Viņai tas izdevās ar vingrotājas veiklumu.

Notupies Rajs atslīga pret raupjajiem mūra akmeņiem un smagi elpoja. Zoja piemetās blakus.

Viņa izspļāva siekalas un jau cēla dūri pie acīm, bet Rajs viņu atturēja.

-   Tikai neberzē! Vārdi vairāk līdzinājās klusai dvesmai. Šķita, ka rīkli kāds norīvējis ar smilšpapīru. Ari Rajam sūrstēja acis, kurās bija sakrājies tik daudz asaru, ka izrādījās grūti mirkšķināt. Citādi būs vēl sliktāk.

Kapsētas mūris ap baznīcu bija apmēram trīsarpus pēdas augsts un būvēts no akmeņiem, kas lasīti tuvākajā apkārtnē. Mūris lieliski noderēja aizsegam viens vīrs tur varētu noturēt veselu armiju, kas paslēpusies ābeļdārzā. Ne uz ilgu laiku, bet pietiekami.

Rajs paslējās un ieraudzīja izplūdušu melnu stāvu, kas zagās gar ābelēm, un tam aiz muguras pa kreisi vēl vienu sīkāku, sarkanbrūnā jakā.

-   Divi. Joprojām ābeļdārzā, Rajs ziņoja Zojai, atkal atslīdzis pret mūri. Iespējams, ka tā ir Jasmīna Pula ar vienu no saviem Parīzes pakalpiņiem.

-    Vienu es nošāvu, Zoja atgādināja.

-    Sasodīts, tiešām! Rajs veltīja viņai platu smaidu, izņēma no bikšu kabatas BM VV atslēgas un ielika tās Zojai plaukstā. Viņš negribēja atzīties, cik slikti redz, jo baidījās, ka tādā gadījumā Zoja nedosies prom. Iedarbini mašīnu, kamēr es…

Viņa krūtis satricināja briesmīga klepus lēkme, bet Zoja palocīja galvu un apstiprināja, ka visu sapratusi. Pēc tam viņa pieliekusies aizskrēja prom pa kapsētu, līkumodama starp kapakmeņiem. Audekla soma sitās viņai gar gurnu.

Paliecies vēlreiz pāri mūrim, Rajs secināja, ka joprojām nenieka neredz, taču Zojai pārāk daudz laika nebūs vajadzīgs. Viņš aizdomājās par viru, kurš bija slēpies dārzā un iemetis bibliotēkā granātu. "Šāva no automāta, taču mērķēja augstu virs galvas. Otrs bija nosūtīts aizšķērsot mums ceļu virtuvē un ari vilcinājās tik ilgi, ka Zoja paguva iešaut viņam pierē. Tātad mēs Jasmīnai Pūlai esam vajadzīgi dzīvi. Varbūt neuzdrošinās riskēt, jo beigu beigās var izrādīties, ka filmas mums nemaz nav un mēs to esam paslēpuši kaut kur pa ceļam no dzīvokļa Senluī salā līdz šejienei."

Rajs pasmaidīja, jo saprata, ka Jasmīna Pūla viņu nenogalinās, bet viņš bez problēmām ieraidīs lodi viņai pierē. "Ar to, protams, nepietiks, noteikti nepietiks, taču tas ir vienīgais, ko es varu darīt, lai atriebtu Dominiku."

Viņš izņēma gandrīz tukšo aptveri un ielika jaunu. Satvēra pistoli abās rokās un izslējās, lai uzliktu elkoņus uz mūra malas. Nogaidīja, kad pretinieks sakustēsies. Turēja pirkstu uz mēlītes un nospieda to. Lodes uzšķērda zemi un akmeņus, izsvaidot uz visām pusēm zāli, kas auga ceļa malā.

Kad viņš mitējās šaut, iestājās baiss klusums gluži kā mājā, kur tiek vāķēts mironis. Pagāja piecas sekundes, un tika raidīta atbildes uguns. Vāja, tikai kā atgādinājums, ka pretiniekam ir ieroči.

Vēlreiz izšaudams, Rajs piespieda viņus slēpties ābeļdārzā un nerapties ārā uz ceļa. Viņš sprieda, ka Zojai vajadzēs trīs vai četras minūtes, lai pa kāpnēm nonāktu līdz automobilim, taču tieši tanī brīdī atskanēja dzinēja rūciens. Zoja bija izrādījusies veiklāka.

Pēc divām sekundēm automobilis pavīdēja otrā pusē baznīcai, mezdams gaisā netīras šļakatas un granti. Tiklīdz tas apstājās, Rajs metās pāri mūrim, atrāva pasažieru puses durvis un ienira salonā. Riteņi nospolēja, motors ierēcās, un viņi atrāvās no vietas tik strauji, ka Rajs atsita galvu pret sēdekli.

Palūkojies ārā pa aizmugures logu, viņš ieraudzīja no ābeļdārza izskrienam melnu stāvu. Tas nokrita ceļos un raidīja veltus šāvienus pa aizbraucošā automobiļa riepām.

Ceļš aizveda līdz pelēka akmens nama vārtiem. Pa kreisi bija mazāks ceļš, kas aizvijās kalnos, un Zoja izvēlējās to, deviņdesmit grādu līkumu izbraukdama tik strauji, ka automobilis saslidēja un stūre nodrebēja viņai rokās.

Rajam tikai ar otro mēģinājumu izdevās piesprādzēties, jo viņš joprojām lāga neredzēja. Lauku ceļš nebija pat divu joslu platumā un šķita neremontēts vismaz desmit gadus. Garām slīdēja koki, un pēc brīža priekšā pavērās skats uz upi.

Zoja nospieda bremžu pedāli, lai izbrauktu asu pagriezienu, un Rajs sadzirdēja šņācienu. Kaut kas sašūpojās viņam pie kājām.

"Svētā debess! Ūdens pudele."

Viņš pieliecās un sagrābstīja to. Pudele izrādījās pustukša, taču tāda ir labāka par tukšu. Izslējies Rajs noskrūvēja vāciņu, atgāza galvu un ielēja ūdeni acīs.

-    Ak Dievs, viņš izdvesa un palūkojās uz Zoju. Redze tiešām bija uzlabojusies.

Arī Zojai acis bija aiztūkušas un apsārtušas, sejas un roku āda sarkana kā saulē apdegusi, taču izskatījās, ka viņai asaru gāze nodarījusi mazāk ļauna nekā Rajam. Savā dzīvē izcietis daudz dažādu grūtību, ar asaru gāzi viņš sastapās pirmo reizi un nosprieda, ka tas ir lieliski, jo radzenes un gļotādas reakcija uz kairinājumu izrādījās graujoša un viņš gandrīz kļuva akls.

Jau pavēris muti, lai pateiktu Zojai, ka bez viņas atbalsta no šīm nepatikšanām viņš diez vai tiktu sveikā cauri, Rajs sadzirdēja riepu švīkstus. Pagriezies viņš sānskata spogulī ieraudzīja melnu Mercedes markas automobili, kas strauji tuvojās.

-   Mums ir kompānijā, Rajs paziņoja brīdī, kad vajātāju auto pasažieru puses logs atvērās un tajā parādījās automāts. Gaisu pāršķēla šāvienu kārta. Lodes ieurbās ceļa segumā, bet viena atsitās pret šasiju.

Zoja bija palielinājusi ātrumu līdz maksimumam, kāds iespējams uz šī ceļa, taču ieķērās stūrē vēl ciešāk un nospieda akseleratora pedāli.

Viņi izbrauca tik asu likumu, ka Rajs iespiedās sēdeklī. Ceļš joprojām veda kalnup, un priekšā solījās būt vēl vairāk asu pagriezienu un līkumu. Stabiņu gar malām nebija, tikai divas pēdas plata grantēta josla un tad stāva nogāze ar klintīm, kokiem un upi dziļi lejā.

Nākamajā asaja pagriezienā automobiļa spidometrs uzrādīja septiņdesmit jūdzes stundā, un viņi tik tikko noturējās uz ceļa, turklāt pēkšņi priekšā gluži vai no zemes izauga milzigs siena vedējs. Rajs instinktīvi ieķērās priekšējā panelī un ar labo kāju centās nospiest bremžu pedāli, kura pasažieru pusē nemaz nav.

Zoja pat ātrumu nesamazināja, strauji sagrieza stūri pa kreisi un iespieda automobili starp siena vedēju un kokiem apaugušo klinti. Nolūza sānskata spogulis, kaut kas noskrāpējās gar automobiļa sānu, uzšķiļot dzirksteļu šalti. Rajs pamanīja izteiksmi siena vedēja šofera sejā pavērtu muti un platas acis.

Nepaguvusi atgriezties savā ceļa pusē, Zoja iestūrēja nākamajā likumā, un Rajs klusi skaitīja lūgšanu, kaut neviens nebrauktu pretī.

Viņš pagriezās, lai paskatītos, kas notiek aizmugurē, taču ceļš bija pārāk līkumots nebija redzams ne siena vedējs, ne vajātāju auto.

Pēkšņi Zoja tik spēcīgi nospieda bremzes, ka Rajam sareiba galva. Izrādījās, ka priekšā ceļu aizšķērsojis milzīgs, melns Mercedes.

Nočīkstinādams bremzes, automobilis apstājās, un Rajam šķita, ka iestājies spocīgi neparasts klusums. Viņu saceltais putekļu mākonis nosēdās uz BM V\! motora pārsega gluži kā pelni.

Tad Rajs pamanija Mercedes aizmugures logā automāta stobru, un lodes nobira apkārt, pa retam atsitoties arī pret priekšējo buferi un režģi.

-    Atpakaļ! Atpakaļ! Rajs uzsauca, bet Zoja jau bija pārslēgusi ātrumus, un automobilis strauji uzņēma ātrumu atpakaļgaitā. Tad viņa atlaida akseleratoru un strauji parāva stūri pa kreisi. Automobilis sagriezās, riepas nokaucās, uzjundot grants un netīrumu šalti. Priekšā izauga robota klints.

"Tagad, tagad, tagad!" Rajs domās kliedza. Zoja savaldīja stūri, izlīdzināja automobiļa gaitu un nospieda akseleratoru.

Viņi traucās uz priekšu, un Rajs pār plecu ieraudzīja, kā cilvēks sarkanbrūnajā jakā izlec no Mercedes, apskrien automašīnai apkārt un apsēžas pie stūres.

-     Pie velna, kā viņi tika mums priekšā? Rajs nokliedza. Droši vien ir kāds sānceliņš, kuru mēs nepamanījām.

Tagad viņi virzījās lejup no kalna, atpakaļ uz pilsētu, taču ļoti lielā ātrumā. Iebraucot likumā, viņi trāpīja grantētā ceļa ielāpā un sāka neganti slīdēt. Zoja mēģināja savaldīt automobili, taču likās, k.i aizmugurējie riteņi gluži vienkārši griežas gaisā. Saslīdējuši sānis, viņi arvien bīstamāk tuvajās ceļa malai. Rajam acu priekšā pavīdēja koki un klintis, bet pēc tam vien plaša debess un drošas nāves elpa.

Tomēr nē, zem riteņiem bija pamats. Zoja spēji parāva stūri pa iabi, un automobiļa priekšgals atgriezās uz ceļa. Pasaule atkal atgriezās ierastajās sliedēs.

-   Jēziņ! Rajs izdvesa.

Zoja palūkojās atpakaļskata spoguli un tad noteica neprātīgi rāmā tonī:

-    Viņi ir atgriezušies. Turies!

BMW laidās kārtējā S-veida likumu posmā. Kad viņi to pieveica, Zoja atlaida akseleratoru, pagrieza stūri un vienlaikus spēcīgi parāva avārijas bremzes. Riepām švīkstot un kaucot, automobilis sagriezās un uzjundīja putekļu mākoni. Tad Zoja atlaida avārijas bremzes, nospieda akseleratoru un iztaisnoja stūri. Viņi atkal rāpās kalnā, kamēr pretinieka Mercedes laidās lejup pēdējā likumā tik strauji, ka gandrīz noslīdēja no kraujas.

Tiklīdz Zoja ieņēma iekšējo malu un automobilis atradās blakus Mercedes, viņa spēji pagrieza stūri pa labi. Trieciens bija pamatīgs nodārdēja tā, it kā no mājas jumta būtu nomesta tukša metāla tvertne. Mercedes pakaļgals paslīdēja viņiem garām un nekontrolējamā virāža tuvojās ceļa malai. Autovadītāja sēdekli Rajs pamanīja uzzibam rudu matu vilni.

Vienu sekundes simtdaļu Mercedes palika bīstami karājamies pakaļgals uz ceļa, priekšgals virs stāvās nogāzes. Tad tas sāka slīdēt lejā gluži kā palēninātā filmā, mežonīgā metāla brakšķu, plīstoša stikla un cilvēku kliedzienu jūklī kūleņodams arvien zemāk un zemāk.

Četrdesmit otrā nodaļa

i

Viņi slavēja un skatījās lejup.

Puisis pasažieru pusē droši vien nebija piesprādzējies, jo tagad nedabiskā leņķi gulēja kā salauzta lelle klints bluķu kaudzē. Dīvaini, taču automātu viņš joprojām turēja rokā.

Straujais Mercedes kritiens lejup bija beidzies biezā ozolu audze. Priekšgals bija pilnībā ieurbies lapās un zaros, virsbūve nežēlīgi saplacināta. Gaisā jautās degošas gumijas un nokaitēta metāla smārds.

Rajs ilgi noraudzījās uz vraku, meklēdams rudmati. Viņš pat spēra vairākus soļus lejup pa nogāzi, nonāca vietā, kas vairs nešķita tik stāva, un pusskriešus metās tālāk.

-   Pagaidi, Raj! Zoja sauca. Kurp tu skrien?

-   Gribu pārliecināties, ka viņa ir beigta!

Mirusi viņa vēl nebija, taču nāve šķita tuvu. Atlūzis ozola zars bija izurbies cauri vējstiklam un iedūries viņai krūtīs.

Acis kļuva blāvas un skatiens aizvien tukšāks, taču tad redzeslokā parādījās Rajs. Viņa pasmaidīja. Mutes kaktiņā sūcās asins tērcīte. Lūpas veidoja vārdus, ko Rajs uztvēra pavisam skaidri.

-   Tavs brālis, priesteris… mira lūgdamies… Atskanēja guldziens. Viņa gribēja smieties, taču kaklu aizžņaudza burbuļojošās asinis. Mira lūgdamies…

Rajam šķita, ka pasaule iegūst sarkanas aprises un asinis dzīslās pulsē, gluži kā elektriskās strāvas triecienu saņēmušas.

-    Mirsti, kuce! viņš nošņāca. Mirsti!

Viņa nomira. Rajs vēroja, kā dzīvība pamet reiz tik skaisto ķermeni, un alka izraut ozola zaru viņai no krūtīm, lai pēc tam varētu to ietriekt atpakaļ. Nogalināt viņu vēlreiz.

Kaut kur tālumā Zoja sauca viņa vārdu.

-    Beidz, Raj! Nevajag. Laid vaļā!

Pēkšņi viņš attapās, ka žņaudz pirkstos izliekto un sadragāto vējstikla rāmi. Sāpes viņš nejuta, taču acīmredzot bija sagriezies, jo pa rokām tecēja asinis.

Zoja satvēra viņa delnas locītavu. Nemēģināja to atraut. Gluži vienkārši turēja.

-    Laid vaļā, Raj.

Paklausījis Rajs pieliecās un parmeklēja asiņaino Jasmīnas Pūlas zamša jaku. Kabatā viņš atrada iPhone, izslējās taisni un paris soļus atkāpās. Tālruņa atmiņa liecināja, ka pēdējo dienu laika viņa zvanījusi tikai uz vienu numuru. Rajs nospieda to un gaid 1ja savienojumu. Abonents, lai kas viņš ari būtu, atsaucās jau pēc pirmā signāla.

-   Jasmīna?

Dobja vīrieša balss. Skarba, taču vienlaikus bažīga. Līdztekus ieskanējās arī valdzinoši maiga nots.

-    Viņa ir mirusi, Rajs paziņoja. Un tagad tu vari iet elle, Teilor! Beigas ir klāt!

Negaidīti beidzis sarunu, Rajs atvēzējās, lai iemestu tālruņa

aparātu upē, taču tad pārdomāja, nostājās automobilim priekšā

un nofotografēja Jasmīnas Pūlas asiņaino, caurdurto līķi. Tad viņš

atrada elektroniskā pasta adresi, kas bija norādīta blakus tālruņa

numuram, uz kuru tikko zvanīja, un nosūtīja nelietim mazu dā-

vaninu. /

Kāds pieskārās viņa mugurai. Rajs strauji pagriezās, sažņaudzis tālruņa aparātu dūrē un sagatavojies triekt to sejā ikvienam. Taču tur stāvēja tikai Zoja. Viņa šķita bāla, un tumšās acis pauda nemieru.

-    Ko tu dari, Raj?

Viņš dziļi ievilka elpu. Tad vēlreiz. Pasaules sarkanās aprises pamazām izplēnēja.

-    Mailsa Teilora balsī es tikko saklausīju kādu īpašu maigumu un sapratu, ka viņš uztraucies par šo sievieti. Viņš… Rajs apklusa un atkal dziļi ievilka elpu. Ar mani viss ir kārtība. Būs kārtībā. Viņš pasniedzās, lai ar īkšķi noslaucītu kādu netīrumu Zojai no vaiga, taču traips kļuva tikai lielāks, asiņaināks… Kad es… Zini, Galvestonas baznīcā joprojām varēja redzet Dominika asinis. It visur. Un vēl tur uz grīdas bija ar krītu uzvilkta kontūra, kur gulējis viņa līķis. Rajs norija siekalas un aizvēra acis, taču redzēja vien asinis un asinis. Es gribu, lai tas nelietis zina, ko tas nozīmē. Es gribu, lai viņam sāp.

Atskārtis, ka joprojām glāsta Zojas vaigu, Rajs jau grasījās atraut roku, taču Zoja satvēra viņa delnas locītavu un nelaida vaļā. Tad viņa mazliet pagrieza galvu, lai Raja pirksti pieskartos viņas lūpām, un noskūpstīja tos.

-    Viņam noteikti sāpēs, Raj. Noteikd.

Jau sēdēdams automobilī, Rajs sacīja:

-   Tagad pie stūres sēsties varu ari es. Tu droši vien esi nogurusi, bet es esmu atguvis redzes asumu.

Zoja cieši ieskatījās Rajam acīs un pārliecinājās, ka viņš tiešām ir nomierinājies. Vismaz līdz ierastajam līmenim.

-    Man nekas nekaiš, Rajs sacīja. Goda vārds.

Vēl bridi lukojusies viņā, Zoja pasmaidīja un teica:

-    Es zinu.

Šim smaidam piemita neparasts spēks, kas Rajam sirdī uzpūta karstu liesmu.

Viņš atbīdīja vadītāja sēdekli, piesprādzējas un noregulēja atpakaļskata spoguli. Ieslēdza ventilatoru. "Ierastas kustības, ierastas lietas. It kā divi tūristi devušies izbraucienā gar Donavas krastiem."

-    Savādi, Zoja teica, it kā nolasītu viņa domas. Visā tajā trakumā es jutos pavisam labi. It kā sēdētu nevis pie stūres, bet kādā zonā, kur nav jādomā vai jājūt, ir tikai jādara. Bet tagad man šķiet, ka kreisā kāja drebēs visu atlikušo mūžu. Viņa berzēja augšstilbu, un ciskas četrgalvu muskulis tiešām neganti trīcēja.

-   Vainīgs adrenalīns, Rajs paskaidroja. Pēc piecām minūtēm tev gribēsies atgulties.

Zoja mēģināja iesmieties, taču atskanēja vien kluss pīkstiens.

-    Nevaru, O'Melij, nav laika. Mums jābrauc, jāsatiek vairāki cilvēki, jāpaveic neskaitāmi darbi… Hm, ko tieši mēs tagad iesāksim?

Rajs centās domāt, taču neveiksmīgi, tādēļ iedarbināja automobiļa dzinēju un uzstūrēja uz ceļa.

-    Nav ne jausmas.

Kad viņi pāris jūdzes bija nobraukuši klusumā, Zoja pēkšņi ierunājās.

-    Domāju, ka mums jādodas uz Sanktpēterburgu.

Jocīgākais izrādījās tas, ka arī Rajs bija nonācis pie tāda paša secinājuma. Gan negribīgi, jo tāds solis bija ārkārtīgi riskants.

-   Sanktpēterburgā dzīvo Popova dēls.

Zoja lēni palocīja galvu.

-Tieši tāpēc mums jādodas turp. Kaulu altāra dēļ viņš pavēlēja nogalināt manu vecmāmiņu. Kad tas nelīdzēja, viņš uzsūtīja man vīru ar zirgasti. Ja nebūtu tevis, viņš piebeigtu ari mani. Man, protams, neticami palaimējās, taču mēs nevaram visu laiku paļauties uz veiksmi. Viņš sūtīs savus rokaspuišus tik ilgi, kamēr dabūs iekāroto. Es pazīstu tādus cilvēkus. Pie velna! Visi manas ģimenes locekļi ir tādi.

-   Ko tu iesaki? Atdot viņam ikonu un mīklu, pateikt, ka vairāk nekā mums nav, un novēlēt veiksmi?

-   Nekad mūžā.

Rajs palūkojās uz Zoju. Viņa bija izslējusi zodu, un acis pauda ciešu apņēmību. Rajs nespēja apvaldīt smaidu un teica:

-   Labi, pieņemsim, ka esam atraduši Popovu vai arī ļāvuši, lai viņš atrod mūs. Bet tas var izrādīties ļoti bīstami, Zoja. Labākais, uz ko mēs drīkstam cerēt, ir plāns, kurā ņemts vērā pēc iespējas vairāk mainīgo lielumu, taču visu paredzēt mums neizdosies. Un nezināmais, kā zināms, nogalina.

Zoja veltīja viņam pašpārliecinātu smaidu.

-   Ei, vairāk ticības saviem spēkiem, CMelij! Mums pa pēdām dzinās Amerikas pelēkais kardināls un krievu mafijas boss, bet mūs tikai pasludināja par starptautiskajiem teroristiem. Domāju, ka mums ir izredzes.

Apziņa, ka viņiem ir plāns lai arī līdz galam neizstrādāts un traks -, nomierināja, taču Rajs vēl nebija gatavs apstāties un griezt automobili apkārt.

Bija pagājušas tikai trīs dienas kopš brīža, kad viņš izvilka šo sievieti no Sēnas. Jā, protams, viņa pati izrāpās, taču būtību tas nemaina. Tikai trīs dienas, bet ik minūti viņi cīnījās uz dzīvību un nāvi. Tagad vismaz uz kadu laiku bija cerība, ka ienaidnieki ceļā nestāsies.

Rajs palūkojās uz Zoju. Viņa joprojām bija lepni izslējusi zodu, taču Rajs vairs nesmaidīja. Viņš juta negantu spriedzi krūtīs un kaklā un tik tikko spēja elpot. Zoja likās tik apņēmīga, stipra un gudra, ka Rajs, pat nesaprazdams iemeslus, bija gatavs nokaut pūķus. Varbūt tikai tāpēc, lai pierādītu, ka to spēj un viņš ir šīs sievietes vērts?

Pasniedzies viņš aizlika Zojai aiz auss atrisušu matu šķipsnu. Tikai tāpēc, lai pieskartos viņai.

-   Par ko tu domā?

-    Par kaulu doto enerģiju, Zoja atzina. Man ļoti patīk šis apzīmējums. Tik atbilstošs… Kā tu domā, cik daudz patiesības bija profesora stāstījumā?

-    Es domāju, ka sadaļa par Nikolaju Popovu un dosjē no Fontankas krastmalas sešpadsmit atbilst patiesībai. Tā mēs uzzinājām par kaulu altari. Un vēl mēs zinām, ka ikona ir īsta, tātad kaut kur Sibīrijā tiešām var atrasties altāris no cilvēku kauliem. Pārējais gan, manuprāt, ir tikai mīts, ko senie cilvēki nodeva no paaudzes paaudzē, pēc skarbas darba dienas skarbā zemē stāstot apmetnē pie ugunskura. Ir grūti samierināties ar domu, ka jau dzimšanas brīdī mēs pamazām tuvojamies aiziešanai.

-    Laikam, Zoja gauži nepārliecinoši novilka.

-    Bet es sāku šaubīties, vai tiešām VDK sankcionēja slepkavību. Varbūt Nikolajs Popovs rīkojās uz savu galvu? Padomā vien, kas bija iesaistīti akcijā! Popovs un divi viņa aģenti, abi amerikāņi. Grēkāzis Lī Hārvijs Osvalds, arī amerikānis.

-    Aha, Zoja attrauca, taču Rajs nejutās pārliecināts, ka viņa iedziļinās tematā. Domās viņa joprojām atradās Sibīrijas alā. Vai mūsdienas ir zināms, kā tieši nomira Ivans Bargais?

-   Sešdesmitajos gados restaurēja vietu, kur viņš apglabāts. Līķis tika ekshumēts, veikta autopsija. Nāves cēlonis bija saindēšanās ar dzīvsudrabu.

-   Tātad viņš nenomira dabiskā nāvē. Viņu noslepkavoja. Tāpat kā Rasputinu; turklāt ar milzu grūtībām. To, kādas metodes izmantotas, lai viņu nonāvētu, es reiz lasīju vēstures stundā skolā. Cianīds, lodes, sitiens pa galvu, noslicināšana aizsalušā upē. Tā ir viena no lielākajām vēstures miklām, proti, kāpēc viņu bija tik grūti nogalināt? Varbūt altāris padarīja viņu nemirstīgu, un tāds cilvēks var nomirt tikai tad, ja viņu nonāvē, ja viņš iet bojā aviokatastrofā vai pakļūst zem smagās mašīnas?

Rajs izslēja pirkstu gaisā.

-Ja nevajag apstiprināt sākotnējos pieņēmumus, pierādīt var jebko. Labi. Tātad sensenos laikos tiek nogalināts kāds burvis, un viņa liķi aiznes uz alu. Tā nu sagadās, ka vietā, kur viņu noliek, pēkšņi parādās avots. Tur tiek uzbūvēts altāris no cilvēku kauliem, jo… velns… nezinu… varbūt kauli bija vienīgais materiāls, kas gadījās pa rokai. Bet altāris un avots vien vēl nebūt nenozīmē, ka tur var smelties jaunības eliksīru.

-   Neaizmirsti mīklas, ikonu, visas Glabātāju paaudzes… Kāpēc viņas tik uzticami sargājušas noslēpumu, ja tas patiesībā nav nekas slepens?

-   Tie visi ir tikai māņi, Zoja. Bet viņām vajadzēja ticēt, ka viss ir īsts.

Tā kā Zoja klusēja, Rajs nosprieda, ka viņa ir aizmigusi. Bet pēc brīža viņa ierunājās:

-   Rasputins izstāstīja Ohrankas spiegam, ka viņš uz kaulu altāra kādā Sibīrijas alā redzējis Dāmas ikonu. Vēl viņš atzinās, ka mazliet dzīvības eliksīra paņēmis līdzi pudelītē un dod to slimam zēnam.

-    Bet varbūt viņš lieliski prata izmantot pozitīvās suģestijas spēku, Rajs iebilda. Izārstēt Alekseja hemofiliju viņš tā ari nespēja, tikai remdēja sāpes un mazināja simptomus.

Zoja atvēcinājās.

-   Lai kā ari būtu, metode palīdzēja, tādēļ vēl mazliet pacieties, O'Melij, labi? Vecmāmiņā iedeva Merilinai Monro zaļa stikla amuletiņu cilvēka galvaskausa veidolā un nosauca to par kaulu altāri. Iespējams, ka mana vecvecmāmiņa Ļena gan amuletu, gan ikonu paņēma līdzi, kad izbēga no tās soda nometnes Noriļskā un devās uz Šanhaju.

Rajs mēģināja to iztēloties, taču nespēja.

-   Tad viņa bijusi viena velnišķīga sieviete. Sīksta, drosmīga un gudra. Tāpat kā viņas mazmazmeitiņa.

Pietvīkusi Zoja neuzdrošinājās paskatīties Rajam acīs. Viņš vēlējās paskaidrot, ka domājis to nopietni, ka nekad agrāk nav pazinis tādu sievieti un grib iepazīt vēl tuvāk, dziļāk, un tā visu mūžu.

-    Lai vai kā, Zoja turpināja, mana versija nav nemaz tik neticama. Pat tad, ja mēs atradīsim amuletu, tā saturs, kaut ari nācis no kaulu altāra, nav pats altāris. Kaulu altāris meklējams alā, kuras ieeju slēpj ūdenskritums kāda sen aizmirsta ezera krasta kaut kur Noriļskas apkārtnē.

-   Vai tagad tu gribi braukt uz Noriļsku?

-   Nē, vispirms uz Sanktpēterburgu. Un pēc tam uz Sibīriju.

Zoja atkal pieklusa un šoreiz tiešām iegrima miegā. Uz aptuveni piecpadsmit minūtēm. Tad viņa spēji uztrūkās un mežonīgām acīm raudzījās apkārt. Rajs pamanīja, ka viņai atkal tric stilbs.

-   Viss ir kārtībā, viņš mierināja. Tu kopā ar mani sēdi mašīnā un dodies nezināmā virzienā.

-   Ak. Zoja ar plaukstām paberzēja seju un tad pa pasažieru puses logu nolūkojās uz ainavu tālumā, kur Donava līkumoja starp kokiem noaugušiem kalniem un vēl viena ciemata namiem ar sarkanu dakstiņu jumtiem. Vai tā ir Budapešta? viņa jautāja.

-    Laikam nāksies mums tomēr apstāties un griezties riņķī. Pēc apmēram pusjūdzes Rajs turpināja: Es negribu mainīt tematu, taču jāpiebilst, ka tu lieliski manevrē ar mašīnu. Tas diez vai ir iedzimts talants, tātad tu esi mācījusies un trenējusies.

Zoja neko neteica. Atsevišķos jautājumos viņa šķita pats atvērtākais cilvēks pasaulē, taču viņā jautās arī kāds noslēpums, kāds apslēpts sirds stūrītis, kur glabāt domas un jūtas. Rajs to saprata, jo arī pats ne vienmēr prata būt atklāts.

Tā kā Zoja aizgriezās ar seju pret logu, Rajs jau nolēma likties mierā, taču tad viņa pēkšņi ierunājās:

-   Mans tēvs izdarīja pašnāvību nedēju pirms tam, kad es sāku mācīties vidusskolā.

-   Zinu. Man ļoti žēl.

-    Paldies… Zoja norija siekalas. Māte jau bija pārņēmusi lielāko daļu ģimenes biznesa. Tu strādāji pie viņas, tādēļ es nepaskaidrošu, kas tas par biznesu.

-   Tu neesi Anna Larisa.

-   Ak tā? Vai nu daba, vai audzināšana. Dažās ģimenēs tas nav tik būtiski. Zoja iesmējās. Visnotaļ rūgti, un Rajs saprata iemeslu, jo pēdējo pusotru gadu prātoja tieši par to pašu. Proti, kurus tēva, nodevēja un algota slepkavas, gēnus viņš ir pārmantojis?

"Varbūt to gēnu ir vairāk, nekā man gribētos atzīt. Tūdaļ pēc koledžas es iestājos specvienībā, kur man iemācīja nogalināt. Arī manam tēvam to iemācīja. Pie velna! Toreiz Dominiks pat pārmeta man, ka es pieteicos dienestam tikai tādēļ, lai pārspētu veco. Vēlāk es sāku strādāt Narkotiku apkarošanas pārvaldē, kur bieži vien uzņēmos pašus riskantākos pienākumus, jo guvu prieku no melošanas un spiegošanas, no kaķa spēles ar peli. Ari tas man lieliski padevās. Tāpat kā tēvam."

-    Kad es biju pietiekami liela, lai saprastu, kas īsti notiek, Zoja stāstīja, tēvs bija tikai pavēļu nogādātājs, jo naimiti un visi pārējie uzskatītu par savu negodu saņemt tās tieši no sievietes.

-   Uzskatu, ka viņi tomēr zināja, kurš patiesība visu vada, Rajs sprieda. Es savā laikā esmu iefiltrējies dažadas bandas un varu droši apgalvot, ka īsto priekšnieku cilvēki atšifrē uzreiz.

Zoja paraustīja plecus.

-   Nezinu. Varbūt līdz brīdim, kamēr māte lo pieļāva, tevs ari loloja cerības, ka ir īsts pahans. Viņš tādai dzīvei gatavots jau kopš zīdaiņa vecuma. It visi gaidīja, ka viņš bus pahans, un ari viņš pats to ļoti gribēja. Zoja aprāvās, iegrimusi domās un atmiņās, un Rajs ļāva klusumam ieilgt. Viņš nošāvās nepilnu nedēļu pēc tam, kad Anna Larisa izpildīja savu nekrietno triku ar galvu saldējuma kārbā. Es allaž esmu uzskatījusi, ka tas bija galvenais pašnāvības iemesls. Tēvs saprata, ka tikai īstam pahaiuim pietiek drosmes šādam gājienam, bet viņš bija daudz vājāks. Viņš to saprata un nespēja izturēt, tādēļ nogalinājās. Zoja sēdēja taisnu muguru pasažieru puses sēdeklī, acis pievērsusi ceļam, zodu izslējusi.

"Laikam cenšas saņemt drosmi," Rajs nosprieda, un viņam iesāpējās sirds.

-    Lai vai kā, Zoja turpināja, Anna Larisa spēra soli pāri lielajai, šaušalīgajai robežai, nogalinot Losandželosas klana labākos naimitus, un tēvs uztraucās, ka tie gribēs atriebties un uzbruks man. Bet man dzimšanas dienā bija uzdāvināta mazā sarkanā Miata, un es gribēju būt kopā ar draugiem, aizbraukt uz Stinsonīču un Stonstaunas iepirkšanās centru, taču tētis uzstāja, ka man var uzbrukt arī mašīnā un tādēļ man jāapgūst tā saucamais Drošas braukšanas kurss automobiļa savaldīšanai ekstrēmās situācijās. Es tikai izbolīju acis, jo biju pārliecināta, ka esmu Dieva dāvana un visu zinu.

-   Tev bija sešpadsmit gadi.

Zoja papurināja galvu.

-   Tas nav attaisnojums.

"Varbūt," Rajs nodomāja. "Bet varbūt tomēr ir. Es tādā vecumā biju pārliecināts, ka zinu pilnīgi visu, un savas domas mainīt nebiju pierunājams."

-   Beru dienā, Zoja atzinās, es pieteicos tiem kursiem, tāpat šaušanas un teikvondo apmācībai. Nospriedu, ka varu sevi pasargāt tēvam par prieku, lai ari viņš jau ir miris. Pagāja krietns bridis, kamēr abi vienlaikus attapās, ko viņa tikko pateikusi, un sāka nevaldāmi smieties. Ak Dievs! Pasargāt sevi! Zoja iesaucās, beidzot nomierinādamās. Pēdējā laikā esmu par to aizmirsusi, vai ne?

Rajs pagrieza galvu, lai paskatītos uz viņu. Vaigi bija piesārtuši no smiešanās, acis mirdzēja, mute pavērta un mikla, mati izrisuši no sprādzes un vijas gar kaklu. "Satvert šo kaklu plaukstā, kā vīrietis mēdz darīt, ja grib atliekt sievietei galvu un noskūpstīt viņas miklās, sārtās lūpas…"

Automobili satricināja būkšķis skaļš kā lielgabala šāviens. Stūre Rajam rokās nodrebēja. Valdidams to, Rajs izmisīgi lūkojās apkārt. "Pie velna, kas nu atkal?" Šasija vibrēja, un dzirdi plosīja plīsušas gumijas pļerksti.

Viņš apturēja automobili ceļa malā un izkāpa. Kreisā aizmugures riepa izrādījās saplīsusi.

-    Droši vien no kādas automāta lodes, Rajs paskaidroja Zojai, kura nostājās viņam līdzās. Tā izurba caurumu, un gaiss lēnām plūda ārā. Viņš iesmējās, juzdamies mazliet apreibis pēc trauksmainās pakaļdzīšanās. Es jau iedomājos, ka sprāgusi bumba.

To pašu bija nospriedusi ari Zoja.

-    Jā gan. Viņa skaļi nopūtās un pacēla matus no kakla. Man atkal trīc kājas, un es…

Rajs satvēra plaukstā Zojas kaklu, pievilka viņu sev klāt varbūt pārāk strauji, varbūt pārāk skarbi un noskūpstīja, ar muti sajuzdams viņas pārsteigumu, silto, miklo elpu. Un tad viņa atmaiga un padevās skūpstam.

Cieši piekļāvušies viens otram lēni līganā augumu vijā, viņi skūpstījās. Rajs juta bezgalīgu uzbudinājumu un alka iegūt šo sievieti.

Atskārtis, ka pārāk steidzas, viņš mēģināja nomierināties un sniegt maigāku skūpstu, taču Zoja satvēra viņa galvu plaukstās un sūkaja viņa mēli, cenšoties ievilkt pēc iespējas dziļāk sev mutē. Tik trakulīgā lūpu un mēles dejā Rajs aizmirsa visu.

Kaisles pārņemts, viņš uzsēdināja Zoju uz automobiļa dzinēja pārsega un pūlējās atpogāt viņai džinsus.

-   Ak Dievs! Būtu es uzvilkusi kleitu… Zoja izdvesa aizsmakušā balsī. Rajam gribējās smieties, taču viņš bija pārāk aizrāvies, lai pat elpotu. Zoja novilka vienu zābaku, bikses un biksītes no vienas kājas, un ar to pietika. Rajs nespēja vairs ilgāk gaidīt.

Viņš sagrāba Zojas vidukli plaukstās, pacēla viņu augšup, paplēta kājas un nostājās starp tām. Juta, kā viņa nodreb. Dzirdēja, ka viņa ievaidas, sajūtot plaukstas pieskārienu siltajam vēderam. Konstatēja, ka viņa alkst baudas un trīs gaidās. Ar vienu roku uzbudinādams Zoju vēl vairāk, Rajs ar otru izmisīgi centās attaisīt bikšu siksnu un rāvējslēdzēju. Beidzot tas izdevās.

Zoja elsodama čukstēja viņam ausī:

Ātrāk, ātrāk, ātrāk…

Kad Zoja stingri satvēra viņa locekli, Rajs gandrīz padevās baudai.

Abi saplūda vienā kaisles veselumā. Zoja ieķērās viņam plecos un izlieca muguru, atgāza galvu un iekliedzās. Rajs piespieda lūpas pulsējošajai vēnai viņas kaklā un uzsāka strauju, dziļu grūdienu vilni. Abi augumi šūpojoties kustējās vienā ritmā, un automobilis šūpojās līdzi.

"Ak mans Dievs, svētā debess…" Tā bija pēdējā skaidrā doma, ko Rajs atcerējās.

četrdesmit treša nodaļa

r

Viņi gulēja drēbju kaudzē pa pusei automobilī, pa pusei ārā no tā. Zoja pārsātinājuma pilnām acīm raudzījās uz Raju. Miklas lūpas bija mazliet pavērtas.

-   Ak Dievs! Tas bija… viņa izdvesa, atplauka platā, laimīgā smaidā, tad satvēra Raju aiz žaketes un pievilka sev klāt. Viņš pielieca galvu, lai noskūpstītu Zoju. Kad viņa izlieca augumu, Rajs ievaidējās. Ak Dievs, Raj! Ak Dievs!

Pēkšņi Rajs atskārta, ka Zoja ir sažņaugusi pirkstus dūrēs un cenšas atgrūst viņa augumu. Viņš izslējās un spēra soli atpakaļ.

-   Kas tev notika?

-   Ak Dievs, Zoja atkārtoja, gandrīz izkrizdama no automobiļa, kad centās sameklēt biksītes un džinsus.

-   Jēziņ, Zoja, kas tev notika? Vai tev sāp?

Zoja steidzās aiztaisīt rāvējslēdzēju.

-   Ko? Nē, viss bija lieliski. Tu biji lielisks, un es tiešām gribētu to atkartot. Bet tagad man obligāti, obligāti jāpaskatās uz ikonu.

Aši un cieši noskūpstījusi viņu uz lūpām, Zoja sāka meklēt savu somu.

"Nu, varu mierināt sevi ar domu, ka biju lielisks."

Rajs aizgriezās, lai apģērbtos. Viņš jutās samulsis un izmantots. Zoja tikmēr bija izņēmusi ikonu no roņādas un nolikusi uz automobiļa motora pārsega, paklājot maisu apakšā. Rajs manīja, ka viņa satraukumā ir koši pietvīkusi.

-Tikai apsoli, ka tu nesmiesies… Zini, tādu baudu es guvu pirmo reizi mūžā un… Ak Dievs, tas tiešām ir satraucoši.

-   Klau… Rajs pieskārās viņas sprandam un pacēla viņas galvu augšup, lai noskūpstītu uz lūpām. Ari es izjutu to pašu, tādēļ noteikti nesmiešos.

-    Ak! Mirkli lukojusies uz Raju, Zoja novērsās. Šķita, ka manī kaut kas ir eksplodējis. Tad es gulēju, skatījos debesīs un iztēlojos, ka esmu sašķīdusi sīkās drumslās, kas tagad tur peld ka daļa no bezgalības. "Tā droši vien notika dienā, kad tika radīta pasaule. Kaut kas līdzīgs kosmiskam orgasmam," es nodomāju. Tu apsolīji nesmieties.

-   Es nemaz nesmejos. Nu, varbūt mazliet. Bet tikai tādēļ, ka man patīk tavs neparastais domāšanas veids.

-    Un tas laikam ir labi, jo tālāk sekos vēl neparastākas lietas… Tā nu es domāju par radīšanas bezgalību un atcerējos, ka vecmāmiņa vēstulē arī runāja par bezgalību. Viņa ieteica man skatīties uz Dāmu, uz ikonu. Un tad es atcerējos, kā pirmo reizi to ieraudzīju greifa veikalā. Toreiz mani urdīja doma par to, cik bezjēdzīgi uz tās izvietoti dārgakmeņi. Pilnīgi neloģiskās vietās. Nevis Dāmas kronī vai uz apaviem un apģērba, bet kaut kā nekārtīgi. Un pēkšņi es sapratu, ka šai izvietojumā tomēr ir sava kārtība. Skaties… Zoja sāka ar rubīnu centrā un ar pirkstu apvilka divus aplīšus apkārt galvaskausam, pieskaroties katram dārgakmenim. Tas ir astotnieks, tikai apgāzts uz sāniem.

00

-   Bezgalības simbols, Rajs noteica un juta, cik spēcīgi iepukstas sirds.

-    "Skaties uz Dāmu, jo viņas sirds lolo noslēpumu un taka uz noslēpumu ir bezgalīga." Bezgalīga. Bezgalība. Es domāju, ka mēs nekļūdāmies, Raj. Amulets ir iekšā, kādā slepenā nodalījumā. Un dārgakmeņi kalpo par norādēm, lai to atvērtu.

Rajs paņēma ikonu rokās un cieši nopētīja, tomēr neieraudzīja ne kādu spraudziņu, ne šuvi.

-   Varbūt tas ir atsperes mehānisms, viņš sprieda, uzmanīgi nolicis ikonu atpakaļ uz maisa. Un akmeņi darbojas līdzīgi mūsdienu kodatslēgu taustiņiem. Jānospiež cits pēc cita pareizā kombinācijā, un durvis ir vaļā.

-    Lūk! Zoja iesaucās, satraukumā gluži vai lēkādama.

Viņa jau izstiepa pirkstu, lai izmēģinātu pirmo kombināciju, bet Rajs satvēra viņu aiz delnas locītavas.

-   Oho! Pacieties vēl mirklīti. Bezgalības simbolā ietverta konkrēta jēga, proti, tam nav ne sākuma, ne beigu. Ar kuru akmeni tu sāksi?

-   Ar rubinu uz galvaskausa.

-    Labi, varbūt tas ir loģiski, bet tālāk? Iesi uz augšu un pa labi vai uz augšu un pa kreisi? Vai uz leju un pa labi? Bet varbūt uz leju un pa kreisi?

-   Tātad man ir četras iespējas. Ja pirmā neizdosies, ķeršos pie nākamās.

-   Ak tā? Un ko iesāksi, ja mehānisma autors bijis īsts viltnieks? Viņš taču varēja…

-    Kāpēc tu domā, ka tas bija vīrietis? Varbūt tā bija sieviete. Glabātāja.

Rajs pacēla rokas.

-   Labi, labi. Es piekāpjos. Varbūt tā bija Glabātāja, kuras prāts darbojies tikpat neparasti kā vēl kādai man pazīstamai Glabātājai. Tādā gadījumā ir iespējams, ka atliek tik nospiest dārgakmeņus nepareizā kārtībā un atspere iesprūst. Tad mehānisms vairs nedarbosies.

Abi ilgi pētīja ikonu. Tad Zoja teica:

-   Bet varbūt tās visas ir totālas muļķības.

Rajs pievērsās Dāmas sejai. "Viņa tiešām ir neticami līdzīga Zojai. Vai Glabātāja pirms pieciem gadsimtiem uzgleznojusi pati sevi?"

-    Palīdzi man, Zoja. Uzzīmē bezgalības simbolu šeit, uz putekļainā pārsega… Nē, neskaties uz ikonu! Zīmē nedomājot. Labāk vispār aizver acis.

Zoja aizvēra acis un uzzīmēja simbolu, sākot no centra, tad velkot pirkstu augšup un pa kreisi. Rajs sprieda, ka pats viņš tā varbūt nedarītu. Viņš izvēlētos ceļu augšup un pa labi.

"Bet varbūt tādējādi apstiprinās mana teorija. Ja Zoja un ikonā redzamā Glabātāja tik ļoti līdzinās viena otrai, tad varbūt ari domā viņas vienādi."

-   Mēs paļausimies uz tavu instinktu, Rajs sacīja. Mums ir tikai viena iespēja nekļūdīties, un līdz šim mums ir veicies.

Tagad vilcinājās Zoja.

-   Nezinu… Tu teici, ka bezgalības simbolam nav ne sākuma, ne beigu… Mīkla, Raj! Jāizlasa tā mīkla! "Asinis ieplūst jūrā… Bet asinis atkal ieplūst jūrā bezgalīgi."

Viņa paķēra somu, atvēra to, parakņājās starp daudzajām mantām un ar plašu žestu izvilka vienradža pastkarti. Apgriezusi to otrādi, viņa nolasīja vecmāmiņas rakstīto mīklu, lai gan abi to jau zināja no galvas.

Asinis ieplūst jūrā jūra pieskaras debesīm No debesīm krīt ledus Uguns izkausē ledu Vētra nopūš uguni Un plosās visu nakti Bet asinis atkal ieplūst jūrā Bezgalīgi.

-    Lūk, Raj! Asinis, jūra, debesis, ledus, uguns, vētra, nakts… tās visas savā ziņā ir krāsas. Asinis ir sarkanas, jūra zila. Un krāsas atbilst dārgakmeņiem. Sarkanais rubīns, zilais safīrs. Mīklā dots atslēgas kods!

-    Un tavs instinkts izvēlējās pareizo ceļu. "Asinis ieplūst jūrā"… No rubīna pie akvamarīna. Uz augšu un pa kreisi.

Zoja apmierinājumā plati pasmaidīja un paskatījās uz Raju.

-   Sākam, viņš sacīja nedaudz skarbā toni. Es lasīšu miklu, bet tu spied akmeņus. Citu pēc cita, uzmanīgi un lēni.

-    Labi. Zoja dziļi ievilka un tad izpūta elpu, izstiepa rokas un izlocīja pirkstus gluži kā kramplauzis. Esmu gatava.

-    "Asinis ieplūst jūrā."

-   Vispirms rubīns, tad akvamarīns, Zoja noskaitīja un lēni, uzmanīgi nospieda šos dārgakmeņus.

-    "Jūra pieskaras debesīm."

-   Safīrs, Zoja secināja.

-    "No debesīm krīt ledus."

-    Briljants.

-    "Uguns izkausē ledu."

-    Ugunīgais opāls.

-   Nē, pagaidi! Rajs iesaucās un satvēra Zoju aiz rokas, kad viņa jau grasījas nospiest šo dārgakmeni. Es domāju, ka mēs kļūdāmies. Tagad vajag nospiest rubīnu un pēc tam opālu.

-    Mīklā par to nekas nav teikts.

-    Zinu. Bet mums ir jāmet bezgalības simbola cilpa un tātad jāatgriežas centrā. Un tur ir rubīns.

Zoja noslaucīja rokas džinsos.

-   Jēziņ, O'Melij! Ceru, ka tev taisnība.

Vēl mirkli vilcinājusies, viņa nospieda rubīnu un pēc tam ugunīgo opālu. Stingri, bet veikli, it kā baidītos pārdomāt un zaudēt savaldīšanos.

-    Labi. Ejam tālāk. "Vētra nopūš uguni."

-    Iolīts…

Par tādu dārgakmeni Rajs nekad agrāk nebija dzirdējis, taču Zojas izvēlētais akmens atbilda miklas tekstam. Tas bija tumšs, violetizilipelēks, gluži kā negaisa mākonis.

-    "Un plosās visu nakti."

-   Onikss. Zoja nospieda daudzšķautņaino melno akmeni un tad kopā ar Raju noskaitīja pēdējo miklas rindiņu: "Bet asinis atkal ieplūst jūrā bezgalīgi." Vai tagad atkal vajadzētu nospiest rubinu?

-     Pagaidām nekas vēl nav noticis, Rajs secināja, juzdams vieglu nelabumu, jo tieši viņš ierosināja nospiest rubinu vēlreiz. -Jā, uz priekšu. Spied.

Tanī brīdī abi aizturēja elpu. Nekas nenotika.

Un tad atskanēja kluss klikšķis. Galvaskausa acu dobumi atvērās, atklājot koka pamatnē divus caurumus. Viens bija tukšs, bet otrā atradās sīks tumši zaļa stikla amulets galvaskausa veidola.

Tieši tādu to bija aprakstījis Raja tēvs, tikai šim nebija ķēdītes, lai gan sudrabotajā aizbāznī varēja saskatīt cilpiņu. Amulets tik cieši turējās caurumā, ka Zojai nācās ar nagiem vilkt to ārā.

-   Skaties, Raj… Zoja satvēra amuletu starp īkšķi un rādītājpirkstu un pacēla gaisā, pret sauli. Stiklā bija iegravētas rūnām līdzīgas zīmes. Iekšā vizēja tumšs, viskozs šķidrums.

-   Kaulu altāris.

VI Altāris

...

četrdesmit ceturtā nodaļa

Rajs lūkojās te uz amuletu, te uz Zoju. Pavērusi muti, viņa spoži mirdzošām acīm vērās atradumā.

-   Tikai nesaki, ka tu vēlies dzert no tā, Rajs teica.

Zoja nodrebēja.

-    Ak Dievs, nē! Viņa sažņaudza amuletu plaukstā un piespieda pie krūtīm, gluži kā sargādama gan no Raja, gan no pārējās pasaules. Bet… ja nu tas ir īsts, Raj? Ja nu mēs iegūstam nemirstību?

-    Un zaudējam veselo saprātu?

Jau atkal Zoja nodrebēja, un Rajs aplika roku viņas pleciem, piespiežot viņu sev klāt. Saule jau rietēja, un gaiss kļuva vēsāks.

-   Tas ir tikai pagātnes relikts, Rajs sacīja. Stikla gabaliņš.

-    Bet iekšā kaut kas ir. Kaut kas šķidrs.

-   Varbūt kaut kāds Sibīrijas zemnieku brūvējums no tritona acs un ziemeļbrieža pautiem.

Zojas smiekli vairāk līdzinājās smagai nopūtai.

-   Tev taisnība. Vismaz ar prātu es to saprotu. Lai gan sibirietes sirds iepukstas straujāk ikreiz, kad es paskatos uz amuletu.

Rajs vēl ciešāk apskāva Zoju.

-    Ari man rokas un kājas dreb. Manuprāt, šī amuleta spēks slēpjas mūsu apziņā, ka citi ir gatavi nogalināt, lai tiktu pie tā. Taču tas tomēr nepierāda apgalvojumu, ka te ir nemirstības eliksīrs.

Klusēdama Zoja raudzījās uz amuletu plaukstā. Tad viņa pieversas Rajam. Acīs viņai dejoja nebēdnīgas uguntiņas.

-    Labi, O'Melij. Varbūt pierādi vārdus ar darbiem? Iedzer no tā!

-    Nevaru. Man ir alerģija pret ziemeļbriežu pautiem.

Lai apvaldītu smieklus, Zoja iekoda sev lūpā, tomēr nespēja noturēties. Piekļāvusies Rajam, viņa sāka smieties un pamazām nomierinājās. Pēc brīža viņa atrāvās, pacēlās uz pirkstgaliem un cieši noskūpstīja Raju uz lūpām.

-    Par ko tad tas? viņš jautāja.

-   Tāpat vien. Par to, ka tu esi.

Rajs raudzījās Zojai acīs. Viņam atkal gribējās mīlēties, tikai šoreiz lēnāk, nopietnāk. Un šīs alkas neganti biedēja.

Viņš spēra soli atpakaļ, un Zoja mazliet sarāvās, it ka ari viņa atrastos kādas burvības vara.

Zoja palūkojās tāluma, uz tukšo ceļu. Pasaule šķita tik rāma un klusa, ka varēja saklausīt viņu elpu.

-    Tātad, viņa ierunājās nedaudz aizsmakušā balsī. Ko iesāksim?

-    Dosimies uz Sanktpēterburgu un no sirds cerēsim, ka līdz tam laikam izdomāsim spožu plānu, kā tikt galā ar Popova dēlu un pašiem palikt dzīviem. Un es tur pazīstu kadu puisi, kurš universitātē pasniedz molekulāro bioloģiju. Pieļauju, ka viņam ir visdažādākā aparatūra, lai izanalizētu amuleta sastāva fizikālās īpašības. Visu atdot viņam nevajadzēs, pietiks ar dažiem pilieniem.

-   Nezinu…

-    Var jau ari iebāzt amuletu atpakaļ ikona un noglabāt kādā Šveices bankā. Izvēle ir tavās rokās, Zoja. Tu esi Glabātāja.

Zoja skatījās uz amuletu savā plaukstā. "Tas vairs nešķiet tik maģisks," Rajs secināja. "Drīzāk atgādina lētu nieciņu, kas nopērkams grieķu bazārā."

-    Nē, tev taisnība, Zoja atzina. Mums jāzina, kas tas ir. Tā dēļ ir nogalināti vairāki cilvēki. Savienoto Valstu prezidentu nošāva tikai tāpēc, ka viņš it kā dzēris no tā. Vismaz tā uzskatīja VDK vai Nikolajs Popovs personīgi. Un to es joprojām nespēju līdz galam saprast. Viņa paberzēja rūnām līdzīgās zīmes stiklā. Interesanti, kas notika ar otru?

-    Kādu otru?

-   Ar otru amuletu. Ikonā ir divi nodalījumi, katrā acu dobumā. Tātad reiz te bijuši divi amuleti.

-   Varbūt otrs noslīka upē kopā ar Rasputinu.

-Jā… Nē, pagaidi! Mēs nu gan esam muļķi! To otro taču mana vecmāmiņa Katja pielēja ar tualetes ūdeni, lai apmainītu amuletus. Tātad šis ir īstais, kuru viņa iedeva Merilinai Monro. Šajā ir īstais altāris… Raj, es sapratu.

Spēji pagriezusies un miklās lūpas pavērusi, viņa mirdzošām acīm raudzījās uz Raju, kurš atkal jau gandrīz zaudēja savaldīšanos.

-    Ko tu saprati? viņš aizsmacis jautāja.

Zoja sāka rakņāties savā bezdibenīgajā somā.

-    Kad cilvēks Saks veikalā pērk kosmētiku, viņam vienmēr dod līdzi smaržu paraudziņus.

-Jā, man tos grūž nepārtraukti.

Iesmejusies Zoja pacēla galvu.

-    Neņem ļaunā, O'Melij, tās ir meiteņu darīšanas. Bet tagad sagatavojies novērtēt mana prāta spožumu, jo es laikam zinu, kā mēs tiksim galā ar Popova dēlu.

Ņujorka

Mailsa Teilora seju klāja auksti sviedri. Uzmācās nelabums, taču viņš nespēja atraut acis no datora ekrānā redzamā attēla.

"Jasmīna."

Plati ieplestas, tukšas acis gluži kā lellei, kas patiesībā neko neredz. Mutes kaktiņā sakrājušās asinis, tikai sīka tērcīte, nekas šausmīgs. Bet zemāk, krūtīs… kaut kas… "Kas tas ir? Nūja? Žoga miets? Tik daudz asiņu, it kā sirds būtu sašķīdusi drumslās."

Viņš turēja pirkstu virs izdzēšanas taustiņa. Gribējās aizmēzt šo attēlu, taču vienlaikus Mailss Teilors baidījās. It kā līdz ar to viņš izgaisinātu pēdējo Jasmīnas tēlu, lai arī cik šausmīgs tas būtu, un tad šī sieviete pārstātu eksistēt pat viņa domās.

Pat sirdi.

"Ak Dievs…"

Sažņaudzis pirkstus dūrē, Teilors piespieda to pie krūtīm. "Sāp, tiešām sāp. It kā sirds lūstu. Sprāgtu, eksplodētu gluži tāpat kā viņai." Viņš pielieca galvu, it kā ticētu, ka klēpi tūlīt tiešām iepilēs asins lāse.

Mailss Teilors aizmiedza acis un vēl ciešāk piespieda dūri pie krūtīm. Ausīs ielauzās spalgs smilksts, kas līdzinājās taisnajai, nepārtrauktajai līnijai slimnīcas monitorā. Šī asinssārtā līnija nebeidzās un nebeidzās, iesniegdamās bezgalībā.

Viņš nodrebēja un atvēra acis. "Cik daudz laika pagājis? Dažas sekundes? Stunda? Gadsimts?"

Mailss pamanīja, ka datorā ieslēdzies ekrāna saudzētājs un vairs nebija redzama fotogrāfija, ko uzņēmis tas O'Melija kucēns.

"Tā ir prom, prom, prom. Jasmīna arī ir prom. It kā klusi izgājusi no bibliotēkas, kamēr es biju iesnaudies."

Bibliotēkā valdīja klusums. Viņš sēdēja ādas krēslā pie masīva sarkankoka rakstāmgalda un piepeši nodomāja, ka atliktu vien aiziet līdz durvīm un atvērt tās, lai izzustu visa māja un viņš atrastos bezdibeņa malā. Taču šim klusumam bija ari svars un faktūra, tas līdzinājās siltas, miklas plaukstas pieskārienam.

"Viņa ir mirusi. Mana mīla ir mirusi."

-   Labi, Jasmīna, Mailss Teilors skaļi sacīja. Tev taisnība. Es neļaušos vājumam. Es izturēšu. Es…

"Ko gan tu iesāksi? Mails, muļķis esi, vai? Ko tu tagad darīsi?" Viņam gribējās atgūt Jasmīnu. Tas bija vienīgais, ko viņš tiešām tagad labprāt darītu. Atgūt viņu. "Ja es gribētu, tad varētu pacelt klausuli un nopirkt villu Komo ezera krastā, Maserati Granturismo S markas automobili vai van Goga gleznu. Taču tā visa man jau ir gana. Labi, domāšu par kaut ko lielāku, iespaidīgāku un katastrofiskāku. Varbūt sākt tādu spiedienu uz pasaules lielākajām banku institūcijām, ka tiek sagrauta visa globālā ekonomika? Man ir vara un nauda, lai to izdarītu. Es varu piepildīt jebkuru savu vēlēšanos, realizēt jebkuru savu kaprīzi."

Taču Jasmīnu atgūt viņš nespēja.

-   Jēziņ, Mails! Tu nu gan esi viens sentimentāli raudulīgs činkstulis! Saņemies.

Ieķēries krēsla paroceņos, Mailss Teilors smagi piecēlās kājās, brīdi pastāvēja un sašūpojās, gluži kā noreibis. Ausīs atkal skanēja tas spalgais smilksts.

Mailss sarāvās un papurināja galvu. "Pirmīt es grasījos kaut ko darīt. Ko? Es vēl nebiju atvēris to e-pastu ar briesmīgo Jasmīnas fotogrāfiju, kas aizņēma visu ekrānu. Es gribēju…

"Beigas ir klāt!"

Nu viņš atcerējās. "Filma, protams, tā sasodītā filma! To pievāca O'Melija puika un tās vecenes mazmeita Zoja Dmitrova. Tā noteikti ir pie viņiem, jo tikai filma var pielikt punktu manai dzīvei. Labi. Un ko viņi ar to iesāks? Kāds stulbs jautājums! Protams, ka atdos preses prostitūtām! Valdība neskaitāmu iemeslu dēļ gribētu filmu noslēpt. Ja Maika O'Melija zeņķim pietika prāta tikt līdz filmai, tad viņam pietiek prāta saprast arī tik elementāru lietu. Un mediji… viņiem filma būs kā medusmaize, gadsimta labākais materiāls, kas uzsprāgs visā pasaulē gluži kā megatonnu smaga ūdeņraža bumba."

Mailsu pārņēma tāda panika, ka viņš nodrebēja, saliecās un juceklī, kas valdīja uz rakstāmgalda, sāka meklēt universālo tālvadības pulti. To viņš pavērsa pret gleznu virs kamīna tas bija Džeksona Polloka, nevis van Goga meistardarbs. Glezna un daļa no paneļiem klātās sienas paslīdēja sānis, un kļuva redzams platekrāna digitālais televizors.

Smilkstēšana ausīs nu šķita tik skaļa, ka Mailss tik tikko spēja sakopot domas. Galvu ķēra šausmīgs sāpju trieciens. Tieši acu rajonā, un bibliotēka šķita izplūstam. Viņš elpoja sekli un griezīgi, taču nemitējās pārslēgt ziņu kanālus, kas raidīja divdesmit četras stundas diennakti. Bet it visi stāstīja par kādu glītu blondu studenti, kas pirms divām dienām pazudusi no Viskonsinas universitātes. Par Kenedija slepkavību ne vārda.

Atstājis televizoru ieslēgtu, tikai bez skaņas, Mailss mazliet nomierinājās. "Tātad man vēl ir laiks. Ja arī O'Melija zeņķis jau paguvis nodot filmu kadam mediju pārstāvim, viņi to vispirms kārtīgi pārbaudīs, vai ne? Viņi gribēs pārliecināties, ka tas nav viltojums. Un man tātad ir mazliet laika."

Gluži neapzināti viņš paberzēja pieri tajā vietā, kur mocīja negantās sāpes. Smilkstēšana laimīgā kārtā bija mitējusies. Prāts šķita skaidrs, it kā viņš tikko būtu ieelpojis tīru skābekli aukstu un asu ka ledu.

"Vienīgais pierādījums tam, ka es esmu iesaistīts Kenedija noslepkavošanā, ir filmas pēdējie kadri, kur es paņemu šauteni no Maika O'Melija rokas. Taču ir pagājuši gandrīz piecdesmit gadi; kas zina, kādā stāvokli tā filma ir tagad? Ja lieta vispār kādreiz nonāks līdz tiesai, tad es noalgošu ekspertu brigādi, kas apliecinās, ka vīrs, kurš saņem šauteni no slepkavas, neesmu es."

Kam jus noticēsiet? Sev vai savām manīgajām acīm? Mailss skaļi jautāja runājošajai galvai, kas bija iepletusies pa visu televizora ekrānu. Diemžēl vārdi izskanēja gauži neskaidri.

"Pie velna! Man viņi nemaz nav vajadzīgi! Man ir tik daudz naudas, ka varu lielāko daļu no tās uztaisīt konfeti un izkaisīt virs Piektās avēnijas, bet man tik un tā paliks pietiekami, lai bez rūpēm nodzīvotu atlikušo mūžu. Es varu nopirkt sev tropu salu un vecumdienas pavadīt, laiski gozējoties saulītē ar glītām, puskailām meičām blakus. Un tad, tikai tāpēc, ka es to varu atļauties un tas nomierinās manu tumšo sirdsapziņu, es noalgošu ļaunāko slepkavu pasaulē, lai tas atrod O'Melija zeņķi un tās nožēlojamās vecenes mazmeitu Zoju Dmitrovu. Ak Dievs, kā es alkstu viņu nāves! Es gribu, lai viņi ir tikpat beigti kā Jasmīna. Es pateikšu tam algotajam puisim, lai parūpējas, ka viņu nāve ir lēna un mokoša. Turklāt viss būs jāuzņem video, ko es skatīšos ik vakaru pirms gulētiešanas, atkal un atkal redzot, kā viņi mirst. Un domāšu par Jasmīnu, un smaidīšu…"

Pēkšņi Mailsam likās, ka viņa galva ir iekļuvusi milzīgās skrūvspīlēs un spiediens kļūst arvien ciešāks un ciešāks. Viņš mēģināja kaut kur pieķerties, lai nenokristu, taču nespēja pacelt roku. Viņš mēģināja spert soli, taču sagrīļojās, atsitās pret rakstāmgaldu un kaut ko apgāza. Tas novēlās uz paklāja ar dobju būkšķi. Pēkšņi Mailsam šķita, ka acis aizklātas ar kādu baltu, caurspīdīgu pārsēju. Viņš gribēja to noraut, taču joprojām nespēja pacelt roku.

Kājas saļodzījās, un viņš krita, ar galvu atsizdamies pret rakstāmgalda stūri. Viņš mēģināja atkal pieceldes, taču plecus spieda kāds smags laukakmens. Un sāpes bija tik asas un negantas, ka likās kāds ar dunci cenšas uzšķērst viņam smadzenes. "Vai Džeks Kenedijs juta tieši tādas pat sāpes, kad lode ieurbās viņam galvā?"

Mailss samirkšķināja acis, un baltais pārsējs nozuda. Uz brīdi viņš iztēlojās savu delu, kas stāv pie kamīna. Šoreiz Džonatana acīs nebija naida. Tagad tajās bija sariesušās asaras. Mailss gribēja viņam uzsaukt, lai beidz taču pinkšķēt, lai izturas kā īsts vīrs, taču mēle neklausīja. Nekas vairs neklausīja. Pat sirds šķita salauzta. "Smieklīgi, vai ne?"

Negaidot dēls nozuda, un sirds vietā Mailss sajuta milzīgu caurumu, mežonīgu iegribu bezdibeni. "Es gribu," viņš nodomāja. "Es gribu, gribu. Es gribu atgūt viņu. Es gribu atgūt visu. Ik dienu, ik mirkli no mīlestības, prieka, skumjām un ciešanām. Es gribu atgūt pilnīgi visu."

četrdesmit piektā nodaļa

/

Sanktpeterburga, Krievija

Zoja raudzījās uz neglīto pelēko betona ēku ar neuzkrītošajām durvīm, kam pienstikla virsgaismas logā ar melnu krāsu bija uzzīmēts septiņpadsmitais numurs.

-    Vairāk atgādina cietumu, nevis naktsklubu, Raj.

-   Pats klubs ir dziji pazemē, kādreizējā atombumbu patvertnē.

-   Cik dziļi pazemē? Zoja vaicāja, nodrebot klaustrofobiskā nepatikā. Rajs izlikās, ka nav to dzirdējis.

Kaut kur dziļi zem sniega un biezajām zābaku zolēm dunēja mūzikas ritms. Pie ieejas drūzmējās lielākoties pusaudži, kas no papīra glāzītēm dzēra tuvēja kioskā pirktu vodku un smēķēja asas krievu cigaretes, nepārtraukti mīņādamies un lēkādami, lai kaut cik sasildītos.

-    Man šķita, ka tu negribi lieciniekus brīdī, kad mēs tiksimies ar tavu biologu, Zoja atgādināja. Gadījumam, ja izrādītos, ka mēs uzkraujam viņam milzīgu problēmu nastu. Patiesībā Rajs bija minējis "nolāpītu problēmu nastu", taču Zoja vēlējās but pieklājīga sabiedriskā vietā. Vai tad viņš te neizcelsies gluži kā apelsīns uz melna fona?

Rajs papurināja galvu. Viņam aukstumā bija pamatīgi apsārtuši vaigi, un acis mirgoja asi baltajā gaismā, ko meta divdesmitā gadsimta piecdesmitajos gados uzstādītas laternas.

-   Ar doktoru Ņikjtinu mēs netiksimies klubā. Te mēs paziņosim Popova dēlam un mafijas pahanam, ka esam ieradušies.

-    Skaidrs. Zoja nodrebēja, lai gan mugurā bija bieza, silta vējjaka. Reklāma solīja, ka tā aiztur pat piecdesmit grādu salu. Tā vien šķita, ka reklāma nebūs melojusi. Es to sasodīto muļķi biju uz pāris sekundēm aizmirsusi.

Bija grūti noticēt, ka viņa tiešām stāv pie naktskluba durvīm Krievijā, lai gan tā bija viņas ideja. Pēc trakās pakaļdzīšanās kalnos pie Donavas upes, pēc mežonīgās mīlēšanās ar Raju uz automobiļa motora pārsega un kaulu altāra atrašanas ikonā Zoja jutās tik izvārguši un nogurusi, ka brīdī, kad viņi nonāca atpakaļ savā viesnīcā Budapeštā, bija aizmigusi kājās stāvot. Viņa neatcerējās, kā tikusi līdz gultai, taču pamodās nākamajā rītā vēlu viena apakšveļā, zem segām un saoda svaigi vārītas kafijas aromātu.

Zoja nezināja, kā Rajam tas izdevies un vai viņš vispār gulējis, taču mirklī, kad viņa iznāca no vannas istabas, Rajs jau bija izkrāvis uz dīvāna iepirkumu maisiņus siltās drēbes, kas noderēs ziemīgaja Sanktpēterburgā. Uz kafijas galdiņa bija nolikti jauni viltoti dokumenti, Krievijas vīzas ieskaitot.

-   Līdz Kerīma standartiem vēl tālu, Rajs sacīja, kad Zoja nostājās viņam aiz muguras, bet derēs.

Ļāvusi dvielim noslīdēt uz grīdas, Zoja apvija rokas Raja viduklim un piespieda miklo vēderu viņa mugurai.

-   Zini, O'Melij, tu esi visnotaļ noderīgs ikvienā pasaules malā. Viņa noskūpstīja Raju aiz auss un mazliet pakņudināja ādu ar zobiem. Tad tika sperts nākamais solis un nākamais…

-    Ejam! Rajs uzsauca, ar cimdoto roku saķerdams viņu aiz augšdelma un vilkdams apkārt meitenei ar platīnblondiem matiem un tonētiem plakstiņiem. Šķita, ka meitene šūpojas pašai vien dzirdamas mūzikas ritmā. Mēs esam pirmajā sarakstā, tātad varam tikt arī rindas augšgalā.

Spraukdamies uz durvju pusi, viņi sajuta skaudīgus skatienus. Pie durvīm stāvēja ārāmetējs netīri baltā stepētā mētelī kājas plecu platumā, rokas aiz muguras. Viņš atgādināja Michelin firmas reklāmās izmantoto riepu vīru, tikai šis bija skarbāks eksemplārs. Nopētījis viņus no galvas līdz kājām, vīrs jau sāka purināt galvu, taču mitējās, kad Rajs pavilka uz augšu mēteļa piedurkni un parādīja dunča tetovējumu.

Vīrs ielaida viņus neliela foajē ar divām spirālveida kāpnēm, kas stiepās augšup tumsā ar spocīgi zilu apdārzu.

-   Ak, Raj, Zoja nočukstēja. Lejup ved tikai lifts tur, stūrī, un kabīne noteikti nav lielāka par pārvietojamo tualeti.

-    Es būšu tev blakus, Rajs mierināja. Bet tu aizver acis.

Zoja bailīgi iesmējās.

-    It kā ar to pietiktu.

Varbūt palīdzēja savādā teorija ja reiz viņai jāmirst, tad viņa nemirs viena, bet Zoja ļāvās, ka Rajs aizved viņu līdz tam sīkajam būrītim. Pēc mirkļa kad lifta kabīnes durvis grabēdamas aizvērās, spuldze pie griestiem kļuva vēl blāvāka un iekārtā nežēlīgi noraustījās, viņa šo paļāvību nožēloja.

Šķita, ka paiet vai mūžība. Zoja bija cieši aizžmiegusi acis un piespiedusies klāt Rajam, lai nesāktu skaļi kliegt.

Vēlreiz nodrebējis, lifts apstājās ar tik spēcīgu būkšķi, ka spuldze izdzisa pavisam. Pat Rajs izskatījās atvieglots, kad durvis beidzot atvērās un viņi tika ārā. Priekšā vīdēja metāla durvis, ko ieskāva pulsējoši zaļas neona lampas. Pie tām stāvēja padzīvojusi kundze krieviskā lakatā un ar austiņām. Izrādījās, ka tā ir ģērbtuves darbiniece.

Durvis veda lielā četrstūra telpā ar hromētām un spoguļstikliem klātām kolonnām, stroboskopiskām lampām un platu, mirgojošu rozā gaismiņu joslu, kas gluži kā čūska vai Piena ceļš aizvijās pāri pusnakts zilajiem griestiem. Mūzika smags krievu tehno un amerikāņu hiphops šķita pārāk skaļa, un Zoja brīnījās, ka acis un ausis vēl nav sākušas asiņot.

Telpā bija izvietoti vairāki galdiņi, taču lielākā daļa apmeklētāju neticami pārblīvētajā telpā dejoja, locīdamies dunošā tehno ritmā. Pēkšņi atskanēja kaut kas daudz klusāks krievu tautasdziesma valdzinošā Hārlemas soulmūzikas noskaņā. Dziedātājam bija aizsmakusi, melanholiska balss. Telpas tālākajā galā atdzīvojās milzīgs videoekrāns.

Jauneklis ar caururbjošām, bezgalīgi zilām mocekļa acīm un filmzvaigznes seksapīlu dziedāja mikrofonā. Šķita, ka tas ir savāds mīlas akts. Ģērbies puisis bija kā pirāts baltā kreklā ar kuplām piedurknēm -, bet ap galvu apsējis sarkanu zīda lend, lai saturētu gaišos, līdz pleciem garos matus. Krekls bija vaļā tiktāl, ka varēja redzēt glītu krūškurvi. Kad viņš dejoja, Zoja samanīja ne ar ko nesajaucamo cietumnieku tetovējumu zilgmi.

Pēkšņi viņa atskārta, ka Rajs sastingst, un arī pati pagriezās. Viņiem tuvojās divi kārtības sargi melnos uzvalkos. Tie nostājās priekšā Rajam, un viens kaut ko klusi pateica. Rajs palocīja galvu, saņēma Zoju aiz rokas un sekoja vīriem garām garai, lakotai, spoži melnai bāra letei. Telpas stūris izrādījās norobežots ar sarkanu samta virvi.

Aiz tās pie hromā un stiklā darināta galdiņa sēdēja glītais jauneklis, kurš joprojām kaislīgi dziedāja lielajā videoekrānā. Kad viņi pienāca, puisis izdzēra vodkas glāzi. Apkārt galdiņam bija sastumtas hromētas taburetes. To, ka jauneklis gaida tieši viņus, Zoja saprata tikai tad, kad viens no kārtības sargiem atāķēja virvi un norādīja uz galdiņa pusi.

Jauneklis pacēla galvu. Ap galvu nebija sarkanās lentes, un Zoja pamanīja, ka rieši zem matu līnijas vidēja nelīdzena, sarkana rēta. Mocekļa cienīgās acis veikli pievērsās Rajam.

Ilgi noraudzijies nācējā, jauneklis pielēca kājās un apkārt galdiņam metās klāt Rajam, cieši apskāva viņu un ar dūrēm vairākas reizes uzsita pa muguru.

Uz galdiņa parādījās Dom Perignon šampanieša pudele un trīs glāzes, taču mūzika bija pārāk skaļa, lai varētu ērti sarunāties, tādēļ viņi sēdēja un klusēdami malkoja šampanieti. Jauneklis laiku pa laikam pieliecās, uzlika roku Rajam uz pleca un pasmaidīja, vienlaikus pozējot neskaitāmām fotokamerām un mobilajos tālruņos ierīkotajām kamerām, ko klikšķināja kluba apmeklētāji.

Pēc apmēram desmit minūtēm viņš spēji atgrūdās no galdiņa un pietrausās kājās. Ari Rajs piecēlās un pastiepa roku. Jauneklis jau steidza to satvert, taču tad ierāva Raju vēl vienā spēcīgā apskāvienā. Zoja pamanīja, ka jauneklis aizmiedzis acis, it kā ciestu bezgalīgas sāpes.

Viņš kaut ko iečukstēja Rajam ausī, un tas palocīja galvu. Tad viņi pašķīrās, un vīrietis nozuda pūlī. Viens kārtības sargs sekoja viņam pa pēdām, bet otrs pamāja Zojai ar Raju, mudinādams uz šauru durvju pusi aiz bāra.

-    Pēc brīža atgriezīšos ar jusu mēteļiem, sargs paziņoja un aizvēra durvis, atstājot viesus telpiņā, kuras lielāko daļu aizņēma grezns baltas ādas dīvāns. Pie vienas sienas bija piestiprināts milzīgs plazmas televizors, bet pie otras rindojās platīna diski un kompaktdisku vāciņi.

-   Ja Popova dēls vēl nezina, ka esam klāt, tad drīz uzzinās, Zoja teica. Kāds simtiņš pusaudžu mūs tikko nofotografēja kopā ar to dziedātāju. Starp citu, kas viņš ir?

-    Saša Ņikitins. Krievijā ļoti populārs. Nu, varbūt ne tāda līmeņa dziedātājs kā Bono vai Brūss Springstīns, bet labs. Slavenība, kas izraisa kņadu it visur, kurp dodas. Un tiek pamanīti pilnīgi visi, ar kuriem viņš ticies.

-   Ņikitins… Kāds radinieks doktoram, ar kuru mums plānota tikšanās?

-   Saša ir viņa dēls, Rajs paskaidroja. Tanī brīdī atvērās durvis un, mūzikas dimdu pavadīts, ienāca kārtības sargs ar viņu mēteļiem padusē un milzīgiem vīriešu zābakiem rokā.

-Ja iebāzīsi roku labajā kabatā, sargs teica Rajam, kamēr viņi ģērbās, tad atradīsi tur Beretas sistēmas pistoli, Px4 Storm modeli, ka ari rezerves aptveri. Kreisajā kabatā ir atslēgas no dzīvokļa. Tas atrodas netālu no Dziedātāju tilta, kas tev droši vien ir labi pazīstams. Mēs it kā nejauši izziņosim, kur esat apmetušies, saprotat? Un pahatia vīri jūs atradīs.

-Jā, paldies.

-    Es ieteiktu uzvilkt arī šos. Sargs pasniedza Rajam zābakus. Kreisajā papēdī es paslēpu globālās pozicionēšanas sistēmas ierīci. Mēs to uzmanīsim. Kad pahana vīri jūs atradīs, mēs varēsim sekot jūsu maršrutam. Protams, no attāluma.

-   Tavuprāt, kad viņš sāks rīkodes?

-   No rīta, man šķiet. Aiz tava mēteļa oderes mēs iestrādājām raidītāju ar nelielu darbības rādiusu… Sargs uz mirkli apklusa un sarauca pieri. Kā jau lūdzi, mēs neiejauksimies, kamēr nebūsim saņēmuši tavu signālu. Un deši tas mani uztrauc. Tevi noteikti pārmeklēs, lai pahana rezidencē tu ieietu bez ieročiem un citiem nevēlamiem priekšmetiem. Un tas nozīmē, ka briesmu gadījumā tev būs jāimprovizē, bet mums var nepietikt laika un iespēju pasargāt jūs no bojāejas.

-    Zinu, Rajs attrauca. Taču citas izejas nav. Mums ar to vīru noteikti jāaprunājas. Viņš pastiepa roku. Paldies par visu. Un pasaki Sašam…

-   Viņš zina, sargs sacīja, paspiedis Raja roku un neļaudams viņam izteikties. Un lūdza pateikt, ka tas ir mazākais, ko viņš var izdarīt tā cilvēka labā, kurš viņam izglāba dzīvību. Sargs nokremšļojās. Izeju uz tuneli atradīsiet tajā pieliekamajā. Tā ir neliela luka durvīs zem dokumentu skapja.

-    Uz tuneli? Zoja pārjautāja. Nolādēts! Piedod.

Tunelis bija tikai nedaudz lielāks par veļas šahtu. Tikai nedaudz. Viņiem bija jāmetas četrrāpus.

Zoja ievaidējās.

-    Man te nepatīk.

-   Zinu. Bet padomā, cik slikti tu justos, ja vajadzētu braukt augšā ar to liftu.

-   Tik tiešām! Zoja iesmējās. Un cik tālu mums būs ta jārāpo?

-    Pavisam netālu.

-   Tu melo tā, ka ausis kust, O'Melij. Es zinu… Es varu. Goda vārds.

-    Protams.

-Jā, bet varbūt to var darīt vēlāk? Nevis tagad?

-    Diemžēl atlikt neko nevar.

Zoja nometās četrrāpus uz kaut kā netīra. Realitātē viss izrādījās vēl ļaunāk, nekā viņa domājusi. Biezi koka dēļi bija iestiprināti sienā, lai pasargātu tuneli no zemes nogruvumiem. Apkārt viss oda pēc mikluma un pelējuma. "Tā droši vien ož kapā," Zoja nosprieda un tūdaļ nožēloja šo domu. Ik pēc desmit pēdām vadā pie griestiem bija iekarināta blāva spuldze.

Viņa satraukta elpoja. Kaklā skrāpējās kaut kas ass, sirds sitās kā negudra, taču viņa neatlaidīgi līda uz priekšu.

Izrādījās, ka Rajs prot melot. Jo tunelis bija ļoti garš.

No tuneļa viņi izrāpās pa kādu viltus kanalizācijas lūku un nonāca trijstūra laukumā ar bronzas statuju tas bija dzejnieks Puškins. Ielas malā nostājās balts Lada automobilis. Izpūtējs izlaida atmosfērā netīrus dūmus…

Rajs atvēra aizmugures durvis, lai Zoja varētu iekāpt, bet pats iekārtojās pasažieru puses sēdeklī blakus sīciņam vīriņam bruņā kažokā un tāda paša materiāla cepurē. Seju tik tikko varēja saskatīt.

-   Zoja, Rajs iesāka. Iepazīsties ar doktoru Ņikitinu. Un ši ir Zoja Dmitrova.

Abu skatieni sastapās atpakaļskata spogulī. Aiz biezajiem bifokālo briļļu sdkliem zinātnieka acis šķita apaļas un miklas, gluži kā basetam.

-   Jūtos pagodināta, Zoja teica.

-    Es ari. Doktors iedarbināja automobili, un viņi aiztraucās prom pa ielu. Mēs apstāsimies pie Sacelšanās laukuma metro stacijas, viņš skaidroja Rajam. It kā gaidītu kādu draugu. Tā mēs varēsim aprunāties, nepiesaistot nevēlamu uzmanību.

Kad viņi nogriezās ap stūri, Zojai ap kājām apdnās auksta gaisa vilnis. Pieliekusies viņa ieraudzīja caurumu automobiļa grīdā un piesnigušo ielu. Paslīdējusi sānis, viņa uzcēla kājas uz sēdekļa un pievilka ceļgalus zodam. Salonā oda pēc vārītiem kāpostiem un gaisa atsvaidzinātāja ar priežu aromātu.

Nobraukuši apmēram piecas minūtes pa tumšajām un gandrīz tukšajām ielām, viņi apstājās pie milzīgas ēkas ar kupola jumtu. Ap to rindojās spožas laternas.

Ņikitins aizkūpināja smirdīgu cigared.

-    Vai jūs nākat taisnā ceļā no Sašas kluba? Dzirdēju, ka tur automātā var nopirkt ecstasy tabletes.

Rajs pasmīnēja.

-   Iespējams, taču es tādu neredzēju.

Doktors paraustīja plecus.

-   Man jau viņš neļaus uz turieni iet. Apgalvo, ka tāds stils nav manā gaumē.

-    Klubs tiešām ir modems, Rajs sacīja. Un tur valda neciešams troksnis.

-   Tātad… Ņikitins novilka. Ko jūs gribējāt nodot analīzēm?

-   Tas ir šeit. Zoja no vējjakas kabatas izņēma stikla ampulu ar gumijas aizbāzni, ko Rajs bija nopircis Budapeštā kopā ar pipeti, lai varētu kaulu doto enerģijas eliksīru izsūkt no amuleta. Pustumšajā viesnīcas vannas istabā šķidrums likās purva rāvas krāsā. Tagad ampulā, ko Zoja pasniedza doktoram Ņikitinam, tas izrādījās koši, zaigojoši sarkans.

Gan Zoja, gan Rajs satrūkās, ieraugot šīs pārmaiņas.

-   Interesanti, doktors Ņikitins sacīja, uzmanīgi pētīdams ampulu. No kurienes tas nāk?

-    No kādas alas Sibīrijā, Rajs paskaidroja. Cilvēki tic, ka tur ir jaunības avots. Ja no tā iedzer kaut lāsi, cilvēks iegūst nemirstību.

-    Interesanti.

-   Vai tā varētu būt? Zoja vaicāja. Nu, es domāju… no zinātniskā viedokļa?

-   Teorēdski, varbūt. Taču visnotaļ neiespējami, ņemot vērā novecošanās procesa sarežģītību, ģenētiskos un dzīvesveida faktorus, simtiem un tūkstošiem individuālu mūsu šūnu un orgānu darbības faktoru, kas ietekmē ilgmūžību. Doktors mazliet sakratīja ampulu, un Zoja varēja kaut apzvērēt, ka šķidrums kļuvis vēl košāks. Fosforescences īpašību dēļ, Ņikitins turpināja, ir saprotams, kādēļ primitīvās tautas piedēvēja tam sevišķas spējas.

Varbūt reiz dziednieks samaisīja to ar kādām zālītēm, un pacients izveseļojās. Un paklīda leģendas.

-    Bet jūs izanalizēsiet sastāvu? Zoja vaicāja.

-   Protams, es to varētu, taču mans lauciņš ir evolucionārā bioloģija. Jums patiesībā būtu vajadzīgs bioķīmiķis. Es pazīstu kādu sievieti, kas strādā Bioregulēšanas un gerontoloģijas institūtā un ir veikusi dažus eksperimentus ar Caenorhabditis elegans jeb nematodes ilgmūžības gēniem. Tie ir tādi gandrīz caurspīdīgi tārpiņi, kam mikroskopā brīvi var redzēt gan sirdi, gan neironus, gan visu pārējo. Olgai tie patīk vislabāk, jo tārpiem ir vienkārša anatomija un pavisam nedaudz gēnu. Ja drīkst, es gribētu iesaistīt viņu mūsu pētījumos. Viņas viedoklis būtu ļoti noderīgs.

Rajs papurināja galvu.

-    Nezinu… Vai tu viņai uzticies?

Tāds jautājums Ņikitinu pārsteidza.

-    Reiz bijām mīļākie. Kāpēc… Ak, viņš novilka, protams, viņai jāievēro diskrētums, jo lieta var būt ļoti bīstama. Ja cilvēks tiešām tic, ka eksistē jaunības avots, tad viņš neapstāsies pat slepkavības priekšā, lai to dabūtu.

-    Viņš tiešām ir nogalinājis, Rajs apstiprināja.

Brīdi noraudzljies uz Raju, Ņikitins lēni palocīja galvu.

-    Mājās es aizbraukšu ar metro. Mašīna paliek pie jums. Ieslidinājis ampulu sava kažoka kabatā, viņš tomēr nekāpa ārā no automobiļa. Tikko iešāvās prātā… viņš sacīja, …ja tāds jaunības avots patiešām eksistē, tad pasaulei draud briesmas. Pārapdzīvotība, kari, bads… Viņš nodrebinājās. Ir taču bieži gadījies, ka cilvēks saskata glābiņu lietās, kas beigās izrādās katastrofāls iznīcināšanas līdzeklis. Doktors pagriezās pret Raju, un viņa sejā Zoja saskatīja skumjas. Vai naktsklubā satikāt manu dēlu?

-    Uz dažām minūtēm. Aprunāties neizdevās.

-    Bet izskatījās viņš labi?

-Jā, ļoti labi.

-   Tā mūzika… droši vien nav manā gaumē, un man ātri vien sāktu sāpēt ausis. Taču viņu tā padarījusi bagātu un slavenu. Var dabūt visu, ko sirds karo… Novērsies Ņikitins cauri vējstiklam raudzījās tumšajā un aukstajā Krievijas naktī. Bet tā vieta, kur tu viņu atradi un no kurienes izglābi… tā viņam iedvesusi pamatīgas bailes, tās ieēdušās dvēselē gluži kā skābe akmenī. Vai viņš kādreiz no tām atbrīvosies? Uz šo jautājumu atbildes man nav.

Četrdesmit sestā nodaļa

i

Dziedātāju tilta dzelzs margas meta upes ūdenī asas ēnas. Rajs apstājās ielas malā un izslēdza automobiļa dzinēju. Tas vēl vairākas reizes norūcās un tad apklusa.

-   Tu jau esi te dzīvojis? Zoja vaicāja, izkāpusi no automobiļa un atgāzusi galvu, lai nopētītu augsto, eleganto dzeltenbrūno ēku. Kopā ar Sašu?

Rajs papurināja galvu.

-Šeit dzīvo Sašas mīļākā. Mantoja dzīvokli no vectēva, kas savā laikā bija augsta ranga aparatčiks Komunistiskajā partijā. Rajs apvija roku Zojas viduklim un pievilka viņu sev klāt. Viņa paskatījās uz Raju, un acīs un smaidošajā mutē viņai iebira mīkstas, vieglas sniegpārsliņas. Man stāstīja, Rajs piebilda, ka lielajā guļamistabā ir gulta no cara Nikolaja pils.

Viņi atkrita lielajā gultā ar sārta zīda baldahīnu, skūpstīdamies un vienlaikus mēģinādami novilkt visas drēbes uzreiz. Kaisles uzplūds pārņēma viņus tikpat pēkšņi un spēji kā toreiz uz automobiļa motora pārsega. Rajs gandrīz nožņaudza Zoju ar viņas pašas krūšturi, taču alkas bija tik neizturamas un karstas, ka neatlika laika nedz smiekliem, nedz kam citam tikai saplūšanai vienā veselumā, turklāt pēc iespējas ātrāk.

Pēc mīlēšanās viņi rāmi gulēja viens otram līdzās, piepildīti un mierīgi. Zoja teica:

-   Tu kliedzi tik briesmīgi, ka mājai gandrīz nocēlās jumts.

Rajs mēģināja iesmieties, taču atskanēja vien vārga nopūta.

-   Varbūt, taču tu kliedzi vēl skaļāk. Kaut ko tādu es savā mūžā vēl nebiju dzirdējis. Ceru, ka mūs nearestēs.

Zoja iekārtojās viņam blakus vēl ērtāk.

-    Paldies, Raj.

-    Par ko?

-    Par to, ka tu esi un atradi mani.

Raju atkal pārņēma iekāre, un šoreiz viņi to apmierināja lēni, ar maigiem, nesteidzīgiem pieskārieniem. Rajs skūpstīja viņas lūpas, krūtis, vēderu, un Zoja iekliedzās atkal.

Gulēdama Rajam azotē, Zoja vērās tumšās istabas griestos un jautāja:

-    No kā tu izglābi Sašu Ņikitinu?

Rajs laiski glāstīja Zojas krūtis un rotaļīgi knibināja tumšzaļo amuletu, ko viņa vēl Budapeštā bija iekārusi sudraba ķēdītē.

-    No cietuma Tadžikistānā, Rajs atbildēja pēc brīža. Biju nosūtīts tur tā sauktajā Ietvēruma operācijā. Mēģināju iecirst zobus afgāņu heroīna straumē, kas ieplūda Krievijā. Viennakt viss sagriezās baigajā ellē, un mums lielā steigā vajadzēja apturēt vienu no kontrabandas grupējumiem. Taču tika nogalināts viens nepareizais vīrs, un mani arestēja vietējā policija. Es nonācu cietuma kamerā, kurā kā siļķes bija sabāzti vēl četrdesmit cilvēki. Saša bija jaunākais, vēl bērns, un… Viņam pierē ietetovēja sirdi.

-   Esmu redzējusi naimitiem uz sejas asaras un dunčus, bet sirdi nekad. Ko tas nozīmē? viņa jautāja, jo zināja, ka cietumnieku tetovejumiem allaž ir kāda simboliska nozīme.

-    Sirds nozīmēja to, ka viņš ir seksa rotaļlieta ikvienam, kas vien vēlas, Rajs paskaidroja. Zoja aizvēra acis un prātoja, vai gribētu dzirdēt detalizētāku stāstījumu, bet Rajs jau turpināja:

-    Tadžikistānas cietumos tinti taisa no izkausētas apavu zoles, ko sajauc ar urīnu. Sašas tetovējumam izmantoja viņa paša kurpi un urīnu, turklāt viņam vēl nācās samaksāt par darbu… nu, tu jau pati saproti.

Zoja palocīja galvu un centās norīt biezo kamolu, kas bija iestrēdzis rīklē.

-    Kā viņš vispār tur nonāca? Tēvs ir zinātnieks, universitātes profesors!

-   Narkotikas. Viņš nopietni aizrāvās ar magoņu sulu un ieņēma galvā, ka var pelnīt naudu ar šī draņķa kontrabandu. Viņu pieķēra bridi, kad viņš mēģināja pārdzīt pāri robežai dārzeņu vedēju ar divsimt kilogramiem heroīna. Rajs paraustīja plecus.

-    Nezinu. Varbūt man gluži vienkārši kļuva puiša žēl. Kad man izdevās bēgt, es paņēmu viņu līdzi.

Nospriedusi, ka noteikti ir vēl kāds iemesls, Zoja tomēr jautājumus neuzdeva.

-   Viņš bija tik briesmīgā stāvoklī, ka es dabūju viņu vest līdz pašai Sanktpēterburgai. Mazliet atguvies, viņš steidza atbrīvoties no tās sirds. Lai to izdarītu, ārstiem nācās apstrādāt ādu ar magnija pulveri. Droši vien sāpēja kā elle.

Zoja pagrieza galvu un noskūpstīja Raja krūškurvi, kas rāmi cilājās.

-    Raj? Vai mēs paliksim dzīvi?

Jebkurš cits vīrietis pasaulē tādā brīdī samelotu, taču Rajs teica:

-   Vai nu mēs rīt tiksim galā ar Popova dēlu, vai arī viņš tiks galā ar mums.

-Ja vajadzēs, es atdošu viņam to eliksīru. Bet tikai tad, ja citas izejas nebūs.

Bija jūtams, kā Rajs sažņaudz dūrē to roku, kas aplikta Zojas pleciem. Tad viņš noskūpstīja Zojai galvvidu.

-   Vai varēsi pati atrast to naktsklubu?

-Jā, bet…

-    Kuš. Rajs piespieda pirkstu viņas lūpām. Ja tu paliksi sveika un vesela, bet es ne, tad dodies pie Sašas. Viņš par tevi parūpēsies un gādās, lai tu tiec atpakaļ uz. mājām.

Zoja papurināja galvu.

-   Ja tu ej bojā, tad arī es negribu dzīvot.

-   Muļķības! Mirt negribas nevienam.

Pēkšņi Zoja atskārta, ka no amuleta starp krūtīm plūst savāds siltums. Viņa piecēlās sēdus, noņēma ķēdīti un satvēra stikla gabaliņu atvērtā plaukstā.

-   Ja tas tiešām ir jaunības avots, tad varbūt vajag iedzert no ta un Popovs mums neko nespēs izdarīt. Vismaz nogalināt nevarēs. Viena lāsīte, un mēs dzīvosim mūžīgi…

-   Nē. Rajs apvija Zojas pirkstus apkārt amuletam un pastūma to tālāk no sevis. Nē.

-   Labi. Zoja paraustīja plecus un notēloja vienaldzību, taču sirds patiesībā drebēja. No kārdinājuma un šaušalīgām bailēm. "Mirt negribas nevienam." Viņa pievērsās Rajam. Es nezinu, kā tev tas izdodas. Kā tu vispār esi nodzīvojis tik ilgi.

Skarbā seja neatmaiga. Rajs sacīja:

-   Nezinu, vai ilgi vēl spēšu izturēt. Ja rītdienai vēl sekos parītdiena un arī cita diena, tad es gribu, lai tās visas līdzinās šai naktij. Viņš pastiepa roku un pieskārās Zojas vaigam, ar pirkstiem notraukdams nez kur radušās asaras. Es gribu tevi.

Zoja noliecās, lai noskūpstītu Raju. Sākumā lēnām, tad arvien spēcīgāk un kaislīgāk. Un milējoties centās iegaumēt ikvienu baudas sekundi.

Viņi aizmiga viens otra apskāvienos.

Uzrāvies no miega, Rajs piecēlās sēdus. Bija uzlēcis mēness, pielejot istabu ar sudrabotu gaismu. Viņš pastiepa roku, taču Zojas blakus nebija.

Tad Rajs ieraudzīja viņu vannas istabas durvis, ar viņa T-kreklu mugurā. Aiz muguras viņai stāvēja vīrietis melnā treniņtērpā.

Zojai pie rīkles viņš bija piespiedis dunča asmeni.

V

Četrdesmit septītā nodaļa

/

Noklikšķēja slēdzis, un istabā iedegās gaisma. Pa durvīm ienāca vēl viens virs melnā treniņtērpā un Adidas sporta apaviem kājās. Tāds bija ierastais krievu mafijas uaimitu formastērps, lai gan šis virs savējo bija mazliet uzlabojis ar trim zelta ķēdēm ap kaklu un milzīgu krustiņu.

-   Forši izskaties, dubina, Rajs sacīja krievu slengā. Tiešām lieliski. Vai gribi, lai tādu tevi ari aprok kapos?

-   Tu nu gan esi stulbs. Ierocis ir manas rokās, tādēļ aizveries un ģērbies. Naiitiits nometa zemē audekla somu. Šajās drēbēs, ne savējās. Un pasteidzies! Pahanam nepatīk gaidīt.

Rajs lēni pašūpoja galvu.

-   Es pat pirkstu nepakustināšu, kamēr tu nepateiksi tam trulajam kuilim, lai liek mierā manu sievieti.

-   Griša, liec mierā to sievieti.

-   Bet, Vadim…

-   Klausi!

Griša uzmeta otrajam sāju skatienu, taču nolaida dunci un atkāpās. Viņa melnās acis bija pievērstas Rajam, un mute savilkās greizā smīnā.

-    Kusties, kuce! Griša uzsauca un ar delnas pamatni iegrūda Zojai mugurā. Viņa nogāzās.

Rajs steigšus metās ārā no gultas, taču tika apturēts Vadims iebakstīja viņam vēderā ar vēsu ieroča stobru un pieliecās klāt tik tuvu, ka Rajs varēja saskatīt melnos punktus nelietim uz deguna un saost vārīto kāpostu smārdu elpā. Vēl milimetrs, un tu esi līķis. Vēl vārds no tavas sasodītās mutes, un tu esi līķis.

-    Nevajag, Raj!

Zoja pietrausās kājās un pacēla abas rokas. Acis pauda bailes, un Rajs saprata, ka Zoja uztraucas par viņu. Lai tiktu pie kaulu altāra, Nikolajam Popovam Zoja ir vajadzīga dzīva un paklausīga. Savukārt Rajs var dabūt lodi pierē, ja sāks izrādīt pretestību un traucēs viņa plāniem.

-   Ar mani tiešām viss ir kārtībā, Zoja apliecināja. Viņš man neko neizdarīja. Viņa noliecās, lai paņemtu krūšturi un biksītes, taču Griša sagrāba gūstekni aiz rokas. Velc to, ko mēs atnesām, neko citu.

Kadu bridi Rajs apsvēra iespēju pieveikt otro puisi, taču saprata, ka tā domāt liek testosterons tas neprātīgā ātrumā pulsēja karstajās asinīs. Viņš pacēla rokas un spēra vienu soli atpakaļ.

-    Labi, labi. Es aizvēršos un ģērbšos. Bet lieciet viņu mierā.

Vadims pasmaidīja.

-    Viņu mēs nogalināsim tikai tad, kad pahatis pavēlēs.

Audekla somā bija divi melni treniņtērpi un Adidns apavi, kā arī lētas vējjakas, vilnas cepures un cimdi.

-    Vai mēs neizskatīsimies pārāk uzcirtušies tādās drānās? Rajs pajautāja, kad bija apģērbies.

Vadims uz kreisās rokas rādītājpirksta šūpoja rokudzelžus.

-   Šī būs tava vienīgā greznumlieta. Nākamā varētu būt tikai lode pakausī. Tāpēc aizveries un liec virsū!

Rajs aplika rokudzelžus savām delnu locītavām. "Vai viņiem ir tikai viens pāris," viņš nodomāja, "vai arī viņi neuzskata Zoju par bīstamu."

Ārā sniga, tumšās ielas šķita tukšas kā izslaucītas. Melnais Mercedes SUV automobilis gaidīja ielas malā. Dzinējs darbojās, pie stūres sēdēja kāds vīrs. Griša atvēra aizmugures durvis, iegrūda Zoju iekšā un pats apsēdās blakus. Automobilis sāka braukt, lai gan bandīts vēl nebija aiztaisījis durvis.

-Ei!

Rajs sāka skriet to nebija viegli izdarīt piesnigušā iela un ar važās saslēgtām rokām. Turklāt tāds solis bija pilnīgi bezjēdzīgs. Atlika vien noskatīties, kā sarkanās lukturu gaismas paliek arvien mazākas, attālinās un beidzot izzūd tumsā aiz Dziedātāju tilta.

Vadims nostājās viņam blakus, smagi elsdams. Viņš atkal bija izvilcis ieroci šoreiz likās, ka viņš tiešām var likt to lietā.

-   Tu ko? Uzprasies, lai tevi nošauj? Pahans teica, lai braucam atsevišķās mašinās.

-    Un kur tad mūsējā?

-   Drīz bus klāt. Bet tagad kāp uz ietves, kamēr tevi nav sabraukusi sniega šķūrē.

Viņi gaidīja un gaidīja. "Nav labi," Rajs prātoja. "Kādēļ vajadzīgas divas mašīnas?"

Vadims treniņjakas kabatā sameklēja Bic firmas šķiltavas un Ietas krievu cigaretes. Aizkūpinājis viņš ievilka dziļu dūmu un sāka neganti klepot.

-   Tu taču nomirsi, Rajs sacīja.

-    Ej ellē!

Garam pabrauca sniega šķūrētājs. Dzīvokļos ielas pretējā pusē iedegās gaisma. Vadims sāka šūpoties uz priekšu un atpakaļ. Lūpas, deguns, pat ausu galiņi bija nosaluši zili.

-    Kas ir? Rajs vaicāja. Pahans nemaksā pietiekami, lai tu varētu nopirkt mēteli? Nesanāk pat tādai lētai jakai, kāda ir sagādāta man?

-   Es esmu no Sibīrijas. Un tur šitais nav nekāds aukstums. Sibīrijā tas ir pavasaris.

Kad beidzot parādījās otrais Mercedes markas automobilis, Raja nervi bija uzvilkti ka stīgas.

Šoferis apgrieza automobili braukšanai pretejā virzienā. Zoja tika aizvesta uz pilnīgi citu pusi. Pirmo reizi mūžā Rajs jutās nobijies ne pa jokam. Ne tik daudz tādēļ, ka nāve elpoja pakausī, lai gan ari tādas nākotnes izredzes par spožām nosaukt nevarēja. Viņš uztraucās par Zoju, kurai vajadzēs aizstāvēties pašai.

Automobilis traucās pa ielu labirintu garām nolaistām mājām, kurās savulaik dzīvojuši drgotāji un augstmaņi, fitnesa klubiem, kafejnīcām un pat Porsche dīleru salonam. "Laikam cenšas atrauties no iespējamiem sekotājiem," Rajs nosprieda. "Pilnīgi velti pūliņi. Sašas vīri iekārtojušies drošā attāluma, lai nepiesaistītu lieku uzmanību, un paļaujas uz globālas pozicionēšanas sistēmas ierīci mana zābaka papēdī. Diemžēl Popovs kaut ko tādu bija paredzējis, un zābaki palika dzīvoklī, bet mēs ar Zoju braucam nezināmā virzienā."

Vadims ik pec desmit minūtēm aizsmēķēja, un drīz vien automobiļa salonā peldēja netīri dzelteni dūmu mutuļi. Pamazām eklektiskos namus nomainīja apdrupušas padomju ēras daudzdzīvokļu mājas un pamestas rūpnīcas. Sniga tik spēcīgi, ka sniegs uz priekšējā vējstikla sakrājās ātrāk, nekā slotiņas spēja to notīrīt.

Apmēram stundu braukuši ārā no Sanktpēterburgas, viņi šķērsoja dzelzceļa sliedes un nobrauca no asfalta. Nu viņi atradās dziļos laukos, pa sasalušām grambām šūpodamies garām priežu un klinšu plašumiem.

Rajs jau sāka domāt, ka nonācis kādā eksistenciālistu elle, bet pēkšņi kā no zila gaisa priekšā izauga sena kapsēta. Šoferis samazināja ātrumu un iegriezās šaurā ceļā, kam abās pusēs slējās kapsētas augstais mūris. Viņi nobrauca apmēram jūdzi un nonāca pie lielas ķieģeļu celtnes drupām.

-   Kad mēs izkāpsim, brauc uz fermu, Vadims izrīkoja šoferi, kad automobilis apstājās. Nogurkstēja svaigi kritušais sniegs.

Pēc piedūmotā salona aukstais gaiss šķita spirdzinošs. Mīkstās, biezās sniegpārslas krita lejup no melnajām debesīm, taču Rajs sprieda, ka drīz ausīs gaisma.

Izskatījās, ka savulaik šajā ēkā bijusi kautuve to apliecināja bronzas buļļa skulptūra pie plašās, velvētās ieejas. Vientuļā spuldzīte deva pagalmā pietiekami daudz gaismas, lai Rajs sniega kupenā ieraudzītu liellopu novietnes režģu paliekas un sarūsējušu siena ķīpu vedēju.

Otru Mercedes automobili neredzēja, un šķita, ka tuvumā nav nevienas dzīvas dvēseles. Svaigajā sniegā nebija arī citu iebrauktu sliežu.

"Ak Jēziņ! Nu gan ir slikti. Pavisam slikti."

Vadims ar pistoles mājienu mudināja iet iekšā.

-   Tu labi runā krieviski, lai gan esi amerikānis. Vai tev ir pazīstams tāds vārds kā grohnutj?

Burtiski tas nozīmēja "nobliezt", taču vārdam bija arī citas nozīmes.

-   Ja tu gribētu mani nošaut, Rajs teica, tad jau sen to būtu izdarījis.

-   Vai tev patīk ta domāt? Vadims dobji iesmējās un pavēcināja pistoli. Ej un nostājies gaismā!

Rajs devās uz platās, velvētās ieejas pusi. Vadims viņam sekoja cieši pa pēdām. Iespējams, kādreiz tas bijis asiņu nolaišanas un ķidāšanas cehs. Savulaik daļu jumta nopostījusi uguns, ķieģeļu sienas nomelnējušas. Piegājis tuvāk, Rajs atskārta, ka drupās iestumts un uz izdedžu blokiem uzstutēts vecs gaišzils treilers.

-   Pietiks, Vadims uzsauca, un Rajs sajuta auksta metāla dedzinošo pieskārienu kaklam. Kāds uzpūta viņam karstu elpu.

Kādu brīdi Rajs stāvēja nekustēdamies. Šķita, ka bandīts kaut ko gaida. Apkārt valdīja teju spocīgs klusums, kurā varēja dzirdēt, kā krīt sniegs.

Pie ieejas nelāgā smirdoņa vecu asiņu un puvušu iekšu smārds, ko nomāca daudz svaigāka kaķu mīzalu un puvušu olu smaka, šķita vēl spēcīgāka, gluži vai iesūkusies drupās.

Rajs nopētīja gaišzilo treileru, ap kuru mētājās līdzņemamā ēdiena kārbas un picu kastes. Vēl viņš ieraudzīja krāsu atšķaidītāja traukus, sabojātas litija baterijas, izlietotus kafijas filtrus un pretgripas medikamentu iepakojumus. Vienā pusē treilera durvīm bija sakrautas propāna kannas sarūsējušiem ziliem ventiļiem. Otra puse krajas appelējuši maisi ar amonija nitrātu.

Citiem vārdiem sakot viss, kas nepieciešams metamfetamīna ražošanai.

Parasti pagrīdes laboratorijā valdīja dzīva rosība, taču šajā pat gaismiņa neiespīdējās. Un tomēr lai arī vieta izskatījās pamesta, Rajs neļāvās apmānam, jo zem alumīnija jumtiņa bija novietoti divi galdi ar vairākās rindās saliktām stikla burkām. Tur sālsskābē mirka pretgripas medikamenti.

"Šie strādā neatņemdamies," Rajs secināja. No burkām gaisā cēlās tvaiku mutuļi. "Viena dzirkstele, un viss uziet gaisā."

-   Jums gan te ir jauka rūpnīciņa, Rajs sacīja.

Vadims kādu bridi klusēja, un arī Raja deniņiem piespiestais ierocis nekustējās.

-    Es jau sāku domāt, ka tu esi musors. Šo vārdu taču būsi dzirdējis, ko?

-Jā, literārā valodā tie ir "mēsli".

Bandīts sāka skaļi smieties, jo krievu mafijas slengā šim vārdam bija nozīme "policists".

-    Un es domāju, ka tu zināsi!

Tanī mirklī Rajs saklausīja to, uz ko bija cerējis un par ko skaitīja lūgšanas. Nelielajā ceļā iegriezās kāds automobilis ar spēcīgu dzinēju. Sniegs gurkstēja zem smagajiem riteņiem. Vadims Rajam aiz muguras sastinga.

-    Un tagad, musor, viņš norūca, tev pienācis laiks mirt.

Rajs jau sāka griezties un trieca roku augšup, lai uzsistu pa

pistoli, taču bija par vēlu. Uzblāzmoja karsta, balta gaisma, un tad iestājās pilnīga tumsa.

četrdesmit astotā nodaļa

/

Mafijas algotais slepkava Griša bija teicis, ka Raju uz satikšanās vietu aizvedis citā automobilī, taču Zoja viņam neticēja, lai gan alternatīva šķita vēl biedējošāka.

Prātā dunēja viena un tā pati lūgšana. "Kaut viņš paliktu dzīvs! Dievs, lūdzu, kaut viņš paliktu dzīvs! Kaut viņš paliktu dzīvs!"

Bezmērķīgi ielīkumojuši pa pilsētu vai veselu mūžību, viņi tikpat ilgi brauca pa tumšu un aukstu lauku apvidu un tad nogriezās kādā ceļā, kas veda gar kapsētu. Starmešu gaismas kūļos parādījās ķieģeļu ēkas drupas, un Zoja ieraudzīja melnu Mercedes SUV automobili, kas tobrīd pabrauca garām pa šauro celiņu.

-   Redzi? Griša sacīja. Vadims un tavs mīļākais jau ir priekšā. Es taču teicu, ka nevajag uztraukties.

Zoja klusēja. Viņu bija pārņēmis savāds fatālisms, un viņa spieda plaukstu pie krūtīm, kur zem drēbju kārtas karajās zaļais amulets. "Tūliņ tas notiks," viņa nodomāja. "Lai kas tas arī būtu."

Kad automobilis apstājās, Griša sagrāba Zoju aiz delnas locītavas. Viņa parāva roku, taču bandīta pirksti turēja viņu cieši ka skrūvspīlēs. Tani brīdī Zoja aptvēra, ka viņai tiek uzlikti rokudzelži. Gluži tāpat kā Rajam dzīvoklī.

Bandīts noliecās viņai pāri, lai atvērtu automobiļa durvis.

-    Te kādreiz bija kautuve, Griša savādi sazvērnieciski nosmēja, un Zojai uzmācās šermuļi. Pnhanu gaidīsi iekšā.

Kad viņa izkāpa no automobiļa, vaigos ieķērās ledains sniegs. Jau pilsētā viņai ļoti sala, taču tik dziļi laukos aukstums šķita pārvērties dzīvā, ļaunā nezvērā.

Griša satvēra Zojas augšdelmu savā gaļīgaja rokā un vilka viņu uz sabrukušās ēkas pusi. Automobilis devās prom pa to pašu sānceļu, kuru bija izmantojusi otra mašīna.

Lai nepaslīdētu, Zoja visu laiku skatījās sev zem kājām, tādēļ tikai pie pašas ieejas ieraudzīja guļošo stāvu.

Un vīrieti, kas stāvēja blakus ar pistoli rokā.

-   Nē! Zoja iekliedzās un rāvās skriet, slīdēdama un grīļodamas pa ledaino sniegu. Griša satvēra viņu aiz vidukļa un pacēla no zemes, bet viņa spārdīdamās kliedza: Nē, nē, nē!

Rajs gulēja zemē, un blakus viņa galvai veidojās asiņu peļķe. Zojai šķita, ka viņa seja līdzinās auksta balta marmora cilnim. Vējjaku un matus jau klāja plāna sniega kārtiņa.

-   Ved viņu iekšā, Vadims izrīkoja, un tad palīdzi man novākt šito beigto dubinu. Viņš ir pārāk liels, lai es viens tiktu galā. Lai apstiprinātu savu viedokli, viņš iespēra Rajam.

Zoja ieķērās rokā, kas tik cieši viņu turēja, un atkal sāka kliegt kā jukusi, kamēr pietrūka elpas. Pēkšņi viņa pierima, un pasaule šķita ietinamies baltā dūmakā. Zoja tik tikko apzinājās, ka Griša ienesis viņu drupās.

Bandīts iemeta viņu koka krēslā ar taisnu atzveltni pie pelēka metāla galda. Atslēdzis vienu rokudzelžu daļu, viņš to piestiprināja pie āķa, kas bija ieskrūvēts galdā. Jau iedams prom, bandīts tomēr pagriezās.

-    Dzīvībai ir vien lodes vērtība. Atceries to, kad runāsi ar pa)wnu.

Vārdi līdz Zojas apziņai aizplūda gluži kā miglā. Raju viņa redzēt nevarēja, taču prātā bija palikusi koši sarkano asiņu tērcīte sniegā.

Viņa nezināja, cik ilgi tā sēdējusi. Un pat neuzdrošinājās domāt par to, kas būs tālāk. Viņa koncentrējās tikai primārajam uzdevumam viens elpas vilciens, tad nākamais…

Vispirms šausmu vilni pārvarēja aukstums, pēc tam smaka. Oda pēc kaķu urīna. Pat vēl derdzīgāk. Spuldzīte virs durvīm nesniedza pietiekami daudz gaismas, lai viņa varētu nopētīt izpostīto ēku. Uz sabrukušajām sienām bija redzamas senu grafiti zīmējumu paliekas, apkārt mētājās atkritumi, taču nevienu kaķi neredzēja. Kāds drupās bija ievilcis vecu treileru šķita, ka baisā smaka plūst no turienes.

Zem jumtiņa pie treilera bija novietoti divi galdi, kas teju vai lūza zem neskaitāmu vecmodīgu burku smaguma. Ap galdiem kaudzēs krājās sarūsējušas kannas un sapelējušas strēmeles no kaut kā tāda, kas nez kādēļ līdzinājās kafijas automātu filtriem.

"Acīmredzot," Zoja nosprieda, "treileru kāds izmanto." Taču tobrīd logi likās tumši.

Zoja sēdēja viena, pievažota pie galda smirdīgās kautuves drupās, bet Popova vīri tikmēr novāca…

Viņa atcerējās, ka jāelpo. Viens elpas vilciens, tad nākamais.

Pagalmā kāds nolamājās. Varbūt Griša? Tad nodžinkstēja metāls. Pēc brīža iedegās tik spoža gaisma, ka Zoja apžilba.

Kad košie punktiņi mitējās dejot acu priekšā, viņa atskārta, ka ieejas arkā stāv Rajs.

-    Nu? tumsa viņai aiz muguras atskanēja sulīgs baritons. Tu netici brīnumiem?

No ēnām iznāca slaids sirms vīrietis garā sabuļādas kažokā, uzmanīgi laipodams starp atkritumiem, taču Zoja par viņu nelikās ne zinis. "Rajs ir dzīvs, dzīvs, dzīvs… Protams, seja ir vienās asinis, viņš nedaudz grīļojas, taču ir šeit un es varu skatīt viņu pati savām acīm!"

Un tomēr Zoja neuzdrošinājās tām noticēt. Neuzdrošinājās pat elpot. "Ja es varētu viņam pieskarties, tad gan noticētu, ka tas nav māns." Viņa jau pielēca kājās, taču rokudzelžu dēļ atkrita atpakaļ krēslā. "Kāpēc viņš nenāk?" Zoja brīnījās un tikai tad saprata, ka Rajam aiz muguras stāv Vadims, ar pistoli tēmēdams viņam galvā.

-    Raj? Zoja uzsauca aizlauztā balsī. Es domāju…

-   Viņa domāja, ka mēs tevi nogalinājām,-pahans ierunājās angļu valodā ar pamatīgu akcentu. Bet tā bija tikai šarāde, ko mēs izspēlējām, lai viņa līdz sirds dziļumiem un lidz kaulam saprastu, ka tu man esi tikpat vajadzīgs kā sunim blusa. Un ka es pavisam viegli varu tikt no tevis vaļā.

Ieejas arkā parādījās Griša, un pahans uzrunāja viņu krievu valodā:

-    Labi. Arī tu vēl tepat. Viņš pamāja uz Raja pusi. Palīdzi Vadimam pievažot viņu pie galda pretī meičai. Un lieki neķēpājieties, ja šis pretojas.

Vadims sagrāba Raju aiz vējjakas un aizvilka līdz galdam. Griša parāva krēslu, un Rajs apsēdas. Vadims atslēdza vienu rokudzelžu pusi un pieslēdza to āķim galdā. Tad Griša pāris soļus atkāpās un sakrustoja rokas uz krūtīm, savukārt Vadims spēra soli sānis un aizkūpināja cigareti.

Asinis Rajam par vaigu plūda no dziļās brūces pierē. Tās bija iesūkušās ari vējjakā.

-    Vai tev nekas nekaiš? viņš klusi vaicāja.

Zoja mēģināja atbildēt, taču vārdus apslāpēja elsas, un viņa tikai palocīja galvu.

-   Cik aizkustinoša aina! pa hans iesaucās, nostādamies abiem pa vidu. Bet mūs tā garlaiko. Doma par to, ka viņš ir miris, izrādījās sāpīga, vai ne, mīļā? Iegaumē šo sajūtu! Labi iegaumē.

Apklusis viņš pievērsa asās, puspievērtās acis Zojai un cieši nopētīja viņu. Zoja raudzījās viņam pretī, pūlēdamās neizrādīt bailes. "Popovs. Izspļauta kopija. Ārkārtīgi līdzīgs tam vīram, kurš pirms teju piecdesmit gadiem ar lietussargu deva signālu Raja tēvam, ka tuvojas prezidenta Kenedija limuzīns. Tā pati pievilcīgā seja, plata mute un slāviskie vaigu kauli, lepnais deguns. Tās pašas pārsteidzoši zilās acis un biezās, švītīgās uzacis."

-    Šajā brīdī jaušams kaut kas nenovēršams, vai ne? pahans jautāja. No likteņa neizbēgsi. Viņš pacēla garo, graciozi veidoto roku un noglāstīja Zojai vaigu. Tu tiešām esi ļoti līdzīga manai Ļenai. Es tevi pazītu jebkur.

-    Ja pieskarsies man vēlreiz, Zoja nošņāca caur sakostiem zobiem, es tev nokodīšu roku!

Viņš iepleta acis it kā brīnītos, ka Zoja kaut ko tādu pateikusi, taču atkāpās.

-    Ko tu gribēji teikt ar vārdiem "manai Ļenai"? Rajs pavaicāja, un Zoja ar prieku ieklausījās šaja spēcīgajā balsī. Un pēkšņi viņa atskārta, ko nozīmē šis jautājums. Jo pahans bija teicis: "Tu tiešām esi ļoti līdzīga manai Ļenai."

Bet Ļena Orlova bija viņa tēva mīļākā pirms vairāk nekā septiņdesmit gadiem. Šis vīrietis toreiz noteikti vēl pasaulē nebija nācis.

"Kaut kas nav kārtībā." Zoja papurināja galvu un ielūkojās kalsnajā, pievilcīgajā sejā. "Dažas krunciņas ap acīm un mutes kaktiņos, vaigu āda mazliet savītusi. Mati sirmi, taču biezi, pat deniņos vēl nav kļuvuši plānāki. Viņam nav vairāk par piecdesmit pieciem gadiem, taču manu vecvecmāmiņu viņš sauc par "manu" Ļenu."

Un pēkšņi Zoja atcerējās, ko Katja bija teikusi Raja tēvam: "Māte ļāva viņam no tā iedzert, un viņš nosprieda, ka zina visus altāra noslēpumus. Uzskatīja, ka pratis to atrast ari vēlāk, taču maldijas un mekle to altari vel šobaltdien. Alkst pec altara dota spēka."

Zoja nespēja nodcēt tādam pavērsienam, taču saprata, ka tādējādi daudz ko varētu izskaidrot.

Nekāda dēla nav, Rajs secināja. Mēs esam satikuši pašu Nikolaju Popovu.

četrdesmit devītā nodaļa

i

Pahans eleganti paraustīja plecus.

-   Jā, vēl viena šarāde. Bet ļoti nepieciešama, jo mani laikabiedri cits pēc cita sāka zaudēt matus, zobus un atmiņu, bet es gandrīz vispār nemainījos. Es sāku izskatīties vēl jaunāks par viņu bērniem, tādēļ nolēmu uz kādu brīdi pazust no šīs pasaules, lai pēc tam atkal uzrastos jau kā Nikolaja Popova dēls. Man dzīvē bijis daudz sieviešu, taču apprecējos es tikai tūkstoš deviņsimt sešdesmit ceturtajā gadā, kad man bija jau pāri sešdesmit. Mums piedzima meita.

-    Ak Dievs! Zoja izdvesa. Cik vecs tu esi?

Popova sejā atplauka viltīgs, triumfa piesātināts smaids.

-    Pēc mēneša es svinēšu savu simt divpadsmito dzimšanas dienu. Bet es esmu dzēris no kaulu altāra, tātad priekšā man ir vēl daudzi jo daudzi gadi. Varbūt pat mūžība? Uz mirkli balss apsīka, un Zojai šķita, ka viņa acis šķiet atblāzmojam kādas negantas liesmas dziļi dvēselē. Altāris ir īsts, Popovs turpināja. Tas ir īsts jaunības avots, un es tam esmu dzīvs pierādījums.

Rajs sakumpa krēslā.

-    Jā, kaulu dotā enerģija tevī kūsāt kūsā. Tu esi simt divpadsmit gadus vecs un traks muļķis.

Popovs sakoda zobus, un viņa acīs parādījās velnišķīgas dusmas. Visu laiku viņi bija runājuši angļu valodā, taču tagad viņš teica krieviski:

-    Iekausti viņu, Vadim! Vienu reizi. Lai jūt, ko tas nozīmē.

Vadims izņēma cigareti no mutes, nometa zemē un ietrieca dūri

Rajam sejā.

Galva Rajam pasitās sānis, un gaisā izšļācās svaiga asiņu strūkla. Kādu brīdi viņš smagi elpoja un tad nopurinājās, lai mati nelien acīs. Izspļāvis asinis, viņš plati pasmaidīja.

-   Vai tas ir labākais, uz ko tu esi spējigs?

Vadims berzēja sadauzītos pirkstu kauliņus.

-    Es zinu, ka tu teici "vienreiz", Pahan. Bet es lūdzu atļauju nepaklausīt pavēlei.

Papurinājis galvu, Popovs neapmierināts nošņācās.

-   Tu esi ļoti līdzīgs savam tēvam, aģentam O'Melijam. Arī viņam patika dižoties un plātīties. Lai gan… Tonakt, kad vajadzēja nogalināt nabaga mis Monro, viņš nemaz nebija tik drosmīgs.

-    Tu gan tonakt juties kā īsts vīrs, Rajs atcirta. Nogalinādams sievieti, kas augumā ir divreiz mazāka par tevi un turklāt sadzērusies zāles.

Popovs sāji pasmaidīja.

-    Vai tēvs tev stāstīja, ka mēs redzējām viņas pupus? Tie tiešām bija tādi, par kuriem var tikai sapņot.

Zoja nespēja apvaldīt teju histēriskus smieklus.

-   Tas ir neprāts. Tu esi jucis. Lūk, es to esmu pateikusi, un tagad… ko iesāksi? Pavēlēsi savam rokaspuisim, lai tas iebelž man pa žokli? Tu nogalināji Savienoto Valstu prezidentu, tu nogalināji Merilinu Monro. Tu nogalināji pat savu meitu! Jā, Katja Orlova bija tava meita, un tu to zini. Un kāpēc? Lai varētu dzert no kaulu altāra? Bet tu jau tur vienreiz biji, jau dzēri. Kāpēc tev vajag vēl?

-   Jo viņš tomēr noveco, Rajs paskaidroja. Varbūt daudz lēnāk par mums, taču noveco. Viņš skatās spogulī un redz, kā pamazām veidojas vārnu kājiņas, kā noslīd āda, izbalo mati. Un… ja viņš noveco, tātad viņš mirst. Bet viņš negrib mirt.

-    Ak Dievs! Popovs izdvesa, atgāza galvu un aizvēra acis. Tad viņš izplūda dobjos smieklos. Tās nu ir pilnīgas aplamības! Sev es to altāri nemeklēju. Tas vajadzīgs manam mazdēlam Igoram, kurš mirst…

Pēkšņi Popovs satrūkās un novērsās, it kā aptvēris, ka ienaidnieks ieraudzīs viņa sāpes un sāks ļauni līksmot.

-    Meita apprecējās un dzemdēja dēlu, viņš pēc brīža sacīja un atkal apklusa, savilcis lūpas greizā smaidā. Mana likumīgā meita… Tagad puisim ir divdesmit viens gads. Divdesmit viens! Un viņam ir alveolārā mīksto audu sarkoma. Briesmīga slimība, vai ne? "Reta vēža forma ar letālu iznākumu visos gadījumos." Tā man paskaidroja ārsti. Es negribēju viņiem ticēt. Popovs atkal pagriezās, un izmisums seju izķēmoja vēl vairāk par rētām.

Viss sākās ar audzēju ciskā. "Izgrieziet," es mudināju ārstus, "noņemiet visu kaju, ja nepieciešams, taču atbrīvojiet viņu no tā audzēja." Beigu beigās viņi tiešām noņēma puisim kāju, taču vēzis jau bija atstājis metastāzes plaušās un smadzenēs. Pirms astoņiem mēnešiem ārsd paziņoja, ka viņam atlicis gads. Tagad, lai remdētu sāpes, viņš rij oksikontmu gluži kā elpas atsvaidzināšanas konfektes. Un sver tikai simts mārciņas.

-    Man ļoti žēl, Zoja teica.

-    Žēl? Popovs izgrūda. Tava nožēla man nav vajadzīga. Viņš ir mans Igors, mans Igors. Un es viņu mīlu vairāk par visu citu uz šīs pasaules, vairāk par savu dzīvību. Ja Dievs ļautu man mirt viņa vietā, es ne mirkli nevilcinātos.

-   Bet tu nevari nomirt, Rajs attrauca. Un tādēļ tu nogalini cilvēkus.

-    Neviens un nekas nav tik svarīgs kā Igors. Kaulu altaris ir viņa vienīgā cerība. Man tas ir devis simt divpadsmit gadus, bet es izskatos pēc… piecdesmitgadnieka? Kopš tās dienas, kad es dzēru no altāra, es neesmu slimojis. Eliksīrs darīja brīnumus ar mani un tādus pašus brīnumus izdarīs ari ar Igoru. Popovs pievērsās Zojai, un viņa seju gluži ka metāla aizkars noklāja skarbums un nežēlība. No laba prāta vai piespiedu kārtā, bet tu mani aizvedisi pie kaulu altāra, un es to izmantošu, lai glābtu Igoru.

Zojai acis sariesās asaras. Stāsts par lēni mirstošo Igoru un sāpes Popova acis šķita tik īstas, bet… "Atceries, ka nedrīkst uzticēties nevienam," rakstīja vecmāmiņa. "Nevienam! Un uzmanies no medniekiem."

-   Kāpēc tev vajadzīga viņa? Rajs jautāja. Tu taču reiz piemānīji Ļenu, kura strādāja par medmāsu Noriļskā. Viņa tevi aizveda līdz altārim, un tu zini, kur tas atrodas. Kas tevi attur doties turp?

Popovs skarbi pavēcināja roku.

-   Tu domā, ka es neatgriežos pie tās alas pat dučiem reižu? Lavīna aizbēra ieeju un ari Ļenu. Piecdesmit zeķi trīs dienas raka sniegu, taču ala ar visu kaulu altari un burbuļojošo avotu tā arī palika aiz ūdenskrituma. Apklusis viņš sāka skatīties kaut kur tālumā. Mani mocīja drudzis. Kad mēs nonācām pie alas, es jau biju pavisam tuvu nāvei. Kaulu altāris bija biezputrā, ar ko viņa mani baroja. Pietika ar vienu pilienu, lai glābtu mani, taču es neredzēju, kā viņa to iegūst. Es domāju, ka tas ir burbuļojošais strauts. Droši vien tādēļ altāris uzbūvēts virs tā, vai ne? Viņš saraustīti iesmējās. Augstais Dievs! Es esmu aizstiepis no turienes indīgas dziras pudelēm vien. Vispirms no avota, tad no peļķes pašā alas vidū. No avota un peļķes. Es vācu visus šķidrumus, kādus alā vien varēja atrast, ari tos, kas sūcās no griestiem un sienām, taču tie bija pilnīgi velti pūliņi. Es devu tos neglābjami slimiem un mirstošiem cilvēkiem, taču viņi arī pēc tam slimoja un mira. Dučiem zinātnieku pētīja manus atradumus, un visi kā viens apgalvoja, ka tas ir ūdens. Jā, varbūt ar niķeli saindēts ūdens, taču tik un tā ūdens. Un Ļena… Viņš izslēja pirkstu gaisā. Puf! Izgaisa kā rīta rasa no alas, kuras vienīgo izeju aizbēra lavīnas sniegs. Popovs uzlika plaukstas uz galda un paliecās tuvāk Zojai. Tātad vienu es tagad zinu skaidri. Tas altāris jūsu Glabātāju alā, kas no cilvēku kauliem uzbūvēts uz avota un ko ikviens var ieraudzīt pats savām acim… tie ir meli. īstais kaulu altāris ir kaut kur citur, un tu man izstāstisi, kur tas atrodas, vai arī aizvedīsi turp. Izvēle ir tavās rokās. Bet iespējas ir tikai divas.

Zoja izturēja viņa skatienu.

-   Tu vari man dot kaut simts iespējas, vienalga. Es nezinu, kur tas ir. Varbūt mana vecmāmiņa Katja zināja, bet tu vajāji viņu gandrīz visu mūžu un pēc tam nogalināji, iekams viņa paguva man kaut ko izstāstīt.

-Jā, tev taisnība. Es viņu vajāju, taču viņa ļoti līdzinājās savai mātei Ļenai, prata izbēgt pat no visdrošākajiem slazdiem. Mani aģenti Ohaio bāreņu namā atrada mazo meiteni Annu Larisu, un es biju pilnīgi pārliecināts, ka Katja nepametīs bērnu uz ilgu laiku. Izrādījās, ka esmu maldījies. Visus šos gadus es pacietīgi gaidīju, kad Katja beidzot uzmeklēs savu meitu un iepazīsies ar savu mazmeitu, taču velti. Viņa bija ārkārtīgi piesardzīga un ļoti gudra, bet beigās vēzis guva virsroku un viņa kļuva bezrūpīga. Vai ari izmisīgi vēlējās pirms nāves nodot savas zināšanas nākamajai Glabātājai. Viņš vēl brīdi cieši raudzījās uz Zoju, tad izslējās un pašūpoja galvu. Un tāpēc es domāju, ka tu melo. Muļķo mani, kā teiktu amerikāņi. Tagad tu esi Glabātaja un zini, kur atrodas altāris, jo Glabātāja vienmēr to zina.

Viņš aizgriezās, it ka vairs neliktos par Zoju ne zinis. Vadims, angliski nesaprazdams ne vārda, acīmredzot saprata to kā zīmi, jo izslējās un vaicāja:

-    Vai tagad, Pahaiī?

-Jā.

-    Ko? Zoja iekliedzās un atkal mēģināja piecelties, taču rokudzelži stingri turēja viņu pie galda. Ko tu grasies darīt? Tikai nesit viņu, lūdzu!

-   Viņa lūdzas, lai tu nesit to nelieti, Vadim, Popovs krieviski sacīja savam rokaspuisim, un abi vīri izplūda negantos smieklos.

Rajs noraudzījās, kā Vadims aizkūpina vēl vienu cigareti un dziji ievelk dūmu, it ka izbaudītu šo mirkli. Tobrīd Rajs pirmo reizi izjuta patiesas bailes, jo saprata, kas tālāk gaidāms.

Vel viņš zināja, ka izturēs, jo neskaitāmas reizes ticis sveikā cauri ari no lielākām nepatikšanam. Bet Zoja… seja apliecināja, ka viņai nav ne jausmas, kas notiek. Rajam sāpēja sirds, jo viņš zināja, ka vēlāk Zoja mocīsies pašpārmetumos.

Vadims nolika šķiltavas uz galda, vēl divas reizes ievilka dūmu, tad palūkojās uz gailošo cigaretes galu un pasmaidīja.

-Turi vinu!

/

Aiz muguras Rajam atskanēja soļi. Zoja iekliedzās:

-    Nē, nevajag!

Taču viss notika pārāk ātri. Smaga, gaļīga roka satvēra Raju aiz pakauša, atgāza viņa galvu, lai izstiepjas kakls, un jau nākamajā mirkli viņš juta, kā degošā cigarete pieskaras kaklam.

Sakopojis visu savu gribasspēku, Rajs apvaldīja kliedzienu, kas lauzās ārā no mutes. "Jēziņ, kā sāp!" Viņš juta, kā ož gruzdoša āda.

Cauri mežonīgam sāpēm Rajs dzirdēja Zojas balsi un rokudzelžu grabēšanu, kad viņa izmisīgi pūlējās piecelties. Mirkli vēlāk Zoja mitējās cīnīties, un Raja redzeslokā parādījās Popovs.

-   Mana mazmazmeita laikam izjūt milzīgu stresu, aģent O'Melij. Laikam jau ir pamatīgi aizrāvusies ar tevi.

Rajs centās elpot mierīgi. Adu klāja auksti sviedri, un viņam gribējās vemt. Satricinātie kakla nervi uz mirkli šķita notrulinājušies, taču Rajs zināja, ka sāpes atgriezīsies ar vēl lielāku spēku.

-   Vai tu gribi, lai viņa tev samelo tikai tāpēc, lai tu liktos mierā? Rajs jautāja. Tici man, viņa nezina, kur meklēt altāri.

-   Zina gan. Un gan jau izstāstīs, kad būsim tevi kārtīgi pamocījuši.

-    Ak, Dieva dēji Zoja iekliedzās. Balsī ieskanējās tik sievišķīgs niknums, ka vīrieši mitējās skatīties viens otram acīs un pievērsās viņai. Pār vaigiem ritēja asaras, acis dusmās gailēja, un Rajs viņu iemīlēja vēl vairak. Ja ari tev ir simt divpadsmit gadu, tad prātā tu tomēr neesi pieņēmies, Zoja riebīgā toni pavīpsnāja. Vai no spīdzināšanas tu gūsti baudu?

Popovs šķita apjucis un sakustināja lūpas, it kā tiešām justos uzjautrināts.

-    Drusciņ, varbūt. Bet Vadims prot ne tikai cigaretes kūpināt. Viņa arsenālā ir ari daudz briesmīgākas lietas, piemēram, triki ar asknaiblēm, taču… Ja tu man izstāstīsi, kur atrast altāri, pie tādām metodēm nemaz nevajadzēs ķerties.

-   Es nezinu, kā to atrast…

Popovs pagriezās un ar pirkstu pamāja Vadimam.

-    Atkārto, viņš krieviski teica. Un šoreiz acī.

-   Nē, pagaidi! Zoja iesaucās. Ak Dievs, pagaidi! Viņa gluži kā neprātīga raustīja vējjakas apkakli, un Rajs nodomāja, ka viņai trūkst gaisa. Tikai pēc brīža viņš saprata, ka Zoja cenšas izvilkt amuletu. Es tev to iedošu, labi? Tikai nedari viņam vairs pāri.

Beidzot viņai izdevās noņemt ķēdīti pār galvu. Vilcinādamās viņa turēja amuletu plaukstā, it kā nespētu izšķirties, taču jau pēc mirkļa pasvieda to Popovam.

Pahans noķēra zaļā stikla amuletu, iekams tas nokrita zemē.

-    Kas tas ir?

-    Tu zini, kas tas ir, Zoja atcirta, smagi elsdama bailēs un dusmās.

Popovs pacēla amuletu pret gaismu, pagrozīja garajos pirkstos un uzmanīgi nopētīja.

-    Es nezinu, kur atrodas kaulu altāris, Zoja skaidroja. Es pat nezinu, kā tikt līdz ezeram vai alai. Taču tas lipīgais šķidrums amuleta nāk no turienes. Savulaik divi amuleti tika noslēpti Dāmas ikonā. Vienu Katja iedeva Merilinai Monro. Šis ir otrs. Ja tas stāsts par mirstošo mazdēlu nebija izdomājums, tad es ceru, ka brīnums notiks. Taču tā es rīkojos tikai viņa dēļ.

-    Mans brīnums…

Cieši sažņaudzis amuletu dūrē, Popovs to saspieda tik cieši, ka pirkstu kauliņi palika balti. Tad viņš palūkojās uz Zoju.

-    Redzi, mīļā? viņš sacīja. Tas nemaz nebija tik grūti, vai ne? Tā nu diemžēl ir sagadījies, ka neviena Glabātāja nav spējusi godam izpildīt svēto pienākumu. Jūs savus noslēpumus izpļāpājat tikpat veikli ka paplēšat kājas. Un kādēļ? Popovs iesmējās. Mīlestības dēļ.

-   Ceru, ka tu sapūsi ellē, Zoja nošņāca. Popovs pasmaidīja.

-    Par to es nešaubos. Bet līdz tam vēl ir ļoti daudz laika.

Piecdesmitā nodaļa

t

Nikolajs Popovs aplika amuletu ap kaklu un nostājās Zojai priekšā. Viņš pastiepa roku, lai pieskartos Zojai, taču viņa parāvās sānis. Viņš atkal nolaida roku gar sāniem.

-    Kāpēc tev dk skumjas acis, mīļā? Popovs jautāja. Tu taču izglābi sev dzīvību! Un savam mīļākajam ari, tik burvīgi pierādīdama savu uzticību viņam. Apklusis viņš it kā gaidīja pateicību, bet Zoja klusēja, un viņa vaibsti nocietinājās. Es zinu, ka tev ir tā Kenedija filma, un to es tev ļauju paturēt. Man vienalga, ko tu ar to iesāksi. Man tā nekad nav bijusi vajadzīga, lai arī Mailss Teilors domāja pretējo. Vari to izplatīt pa visiem iespējamiem kanāliem savā milzīgajā, amorālajā valstī. No mums trijiem, kas iesaistīti slepkavībā… nē, četriem, ja pieskaitām arī nabaga Osvaldu… es vienīgais vēl elpoju…

-    Mailss Teilors ir miris?

Ieraudzījis pārsteigumu Raja sejā, Popovs izplūda smieklos.

-    Kā tad. Jums, bērniņi, biežāk vajadzētu skatīties CNN ziņas. Jūsu pelēkais kardināls pagājušajā sestdienā piedzīvojis pamatīgu infarktu un tagad atrodas, kā mēdz teikt, "stabilā veģetatīvā stāvokli". Nespēj ne pakustēties, ne parunāt, un elpo ar aparāta palīdzību. Ja smadzenes jel ko vēl spēj… Popovs atkal eleganti paraustīja plecus. Kas zina? Viņš strauji pagriezās pret Vadimu.

Rokaspuisis tobrīd sniedzās pēc šķiltavām uz galda, taču uzreiz izslējās, izņēma neaizkūpināto cigareti no mutes un sacīja:

-   Jā, Pahan?

-   Noņem rokudzelžus, tad piezvani uz fermu, lai atbrauc mašīna un aizved viņus uz pilsētu… Kas ir? viņš noprasīja, pamanījis pārsteigumu Zojas acīs. Vai tu joprojām domā, ka es grasos tevi novākt, kā mēdz teikt nožēlojamās amerikāņu mafijas filmās? Savu mazmazmeitu?

Spriežot pēc ļaunā mirdzuma šī cilvēka skatienā, Rajs uzreiz noprata, ka viņš labprāt abus nogalinātu. Tātad īstās pavēles rokaspuišiem dotas krietni agrāk, pirms šīs fināla šarādes izspēlēšanas.

Atvadīdamies Popovs teatrāli palocīja galvu un devās dziļāk drupās, necaurredzamajā tumsā aiz treilera. Rajs pamanīja, ka metamfetamīns jau burbuļo kā traks no burkām, kur sālsskābē mirka pretgripas tabletes, cēlās acīm redzami tvaiki.

"Viena dzirkstele, un viss uziet gaisā."

Bija vajadzīga tikai viena dzirkstele, un Rajs nojauta, kur tādu varētu ņemt. Taču vispirms noteikti vajadzēja aizkavēt Popovu, lai Vadims pagūst atslēgt rokudzelžus un viņš var brīvi kustēties.

-   Es gribu zināt, kāpēc tu gaidīji, Rajs uzsauca pahanam nopakaļ.

Popovs apstājās un pagriezās apkārt.

-    Kas man bija jāgaida?

-   Tu teici manam tēvam, ka prezidentam jāmirst, jo viņš ir dzēris no kaulu altāra un kļuvis bīstams pasaulei. Un tomēr tu nogaidīji vēl piecpadsmit mēnešus pēc tam, kad Merilina iedeva amuletu Bobijam. Kāpēc? Kas pamudināja tevi pieņemt lēmumu, ka prezidentam jāmirst?

Nikolajs Popovs pavērās griestos, it kā tur būtu uzrakstīta atbilde.

-    Kāpēc, kāpēc, kāpēc. Tik vienkāršs jautājums, tādēļ es došu vienkāršu atbildi. Es izdarīju pakalpojumu savai valstij. Savai toreizējai dzimtenei. Padomju Sociālistisko Republiku Savienībai.

Raju tas pārsteidza, lai gan viņš zināja, ka nevajadzētu brīnīties. Popovs iesmējās.

-    Kas ir, aģent O'Melij? Vai tu domā, ka patrioti ir tikai amerikāņi?

Atskanēja apslāpētas lamas, un Rajs palūkojās uz Vadimu. Naimits taustījās pa treniņtērpa kabatām. Neaizkūpināta cigarete šūpojās zobos. "Lūdzu, Dievs!" Rajs nodomāja. "Kaut viņš nebūtu pazaudējis manu rokudzelžu atslēgas!"

-   Tātad tu apgalvo, ka nogalināji Kenediju Kubas raķešu krīzes dēļ? Rajs vaicāja Popovam. Viņš piespieda Hruščovu atkāpties, pazemoja tavu valsti, un tu nolēmi atriebties?

-    Atriebties? Svētā Dievmāte, puis! Tā nebija nekāda smilšukastes spēlite. Tu tolaik vēl dzimis nebiji, tādēļ ari neko nesaproti. Viņi to dēvēja par Auksto karu, taču tas nemaz nebija tik auksts. Gāja karsti, un uzvara bija mūsu pusē. Mūsu pusē. Āfrika, Dienvidamerika, Dienvidaustrumu Āzija… tautas revolūcijas sākās visā pasaulē, izcēlās gluži kā uguns sausā krūmā. Rietumi uz tādu rezultātu pat cerēt nevarēja. Popovs atplauka žilbinošā smaidā, it kā viņā butu uzgailējusi liesma. Rajs atskārta, ka Popovs nu ir tāds, kāds bija VDK dienesta laikā. Taču allaž pastāvēja risks, ka degošs krūms var izraisīt lielāku ugunsgrēku un tas var pāraugt kodolkarā, Popovs turpināja. Ikvienam no mums sirdī mita bailes, ka reiz Amerikas prezidents vai Padomju valsts vadītājs uzskatīs galējo robežu par pārkāptu un tādēļ pieņems lēmumu izrādīt stāju un rīkoties vīrišķīgi. Bet varbūt viens no viņiem kādudien gluži vienkārši sajuks prātā un nospiedīs sarkano podziņu, un mūsu pasaule sabirs radioaktīvos uzliesmojumos.

Vadims joprojām nebija atradis rokudzelžu atslēgas, taču Griša jau noņēma važas Zojai. Viņa piecēlās un apskatīja noberztās delnu locītavas.

-    Naktī, kad mēs nogalinājām Merilinu Monro, Popovs turpināja, viņa mums atzinās, ka iedevusi amuletu Robertam Kenedijam un lūgusi to nodot brālim. Taču mēs nezinājām, vai prezidents tiešām ir saņēmis šo smieklīgo dāvaniņu. Un vēl mazāk mēs zinājām, vai viņš no tās ir dzēris. Tad nu es gaidīju un vēroju prezidentu. Viņam bija Adisona slimība, tādēļ es gaidīju, vai viņam paliks kaut drusciņ labāk. Un vēl es gaidīju arī kādas pazīmes… altārim ir ari savas tumšās puses.

-    Un tu tādas jau esi piedzīvojis, vai ne?

Šoreiz Popova smiekli šķita par daudz mežonīgi.

-    Kā gan tas ir iespējams? Es biju viens no Josifa Staļina iemīļotākajiem spiegiem. Vēl pirms iedzeršanas no kaulu altāra es biju pārkāpis itin visas veselā saprāta un morāles robežas.

-    Tad nu beidzot, nolādēts! Rajs izdzirdēja Vadimu sodāmies. Mazliet nomierinājies, Rajs nopriecājās, ka ilgi vairs nebūs jāgaida.

-   Tad nu es gaidīju un vēroju, Popovs sacīja. Centos saskatīt jel kādas pazīmes, ka jūsu prezidents Kenedijs butu dzēris no kaulu altāra. Un kas notika pirmais? Viņš ar jūsu itāliešu mafijas bosu Semu Džankanu noslēdz vienošanos par Fidela Kastro nogalināšanu. Viņi saindē Fidela cigārus… Vai vari iedomāties kaut ko tik neprātīgu? "Tā rīkotos tikai jukušais," es tolaik nospriedu, taču neko nedarīju, jo vienīgais risinājums tad būtu slepkavība, bet no šīs taciņas es noteikti gribēju izvairīties. Tad sākās krīze ar raķetēm Kubā, un viņš tiešām jau stāvēja kraujas malā, taču es joprojām i pirkstu nekustināju.

Beidzot Rajam lika noņemti rokudzelži, un viņš piecēlās, pārvilka ar plaukstu par galdu, satvēra Vadima šķiltavas un ieslidināja tās kabatā.

Popovs bija aizrāvies ar stāstu, it ka iespēja izskaidrot savus motīvus divdesmitā gadsimta baisāko noziegumu pastrādāšanā sniegtu viņam patiesu atvieglojumu.

-   Viņa dēļ visa pasaule stāvēja kodolkara bezdibeņa malā, taču es joprojām neko nedanju. Taču kādudien Mailss Teilors, mans kurmis Savienoto Valstu administrācijā, nodeva man slepenu dokumentu. Izrādījās, ka tas ir detalizēts plāns amerikāņu invāzijai Ziemeļvjetnamā, kam jāsākas nākamā gada pavasarī. Sešdesmit tūkstošiem kaujas vienību ar pilnu atbalstu no gaisa un jūras bija paredzēts uzbrukt šīs valsts krastiem uz dienvidiem no Haifonas ostas un doties Hanojas virzienā. Tikmēr jūsu gaisa spēki bombardētu dzelzceļa un autoceļu pārejas uz Ziemeļvjetnamas un Ķīnas robežas. Es turēju to dokumentu savās rokās un lasīju, kā jūsu prezidents cenšas atsevišķas nesaskaņas ar padomdevējiem Dienvidvjetnamā saasināt līdz nežēlīgam karam ar Ziemeļvjetnamu, Ķīnu un Padomju Savienību. Tas nu bija acīmredzams neprāts. Līdz ar to es sapratu, ka altāra tumšā puse pilnībā guvusi virsroku par jūsu prezidentu. Es nolēmu pakalpot savai dzimtenei un visai pasaulei un nogalināt šo cilvēku.

"Invāzija Ziemeļvjetnamā? Pāreju bombardēšana?" Rajam tas nešķita ticami. Drīzāk jau neprātīgi. "Smieklīgi, vai ne? Bet… ja tā labi padomā, tad pēc Kenedija nāves šie "padomdevēji" tiešām saasināja situāciju līdz tādai kā invāzijai, lai gan valsts dienviddaļā, nevis ziemeļos."

Kamēr Popovs runāja, Zoja visu uzmanību veltīja Rajam, pilnībā paļaujoties uz viņu. Rajs pastiepa roku, un vina piegāja klāt. Viņš aplika roku Zojai ap vidukli. Abi apskāvās. 4ķita, ka Popovam un viņa rokaspuišiem gūstekņi kļuvuši vienaldzīgi.

-   Tātad lēmumu pieņēmi tu pats, Rajs secināja. Tu nolēmi, ka prezidentam Kenedijam jāmirst. Un palīgos aicināji manu tēvu un Mailsu Teiloru. Plāns bija ģeniāli vienkāršs un izdevās.

Likās, ka Popovam patīk šis kompliments.

-Ja sazvērestībā iesaista pārāk daudz cilvēku, tad kāds vienmēr izpļāpājas. Vai nu lai glābtu savu ādu, vai arī gluži vienkārši nespēj noturēt mēli aiz zobiem. Taču man pat prātā nevarēja ienākt, ka tavs tēvs pierunās savu sievu uzņemt to sasodīto filmu. Te nu viņš gudrībā mani pārspēja. Es zināju, ka Mailss Teilors man noderēs vēl daudzus gadus, bet tavs tēvs… Viņš saprata, ka atliks vien nospiest ieroča mēlīti un būs jāmirst…

-Tāpat kā Li HārvijamOsvaldam.

-   O jā. Nabaga Li Hārvijs! Kāpēc es vienmēr aizmirstu par viņu? Bet viņš jau patiesībā nemaz nepiedalījās sazvērestībā. Viņš bija tikai grēkāzis. Tu jau zini, kā tas ir. Krievijā mēs tādus saucam par cilvēkiem ziloņu parādē, proti, viņš ar lāpstiņu iet zilonim aiz muguras un savāc mēslus. Es viņam sastāstīju skaistu pasaciņu par to, ka Fidels Kastro grib atriebties par saindētajiem cigāriem, un viņš nolēma atstāt savas pēdas vēsturē. Popovs atkal iesmējās, un Rajam šķita, ka pahanam ir iepatikusies zvaigznes loma paša uzvestā luga. Un tā tik bija vēsture! Iedomājies, ka viena vienīga lode no prastas itāliešu šautenes var vairākas reizes mainīt trajektoriju, lai nogalinātu prezidentu un ievainotu Teksasas gubernatoru. Žēl, ka nabaga Lī Harvijs nenodzīvoja pietiekami ilgi, lai pēc sirds patikas izbaudītu viena šāviena atnestu slavu.

-   Vai mēs esam tev pateicību parādā ari par Džeku Rūbiju, kurš savukārt nošāva Osvaldu Dalasas policijas iecirkņa pagrabstāvā? Novāci lieciniekus, ja?

-   Protams. Gluži tāpat kā tavs tēvs, arī Lī Hārvijs Osvalds bija tikai jāizmanto un jāizmet.

Popovs turpināja savu stāstu, bet Rajs ar Zoju tikmēr nostājās tālākajā galda galā, tuvāk pie kautuves durvīm. Ārā jau ausa gaisma, sniegs izrādījās mitējies. Pa drupu spraugām iekšā lauzās pirmie saules stari.

Rajs it ka nevilšus ielika roku vējjakas kabatā, sataustīja šķiltavas un atvēra vāciņu. Tad viņš nospieda gāzes sviru un piespieda īkšķi kramiņam.

-    Reiz es lasīju par Vorena komisijas "maģiskās lodes teoriju". Tu krietni izsmietos, to redzēdams.

Popovs arī tagad sāka gardi smieties.

-    Maģiskā lode, tā gan! Taču vēl maģiskāks izrādījās tas ļoti slepenais dokuments, kuru Mailss Teilors man iedeva. Tikai vēlāk, krietni pēc baisās slepkavības, es atklāju, ka tas ir viltojums.

Sasodīti kvalitatīvs, taču viltojums. Mailss un vēl daži Kenedija administrācijas darbinieki centās novest valsti līdz karam Vjetnamā, lai varētu noslēgt ar Aizsardzības ministriju miljoniem vērtus līgumus. Kenedijs vilcinājās, turpretī viceprezidents Džonsons šķita viegli pierunājams. Mailss acīmredzot nosprieda, ka pie vērtīgajiem līgumiem tiks ātrāk, ja viceprezidents kļūs par prezidentu. -Atkal iesmējies, Popovs papurināja galvu. Viltīgais nelietis Mailss! Izmantoja mani savās netīrajās spēlītēs. Es uztaisīju Mailsu Teiloru, es viņu izveidoju un izloloju, uzskatīju par savu meistardarbu un īpašumu. Jā, iedomīgi, es zinu. Un tieši savā iedomīgumā es uzķēros uz viltota dokumenta ēsmas.

-   Tu domāji, ka esi gudrs, Zoja ierunājās, pārsteigdama visus, jo bija klusējusi ļoti ilgi. Taču maldījies un kļūdījies it visā. Dokuments izrādījās viltots, tāpat kā amulets, jo īsto Katja atguva. Tagad tas tev karājas ap kaklu. Bobijam Merilina Monro iedeva amuletu ar tualetes ūdeni. Tātad, ja ari prezidents iedzertu no tā, tad veselo saprātu tomēr nezaudētu un sarkano podziņu nenospiestu.

Popovs iepleta acis un pagriezās pret Raju.

-    Vai tā bija?

-Jā, bija gan, Rajs atbildēja. Izrādās, ka tevi muļķojuši un mānījuši visi, kam vien nebija slinkums.

Kādu bridi apdomājies, krievs atmeta galvu patiesā uzjautrinājumā.

-   Tas tik ir joks! Visi, kam vien nebija slinkums… Bet tagad man tiešām jāiet. Ka mēdz teikt amerikāņi, lai jums labi klājas.

Rajs nogaidīja, kamēr Popovs pagriežas un dodas prom, tad ciešāk piespieda Zoju sev klat, pieliecās tuvāk viņas ausij un nočukstēja:

-    Vai atceries Parīzi un Drano bumbu?

Zoja palocīja galvu, un Rajs paspieda viņas vidukli.

-    Meties ārā pa durvīm, mīļā, un neskaties atpakaļ.

Tam bridi Vadims acīmredzot bija atskārtis, ka tur mutē neaizkūpinātu cigareti, tādēļ sāka taustīties pa kabatām un meklēt šķiltavas. Popovs jau bija nonācis pie treilera un galdiem ar nāvējošo dziru, taču pēkšņi apstajās un pagriezās.

-   Tu uzskati par briesmīgu it visu, Popovs teica, ko es esmu izdarījis, lai sameklētu kaulu altāri un palīdzētu savam mazdēlam. Bet Katja pati būtu sapratusi. Vai tu, mīļā Zoja, zināji, ka tava māte Anna Larisa četru gadu vecumā saslima ar leikēmiju?

Ārsti deva tikai dažas nedēļas, tomēr vēl pēc gada viņa bija ne tikai dzīva, bet ari pavisam vesela. Nevienā parbaudē un testā nevarēja konstatēt pat sīkākās vēža pazīmes. Ārsti nespēja tādu brīnumu izskaidrot.

Zoja papurināja galvu.

-   Es ne… Ko tu ar to gribi teikt?

Smaids Nikolaja Popova sejā bija ļauna spīta pilns.

-    Es allaž biju domājis, ka Glabātājas svēts pienākums ir nodot zināšanas savai meitai, taču Katja nolēma apiet Annu Larisu un atdot tās tev. Padomā pati, kāds tam ir iemesls, Zoja. Padomā, kāpēc tava māte nenomira no tās slimības.

Tad Popovs tiešām aizgāja.

Rajs noraudzījās, kā viņš sper vēl vienu soli un tad vēl vienu merķtiecīgu, apdomātu. Kad Popovs jau gāja garām treileram un atradās blakus galdiem, Rajs nogaidīja vēl sekundi un tad uzsauca:

-    Tagad!

Zoja skrēja ārā no drupām, bet Rajs izvilka šķiltavas no kabatas un mēģināja uzšķilt uguni.

Nekas nenotika. Viņš pamēģināja vēlreiz un vēlreiz, taču neparādījās pat dzirkstele. Vadims un Griša jau ķērās pie ieročiem, arī Popovs atgriezās ar pistoli rokā. Rajs skaitīja lūgšanu un atkal šķīla uguni.

Beidzot parādījās koša zilgandzeltena liesma. Rajs uzmeta degošās šķiltavas uz galda un steidzās prom. Atskanēja divi šāvieni, taču mērķi tie nesasniedza. Tad viņš saklausīja skaļu šņācienu un sajuta karsta gaisa vilni. Skriedams viņš atskatījās par plecu galdi ar burkām bija pārvērtušies par milzīgu ugunīgu lodi.

Gara uguns mēle izstiepās kā draudīga dūre un aizķēra Popovu. Tas sāka kliegt, bet liesmas arvien rijīgak laizīja viņa sabuļādas kažoku un ādu.

Pēdējais, ko Rajs redzēja, izskriedams no drupām, bija uguns, kas pārmetusies uz treileru, propāna kannu kaudzi un maisiem ar amonija nitrātu. Viņš pielika soli un skrēja izmisuma pilnā ātrumā, jo sprādziens varēja atskanēt kuru katru mirkli.

Rajs izskrēja pagalmā un lūkojās uz visām pusēm meklēdams Zoju. Viņa skrēja apmēram desmit jardus pa priekšu, sperdama platus soļus. Rajs drīz vien noķēra viņu un nogāza sniegā, piesegdams ar savu augumu. Aiz muguras nogranda sprādziens. Šķita, ka viņi palikuši bez elpas un laiks ir apstājies. Tad nobira ķieģeļu, salauzīta metāla un stikla drumslu lietus, un debesīs uzvijās karstas, rēcošas liesmas.

Piecdesmit pirmā nodaļa

/

Rajs pavēlās sānis un pietrausās uz ceļiem. Zoja gulēja uz vēdera sniegā un nekustējās. Jau nodomājis visļaunāko, Rajs tomēr pamanīja, ka augums cilājas izmisīgās alkās ievilkt plaušās gaisu.

Viņš pastiepa roku, taču Zoja piecēlās sēdus, spļaudama sniegu un berzēdama acis.

-    Vai tev nekas nekaiš? Rajs jautāja, lai gan zināja, ka Zojai sprādzienā ir aizkritušas ausis un viņa neko nedzird.

No kautuves drupām joprojām cēlās liesmas, un debesīs šāvās brūni dumu mutuļi. "Tie, kas palika iekšā," Rajs sprieda, "tagad noteikti ir miruši." Ārpusē arī nevienu nemanīja, taču viņš atcerējās, ka Vadims bija licis šoferim braukt uz fermu, un prātoja, cik tālu tā atradās un cik Popova puišu tur varētu but.

Kad Rajs pieskārās Zojas rokai, viņa pacēla galvu, joprojām mirkšķinādama ārā no acīm sniegu.

-   Vai varēsi paskriet? Rajs uzkliedza.

Viņa palocīja galvu, un Rajs palīdzēja viņai piecelties. Ceļš līdz šosejai šķita pārāk atklāts, tādēļ Rajs palūkojās apkārt un kapsētas mūrī ieraudzīja vārtiņus. Tiem bija piekaramā atslēga, taču veca un sarūsējusi viens spēriens, un tada vairs nebūs šķērslis.

Līkumodami starp apsnigušajiem kapakmeņiem un pieminekļiem, viņi skrēja arvien tālāk no degošās pagrīdes laboratorijas un apstājās vien nelielā uzkalniņā, lai atskatītos. Liesmas šķita mitējušās, taču brūnie dūmi joprojām gulēja virs drupām kā šķidrauts. Nebija jaušama nedz kāda kustība, nedz vajātāji.

Kad viņi jau devās lejup pa nogāzi uzkalniņa otrā pusē, Rajs pie svaigi rakta kapa ieraudzīja vairākus cilvēkus. Blakus rūca katafalks, izmezdams dzestrajā gaisā izplūdes gāzu mutuļus.

-    Mazulīt, Rajs sacīja, manuprāt, mums priekša ir lielisks brauciens uz Sanktpēterburgu.

Atrasties katafalkā šķita jocīgi, taču tur bija silti.

Viņi gulēja viens otram blakus. Zoja bija ieritinājusies Rajam azotē un pacēla galvu, lai noskūpstītu apdedzināto kaklu.

-   Es zinu, tu teici, ka nevajag atdot amuletu pārāk ātri, citādi viņš kļūs aizdomīgs, taču es nespēju…

-    Kuš. Viss ir beidzies, un viņš ir miris. Uzcepies un sasprādzis sīkās drumslās. Žēl gan, ka ellē līdzi viņš paņēma arī kaulu altāri.

-    Viņš paņēma amuletu, Zoja izlaboja. Nevis kaulu altāri.

Rajs paslējās uz elkoņa, lai varētu ieskatīties Zojai acīs.

-    Bet vakar… Vai tad tā eliksīra amuletā vairs nebija? Kad tu…

-    Mirkli pirms Popova rokaspuišu parādīšanās. Tieši ar to es nodarbojos vannas istabā. Zoja plati pasmaidīja. Ja man būtu jāvērtē, tad es teiktu, ka tas bija lielisks plāns.

-    Vairāk nekā lielisks. Izcils. Viņš noskūpstīja Zoju uz lūpām un atkal atlaidās. Un galvenais, ka tas izdevās.

Todien Donavas krastos, parādījusi smaržu paraudziņus, Zoja izstāstīja Rajam savu plānu atdot Popovam amuletu ar minerāleļļu, bel īsto eliksīru ieliet smaržu pudelītē. Abu šķidrumu konsistence bija apmēram vienāda, taču īstais eliksīrs tumsā mirgoja.

Zoja sagrozījās.

-    Kā tu domā, vai Popovam tiešām ir mazdēls, kas mirst no

vēža?

-    Nezinu. Bet viņa ciešanas likās īstas. Taču es no pieredzes slepenā aģenta gaitas zinu, ka nereti tu nospēlē tik labi, ka pats sāc sev ticēt.

-    Popovs taču negrasījās mūs atlaist, vai ne?

-   Nē. Mēs bijām nevajadzīgi liecinieki, un tādi ir jānovāc.

Zoja sāka elpot lēnāk un mierīgāk, tādēļ Rajs nosprieda, ka

viņa aizmigusi. Bet Zoja teica:

-Tad varbūt Popovs meloja arī par manu māti, kad apgalvoja, ka vecmāmiņa iedevusi viņai eliksīru, lai izārstētu no leikēmijas un paglābtu no drošas nāves.

Rajs mirkli vilcinājās.

-    Atceries, es stāstīju, ka vācu informāciju par tavu ģimeni, lai uzmeklētu Katju Orlovu? Lūk, Annas Larisas "brīnumainā" atveseļošanās tūkstoš deviņsimt piecdesmit septītajā gadā bija tāda sensācija, ka iekļuva Losandželosas Times pirmajās lappusēs.

-    Man šermuļi skrien pār kauliem, tiklīdz par to iedomājos, Zoja atzinās. Taču līdz ar to daudzas lietas kļūst skaidrākas. Piemēram, kāpēc viņa vienmēr izskatās tik jauna kā mana māsa. Un kāpēc viņa ir… tā, kas ir.

-   Nedomā par to, jo tam nav nozīmes. Tu jau sen esi no viņas atbrīvojusies.

Kādu bridi klusējusi, Zoja teica:

-    Kaulu altāris ir īsts, Raj. Popovam bija simt divpadsmit gadi, bet izskatījās viņš uz pusi jaunāks. Tas ir altāra nopelns.

-    Bet altāris arī atņēma viņam veselo saprātu un beigu beigās tomēr nepasargāja no nāves. Nemirstību viņš tomēr neieguva.

-     Popovs bija pārliecināts, ka alā altāra nav, Zoja bilda. Taču tas ir tur. Viņš tikai nemācēja atrast.

-    Un tu mācēsi?

-    Es esmu Glabātāja, tātad būs jāmēģina.

-   Tad jau mums laikam būs jādodas tālajā ceļā uz Sibīriju, Rajs secināja. Pašā februāra spelgonī!

Iesmējusies Zoja piekļāvās Rajam.

-    Zini, es tevi visur vazāju līdzi tikai tāpēc, lai tu mani vienmēr sasildītu. Un mēs beidzot esam tikuši vaļā no visiem vajātājiem. Popovs uzsprāga, Jasmīna Pula uzdurta uz mieta, Mailss Teilors pārvērties par rāceni. Mums vairs nevajadzēs bēgt vai baidīties no šāvieniem uz katra stūra.

Rajs par to nebija tik pārliecināts, taču paklusēja.

Katafalks palēcās uz ceļa grambam. Tālumā atskanēja vilciena svilpiens.

-    Mēs atkal tuvojamies civilizācijai, Rajs sacīja. Kad atgriezīsimies dzīvoklī, es ieiešu karstā dušā. Ļoti karstā dušā… Viņš cerēja, ka Zoja lūgs atļauju pievienoties, taču tad atskārta, ka viņa sākusi elpot mierīgāk un iegrimusi miegā.

Pagriezis galvu, Rajs noskūpstīja viņas matus.

Piecdesmit otrā nodaļa

r

Ņujorka

Mailss Teilors nespēja savaldīties un sāka kliegt ikreiz, kad kāds nostājās blakus gultai. Tas gan bija veltīgi, jo kliedzienus tāpat neviens nedzirdēja.

Tie skanēja tikai viņam galvā.

"Viņi domā, ka es esmu dārzenis." To ārsts bija teicis Mailsa meitai, kad viņa pirmo un vienīgo reizi bija ieradusies apciemot tevu slimnīcā. "Tas nelietis to bija nosaucis par stabilu veģetatīvo stāvokli," Mailss sodījās un atkal kliedza. Domās. "Sasodītais, riebīgais nelieti! Kur tu dabūji savu diplomu, ko? Ja es saprotu katru tevis teikto vārdu, tad kā es varu but stāvoklī, kurā nav iespējama kognitīvā funkcija? Atbildi, stulbeni! Atbildi!"

Tā kā citas nodarbošanās nebija, Mailss daudz gulēja. Ikreiz, kad viņš pamodās, pirmais mirklis likās īpaši salds, jo tikai pēc tam viņš attapās, kādā ellē patiesībā dzīvo. Un atkal kliedza un kliedza.

Viņš gribēja nomirt. Un lūdzās, lai viņam ļauj to izdarīt.

Vēlāk, kad palātā atkal ienāks kāds ārsts vai medmāsa, viņš kliegs no visas sirds: "Ļaujiet man nomirt, ludzu! Dieva mīlestības vārdā! Izraujiet to kontaktdakšu un ļaujiet man nomirt."

Taču viņi to nedzirdēja, jo Mailss nespēja atvērt muti vai pakustināt mēli. "Ja cilvēks kliedz, bet neviens viņu nedzird, vai viņš vispār kliedz?"

Viņam tika nodrošināta diennakts aprūpe, četras medmāsas vannoja viņu un veica vēl citas pazemojošas manipulācijas, par kurām pat domāt negribējās. Mailss mīlēja šis medmāsas un ienīda par drosmi.

Jauniņajai Kristijai bija ielasmeitas mute un gari vīnsarkani mati. Pirms dažām dienām Mailss viņu redzēja sapņos. Nogurdinošos, erotiskos sapņos. "Dakter, sakiet, vai vīrietim noplūst sēkla, ja loceklis vispār vairs neceļas?"

Kristijai bija pēcpusdienas maiņa, un Mailss atskārta, ka gaida viņu ar teju sāpīgu satraukumu sirdī. Acu āboli vienīgā ķermeņa daļa, ko viņš vēl varēja pakustināt, bija pievērsti durvīm. Balsi gaitenī viņš dzirdēja pirmīt, tātad medmāsa bija ieradusies darbā, taču stundas vilkās uz priekšu, bet Kristija nenāca, pat durvīm garām nepagāja. It kā būtu nojautusi, kā pacients alkst viņu redzēt, un nolēmusi nabadziņu paspīdzināt.

Mailss sāka prātot, vai viņam pievilcīgs šķiet ari kaut kas cits bez mutes un sarkanajiem matiem, kas tik ļoti atgādināja par Jasmīnu Pūlu.

"Varbūt cietsirdības nots?"

Gaidīdams viņš ieslīga miegā un pamodās pēkšņi. Kristija bija noliekusies viņam pāri. Abu sejas atradās ļoti tuvu, un viņš uz kreisā vaiga juta savādas tirpas. "Ko viņa ir izdarījusi? Kniebusi? Dūrusi? Skūpstījusi?"

-   Vai jūs mani dzirdat, Teilora kungs? Es zinu, ka dzirdat. Neviens tam netic, bet es ticu.

"Jā!" Mailss kliedza ekstātiskā priekā, kas līdzinājās vajprātam. "Es dzirdu, jā! Ak Dievs…"

Meitene paliecās vēl tuvāk un pieklusināja balsi:

-    Tu domāji, ka esi baigais vecis, ja? Misters Pretīgais Miljardieris. Es lasīju par tevi žurnālā, kur aprakstīti tavi gājieni, lai nopelnītu naudu. Cik daudzi tevis dēļ zaudēja pilnīgi visu? Bet tu tikai nolamājies: "Eh, pie velna viņus!"

"Nē, tu nesaproti. Tā bija tikai spēle. Ja tu gribi par kaut ko kļūt, ja gribi būt ietekmīgs, tad tev jāpiedalās spēlē. Nauda nav īsta, tie ir tikai cipari datoros. Vieninieki un nulles. Nav īsta…"

-    Bet tagad, Teilora kungs, pienākusi tava kārta izbaudīt elli zemes virsū. Meitene maigi noglāstīja viņam vaigu. Vai zini, ko es par to teikšu? Es teikšu: "Pie velna tevi, Teilora kungs!" Pie velna! Ņem vērā, ka es uzņemšos sevišķi īpašas rūpes par tevi, jo gribu, lai šī elle tev turpinās ļoti ilgi.

Kristija izslējās un pār plecu palūkojās uz durvju pusi. Tad viņa atkal pievērsās pacientam un iecirta viņam kārtīgu pliķi.

Mailsam Teiloram acīs sariesās asaras, un medmāsa pasmaidīja. Cietsirdīgi pasmaidīja, taču Mailss par to nelikās ne zinis. Meitenei pat prātā nevarēja ienākt, ka viņš raud aiz prieka.

"Iesit man vēlreiz," viņš kliedza. "Lūdzu, iesit man vēlreiz! Nūja, tu jau nekaujies ar dārzeņiem, vai ne? Dārzeņi neko nejūt un nedomā, tādēļ tu negrasies man sist. Un tomēr… Lūdzu, iesit man vēlreiz!"

Piecdesmit trešā nodaļa

Noriļska, Sibīrija

Pēc nedēļas

Zoja pētīja milzīgo, sarkano digitālo pulksteni "Noriļskas niķeļa" galvenās mītnes ēkā. Divpadsmit un deviņpadsmit minūtes.

-   Mūsu noslēpumainā sieviete kavējas, Raj. Vai esi pārliecināts, ka šī ir īstā vieta? Patlaban te salstam tikai mēs ar tevi.

Rajs lūkojās uz Zoju un ar biezajā cimdā ievilkto roku norādīja uz bareljefu ēkas stūrī viņiem virs galvas milzīgu bronzas tēlu, muskuļotu vīrieti bez krekla. Viņš bija sakodis zobus ciešā apņēmībā un rokās turēja lāpstu. Uz pamatnes bija rakstīts: "Noriļskas cēlējiem."

-   Zinu, zinu, Zoja attrauca. Pilsētā nevar būt divu pieminekļu tās cēlējiem. Taču… Viņa uzrāva plecus, jo tobrīd uzpūta auksta vēja brāzma un pa plato, gandrīz tukšo ielu aizvirpuļoja sniega kristāli. Zojai gribējās atmest visam ar roku un doties uz viesnīcu. Viņa alka pēc siltuma.

Noslēpumainā sieviete bija noslēpumaina tāpēc, ka viņi par to nezināja pilnīgi neko, pat vārdu ne. Viņa piezvanīja uz numuru iepriekšējā vakarā un pateica divus teikumus: "Es jūs varu aizvest uz to ezeru. Rīt pusdienlaikā gaidiet pie cēlēju pieminekļa Ļeņina prospektā." Tad viņa nolika klausuli, nedodot Zojai iespēju pat elpu ievilkt.

Saruna šķita visnotaļ sirreāla, taču kaut ko tādu jau varēja gaidīt mūžīgā sasaluma joslā divsimt jūdzes uz ziemeļiem no arktiskā loka. Noriļska bija slēgtā pilsēta, un šis noteikums tika strikti ievērots. Neviens, pat krievs, kur nu vēl ārzemnieks, nedrīkstēja ierasties Noriļskā bez oficiāla ielūguma un FSB izlūkdienesta izsniegtas atļaujas.

Bija vajadzīgs laiks un daudz naudas, un pat Rajs nebija pārliecināts, kā Sašam tas izdevies, taču beigu beigās viņiem Hka sagādāti nepieciešamie dokumenti. Pusstundu baiļu viņiem nācās piedzīvot lidmašīnā. Ieradās policija, atņēma viņiem pases un aizveda abus uz nopratināšanu. Viņi uzdevās par potenciālajiem investoriem no Montānas štata niķeļa ieguves kompānijas. Sarunās Zoja paļāvās uz Raju, jo viņa par niķeli zināja vienu tā ir piecus centus vērta monēta Savienotajās Valstīs.

Pēc tam viņi divas stundas ar autobusu brauca lidz pilsētai. Ārā valdīja polārās nakts drūmā puskrēsla, un saule pat dienvidu tik tikko pakapās virs horizonta. Viņi brauca garām spocīgiem kokiem ar nomelnējušiem, kailiem stumbriem un rūpnīcām, kas šāva debesis melnus, smirdīgus dūmus. Garām dīķiem ar eļļainu, stāvošu ūdeni tik toksisku, ka tas nesasala pat tik zemā temperatūrā. Bija savādi iztēloties, ka šī plašā, piesārņotā pilsēta ar divsimt tūkstošiem dvēseļu un masīviem padomju tipa namiem sāka savu dzivi kā soda nometne ledus un sniega apņemtā klajumā un ka no šīs pilsētas nākusi viņas vecvecmāmiņa Ļena.

"Tās ir manas saknes," Zoja domāja un nodrebēja ne tikai no aukstuma. Noriļska likās skarba, ledaina un nepatīkama vieta.

Reģistrējušies visnotaļ pieklājīgā viesnīcā, viņi visu dienu pavadīja pilsētas domes ēkā pie topogrāfiskajām kartēm un satelīta fotogrāfijām. Taimiras pussalā bija simdem ezeru, taču neviens pat attāli neatgādināja zābaku. Vēl četras dienas viņi klīda pa slidenajām ielām, apmeklēja veikalus, restorānus, naktsklubus un pat abas boulinga zāles, taujādami pēc kāda, kurš varētu aizvest līdz ezeram ar ūdenskritumu.

Velti. Bez izredzēm. Ar nulles rezultātu. Taču tad atskanēja tas tālruņa zvans.

Zoja atcerējās greifa veikala īpašnieku Borisu, kurš viņas vecvecmāmiņu Ļenu pamanījis Honkongas ēstuvē un uzreiz sapratis, ka tā ir Glabātāja. "Vai ar noslēpumaino sievieti notiks tāpat?" Zoja prātoja. "Te taču noteikti vēl dzīvo kādi burvji un magi, vai ne? Varbūt noslēpumainā sieviete ir viena no tiem?"

Viņa mīņājās no vienas kājas uz otru, lai kaut cik sasildītos. Ļeņina prospekts bija galvenā iela, tādēļ arī labi apgaismota, un Zoja varēja lieliski pārliecināties, ka tuvāko kvartālu rajonā nav nevienas dzīvas dvēseles. Vismaz ēkas bija košās, varbūt pat pārlieku košās oranži dzeltenās krāsās. Pārējā pilsēta sliga noplukušu pelēku un brūnu namu gūzmā.

"Noriļskas niķeļa" pulkstenis rādīja divpadsmit un divdesmit četras minūtes. Noslēpumainā sieviete kavējās jau pusstundu.

Atkal mīņādamās un sizdama kopā cimdotās rokas, Zoja pacēla galvu un vēlreiz izlasīja uzrakstu uz skulptūras. Laikam viņa pārāk skaļi nopūtās, jo Rajs pamācīja:

-    Pacieties! Gan viņa atnāks.

-   Es iedomājos par to vīrieti, kurš pozējis skulptoram. Zini, Noriļska viņš neko nav būvējis. Pat tik muskuļots tips nespētu te dzīvot bez krekla, jo jau pēc piecām minūtēm pārvērstos par saldējumu. Un man mājās ir somas, kas izmēros krietni pārsniedz šo lāpstiņu… Ei, paskaties, tā mašīna samazina ātrumu! Lūdzu, Dievs, kaut tā būtu viņa!

Puskvartāla attālumā no viņiem ielas malā apstājās sudrabots sedans ar salauztu labās puses pagrieziena rādītāju. Ārā izkāpušais cilvēks bija tā saģērbies, lai pasargātos no aukstuma, ka Zoja nespēja izšķirt vīrietis vai sieviete. Tas pieliecās un no automobiļa sedekļa nocēla milzīgu un acīmredzot arī smagu plakanu portfeli. Cilvēks iegāja tuvējā bankā.

Zoja atkal nopūtās un ieskatījās "Noriļskas niķeļa" pulkstenī. Tobrīd tas rādīja nevis laiku, bet gan āra temperatūru. Mīnus trīsdesmit deviņi grādi. "Aparāts noteikti ir bojāts," Zoja secināja. "Ja tāda būtu patiesā temperatūra, mēs jau sen būtu miruši, un…"

-    Lūk, viņa, Rajs paziņoja un ar cimdoto roku rādīja uz neliela auguma slaidu sievieti melnā kažokādas cepurē un melnā metelī, kas sniedzās līdz potītēm. Viņa tobnd izkāpa no autobusa un apņēmīgiem, mērķtiecīgiem soļiem taisnā ceļā tuvojās Zojai ar Raju.

Gara baltā vilnas šalle, ko viņa bija aptinusi ap kaklu, daļēji aizsedza arī seju. Kad sieviete pienāca tuvāk, Zoja pārsteigta atskārta, ka viņa ir pavisam jauna, varbūt tikko kļuvusi pilngadīga.

Pavilkdama šalli vaļīgāk, viņa nostājās pretī Zojai un ilgi pētīja svešinieci. Zoja savukārt vērās bālajā sejā ar caurspīdīgo ādu un smalkajiem vaibstiem. Pelēkās acis dzirkstīja ziņkārē.

-   Piedodiet, ka nokavējos, viņa krieviski nobēra. Tādā laikā autobusi bieži lūst. Tēvocis Fjodors pamanīja jūs pirms divām dienām. Teica, ka dzirdējis, kā jūs pļāpājāt ar maiznieku Iļju. Jūs esot amerikāņi un prašņājot par ezeru ar ūdenskritumu. Un jūs esot ārkārtīgi līdzīga Ļenai Orlovai, pēdējai Glabātājai. Vismaz mēs bijām pārliecināti, ka viņa ir pēdējā… Mums ir saglabājusies kāda sena viņas fotogrāfija. Viņa apklusa, uzmanīgi pētīdama Zoju.

-    Ļena Orlova bija mana vecvecmāmiņa.

Meitene palocīja galvu. Viņas acis dzirkstīja.

-    Daudzi domā, ka Ļena bija pēdējā Glabātāja, jo viņu nogalināja un viņa nepaguva nodot savas zināšanas kādai citai iesvētītajai. Viņa bija medmāsa soda nometnē un tika nošauta, kad mēģināja palīdzēt kādam nabaga zekam bēgt. Taču allaž atrodas kāds stūrgalvīgais, kurš negrib ticēt baumām par nošaušanu, jo tādi stāsti izklausās pārāk patiesi, lai butu īsti. Un te nu jūs esat, dzīvs pierādījums! Vai tagad jus esat Glabātāja?

-Jā. Mana vecmāmiņa Katja, Ļenas meita… viņa mani iesvētīja.

-   Lieliski. Tā tam arī vajadzētu būt. Meitene pēkšņi pagriezās un palūkojās uz skulptūru. Ceru, ka jūs šo padomju reklāmas modeli nenoturējāt par vienu no īstajiem Noriļskas cēlējiem?

Zoju pārsteidza tāda temata maiņa, taču viņa tādā salā baidījās pat acis pamirkšķināt, lai savu izbrīnu paustu.

-    Protams, ne. Es uzreiz nospriedu, ka te neviens bez krekla nestaigā.

-   Es runāju ne tik daudz par apģērba trūkumu kā par muskuļotas miesas pārpilnību šai tēlā. Noriļsku uzbūvēja cietumnieki, kurus baroja tikai tik daudz, lai tie vilktu kājas un varētu pastrādāt. Un viņi strādāja tik ilgi, kamēr no pašiem pāri palika vien kauli un āda. Mirušos apglabāja masu kapos, un viņu kauli vēl šobaltdien uznirst zemes virsū, lai mūs biedētu. Jūnijā, kad beidzas ziema, kūstošais sniegs uzrušina tos augšā, bet visi izliekas tos neredzam.

-   Tikai jūs ne, Zoja secināja.

Meitene viņai uzsmaidīja.

-   Nē. Neskatoties mēs it kā noliedzam viņus vispār, vai ne? Meitene aizklāja lakata stūri priekšā sejai. Nāciet man līdzi. Apsēdīsimies siltumā un aprunāsimies.

Viņa aizveda viesus uz nelielu, taču ārkārtīgi siltu restorānu ar diviem īdzīgiem viesmīļiem un duci neglītu ugunsizturīgas plastmasas galdiņu. Viņi visi trīs pasūtināja neganti saldu melno krievu tēju.

-    Mani sauc Svetlana, meitene sacīja. Savus vārdus varat man neteikt, ja tie nesakrīt ar oficiālajos dokumentos minētajiem. Es jūs dēvēšu par savu māsīcu, jo tā ari ir, ja vien jūs tiešām esat Ļenas Orlovas mazmazmeita. Tēvocis Fjodors apgalvo, ka jau runāšana vien ar jums ir bīstama, taču man bija jāredz jūs savām acīm. Un es gribu jums palīdzēt, jo toapotroru pienākums ir palīdzēt Glabātājai. Tieši tā es ari pateicu tēvocim Fjodoram.

-    Es tev ļoti pateicos, Zoja sacīja. Pa telefonu tu teici, ka vari mūs aizvest līdz ezeram.

Svetlana nopietni palocīja galvu.

-    Es aizvedīšu, taču tikai līdz ūdenskritumam. Pēc tam jums pašiem būs jātiek galā. Tu esi Glabātāja, un tikai Glabātājai ir atļauts tuvoties kaulu altārim. Es drīzāk ļaušu, ka man visus zobus izrauj, nekā speršu savu kāju tajā alā. Neviens no mūsējiem negribeja, lai tiekos ar tevi, jo viņi baidās, ka tu iznicināsi altāri vai atklāsi citiem mūsu noslēpumus. Viņi apgalvo, ka tu neesi viena no mums, lai arī esi dzimusi ar toapotroru asinīm.

-   Viņi maldās. Es esmu viena no jums un esmu atbraukusi ļoti tālu ceļa gabalu, lai to pierādītu.

-Jā, tev taisnība, citādi jau tu tik talu nebūtu tikusi. Tieši tā es ari teicu tēvocim Fjodoram. Burvju cilts sarūk, palikuši lielākoties vien veci, noguruši vai sevī iegrimuši cilvēki, kas neprot atšķirt Gramy balvu no Google meklētāja. Svetlana uz bridi apklusa, ievilka dziļu elpu un pieklusināja balsi. Es lūdzu nenosaukt savu vārdu, mīļā māsīca, taču tas kopā ar portretu atrodams vai katrā interneta lapā. Tur tiek apgalvots, ka jūs esat teroristi, taču es zinu, ka tie ir meli. Tevi vajā, jo tu esi Glabātāja. Un es darīšu visu, kas manos spēkos, lai tev palīdzētu. Bet vienlīdz lūgsimies, lai ari Dāma tevi sargā.

-   Esmu tev milzu pateicību paradā, Svetlana, bet… ja tev tādēļ draud briesmas…

Viņa atvēcinājās.

-    Nekas, turklāt man ir apnicis visu laiku domāt par piesardzību. Es dzīvoju Noriļskā, kur sniegs ir saindēts ar skābi un mēs sevi lēnām nogalinām līdz ar katru piesārņotā gaisa malku. Paraustījusi plecus, Svetlana izdzēra tēju, it kā tā būtu ambrozija, nevis sīrupainas samazgas. Visātrāk līdz ezeram mēs tiksim ar sniega motociklu. Mans brālēns Mihails ir pietiekami apķērīgs, lai neuzdotu liekus jautājumus, un viņam pieder vairāki tādi motocikli.

Svetlana atkal ieturēja pauzi un cieši palūkojās uz Raju. Zoja nosprieda, ka krievietei nepatīk vīrieša klātbūtne. Iespejams, Rajs to nojauta un tāpēc klusēja.

-   Ja es viņam neuzticētos, Zoja paskaidroja, tad droši vien neuzticētos ari pati sev.

-   Tāpēc ka tu guli ar viņu? Ari citas Glabātājas kopā ar altāra noslēpumiem ir atdevušas savu sirdi. Ja var ticēt nostāstiem, ne ar ko labu tas nebeidzas.

-   Varbūt tāpēc, ka pārstāstīt mēdz tikai tos notikumus, kam ir nelāgas beigas. Par Glabātājām, kas iemīlējušās neliešos, kuriem vispār nekad nevajadzētu uzticēties. Bet kurš tad ir teicis, ka nav bijis Glabātāju, kas uzticējušās krietniem vīriem, kuri nenodod sievieti ne mīlestības, ne naudas vārdā? Par tādām vēsture klusē, jo nav jau neka daudz, ko stāstīt… Es zinu, ka manos vārdos ir kāda loģika.

Meitene pārsteidza Zoju ar skaļiem smiekliem.

-    Kā lai iebilst tādai loģikai? Lai gan… tu esi Glabātāja, tātad rikosies tā, ka pati uzskati par pareizu. Svetlana vēlreiz ar skatienu nomērīja Raju. Viņš ir liels un spēcīgs.

Pie galdiņa pienāca bāls viesmīlis, lai ielietu tēju tukšajā Svetlanas krūzē. Viņa pacēla to tādā kā tostā.

-    Es zinu, ka tā ir inde, bet dzeriet vien. Vajag sasildīties. Svetlana atkal palūkojās uz Raju un šoreiz veltīja viņam platu smaidu. Viens no Mihaila motocikliem ir divvietīgs, tātad vari ņemt viņu līdzi, ja gribi. Starp citu, tiem ir apsildāmi sēdekļi un roku sildītāji. Vai vari iedomāties tādu luksusu? Bet tagad dzer tēju. Pasteidzies!

Tēja bija šausmīgi negaršīga, un viņi iztukšoja krūzes vienā paņēmienā.

Piecdesmit ceturtā nodaļa

r

Zoja lūkojās uz ūdenskritumu, kas šāvās ārā no klints ledainos viļņos un robaini asās lāstekās.

-   Grūti noticēt, ka tas ir īsts, viņa sacīja. Tā vien liekas, ka Dievs saniknojies un vienā acumirklī sasaldējis to ledū.

-   Te ir Sibīrija, Svetlana paskaidroja. Te viss ir sasalis ledū. Izņemot varbūt pirmās piecas minūtes augusta pirmajā nedēļā… Labi, es jokoju. Mazliet. Viņa paskatījās uz augsto, plato ledus stabu, un Zojai šķita, ka viņas seju pāršalc bailes. Palikusi tikai viena gaiša stunda, un tuvojas sniegputenis, tādēļ man tagad jādodas prom, mīļa māsīca. Ala ar kaulu altāri ir aiz ūdenskrituma, un jums tur būs jāpaliek pa nakti. Sniega motocikli ir aprīkoti ar globālās pozicionēšanas sistēmas iekārtām, taču te aparāti nedarbojas. Arī tundrā ir viegli apmaldīties, kad snieg un ir tumšs. Turklāt tagad ir bada sezona, vilki izgājuši medībās.

-    Paldies, Zoja teica. Paldies par visu.

Svetlana uzsmaidīja viņai, tad paraudzījās uz Raju un arī viņam veltīja ašu smaidu.

-    Nodalījumā aiz sēdekļiem es ieliku pāris segas, desu un kāpostu pīrāgus, ka arī pudeli Kalashnikov vodkas. Segas palīdz saglabāt siltumu, taču vodka ir vēl labāka. Uzmetusi vēl vienu skatienu Rajam, Svetlana piebilda: Bet tagad man tiešām jādodas prom.

-   Motociklu mēs aizvedīsim Mihailam ne vēlāk kā rīt no rīta, Zoja apsolīja. Vai tu būsi tur? Es gribētu ar tevi aprunāties par burvju cilti, manu vecvecmāmiņu un tavu tēvoci Fjodoru, un par visām tām leģendām, kuras tu esi dzirdējusi.

-   Jā. Svetlana palocīja galvu. Ja vēlies, es būšu.

Zoja nosprieda, ka meitene viņu apskaus, taču viņa tikai palocīja galvu un pagriezās promiešanai.

Viņi noraudzījās, kā sniega motocikls aizbrauc pāri sasalušajam ezeram, atstājot aiz sevis platu sliedi.

-    Es domāju, ka beigās tu viņai iepadkies, O'Melij. Kaut mazdrusciņ.

Rajs nesmaidīja. Kad viņš turpināja klusēt, Zoja beidzot noprasīja:

-    Ko? Par ko tu domā?

-    Ka šo nevajadzētu uztvert par tavu jūtu pārbaudi. Man ir cits viedoklis, un es vēlētos, lai arī tev tāds būtu. Ja tu liksi man gaidīt pie motocikla, es gaidīšu. Bez liekiem jautājumiem un bez aizvainojuma.

Zoja satvēra Raju aiz rokām un pagrieza ar seju pret sevi. Ar mani nevar apstādes pusceļā.

Tumšajās Raja acīs pavīdēja savādas emocijas, taču Zoja nespēja atrast tām vārdu. Viens gan bija skaidrs viņu tās nomoka. Taču skaļi viņš teica pavisam ko citu:

-    Labi, lai notiek. Ķersimies pie lietas.

Rajs satvēra Zojas delnu, taču tagad vilcinājās viņa, nolūkodamās uz milzīgo ledus stabu.

-   Tas… Ir tik grūti noticēt, ka mēs patiešām esam šeit! Kad es pirmo reizi dzirdēju stāstu par to, kā Ļena Orlova aizbēgusi no gulaga nometnes un kājām aizgājusi no Sibīrijas līdz Šanhajai, turklāt nesusi zem sirds savā mīļotā vīrieša bērnu, man tas šķita brīnišķīgi skumjš un romantisks, kaut kas līdzīgs "Doktoram Živago". Bet patiesība izrādījās daudz skarbāka, riebīgāka un nežēlīgāka, vai ne?

-   Nebūt ne, Rajs iebilda. Ļena Orlova bija drosmīga un izdzīvoja. Un tas ir brīnišķīgi. Viņa izdzīvoja, lai šī diena, šis brīdis būtu iespējams. Lai tu, viņas mazmazmeita, varētu atbraukt uz šejieni un savām acīm redzēt, kur viss sākās. Aplis ir noslēdzies.

Zoja palocīja galvu.

-Jo es tagad esmu Glabātāja.

Taču domās Zoja pievērsās prātojumiem, kā atrast kaulu altāri vietā, kuru Nikolajs Popovs pārmeklejis jau neskaitāmas reizes. "Un ko es iesākšu, kad to atradīšu? Kas notiks pēc tam, kad es būšu atradusi altāri un tiešām kļuvusi par Glabātāju? Tad altāra noslēpumi būs arī mani noslēpumi, kas jāsargā no nodevējiem."

Rajs piespieda savu pieri Zojas pierei.

-    Tavos plecos pēkšņi uzkrauta neticami smaga nasta, Zoja. Zini, ko? Tu neesi saļimusi zem tās. Tev ir gan stingrs raksturs, gan prāts. Viņš viegli pieskārās Zojas krūtīm. Un plaša sirds. Es ļoti lepojos ar tevi. Bet tagad meklēsim ieeju šajā sasodītajā alā un tad domāsim, kā rīkoties tālāk.

-   Vai viņa kaut ko minēja par vilkiem?

-     Es tevi labprāt noskūpstītu, Rajs smiedamies attrauca, taču baidos, ka tad mušu lūpas sasals kopā.

Piecdesmit piektā nodaļa

>

Zoja raudzījās uz neticami šauro spraugu starp divām klints sienām.

-   Svētā Dievmāte! Nevar būt, Raj! Tur taču nav iespējams izspraukties cauri. Ir jābūt vēl kādai ieejai, bet mēs to gluži vienkārši neredzam.

Taču viņi jau šo spraugu bija meklējuši veselu mūžību. Vispirms viņi nostaigāja pa klintsradzi aiz ūdenskrituma un pētīja šķietami viengabalaino klints sienu. Tikai pašā klintsradzes malā viņi atskatījās un atskārta, ka patiesībā tās ir divas klints sienas, kas pārklājas.

Zoja paliecās uz priekšu, lai ielūkotos šaurajā spraugā. Bija pārāk tumšs, lai noteiktu, cik tā dziļa un vai galā tiešām ir ala. Tikpat labi tas varēja būt strupceļš vai pēdējais solis līdz bezdibenim.

-    Nē. Eh. Neiespējami. Par šauru. Tur iesprūstu pat anoreksijas mocīta kaza.

-    Es iešu pirmais, Rajs piedāvāja. Ja vietas pietiks man, tad arī tu tiksi cauri. Es zinu, ka tev tādas šauras ejas nepatīk, bet tici man, ka ari es neesmu sajūsmā. Taču cita varianta mums nav.

-   Zinu, zinu. Un ko mēs iesāksim, ja tu iesprūdīsi?

-Tu atradīsi kādu dinamīta gabalu un izspridzināsi mani ārā.

-   Tas nav smieklīgi, Raj. Man tiešām ir ļoti bail. Prāts saprot, ka tās ir iracionālas bailes, taču ķermenis domā citādi. Sirds jau pukstēja tik strauji, ka likās dauzāmies kruškurvī gluži kā putniņš būri.

-   Es zinu, mazulīt. Paklau… Rajs sagriezās sānis un ieslīdēja starp klints sienām. Te ir platāks nekā izskatās. Daudz kas no tā, ko mēs redzam, ir optiskais māns.

-   Varbūt…

Rajs pastiepa roku.

-    Iesim kopā. Mēs jau esam pie mērķa, Zoja. Šis ir pēdējais solis.

-Jā, bet vai tas jāsper tik nolādēti šaurā vietā? Viņa saraustīti iesmējās un ieķērās Rajam rokā. Tad viņa pagriezās sāniski un iespraucās starp klintīm.

-    Lieliski, Rajs uzmundrinošā balsī noteica. Es nelaidīšu tevi vaļā. Tagad aizver acis un koncentrējies uz savu elpu. Ieelpa, izelpa. Ieelpa, izelpa.

Zoja aizvēra acis un elpoja. Ieelpa, izelpa.

Rajs spēra soli, velkot Zoju līdzi. Tam sekoja nākamais solis. Ieelpa, izelpa.

-    Iztēlojies, ka tu stāvi futbollaukuma vidū, Rajs mudināja, un šis laukums atrodas milzīgā, tukšā stadionā. Apkārt nav nekā, tikai bezgalīgs plašums uz visām pusēm, kur vien tu paskaties.

Laukumu iztēlodes Zoja nevarēja, taču prātu nomocīja baltais troksnis. Ausīs burtiski zvanīja. Šķita, ka viņa redz sarkanus dejojošus punkdņus, un nācās apvaldīt spēju vēlēšanos atvērt acis.

Ar kreiso kāju viņa uzkāpa kādam akmenim un pamežģīja potīti. Viņa insdnktīvi izstiepa brīvo roku, lai noturētu līdzsvaru, un tā atdūrās pret kaut ko cietu. Acis atvērās, un viņa raudzījās blīvā klints sienā apmēram collas attālumā no pašas deguna.

Baltais troksnis pārvērtās skaļā, satricinošā kliedzienā. "Arā, ārā, gribu tikt ārā!"

Zoja mēģināja izraut roku no Raja ciešā tvēriena, taču viņš nelaida.

-    Aizver acis un elpo.

Viņa atkal aizžmiedza plakstus tik cieši, ka tie iesāpējās. Elpojot rīkle šķita degam, bet krūtis sāpēja. Viņa ļoti gribēja tikt ārā…

-    Runā, Zoja!

-Ko?

-    Runā vienalga ko. Visu, kas uz mēles. Tas nomierinās man nervus.

Zoja ievaidējās, lai gan pulējās pasmieties.

-   It kā tu kādreiz dzīvē būtu par kaut ko nervozējis, O'Melij! Kopš tā vakara, kad es izrāpos no Sēnas un tu man iešāvi trankvilizatoru, šaušalīgi notikumi seko cits citam, bet tu visu laiku izglāb mums dzīvību un iznīcini sliktos zēnus ar vienu rokas vēzienu. Jau tas vien normāliem cilvēkiem uzdzen mazvērtības kompleksu… Dibens pieskārās kaut kam cietam. Zoja mēģināja paspraukties garām un ar krUtīm uzdūrās pretējai klints sienai. Ak Dievs, Raj… Te ir šaurāks. Tiešām, te ir ļoti šaurs.

-    Mēs jau esam klāt.

Zoja lēni atvēra acis. Pa spraugu ieplūda pietiekami daudz gaismas, lai viņa saprastu, ka stāv šauru kāpņu augšgalā un tālāk ceļš ved kadā bezdibenīgā bedrē.

Rajs spēra soli tuvāk malai, un vairāki oļi noripoja lejā, atsitoties pret alas grīdu. Tātad dibens bedrei tomēr bija.

-    Es zinu, ka man vajadzētu drebēt bailēs no tā, ka jāiet lejā, Zoja nočukstēja, bet pēc tās šaurās elles spraugas es pieveikšu pakāpienus kūleņiem vien.

Izņēmis no kabatas lukturi, Rajs uzsmaidīja viņai.

-   Patiesībā nav nemaz tik dziļš, viņš klusi secināja, iespīdinajis gaismu bedrē. Kādas piecpadsmit vai divdesmit pēdas.

Iešana lejup izrādījās vieglāka nekā šķita sākumā. Kāpņu pakājē viņi uz āķa atrada petrolejas lampu. Rajs to nocēla un sakratīja.

-    Izskatās, ka pilna.

Zoja pat nejautāja, vai viņam līdzi ir kaut kas lampas iededzināšanai. Viņa bija pārliecināta, ka ir. Šis vīrietis allaž bija gatavs dažādām dzīves situācijām.

Ar butāna šķiltavām aizdedzinājis lampas degli, Rajs pacēla lampu augstāk, un kopā viņi lēnām apgriezās ap savu asi, lai nopētītu alas sienas. Telpa šķita gandrīz perfekti apaļa, tikai kādas divdesmit pēdas diametrā. Lielāko daļu pašā centrā aizņēma eļļaini melna peļķe, bet pie pretējās sienas atradās kaulu altāris. Zem tā burbuļoja karsts avots.

-    Kaulu altāris, Rajs nočukstēja.

-   Taču tas nav īstais. Ja Popovs nemeloja, un mums nav iemesla domāt, ka viņš meloja. Lai gan nav patīkami domāt, ka reiz tie bijuši cilvēku kauli. Interesanti, kas te visu iekārtojis un kāpēc.

-    Lai pielūgtu kādu senu dievu vai dievieti. Varbūt. Bet tikpat labi šīs var izrādīties kadas lamatas, lai tādi ļautiņi kā Popovs notic, ka atrasts kaulu dotās enerģijas avots, kaut gan īstais altāris ir citur.

-   Jā, bet kur? Zoja vaicāja. Es te neko piemērotu neredzu, tikai šo peļķi. Bet Popovs taču licis pārbaudīt arī peļķes saturu, tātad tā nav īstā.

Rajs vēlreiz apspīdināja alas sienas. Peļķē ūdens pilēja no griestiem, radot melodiskus plunkšķus. Zoja ieraudzīja stalagmitus, vairākus sapuvuša koka gabalus, kāda ugunskura paliekas un apdauzītu metāla bļodu. Akmens sienās bija iekalti septiņu vilku apveidi tie dzinās cits citam pakaļ nebeidzamā aplī visapkārt alai.

-Vilki…

-    Ko tu teici? Rajs pārjautāja.

-    To vecmāmiņa bija pierakstījusi pašās beigās. Ka nedrīkst spert kāju vietās, kur dzīvo vilki. Varbūt šie dzīvnieki mūs novedis līdz īstajam altārim. Varbūt tā ir kārtējā Glabātāju mikla.

-   Nezinu. Turklāt šie vilki medī, nevis guļ midzeni. Lai gan… tieši mikla mūs atvedusi tik tālu. Cik daudz no vecmāmiņas vēstules tu joprojām atceries?

-   Ne jau visu vārds vārdā, bet lielāko daļu gan. Tātad… Sākumā bija par to, ka vairs nav laika un viņai pa pēdām min mednieki, kuru dēļ viņa dk ilgi slēpusies, bet tagad mirst…

Pēkšņi Zoja apjauta, kā patiesībā jutusies vecmāmiņa, kad rakstījusi vēstuli. Varbūt šīs sajūtas šķita tik dzīvas tādēļ, ka jau divas nedēļas viņa pad dzīvojusi vienās bailēs, ka pasaulē vairs nav nevienas drošas paslēptuves un nevienam vairs nedrīkst uzticēties. Taču vecmāmiņai dzīve izvērtusies vēl skarbāka, jo viņa gadiem ilgi bijusi pilnīgi viena.

Atvairījusi asaras, Zoja turpināja:

-   Tad bija teksts par neziņu, kas ir vājš vairogs cīņa pret briesmām, bet viņa tomēr uzdrošinājusies rakstīt vēstuli. Tālāko es atceros no galvas, jo pārlasīju miljoniem reižu. Viņa aizvēra acis un atsauca atmiņā zilos kirilicas burtus uz baltā papīra. "Mūsu dzimtas sievietes bijušas kaulu altāra Glabātajas jau tajos laikos, kas sen zuduši pagātnes miglā. Katrai Glabātājai ir svēts pienākums sargāt no pasaules slepeno taku, kas ved uz altāri, kurā savukārt ir dzīvības avots." Apklususi Zoja atvēra acis un cieši raudzījās uz altāri. "…taku, kas ved uz altari," viņa atkārtoja.

-   Jā, Rajs novilka. Taču tā taka laikam ir ļoti slepena.

-    To taku viņa vēstulē piemin vēlreiz, kad raksta par ikonu. Atceries? "Skādes uz Dāmu, jo viņas sirds lolo noslēpumu un taka uz noslēpumu ir bezgaliga."

Zoja piegāja pie altāra un atskārta, ka arī galda virsma ir veidota no kauliem lieliem, plakaniem kauliem, piemēram, lāpstiņam un galvaskausu daļām, kā ari sīkākiem kauliem, kas savīti kopā gluži kā mozaīkas gabaliņi.

-    Rasputins savā stāsta cara spiegam apgalvoja, ka redzējis uz kaulu altara Dāmas ikonu, Zoja sacīja, kad Rajs nostājās viņai blakus. Tātad kādu laiku ikona stāvējusi šeit. "Skaties uz Dāmu, jo viņas sirds lolo noslēpumu un taka uz noslēpumu ir…"

-    "…bezgalīga," Rajs pabeidza teikumu. Bezgalības simbols.

Noliekusies pār altāri, Zoja meklēja kaulos iegravētus bezgalības simbolus, taču tādā juceklī kaut ko atrast nebija iespējams. Rajs spēra soli atpakaļ un atkal raudzījās uz altāri no attāluma. Beigu beigās Zoja viņam pievienojās.

-   Viens vienīgs juceklis, Raj. Galvaskausi, augšstilbu kauli, mazie liela kauli, lielie liela kauli, taču viss noved…

-   Pie galvaskausiem, Rajs noteica. Skaties! Ir septiņi galvaskausi, tāpat kā septiņi dārgakmeņi uz ikonas.

Jau nākamajā bridi Zoja atskarta, ka redz uz sāniem guļošā astotnieka zīmi, ko veido galvaskausi.

-    Es to redzu! Redzu. Tātad? Vai mums būtu jāpaspiež galvaskausi tāpat ka dārgakmeņi?

Rajs plati pasmaidīja.

-Jā, gluži manas domas.

Zoja notupās pie altāra un sāka ar galvaskausu pašā centrā, gludajai pierei uzspieda ar cimdoto roku. Veikusi pilnu figūru uz augšu un pa kreisi, vēlreiz atkal centrā -, pie pēdējā galvaskausa viņa apstājās.

-   Es zinu, ka tas skanēs neloģiski pēc visa tā, ko esam piedzīvojuši, lai nonāktu šeit, bet tieši tagad es esmu tā pārbijusies kā vēl nekad mūžā.

-   Saprotams, Rajs noteica. Ir kārdinoši noskaidrot, kas atrodas aiz slēgtām durvīm kāpņu augšgalā, bet tikai līdz brīdim, kad tās durvis ir jāver vaļā. Tad bailes no nezināmā var mazināt tavu apņēmību.

Zoja paberzēja rokas gar augšstilbiem. Bija grūti iedomāties, ka tādā aukstumā rokas cimdos var nosvīst.

-    Labi, viņa sacīja vairāk sev, dziļi ievilka elpu un nospieda septītā galvaskausa pieri. Nekas te ne…

Alu satricināja šaušalīgi šņirksti. Zoja atkrita uz dibena un jau nākamajā mirkli izplūda smieklos, jo Rajs bija notupies četrrāpus un aizslīdējis līdz ieejai, pilnīgi gatavs stādes pretī nezināmajam un neredzamajam.

Šņirksti spēji mitējās, un pēc nāvējoša klusuma brīža viņi saklausīja dūkoņu it kā ventilatorā būtu iesprūdusi lapa.

-   Skaties! Zoja ieķērās Rajam rokā, kad klints siena aiz altāra pašķīrās un sāka slīdēt uz sāniem. Altāris kustējās tai līdzi.

Collu pa collai klints atvērās, atklājot skatienam šauru arkveida caurumu, kas veda tumsā. Cauri tai Zoja saskatīja savādu pulsējošu, sarkanu mirdzumu.

Rajs paķēra laternu un devās pie cauruma alas sienā. Zoja pietrausās kājās un devās viņam līdzi.

Viņš apstājās un pacēla laternu augstāk. Bāli dzeltenās gaismas kūlis pāršķēla tumsu, un Zojai aizrāvās elpa.

Ta bija ieeja nelielā, apmēram sešas pēdas platā, apaļā kambari. Tas šķita tukšs, ja neskaita dolmenu pašā vidū. Trīs milzīgi, plakani akmens stabi veidoja altāri kaut ko līdzīgu var redzēt ari Stounhendžā. No akmens grīdas zem altāra ārā šļācās fosforescējošs sarkans šķidrums, pēc konsistences atgādinot recējošas asinis.

-   Mēs to atradām, Zoja nočukstēja.

Rajs klusēdams vērās uz dolmenu un sarkano urdziņu zem

tā.

Urdziņa veidoja nelielu peļķi, kas lēni sūcās akmens grīdas spraugās un dobumos. Grīdā pie peļķes bija iegravēti trīs vilki, kas veido nebeidzamu vajāšanas apli.

"Nesper kāju vietās, kur dzīvo vilki."

Pēkšņi Zoja atcerējās Borisu, kurš turēja roka lādītes atslēgu un teica: "Gudri, vai ne? Taču Glabātājas visos laikos bijušas gudras un izdomājušas dažādas viltības, lai nosargātu altāri no pasaules."

Gluži vai instinkta līmeni Zoja sajuta, ka Rajs atkāpjas no viņas, un dolmens…

-Nē!

Viņa sagrāba Raju aiz rokas un parāva atpakaļ, iekams viņš paguva ar kāju pieskarties aplim ar vilkiem.

Pa pusei pagriezies pret viņu, Rajs iesāka:

-Kas…

Jautājums palika neuzdots, jo Rajs pievērsās kaut kam Zojai aiz muguras un piepeši atplauka žilbinošā smaidā.

-    Pahan! viņš iesaucās. Kur tad jūs tik ilgi kavējāties?

Piecdesmit sestā nodaļa

i

-   Māt?

Anna Larisa Dmitrova stāvēja vietā, kur vēl pirms mirkļa atradās kaulu altāris. Sniegs bija saķepis ūdeļādas cepurē un garā, stepētā mēteļa apkaklē, kā ari ap siltajiem zābakiem. Rokā viņa turēja ('.loka sistēmas pistoli un mērķēja meitai krūtīs, taču acis, ik dvēseles šķiedriņa likās pievērsta dolmenam un zaigojošajai urdziņai.

-    Kaulu altāris, viņa noteica godbijības un karstas degsmes pilnā balsi. Es zināju, ka beigu beigās tu mani atvedīsi šurp. Man tikai vajadzēja pacietīgi gaidīt.

Zoja papurināja galvu.

-    Bet kā tu zināji, kurp… Pēkšņi viņu pārņēma nežēlīga aukstuma vilnis, taču viņa apņēmās neticēt savām nojautām. Sākusi ticēt, viņa nomirtu. Zoja leni pagrieza galvu uz Raja pusi. Ko tu gribēji teikt ar tiem vārdiem par kavēšanos? Tu viņu gaidīji?

-   Es taču pie viņas strādāju, vai atceries? Viņa lika tevi savaldzināt un iegūt tavu uzticību, lai tu mūs aizved līdz altārim. Jāteic, ka sevišķi grūts uzdevums tas nebija, Zoja.

Sāpes sirdi šķita tik negantas, ka Zoja baidījās noģībt. "Ak Dievs, kāda gan es esmu muļķe! "Nedrīkst uzticēties nevienam pat tiem, kurus es mīlu." Bet es, tāpat kā daudzas Glabātājas, iemīlējos. Un tieši mīlestība mani nodeva, pārvēršot melos it visu, kam esmu ticējusi."

-   Es ienīstu tevi, Raj O'Melij! Ienīstu tik ļoti, ka varētu nogalināt.

-   Dieva dēļ, Zoja! Anna Larisa apsauca meitu, negribīgi atraudama skatienu no altāra. Tu tiešām dažkārt esi pārāk aprobežota. Vai tad tu nesaproti, ka viņš improvizē? Mēģina man izrādīt, ka nav nodevējs. Jā, varbūt viņš mani te gaidīja, bet tas burvīgais smaids, kādu viņš man veltīja… Tā bija tikai izlikšanās. Vai ne, Sergej?

Rajs smagi nopūtās un paraustīja plecus.

-    Mēģināts nav zaudēts. Viņš pagriezās pret Zoju un vārgi pasmaidīja. Piedod, mazulīt.

Svētlaimīgais atvieglojums, kas pārņēma Zoju, sadzina acīs asaras.

-Taču es tevi joprojām ienīstu, Raj. Par to, ka pārbiedēji mani.

-    Vai esat beiguši? Anna Larisa jautāja. Ja gribi zināt, ka es jūs atradu… Nospriedu, ka galu galā tu nonāksi vietā, kur sākas mūsu ģimenes šaušalīgā vēsturē, tādēļ nolēmu pati taisnā ceļā atbraukt uz šo sasalušo nomali, izlaižot visus dramatiskos brīžus. To, ka esat pilsētā, es uzzināju piecas minūtes pēc tam, kad jūs reģistrējāties viesnīcā. Vai tiešām tu iedomājies, ka es ļaušu tev pievākt to, kas patiesība pieder man? Nākamā Glabātāja esmu es, un kaulu altāris pieder man.

-   Tā nav, turklāt tas nepieder nevienai Glabātājai. Mūsu pienākums ir sargāt šo slēptuvi un gādāt…

-    Pienākums? Anna Larisa iesmejās mazliet mežonīgā tonī. Vai tev maksā par stundām?

-   Sargāt no tādiem cilvēkiem ka tu, Zoja turpināja. Ja esi ieradusies, lai iedzertu no šī avota, tad vari nepūlēties. Pietiek ar vienu pilienu, un tu savējo jau esi dabūjusi.

-    Ko tu tur runā? Anna Larisa jautāja, taču Zoja viņas acīs pamanīja sīku zibsni. Atjausmu un triumfu.

-    Tu pati visu labi saproti. Atceries, cik brīnumainā kārta tu izveseļojies, kad četru gadu vecumā saslimi ar leikēmiju? Un padomā, kāpēc tu spogulī redzi sievieti, kas nav vecāka par trīsdesmit gadiem.

-    Tad iedomājies visu to naudu, ko es turpmāk ietaupīšu uz botoksa injekciju un plasdsko operāciju rēķina. To visu es atstāšu tev mantojumā, Zoja, mīļā. Tikai… kāda neraža! Tu to nesaņemsi, jo es nemiršu.

-    Bet varbūt kāds tevi nošaus, Rajs attrauca. Vēl var arī nodurt, noslīcināt, nožņaugt ar garoti.

Anna Larisa nošņācās un papurināja galvu.

-   Sergej, Sergej. Kā stulbs naimits tu devi cerības, bet tagad izrādījās, ka tu sagādā vilšanos. Pēdējais cilvēks, kurš uzdrošinājās mani nodot, beidza savu dzīvi ar galvu saldējuma kastē. Diemžēl man tagad nav laika izdomāt kaut ko oriģinālu, bet tici man, ka es tevi piebeigšu.

-   Ja vien es pirmais nepiebeigšu tevi.

Atkal iesmejusies, Anna Larisa noņēma udeļādas cepuri un izpurināja matus.

-   Un ko tu iesāksi? Uzmetisi man uz galvas klints bluķi? Šaubos, ka tev kabatā ir pistole. Šajā gadalaikā Noriļskā var ierasties tikai ar lidmašīnu, un Krievijā nav problēmu ar noziedznieku izsekošanu. Ārzemnieki, jo īpaši amerikāņi, automātiski nonāk aizdomās turamo sarakstā, un tos vienmēr der pārmeklēt. Pat tik stulbs ii/limits ka tu neriskētu ņemt lidojumā līdzi kaut ko bīstamaku par zobu bakstāmo.

-   Bet tev tas i/devās nevainojami, Zoja dzēlīgi attrauca, taču patiesībā saprata, ka mātei taisnība. Lidmašīnā ienest šaujamieroci nav iespējams, un Noriļska varētu izrādīties vienīgā pilsēta uz pasaules, kur nedzīvo neviens Rajam "pazīstams puisis".

-   Es esmu Krievijas mafijas pakaus, dārgā. Ja ļoti vēlētos, es droši vien varētu tikt ari pie koferīša ar sarkano podziņu. Tas nav tik grūti, ja pazīsti pusi valsts.

Viņa spēra soli, it kā alkdama ieiet kambari, un Zoja sajuta, ka Rajs sastingst. Zoja saprata, ko viņš domā. Ja māte pienāks tuvu klāt, vienam no viņiem var rasties iespēja atņemt pistoli.

Taču Anna Larisa, lai arī nespēdama atraut skatienu no altāra, neiegāja kambari. Sarkanā urdziņa tagad šķita pulsējam, uzmirdzam, izbalējam, atkal uzmirdzam. Un Zoja mātes acīs saskatīja dzimstam neslēptu alkatību.

Jau pēc brīža Anna Larisa atrāvās no altāra un pievērsās viņiem.

-   Lēni un mierīgi noliec laternu zemē, Sergej. Ja man radīsies kaut niecīgākās aizdomas, ka tu metisi to man virsū, es iešaušu savai meitai tieši sirdī. Labi… Bet tu, Zoja, nāc pirmā un pievienojies man šajā alā. Lēni un mierīgi.

Zoja spēra soli ejā. Anna Larisa atkāpās, kad viņas abas nonāca atpakaļ alā.

-    Ļoti labi, bērni. Tagad uz turieni, pāri peļķei.

-   Kad mēs dzīvojām Losandželosā, māt, tev vajadzēja izmēģināt roku filmu industrijā, Zoja teica, gribēdama iesaistīt Annu Larisu sarunā un novērst viņas uzmanību, lai iegūtu laiku. Viņa gan nezināja, kādam mērķim šis laiks bUs nepieciešams. Pietika jau ar to nelielo izrādi, ko tu man sagādāji savā bibliotēkā, izlikdamās, ka nekad neesi dzirdējusi par kaulu altāri.

Mātes lupas atplauka nervozs smaids.

-   Tu ne vienmēr biji pirmā, Zoja. Tajā rītā, kad tava vismīļotā vecmāmiņa mani pameta bāreņu namā uz visiem laikiem, viņa man izstāstīja par brīnumaino kaulu altāri. Pateica, ka tas meklējams kādā Sibīrijas alā un pat malks no tā sniedz cilvēkam nemirstību. Viņa brīdināja, ka tādēļ altāris ir bīstams un mūsu dzimtas sievietes vienmēr bijušas Glabātājas, kas sargā altāri no visas pasaules. Šis svētais pienākums tiek nodots no matēs meitai kopš laikiem, kas sen zuduši pagātnes miglā. Kādas salkanības!

Un tomēr Zoja manīja, ka runājot mātes vaibsti kļuvuši maigāki un viņa iegrimusi atmiņās par tiem laimīgajiem mirkļiem, kad vēl nevajadzēja palikt bāreņu namā.

-    Taču man bija tikai deviņi gadi, Anna Larisa turpināja.

-    Un tu jau zini, kādi ir bērni. Mani interesēja tikai tas, kā altāri var uzbūvēt no cilvēku kauliem. Domāju, ka deši tādēļ māte neko vairs nestāstīja. Viņa baidījās, ka es nesapratīšu un visu aizmirsīšu. Lai gan ikonu man parādīja un paskaidroja, ka to uzgleznojusi kāda Glabātāja cara Ivana Bargā laikos, lai pasargātu altāra noslēpumu.

-   Nav brīnums, ka tu tās gadiem kolekcionē, Zoja piezīmēja.

-    Bet es domāju, ka tu tās krāj estētisku apsvērumu dēļ. Tās ir skaistas un dara tevi laimīgu. Brīžiem likās, ka ikonas ir vienīgais, par ko tu patiešām rūpējies un uztraucies, bet izrādās, ka arī tie ir meli un māņi.

Mātes lūpas savilkās smīnā.

-   Goda vārds, Zoja, reizēm tu esi neglābjami sentimentālā. Tas bija ieguldījums, nekas vairāk, bet padesībā es meklēju dkai vienu vienīgu ikonu. Kad māte neatgriezās, es iedomājos, ka viņa ir mirusi un ikona ieķīlāta vai pārdota. Es tiešām domāju, ka viņa ir mirusi…

"Viņa joprojām ir ta mazā meitene," Zoja nodomāja. "Tā meitene, kas uz bāreņu nama sliekšņa gaida mammu, kura nekad vairs neatnāks. Un brīdī, kad Katja par Glabātāju izvēlējās mani, mātei droši vien šķita, ka tiek pamesta otrreiz. Taču viņa nesaprot, kāpēc tā notiek. Katja izstāstīja viņai par altāri un Glabātājām, bet vēlāk visu atņēma un atdeva man. Un mazā Anna Larisa nesaprot, kāpēc māte tā rīkojās. Viņa nezina iemeslu."

-    Es domāju, ka viņa ir mirusi, Anna Larisa atkārtoja, niknuma un sāpju pilnām acim raudzīdamās uz meitu. Taču izrādījās, ka visu šo laiku viņa glabājusi altāri tev.

-   Tu kļūdies, Zoja iebilda. Tavs priekšstats par viņu ir maldīgs. Viņa neienīda tevi. Viņa atstāja tevi bāreņu nama, lai pasargātu no medniekiem un ikonu tev atdotu vēlāk, iesvētītu tevi par Glabātāju, bet…

-    Kāds "bet", Zoja? Man ir pilnīgi vienalga, kāpēc vecā kuce ta izdarīja, bet tev laikam vajadzīga katarse, tādēļ turpini vien.

-   Bērnībā tu saslimi un varēji nomirt, bet viņa nespeja vienaldzīgi stāvēt malā un iedeva tev padzerties no kaulu altāra, lai arī zināja, kas notiks pec tam. Pietika ar vienu pilienu, lai tu dzīvotu. Bet šī viena piliena dēļ tu arī zaudē veselo saprātu.

-    Es ne… Ko tu teici?

Zoja jau grasījās spert soli tuvāk mātei, lai mierinātu, bet pa vidu izrādījās peļķe. Un pistole joprojām mērķēja viņai krūtīs.

-    Viņa teica, ka šis kaulu altāris ir jaunības avots, Rajs paskaidroja. Taču, iedzerot kaut lāsīti no tā, jārēķinās ari ar skumjām sekām. Un es domāju, ka dziļi sirdī tu tās jau nojaut. Visus šos gadus tavs izskats gandrīz nemainījās, taču sirdī un dvēselē auga neprāts, kas tevi pamazām saēd no iekšpuses. Tu uz mūžīgiem laikiem paliksi jauna un skaista, bet par to ir jāmaksā ar veselo sapratu. Tu to nezināji, tev piekrišana netika prasita, taču tu jau sen par to maksa. Un turpmāk būs vēl briesmīgāk. Katrs gads uz šīs zemes tev maksās vel vienu daļu veselā saprāta.

Anna Larisa papurināja galvu.

-   Nē, tu melo! Tas ir triks, lai atņemtu man altāri, bet jums nekas nesanāks.

-   Vai tu nekad neesi aizdomājusies, kāpēc tev māte deva dzert no altāra, bet pati to nedzēra? Zoja vaicāja. Tevi par Glabātāju viņa neiesvētīja tāpēc, ka saprata, ko tu esi izdarījusi ar savu dzīvi. Tu esi Krievijas mafijas pahans. Cik daudz samaitātu un traku…

-    Es neesmu traka! Anna Larisa iesaucās, pārsteigdama arī pati sevi. Tad viņa paraustīja plecus un iesmējās. Labi. Tas varbūt tiešām bija par daudz. Un beidz smīnēt, Sergej, jo tā tu neko nepanāksi. Jūs abi varat domāt visu, kas jums ienāk prātā. Es paņemšu to, kas pieder man.

"Un pēc tam, māt?" Zoja neticēja, ka māte ļaus viņiem dzīviem iziet no alas. "Raju viņa nošaus gluži vienkārši principa pēc, jo viņa ir pahans un rokaspuisis ir viņu nodevis. Bet… vai Anna Larisa tiešām nošaus savu bērnu? Kas darās viņas dvēselē? Tur saimnieko sātans vai slimība?"

Pareizajai atbildei nebija nekādas nozīmes. Palūkojusies mātes vienaldzīgajā sejā, tad pievērsusies pistoles stobram un atkal mātei, Zoja saprata, ka šī lieta nav risināma racionālā, līgumiskā vai gribas izpausmes garā.

Tomēr viņa mēģināja.

-   Māt, lūdzu. Kāpēc tu tā dari?

-    Kāpēc? Anna Larisa sāka nevaldāmi smieties. Es gribētu teikt, ka iemesls ir acīmredzams. Varbūt tu pateiksi priekšā, Sergej? Tu tur stāvi tik kluss kā tāda dēle un varbūt jau prāto, kā lēkt pāri peļķei, lai izrautu man no rokas pistoli. Izskaidro manai naivajai meitai, kāpēc man vajadzīgs kaulu altāris.

-    Ja atmetam tādus iemeslus kā pilnīgs vājprāts, tad atliek nauda un vara. Kā parasti.

-   Bingo! Dodiet balvu šim vīrietim. Padomā par tiem miljardiem dolāru, ko cilvēki ik gadu tērē vārgos mēģinājumos piemuļķot sevi spoguļa priekšā! Botokss, sejas nostiepšana, liposakcija, vedera iešūšana… Viss dkai tādēļ, ka gribas izskatīties jaunākiem. Par spīti visiem pierādījumiem par pretējo, pārliecināt sevi, ka ik minūte netuvina mus nāvei.

Zoja attapa, ka runājot mate arvien vairāk tuvojas atverei klints sienā. Kambaris jau mirgoja sārtās liesmās gluži kā bāka, pulsējot un pulsējot…

-   Neviens negrib dcēt, ka viņa brīnumainam, neatkārtojamam vienreizīgumam var pienākt beigas un tas var izšķīst nebūtībā, Anna Larisa sacīja, sperdama atpakaļ vēl vienu soli, tad vēl vienu. Balsī jautās satraukums un gaidas. Degsme. Vai tu vari iedomāties, ko bagātie būs gatavi maksāt par to, lai viņu sejas neizšķīstu nebūtībā? Es varētu izlemt, kuru svētīt un kuru nolādēt. Es būtu Dievs.

No pistoles stobra uzzibsnīja balta gaisma, un jau tūlīt pēc tam Zoja dzirdēja šāvienu.

Rajs kaut ko norūca un nogāzās uz vēdera eļļaini melnajā peļķē.

Anna Larisa ieklausījās savu vārdu atbalsī. "Dievs… Dievs…" Vienlaikus atskanēja arī šāviens. Viņa pagriezās, pielieca galvu un ieskreja sarkani pulsējošajā kambarī.

Taču nākamajā brīdī viņa atskatījās teju negribot, teju ar piespiešanos. Tobrīd Zoja, ieķērusies vējjakas audumā, mēģināja izvilkt Raju no pejķes.

"Jā, tā ir mana meita. Es zināju, ka tu mēģināsi viņu glābt, jo visu mūžu esi kādu glābusi. Aizved viņu uz slimnīcu, kamēr vēl nav par vēlu. Kaut gan es domāju, ka viņš tik un tā nomirs, jo es mērķēju vēderā, lai vairak sāp, lai ciešanas ir lielākas. Ved viņu prom, Zoja, un atstāj altāri man, bet vēlāk mēs izdomāsim, ko iesākt ar tevi."

Kaulu altāris vairāk līdzinājās asinīm uz grīdas mirdzošām, viskozām. Annai Larisai šķita, ka tas arī smaržo pēc asinīm un aicina viņu, sauc, vilina arvien tuvāk sarkanajai sirdij.

Viņa taisnā ceļā devās pie altāra, neatraudama acis no lielās balvas. Vilkus uz grīdas viņa nepamanīja.

Tiklīdz viņa spēra kāju aplī, zeme zem kājām šķita pazūdam. "Kaut kas ar to grīdu nav kārtībā, akmeņi savādi kustas, slīd gluži kā smiltis," Anna Larisa nodomāja.

Kliegdama un saukdama, Anna Larisa krita arvien dziļāk melnējušā bedre, krita vai mūžīgi, un virs galvas jau tik augstu un tālu pulsēja sarkanā gaisma. Jau pavisam koša mirdzēdama savādā toņkārtu maiņā un it kā stiepdamās viņai pretī. Anna Larisa gribēja kliegt, lai sārtais pulss glābj viņu, taču tas pat nesamazināja kritiena ātrumu.

Un piepeši viņa atsitās pret bedres dibenu, koši sarkanā stara apmirdzēta. Jau nākamajā mirklī viņai virsu uzgāzās akmeņu un bluķu tonnas.

Piecdesmit septītā nodaļa

r

"Raj, lūdzu…"

Viņš bija smags un nekustējās. "Lūdzu, Dievs! Raj, tu nedrīksti tagad nomirt. Neuzdrošinies tagad mirt!"

Zoja vēl ciešāk ieķērās vejjakas krokās un no visa spēka rāva. Ar to piedka, lai paceltu viņu ārā no eļļainā šķidruma un neļautu noslīkt, taču nepietika izvilkšanai no peļķes.

-    Māt, nolādēts! Palīdzi! Zoja sauca.

Uz brīdi Zoja iedomājās, ka māte varbūt apstājusies un skatās pār plecu, taču Anna Larisa devās arvien dziļāk mirgojošajā kambarī.

Pēkšņi Zojai šķita, ka Rajs sakustas un ieklepojas. Viņa notupās uz ceļiem un atkal vilka, elsās saukdama Raju vārdā. Rajs ieķērās klinšainajā malā un jau nākamajā mirklī nogūlās blakus eļļainajai peļķei, drebēdams un smagi elpodams. Viņš piecēlās sēdus un atspieda muguru pret stalagmītu, ar roku iztaustot labo plecu. Starp pirksdem parādījās asiņu tērcītes.

Un tad viņa izdzirdēja mātes kliedzienu.

Zoja pagrieza galvu un neticēja pati savām acīm. Grīda Annai Larisai zem kājām šķita izgaisusi.

-    Māt! Zoja bailēs sauca, alkdama skriet palīgā un vienlaikus negribēdama pamest Raju. Vienu īsu brīdi māte šķita karājamies milzīgā cauruma malā, taču tad pirksti atlaidās un viņa kliegdama ieslīdēja bezdibenī.

-    Ārā! Rajs iesaucās, pārkliegdams neganto troksni, kas līdzinājās strauji braucoša vilciena riteņu dārdoņai.

Zoja mēģināja satvert viņu, piecelt kājās, taču Rajs atstūma viņu.

-   Nē, es tevi dkai kavēšu. Ej. Un viņš pagrūda Zoju vēl spēcīgāk.

-      Bez tevis es nekur neiešu, idiot! Zoja uzkliedza, pabīdīja nost Raja roku un ar savu augumu aizklāja viņu, kamēr pāri lija dubļu un akmens šķembu lietus. "Es laikam nomiršu," Zoja nodomāja, un viņu pārņēma dziļas skumjas. Šis bridis bija pienācis par ātru.

Pamazām grīda mitējās drebēt, un šaušalīgie auri izplēnēja klusos dārdos.

Zoja lēnām pacēla galvu.

-    Vai viss? viņa jautāja vairāk dieviem nekā Rajam.

Taču patiesībā viņa jau zināja, ka viss ir galā, ka šī bija pēdējā mīkla. Akmeņi un bluķi aizpildīja caurumu, kur pirmīt vēl stāvēja altaris. Lai pasargātu altāri no pasaules, tas tika noslaucīts no zemes virsas.

Piepeši Zoja iedomājās māti mirkli pirms tam, kad zeme pavērās un aprija viņu. Māte stāvēja ar muguru pret meitu, ar seju pret altāri. Zoja saprata, ka pat kritiena brīdī māte nespēja atraut acis no altāra.

Rajs ievaidējās, un Zoja strauji pielēca kājās, it kā baidīdamās, ka tikai pasliktinājusi viņa stāvokli. Tas tiešām likās nopietns. Plecam piespiesto roku klaja asinis, skatiens šķita aizmiglots un drudžains.

Taču viņam vēl pietika spēka piecelties kājās. Un Zojai nez kur radās spēks un drosme palīdzēt viņam tikt augšā un izspraukties cauri šaurajai ieejai ala, pat nesajūkot prātā no bailēm. Daudz vairāk viņa baidījās, ka māte atvedusi līdzi savus rokaspuišus un tie noslēpušies aiz kokiem, lai atklātu uguni no pusautomātiskajiem ieročiem.

Diemžēl citas iespējas nebija. Rajs miklajās drēbēs sala. Viņš jāsasilda, citādi viņam draud nāve no hipotermijas vēl pirms ierašanās slimnīcā.

Kad viņi iznāca no sasalušā ūdenskrituma aizsega, Rajs tik tikko turējās pie samaņas. Ezers šķita neparasti rāms un gandrīz pilnigi izzudis tumšajā naktī. Sniega pilnajos mākoņos mirdzēja zilga polārā gaisma. Zoja palīdzēja Rajam, cik vien spēja, lai abi tiktu līdz sniega motociklam. Skatiens novērtēja ledus kristāliem apaugušās priedes un klints bluķu kaudzes, ķermenis centās sagatavoties lodes triecienam.

"Mums izdevās, mums i/devās," prāts klusi dziedāja, kad Rajs atkrita motocikla aizmugures sēdekli un sāpēs ievaidējās.

Un tad Zoja sajuta nevis redzēja starp kokiem kādu kustību un pagriezās. Sastingusi viņa vērās melnajā tumsā. Apkārt valdīja miers un klusums.

No kādas akmeņu kaudzes izšāvās balts zaķis. Jau ļaudamas atvieglojuma nopūtai, Zoja to pamanīja atkal.

"Acis. Divas dzeltenīgas acis, pavisam tuvu pie zemes. Vēl divas, un atkal divas."

Tad vilki sāka gaudot.

"…tagad ir bada sezona, vilki izgājuši medībās."

Zoja klusībā lūdza Dievu.

-    Atslēgas ir aizdedzē, Rajs noelsa. Iedarbini dzinēju. Ieslēdz gaismas. Nobaidi viņus! Man vajadzīgas segas, Zoja. Man salst.

Pielēkusi klāt sniega motociklam, Zoja iedarbināja dzinēju, ieslēdza starmešus un mamja, kā vairāki vilki teciņiem laidās prom pa ezeru un nozuda kokos.

Pirmo viņa sameklēja vodku. Rajs to paņēma veselajā rokā un dzēra, zobiem klabot pret stiklu. Otru roku viņš joprojām spieda pie pleca, taču asinis jau bija iesūkušās līdz pat ceļiem.

Kad Zoja apsedza Raju ar segām, viņas skatiens joprojām bija pievērsts vilku paslēptuvei. Dzīvniekus vairs neredzēja, taču sajust varēja tie atkal lavījās tuvāk.

Rajam bija grūti paelpot, un šķita, ka dzīvība viņu atstāj acīmredzamā tempā. "Bet tu viņu aizvedīsi uz slimnīcu, un tad viss būs kārtībā. Viņi izņems lodi un…"

-   Kaut kas nav kārtībā, Rajs secināja. Tā kuce iešāva man plecā, tātad stāvoklim nevajadzētu būt dk ļaunam.

Ietūcījusi Raju segās, Zoja pieliecās viņam tuvāk.

-Tu turēsies manis dēļ, Railend O'Melij, vai tu dzirdi? Es tevi aizvedīšu uz slimnīcu, tev tikai jānoturas.

-    Bet kaulu doto eliksīru es negribu dzert, viņš izdvesa.

-   Es nepieļaušu, ka tu nomirsti.

-Tikai ne kaulu altari, lai kā arī būtu. Es gribu, lai tu apzvēri… svēd apsoli… ka tu man to nedosi.

Zoja papurināja galvu. Asaras piesala vaigiem.

-    Raj, tu nedrīksti… es mīlu tevi.

-   Tad zvēri pie savas mīlestības! Zvēri!

Spēcigas elsas plosīja viņai krūtis.

-    Labi, es zvēru. Pie savas mīlestības…

No tumsas i/.leca vilks. Zoja iekliedzās un apjukumā iemeta dzīvniekam ar vodkas pudeli. Tas izvairījās no trieciena pēdējā sekundē, un vilku bars atkal nozuda tumsā.

Panikas pārņemta, Zoja gandrīz nokrita, kad sēdās uz sniega motocikla. Un tad viņa piepeši attapās, ka nekad mūžā nav vadījusi šādu transportlīdzekli.

"Ja nu… Ja nu…"

Vilki pārgrupējās un atkal devās uzbrukumā. Viņa parāva motocikla priekšdaļu sānis un apžilbināja baru. Tas atkāpās, bet ne uz ilgu laiku. Dzeltenīgajās acīs gailēja izsalkums un nogalināšanas instinkts.

-    Raj! viņa kliedza. Kā lai es braucu?

Laikam Rajs bija zaudējis samaņu, jo neatbildēja.

Virs galvas pēkšņi kaut kas skaļi norībēja gluži kā šāviens -, un no debesīm kaut kas sāka gāzties lejup, ieduroties sniega valnī vien pēdas attālumā no viņiem…

Milzīga lāsteka cilvēka apakšdelma resnumā.

Pārbijusies Zoja skatījās uz to, taču jau nākamajā mirkli visa pasaule šķita sagrūstam sasalušais ūdenskritums pārlūza, izkaisot apkārtnē bīstamus ledus klučus un pīķus.

Zoja taustīdamās meklēja ātruma pārslēgu, jel ko… Un tad blakus aizdedzes atslēgai ieraudzīja pogu. Viņa to nospieda, un motocikls aiztraucās u/ priekšu.

Bridi, kad ledainā ūdenskrituma galva atrāvās no klints un sabruka kalnu lavīnas ledū un sniega.

Noriļskas rūpnīcu ugunis izgaismoja zili melnās arktiskās debesis, iezīmējot tajās dūmeņu siluetus.

Pirmā rūpnīca, ko viņa ieraudzīja pilsētas nomalē, šķita slēgta un pamesta. Tad viņa pamanīja divus vīrus, kas spiedās pie vecā naftas cisternā sakurta ugunskura. Viņi tupēja uz ceļiem un turēja skrandās satītās rokas tuvāk liesmām. Vīri tik tikko pacēla galvu, lai gan Zoja apturēja sniega motociklu tieši viņiem deguna priekšā.

-   Slimnīca? viņa uzsauca. No uzacīm un kapuces malas nobira sīkas lāstekas.

Viens no vīriem sarkanā beisbola cepurē, kas dziļi pārvilkta pār pieri, teica:

Brauc septiņus kvartālus, tad pa labi. Pēc tam tik brauc un brauc. Pēkšņi pretī būs slimnīca. Tik milzīga, ka tu būsi laimīga, kad tiksi ārā. Viņi apgalvo, ka tā ir lielākā slimnīca Krievijā. Tūkstotis gultu un…

Sniega motocikla sliede uzšķērda ledaino kārtiņu uz ietves. Zoja pagrieza galvu, lai pār plecu paskatītos uz Raju. Zem biezās sniega segas viņu tik tikko varēja samanīt. Viņš jau sen bija zaudējis samaņu, un tagad zili šķita pat plakstiņi.

Piecdesmit astotā nodaļa

>

Austrumu ķirurģijas palātas uzgaidāmajā telpā bija silts, taču Zoja drebēja. Viņa sēdēja uz cieta plastmasas krēsla maliņas, skatījās uz slēgtajām divvērtņu durvīm un bažīgi prātoja, kas aiz tām notiek.

Viņa bija piebraukusi sniega motociklu pie neatliekamās medicīniskās palīdzības nodaļas durvīm, un pēc tam viss notika gluži kā migla. Raju uzlika uz nestuvēm, sadūra viņam rokā intravenozās un vel kaut kādas sistēmas, uzlika skābekļa masku. Ārsti prasīja viņa asinsgrupu, taču Zoja to nezināja. Prasīja, vai viņam ir alerģija uz kādām zālēm, un ari to Zoja nezināja. Droši viņa nezināja pat to, cik viņam gadu. Visu laiku bija šķitis, ka viņa šo cilvēku pazīst līdz sirds dziļumiem, bet tagad izrādījās, ka viņa nezina neko.

Tad mediķi tik atri aizripināja nestuves prom, ka Zoja nepaguva noskūpstīt vai kaut noglāstīt Raju. Nepaguva pat piekodināt, ka viņam obligāti jāatgriežas. Pēc tam Zoju atveda uz šo uzgaidāmo telpu, kur viņa varēja viena sēdēt un gaidīt kaut tūkstošiem gadu.

Pēc kaut kāda laika telpā ienāca sieviete baltā poliestera bikškostīmā. Viņa iedeva Zojai plastmasas maisiņu ar Raja mantām: naudasmaku, mobilo tālruni, atslēgu no viesnīcas numura, šķiltavām, kabatas lukturīti, miniatūru instrumentu komplektu, auklas rituli un kaut ko līdzīgu mūķu komplektam. '"Tipiski O'Melijam. Vienmēr sagatavojies uz visu," Zoja secināja, izmocīdama asarainu smaidu. Viņa piespieda maisiņu pie krūtīm, it ka tā būtu glābējvirve, ko Rajs pametis, lai palīdzētu viņai izturēt šīs bezgalīgās gaidīšanas stundas.

Viņa jau grasījās klauvēt pie durvīm un kliegt, lai kāds viņai izstāsta, kas notiek. Bet tad durvis atsprāga vaļā un uz sliekšņa parādījās pusmūža sieviete asinīm notraipītā u/svārcī. Zoja stīvi piecēlās kājās. Sirds bailēs strauji pukstēja. Viņa mēģināja izprast ārstes seju, taču tā pauda dkai nogurumu.

-    Lode izgājusi cauri, ķirurģe skaidroja. Bojāti muskuļu audi, taču pēc pienācīgas terapijas viņš pilnīgi atlabs.

-    Tatad ar viņu viss būs kartībā? Zoja vaicāja aizsmakušā balsī, it kā visas šīs stundas butu kliegusi un aurojusi.

Mirkli vilcinājusies, ārste teica:

-   Operācija bija salīdzinoši viegla. Daudz bīstamāka var izrādīties bakteriālā infekcija, kas saindējusi viņa organismu. Ja es pareizi sapratu, viņš pēc sašaušanas iekritis peļķē ar stāvošu ūdeni?

Gluži ka sastingusi, Zoja ar pūlēm pamāja. "Vai es tiešām to kādam esmu stāstījusi?"

Ķirurģe papurināja galvu un nopūtās.

-    Ūdens, zeme, gaiss te ir pilns ar visvisādiem toksīniem. Mūsu metāllietuves katru gadu izmet atmosfērā divus miljonus tonnu sēra dioksīda. Pie mums līst skābie lieti, dārzos nekas neaug, nav putnu, un piesārņojums ar smagajiem metāliem dkai pieaug, jo mūsdienās ir iespejams izmantot biznesam ikvienu zemes stūrīti. Ārste papurināja galvu. Noriļskā nevajadzētu dzīvot.

-    Bet es domāju… Zoja apjuka. Vai viņš nomirs?

Ārste atkal vilcinājās.

-   Stāvoklis ir tiešām kritisks. Un jā, godīgi sakot, viņš var nomirt no infekcijas. Kā jau teicu, tā ir ļoti bīstama un toksiska baktērija. Nākamajās stundās varēsim pateikt kaut ko vairāk. Viņš saņem atbilstošu terapiju, vankomicīnu, hloramfenikolu un sulfa zāles, lai apturētu infekciju. Daudz būs atkarīgs no konkrētās baktērijas rezistences faktoriem un pacienta imūnsistēmas stipruma.

Zoja saprata, ka vajadzētu uzdot simtiem jautājumu, taču prāts šķita kā sasalis. Ārste, izpildījusi savu pienākumu, jau devās prom.

-   Dakter, pagaidiet… Vai drīkstu viņu apraudzīt?

-    Baidos, ka vēl dažas stundas par to nevar būt ne runas. Viņš atgūstas, pēc tam dks pārvests uz. intensīvās terapijas bloku. Tad skatīsimies. Medmāsa jums ziņos par jaunumiem.

-   Paldies, Zoja teica, taču ārste jau bija nozudusi aiz divpusēji veramajam divvērtņu durvīm.

Bez īpaša mērķa piegājusi pie loga, Zoja nopētīja gandrīz tukšo stāvlaukumu un savādu betona krāvumu kaudzes, kas slējās ārā no sniega. Maisiņš ar Raja mantām nodrebēja viņai rokā. Sākuma viņa nosprieda, ka vainīgi saspringtie nervi, taču tad atskārta, ka maisiņā vibrē Raja mobilais tālrunis.

Viņa skatījās uz aparātu, nespēdama izlemt, kā rīkoties. Tas bija mobilais tālrunis ar priekšapmaksas karti, kuru viņi nopirka Sanktpēterburgā, tātad numuru zināt nevarēja neviens.

Drebošām rokām Zoja tomēr attaisīja maisiņu, izņēma tālruņa aparātu un atvēra vāciņu.

-Da?

Pēc brīža klausulē atskanēja vīrieša balss:

-    Dmitrova kundze? Te doktors Vitālijs Ņikitins.

Zoja skaļi nopūtās, jo bija aizturējusi elpu.

-   Piedodiet, doktor Ņikitin, taču Rajs tagad nevar runāt pa telefonu.

-   Tā ir baktērija, biologs satraukts paziņoja.

-Kas?

-   Sarkanais, fosforescējošais, viskozais šķidrums, ko jūs iedevāt analīzēm, ir baktērija. Vai, precīzāk sakot, tai ir gan baktērijas, gan arheju gēni. Pēdējie ir primitīvākie organismi uz zemes. Un tas ir pats interesantākais. Iestājās klusums, un doktors sāka teju čukstēt, it kā baidītos no noklausīšanās. Manuprāt, tas ir īsts. īsts jaunības avots.

Zojai bija vajadzīgs laiks, lai uztvertu šo vārdu jēgu un atcerētos, ka tas vakars, kad viņi bija iedevuši doktoram Ņikitinam pudelīti ar eliksīru, vel bija tajos burvīgajos laikos, kad viņi kaulu altāri uzskatīja par savadu sibīriešu mītu.

Ņikitins acīmredzot šo klusēšanu uzskatīja par neticēšanas pazīmi.

-   Atcerieties Olgu, par kuru es jums stāstīju… Mana kolēģe doktore Tarasova no Bioregulēšanas un gerontoloģijas institūta ir veikusi dažus eksperimentus ar nematodes ilgmūžības gēniem. Tārpiem ir regulētājgēns ar nosaukumu "daf-2", kas kontrolē apmēram simtu gēnu, kuri atbildīgi par novecošanos. Jūs varat iztēloties "daf-2" kā orķestra diriģentu, kas vada flautas, vijoles un čellus. Katrs instruments var spēlēt savu partiju, taču var arī kopā sniegt koncertu. Vai saprotat, Dmitrova kundze?

-    Laikam.

-    Ņemot vērā mītus, ar kuriem apaugušas sarkanās baktērijas, mēs nolēmām injicēt tās vairākiem dučiem nematožu, lai paskatītos, vai vispār kaut kas notiks. Un mums par lielu pārsteigumu mēs novērojām, ka baktērija transportēja savu ģenētisko materiālu uz "daf-2" gēniem, mutējot tos. Salīdzinoši varētu teikt, ka "daf-2" kļuva par vēl prasmīgāku diriģentu. Pēkšņi mēs pamanījām, ka vijoļu šūnas pašas atjaunojas, attīrot tārpus no toksīniem un novēršot visus bojājumus, ko nodarījuši brīvie radikāļi. Flautu šūnas, kas uzlabo tārpa metabolismu, uzlaboja tauku transportēšanu un barības vielu utilizāciju, lai tārps būtu vel spēcīgāks. Tubu šūnas pēkšņi laboja bojātu DNS, čella šūnas cīnījās ar baktērijām, kas izraisīja infekciju, un tā tālāk. Jā, protams, es visu mazliet vienkāršoju, taču varētu teikt, ka "daf-2" gēna pavadībā tagad visi ilgmūžības gēni spēlē perfektā harmonijā un attur tārpu no novecošanas. Vai, teiksim, uztur mūžīgā jaunībā, bet tas mums vēl jānoskaidro.

Sirds un plaušas likās apstājušās vienlaikus brīdī, kad Zoja izdzirdēja vārdus "cīnījās ar baktērijām, kas izraisīja infekciju".

-    Doktor Ņikitin, vai jus gribat teikt, ka al… ka sarkanā baktērija izmaina DNS, lai cilvēks varētu efektīvāk cīnīties ar infekciju? Pat kādu briesmīgu infekciju?

-   Protams. Tiek uzskatīts, ka tārpu dabiskā imūnsistēma ir attīstīta tādā līmenī, ka tā var iznīcināt infekcijas baktēriju. Gluži ka lāzera stars jūsu zvaigžņu karu filmās.

Kādu brīdi Zojai šķita, ka pamats ir zudis zem kājām un viņa veļas kaut kur tālu visumā. "Nedod man…" Viņa bija apsolījusi Rajam, ka nedos viņam eliksīru. Solījumi pie savas mīlestības. Bet tad vēl ārsts nebija pateicis, ka infekcija viņu nogalina, un viņa vēl droši nezināja, ka altāris var…

"Pietiek ar vienu pilienu."

-   Diemžēl, Ņikitins turpināja, mēs pārāk vēlu atklajam, ka, nonākusi gaismā, baktērija zaudē savu spēku. Mums ir palikusi tikai desmitā daļa dzīvotspējīgu baktēriju, taču pētījumi noteikti ir jāturpina. Pagaidam mēs zinām, ko baktērija dara, taču īsti nesaprotam, kā tas dek darīts. Taču tas mums noteikti jānoskaidro, ja gribam lolot cerības, ka baktēriju varēs replicēt un audzēt laboratorija. Un tādēļ man ir vajadzīgs materiāls, Dmitrova kundze. Vai saprotat? Vairak materiāla.

-   Tāda vairs nav.

-   Bet jūs tagad esat Sibīrijā. Vai tad jūs nestāstījāt, ka avots paslēpts kādā alā?

-   Tā ir sabrukusi. Gan ala, gan viss pārējais.

Pēc brīža profesors noteica:

-    Tiešām žēl. Zoja viņa balsī saklausīja skepsi. Zinātnieks noteikti nebija muļķis.

-    Doktor Ņikitin, tā drīzāk bija leģenda, nevis īsts jaunības avots. Tam ir arī slikta puse. Tiek uzskatīts, ka visi, kas iedzēruši no kaulu altāra, beigu beigās saslimst ar megalomāniju. Tātad: ja baktērija iekļūs organismā un sāks darboties, jūs iegūsiet mūžību, taču pats sajuksiet prātā.

-   Cilvēka genomā nav gēna, ko identificē kā saiti ar tādu psihozi, ar megalomāniju. Ja arī jums izrādītos taisnība, ja sarkanās baktērijas izraisa ģenētiskas mutācijas, kas šādi ietekmē prātu, mēs varam atrast veidu, kā nodalīt abus efektus. Paturēt pozitīvo un apkarot negatīvo.

Zoja raudzījās āra pa logu melnajā nakti un pēkšņi koncentrējās uz savu atspulgu stiklā. Bāli blondi mati, plata piere, ieslīpas pelēkas acis. Krieviskie vaigu kauli un gaišā krievu āda.

"Manas mātes seja. Cik gēnu es esmu mantojusi no viņas?"

Ņikitins kaut ko skaidroja par mitohondriju DNS, bet Zoja viņu pārtrauca:

-   Vai jūsu nematodes to īpašību manto? Vai tās līdz ar gēniem nodod ari sarkano baktēriju spēju uzlabot šūnu darbību? Ja sieviešu kārtas tārpam tiek iedots mazliet sarkano baktēriju un tās maina ilgmūžības gēnu, vai tārpu bērniņiem… Vai tārpu bērniņu DNS ari tiek mainīta?

-   Caenorhabditis elegans jeb nematodes ir hermafrodīti, bet es sapratu jūsu jautājumu. Lai ari dažas ģenētiskas mutācijas ir replicējamas, par šo mēs pagaidām neko tādu nevaram teikt.

Izjūtot atvieglojumu, Zoja piespieda pieri vēsajam stiklam. "Es esmu mantojusi savas matēs seju, taču visus mātes gēnus ne. Lūdzu, Dievs, kaut tie nebūtu mutējušie geni, kas dāvā man mūžīgu jaunību, taču saindē prātu!"

-   Dmitrova kundze, ja jums tomēr vēl ir sarkanās baktērijas, tad es no sirds lūdzu, lai jūs pārdomājat. Iztēlojieties, ko tās varētu nozīmēt cilvēcei un pasaulei! Lielākajai daļai slimību cēlonis meklējams novecošanās procesos. Sirds slimības un vēzis ir lielākie slepkavas, kā ari infarkti, Alcheimera slimība, diabēts un dažādās infekcijas. Detaļas nolietojas un ar savu uzvedību izraisa slimības simptomus. Taču zinātne vēl nav atklajusi neapstrīdamu cilvēces bioloģiska derīguma beigu termiņu. Ja detaļas varētu atjaunot, aizvietot, ja toksīnus varētu iznicināt, tad neskaitāmas ļaunas slimības vispār nevarētu izraisīties. Doktors uz mirkli apklusa, taču

Zoja neko neteica. Viņas uzmanību bija piesaistījusi mirgojoša zila gaisma kaut kur tālu uz ceļa, kas veda pāri tundrai. Bet pagaidām, Ņikitins turpināja, mēs vērosim, cik ilgi dzīvos mūsu tārpi ar mainīto DNS un vai tie vispār nomirs. Taču es to vēl nesauktu par mūžīgu dzīvi. Jo cilvēks var iet bojā autokatastrofā vai aviokatastrofā, viņu var nodurt. Tātad nē, tā nav mūžīga dzīve. Tā drīzāk ir bezgalīga dzīve, jo šūnas var reproducēt sevi bezgalīgi…

Doktor Ņikitin, man tagad būs jābeidz saruna. Zoja aizvēra tālruņa aparātu un ieslidināja to savā kabatā. Tobrīd Noriļskas policijas automobilis ar mirgojošajām zilajām gaismām iestūrēja stāvlaukumā zem loga.

"Protams, viņiem bija jāizsauc policija. Ja cilvēks tiek atvests uz slimnīcu ar šautu brūci, noteikti tiek izsaukta policija."

Zoja saprata, ka reiz būs jāuzsāk skaidrošanās par apstākļiem, kādos Rajs guvis šautu brūci, būs jāsacer ticami meli. Bet viņa vēl nejutās tam gatava. Viņa nevēlējās sastapt policiju liftā, tādēļ izvēlējās kāpnes un pēc četriem to posmiem attapās tukšajā foajē. Mirkli uzkavējusies pie durvīm, viņa pamanīja divus policistus, kas izkāpj no automobiļa un dodas uz neatliekamās medicīniskās palīdzības nodaļas pusi.

Arā pūta nežēlīgi auksts vējš, sagriežot sniegu spēcīgā ledus miglā. Zoja piespiedās ēkas sienai, stāvēja teju veselu mūžību un gaidīja, kad policisti atkal iznāks no slimnīcas ēkas un dosies prom.

Nolēmusi, ka policisti jau aizbraukuši, Zoja ar liftu uzbrauca līdz ķirurģijas nodaļai, taču uzgaidāmajā telpā neiegāja. Viņa izstaigāja visus gaiteņus un ielūkojās ikvienā palātā, kamēr atrada Raju.

Pirmajā brīdī likās, ka viņš ir miris, jo seja vairāk līdzinājās vaska maskai, bet lūpas zaudējušas krāsu. Viņš gulēja absolūtā mierā, ar intravenozo sistēmu caurulītēm un adatām abās rokās. Aparatūra kaitinoši pīkstēja.

"Pietiek ar vienu pilienu."

"Es zvēru. Pie savas mīlestības."

Ikona un filma atradās bankas seifā Sanktpēterburgā. Visu, kas bija palicis pāri no kaulu altāra, Zoja bija salikusi vējjakas kabatās. Smaržu paraudziņa pudelītē, kas ietīta salvetē un noglabāta Altnids piparmētru konfektīšu kārbā, lai pudelīte nesasistos un nenonāktu gaismā.

Sirds strauji pukstēja. Zoja lēni izņēma no kabatas skārda kārbu un bridi paturēja rokā. Viņa ļoti baidījās, ka pēdējā brīdī ļausies kārdinājumam. Ja pieskarsies pudelītei kaut ar visbiezākajiem cimdiem, tad noteikti zaudēs šajā cīņā un padosies.

Un tomēr viņa nespēja savaldīties.

Zoja atvēra kārbu, satvēra smaržu pudelīti un sažņaudza delnā.

Viņa ieskatījās Rajam sejā. "Es varu nomest to zemē tūlīt pat," viņa prātoja. "Sadragāt ar zābaka papēdi. Ja es to iznīcināšu, tad šis baisais mantojums būs zudis uz mūžiem līdz ar mirdzošo, vilinošo cerību. Ja es to iznīcināšu, Rajs var nomirt. Ja viņš nomirs, es nezinu, ka dzīvošu tālāk. Ja viņš iedzers no šis pudelītes, tad dzīvos. Pavisam vienkārši. Dzīvos ne tikai šodien vai rīt, bet daudzus jo daudzus gadus visa mana mūža garumā un varbūt arī pēc tam. Man nekad nevajadzēs izjust sāpes un bailes viņu zaudēt. Jā, bet altāris viņu ne tikai glābs, bet arī mainīs. Varbūt mainīs tik ļoti, ka es vairs nespēšu mīlēt šo jauno cilvēku. Un kas notiks, kad viņš uzzinās, ko esmu izdarījusi? Viņš noteikti man to nepiedos. Kas tad atliek?"

Pat cauri cimdam viņa juta pulsējošo karstumu plaukstā. Saskatīja sarkano fosforescējošo mirdzumu, kas meklēja ceļu garām salvetei un viņas sažņaugtajiem pirkstiem.

"Pietiek ar vienu pilienu."

Bet viņa bija devusi zvērestu. Zvērējusi pie savas mīlestības.

Epilogs

Jostvandīka, Britu Virdžīnu salas

Pēc pieciem mēnešiem

Jā, jā, Zoja noteica un iesmējās, kad Bārnijs atkal sašutis ieņaudējās. Es redzu, ka tu esi izsalcis.

Viņa sēdēja kambīzē un gatavoja pusdienām sviestmaizes, kamēr Bitsija kajītē gulēja uz dīvāna un Bārnijs pinās viņai gar kājām, murrādams un ņaudēdams, jo iepriekšējā dienā bija beidzies viņa iemīļotais krējumsiers. Zojai par atvieglojumu, kaķi bija pieraduši pie dzīves uz jahtas.

Likdama sviestmaizes blakus kartupeļu čipsiem uz jaunajiem, koši sarkanajiem šķīvjiem, ko viņi iegādājās Roudtaunā, Zoja klusi dungoja. Viņa novietoja šķīvjus uz skaistā tīkkoka plaukta, kas atdalīja kambīzi no ērtās un košās dzīvojamās zonas, kas tāda bija saglabājusies kopš iepriekšējā īpašnieka Aila Brigsa laikiem. Viņš bija skotu emigrants, kas Tortolas salā nodzīvojis gandrīz trīsdesmit gadus. Vēl viņš ļoti lepojās ar savu iespaidīgo jahtu, tādēļ Zoja un Rajs bažījās, ka vīrs sāks raudāt, dklīdz būs parakstījis pirkšanas un pārdošanas dokumentus. Taču viņš ari atzina, ka jau sen pienācis laiks doties mājās uz Geloveju un palūkot, ko ķerde radinieki sastrādājuši viņa prombūtnes laikā.

Zoja noglāstīja gludo koku un aizdomājās par lielisko darījumu, ko Ails viņiem piedāvāja tādēļ, ka viņi ir jaunlaulātie un tik dkko sākuši čarterjahtu biznesu. Ails vēlēja viņiem izdošanos ar šo "skaistulīti". Vai kungs bija uzminējis, ka viņus uz Virdžīnu salām atvedusi ne tikai vēlēšanās sākt čārterreisu biznesu? Vai viņš nojauta, ka abi jaunie cilvēki ir sākuši pilnīgi jaunu dzīvi?

Viņa palūkojās ārā pa kambīzes iluminatoru. Rajs sudrabotajā laivā traucās preti viņai, šķeļot viļņus. Mugurā viņam bija džinsi ar nogrieztiem staru galiem, balts T-krekls bez piedurknēm, Bostonas Red Sox beisbola cepurīte, bet kājās pludmales čības. Viņš izskatījās iededzis, veselīgs un skaists. Zoja no sirds cerēja, ka viņš ir atcerējies par majonēzi sviestmaizēm un krējumsieru Bārnijam.

Paņēmusi šķīvjus, Zoja uznesa tos uz klāja. Tanī bridi Rajs izslēdza motoru un pagaidīja, kamēr laiva piedreifē jahtai pie borta. Viņš bija prom vien dažas stundas, taču uzsmaidīja Zojai tik plati, it kā bulu kuģojis veselu gadu.

-    Atvedu gan majonēzi, gan krējumsieru. Viņš nu gan ir badīgs!

-    Paldies Dievam. Viņš ņaud jau visu ritu, pa laikam uzmetot man ļaunus skatienus un tā atgādinot, ko viņš domā par čārterjahtām, kuru kambīzēs nevar atrast ne kripatiņu krējumsiera.

-    Foksijs Bar and Grill restorānā bija ieslēdzis televizoru. Akciju tirgus vakar nokrities par deviņsimt punktiem, Rajs stāstīja, pasviedis Zojai tauvu. Vajadzēja pārtraukt tirgošanu, un visi krīt panikā. Tavs varonis senators Džeksons Būns uzstājies CNN un stāstījis, kā tas var ietekmēt vēlēšanas.

-    Viņš nav mans varonis, Zoja iebilda un pasmējās. Nu labi, varbūt mazliet.

Pievilcīgo, harismātisko senatoru viņa bija satikusi Votergeitas viesnīcā pagājušā gada martā. Viņi sēdēja trijatā Zoja, Rajs un senators. Rajs atdeva viņam filmu, vēlēdams darīt visu, ko senators uzskatīs par pareizu. Līdz šim gan ziņās par to netika stāstīts, un varbūt tā ari ir labāk.

Senators bija izmantojis savus sakarus, lai svītrotu Raju un Zoju no teroristu sarakstiem. Tas nu vismaz bija izdarīts.

Rajs pasniedza Zojai audekla mugursomu ar pārtikās produktiem un tad uzkapa uz borta.

-    Ka es tev saku, visi salas iedzīvotāji bija pie Foksija un kā pielipuši skatījās televīziju. Es jau bažījos, ka vajadzēs dot Džigeram kukuli, lai viņš atver savu veikalu. Rajs sniedza sievai slapju, skaļu buču uz vaiga. Tātad, mazulīt. Ko ēdīsim pusdienās?

Viņi ēda sviestmaizes ar zivi un majonēzi un izdzēra divus "Pretsāpju līdzekļus" no Foksija bāra, proti, firmas ruma dzērienu, kas esot bīstamāks par narkotikām, kā pats saimnieks mēdza teikt. Pēcpusdienu viņi pavadīja kuģojot Rajs stūrēja ar vienu roku un kaju pirkstiem, bet Zoja iekārtojās viņam azotē pie otra sāna. Ūdens šķita tirkīzzils, debesis skaidras jo skaidras, pūta maigs un silts vējiņš, kas rāmi glāstīja seju.

-    Kamēr tu biji krastā, stāstīja Zoja, piezvanīja Saša Ņikitins. Gribēja tevi izlamāt par to Noriļskas haltūriņu.

Ar Svetlanas un viņas brālēna palīdzību viņi sacerēja pasaciņu, lai izskaidrotu apstākļus, kādos sašauts Rajs, viņam trāpījusi nomaldījusies lode, ko raidījis ziemeļbriežu malumednieks. Policija tādam stāstam neticēja ne sekundi. Beigās Rajs bija piekukuļojis likumsargus, solīdams izmantot savu ietekmi un noorganizēt Noriļskā slavenākās Krievijas popzvaigznes koncertu.

-    Labi, ka neapsolīju viņa uzstāšanos ziemā, Rajs attrauca.

Zoja atsauca atmiņā nežēlīgos mīnus trīsdesmit deviņus grādus Sibīrijā un nodrebēja.

-   Viņš nodeva arī vēsti no tēva. Nematodes tomēr nomirušas, taču trīs reizes pārsniegušas vidējo vecumu. Simt divdesmit piecas dienas. Cilvēku ekvivalentā tas būtu četrsimt gadus ilgs mūžs, ja vien cilvēku DNS baktērijas ietekmē tāpat kā tārpus. Saša arī stāstīja, ka tārpi saglabājuši jaunību, laimē locīdamies līdz pat mūža galam. Ņikitins grib publicēt zinātnisku rakstu, taču baidās, ka neviens viņam neticēs. Zoja pagriezās, lai varētu ieskatīties Rajam acīs. Un viņš mēģinās to replicēt. Uzskata, ka varētu paildzināt cilvēka mūžu līdz simt septiņdesmit pieciem vai pat divsimt gadiem, turklāt bez gēna, kas izraisa vājprātu.

Iegrimusi domās, Zoja pievērsās ikonai, kas bija novietota goda vietā uz plaukta kajītē. Visu, kas bija palicis pāri no kaulu altāra, viņi atkal ielika ikonas slepenajā nodalījumā.

-   Gadsimtu gaitā Glabātājas sargāja altāri no pasaules, jo uzskatīja, ka pasaule nav gatava tādam brīnumam, Zoja teica.

Rajs atglauda vēja sabužinātos matus Zojai no sejas.

-    Tu domā, ka tagad pasaule ir gatava? Es izšķiedu piecpadsmit minūtes sava mūža, lai skatītos uz runājošām galvām, kas pozējot sludina savus svētos viedokļus par milzu grūtībām globālajā ekonomikā. Arkanzasas štata gubernators… varbūt Kentuki štata… vakar pieķerts gultā ar prostitūtu. Kaut kādi terorisd atstājuši spridzekli autobusu pieturā Romā, bet Ziemeļkoreja atkal tiek vicināti zobeni. Cilvēka daba nemainās, Zoja.

-    Laikam jau ne.

Viņa vēroja, kā divas kaijas piķēdamas laižas lejup vakariņās, šķeldamas ūdeni kā asi dunči. Tad viņa nopūtās un atkal iekārtojās Rajam blakus.

To, ka iestājies pārāk ilgs klusums, Zoja aptvēra brīdī, kad Rajs noskūpstīja viņu uz vaiga.

-   Kas notika? Rajs pajautāja.

-    Kad tevi Noriļskā sašāva un es stāvēju pie tavas gultas palātā, prātā man zibēja tikai viena vienīga doma. Proti, es skaudri apzinājos, ka negribu dzīvot bez tevis.

-   Tu gribēji man iebarot kaulu doto eliksīru.

Zoja pamāja. Kakls aizžņaudzās, un augumu pārņēma vienlaikus atvieglojums un negantas bailes. Bailes, ka varbūt vēl kādreiz mūžā nāksies pieņemt tikpat izšķirošu lēmumu.

-   Gribēju to iepilināt intravenozajā sistēmā, taču nepaguvu, jo ienāca ārste. Viņa paziņoja, ka visi dzīvībai svarīgie rādītāji ir uzlabojušies un, viņasprāt, viss būs kārtībā. Es zinu, ka biju apsolījusi… zvērējusi pie savas mīlestības. Taču apziņa, ka es varbūt zaudēšu tevi, pamudinātu mani spert jebkuru soli, pat pārdot savu un tavu dvēseli velnam, lai tikai tu dzīvotu.

-    Es tev neko nepārmetu. Iespējams, ka es rīkotos tieši tāpat. Mēs esam cilvēki, Zoja. Mūsu sirds valda pār prātu un neļauj apdomāt rīcības sekas.

-    Nē, Raj, sekas es apdomāju ļoti rūpīgi. Un atskārtu, ka tobrīd man svarīgs bija tikai viens jautājums. Proti, tu būsi dzīvs vai mirsi.

-   Tad tā varbūt arī ir atbilde. Domā par šo brīdi un to, kas notiek tagad. Saulrietā debesis iekrāsojušās violeti sārtas un oranžas, vējš ir tik maigs un liegs, ka tev sāk sāpēt sirds, un tu guli manās rokās vienā bikini un izskaties daudz bīstamāka par Foksija "Pretsāpju līdzekļiem". Kā tu domā, vai šis bridis liktos tikpat brīnišķīgs, tikpat… es nezinu… tikpat vērtīgs un dārgs, ja mēs zinātu, ka priekšā mums bezgalīgi daudz rītdienu? Ja mēs zinātu, ka piedzīvosim vēl simt triljonus tādu pašu brīžu? Vai tad mums šis bridis šķistu tikpat nenovērtējams?

Rajs pagrieza Zoju tā, lai varētu ieskatīties viņai acīs. Abu skatieni sastapās. Viņa seja pauda mīlestību, un Zoja ļoti labi saprata, ko viņš domājis ar maigumu un liegumu, no kura sāk sāpēt sirds.

-   Manuprāt, dzīve ir lieliska un piepildīta tikai tad, ja tu apzinies, ka reiz nomirsi. Varbūt ar nāvi Dievs mēģināja izjokot cilvēku, taču es uzskatu, ka tā ir ari liela dāvana. Mums ir atvēlēts laiks, un reiz tas beidzas. Un tikai mēs paši varam to aizpildīt ar kaut ko būtisku un īpašu.

Zoja piekļāvās vīram un noskūpstīja viņu uz lūpām. Vispirms maigi kā vējiņš, tad arvien kaislīgāk, uzstājīgāk, dedzīgāk.

Es zinu tikai vienu, Zoja sacīja, kad viņi atrāvās viens no otra. Lai cik dienu mums būtu atvēlēts, es nešķiros no tevis, Raj. Galu galā es esmu Glabātāja.

Filips Kārters

KAULU ALTĀRIS

Redaktore Ingūna Jundze

Korektore Edīte Loze Maketētā js Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

F. Karters

Ka 690 Kaulu altāris/ No angļu vai. tulk. Liene Akmens R., "Apgāds "Kontinents"". 432 lpp.

ISBN 978-9984-35-572-6

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvija aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

/

Content

Kārters Filips Kaulu altāris

Prologs

Glabātāja

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

II baisā slepkavība

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

III mantojums

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

IV dāma

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otra nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astotā nodaļa

Divdesmit devītā nodaļa

Trīsdesmitā nodaļa

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Trīsdesmit otrā nodaļa

V mīkla

Trīsdesmit trešā nodaļa

Trīsdesmit ceturta nodaļa

Trīsdesmit piektā nodaļa

Trīsdesmit sestā nodaļa

Trīsdesmit septītā nodaļa

Trīsdesmit astotā nodaļa

Trīsdesmit devītā nodaļa

četrdesmitā nodaļa

Četrdesmit pirmā nodaļa

Četrdesmit otrā nodaļa

četrdesmit treša nodaļa

VI Altāris

četrdesmit ceturtā nodaļa

četrdesmit piektā nodaļa

Četrdesmit sestā nodaļa

Četrdesmit septītā nodaļa

četrdesmit astotā nodaļa

četrdesmit devītā nodaļa

Piecdesmitā nodaļa

Piecdesmit pirmā nodaļa

Piecdesmit otrā nodaļa

Piecdesmit trešā nodaļa

Piecdesmit ceturtā nodaļa

Piecdesmit piektā nodaļa

Piecdesmit sestā nodaļa

Piecdesmit septītā nodaļa

Piecdesmit astotā nodaļa

Epilogs