Prestons Duglass

Ķeceris

Duglass Prestons

Ķeceris

OGĻGAKTUVES

Pamestas ogļraktuves- kameru sistēmu raktuves ar stabu stiprinājumiem

ASV ASV

Enerģetikas valdības

departaments projekts

.

1

JŪLIJS KENS DOLBIJS STĀVĒJA PIE SAVAS DARBSTACIJAS, viņa gludie pirksti raiti slīdēja pār "Izabellas" vadības paneli. Viņš vilcinājās, izbaudīja šo mirkli, tad atvēra kādu paneļa kastīti un pavilka nelielu sviru.

Nekāds troksnītis, pat klusa sīkoņa neliecināja par to, ka nupat ieslēgts visdārgākais zinātniskais aparāts pasaulē. Vienīgi divsimt jūdžu attālajā Lasvegasā gaisma tik tikko jaušami kļuva blāvāka.

Kamēr "Izabella" iesila, Dolbijs juta grīdu viegli ievibrējamies. Viņš šo iekārtu uztvēra kā sievieti un dažreiz, ļaudams vaļu fantāzijai, to skatīja acu priekšā - slaidu gara auguma sievieti ar muskuļotu muguru, tumšu kā tuksneša nakts, sviedru lāsītēm klātu. "Izabella". Viņš par savām iedomām nevienam nebija stāstījis tas varēja vienīgi izraisīt kolēģu zobgalības. Pārējiem šā projekta zinātniekiem "Izabella" bija priekšmets, nedzīva mašīna, kas radīta noteiktam mērķim. Turpretī Dolbijs paša radītajai aparatūrai allaž cieši pieķērās jau no brīža, kad desmit gadu vecumā no konstruktora detaļām uzmeistaroja savu pirmo radioaparātu. "Freds".

Tā viņš to nosauca. Iedomājoties par "Fredu", viņš iztēlojās druknu, rudmatainu balto vīrieti. Pirmais viņa radītais dators bija "Betija" - viņa iedomās darbīga, prasmīga sekretāre. Dolbijs nevarēja izskaidrot, kāpēc katrs viņa radītais aparāts ieguva tādu vai citādu personību. Tā vienkārši notika.

Tagad šis visjaudīgākais daļiņu paātrinātājs pasaulē… "Izabella".

-    Kā izskatās? - taujāja projekta vadītājs Hazēliuss, pienākdams klāt un saudzīgi uzlikdams roku uz pleca.

-    Murrā kā kaķēns, - Dolbijs attrauca.

-     Tas ir labi. - Hazēliuss iztaisnojās un uzrunāja vienību: - Klausieties visi! Man jums ir kas sakāms.

Iestājās klusums. Projektā nodarbinātie, kas atradās pie savām darbstacijām, atlieca muguras un klausījās. Hazēliuss pārgāja pāri šaurajai telpai un nostājās pie vislielākā plazmas ekrāna. Slaiks, maza auguma, labi kopts un rosīgs ka krātiņā iesprostota ūdele, viņš brīdi staigāja gar ekrānu un tad ar platu, žilbinošu smaidu pagriezās pret padotajiem. Dolbijs nevarēja vien beigt apbrīnot šā cilvēka izstaroto harismu.

-    Mani dārgie draugi, - viņš sāka, pārlaizdams grupiņai tir- kīzzilo acu skatienu. - Ir tūkstoš četri simti deviņdesmit otrais gads. Mēs atrodamies "Santa Maria" priekšgalā un ar skatienu urbjamies apvārsnī. Pēc neilga brīža mūsu acīm pavērsies Jaunās pasaules krasti. Šodien mēs šķērsosim šo nezināmu apvārsni un izkāpsim mūsu pašu Jaunās pasaules krastos.

Viņš iebāza roku dārgajā Chapman somā, ko allaž nēsāja līdzi, izņēma Veuve Cliccļuot pudeli, acīm mirdzot, pacēla to gaisā kā trofeju un ar blīkšķi nolika uz galda.

-   To atkorķēsim mazliet vēlāk, kad spersim kāju uz sauszemes. Šovakar "Izabella" sāks darboties ar pilnu jaudu.

Paziņojumam sekoja klusums. Visbeidzot ierunājās Keita Mersera, projekta vadītāja asistente:

-   Vai tad nebija plānots trīs reizes palaist uz deviņdesmit piecu procentu jaudu?

Hazēliuss smaidīdams pagriezās pret sievieti. - Man trūkst pacietības. Tev ne?

Mersera atglauda spīdīgos, tumšos matus. - Ja nu uzduramies nezināmai rezonansei vai izraisām miniatūru melno caurumu?

-   Tavi aprēķini liecina, ka šāda iespējamība ir viena no kvad- riljona.

-    Mani aprēķini var būt kļūdaini.

-   Tie nekad nav bijuši kļūdaini, - Hazēliuss pasmaidīja un pievērsās Dolbijam. - Kā jums liekas - vai iekārta ir gatava?

-   Sasodīts, zināms, ka ir!

Hazēliuss paplēta rokas. - Nu tad?

Visi lūkojās cits citā. Vai riskēt? Visbeidzot klusēšanu pārtrauca krievu programmētājs Volkonskis, uzsaukdams:

-   Jā, laižam vaļā!

Viņš uzsita pārsteigtajam Hazēliusam pa pacelto plaukstu, un visi sāka pliķēt cits citam pa muguru, spiest rokas un apskauties gluži kā basketbolisti pirms mača.

2

BIJA AIZRITĒJUŠAS PIECAS STUNDAS un izdzertas tikpat krūzes sliktas kafijas. Dolbijs stāvēja pie liela plakanā ekrāna. Tas bija tumšs - vielas un antivielas protonu kūļi vēl nebija savirzīti klāt viens otram. Kamēr palielināja jaudu un atdzesēja "Izabellas" supravadītāju elektromagnētus, lai varētu novadīt nepieciešamos ārkārtīgi lielos strāvas apjomus, pagāja vesela mūžība. Pēc tam diezgan ilgu laiku prasīja stara spožuma palielināšana ik pa pieciem procentiem, staru fokusēšana un pielāgošana, supravadītāju magnētu pārbaude un dažādu pārbaudes programmu izpilde pirms jaudas palielināšanas par kārtējiem pieciem procentiem.

-   Jauda - deviņdesmit procentu, - Dolbijs skanīgi pavēstīja.

-    Kristus vārdā, nolāpīts! - kaut kur aiz muguras iesaucās Volkonskis un ieblieza Sunbeam kafijas automātam tā, ka tas nograbēja kā Dzelzs Malkascirtējs. - Jau tukšs!

Dolbijs apspieda smaidu. Šo divu nedēļu laika, kamēr viņi atradās šajā plakankalnē, Volkonskis bija izrādījies īsts prātvēders. Sakumpis, noskrandis eiropietis ar gariem, taukainiem matiem, ieplīsušu tenisa kreklu un plānu bārdas skrandiņu pie zoda. Puisis drīzāk atgādināja narkomānu, nevis ģeniālu programminže- nieri. Taču tā izskatījās daudzi šā amata pārstāvji.

Pulkstenis turpināja vienmērīgi tikšķēt klusumā.

-    Kūļi savirzīti un nostādīti, - paziņoja Reja Čena. - Spožums četrpadsmit triljoni elektronvoltu.

-    "Izabella" darbojas labi, - Volkonskis piebilda.

-    Mums visas sistēmas funkcionē, - atsaucās Cečīni, daļiņu fiziķis.

-   Drošība, mister Vord lo?

No apsardzes posteņa atsaucās vecākais izlūkdienesta virsnieks Vordlo:

-   Tikai kaktusi un koijoti, ser!

-    Lieliski, - teica Hazēliuss. - Ir laiks.

Viņš ieturēja teatrālu pauzi.

-    Ken, salaid kūļus kopā!

Dolbijs manīja sirdi salecamies. Ar saviem zirnekļa kājām līdzīgajiem pirkstiem viņš noglauda sviras un pieregulēja tās liegi kā pianists. Pēc tam viņš, klikšķinot pa klaviatūru, ievadīja vairākas komandas.

-    Nodibināts kontakts!

Lielie, plakanie ekrāni visriņķī piepeši atdzīvojās, gaisā ievirmojās dziedoša sanoņa, kas šķita plūstam no visām pusēm, bet tās avots nebija nosakāms.

-    Kas tad tas? - Mersera satraukta jautāja.

-   Triljons daļiņu, kas traucas cauri detektoriem, rada zināmu vibrāciju, - norādīja Dolbijs.

-   Ak kungs, izklausās kā monolīts filmā "2001".

Volkonskis ieūjinājās kā pērtiķis. Neviens nelikās to dzirdam.

Uz vidējā paneļa parādījās attēls - vizualizētājs. Dolbijs kā apburts blenza tajā. Tas izskatījās pēc milzīga zieda - no punkta pašā vidū izpletās mirguļojošas, krāsainas švīkas, kas locījās un šaudījās, it kā pūlēdamās izrauties no ekrāna. Viņš stāvēja un kā apburts nespēja atraut acis no šā žilbinošā skaistuma.

-   Kontakts nodibināts veiksmīgi, - bilda Reja Čena. - Stari nostādīti un pieregulēti. Dieviņ tētīt, ideāls stāvoklis.

Atskanēja ovācijas, šur tur kāds aplaudēja.

-    Dāmas un kungi, esiet sveicināti Jaunās pasaules krastos, - ierunājās Hazēliuss un norādīja uz vizualizētāju. - Jūs savā priekšā redzat enerģijas blīvumu, kāds Visumā nav novērots kopš Lielā sprādziena. - Viņš pagriezās pret Dolbiju. - Ken, lūdzu, palielini jaudu ik pa procentam līdz deviņdesmit deviņiem procentiem.

Ēteriskā sīkoņa kļuva mazliet skaļāka, kad Dolbijs ķērās pie klaviatūras.

-    Deviņdesmit seši, - viņš pavēstīja.

-   Spožums - septiņpadsmit, komats, četri triljoni elektronvoltu, - ziņoja Čena.

-   Deviņdesmit septiņi… Deviņdesmit astoņi…

Vienība iegrima saspringtā klusumā, ko pārtrauca vienīgi zu- mēšana, kas piepildīja pazemes galveno telpu; sajūta bija tāda, it kā kalns visapkārt būtu sācis dziedāt.

-   Stari ir fokusēti, - Čena sacīja. - Spožums - divdesmit divi triljoni elektronvoltu.

-    Deviņdesmit deviņi.

"Izabellas" sīkšana kļuva spalgāka, tīrāka.

-   Vienu mirkli! - iesaucās Volkonskis, salīcis pār superdatora darbstaciju. - "Izabella" ir… lēna.

Dolbijs apcirtās.

-   Iekārtai nav nekādas vainas. Noteikti kārtējā kļūme programmatūrā.

-    Programmatūrā nav problēmu, - Volkonskis atcirta.

-   Iespējams, vajadzētu apstāties, - Mersera ierosināja. - Vai ir kāda liecība par miniatūru melno caurumu rašanos?

-    Nav, - Čena attrauca. - Nav nekādās Houkinga radiācijas pēdas.

-    Deviņdesmit deviņi, komats, pieci, - Dolbijs sacīja.

-    Redzu lādētu daļiņu plūsmu, divdesmit divi, komats, septiņi triljoni elektronvoltu, - Čena norādīja.

-    Kāda tipa? - taujāja Hazēliuss.

-   Rezonanse nav zināma. Paskatieties paši.

Abpus ziedam uz vidējā ekrāna bija izveidojušās sarkanas daivas, kas atgādināja traka klauna ausis.

-   Grūti izkliedējama, - sprieda Hazēliuss. - Varbūt gluoni. Tās var būt Kalucas-Kleina gravitonu pēdas.

-    Nu nē! - Čena nepiekrita. - šādā spožumā tas nav iespējams.

-   Deviņdesmit deviņi, komats, seši.

-   Gregorij, es uzskatu, ka mums jāaptur jaudas palielināšana, - Mersera iejaucās. - Pārāk daudz notiek vienlaikus.

-   Tas, ka mēs novērojam nepazīstamas rezonanses, ir tikai dabiski, - ierunājās Hazēliuss. Viņa balss nebija skaļāka par citām, taču nez kāpēc bija dzirdama vislabāk. - Mēs esam ielauzušies nezināmā teritorijā.

-    Deviņdesmit deviņi, komats, septiņi, - Dolbijs skaļi uzsauca. Paša radītajai iekārtai viņš uzticējās pilnībā. Viņš varētu tās jaudu palielināt līdz simts procentiem un vēl vairāk, ja nepieciešams. No domas, ka šajā pašā brīdī "Izabellas" elektrības patēriņš ir ceturtā daļa no Hūvera dambja elektrostacijas saražotā daudzuma viņam pārskrēja līksmas tirpas. Tāpēc iekārtu darbināja nakts vidū, kad elektrību apkaimē patērēja vismazāk.

-   Deviņdesmit deviņi, komats, astoņi.

-    Šeit ir kāda vērienīga nezināma mijiedarbība, - neatlaidās Mersera.

-   Kas par lietu, maita! - Volkonskis uzbrēca datoram.

-    Es jums saku, mēs bakstām pirkstu Kalucas-Kleina telpā, - apgalvoja Čena. - Neiedomājami!

Uz lielā, plakanā ekrāna vienlaikus ar ziedu parādījās arī snie- dziņam līdzīga ņirba.

-    "Izabella" uzvedas dīvaini, - sprieda Volkonskis.

-    Kā tā? - Hazēliuss taujāja no sava posteņa komandtiltiņa vidu.

-   Kaut kas neiet, kā nākas.

Dolbijs pārgrieza acis. Volkonskis bija tīrā sodība. - Manā paneli visas sistēmas darbojas.

Volkonskis drudžaini klabināja taustiņus, tad izlamājās krieviski un uzplāja ar plaukstu pa monitora augšu.

-   Gregorij, vai tiešām nevajadzētu samazināt jaudu? - Mersera neatkāpās no savas prasības.

-   Vēl vienu minūti, - Hazēliuss neatlaidās.

-   Deviņdesmit deviņi, komats, deviņi, - Dolbijs nolasīja. Pēdējo piecu minūšu laikā telpā bija pagaisusi parastā miegainība un valdīja ellīgs saspringums. Tikai Dolbijs palika mierīgs.

-    Es piekrītu Keitai, - Volkonskis ierunājās. - Man nepatikt, kā "Izabella" uzvedas. Sāksim izslēgšanas procedūru.

-    Es uzņemos pilnu atbildību, - pieteicās Hazēliuss. - Viss ir normas robežās. Droši vien nelaime tāda, ka datu plūsma - desmit terabitu sekundē - sāk spraukties rīklē.

-    Rīklē? Ko nozīmē - spraukties rīklē?

-    Jauda - simts procentu, - sacīja Dolbijs, viņa rimtajā balsī ieskanējās neslēpts apmierinājums.

-   Stara spožums - divdesmit septiņi, komats, viens astoņi divi astoņi triljoni elektronvoltu.

Datoru monitorus pildīja ņirba. Dziedošā dūkoņa skanēja visā telpā kā balss no viņpasaules. Zieds vizualizētajā locījās un pletās. Tā vidū parādījās melns punktiņš - kā sprauga.

-   Oho! - iesaucās Čena. - Zūd visi nulles koordinātas dati!

Zieds mirguļoja. Tam cauri šāvās tumšas švīkas.

-   Vājprāts! - Čena nerimās. - Es nejokoju! Dati izgaist!

-   Nav iespējams, - Volkonskis iebilda. - Dati neizgaist. Izgaist daļiņas.

-    Liecies mierā! Daļiņas nevar izgaist.

-    Es nejokoju! Daļiņas izgaist.

-   Kāda programmatūras kļūme? - Hazēliuss jautāja.

-    Nav programmatūras kļūmes! - Volkonskis skaļi atcirta. - Aparatūras kļūme!

-   Ej dillēs, - Dolbijs noburkšķēja.

-   Gregorij, "Izabella", iespējams, plēš nost membrānu, - Mersera norādīja. - Es nudien domāju, ka tūlīt pat jāsamazina jauda.

Melnais punktiņš auga, izpletās un sāka nomākt attēlu uz ekrāna. Gar tā malām mežonīgi mirguļoja spilgtas krāsas.

-   Kaut kādi ārprātīgi skaitļi! - Čena iesaucās. - Tieši pie nulles koordinātas sākusies spēcīga telpas un laika deformācija. Kaut kas līdzīgs singularitātei. Man liekas, mēs radām melno caurumu.

-   Tas nav iespējams, - iejaucās Alans Edelšteins, projekta matemātiķis, paceldams galvu telpas stūrī, kur visu šo laiku stāvēja, noliecies pār darbstaciju. - Nav nekādu Houkinga radiācijas pazīmju.

-    Es zvēru pie Dieva! - Čena skaļi, iecirtīgi atmeta. - Mēs izraujam caurumu telpā un laikā!

Ekrānā, kurā bija redzams programmas kods reālā laikā, simboli un cipari šaudījās kā ātrvilciens. Uz lielā ekrāna mirguļojošais zieds bija pazudis, tā vietā melnēja tukšums. Pēkšņi šajā tukšumā kaut kas sakustējās - rēgaini kā sikspārnis. Dolbijs izbrīnīts blenza tajā.

-   Nolādēts, Gregorij, samazini jaudu! - Mersera sauca.

-     "Izabella" neļauj ievadīt datus! - Volkonskis auroja. - Es zaudēju pamata programmu!

-    Turieties vēl kādu brīdi, lai varam noskaidrot, kas īsti notiek, - Hazēliuss lūdza.

-   Nav! "Izabellas" nav! - iesaucās krievs, pasvieda rokas gaisā un atzvēlās krēslā ar riebuma pilnu izteiksmi kalsnajā sejā.

-   Man uz paneļa viss notiek, - Dolbijs aizrādīja. - Nav šaubu, ka mums gadījusies apjomīga programmatūras avārija.

Viņš pievērsās vizualizētajam. Tukšumā veidojās kāds attēls, tik dīvains un skaists, ka viņš iesākumā pat īsti to nepiefiksēja. Zinātnieks pavērās apkārt, taču izrādījās, ka pārējie bija iegrimuši katrs savā datorā un uz ekrānu neskatījās.

-    Klau, atvainojiet! Vai kāds saprot, kas redzams ekrānā? - Dolbijs taujāja.

Neviens neatbildēja. Neviens nepacēla acis. Visi drudžaini rosījās. Aparāts uzņēma dīvainu dziedošu noti.

-    Es esmu tikai inženieris, - Dolbijs ierunājās. - Varbūt kāds no jums, teorijas ģēnijiem, zinās, kas tas īsti ir? Alan, vai tas ir… normāli?

Alans Edelšteins izklaidīgi pacēla galvu no darbstacijas. - Kādi nejauši radīti dati.

-    Kā tie var būt nejauši? Tiem ir noteikts apveids!

-    Dators nobrucis. Tie var būt tikai nejauši dati, nekas cits.

-   Man neliekas, ka tas varētu būt kas nejaušs. - Dolbijs uzmanīgi lūkojās ekrānā. - Tas kustas. Es zvēru, tur kaut kas ir. Tas izskatās gandrīz vai dzīvs, it kā pūlētos izrauties. Gregorij, tu redzi?

Hazēliuss pacēla galvu, paskatījās uz vizualizētāju un sastinga. Sejā uzplauka pārsteigums. Viņš pagriezās.

-   Reja? Kas vizualizētajā īsti notiek?

-   Nav ne jausmas. No detektoriem saņemu vienmērīgu sakarīgu datu plūsmu. Spriežot pēc tā, "Izabella" nemaz nav nobrukusi.

-    Kā tu izskaidrotu to, kas redzams ekrānā?

Čena pacēla galvu un iepleta acis. - Johaidī! Neko nesaprotu.

-   Tas kustas, - Dolbijs rādīja. - It kā celtos augšup.

Detektori iedziedājās, un visu telpu piepildīja to spalgā sīkšana.

-    Rej, tie ir atkritumdati, - Edelšteins neatlaidās. - Dators ir nobrucis - tas nevar būt nekas īsts.

-    Es nemaz neesmu tik pārliecināts, ka tie ir atkritumdati, - Hazēliuss attrauca, cieši raugoties ekrānā. - Maikl, kādas ir tavas domas?

Daļiņu fiziķis kā nohipnotizēts blenza ekrānā. - Pilnīgi nesaprotami. Neviena krāsa, neviens apveids neatbilst daļiņu enerģijām, lādiņiem un grupām. Tas pat nav radiāli nocentrēts nulles koordinātā; tas izskatās pēc savāda, magnētiski saistīta plazmas mākoņa.

-    Es jums saku, - Dolbijs atkārtoja, - tas kustas, tas tiecas ārā. Tas ir kā… Ak, kungs, kas tas īsti ir?

Viņš aizžmiedza acis, cenzdamies atgaiņāt noguruma izraisīto smeldzi. Varbūt viņam tikai rādās. Atvēris acis, viņš tomēr ieraudzīja to pašu - un tas pletās aizvien platāks.

-   Slēdziet ārā! Nekavējoties slēdziet "Izabellu" ārā! - Mersera sauca.

Piepeši ekrāns pildījās ar ņirbu un izdzisa, palikdams pilnīgi melns.

-   Velns parāvis! - Čena kliedza, mežonīgi klabinādama taustiņus. - Man zūd jebkāda pieeja.

Ekrāna vidū nesteidzīgi iegaismojās viens vārds. Zinātnieki klusējot to vēroja. Pat Volkonskis, kurš vel pirmīt satraukumā bija pacēlis balsi, aprāvās pusvārdā. Neviens nekustējās.

Volkonskis iesmējās saspringtus, spiedzīgus smieklus, tie skanēja histēriski un izmisīgi.

Dolbijā spēji uzvirmoja dusmas. - Kuces dēls tāds, tu to izdarīji?!

Volkonskis papurināja galvu, sašūpodams taukainās pinkas.

-   Tev tas šķiet smieklīgi? - Dolbijs noprasīja un, rokas dūrēs sažmiedzis, cēlās no krēsla. - Tu uzlauz četrdesmit miljardus vērtu eksperimentu un tagad ņirdz mums sejā?

- Es nekur nav ielauzies, - Volkonskis atbrēca, noslaucīdams lūpas. - Tu aizver muti.

Dolbijs pagriezās pret zinātnieku grupiņu. - Kurš to izdarīja? Kurš sačakarēja "Izabellu"?

Viņš pievērsās vizualizētajam un skaļi nolasīja tur redzamo vārdu - izspļāva to nevaldāmās dusmās

sveicieni

Dolbijs atkal pagriezās pret pārējiem. - Es nositīšu to mērgli, kas to izdarījis.

3

SEPTEMBRIS VAIMENS FORDS PĀRLAIDA SKATIENU doktora Stentona Lokvuda Trešā, Savienoto Valstu prezidenta padomnieka zinātnes jautājumos, kabinetam, kas atradās Septiņpadsmitajā ielā. Ilgā darba pieredze Vašingtonā Fordam apliecināja - kabineti iekārtoti tā, lai iespējami daudz vēstītu par tā īpašnieka personības daļu, kas redzama visiem, fasādi, taču vienmēr bija rodams arī kāds iekšējai būtībai raksturīgs noslēpums. Fords vērās apkārt šā noslēpuma meklējumos.

Šādu kabineta iekārtojumu Fords bija saīsināti nodēvējis par SIVC - Svarīgs, Ietekmīgs Vašingtonas Cilvēks. Senlietas, sākot no Napoleona laika galda, kas bija tikpat liels un neglīts kā Hummer apvidus auto, un beidzot ar franču apzeltīto portiko pulksteni un mīksto Sultanabādas paklāju uz grīdas. Viss šeit bija autentisks un kvalitatīvs. Nekā tāda, kas nebūtu maksājis veselu bagātību. Un, protams, neiztrūkstošā savas varenības izrādīšana - pie sienas izliktie ierāmētie diplomi, balvas un fotogrāfijas, kurās kabineta īpašnieks redzams kopā ar prezidentiem, vēstniekiem un kabineta locekļiem.

Stentons Lokvuds vēlējās pasaules acīs izskatīties ietekmīgs, turīgs vīrs, ievērojams ar savu varenību un diskrētumu. Taču Fords te redzēja tikai viņa pūliņu drūmo rezultātu. Šis vīrs nelokāmi tiecās būt tāds, kāds nebija.

Lokvuds pagaidīja, līdz apmeklētājs apsēžas, un pats ieslīga klubkrēslā, kas atradās kafijas galdiņa pretējā pusē, tad sakrustoja kājas un pārlaida garu, baltu plaukstu pār gabardīna biksēm, nogludinot krokas.

-    Iztiksim bez parastajām Vašingtonas formalitātēm, - viņš piedāvāja. - Mani sauc Stens.

-   Vaimens. - Fords iekārtojās krēslā un nopētīja Lokvudu. Tas bija apmēram četrdesmit astoņus gadus vecs izskatīgs vīrietis ar frizūru, kas izmaksājusi vismaz simts dolāru; ogļu melnais uzvalks glīti piegulēja sporta nodarbībās rūdītam augumam. Visticamāk, aizraujas ar skvošu. Arī no fotogrāfijas, kas atradās uz rakstāmgalda un kurā bija redzama simpātiska māte ar trim gaišmatainiem bērniem, dvesa tāds pats bezpersoniskums kā no finanšu pakalpojumu sludinājuma.

-   Tā, - noteica Lokvuds tonī, kas liecināja, ka tikšanās ir krietni pavirzījusies uz priekšu. - Esmu par jums, Vaimen, dzirdējis lieliskas atsauksmes no jūsu bijušajiem darbabiedriem Lenglijā. Jūsu aiziešana tur izraisījusi vispārēju nožēlu.

Fords palocīja galvu.

-   Tad tā briesmīgā nelaime… Izsaku jums visdziļāko līdzjūtību par sievas bojāeju.

Fords ar pūlēm piespieda sevi nesaspringt no galvas līdz kājām. Viņš tā arī nebija sapratis, kā reaģēt uz to, ka cilvēki piemin viņa mirušo sievu.

-   Man teica, ka jūs esat vairākus gadus dzīvojis klosterī.

Fords gaidīja turpinājumu.

-    Mūka dzīve jums nebija pa prātam.

-   Tikai īpaši cilvēki spēj būt mūki.

-   Tā nu jūs atstājāt klosteri un sākāt pašreizējo nodarbošanos.

-    Kaut kā taču jāpelna iztika.

-    Ir bijušas kādas interesantas lietas?

-   Nav nevienas. Es tikai nupat atvēru biroju. Jūs esat mans pirmais klients - ja vien par to ir runa.

-    Ir gan. Man jums paredzēts kāds sevišķs uzdevums, pie kura jāķeras klāt nekavējoties. Tas ilgs desmit dienas, augstākais - divas nedēļas.

Fords pamāja.

-   Tomēr esmu spiests uzreiz pieminēt kādu āķi. Tiklīdz būšu šo uzdevumu jums aprakstījis, jūs vairs nedrīkstēsiet no tā atteikties. Tas veicams Savienoto Valstu teritorijā, tas nav riskants un, pēc manām domām, nav īpaši grūts. Bet jūs nedrīkstat nevienam par to stāstīt arī tad, ja gūsiet panākumus, tādējādi tas diemžēl nav paredzēts jūsu CV spodrināšanai.

-   Atalgojums?

-   Simts tūkstoši dolāru uz rokas plus oficiāla G-ll alga atbilstoši uzdevuma slepenībai. - Viņš parāva augšup uzaci. - Vai gribat dzirdēt vairāk?

Fords nevilcinājās. - Runājiet.

-    Lieliski. - Lokvuds izvilka kādu mapi. - Redzu, ka jums ir antropoloģijas bakalaura grāds, ko esat ieguvis Hārvardā. Mums tieši antropologs ir vajadzīgs.

-    Baidos, ka tādā gadījumā jūs esat nošāvuši garām. Tas ir tikai bakalaura grāds. Pēc tam es iestājos Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā un ieguvu doktora grādu kibernētikā. Mans darbs CIP galvenokārt bija saistīts ar kriptogrāfiju un datoriem. Antropoloģiju esmu atstājis tālu pagātnē.

Lokvuds pavēcināja roku, lampas gaismā pamirdzēja viņa Prinstonas universitātes absolventa gredzens. - Tas nav būtiski. Vai esat dzirdējis kaut ko par, hmm… projektu "Izabella"?

-   Gandrīz neiespējami par to neko nezināt.

-   Tādā gadījumā atvainojos jau iepriekš, ja pastāstīšu jums to, ko jau zināt. Projekts "Izabella" tika pabeigts pirms vairāk nekā diviem mēnešiem, un tā izmaksas bija četrdesmit miljardi dolāru. "Izabella" ir otrās paaudzes supravaditaju elementārdaļiņu su- perpaātrinātājs. Tā mērķis ir iztaustīt Lielā sprādziena enerģijas līmeņus un izpētīt dažas trakas enerģijas iegūšanas idejas. Šis projekts ir mūsu prezidenta luteklis, šveicieši nesen pabeidza lielo hadronu pretkūļu paātrinātāju, un viņš grib, lai Amerika saglabā līderpozīcijas elementārdaļiņu fizikas jomā.

-    Dabiski.

-      Līdzekļu iegūšana "Izabellas" radīšanai nebija nekāds smiekla darbs. Kreisie uzstāja, ka nauda pirmām kārtām jātērē klibajiem un slimajiem. Labējie īdēja, ka tā ir kārtējā milzīgā valdības ierosinātā naudas šķiešanas programma. Prezidents izstūrē- ja projektu starp Scillu un Haribdu, izgrūda "Izabellu" cauri Kongresam un uzraudzīja līdz pat brīdim, kad to pabeidza. Viņš to uzskata par savu mantojumu un gaužām vēlas panākt, lai tas darbojas nevainojami.

-   Neapšaubāmi.

-     "Izabella" principā ir apaļš tunelis, kas atrodas trīssimts pēdu zem zemes un met četrdesmit septiņas jūdzes garu apli, kurā protoni un antiprotoni riņķo pretējos virzienos gandrīz gaismas ātrumā. Kad daļiņām liek sadurties, tās izdala tādu enerģijas līmeni, kāds nav pieredzēts kopš laikiem, kad izplatījums bija miljono daļu sekundes vecs.

-    Iespaidīgi.

-    Mēs atradām ideāli piemērotu vietu Sarkanajā galdkalnā - piecsimts kvadrātjūdžu platu plakankalni navahu indiāņu rezervātā, ko sargā divtūkstoš pēdu augstas klintis un izrobo pamestas ogļraktuves, kuras pārtapa pazemes bunkuros un tuneļos. ASV valdība īrē šo zemes platību un maksā navahu cilts vadībai, kas atrodas Arizonas pilsētiņā Vindourokā, sešus miljonus gadā. Šāda vienošanās pilnībā apmierināja abas iesaistītās puses.

Sarkanais galdkalns ir neapdzīvots, un uz to ved tikai viens ceļš. Netālu no galdkalna pamatnes ir izvietojušās dažas navahu indiāņu pilsētiņas. Tajās mītošie cilvēki piekopj savai tautai raksturīgu dzīvesveidu - daudzi joprojām sazinās navahu valodā un pārtiek no aitu ganīšanas, paklāju aušanas un rotaslietu meistarošanas. Tā, tas būtu ievads.

Fords palocīja galvu.

-    Un konflikts?

-    Dažas pēdējās nedēļas kāds pašpasludināts šamanis kūda ļautiņus pret "Izabellu", izplata baumas un nepatiesību. Viņa teiktais kritis auglīgā augsnē. Jūsu uzdevums ir tikt ar šo problēmu galā.

-    Ko šajā saistībā dara navahu cilts vadība?

-   Neko. Navahu cilts vadībai ir niecīga vara. Agrāko cilts virsaiti iesēdināja par līdzekļu piesavināšanos, un jaunais nule stājies viņa vietā. Jums ar šo šamani jātiek galā vienam pašam.

-   Pastāstiet par viņu.

-   Viņu sauc Bigejs, Nelsons Bigejs. Par viņa vecumu nav ziņu - mums neizdevās sadzīt pēdas šā cilvēka dzimšanas apliecībai. Viņš apgalvo, ka projekts "Izabella" apgāna senas kapuvietas, ka Sarkanajā galdkalnā joprojām tiek ganītas aitas un tā tālāk. Viņš organizē protesta akciju, kurā piedalīsies jātnieki. - Lokvuds izcēla no kādas mapes apbružātu reklāmas lapiņu. - Te ir kāds viņa izplatīts paziņojums.

Nekvalitatīvajā kopētajā attēlā bija redzams vīrietis zirga mugurā un ar plakātu rokā.

JĀSIM UZ SARKANO GALDKALNU! APTURĒSIM "IZABELLU"!

14. un 15. SEPTEMBRĪ.

Aizsargāsim Dine Bikeyah, Tautas zemi! Dzilth Chii, Sarkanajā galdkalnā, mīt svētā Putekšņu radība, kas dāvā mums ziedus un sēklas. "IZABELLA" tai ir kā nāvējoša brūce, kas izdala radiāciju un saindē Dabas māti.

Pievienojieties jājienam uz Sarkano galdkalnu! Tiekamies 14. septembrī deviņos no rīta pie Blūgepas biedrības nama, un jāsim pa Renesceļu līdz vecajai Nakajas klints tirgotavai. Pārlaidīsim nakti sviedrēša- nās pirtiņā[1] pie nakajas klints un veiksim Svētīšanas ceļa ceremoniju.

Atgūsim zemi ar lūgšanām.

-Jūsu uzdevums ir pievienoties zinātnieku komandai kā antropologam un nodibināt saikni ar vietējiem, - Lokvuds klāstīja. - Uzklausiet viņu rūpes. Iedraudzējieties ar ļautiņiem, nomieriniet viņus.

-   Ja tas neizdodas?

-   Neitralizējiet Bigeja ietekmi.

-Kā?

-   Izrociet kādu nepatīkamu noslēpumu no viņa pagātnes, piedzirdiet viņu, nofotografējiet viņu gultā kopā ar mūli - man alga viena.

-    Es to uzskatīšu par vārgu mēģinājumu pajokot.

-   Jā, jā, skaidra lieta. Jūs esat antropologs, un jums būtu jāzina, kā ar šādiem cilvēkiem apieties. - Lokvuda smaids bija sājš, vienaldzīgs.

Iestājās klusums. Visbeidzot Fords jautāja:

-    Kāds ir īstais uzdevums?

Lokvuds salika kopā pirkstus un paliecās uz priekšu. Smaids kļuva platāks.

-    Izdibiniet, kas tur patiesībā notiek.

Fords nogaidīja.

-    Antropoloģijas būšana ir tikai aizsegs. īstajam uzdevumam jāpaliek visstingrākajā slepenībā.

-   Skaidrs.

-    "Izabellai" vajadzēja būt noregulētai un darba kārtībā jau pirms astoņām nedēļām, taču zinātnieki vēl aizvien ņemas ap to. Nevarot, kā nākas, iedarbināt. Met visādus aizbildinājumus - te kļūme programmatūrā, te sliktas magnētiskās spoles, te jumts tek, te troses pārrautas, te nedienas ar datoriem. Viss, ko vien var iedomāties. Sākumā es šiem ieganstiem ticēju, taču tagad ir radusies pārliecība, ka man pūš miglu acīs. Manuprāt, projektā kaut kas nogājis greizi, un es domāju, viņi neatklāj, kas patiesībā atgadījies.

-   Pastāstiet par tiem, kas tur strādā.

Lokvuds atgāzās krēslā un dziļi ievilka elpu.

-     Kā jūs noteikti zināt, projekta "Izabella" radītājs ir fiziķis Gregorijs Norts Hazēliuss. Viņš vada paša rūpīgi izraudzīto zinātnieku grupiņu. Labākie un gaišākie Amerikas prāti. Viņu lojalitāti pārbaudīja FIB, tāpēc šajā jautājumā šaubām nevajadzētu būt. Turklāt projektā piedalās arī Enerģētikas departamenta nozīmēts vecākais izlūkdienesta virsnieks un psihologs.

-   Enerģētikas departaments? Kas tam kopīgs ar šo projektu?

-   Viens no svarīgākajiem projekta "Izabella" pētījumu mērķiem ir meklēt jaunas, agrāk grūti iedomājamas enerģijas formas - sakausējumus, miniatūrus melnos caurumus, vielu-antivielu. Formāli par projektu ir atbildīgs Enerģētikas departaments, lai gan - ja atjauts būt vaļsirdīgam - patlaban galvenais esmu es.

-   Un kāda ir psihologa loma?

-    Te ir zināma līdzība ar Manhetenas projektu - tas atrodas nomaļā vietā, spēcīgi apsargāts, jāstrādā garas stundas, ģimenes locekļi netiek ielaisti, šajā vidē valda milzīgs sasprindzinājums. Gribējām būt droši, ka neviens nesadomā nojūgties.

-   Saprotams.

-    Pirms desmit nedēļām projekta grupa devās turp ar mērķi iedarbināt "Izabellu". Šim nolūkam bija atvēlētas ne vairāk kā divas nedēļas. Taču viņi joprojām noņemas ar to pašu.

Fords pamāja.

-   Taču darbodamies viņi nodedzina ellīgi daudz strāvas - jaudas kulminācijas laikā "Izabella" noēd tik daudz elektrības, cik patērē vidēja lieluma pilsēta. Laiku pa laikam tas sasodītais aparāts iet uz simts procentu jaudu, taču man tik un tā cenšas iegalvot, ka tas nedarbojas. Kad mēģinu izklaušināt Hazēliusu sīkāk, viņam uz visu ir gatava atbilde. Viņš apbur sarunu biedru, gvelž, līdz vārna norunāta nost no koka. Tomēr es manu, ka projektā kaut kas nav kārtībā un zinātnieki to slēpj. Tā var būt kāda kļūme ar aparatūru vai programmatūru, vai arī diezin kāda cilvēciska nelaime. Taču tā ieradusies pagalam nepiemērotā brīdī. Jau ir septembris. Pēc diviem mēnešiem ir prezidenta vēlēšanas. Velnišķīgi nepiemērots brīdis skandālam.

-   Kāpēc tas nosaukts par "Izabellu"?

-    Tā to nodevēja galvenais inženieris Dolbijs, projektēšanas vienības vadītājs. Iesauka pielipa - skan krietni jaukāk nekā oficiālais nosaukums SESII. Iespējams, par Izabellu sauc viņa draudzeni vai kādu citu tuvu sievieti.

-   Jūs pieminējāt vecāko izlūkdienesta virsnieku. Kāda ir viņa pagātne?

-   Sauc viņu Tonijs Vordlo. Bijušais īpašo uzdevumu vienības kaujinieks, ar izcilību nodienējis Afganistānā, tad pievienojies Enerģētikas departamenta Izlūkdatu dienestam. Pirmšķirīgs darbinieks.

Fords brīdi padomāja un ierunājās:

-    Es tomēr neesmu pārliecināts, Sten - kas īsti liek domāt, ka jums nestāsta patiesību? Varbūt projektu patiešām piemeklējušas visas tās nelaimes.

-   Vaimen, man pieder vislabāk noregulētais sliktu smaku mērītājs šajā pilsētā, un es jums saku - no Arizonas vis neplūst nekāds Chatiel Nr. 5. - Viņš paliecās uz priekšu. - Kongresmeņi abās pusēs jau asina garos dunčus. Pirmajā raundā viņi zaudēja. Un tagad jūt, ka tuvojas otrais.

-    Tipiskas Vašingtonas izdarības - vispirms uzbūvēt iekārtu par četrdesmit miljardiem dolāru un tad nogriezt tai ekspluatācijas budžetu.

-   Tur jums taisnība, Vaimen. Vienīgā šīs pilsētas konstante ir tās tieksme uz plānprātību. Jūsu uzdevums ir izdibināt, kas īsti tur notiek, un ziņot man personiski. Tas ari viss. Nesāciet rīkoties uz savu roku. Tālāk mēs darbosimies šepat.

Viņš piegāja pie rakstāmgalda, izņēma no atvilktnes kaudzīti dosjē un noplaukšķināja uz galda blakus tālrunim. - Katrā ir informācija par vienu zinātnieku. Slimību vēstures, psiholoģiskie testi, reliģiskā pārliecība, pat sānsoļi. - Viņš skumji pasmaidīja. -Tās apkopojusi Nacionālā drošības pārvalde, un jūs pats zināt, cik apskaužami rūpīgi tā strādā.

Fords paņēma vienu dosjē no kaudzītes un atvēra to. Viņam pretī raudzījās pie lapas piesprausta Gregorija Norta Hazēliusa fotogrāfija. Vīrieša spoži zilajās acīs zaigoja mīklains, uzjautrināts skatiens.

-    Hazēliuss… Jūs esat ar viņu pazīstams personiski?

-   Jā, - Lokvuds pieklusināja balsi. - Un es gribu jūs… brīdināt saistībā ar viņu.

-Kā tā?

-   Viņam piemīt paradums koncentrēties uz kādu, apžilbināt šo cilvēku, likt viņam justies īpašam. Viņa prāts kūsā ar tādu neaptveramu intensitāti, ka, šķiet, apbur cilvēkus. Pat viņa visnevērīgākie izteicieni liekas slēptu nozīmju piesātināti. Esmu redzējis, kā viņš norāda uz pavisam parastu, ķērpjiem noaugušu akmeni un uzbur neikdienišķu, brīnumu pārpilnu stāstu par to. Viņš apber sarunu biedru ar uzmanības apliecinājumiem, izturas pret to kā pret svarīgāko cilvēku pasaulē. Atstātais iespaids ir neatvairāms - dosjē tādu nav iespējams atainot. Varbūt izklausīsies ērmīgi, taču tas, kā viņš piesaista, pievelk, atbrīvo no dzīves prozas… Līdzīgas sajūtas piedzīvo iemīloties. Lai to pilnībā saprastu, tas ir jāpieredz pašam. Laikus brīdināt nozīmē apbruņot. Turieties no viņa pa gabalu.

Lokvuds apklusa un paskatījās uz Fordu. Klusumā no ielas ievijās slāpēta riepu kaukoņa, automašīnu signāltauru skaņas un balsu murdoņa. Fords aizlika rokas aiz galvas, saāķēja pirkstus kopā un pavērās pāri galdam uz Lokvudu.

-    Parasti šādus gadījumus izmeklētu FIB vai Enerģētikas departamenta Izlūkdatu dienests. Kāpēc izvēlējāties mani?

-   Vai tad tas nav skaidrs? Pēc diviem mēnešiem notiks prezidenta vēlēšanas. Prezidents vēlas šo lietu nokārtot pēc iespējas ātrāk, klusi, tā, lai nepaliek pēdas. Viņam svarīgākais ir izmeklēšanas ātrums un uzticamība. Ja šo lietu salaidīsiet grīstē, mēs iz- liksimies, ka jūs nepazīstam. Arī tad, ja uzticēto paveiksiet godam, mēs izliksimies, ka jūs nepazīstam.

-Jā, bet kāpēc konkrēti es? Man ir bakalaura grāds antropoloģijā, un tas arī ir viss.

-   Jums ir nepieciešamā pieredze - antropoloģija, datori, darbošanās C1P. - Lokvuds izņēma no kaudzītes kādu dosjē. - Jums ir vēl kāda vērtīga īpašība.

Fordam pēkšņā balss toņa maiņa nepatika.

-    Un tā būtu?

Lokvuds pastūma mapi pāri galdam, Fords to atvēra un blenza uz fotogrāfiju, kas bija piestiprināta pie iekšējā vāka. Tajā bija redzama smaidoša sieviete ar spīdīgiem, tumšiem matiem un sarkanbrūnām acīm.

Viņš aizcirta mapi, pagrūda to Lokvudam un piecēlās prom- iešanai.

-Jūs ataicinājāt mani svētdienas rītā, lai izstrādātu šādu viltību? Diemžēl es nejaucu darbu ar personisko dzīvi.

-   Par vēlu atteikties.

Salts smaids.

-   Jūs aizkavēsiet mani iziet no šīs telpas?

-   Jūs agrāk strādājat CIP, Vaimen. Jūs zināt, uz ko mēs esam spējīgi.

Fords paspēra soli uz priekšu, pieiedams ļoti tuvu Lokvudam un runādams ar viņu no augšas.

-   Es jau drebu un trīcu.

Padomnieks zinātniskajos jautājumus pacēla galvu, salika rokas sev priekšā un viegli pasmīnēja.

-    Vaimen, es atvainojos. Tas bija muļķīgi teikts. Lai nu kam, bet jums vajadzētu apjaust projekta "Izabella" nozīmīgumu. Tas pavērs durvis mūsu izpratnei par Visumu. Par tā radīšanas brīdi. Tas var sagādāt mums neizsmeļamus bezoglekļa enerģijas krājumus. Ja mēs šādus ieguldījumus noskalotu podā, visai Amerikas zinātnei tā būtu milzīga traģēdija. Lūdzu, piekrītiet mūsu piedāvājumam - ja ne prezidenta vai manis dēļ, tad vismaz savas valsts dēļ. Vaļsirdīgi runājot, "Izabella" ir labākais šīs prezidenta administrācijas veikums. Tas ir mūsu mantojums. Kad beigsies un izčākstēs visi politiskie trokšņi un niknums, paliks tikai viens, kā dēļ ir vērts pacensties. - Viņš no jauna pastūma mapi Fordam. - Viņa ir "Izabellas" direktora asistente. Trīsdesmit piecus gadus veca, Stenfordā iegūts zinātniskais grāds, stīgu teorijas speciāliste. Jūsu attiecības ir dziļā, dziļā pagātnē. Esmu ar viņu pazīstams. Ģeniāla, absolūti profesionāla, nav precējusies, taču es nedomāju, ka tas būtu svarīgi. Viņa ir kā ieejas durvis šajā projektā, draugs, sarunu biedrs. Tas arī viss.

-   Tas ir - kāds, no kura izdabūt informāciju.

-    Uz spēles likts svarīgākais zinātniskais eksperiments cilvēces vēsturē. - Viņš pasita ar pirkstiem pa mapi un pacēla galvu pret Fordu. - Nu?

Ieskatījies Lokvudam sejā, Fords ar acs kaktiņu pamanīja, ka viņa kreisās rokas pirksti nervozi paijā oli, kas atradās uz rakstāmgalda.

Lokvuds sekoja viņa skatienam un kaunīgi pasmaidīja, it kā pieķerts.

-Šis?

Fords pēkšņi pamanīja Lokvuda acīs piesardzīgu skatienu.

-    Kas tas ir?

-    Mans laimes akmens.

-   Vai drīkstu to apskatīt?

Lokvuds negribīgi pasniedza akmentiņu Fordam. Viņš to apgrieza un ieraudzīja otrā pusē mazu trilobīta fosilijas iespiedumu.

-   Interesanti. Vai tam ir kāda īpaša nozīme?

Lokvuds šķita vilcināmies. - Mans dvīņubrālis to uzgāja vasarā, kad mums bija deviņi gadi, un uzdāvināja man. ŠI fosilija noteica manu turpmāko dzīves ceļa virzību uz zinātni. Viņš… pēc dažām nedēļām noslīka.

Fords pagrozīja akmentiņu pirkstos - tas gadu gaitā, viļāts pa rokām, bija noslīpēts gluds. Viņš bija atradis šā cilvēka iekšējo būtību, un gluži negaidīti viņam tā iepatikās.

-   Man nudien ir vajadzīgs, lai jūs, Vaimen, uzņematies šo uzdevumu.

Arī man tas ir neieciešams. Viņš rāmi nolika oli uz galda.

-    Labs ir. Es to uzņemšos. Taču man ir savas metodes.

-    Lai notiek. Tomēr lieciet aiz auss - nekādas pašdarbības!

Lokvuds piecēlās, noņēma no rakstāmgalda portfeli, salika tajā mapes un aizcirta ciet.

-   Tajā jūs atradīsiet satelīttālrurii, klēpjdatoru, informatīvos materiālus par jūsu misiju, kabatas portfeli, naudu un jūsu oficiālo nozlmējumu. Helikopters jau gaida. Sargs, kas atrodas pie mana kabineta durvīm, jūs pavadīs. Jūsu apģērbs un mantas tiks nosūtītas atsevišķi. - Viņš aizslēdza portfeli un strauji pagrozīja cipar- ripu uz tā. - Šifra kombinācija ir skaitļa n septītais līdz desmitais cipars.

Viņš pasmaidīja pats par savu erudīciju.

-   Ja nu mums nesakrīt viedokļi par pašdarbību?

Lokvuds pastūma portfeli pāri galdam.

-    Ielāgojiet, - viņš atgādināja, - mēs izliksimies, ka nekad neesam jūs redzējuši.

4

BUKERS KROLIJS ATZVĒLĀS savā Grundlich priekšnieka krēslā un nopētīja piecus vīriešus, kas bija sasēdušies ap Āfrikas rožkoka konferenču galdu. Savas garās un auglīgās lobēšanas karjeras laikā Krolijs bija nācis pie slēdziena, ka vīru, vismaz vairākumā gadījumu, tomēr var vērtēt pēc cepures. Viņš apskatīja pretī sēdošo vīrieti ar nejēdzīgo vārdu Delberts Jazijs, nopētīja tā ūdeņainās acis un skumjo seju, veikalā pirkto gatavo uzvalku, sudrabaini tirkīzzilo, vismaz pusmārciņu smago bikšu siksnas sprādzi un kovboju zābakus, kuriem, pēc visa spriežot, vairākas reizes mainītas zoles. īsi sakot, ar Jaziju varēs tikt galā. Viņš bija lauķis, pāķis, kovbojs, kas sadomājis tēlot indiāni un sazin kā attapies tā saucamās Navahu nācijas padomes priekšsēdētāja amatā. Iepriekšējā darbavieta - skola, apkopējs. Būs jāieskaidro Jazijam, ka Vašingtonā pieņemts iepriekš sarunāt tikšanos. Nevar tā nokrist no zila gaisa - īpaši jau svētdienas rītā.

Vīrieši, kas sēdēja abpus Jazijam, bija tā saucamās cilts padomes locekļi. Viens izskatījās pēc īsta indiāņa, tam bija krellīšu virtene ap galvu, garie mati saņemti mezglā, mugurā indiāņu stila zamša krekls ar sudraba pogām un tirkīza kaklarota ap kaklu. Diviem mugurā bija ]CPenney uzvalki. Piektais vīrietis, kuram bija aizdomīgi gaiša ādas krāsa, dižojās Armani uzvalkā. No šā gan būs jāpiesargās.

-    Tā! - Krolijs izsaucās. - Priecājos tikties ar jauno Navahu nācijas padomes vadītāju. Nezināju, ka esat ieradies Vašingtonā. Apsveicu ar ievēlēšanu! To pašu saku ari jums, cilts padomes locekļiem. Laipni lūgti!

-   Mēs priecājāmies ierasties, mister Krolij, - klusā, neizteiksmīgā balsī ierunājās Jazijs.

-    Lūdzu, uzrunājiet mani par Bukiju!

Jazijs piešķieba galvu, taču nepiedāvāja sevi saukt vārdā. Nav brīnums, Krolijs nodomāja. Kurš tad grib, lai viņu sauc par Delbertu?

-   Varbūt kāds vēlas kaut ko iedzert? Kafiju? Tēju? Pellegrino?

Visi pasūtīja kafiju. Krolijs nospieda zvana pogu, izrīkoja sekretāri, un pēc dažām minūtēm viņa padotā ienāca kabinetā, stumdama ratiņus, uz kuriem bija izvietota sudraba tējkanna, saldā krējuma trauciņš, cukurtrauks un tasītes. Krolijs noskurinādamies vēroja, kā Jazija kafijas melnajās dzīlēs pazūd cukura kristāliņi - kopā piecas tējkarotes.

-   Man personīgi allaž sagādājis prieku sastrādāties ar Navahu nācijas padomi, - Krolijs turpināja. - "Izabella" kuru katru bridi tiks iedarbināta, un tas nudien ir atzīmēšanas vērts. Mēs augstu vērtējam mūsu attiecības ar navahu cilts ļaudīm un izsakām cerību, ka mūsu sadarbība turpināsies vēl ilgi.

Draudzīgi smaidīdams, viņš atgāzās krēslā un gaidīja.

-    Navahu nācija jums pateicas, mister Krolij.

Galvas mājieni un piekrītoša murmināšana.

-    Mēs esam pateicīgi par jūsu paveikto, - Jazijs turpināja. - Navahu nācija ir ārkārtīgi apmierināta par iespēju sniegt tādu nozīmīgu ieguldījumu Amerikas zinātnē.

Viņš runāja lēni, viegli uzsvērdams vārdus, it kā būtu iepriekš izmēģinājis šo tekstu, un Krolijam pakrūtē sažņaudzās salts mezgls. Vai tikai šie nav sadomājuši apcirpt viņa honorārus? Nu, mēģināt viņi var - šiem acīmredzot nebija ne jausmas, ar ko te darīšana. Atradusies smilšmērkaķu varza.

-   Jūs esat lieliski pastrādājis, panākdams, ka "Izabellu" ierīko uz mūsu zemes un spēdams panākt godīgu vienošanos ar valsti, - Jazijs turpināja, pacēlis miegaino skatienu pret Kroliju, taču izvairīdamies no acu kontakta. - Jūs paveicāt visu, kā bijāt solījis.

Tas mūsu attiecību vēsturē ar Vašingtonu ir kaut kas jauns. Jūs turējāt savus solījumus.

Vai tāds bijis šā brauciena mērķis?

-   Pateicos, priekšsēdētāja kungs, jūs esat ļoti laipns. Mani jūsu uzslavas priecē. Mēs no tiesas turam savus solījumus. Esmu spiests atzīt, ka šajā projektā nudien bija smagi jāstrādā. Ja vien ļauts sevi nedaudz pacildināt, tas bija viens no grūtākajiem lobē- šanas projektiem, kādu esmu uzņēmies. Taču mēs spējām to izdabūt cauri, vai ne? - Krolija seja atplauka smaidā.

-Jā. Mēs ceram, ka saņemtais honorārs pietiekamā mērā kompensēja jūsu smago darbu.

-    Patiesībā projekts izrādījās krietni dārgāks, nekā bija cerēts. Mans grāmatvedis jau vairākas nedēļas staigā nikns kā pūķis. Taču ne jau katru dienu mēs varam palīdzēt Amerikas zinātnei un vienlaikus sagādāt darba vietas un iespējas navahu nācijai.

-   Un te mēs nonākam pie mūsu apciemojuma mērķa.

Krolijs iemalkoja no krūzītes.

-   Jauki. Priecāšos to dzirdēt.

-    Tā kā viss ir pabeigts un "Izabella" iedarbināta, mēs neredzam vajadzību turpmāk izmantot jūsu pakalpojumus. Kad oktobri beigsies mūsu līgums ar Crawley and Stratham, mēs to vairs neatjaunosim.

Jazijs to pateica tik sausi, tik bezkaislīgi, ka Krolijs tikai pēc brīža aptvēra saņemto triecienu, tomēr arī tad smaids viņa sejā neizdzisa.

-    Ak tad tā, - viņš novilka. - Tā nav nekāda patīkamā ziņa. Vai esam kaut ko izdarījuši nepareizi? Vai varbūt kaut kas palicis nepaveikts?

-   Tā nav. Bet es jau teicu - projekts ir pabeigts. Jums vairs nekas nav jālobē.

Krolijs dziļi ievilka elpu un nolika krūzīti uz galda.

-    Mani neizbrīna tāds domu gājiens - galu galā Vindouroka ir tālu no Vašingtonas. - Viņš paliecās uz priekšu un iečukstējās: - Es jums ko pastāstīšu, priekšsēdētāja kungs, šajā pilsētā nekas nekad nav pabeigts. "Izabella" nedarbojas, kā nākas. Keistrītā* ir

* Keistrītā - iela Vašingtonā, kas daudzo tur izvietoto lobistu firmu dēļ kļuvusi par lobēšanas simbolu.

izplatīts kāds sens teiciens: "Nesaki hop, pirms neesi pārlēcis pāri grāvim." Mūsu ienaidnieki - jūsu ienaidnieki - nav metuši plinti krūmos. Daudziem kongresmeņiem tā vien niez rokas projektam apgriezt galvu. Tādi tikumi valda Vašingtonā - nekas netiek aizmirsts, nekas netiek piedots. Kaut vai rit kāds var nākt klajā ar likumprojektu, kas apcirps "Izabellas" budžetu. Tikpat labi var piedāvāt pārskatīt īres maksājumus. Mister Jazij, jums Vašingtonā ir nepieciešams draugs. Un es esmu tas draugs. Es esmu cilvēks, kurš tur solījumus. Ja gaidīsiet, līdz sliktās ziņas nonāk Vin- dourokā, tad būs par vēlu.

Viņš vēroja sarunu biedru sejas, taču tajās neatspoguļojās nekādas emocijas.

-   Es no sirds iesaku pagarināt līgumu vismaz uz pusgadu, lai būtu kaut vai kāds nodrošinājums.

Šis Jazijs bija izrādījies neizdibināms kā tāds sasodīts ķīnietis. Krolijs vēlējās, kaut būtu iespēja sadarboties ar iepriekšējo priekšsēdētāju, kuram garšoja vāji izcepti steiki un sausi martīni un patika sievietes ar spilgtu lūpukrāsu. Žēl, ka to idiņu pieķēra, saimniekojot cilts krājkasītē.

Jazijs visbeidzot ierunājās:

-   Mums ir daudz neatliekamu vajadzību, mister Krolij - skolas, darbavietas, slimnīcas, atpūtas un izklaides vietas jaunatnei. Tikai seši procenti mūsu ceļu ir asfaltēti.

Krolijs nemitējās smaidīt, it kā atrastos televīzijas kameru priekšā. Nepateicīgie mērgļi. Šie sataisījušies ievākt sešus miljonus gadā līdz pat pastardienai, un viņam no tā neatlēks ne kripatiņa. Taču vienā ziņā vašingtonietis nebija melojis - šis lobēšanas uzdevums no sākta gala bijis viens ellīgs pasākums.

-   Ja patiešām mēs būsim pateikuši hop, pirms pārlēcām pāri, - Jazijs turpināja runāt tajā pašā lēnīgajā, miegainajā balsi, - mēs atkal izmantosim jūsu pakalpojumus.

-    Mister Jazij, mēs esam sīka lobēšanas firma, kurā strādāju tikai es un mans darījumu partneris. Mums ir tikai daži klienti, un uz brīvajām vietām ir garš gaidīšanas saraksts. Ja jūs atteiksieties no mūsu pakalpojumiem, jūsu vietu nekavējoties ieņems citi. Ja kaut kas atgadīsies un jums atkal ievajadzēsies izmantot mūsu pakalpojumus, tad…

-    Mēs atļausimies riskēt, - Jazijs noteica tik sausā balsi, kas Kroliju izprovocēja.

-    Es gribētu ieteikt - nudien, es no sirds iesaku - pagarināt līgumu vismaz uz sešiem mēnešiem. Mēs pat varētu vienoties, ka šajā laikā maksājat pusi līdzšinējā honorāra. Tad jums vismaz nebūtu jāzaudē vieta mūsu klientu sarakstā.

Cilts vadonis stingri paraudzījās uz Kroliju.

-Jūs saņēmāt bagātīgu kompensāciju. Piecpadsmit miljoni dolāru ir pamatīga summa. Pārlūkojot jūsu iesniegto apmaksājamo stundu un izdevumu sarakstu, gluži neviļus rodas daži jautājumi. Taču pašreiz tas nav apspriežams - jūs paveicāt uzdoto, un mēs par to esam pateicīgi. Pie tā ari paliksim.

Jazijs piecēlās, un viņa paraugam sekoja pārējie.

-    Jūs taču neatteiksieties papusdienot kopā, mister Jazij! Es, protams, maksāju par visu. Tepat pie Keistrītas nesen atvērts pasakains franču virtuves restorāns Le Zinc, kas pieder manam vecam korporācijas biedram. Tur prot iemaisīt vidēji stipru sauso martīni un gatavo lielisku piparu steiku.

Viņš nepazina nevienu indiāni, kas spētu noraidīt piedāvājumu iedzert uz cita rēķina.

-   Tencinu, taču mums Vašingtonā ir daudz darba, tāpēc mēs jūsu piedāvājumam nevaram atlicināt laiku.

Krolijs neticēja savām acīm. Viņi patiešām dzirās pagriezties un aiziet.

Viņš piecēlās un ļengani paspieda aizejošajiem apmeklētājiem roku. Kad tie bija prom, Krolijs ar visu augumu atspiedās pret kabineta lielajām rožkoka durvīm. Viņu plosīja kaismīgas dusmas. Ne iepriekšēja brīdinājuma, ne vēstuļu, ne tālruņa zvana, pat ne iepriekšējas vizītes. Viņi vienkārši ienāca, uzteica darbu un izgāja - pilnīga izčakarēšana! Un vēl lika manīt, ka viņš šos apkrāpis! Pēc četru gadu darba un piecpadsmit miljoniem dolāru honorāros viņš bija sagādājis šiem vistiņu, kas dēj zelta oliņas, un ko šie pretī? Noskalpēja viņu un pameta klijāniem. Tā Keistrītā nerīkojas, nudien. Te par draugiem rūpējas.

Viņš izslējās taisns. Bukers Hemlins Krolijs nekad negāzās pēc pirmā belziena. Viņš pretosies - un prātā palēnām dzima kāds plāns. Viņš iegāja savā kabinetā, aizslēdza durvis un no rakstām

galda apakšējās atvilktnes izcēla tālruni. Tas bija fiksēto sakaru tālrunis, reģistrēts uz krietni padzīvojušas pusjukušas dāmas vārda, kas mitinājās veco ļaužu namā tepat aiz stūra, un sarunas tika apmaksātas ar kredītkarti, par kuras esamību sieviete pat nenojauta. Viņš reti pa to zvanīja.

Krolijs nospieda podziņu, bet tad sastinga - īsu brīdi acu priekšā pazibēja atmiņas par to, kā un kāpēc viņš jaunībā bija ieradies Vašingtonā, pārpilns iecerēm un cerībām. Kuņģi sagrāba nelabums. Taču jau nākamajā mirklī dusmas uzvirmoja no jauna. Viņš neļausies galvenajam nāves grēkam Vašingtonā - vājumam.

Krolijs nospieda pārējos taustiņus, sastādot numuru.

- Vai es varētu runāt ar mācītāju Donu Speitsu?

Saruna bija īsa un jauka, un tās laiks bija izvēlēts nevainojami. Viņš nospieda atvienošanas pogu, juzdams uzbangojam uzvarošu jūsmu par savu attapību. Pēc mēneša tie mežoņi, prēriju jātnieki, kas seglus nav redzējuši, ielīdīs kabinetā un lūgsies, lai ņem viņus atpakaļ, piedāvājot divtik lielu honorāru.

Miklās, gumijai līdzīgās lūpas apmierinājumā un gaidās notrīsēja.

5

VAIMENS FORDS SKATĪJĀS pa Cessna Citation iluminatoru, lidaparāts sasvēries meta loku virs Lukačukai kalniem un devās Sarkanā galdkalna virzienā. Šeit zemes reljefs veidoja pārsteidzošu formu - debesis ietiecās augsta sala, kas sastāvēja no vairākiem dzelteniem, sarkaniem un šokolādes krāsas smilšakmens slāņiem. Cauri plaisai mākoņos negaidot izlauzās saule un lēja gaismu pār galdkalnu, vienā mirklī to it kā aizdedzinot. Tā bija kā zudušās pasaules ainava.

Lidmašīna laidās tuvāk, un drīz jau visu varēja izšķirt sīkāk - Fords ieraudzīja nolaišanās skrejceļus, kas aizstiepās kā divi melni, gari plāksteri, tiem līdzās bija izvietojušies daži angāri un helikoptera nosēšanās laukums. No ziemeļiem un rietumiem iestiepās trīs pamatīgas augstsprieguma līnijas un saplūda galdkalna malā, kur, divkārša žoga apjozta, atradās norobežota zona. Jūdzes attālumā papelēm noaugušajā ielejā čurnēja ēku puduris, tam blakus pletās zaļi lauki un slējās guļbūve - vecā Nakajas klints tirgotava. Pāri galdkalnam uz austrumiem aizstiepās nesen uzliets asfalta ceļš.

Fords pārlaida skatienu klintīm. Galdkalna klints sienā apmēram trīssimts pēdu zem malas bija izurbts liels četrstūrains iedobums ar dziļumā uzstādītām metāla durvīm. Lidmašīna sasvēru- sies lidoja tālāk, un viņš saskatīja tikai vienu ceļu, kas veda augšup uz galdkalnu, mezdams klints sienā lokus un līkumus kā čūska, kas pieķērusies koka stumbram. Renesceļš.

Cessna gatavojās nolaisties. Sarkanā galdkalna virsma izrādījās izsusējušu upju gultņu, ieleju un laukakmeņu lauku izvagota un sašķelta. Retas kadiķu audzes mijās ar izdēdējušiem pelēkajiem pinjonu jeb Kolorādo priežu stumbriem, ar zāli un vībotnēm noaugušiem laukumiņiem un gludi nopulētu akmeņu strēlēm, ko izraibināja smilšu kāpas.

Cessna nolaidās uz skrejceļa un piebrauca pie termināļa, kas bija apšūts ar rievotu skārdu. Aiz tā saulē mirdzēja vairāki angāri. Pilots atrāva vaļā durtiņas. Fords, kuram rokās bija tikai Lokvuda iedotais portfelis, izkāpa uz siltā asfalta. Viņu neviens nesagaidīja.

Uz atvadām pamājis ar roku, pilots iekāpa lidmašīnā. Jau pēc brīža nelielais lidaparāts pacēlās debesis, mirguļojošā alumīnija drumsla izzuda tirkīzzilajās debesīs.

Fords vēroja lidmašīnu izgaistam skatienam, pagriezās un viegliem soļiem devās uz termināli.

Pie durvīm bija piestiprināta koka plāksnīte, uz tās Mežonīgo Rietumu stila burtiem bija ar roku uzkrāsots uzraksts:

IENĀKT AIZLIEGTS!

VISUS PĀRKĀPĒJUS NOŠAUS! TAS ATTIECAS UZ TEVI, ČOMIŅ! maršals  HAZĒLIUSS

Fords pagrūda to ar pirkstu un klausījās, kā zīme čīkstēdama šūpojās. Tai blakus uz betonā iegremdētiem metāla stabiņiem bija novietota koši zila plāksnīte, kas sausā, birokrātiskā valodā pavēstīja principā to pašu. Skrejceļam pāršalca vēja brāzmas, pa asfaltu dzenādamas putekļu gredzenus un vērpetes.

Viņš paraustīja termināļa durvis. Aizslēgtas.

Fords atkāpās un pārlaida skatienu apkārtnei, juzdamies kā nonācis filmas "Labie, sliktie un neglītie" ievada ainā.

Plāksnes čerkstoņa un vēja gaudas pēkšņi uzjundīja atmiņas - to bridi ik dienu, kad viņš pārradās mājās no skolas, ar atslēgu, kas karājās saitītē kaklā, atslēdza Vašingtonas mājas ārdurvis un stāvēja viens pats plašajā savrupmājā, atbalšu sveikts. Māte mūždien bija kādā pieņemšanā vai labdarības pasākumā, tēvs devies darba darīšanās.

Transporta līdzekļa rūkoņa, kas palēnām tuvojās, atsauca viņu tagadnē. Pāri pakalnam pārslīdēja ]eep Wrattgler, pazuda aiz termināļa un no jauna parādījās skatienam jau uz asfalta. Riepām kaucot, auto pagriezās un spēji apstājās viņa priekšā. No tā izlēca vīrietis ar platu smaidu sejā, pastiepis roku sveicienam. Gre- gorijs Norts Hazēliuss. Viņš bija enerģijas pilns un izskatījās tieši tāpat kā dosjē fotogrāfijā.

-     Yā'dt'ģeh shi ci Gregorijs! - Hazēliuss uzsauca, satverdams Forda roku.

-    Yā'at'čeh shi ei, - Fords attrauca. - Nesakiet, ka protat navahu valodu.

-   Zinu tikai dažus vārdus, ko man iemācīja bijušais students. Esiet sveicināts.

Forda rīcībā esošais īsais Hazēliusa apraksts vēstīja, ka viņš prot divpadsmit valodas, tostarp persiešu, svahili un divus ķīniešu dialektus. Navahu valoda sarakstā nebija minēta.

Sešas pēdas un četras collas garais Fords bija radis raudzīties lejup, lai ieskatītos sarunu biedra acīs. Šoreiz viņam nācās pieliekt galvu vēl vairāk. Hazēliuss bija piecas pēdas un piecas collas garš, eleganti un vienlaikus nevērīgi ģērbies rūpīgi izgludinātās haki krāsas drānās un krēmkrāsas zīda kreklā, kājās vīrietim bija indiāņu mokasīni. Acis bija tik spilgti zilas, ka izskatījās kā vitrāžas gabaliņi, ko apspīd saule. Ērgļa deguns, augsta, gluda piere, tai pāri krita viļņaini, tumši, glīti saķemmēti mati. Sīciņš, sparīgs enerģijas kamols.

-    Nebiju gaidījis pašu dižo cilvēku.

Hazēliuss iesmējās.

-    Mums visiem ir divi pienākumi. Es esmu vietējais šoferis. Lūdzu, iekāpiet.

Fords ielocījās blakus Hazēliusam, kurš ieslīdēja šofera sēdeklī ar putna grāciju.

-    Iekams neesam pienācīgi palaiduši "Izabellu", negribu, lai palīgpersonāls te lieki vazājas. Turklāt, - Hazēliuss pagriezās pret atbraucēju ar žilbinošu smaidu, - gribēju pats ar jums tikties. Jūs esat mūsu Jonass.

-   Jonass?

-    Mēs bijām divpadsmit. Tagad esam trīspadsmit. Jūsu dēļ mums var gadīties palūgt kādam pastaigāt pa dēli. - Viņš iesprauslā jās.

-    Esat māņticīga tautiņa.

Vīrietis pasmējās.

-   Jūs pat iedomāties nevarat, cik māņticīgi esam. Es nekur neeju bez savas truša pēdiņas. - Viņš izvilka no kabatas vecu, atbaidošu pēdiņu, no kuras bija nogājusi gandrīz visa spalva. - To man uzdāvināja tēvs, kad man bija seši gadi.

-    Mīļi.

Hazēliuss iegrūda akseleratoru grīdā, un džips rāvās uz priekšu, iespiezdams Fordu sēdekļa atzveltnē. Mašīna šāvās pa ceļu un kaukdama uzbrāzās uz svaigi uzlietā asfalta ceļa, kas vijās cauri kadiķiem.

-   Te ir gluži kā vasaras nometnē, Vaimen. Mēs visu darām paši - gatavojam ēst, uzkopjam, braucam ar auto. Visu, kas nepieciešams. Mums ir stīgu teorijas speciāliste, kas prot uz restēm izcept kolosālu fileju, psihologs, kas palīdzēja mums ierīkot lielisku vīna pagrabu, un dažādi citi ar daudziem talantiem apveltīti ļautiņi.

Fords pieķērās rokturim, kad džips, gumijām kaucot, iemetās līkumā.

-    Nervozējat?

-    Kad būsim galā, pamodiniet.

Hazēliuss smējās.

-   Nekādi nevaru pretoties šo tukšo ceļu vilinājumam - te nav ceļu policistu, redzamība jūdzēm tālu. Un kādi ir jūsu īpašie talanti, Vaimen?

-   Es esmu trakoti labs trauku mazgātājs.

-    Lieliski!

-   Es protu skaldīt malku.

-   Pasakaini! Hazēliuss stūrēja kā neprātīgs, viņš izvēlējās kursu un traucās pa to maksimālajā ātrumā, pilnīgi neņemdams vērā balto līniju šosejas vidū. - Piedodiet, ka nepaguvu atskriet uz lidmašīnu. Mēs nupat bijām pabeiguši kārtējo "Izabellas" darbināšanu. Gribat, lai aši pavadāju jūs apkārt?

-Tas būtu jauki.

Džips lielā ātrumā pāršāvās pāri paugura virsotnei. Fords vienu acumirkli jutās kā bezsvara stāvoklī.

-    Nakajas klints, - Hazēliuss norādīja uz akmens smaili, ko Fords bija pamanījis, sēžot lidmašīnā. - Tās vārdā nosaukts veikaliņš. Ari mēs savu ciematu esam nosaukuši par Nakajroku. Diez, ko nozīmē vārds "Nakaja"? Allaž esmu gribējis zināt.

-   Tā navahu indiāņi sauc Meksiku.

-     Paldies. Es ārkārtīgi priecājos, ka jūs tik ātri atsaucāties mūsu aicinājumam. Diemžēl mēs nekādi nejaudājam atrast kopīgu valodu ar vietējiem. Lokvuds par jums ir augstās domās.

Ceļš vijās lejup uz sarkanu smilšakmens krauju ieskautu, biezām papeļu audzēm klātu ieleju. Vienā gredzena malā starp papelēm bija mākslinieciski izvietojies apmēram ducis nededzinātu ķieģeļu imitācijas mājiņu, ko apjoza gludi cirpti mauriņi, kādus var redzēt uz pastkartēm, un mietiņu žogi. Apļa centrā ietvertais koši zaļais sporta laukums spilgti kontrastēja ar sārtajām klintīm. Ielejas tālajā galā gluži kā tiesnesis aiz galda slējās augsts, gobli- nam līdzīgs klints veidojums.

-   Ar laiku mēs šeit uzsliesim mitekļus vismaz divsimts ģimenēm. Izveidosim nelielu pilsētiņu, kurā mitināsies projektā nodarbinātie zinātnieki, viņu ģimenes un palīgpersonāls.

Džips patraucās garām mājām un iebrauca platā līkumā.

-   Tenisa laukums, - Hazēliuss norādīja pa kreisi. - Stallis, kurā ir trīs zirgi. - Viņi nonāca pie gleznainas, ar kleķi apmestas baļķu guļbūves, kas bija ieslēpusies milzīgu papeļu paēnā. - Vecā tirgotava, pārbūvēta par ēdamtelpu, virtuvi un atpūtas telpu. Te var nodarboties ar biljardu, galda tenisu, uzspēlēt galda futbolu, skatīties filmas, un te ir ari bibliotēka un ēdnīca.

-   Kālab tādā augstumā bijis izvietots veikals?

-   Navahu indiāņi Sarkanajā galdkalnā ganīja aitas, pirms ogļu kompānija viņus aiztrenca prom. Te varēja apmainīt indiāņu noaustos vilnas paklājus pret pārtikas krājumiem. Nakajas klints paklāji gan ir mazāk zināmi nekā Divu Pelēko kalnu apkaimē austie, taču to kvalitāte nemaz neatpaliek - tie ir pat labāki.

Viņš pagriezās pret Fordu.

-    Kur jūs izgājāt praksi?

-   Rāmā, Ņūmeksikas pavalstī. - Fords noklusēja to, ka tā ilga tikai vienu vasaru un viņš bija pēdējā kursā.

-    Rāma? Tur antropologs Klaids Klakholns veica pētījumus savai slavenajai grāmatai "Navahu burvestības"?

Hazēliusa zināšanas Fordu izbrīnīja.

-   Tas patiešām bija tur.

-    Vai protat tekoši runāt navahu valodā? - Hazēliuss taujāja.

-   Tikai tik, lai iekultos nepatikšanās. Navahu valoda droši vien ir visgrūtākā pasaulē.

-    Un tāpēc tā mani vienmēr interesējusi - tā palīdzēja mums uzvarēt Otrajā pasaules karā [2] .

Džips kaukdams piebremzēja pie nelielas, glītas mājiņas ar žogu. Mājiņu apvija nedabiski zaļš mauriņš, tai aizmugurē bija bruģēts iekšējais pagalmiņš ar piknika galdu un restes gaļas cepšanai.

-    Forda rezidence, - Hazēliuss paziņoja.

-   Burvīgi. - Patiesībā Fords tā nedomāja. Šis bezgaumīgais miteklis, vietējo kleķa būdiņu stila imitācija, izskatījās baismīgi līdzīgs piepilsētas mājām. Tomēr apkaime bija grandioza.

-    Valsts iekārtotās mājas visur ir vienādas, - Hazēliuss atzina. - Taču jums tajā būs ērti.

-   Kur visi ir?

-    Lejā, bunkurā. Tā mēs nosaucām pazemes kompleksu, kurā uzstādīta "Izabella". Starp citu, kur tad jūsu bagāža?

-    Atlidos rit.

-    Laikam jau gribēja jūs nogādāt šurp lielā steigā.

-    Es pat nepaguvu paķert zobu suku.

Hazēliuss uzrūcināja motoru un spēji pagrieza auto, atstādams uz asfalta melnas sliedes. Tad apstājās, ieslēdza visu riteņu piedziņu, nogriezās no asfalta un devās pa grumbuļainu zemes ceļu, kas stiepās cauri krūmājam.

-   Kurp mēs dodamies?

-   Tūlīt redzēsiet.

Rāpdamies pāri grāvīšiem un kratīdamies pa akmeņiem, džips kārpījās cauri dīvainajam, savērptajam kadiķu un nokaltušu priežu mežam. Tā viņi brauca vairākas jūdzes, un pēkšņi pretī izslējās gara, gluda, sarkana smilšakmens klints nogāze.

Džips apstājās, un Hazēliuss izlēca ārā.

-   Tepat vien ir.

Ziņkārei augot, Fords sekoja viņam pa nogāzi augšup uz ērmīgās smilšakmens klmts virsotni. Tur viņu gaidīja milzīgs pārsteigums - Fords pēkšņi atģidās stāvam pašā Sarkanā galdkalna malā, pie gandrīz divus tūkstošus pēdu augstas klints. Kāpjot augšā, nekas nebija liecinājis, ka tūlīt sagaidāma galdkalna dzega, nebija nekādu pazīmju par stāvo klints krauju.

-   Simpātiski, ne? - Hazēliuss novilka.

-    Baismīgi. Cilvēks neattapdamies var nobraukt no klints.

-    Apkaimē klīst leģenda par navahu kovboju, kas vajādams nodzina no klints kādu atkritēju zirga mugurā. Runā, ka dažā labā tumšā negaisa naktī viņa chindii jeb spoks ir redzams pārtrauca- mies pāri malai.

Ainava bija elpu aizraujoša. Acu priekšā izklājās aizvēsturiska zeme, asins krāsas klinšu kupri un stabi, vēja plosīti un ērmīgos veidolos izlocīti. Tālumā kalnos klājās citi kārtaini galdkalni. Šī apkārtne varētu būt tapusi pasaules radīšanas beigu posmā, kad Dievs bija beidzot atmetis cerību ieviest kārtību juceklīgajā zemē.

-    Pamatīgais gald kalns tur tālumā tiek saukts par Neviena galdkalnu, tas ir deviņas jūdzes garš un jūdzi plats, - Hazēliuss rādīja. - Vietējie apgalvo, ka uz tā virsotni vedot slepena taka, kuru neviens baltais cilvēks nav atradis. Pa kreisi ir Puites galdkalns. Tieši pretī ir Šonto galdkalns. Tālāk ir Sanhuanas upes līkloči, Ciedru galdkalns, Lāča ausis un Mantilasalas kalni.

Gaisa plūsmas nests, augšup traucās kraukļu pāris, tad pagriezās un planēja atpakaļ ēnainajās dzīlēs. To ķērcieni atbalsojās starp kanjoniem.

-   Sarkanajā galdkalnā var nokļūt tikai divējādi - pa Renesce- ļu, kas atrodas otrā pusē, un pa taku, kas sākas pāris jūdžu attālumā no šejienes. Navahu indiāņi to dēvē par Pusnakts taku. Tā beidzas Blekhorsā, nelielā apmetnē tepat netālu.

Kad abi pagriezās uz promiešanu, Fords gabaliņu tālāk uz milzīga iešķelta laukakmens virsmas pamanīja vairākus iespiedumus, padziļinājumus.

Hazēliuss sekoja viņa skatienam.

-    Kaut ko ieraudzījāt?

Fords piegāja pie akmens un pielika plaukstu grubuļainajai virsmai.

-    Lietus lāšu fosilijas. Un… kukaiņa pēdu nospiedumu fosilijas.

-   Tā, tā, - zinātnieks klusā balsī novilka. - Šeit, augšā, apbrīnot ainavu ir uzkāpuši visi, taču jūs esat pirmais, kas to ievērojis. Protams, neskaitot mani pašu. Lietus lāšu fosilijas, ko radījis dinozauru laikmeta lietus. Pēc tam pa mitro smilti čāpojusi vabole. Un, lai cik neiespējami tas liktos, šis mazais vēstures brīdis ticis iemūžināts fosilijā. - Hazēliuss bijīgi aizskāra akmeni. - Nekas no cilvēka radītā, neviens mūsu dižais veikums - ne "Mona Liza", ne Šartras Dievmātes katedrāle, pat ne Ēģiptes piramīdas - nesaglabāsies tik ilgi, cik vaboles pēdas mitrajās smiltīs.

Fordu nez kāpēc šie vārdi aizkustināja.

Arī Hazēliuss pārlaida pirkstu pār senā kukaiņa atstāto sliedi un izslējās taisni. - Tad nu tā! - viņš uzsauca, satvēra Fordu aiz pleciem un viegli padrebināja. - Es skatos, mēs abi būsim draugi.

Fordam atmiņā atausa Lokvuda brīdinājums.

Hazēliuss pagriezās uz dienvidiem, norādīdams uz galdkalna virsmu. - Paleozoja laikmetā te bija milzīgs purvs. Tas mums dāvājis vienu no biezākajiem ogļu slāņiem Amerikas teritorijā. Piecdesmitajos gados ogļu krājumi izsīka. Šie vecie tuneļi bija kā radīti "Izabellas" izvietošanai. - Hazēliuss smaidīdams pagriezās pret Fordu, un saule apspīdēja viņa gandrīz gludo seju. - Mēs pat gribēdami nevarētu atrast piemērotāku vietu, Vaimen - tā ir nomaļa, neviena netraucēta, neapdzīvota. Taču man visbūtiskākais ir šīs ainavas skaistums - fizikā vissvarīgākais ir daile un neizprotamība. Kā teicis Einšteins: "Visskaistākais, ko mēs varam piedzīvot, ir noslēpumainība. Tas ir visas pasaules zinātnes avots."

Fords vēroja sauli nesteidzīgi ieslīgstam dziļajos kanjonos rietumu pusē - zelta ripu iegrimstam kaparā.

- Esat gatavs nokāpt pazemē? - Hazēliuss vaicāja.

6

DŽIPS KRATĪDAMIES DEVĀS ATPAKAĻ uz ceļu. Fords pieķērās pie jumta roktura un pūlējās savilkt nevērīgu sejas izteiksmi, kamēr Hazēliuss spēcīgi spieda grīdā akseleratoru, aizvien lielākā ātrumā traukdamies gar lidostas skrejceļiem. Uz taisnā ceļa auto sasniedza astoņdesmit jūdžu ātrumu stundā.

-    Nevienu policistu neesat redzējis? - Hazēliuss smīnēdams apvaicājās.

Jūdzi tālāk ceļu aizšķērsoja divi vārti, ievietoti katrs savā drāšu žogā ar dzeloņstiepļu rituļiem virs tā. Žogs ieskāva teritoriju netālu no galdkalna malas. Auto riteņiem nočīkstot, Hazēliuss nobremzēja pie pašiem vārtiem.

-   Te sākas slepenā zona, - Hazēliuss norādīja. Uz tastatūras, kas bija piestiprināta pie staba, viņš ievadīja ciparu kombināciju. Atskanēja pīkstiens, un vārti slīdēja vaļā. Hazēliuss iestūrēja pa vārtiem un iebrauca džipu līdzās citām automašīnām, kas bija novietotas rindā.

-    Lifts, - viņš rādīja uz augstu torni, kas bija uztupies klints malā, antenu un satelītšķīvju klāts. Viņi piegāja pie tā metāla durvīm, Hazēliuss izslidināja cauri lasītājam karti un novietoja plaukstu uz skenera. Pēc brīža atskanēja piesmakusi sievietes balss:

-    Laba diena, mīlīt. Kas ir čalis tev blakus?

-    Vaimens Fords.

-   Parādi plikumus, Vaimen.

Hazēliuss smaidīja.

-   Viņa grib, lai tu uzliec plaukstu uz skenera.

Fords novietoja delnu uz siltā stikla. Otrpus stiklam lejup noslīdēja gaismas josla.

-    Pagaidiet, līdz saskaņošu ar galveno.

Hazēliuss iespurcās.

-    Kā jums patīk mūsu jaukais drošības interfeiss?

-Tas ir… citāds.

-    Tāda ir mūsu "Izabella". Lielākā daļa datorbalsu ir kā nākušas no sešdesmit astotā gada filmas "2001: Kosmosa odiseja". Man liekas, tā ir pārāk pareiza, kā augstāko aprindu baltajiem. - Viņš atdarināja tipisku teatrālo balsi: "Lūdzu, klausieties uzmanīgi, mainīti daži mūsu izvēlnes punkti." "Izabellai" turpretī ir īsta balss. To ieprogrammējis mūsu inženieris Kens Dolbijs. Cik zinu, viņš piedabūjis kādu repa dziedātāju ierunāt vārdus.

-    Kas ir īstā "Izabella"?

-   Nezinu. Kens šajā jautājumā tur muti ciet.

No skaļruņiem izplūda balss, glāstoša kā medus:

-   Galvenais teica, viss ir, kā nākas. Tu tagad esi sistēmā, tāpēc velcies iekšā un nekavē tautu.

Metāla durvis švīkstēdamas atvērās, un aiz tām parādījās lifta kabīne. Šahta stiepās gar klints sienu. Pa mazu iluminatoru varēja aplūkot apkārtni, kamēr kabīne slīdēja lejup. Kad kabīne apstājās, "Izabella" brīdināja raudzīties, kur liek kāju.

Viņi stāvēja zem klajas debess uz plašas, klints sienā izcirstas platformas pie lielajām titāna durvīm, kuras Fords bija redzējis no lidmašīnas. Tās varēja būt divdesmit pēdu platas un vismaz četrdesmit pēdu augstas.

-    Te mums ir pagaidu bāze. Ari no šejienes paveras skaists skats, vai ne?

-   Jums vajadzētu kļūt par ciematu attīstītāju.

-   Šī bija ieeja lielajā Vepo ogļu slānī. No šā slāņa vien ieguva piecdesmit miljonus īso tonnu"' ogļu, atstājot milzīgas pazemes alas.

Bija ārkārtīgi svarīgi ierīkot "Izabellu" dziļi pazemē, lai pasargātu apkārtējos no radiācijas, kad "Izabella" darbojas ar pilnu jaudu.

Hazēliuss piegāja pie dziļāk klintī iebūvētājiem titāna vārtiem.

-   Mēs šo cietoksni dēvējam par bunkuru.

-    Do šu' numuriņu, mīlīt, - "Izabella" pieprasīja.

Hazēliuss uz nelielas tastatūras uzspieda ciparu kodu.

-    Nāciet iekšā, puiši, - balss pēc brīža aicināja. Durvis sāka celties augšup.

-    Kāpēc tik augsts drošības līmenis? - Fords taujāja.

-   Mums jāsargā četrdesmit miljardu vērti ieguldījumi. Lielākā daļa mūsu aparatūras un programmatūras ir slepena.

Durvis atvērās, skatienam paverot platu, atbalšu pārpilnu, akmenī izcirstu halli. Te oda pēc putekļiem un dūmiem, un smaržai piejaucās mazliet pelējuma dvakas, kas Fordam atgādināja vecmāmiņas pagrabu. Pēc tuksneša svelmes bija patīkami izbaudīt šo vēsumu. Durvis rībēdamas nolaidās, un Fords samiedza acis, lai pielāgotos dienasgaismas lampām. Halle bija milzīga, apmēram sešsimts pēdu dziļa un piecdesmit pēdu augsta. Tieši pretī halles tālajā sienā bija ovālas durvis, pa kurām nonāca nerūsējoša tērauda caurulēm, cauruļvadiem un kabeļu vijumiem pārpilnā tunelī. No durvīm kūpēja kondensāta migliņa, tērcītēs izplūstot uz grīdas un izgaistot. Kreisajā pusē atvere klintī bija aizbūvēta ar izdedžu betona sienu, un tajā bija tērauda durvis ar uzrakstu KOMANDTILTIŅŠ. Gar pretējo halles sienu bija sakrauti tērauda kesoni, dubultā T profila sijas un citi celtniecības darbu pārpalikumi, arī smagā mašinērija un pusducis golfa mašīnīšu.

Hazēliuss saņēma Fordu aiz rokas.

-Tieši pretī aiz ovālajām durvīm atrodas pati "Izabella". Migliņa ir supravadītāju elektromagnētu radītā kondensācija. Lai saglabātu supravadošās īpašības, magnēti jādzesē ar šķidru hēliju līdz absolūtajai nullei tuvai temperatūrai. Tunelis iestiepjas dziļi galdkalnā, veidojot apli piecpadsmit jūdžu diametrā, pa kuru mēs dzenājam divus elementārdaļiņu kūļus. Elektrisko golfa mašīnīšu autoparks ir domāts transportēšanas darbiem. Tagad iesim un sapazīsimies ar mūsu varzu.

Kamēr abi šķērsoja halli, soļiem atbalsojoties katedrālei līdzīgajā alā, Fords nevērīgi pajautāja:

-   Kā jums te vispār sokas?

-    Visādas aizķeršanās, - Hazēliuss attrauca. - Ķezas cita pēc citas.

-   Piemēram?

-   Šoreiz programmatūra.

Viņi tuvojās durvīm ar uzrakstu KOMANDTILTIŅŠ. Hazēliuss tās atvēra un palaida Fordu pa priekšu. Acīm pavērās izdedžu betona sienu gaitenis, nokrāsots gļotu zaļā krāsā; griestos bija iestrādātas garas dienasgaismas lampas.

-   Otrās durvis pa labi. Pag', es atvēršu.

Fords iegāja apaļā, spoži apgaismotā telpā. Gar sienu bija uzstādīti milzīgi plakanie datoru ekrāni, piešķirot telpai līdzību ar kosmosa kuģa komandtiltiņu, pa kura iluminatoriem paveras skats uz izplatījumu. Ekrāni gan pašlaik nedarbojās, tajos bija uzstādīts ekrānsaudzētājs, radot ilūziju par raķeti, kas traucas cauri zvaigžņu piebārstītam kosmosam. Zem ekrāniem atradās vadības paneļu, konsoļu un darbstaciju kalni. Istabas vidus bija iegremdēts dziļāk un tā centrā novietots grozāmais krēsls, kas sevī apvienoja retro un futūristiskā stila iezīmes.

Vairākums zinātnieku pārtrauca darbu un ziņkāri aplūkoja Fordu. Viņu pārsteidza šejieniešu izkāmējušais izskats, pazemes iemītniekiem raksturīgās bālās sejas un sagumzītās drēbes. Viņi izskatījās vēl ļaunāk nekā studenti gala eksāmenu sesijas beigās. Acis instinktīvi raudzīja sameklēt Keitu Merseru, un viņš tūdaļ sevi norāja par šādu interesi.

-   Vai nemanāt neko pazīstamu? - Hazēliuss taujāja ar uzjautrinājuma dzirksti acīs.

Fords izbrīnīts paskatījās apkārt. Telpa patiešām šķita kaut ko atgādinām, un pēc brīža viņš saprata.

-    "Doties turp, kur neviens vēl nav kāju spēris", - viņš citēja.

Hazēliuss priecīgs iesmējās.

-     Trāpīts! Seriāla "Zvaigžņu ceļš" pirmā kosmosa kuģa Enterprise komandtiltiņa imitācija. Elementārdaļiņu paātrinātāja vadības telpai kosmosa kuģa komandtiltiņa plānojums bija kā radīts.

Priekšstatu par ASV kosmosa kuģa Enterprise komandtiltiņu mazliet pabojāja atkritumu kaste, kas bija pārpildīta ar limonādes skārdenēm un saldētu picu kārbām. Uz grīdas mētājās saņurcīti papīri un konfekšu papīriņi, bet pie ieapaļās sienas bija atslieta Veuve Cliccļuot pudele.

-    Piedošanu par nekārtību. Mēs patlaban beidzam "Izabellas" operācijas procedūru. Šeit atrodas tikai puse mūsu darbinieku - ar pārējiem iepazīsieties pie pusdienu galda. - Hazēliuss pagriezās pret zinātniekiem. - Dāmas un kungi, ļaujiet jūs iepazīstināt ar mūsu komandas jaunāko locekli Vaimenu Fordu. Tas ir manis pieprasītais antropologs, kurš uzturēs sakarus ar vietējiem iedzīvotājiem.

Piekrītoši mājieni, klusa sasveicināšanās, daži acumirklīgi smaidi - nekas vairāk kā īslaicīga atraušanās no darba. Un tas Fordu pilnībā apmierināja.

-   Apskriesim apkārt, un es ar visiem aši iepazīstināšu/Tuvāk varēsiet iepazīties pusdienās.

Zinātnieki piesardzīgi nogaidīja.

-   Tas ir Tonijs Vordlo, mūsu vecākais izlūkdienesta virsnieks. Viņa uzdevums ir pasargāt mūs no nepatikšanām.

Uz priekšu panācās vīrs, liels un pamatīgs kā miesnieka bluķis. - Priecājos iepazīties, ser. - Viņam bija gaiši, "ezītī" apcirpti mati, militāra stāja, nopietna seja - un pelēcīgs nogurums tajā. Kā Fords bija paredzējis, vīrietis sasveicinoties mēģināja sažņaugt jaunatnācēja plaukstu. Fords spieda pretim.

-   Tas ir Džordžs Iness, mūsu psihologs. Viņš vada iknedēļas tērzēšanas sanāksmes un palīdz mums nenojūgties. Es pat nezinu, ko mēs iesāktu, ja nebūtu viņa allaž rāmās klātbūtnes.

Dažu pārmītie skatieni un izvalbītās acis skaidri pauda klātesošo domas par to, ko viņi bez Ineša iesāktu. Psihologa rokasspiediens bija vēss un profesionāls, nevainojami īss un stingrs. Vīrietis bija ģērbies kārtīgi izgludinātās haki krāsas L. L. Bean biksēs un rūtainā kreklā, un bija manāms, ka viņš bieži uzturas svaigā gaisā. Vingrs, kopts, viņš izskatījās pēc cilvēka, kas uzskata, ka vainīgi ir visi citi, viņš - nekad.

-Jauki ar jums iepazīties, Vaimen, - viņš sacīja, pablenzdams pāri brillēm. - Jādomā, jūs droši vien jūtaties kā skolnieks, kas ierodas jaunā klasē semestra vidū.

-   Tā ir.

-   Ja vien jums rodas vēlēšanās izrunāties, esmu jūsu rīcībā.

-    Pateicos.

Hazēliuss vedināja viņu tālāk pie izkaltuša, gadus trīsdesmit divus veca jaunekļa, kurš bija tievs kā maikste, ar gariem, taukainiem, gaišiem matiem. - Tas ir Pīters Volkonskis, mūsu programm- inženieris. Pīters ir no Krievijas pilsētas Jekaterinburgas.

Volkonskis negribīgi atrāvās no konsoles, pār kuru bija pārliecies. Nemierpilnās acis ar trauksmainu spīdumu pārslīdēja Fordam. Viņš nepasniedza roku, tikai izklaidīgi palocīja galvu un izmeta strupu:

-   Sveiki!

-    Priecājos iepazīties, Pīter.

Volkonskis no jauna pievērsās klaviatūrai un turpināja spaidīt taustiņus. Viņa plānās lāpstiņas zem noplukušā tenisa krekla izslējās kā bērnam.

-    Tas ir Kens Dolbijs, mūsu galvenais inženieris un "Izabellas" radītājs. Kādudien Smitsona institūtā viņam atklās pieminekli.

Dolbijs lieliem soļiem pienāca klāt. Viņš bija slaids, garš, draudzīgs afroamerikānis, apmēram trīsdesmit deviņus gadus vecs, no viņa vējoja Kalifornijas sērfotājam raksturīga atslābinātība. Vīrietis Fordam uzreiz iepatikās - viņā jautās lietišķums. Ari viņš izskatījās izmocīts, acis bija asinīm pieplūdušas. Viņš pasniedza roku.

-   Laipni lūgti, - Dolbijs bilda. - Ceru, neņemsiet ļaunā, ka esam tādi papluinīti. Daži nav gulējuši jau trīsdesmit sešas stundas.

Viņi devās tālāk.

-    Un tas ir Alans Edelšteins, - Hazēliuss turpināja. - Mūsu matemātiķis.

Nomaļus no pārējiem sēdēja vīrietis, kuru Fords tik tikko bija ievērojis. Viņš pacēla acis no grāmatas, ko tobrīd lasīja, - Džeimsa Džoisa "Finegana vāķis". Matemātiķis paslēja pirkstu kā sveicinādams, un caururbjošās acis vērīgi aplūkoja Fordu. Izliektās uzacis liecināja, ka viņš pasaulē veras ar augstprātīgu uzjautrinājumu.

-    Kā jums patīk grāmata? - Fords apvaicājās.

-   Nevaru ne atrauties.

-   Alans ir liels klusētājs, - Hazēliuss iestarpināja. - Taču matemātikas valodā viņš ir visnotaļ daiļrunīgs. Un kur nu vēl viņa čūsku dīdīšanas talants!

Edelšteins piešķieba galvu, pateikdamies par komplimentu.

-    Čūsku dīdīšanas?

-    Alanam ir samērā pretrunīgi vērtēts vaļasprieks.

-   Viņš tur klaburčūskas, - Iness paskaidroja. - Tā šķiet, ka viņš tām krietni pieķēries.

Vārdi izskanēja zobgalīgi, taču Fordam likās, ka saklausa teiktajā paasu pieskaņu.

-    Čūskas ir interesantas un noderīgas, - nepacēlis galvu no grāmatas, Edelšteins attrauca. - Tās ēd žurkas. Un to mums te nebūt netrūkst. - Vīrietis pameta zīmīgu skatienu Ineša virzienā.

-    Alans mums pakalpo divējādi, - Hazēliuss iejaucās. - Jūs bunkurā un citur tuvumā redzēsiet papilnam Havahart žurku slazdu. Tie mūs pasargā no grauzējiem, tātad arī no Hanta vīrusa. Noķertās žurkas viņš izbaro čūskām.

-   Kā var noķert klaburčūsku? - Fords taujāja.

-   Ar lielu piesardzību, - Edelšteina vietā atbildēja Iness un saspringti iesmējās, pastumdams brilles augstāk uz deguna.

Edelšteina tumšās acis vēlreiz pievērsās Fordam.

-   Ja kādu ieraugāt, pasauciet mani, un es parādīšu.

-   Ar lielāko prieku.

-   Teicami, - Hazēliuss steidzīgi iejaucās. - Tagad iepazīsimies ar Reju Čenu, mūsu datorinženieri.

Jauniņa aziātu izcelsmes sieviete, kurai alkohola veikalā varētu mierīgi pieprasīt identifikācijas apliecību, strauji pietrūkās no krēsla un aši pastiepa roku. Noplīvoja tumšie mati, kas sniedzās līdz pat viduklim. Viņa bija ģērbusies kā daždien Bērklija universitātes studente - nosmulētā tenisa kreklā ar miera emblēmu uz krūtīm un džinsos, kas bija no vienas vietas nošūti ar Lielbritānijas karogu.

-   Hei, priecājos iepazīties, Vaimen. - Melnajās acīs vīdēja neparasta gudrība un arī kaut kas līdzīgs nogurumam. Bet varbūt viņa, tāpat kā pārējie, bija pamatīgi nomocījusies.

-    Arī es priecājos.

-   Tā, tagad atpakaļ pie darba! - viņa ar liekuļotu sajūsmu attrauca, pamezdama ar galvu uz savu datoru.

-   Tā, mēs it kā būtu beiguši, - Hazēliuss ieteicās. - Bet kur ir Keita? Man šķita, ka viņa nodarbojās ar Houkinga radiācijas aprēķiniem.

-   Viņa aizgāja agrāk, - paskaidroja Iness. - Gribot laikus ķerties pie pusdienu gatavošanas.

Apmetis loku apkārt telpai, Hazēliuss nokāpa pie sava krēsla un sirsnīgi paplikšķināja tam pa atzveltni.

-   Brīžos, kad "Izabella" darbojas, mēs ielūkojamies pašā radīšanas brīdi. - Viņš īsi iespurcās. - Man sagādā lielu prieku sēdēt šeit, kapteiņa Kirka* krēslā, un vērot, kā mēs dodamies turp, kur neviens vēl nav kāju spēris.

Fords skatījās, kā Hazēliuss iekārtojas krēslā, smaidīdams uz- slej kājas uz galda, un nodomāja - šis cilvēks ir vienīgais šajā telpā, kurš neizskatās līdz nelabumam noraizējies.

7

SVĒTDIENAS VAKARĀ GARĪDZNIEKS DONS SPEITSS uzmanīgi ielocīja augumu grimētavas krēslā tā, lai nesaburzītu bikses un pēc pasūtījuma gatavoto itāļu kokvilnas kreklu. Tas bija roku darbs. Apsēdies viņš, krēsla ādai čīkstot un šņirkstot, iekārtoja masīvo sēžamvietu, to grozīdams šurpu turpu. Tad uzmanīgi atbalstīja galvu pret krēsla pagalvi. Blakus stāvēja Vanda, turēdama friziera apmetni.

-    Izdari visu, kā pieklājas, Vanda, - viņš piekodināja, aizvērdams acis. - Šī ir svarīga svētdiena. Patiešām svarīga svētdiena.

-   Jūs izskatīsieties vareni, cienīgtēv, - Vanda solīja, uzklādama vīrietim apmetni un sasiedama ap kaklu. Tad, klinkšķinot pudeles, ķemmes un sukas, viņa ķērās pie darba, īpašu uzmanību pievēršot aknu slimības izraisītajiem plankumiem un zirnekļiem līdzīgajiem paplašināto asinsvadu zīmējumiem uz mācītāja vaigiem un deguna. Vanda savu darbu pieprata nevainojami un pati to apzinājās. Lai ko tērgātu citi, viņa uzskatīja mācītāju par smalku, glītu vīrieti.

Garās, baltās rokas darbojās lietpratīgi, ātri un precīzi, neizdarot liekas kustības, taču mācītāja ausis pastāvīgi sagādāja problēmas. Mazdrusciņ par daudz atkārušās, sarkanākas un gaišākas par apkārtējo ādu. Šad un tad, viņam pārvietojoties pa skatuvi, prožektora gaisma, kas krita no aizmugures, pārvērta ausis rozā vitrāžā. Lai tām piešķirtu pienācīgo toni, viņa noklāja ausis ar biezu grima kārtu, kas bija trīs toņus tumšāka par seju, un virsū uzklāja sejas pūderi, padarot tās teju necaurspīdīgas.

Klādama, gludinādama, braucīdama un triepdama, viņa ik pa laikam iemeta acis videomonitorā, kurā bija redzams pret mācītāja seju pavērstas kameras raidītais attēls. Bija būtiski redzēt paveikto tā, kā tas izskatīsies ekrānā; tas, kas acij šķiet ideāls, televīzijā var izrādīties rēgaini divkrāsains. Sieviete ar mācītāju šādi nodarbojās divreiz nedēļā - pirms viņa televīzijā pārraidītā svētdienas sprediķa un pirms viņa piektdienas sarunu šova kristīgajā kabeļtelevīzijas kanālā.

Jā, cienīgtēvs bija smalks kungs.

8

VANDAS LIETPRATĪGĀ ROSĪŠANĀS mācītāju Donu Speitsu nomierināja un ieaijāja. Šogad viņu vajāja likstas. Ienaidnieki bija apņēmušies viņu dabūt pie malas, nemitīgi sagrozīja viņa vārdus un raidīja nežēlīgas uzbrucēju bultas. Katrs sprediķis šķita izraisām ķengu vilni no kreisajiem ateistiem. Nu bija pienākuši bēdīgi laiki, kad par vienkāršas patiesības paušanu Dieva kalpam jāpārcieš uzbrukumi. Protams, nevar noliegt to nelaimīgo starpgadījumu motelī ar abām prostitūtām. Melīgajiem bezdievjiem tā bija īsta medusmaize. Taču miesa ir vāja, tā Bībele vairākreiz apstiprina. Jēzus acīs mēs visi esam bezcerīgi, atpakaļrāpulīgi grēcinieki. Speitss bija lūdzis Dieva piedošanu un saņēmis to. Turpretim ļaunā, liekulīgā pasaule piedeva pamazām vai pat nepiedeva nekad.

-   Tagad ķersimies pie jūsu zobiem, cienīgtēv.

Speitss atvēra muti un manīja, kā prasmīgās rokas uzklāj spoži baltu kārtu uz zobiem. Spilgtajā starmešu gaismā tie iezaigo- sies pērļaini balti kā paradīzes vārti.

Pēc tam Vanda rūpīgi, uzmanīgi sakopa spuraino, iesarkano matu kodeļu, līdz bija apmierināta ar panākto. Viņa izpūta gaisā virs mācītāja galvas matu laku un pievienoja nedaudz pulvera, lai iegūtu izteiktāk rudu toni.

-   Jūsu rokas, cienīgtēv.

Speitss izvilka no apmetņa apakšas vasarraibumiem klātās rokas un novietoja uz manikīra paliktņa. Sieviete sāka ap tām rosīties, klājot grima pamattoni, kas bija domāts grumbu nomaskēša- nai un toņu atšķirību mazināšanai. Rokām vajadzēja būt tādā pašā tonī kā sejai. Vaļsirdīgi sakot, Speitss īpaši uzstāja, lai rokas būtu nevainojamas. Tās bija kā viņa balss pagarinājums. Nevīžīgi uzklāts grims varēja izbojāt viņa vēstījumu, jo kameru tuvplāni atklāja acs neievērotas nepilnības.

Grima klāšana uz rokām aizņēma piecpadsmit minūtes. Vanda apkopa nagus - iztīrīja no to apakšas netīrumus, uzklāja caurspīdīgu nagu laku, apvīlēja, noberza ar rupju vīlīti, atbīdīja un nogrieza ienadžus un visbeidzot pārklāja ar piemērotu pamattoni.

Viņa vēl pēdējoreiz ieskatījās TV monitorā, šur tur pielaboja un atkāpās.

-   Viss gatavs, cienīgtēv. - Vanda pagrieza monitoru pret vīrieti.

Speitss apskatīja sevi monitorā - seju, acis, ausis, lūpas, zobus, rokas.

-    Bet to plankumu uz kakla, Vanda? Atkal aizmirsi?

Ašs triepiens ar sūkli, pielabojums ar otiņu, un plankums vairs nebija redzams. Speitss apmierināts nogrudzināja.

Vanda steidzīgi noņēma apmetni un atkāpās. No aizkulisēm atsteidzās Speitsa palīgs Čārlzs ar cienīgtēva žaketi. Speitss piecēlās no krēsla un izstiepa rokas, kamēr Čārlzs uzstīvēja viņam mugurā žaketi, paraustīdams un nogludinādams audumu, tad pārlaida ar roku, pielaboja plecu līniju, nogludināja un ielocīja pareizi apkakli, sakārtoja kaklasaiti.

-    Kā izskatās kurpes, Čārlz?

Čārlzs pāris reižu pārlaida kurpēm ar spodrināšanas lupatiņu.

-    Laiks?

-    Bez sešām minūtēm astoņi, cienīgtēv.

Pirms vairākiem gadiem Speitsam bija radusies ideja savu sprediķi televīzijā pārraidīt vakarā, visska tītāka jā laikā, lai nebūtu jāsacenšas ar citiem televīzijas evaņģēlistiem no rītiem. Viņš nosauca savu pārraidi "Vistuvāk Dievam". Visi vienā balsī pareģoja izgāšanos, jo tagad viņam būtu jāsacenšas ar iknedēļas vispopulārākajiem raidījumiem. Taču tas bija izrādījies ģeniāls solis.

Speitss devās uz skatuves aizkulisēm, un Čārlzs viņam pa pēdām. Pa ceļam viņš dzirdēja murdoņu un čaboņu, tūkstošiem ticīgo ieņemot vietas Sudraba katedrālē, no kuras viņš katru svētdienas vakaru pārraidīja divas stundas garo sprediķi "Vistuvāk Dievam".

-   Trīs minūtes, - Čārlzs iečukstēja ausī.

Stāvēdams aizkulišu pustumsā, Speitss dziļi ievilka elpu. Pūlis noklusa, kad monitoros parādījās tam domātie rīkojumi. Tuvojās pārraides sākums.

Viņš juta Dieva spēku uzlādējam visu ķermeni ar Svēto garu. Šis brīdis pirms paša sprediķa viņam patika vislabāk, tam nelīdzinājās nekas pasaulē - šie augošie uguns, uzvaras un gaidpil- nās ekstāzes uzplūdi.

-   Cik daudz publikas? - viņš klusi taujāja Čārlzam.

-    Apmēram sešdesmit procentu.

Priekpilno brīdi aprāva salta naža dūriens. Sešdesmit procentu? Pagājušajā nedēļā bija septiņdesmit. Vēl pirms pusgada cilvēki ik svētdienu bija stāvējuši rindā pēc biļetēm, un visiem nekad nepietika. Taču kopš tā starpgadījuma motelī ziedojumu apjoms bija sarucis divkārt un raidījuma reitings kritās par četrdesmit procentiem. Pretekļi no kristīgās kabeļtelevīzijas jau grasījās atcelt viņa sarunu šovu "Amerikas apaļais galds". Dievam vistuvākā draudze pieredz visdrūmākos laikos kopš tās dienas pirms trīsdesmit gadiem, kad viņš to nodibināja bijušā JCPenney lielveikala vietā. Ja drīz neizdosies palielināt ienākumus, viņš nespēs izpildīt saistības un maksāt par "Tev pieder daļiņa Jēzus!" obligācijām, kuras viņš bija pārdevis raidījuma laikā simtiem tūkstošu ticīgo, lai finansētu Sudraba katedrāles celtniecību.

Domas atgriezās pie šīsdienas tikšanās ar lobistu Bukeru Kroliju. Kāda Dieva žēlastība, ka tieši pie viņa Krolijs vērsies ar savu priekšlikumu! Ja viss noritēs, kā plānots, šis jautājums varētu palīdzēt viņam iepūst jaunu dzīvību draudzē un atjaunināt finansu plūsmu. Diskusija par evolūciju un kreacionismu bija apzelēta līdz nelabumam, ar to papildpunktus iegūt nevar - jārēķinās arī ar milzīgo citu televīzijas evaņģēlistu konkurenci. Turpretī Kro- lija piedāvātais jautājums bija svaigs, jauns un nobriedis.

Lai nolādēts, ja viņš nenoplūks šo nobriedušo augli jau tagad.

-     Laiks, svēto tēv, - no aizmugures atskanēja klusa Čārlza balss.

Iedegās gaismas, un pūlis ieaurojās. Mācītājs Speitss izgāja uz skatuves, pieliecis galvu, pacēlis rokas, saspiedis plaukstas kopā un ritmiski tās kratot.

-    Vistuvāk Dievam! - viņš izsaucās savā krāšņi tembrālajā, trīsošajā basā. - Vistuvāk Dievam! Dieva slavas brīdis ir vistuvāk klāt!

Skatuves vidū viņš spēji apstājās, pacēla galvu un izstiepa rokas pret publiku kā lūgdamies. Pirkstu gali trīsēja. Vārdi vēlās pāri publikas galvām.

-    Sveicināti visi mūsu mīļā Kunga un Pestītāja Jēzus Kristus vārdā!

Milzīgo Sudraba katedrāli atkal satricināja publikas auri. Televīzijas evaņģēlists pacēla rokas pret debesīm, pavērsis plaukstas uz augšu, un auri nerimās - tiem piepalīdzēja arī darbinieki, kas atradās publikā. Viņš nolaida rokas, un atkal iestājās klusums, kas atgādināja mierpilno brīdi uzreiz pēc negaisa.

Speitss pielieca galvu kā lūgšanā un klusā, pieticīgā balsī sacīja:

-    Kur divi vai trīs ir sapulcējušies Manā Vārdā, tur Es esmu vinu vidū.

Viņš nesteidzīgi pacēla galvu, stāvēdams ar sāniem pret publiku, un ierunājās savā viskrāšņākajā tonī, lēni vilkdams katru vārdu un gausi, collu pēc collas, celdams augšup roku.

-     Iesākumā Dievs radīja debesis un zemi, - viņš ducināja. - Bet zeme bija neiztaisīta un tukša, un tumsa bija pār dziļumiem.

Speitss dramatiski ievilka elpu. - Un Dieva Gars lidinājās pār ūdeņiem.

Pēkšņi viņa balss aizdimdināja cauri Sudraba katedrālei kā ērģeļu notis. - Un Dievs sacīja: "Lai top gaisma!"

Dramatiska pauze, un viņš turpināja, tikko sadzirdami čukstot: - Un gaisma tapa.

Viņš piegāja pie skatuves malas un veltīja dievlūdzējiem draudzīgu smaidu. - Mēs visi zinām Pirmās Mozus grāmatas ievadvārdus. Tie ir vieni no visspēcīgākajiem vārdiem pasaulē. Šeit nav divu domu - tie ir paša Dieva sacīti vārdi, mani draugi. Dievs pats saviem vārdiem stāsta, kā radījis pasauli.

Speitss nevērīgā gaitā pastaigājās gar skatuves malu. - Mani draugi, vai tas jūs pārsteigtu, ja es pastāstītu, ka valdība tērē jūsu smagā darbā pelnītos nodokļu maksātāju dolārus pūliņos pierādīt, ka Dievs ir maldījies?

Viņš pagriezās, pārlaizdams skatienu apklusušajai publikai.

-   Jūs man neticat?

Zālē uzvirmoja balsu murdoņa.

Speitss izņēma no žaketes kabatas papīra lapiņu un paplivināja, piepeši ieaurodamies pērkonīgā balsi:

-   Tas ir rakstīts te. Es to pirms nepilnas stundas lejupielādēju no interneta.

Murmināšana nerimās.

-    Un ko es uzzināju? Mūsu valdība iztērējusi četrdesmit miljardus dolāru, lai pierādītu Pirmajā Mozus grāmatā rakstītā nepatiesīgumu. Četrdesmit miljardus dolāru jūsu naudas, lai uzbruktu vissvētākajiem Vecās Derības rakstiem. Jā, mani draugi, tas ir valdības finansēts sekulāro humānistu karš pret kristietību, un tas ir pretīgs.

Speitss staigāja pa skatuvi. Viņš plivināja papīra lapiņu, tad sagumzīja to saujā.

-   Seit teikts, ka Arizonas tuksnesi uzbūvēta iekārta ar nosaukumu "Izabella". Daudzi droši vien par to ir dzirdējuši.

Skaļa, piekrītoša murdoņa.

-    Ari es biju dzirdējis. Es gan biju domājis, ka tas ir kārtējais valdības nejēdzīgais untums. Un tikai nesen manu uzmanību vērsa uz tās mērķi.

Viņš spēji apstājās uz skatuves un lēni pagriezās ar seju pret publiku.

-   Tās mērķis, mani draugi, ir pārbaudīt tā saucamo Lielā sprādziena teoriju. Jā, jūs dzirdējāt pareizi - atkal šis vārds "teorija"!

Balsi caurstrāvoja ass nicinājums.

-    Lielā sprādziena teorija ir šāda - pirms trīspadsmit miljardiem gadu izplatījumā uzsprāga sīciņš punktiņš un radīja visu mūsu Visumu - bez Dieva rokas palīdzības. Jūs dzirdējāt pareizi - radīšana bez Dieva palīdzības. Ateistu radīšana.

Speitss pagaidīja, līdz ieilgst neticības pilnais klusums, un atkal paplivināja lapiņu.

-   Tā te teikts, ļaudis! Vesela interneta vietne - simtiem lappušu - veltīta Visuma radīšanai, un ne reizi nav pieminēts Dievs!

Viņš vēlreiz pārlaida skatienu zālei.

-    Lielā sprādziena teorija neatšķiras no tās teorijas, kas apgalvo, ka mūsu vecvectētiņi bijuši mērkaķi, vai no tās teorijas, kas uzskata, ka dzīvība radusies, molekulām dubļu peļķē nejauši nostājoties vajadzīgajā secībā. Šī Lielā sprādziena teorija ir tikai kārtējā sekulāro humānistu antikristīgā neticīgo teorija, tāda pati kā evolūcijas teorija. Tikai ļaunāka. Daudz, daudz ļaunāka!

Speitss apsviedās, pagriezās un turpināja soļot.

-    Un kāpēc? Šī teorija domāta tam, lai apgāztu tēzi par to, ka Visumu radījis Dievs. Nešaubieties - "Izabella" ir atklāts uzbrukums kristīgajai ticībai. Lielā sprādziena teorija apgalvo, ka mūsu skaistā, izsmalcinātā, Dieva dāvātā pasaule pirms trīspadsmit miljardiem gadu uzradusies pati no sevis - pilnīgas nejaušības dēļ. It kā ar šādu kristietībai naidīgu teoriju vēl nepietiktu, tagad ir nolemts izšķiest četrdesmit miljardus mūsu naudas, lai to pierādītu!

Viņš veltīja publikai niknu skatienu.

-    Vai mēs nevarētu pieprasīt Vašingtonas zinātniekiem vienādas tiesības? Palūgsim piešķirt četrdesmit miljardus ar mērķi pierādīt Pirmās Mozus grāmatas patiesīgumu. Kā tas šiem patiktu! Tie profesionālie Jēzus nīdēji - Vašingtonas liberāļi - griezis zobus un laidis putas pa muti. Viņi svaidīsies ar veco teicienu par valsts atdalīšanu no baznīcas. Šie paši ļautiņi izdzina Jēzu no skolu klasēm, izmeta un ar likumu aizliedza eglītes un Jēzus bērniņa dzimšanas ainas, apsmēja un apspļaudīja mūsu uzskatus. Un tagad šie paši sekulārie humānisti sataisījušies ar vieglu roku šķērdēt mūsu naudiņu, lai pierādītu, ka Bībele melo, lai padarītu par apsmieklu mūsu kristīgo ticību!

Burbulis pārsprāga. Daži cēlās kājās, viņiem sekoja citi, un pēkšņi visa draudze bija piecēlusies. Telpai burtiski uzbruka cu- nami vilnis, cilvēku balsis saplūda vienā neapmierinātības pilnā rēcienā.

Darbinieki, kuru pienākums bija uzkurināt publiku, stāvēja klusi, viņu palīdzība nebija nepieciešama.

-   Tas ir karš pret kristietību, mani draugi! Tas ir karš uz dzīvību un nāvi, un to finansē ar jūsu un mūsu nodokļu naudu! Vai mēs pieļausim, ka viņi apspļauda Kristu un par to vēl iekasē no mums naudu?

Cienīgtēvs Dons Speitss, smagi elsdams, nostājās kā zemē iemiets pašā skatuves vidū un vērās uz mutuļojošo publiku Vir- džīnijbīčas katedrālē, apstulbis par savu vārdu radīto iespaidu. Viņš to dzirdēja, viņš to redzēja, viņš juta šos satrakotos uzbangojumus, šo taisno dusmu uzplūdus, un gaisā elektrizēti svila un krakstēja taisnprātīgs sašutums. Pat bija grūti noticēt. Viņš bija visu mūžu mētājies ar akmeņiem un taisni šajā brīdī negaidīti izmetis granātu. Tieši šādu jautājumu viņš bija ilgojies atrast un lūdzis Dievu to atsūtīt.

-    Lai slavēts Tas Kungs un Jēzus! - Speitss iesaucās, pamezdams rokas gaisā un paceldams acis pret mirguļojošajiem griestiem. Viņš noslīga uz ceļiem un skaļā, drebošā balsī uzsāka lasīt lūgšanu: - Kungs Jēzu, ar Tavu palīdzību mēs apturēsim šos apvainojumus Tavam Tēvam. Mēs iznīcināsim to elles mašīnu tuksnesī, kur kauc vēji. Mēs pieliksim punktu Tavai zaimotājai, ko sauc par "Izabellu"!

9

BEZ PIECPADSMIT MINŪTĒM ASTOŅOS Vaimens Fords izgāja no mājiņas, kurā bija divas guļamistabas, un nostājās piebraucamā ceļa galā, ievilkdams plaušās smaržīgo nakts gaisu. Ēdnīcas logi tumsā spīdēja kā dzelteni taisnstūri. Sporta laukuma laistītāju švīkstoņu centās nomākt klusa bugi-vugi klavieru melodija un balsu murdoņa. Viņš nevarēja iztēloties Keitu citādu kā vien negodbijīgu, nesaticīgu marihuānas cienītāju, kādu šo sievieti bija iepazinis pēdējā kursā. Taču viņa noteikti ir mainījusies, gaužām mainījusies, ja kļuvusi par vēsturē vissvarīgākā fizikas eksperimenta vadītāja asistenti.

Prātu neviļus pārņēma atmiņas par Keitu un abu kopā pavadīto laiku - domas, kurām piemita nejauka tieksme kļūt pornogrāfiskām. Vaimens steidzīgi iestūķēja tās atpakaļ tajā pašā primitīvo instinktu apziņas nostūrī, no kura tās bija izlīdušas. Tās nu nekādi nav uzskatāmas par izmeklēšanas sākumam piemērotām pārdomām, viņš sevi aprāja.

Fords apmeta līkumu ap laistītājiem un pa parādes durvīm iegāja vecajā tirgotavā. No atpūtas telpas labajā pusē plūda gaisma un mūzika. Viņš devās turp. Te spēlēja kārtis un šahu, lasīja, strādāja ar klēpjdatoriem. Ārpus komandtiltiņa telpas viņi izskatījās gandrīz vai lēnprātīgi.

Pats Hazēliuss sēdēja pie klavierēm, sīciņie pirksti lēkāja pār taustiņiem. Nospēlējis vēl dažas taktis, viņš piecēlās.

-   Esiet sveicināts, Vaimen! Vakariņas jau ir gatavas.

Viņš devās pretī Fordam, telpas vidū saņēma viņu aiz rokas un veda uz ēdnīcas zāli. Pārējie cits pēc cita piecēlās un sekoja.

Ēdamtelpā galvenā mēbele bija masīvs priežkoka galds, uz kura bija izkārtotas sveces, sudraba galda piederumi un svaigi grieztas meža puķes. Akmens kamīnā lēkāja liesmas. Pie sienām karājās navahu austi paklāji. Spriežot pēc to rotājumu ģeometriskajiem apveidiem, tie visi bija Nakajas klinšu apkaimes stilā. Bija atvērtas vairākas vīna pudeles, un no virtuves vēdīja cepta steika smarža.

Hazēliuss izturējās kā sirsnīgs namatēvs, viņš izrīkoja padotos, smējās un jokoja. Viņš aizveda Fordu un apsēdināja galda vidū līdzās vijīgai gaišmatei.

-   Melisa? Tas ir Vaimens Fords, mūsu jaunais antropologs. Melisa Korkorana, mūsu kosmoloģe.

Viņi paspieda viens otra roku. Pāri sievietes pleciem krita smagu, blondu matu lavīna, un gaiši zaļās acis - kā stikliņi, kas izskaloti no okeāna, - raisīja Fordā ziņkāri. Uzrautais deguns bija sīku vasarraibumiņu nosēts, indiāņu veste ar pērlītēm, vienkārša un stilīga vienlaikus, izcēla bikses un kreklu. Tomēr arī Korkora- nas acis bija viegli apsarkušas, plakstiņi piepampuši.

Viņai otrā pusē nesēdēja neviens.

-   Pirms sāc sarunu ar Vaimenu, - Hazēliuss pievērsās Korko- ranai, - es gribētu iepazīstināt viņu ar pārējiem, kurus pirmīt vēl nepaguvu stādīt viņam priekšā.

-    Lai notiek.

-   Tā ir Džūlija Tibodo, mūsu kvantu elektrodinamikas speciāliste.

Sieviete, kas sēdēja iepretim Fordam, strupi sasveicinājās un tūdaļ pat atsāka īdzīgu monologu, kas bija domāts sirmam, rūķītim līdzīgam vīriņam, kurš sēdēja viņai līdzās. Tibodo atbilda visiem zinātnieces stereotipiem - viņa bija nevīžīgi ģērbusies, patukla, īsie mati no retās mazgāšanas salipuši lēkšķēs, mugurā viņai bija ap- dilis laboratorijas virssvārcis. Pēdējais triepiens šajā karikatūrā bija plastmasas rakstāmlietu penālis kabatā. Dosjē bija minēts, ka sieviete cieš no kaut kādiem robežpersonības traucējumiem. Fordam būtu gribējies noskaidrot, kā tieši šie traucējumi izpaužas.

-    Kungs, kas sarunājas ar Džūliju, ir Hārlans Sentvinsents, mūsu elektroinženieris. Kad "Izabella" darbojas ar pilnu jaudu, Hārlans pārrauga visus deviņsimts megavatus, kas te gāžas iekšā kā Niagaras ūdenskritums.

Sentvinsents piecēlās un pastiepa roku pāri galdam. - Priecājos iepazīties, Vaimen. - Kad viņš apsēdās, Tibodo turpināja savu apcerējumu, kas bija saistīts ar kaut kādu Einšteina-Boses kon- densāciju.

-    Kungs, kas sēž tālākajā galā, ir Maikls Cečīni, mūsu standarta modeļu elementārdaļiņu fiziķis.

Piecēlās melnīgsnējs maza auguma vīrietis un izstiepa roku. Fords to paspieda. Viņu pārsteidza vīrieša īpatnēji blāvās, pelēkās acis. Vīrietis izskatījās kā iekšēji miris, un šo iespaidu pastiprināja miklais, nedzīvais rokasspiediens. Tomēr, it kā spītēdams nihilismam, kas bija pārņēmis viņa eksistenci līdz pat kaulam, Cečīni dižojās ar nevainojami koptu apģērbu - krekls bija spilgti, pat žilbinoši balts, biksēs iegludinātā vīle asa kā nazis, matu celiņš pāršķirts ar militāru precizitāti, katrs matiņš pieglausts savā vietā. Pat rokas bija ideāli koptas, maigas un tīras kā mīkla, nagi bija apvīlēti un nopulēti spīdēja. Taču nekas nejaudāja pilnībā nomaskēt eksistenciālo izmisumu, kas tā vien vējoja no šā vīrieša.

Hazēliuss, pabeidzis iepazīstināšanu, pazuda virtuvē, un sarunas vērtās aizvien skaļākas.

Fords joprojām nebija sastapis Keitu. Diez vai tā būtu sagadīšanās, viņš gudroja.

-    Man liekas, es nekad dzīvē neesmu satikusi nevienu antropologu, - Melisa Korkorana viņu uzrunāja.

Fords pagriezās.

-    Un es nepazīstu nevienu kosmologu.

-   Jūs būtu pārsteigts, uzzinot, cik daudzi iedomājas, ka es kopju plaukstas un nagus. - Viņas smaids šķita aicinošs. - Kāds īsti ir jūsu šeit veicamais darbs?

-    Man jāiepazīst vietējie. Jāizskaidro, ar ko mēs nodarbojamies.

-   Ā, bet vai jūs pats to zināt? - Viņas balsī ieskanējās ķircinoši toņi.

-   Varbūt jūs man palīdzēsiet.

Viņa smaidīdama pasniedzās un paņēma pudeli no galda.

-   Vai vēlaties vīnu?

-   Jā, pateicos.

Sieviete apskatīja etiķeti.

-    Villa de Capezzana, Cartnignano, 2000. Man nav ne jausmas, ko tas nozīmē, taču vīns ir labs. Mūsu pulciņā vīnu pazinējs ir Džordžs Iness. Džordž? Pastāsti par šo vīnu!

Iness, kurš sēdēja otrā galda galā, pārtrauca sarunu. Seja priekā atplauka, un viņš pastūma brilles augstāk uz deguna.

-   Man vienreiz palaimējās pagrābt veselu kasti. Es gribēju šovakar pasniegt kādu īpašu vīnu. Capezzana ir viena no manām iecienītākajām vīna šķirnēm, to gatavo kādā kalnu īpašumā Flo- rences rietumu pusē. Tas bija pirmais vīns, kuram Tirdzniecības departaments atļāva piejaukt Cabernet Sauvignon vīnogas. Tam ir jauka krāsa, garšas buķetē jāņogu un upeņu aromāts jaucas ar ķiršiem un dažādu citu augļu piegaršām.

Korkorana pavīpsnādama pagriezās pret Fordu.

-    Džordžs ir vienreizīgs vīnu snobs, - viņa izmeta, ieliedama sarunu biedra glāzē prāvu tiesu, tad no jauna piepildīja arī savu glāzi un to pacēla. - Laipni lūgti Sarkanajā galdkalnā! Baismā vietā.

-Kā tā?

-    Es atvedu šurp savu kaķeni - nevarēju pat iedomāties, ka nāktos šķirties no tās. Pēc divām dienām es vienubrīd izdzirdēju kaucienu un ieraudzīju, ka manai mīlulītei pakaļ dzenas koijots.

-   šausmas.

-    Tos te ik pa laikam var redzēt - tos noplukušos, zaglīgos, nežēlīgos zvērus. Vēl te ir tarantuli, skorpioni, lāči, lūši, dzeloņ- cūkas, skunksi, klaburčūskas un zirnekļi - melnās atraitnes. - Briesmīgo būtņu pārskaitījums šķita sievietei sagādājam baudu. - Man te riebjas, - viņa tīksmīgi nobeidza.

Fords savilka, kā pats cerēja, kaunīgu smaidu un uzdeva visstulbāko jautājumu, kādu vien varēja iedomāties. Pagaidām nav nepieciešams plātīties ar savu aso prātu.

-    Nu, un ko tad "Izabella" īsti dara? Es esmu tikai antropologs.

-    Teorētiski viss ir diezgan vienkārši. "Izabella" sasit kopā subatomāras daļiņas, kas traucas gandrīz ar gaismas ātrumu, ar mērķi rekonstruēt enerģijas apstākļus, kādi varētu būt bijuši Lielā sprādziena laikā. Tas ir kā iznīcības derbijs. Divi elementārdaļiņu kūļi milzīgā ātrumā traucas viens otram pretī milzīgā apaļā caurulē, kuras garums ir četrdesmit septiņas jūdzes. Daļiņas šaujas aizvien lielākā ātrumā pa šo apli, līdz sasniedz ātrumu, kas ir deviņdesmit deviņi, komats, deviņdesmit deviņi procenti no gaismas ātruma. Vislielākā jautrība sākas tad, kad abiem kūļiem liek saskrieties, šādi rekonstruējot paša Lielā sprādziena apstākļus.

-    Kādas daļiņas jūs triecat kopā?

-    Vielu un antivielu - protonus un antiprotonus. Kad tos salaiž kopā - paukš! E ir vienāds ar m reiz c kvadrātā. Pēkšņais enerģijas sprādziens rada dažnedažādu elementārdaļiņu mākoni, kas nonāk detektoros, un mēs varam izprātot, kas ir katra šī daļiņa un kā tā radusies.

-    Kā jūs dabūjāt antivielu?

-    Pasūtījām pa pastu no Vašingtonas.

Fords smaidīja.

-    Es biju domājis, ka tur var pasūtīt tikai melnos caurumus.

-    Nopietni runājot, mēs radām antivielu paši, apšaudot zelta plati ar alfa daļiņām. Mazajā aplī mēs savācam antiprotonus, tad nepieciešamajā daudzumā un īstajā brīdī ievadām galvenajā aplī.

-    Un kāds šeit ir kosmologa uzdevums? - Fords prašņāja.

-    Es te pētu tumšas padarīšanas! - viņa dramatiski pārgrieza acis. - Tumšo matēriju un tumšo enerģiju.

Viņa iesūca vēl vienu vīna malku.

-    Izklausās baisi.

Korkorana iesmējās. Fords vēroja, kā zaļo acu skatiens neslēpdamies viņu novērtē, un prātoja, cik šai sievietei gadu. Trīsdesmit trīs? Trīsdesmit četri?

-   Pirms aptuveni trīsdesmit gadiem astronomiem sāka pielēkt, ka lielākā daļa vielas izplatījumā nav kaut kas viegli saredzams un sataustāms. Viņi to nosauca par tumšo matēriju. Pēc visa spriežot, tumšā matērija ir mums visapkārt, tā ir neredzama, iziet mums cauri nemanāmi, kā ēnu izplatījums. Galaktikas atrodas gigantisku tumšās matērijas baseinu vidū. Mēs nezinām, kas tā ir, kāpēc tā pastāv un no kurienes radusies. Tā kā tumšā matērija noteikti ir radusies līdz ar parasto matēriju Lielā sprādziena laikā, es ceru, ka "Izabella" ieviesis kādu skaidrību šajā jautājumā.

-   Un tumšā enerģija?

-   Jauka un baiga padarīšana. Tūkstoš deviņi simti deviņdesmit devītajā gadā kosmologi izdibināja, ka pastāv kāds nepazīstams enerģijas lauks, kas liek Visumam izplesties aizvien ātrāk, uzpūsties kā neaptverami lielam balonam. Viņi to nokristīja par tumšo enerģiju. Nevienam nav ne mazākās jausmas, kas tā ir un no kurienes nākusi. Izskatās, ka tā ir ļaundabīga.

Volkonskis, kas sēdēja galda pretējā pusē, nosprauslojās un ierunājās asā, spalgā balsī:

-    Ļaundabīga? Visumam ir alga viena! Tam par mums nospļauties!

-    Fakts ir tāds, - Korkorana turpināja, - ka tumšā enerģija ar laiku uzlaidīs Visumu gaisā Lielajā plīsumā.

-    Kas ir Lielais plīsums? - Līdz šim Fords tikai izlikās par muļķīti, taču Lielais plīsums viņam bija kas nedzirdēts.

-   Tā ir jaunākā teorija par Visuma likteni. Pavisam drīz Visums pletīsies tik strauji, ka vispirms sadalīsies galaktikas, tad zvaigznes un planētas, un arī mēs visi izšķīdīsim pa atomiem. Viss būs pagalam - bum! Eksistence būs beigusies. Es par to uzrakstīju rakstu interneta enciklopēdijā Wikipedia. Izlasiet arī jūs.

Viņa iedzēra vēl vienu malku, un Fords ievēroja, ka Korkorana nebija vienīgā, kas bauda vīnu. Sarunas visapkārt lēnām pieņēmās skaļumā, un pusducis pudeļu jau bija tukšas.

-   Jūs teicāt - pavisam drīz?

-   Ne vēlāk kā pēc divdesmit vai divdesmit pieciem miljardiem gadu.

-     Drīz? Nu, kā uz to skatās, - Volkonskis izgrūda, skarbi iesmiedamies.

-    Mēs, kosmologi, skatāmies uz visu plašāk. Un tālāk.

-   Toties mēs, datorzinātnieki, skatāmies šaurāk. Uz milisekun- dēm.

-   Milisekundēm? - Tibodo nicīgi izmeta. - Manā kvantu elek- trodinamikas speciālista darbā nākas strādāt ar femtosekundēm.

No virtuves iznāca Hazēliuss, viņam rokās bija paplāte, nokrauta ar grilētu fileju medaljoniem. Sajūsmas saucienu pavadīts, viņš to novietoja uz galda.

Aiz viņa parādījās Keita Mersera, nesdama bļodu ar frī kartupeļiem. Nepaskatīdamās uz Forda pusi, viņa nolika bļodu uz galda un nozuda virtuvē.

Fords nekādi nebija varējis sagatavoties tam, kādu redzēs viņu pirmo reizi pēc abu pašķiršanās. Trīsdesmit piecu gadu vecumā šī sieviete bija vēl skaistāka nekā divdesmit trijos gados. Garie, nesavaldāmie, tumšie mati tagad bija īsi un eleganti. Nevīžīgā pēdējā kursa studente, kas valkāja džinsus un pārāk vaļīgus vīriešu kreklus, bija pieaugusi. Pagājuši divpadsmit gadi, kopš viņš Keitu bija redzējis beidzamo reizi, taču šķita, ka aizritējušas tikai dažas dienas.

Viņam kāds iebakstīja sānos. Fords pagriezās un ieraudzīja sev priekšā Korkoranu, kas bija pastiepusi šķīvi.

-   Ceru, ka neesat veģetārietis, Vaimen.

-   Nebūt ne. - Viņš izvēlējās prāvu asiņainu gabalu un padeva trauku tālāk, mēģinādams izlikties mierīgs. Keitas parādīšanās bija izsitusi viņu no līdzsvara.

-    Nedomājiet, ka mēs tā ēdam katru vakaru, - viņa brīdināja. - Šī maltīte ir jums par godu.

Notinkšķēja glāzei piesista karotīte, un piecēlās Hazēliuss, turēdams rokā vīna glāzi. Sarunas apklusa.

-   Es esmu sagatavojis nelielu tostu, lai sveiktu… - Viņš paskatījās apkārt. - Tā, kur mūsu direktora asistente?

Atvērās durvis, un telpā iešāvās Keita. Sieviete aši apsēdās blakus Fordam, taču ieurbās ar skatienu galdā.

-    Es nupat sacīju, ka vēlos teikt tostu, sveicot mūsu jaunāko komandas locekli Vaimenu Fordu.

Fords nenolaida acu no Hazēliusa, taču juta Keitas slaido augumu sev līdzās, siltumu un smaržu, ko tas izstaroja.

-    Kā daudzi jau zina, Vaimens ir antropologs, un viņa lauciņš ir cilvēka daba - daudz sarežģītāka joma nekā tās, kurās darbojamies mēs. - Viņš pacēla glāzi. - Es ar lielāko prieku vēlēšos iepazīt jūs labāk, Vaimen.

Visi aplaudēja.

-    Tagad, pirms apsēžos, es gribētu pateikt dažus vārdus par vakar vakarā piedzīvoto vilšanos… - Hazēliuss bridi klusēja. - Mēs esam iesaistījušies cīņā, kas aizsākusies brīdī, kad cilvēks pirmo reizi pacēla acis pret zvaigznēm un aizdomājās, kā tās tur nokļuvušas. Patiesības meklējumi ir visdižākā cilvēces nodarbošanās. Atklājumi - sākot ar uguni un beidzot ar kvarku - ir paša cilvēka būtība. Mēs, šie trīspadsmit, esam īstenie Prometeja mantinieki - tā paša Prometeja, kurš nozaga dieviem uguni un atdeva to cilvēkiem.

Viņš ieturēja teatrālu pauzi.

-   Jūs paši zināt, kāds liktenis piemeklēja Prometeju. Dievi atriebjoties pieķēdēja viņu pie klintīm. Ik dienu atlido ērglis, plosa viņa sānus un ēd aknas. Bet, tā kā Prometejs ir nemirstīgs, viņam šīs mokas ir jāpacieš mūžīgi mūžos.

Valdīja tāds klusums, ka Fords dzirdēja vienīgi uguns sprakstēšanu kamīnā.

-    Patiesības meklējumi ir smagi, kā jau mēs varam redzēt. - Hazēliuss pacēla glāzi. - Par Prometeja mantiniekiem!

Visi svinīgi iedzēra vīnu.

-   Nākamreiz palaidīsim "Izabellu" trešdien pusdienlaikā. Un es gribu, lai līdz tam katrs ikvienu savas būtības šķiedru koncentrē uz veicamajiem uzdevumiem.

Viņš apsēdās. Klātesošie paņēma nažus un dakšiņas, un sarunas pamazām atsākās.

Kad balsu murdoņa atkal bija pieņēmusies spēkā, Fords klusi ierunājās:

-   Sveicināta, Keita.

-   Sveiks, Vaimen. - Skatiens bija piesardzīgs. - Tik tiešām pārsteigums, maigi izsakoties.

-   Tu labi izskaties.

-    Paldies.

-    Direktora asistente - tas patiesi ir liels sasniegums.

Lasīdams Keitas dosjē, Fords bija juties kā lūrētājs svešā dzīvē. Taču viņš nebija varējis atturēties - tas šķita pārāk intriģējoši. Kopš šķiršanās sievietes dzīve bija gājusi kā pa celmiem.

-    Un tu pats? Kā tad tava karjera CIP?

-   Atmetu ar roku.

-   Tagad tu esi antropologs?

-Jā.

Ne viens, ne otrs vairs neko neteica. Keitas balss, tas melodiskais tembrs un tikko jaušamā šļupstēšana saviļņoja vēl vairāk nekā viņas izskats. Fords zibenīgi aizgaiņāja atmiņu gūzmu. Nejēdzīgas domas - viņi taču jau sen bija pašķīrušies. Kopš tā laika viņam bijis kāds pusducis draudzeņu un vēl sieva. Tiesa, šķiršanās nebija patīkama - viņi acīmredzot nedomāja pēc tam kļūt vienkārši par draugiem. Abi viens otram bija metuši sejā nepiedodamus vārdus.

Keita, uzgriezusi muguru, ar kādu sarunājās. Domās iegrimis, viņš iedzēra vīna malku un atcerējās to dienu, kad Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā pirmoreiz ieraudzīja Keitu. Kādā agrā pēcpusdienā Fords, gribēdams netraucēts palasīt, bija meklējis klusu stūrīti Bārkera inženierijas bibliotēkā un ieraudzījis zem galda guļam sievieti. Tas nepavisam nebija ikdienišķs skats. Labais vaigs atdusējās uz rokas, otra roka bija piespiesta krūtīm. Garie, spīdīgie mati bija izplūduši uz paklāja. Sieviete bija slaida un rāma, ar smalkiem, trausliem vaibstiem, kādi nereti novērojami cilvēkiem, kuru senčos atrodami aziāti vai kaukāzieši. Viņa izskatījās kā guloša gazele. Bālā dobīte izliektā kakla pamatnē pie atslēgas kaula jauneklim šķita viserotiskākā vieta, kādu viņš vien bija redzējis. Acis pakavējās pie dusošās sievietes, bez kauna apziņas nopētot katru gulošā auguma erotisko sīkumu. Viņš pat gribēdams nevarēja atrauties. Viņš tikai stāvēja un nenovērsdamies raudzījās šajā skatā.

Gar viņas vaigu aiztraucās muša. Svešiniece parāva atpakaļ galvu, sarkanbrūnās acis atvērās un pievērsās vīrietim. Viņš bija pieķerts.

Sieviete nosarka un neveikli rausās ārā no pagaldes.

-    Ko tev vajag?

Fords noburkšķēja kaut ko par vēlēšanos pārliecināties, vai viņai nekas nekaiš.

Viņa atmaiga un kaunīgi attrauca:

-   Droši vien dīvaini ieraudzīt kādu guļam te uz grīdas. Parasti šajā laikā te neviena nav. Es nosnaužos kādas desmit minūtes un pamostos atspirgusi.

Fords vēlreiz apliecināja, ka viņa vienīgās rūpes bijušas par gulošās veselību. Sieviete steidzīgi izteica vēlēšanos izdzert dubulto espresso, pirms atkal ķerties pie grāmatām. Fords atzina, ka ari viņam nebūtu nekas pretī izdzert kādu tasīti kafijas. Tas bija viņu pirmais randiņš.

Abi bija tik atšķirīgi. Daļēji tieši tas viņus saistīja vienu pie otra. Keita nāca no mazpilsētas strādnieku ģimenes, viņš bija lielpilsētas elites pārstāvis. Viņai patika grupa Blondie, viņš dievināja Bahu. Viņa šad un tad niekojās ar zālīti, viņam tas šķita nedaudz apkaunojoši. Viņš bija katolis, viņa - pārliecināta ateiste. Viņš bija savaldīgs, viņa - neparedzama, spontāna, pat mežonīga. Otrajā randiņā viņa jau bija izrādījusi nepārprotamus mēģinājumus tuvoties vīrietim. Turklāt Keita mācībās uzrādīja lieliskas, pat ģeniālas sekmes. Šāda gudrība Fordu vienlaikus biedēja un uzbudināja. Bez fizikas viņu vadīja fanātiska tieksme izprast cilvēka dabu. Keita bija kā dedzīgs partizāns, viņu tracināja pasaules negodīgums, viņa parakstīja petīcijas, gāja demonstrācijās un rakstīja vēstules presei. Viņš atminējās abu strīdus par politiku un reliģiju, kas iestiepās dziļi nakts melnumā, un Fordu pārsteidza Keitas zināšanas cilvēka psiholoģijā - par spīti viņas uzskatu dziļajai emocionalitātei.

Abu attiecībām pielika punktu Forda lēmums iestāties darbā CIP. Viņasprāt, vidusceļa nebija - vai nu tu esi kopā ar labajiem, vai neesi. CIP Keitas acīs nekādā ziņā nebija "labie". Viņa to saukāja par Cūcību izraisīšanas pārvaldi - ja vien bija labā omā.

-    Nu, Vaimen? - Keita pievērsās viņam - Kāpēc tu atmeti ar roku?

-   Kam? - Fords atgriezās tagadnē.

-   Savai CIP karjerai. Kas tev lika pieņemt tādu lēmumu?

Fords nespēja dabūt pār lūpām - tas, ka manu sievu slepenas operācijas laikā uzspridzināja automašīnā.

-    Nesanāca, - viņš slābani attrauca.

-   Skaidrs. Vai… Vai ir par daudz cerēts, ka tu būtu mainījis savus uzskatus?

Vai ir par daudz cerēts, ka tu būtu mainījusi savus, Fords domās atcirta, tomēr skaļi nepateica. Tas bija tipiski Keitas garā - ķerties uzreiz vērsim pie ragiem, lai ko tas maksātu. Viņam šī īpašība sievietē bija patikusi, bet vienlaikus tā izraisīja nepatiku.

-    Vakariņas droši vien ir lieliskas, - Fords ierunājās, nolēmis pievērsties ikdienišķām tēmām. - Cik atceros, tu kādreiz biji liela mikroviļņu krāsniņas piekritēja.

-   Ar ātri pagatavojamiem ēdieniem es uzbarojos.

Atkal iestājās klusums.

Fordam iebakstīja otrā sānā. Melisa Korkorana bija pastiepusi pudeli, piedāvājot kārtējo reizi piepildīt glāzi. Sieviete bija pietvīkusi.

-   Steiks ir kolosāls, - viņa bilda. - Lieliski, Keita.

-    Paldies.

-    Man tieši patīk tāds - neizcepts lidz galam. Paklau, - viņa norādīja uz Forda šķīvi, - jūs pat neesat pieskāries savējam!

Fords ieēda kumosiņu, taču bija zudusi apetīte.

-    Keita jums noteikti piestāsta pilnas ausis par stīgu teoriju. Diezgan forša padarīšana, lai arī pilnīgi bez pamatojuma.

-    Šajā ziņā tā nemaz nelīdzinās tumšajai enerģijai, - Keitas balsī ieskanējās skarbāka nots.

Fords uzreiz noģida, ka tā nav pirmā reize, kad abas sievietes saķērušās.

-   Tumšā enerģija tika atklāta eksperimentālā ceļā, - Korkorana vēsi atbildēja. - Novērojot. Turpretī stīgu teorijai ir pilnīgi pretēja nelaime - tā pastāv tikai kā saujiņa vienādojumu ar nepārbaudāmiem pareģojumiem. Kas tā par zinātni?

Volkonskis pārliecās pār galdu, un Fordam nāsīs iesitās sa- stāvējies cigarešu dūmu smārds.

-   Tumšā enerģija, stīgas - phe! Pie vienas vietas! Es gribu zināt, ko dara antropologi.

Fordu šāda iejaukšanās iepriecināja.

-   Mēs apmetamies padzīvot kādā elles kaktā pie vietējās cilts un uzdodam varen daudz stulbu jautājumu.

-    Ha-ha, - Volkonskis attrauca. - Esat dzirdējis, ka drīz Sarkanajā galdkalnā ieradīsies sarkanādainie? Ceru, ka tas nebūs skalpēšanas pasākums! - Viņš ieūjinājās kā indiānis un paskatījās apkārt, it kā meklēdams sabiedrotos.

-   Tas nav asprātīgi, - Korkorana spīvi atcirta.

-     Drusku atspringsti, Melisa, - Volkonskis izaicinoši saslēja zodu, un pūkas uz tā pēkšņās dusmās iedrebējās. - Nemāci man jūsu amerikāņu pieklājību!

Korkorana pagriezās pret Fordu.

-   Viņš citādi neprot. Viņš ieguvis doktora grādu mērkaķoša- nās mākslā.

Arī šī nav pirmā reize, nodomāja Fords. Būs jāuzmanās nonākt šādās apšaudēs, vispirms jānoskaidro visu šejieniešu attiecības citam ar citu.

-    Laikam Melisa šovakar sadzērusies bišķi par daudz vīna. Kā parasti, - Volkonskis noburkšķēja.

-   Jā. Prrrotams! - viņa novilka, pagalam neveiksmīgi atdarinot Volkonska akcentu. - Labāk es dzert šņabi vēlā vakarā kā tu! - Viņa pacēla glāzi, uzsauca: - Za vas! - un izmeta vīna glāzi sausu.

-   Vai atļauts uz mirklīti iejaukties? - Iness iesāka profesionāli labskanīgā balsī. - Lai arī savas izjūtas paust skaļi nemaz nekaitē, es ierosinātu…

Hazēliuss ar rokas mājienu apklusināja psihologu un stingri palūkojās te uz Volkonski, te uz Korkoranu. Bargais skatiens piespieda abus apklust. Volkonskis atgāzās krēslā, viņam noraustījās mutes kaktiņš. Korkorana sakrustoja rokas uz krūtīm.

Hazēliuss ļāva neveiklajam klusumam ieilgt.

-    Mēs visi esam nedaudz noguruši un apjukuši, - viņš beidzot ierunājās klusā, maigā balsī. Klusumā skaļi sprakšķēja uguns. - Vai ne, Pīter?

Volkonskis nebilda ne vārda.

-    Melisa?

Sieviete bija pietvīkusi. Viņa pamāja.

-     Lai nu paliek… Tikai lēni un prātīgi… Piedošana un maigums… Darba dēļ.

Viņa balss bija rāma, mierinoša, tā plūda ritmiski, hipnotiski - apmēram tā treneris runā ar izbiedētu zirgu. Turklāt atšķirībā no Ineša balss tai nepiemita augstprātīga labvēlība.

-     Nudien! - iespraucās Iness, un viņa balss momentāni izjauca Hazēliusa radīto neparasti rāmo noskaņu. - Bez šaubām! Tādas sarunas ir veselīgas. Mēs varam dažus jautājumus izrunāt nākamajā grupas sanāksmē. Kā jau teicu, ir labi, ka var novelt no sirds šādus akmeņus.

Volkonskis pietrūkās kājās tik strauji, ka apgāza krēslu, saņurcīja salveti bumbiņā un nometa uz galda.

- Pie velna visādas sanāksmes! Man ir jādara savs darbs.

Viņš izgāja, aizcirzdams durvis.

Neviens neteica ne vārda. Klusumā atskanēja vienīgi papīra čaukstoņa, kad Edelšteins, pabeidzis vakariņot, pāršķīra kārtējo "Finegana vāķa" lapu.

Sludinātājs Edijs Rass iznāca no treilera, pārmeta dvieli pār kalsno plecu un apstājās pagalma vidū. Pirmdienas rits misijā bija atnācis ar žilbinoši skaidrām debesim. Austošā saule meta zeltainu gaismu pāri smilšainajai ielejai, apzeltot nokaltušās papeles zarus, kas auga līdzās treilerim. Pie apvāršņa kā uguns stabs agrajā rīta saulē slējās milzīgais Sarkanais galdkalns.

Viņš pacēla acis pret debesim, salika plaukstas kopā, pielieca galvu un skaidrā, apņēmīgā balsi ierunājās:

- Pateicos tev, Kungs, par šo dienu!

Bridi klusējis, viņš piešļūca pie Red jacket sūkņa, kas stāvēja pagalmā, un pārmeta dvieli pāri vecai slitai. Tad desmit reizes enerģiski parāva čīkstošo rokturi, un cinkotajā vanniņā iešļācās auksta ūdens straume. Rass pasmēla ūdeni saujā un uzšļakstlja sev uz sejas, ieslidināja ūdenī ziepju gabaliņu, ieziepējās, nosku- vās un iztīrīja zobus. Tad noskaloja seju un rokas, uzšļakstlja ūdeni uz sejas un iekritušajām krūtīm, paķēra no slitas dvieli un enerģiski noberzās. Pēc tam mācītājs apskatīja sevi spoguli, kas karājās uz vārtu stabā iesistas sarūsējušas naglas. Viņam bija maza seja, uz galvas slējās plānas matu pūkas. Vīrietis neieredzēja savu ķermeni - viņš izskatījās pēc neveikla, grīļīga putneļa. Pirms daudziem gadiem ārsts bija pateicis viņa mātei, ka pie vainas "augšanas traucējumi". Mājiens, ka viņš pats vainojams pie savas fiziskās nepilnības, joprojām sūrstēja.

Edijs rūpīgi pārķemmēja matus pāri paplikajam galvvidum, pavaibstījās un apskatīja šķībos zobus, ko tā ari nebija varējis atjauties salabot. Viņam nez kāpēc ienāca prātā dēls Lūks - puisim tagad varētu būt vienpadsmit gadu -, un sirdī iedūra vēl stiprāk. Viņš nebija redzējis Lūku jau sešus gadus, kopš brīža, kad vairs nebija naudas alimentiem, un arī tagad nebija cerību tos samaksāt. Acu priekšā nozibēja puisēns, tieviņš kā diegs, kas karstajā vasarā skraidelēja zem dārza laistītāja šļakatām. Atmiņas iedūra sāpīgi kā duncis rīklē - viņš reiz bija redzējis navahu indiānieti pārgriežam rīkli jēram, kas rāvās ārā un blēja, vēl dzīvs, taču jau miris.

Prātā pārskatījis dzīvē pieredzētās netaisnības, naudas grūtības, sievas neuzticību un šķiršanos, Edijs nodrebēja. Viņš bija vēl un vēlreiz padarīts par upuri, lai arī bez vainas. Ierodoties rezervātā, mācītājs veda līdzi divas kastes ar grāmatām un reliģisko pārliecību. Dievs pārbaudīja ticību ar sūru dzīvi un nebeidzamu naudas trūkumu. Edijam riebās palikt visiem parādā, īpaši indiāņiem. Taču Tas Kungs noteikti zina, ko dara, un Edija draudze pamazām kuploja, lai arī šķita, ka to vairāk piesaista sprediķu laikā bez maksas izdalītais apģērbs. Ziedojumu kastītē reti kurš ielika vairāk par dažiem dolāriem - dažas nedēļas tur bija labi ja divdesmit dolāru. Krietna tiesa vietējo apmeklēja katoļu misijas mesu, lai tur bez maksas dabūtu brilles un zāles, vai mormoņu baznīcu, kur izdāļāja pārtiku. Tāds netikums navahu indiāņiem piemita - viņi gribēja reizē kalpot Dievam un mantai.

Viņš brīdi apstājās un ar acīm meklēja Lorenco, taču palīgs no navahu indiāņu vidus vēl nebija rādījies. Atceroties par Lorenco, Edijam sejā iesitās sārtums, ļau trešo reizi bija pazudusi saziedotā nauda, un tagad viņš nešaubījās, ka vainīgs ir Lorenco. Ne pārāk liela summa, tikai nedaudz vairāk par piecdesmit dolāriem, taču arī šāda nauda misijai bija akūti nepieciešama. Bet ļaunākais tas, ka principā tā bija Dieva apzagšana. Štrunta piecdesmit dolāru dēļ Lorenco dvēsele bija briesmās.

Edijam tas bija līdz kaklam. Pagājušajā nedēļā viņš nolēma Lorenco atlaist, taču tam bija vajadzīgi pierādījumi. Drīz viņam tie būs rokā. Vakar pēc ziedojumu savākšanas un pirms dievkalpojuma beigām viņš ar dzeltenu marķieri bija iezīmējis naudaszīmes ziedojumu paplātē un palūdzis tirgotāju Blūgepā pieskatīt, vai kāds nenorēķinās ar iezīmētu naudu.

Uzstīvējis mugurā sporta kreklu, Edijs izstiepa tievās rokas un pārlaida pieticīgajai misijai skatienu, kurā jaucās mīlestība un riebums. Treileris, kurā viņš mitinājās, bruka kopā. Netālu atradās pārvietojamais siena šķūnis, ko viņš bija iegādājies no kāda šip- rokas fermera, izjaucis, atgādājis šurp un uzslējis te. Tagad tas kalpoja par baznīcu. Solus aizstāja visdažādāko lielumu, veidu un krāsu plastmasas krēsli. "Baznīcai" trūka trīs sienu, vakar sprediķa laikā sacēlās vējš un izpūta cauri draudzei smilšu mākoni. Vienīgais kaut cik vērtīgais priekšmets, kas viņam piederēja, bija novietots treileri - iMac Intel Core Duo klēpjdators ar divdesmit collu ekrānu. To Edijam bija atsūtījis kāds kristiešu tūrists, kurš caurbraucot apskatījis misiju navahu zemes vidienē, un viņam tā iepatikusies. Dators bija paša Dieva dāvana - Edija vienīgā saistība ar pasauli ārpus rezervāta. Viņš pie tā pavadīja daudzas stundas, apmeklēja kristiešu vēstkopas un tērzēšanas istabas, sūtīja un saņēma e-pasta sūtījumus un organizēja apģērba ziedošanas pasākumus.

Edijs iegāja baznīcā un sāka kārtot krēslus, izlīdzināja to rindas un ar suku noslaucīja no sēdekļiem smiltis. Darbodamies viņš atkal iedomājās par Lorenco un strauji iekarsa, sāka klaudzināt krēslus un nikni grūstīt tos vietās. Šis galu galā bija Lorenco darbs.

Pabeidzis kārtot krēslus, Edijs paņēma slotu, piegāja pie koka paaugstinājuma, no kura sludināja, un sāka no viena gala šķūrēt nost smiltis. Slaucīdams viņš ieraudzīja pagalmā ieslājam Lorenco. Nu tad beidzot! Indiānis no Blūgepas, kas atradās divu jūdžu attālumā, vienmēr nāca kājām un bija paradis allaž uzrasties negaidīti un nedzirdami - kā spoks.

Edijs iztaisnojās un atspiedās pret slotas kātu. Jaunais navahu indiānis ienāca baznīcas jumta mestajā paēnā.

-   Sveiks, Lorenco! - uzsauca Edijs, mēģinādams neizrādīt kūsājošās dusmas. - Lai Tas Kungs tevi svētī un vada tevi šodien!

Lorenco atmeta garās bizes.

-  Čau.

Edijs nopētīja palīga īgno seju, raudzīdams saskatīt alkohola vai narkotiku reibuma pazīmes, taču novērsa acis, kad Lorenco, ne vārda nesacīdams, izņēma viņam no rokām slotu un sāka slaucīt. Navahi visumā bija grūti izprotama tauta, taču Lorenco bija vēl noslēpumaināks par vairākumu tautas brāļu. Kluss vientuļnieks, kurš allaž turējās savrup. Bija grūti izdibināt, vai viņa prātā mīt kāda doma, ja nu vienīgi tieksme pēc narkotikām un alkohola. Edijs nevarēja atcerēties nevienu pilnu teikumu, ko būtu pateicis Lorenco. Neiedomājamā kārtā šis cilvēks bija apmeklējis Kolumbijas universitāti, lai gan nebija to pabeidzis.

Edijs atkāpās un vēroja Lorenco slaukām, lēni vēzējam slotu un atstājam aiz sevis smilšu strēles. Viņš apspieda vēlēšanos aprunāties ar Lorenco par ziedojumu naudu. Edijam pašam trūka naudas pārtikai, nule bija atkal jāaizņemas benzīnam, bet Lorenco tikām zog Dieva naudu, lai, bez šaubām, iegādātos narkotikas vai alkoholu. Iztēlodamies gaidāmo smago sarunu ar Lorenco, viņš juta sevī augam satraukumu. Taču vispirms jāsazinās ar tirgotāju, jo bija nepieciešami pierādījumi. Ja Edijs apsūdzētu Lorenco un jauneklis liegtos - skaidrs, ka liegtos, melis tāds, - ko viņš iesāktu bez pierādījumiem?

- Lorenco, kad pabeigsi te, lūdzu, izšķiro tikko atsūtīto apģērbu. - Edijs norādīja uz kastēm, kuras piektdien bija atsūtījusi kāda Ārkanzasas baznīca.

Rūciens apliecināja, ka palīgs ir dzirdējis. Edijs vēl īsu bridi pavēroja neveiklo slaucīšanu. Lorenco bija kaut ko salietojies, par to nav šaubu. Viņš bija nozadzis saziedoto naudu, lai nopirktu narkotikas. Tagad Edijs neiztiks līdz nākamās nedēļas beigām, atkal nāksies aizņemties naudu benzīnam un pārtikai. Viņš drebēja dusmās, tomēr neko neteica. Viņš pagriezās un stīvi aizsoļoja uz treileri pagatavot savas plānās brokastis.

10

FORDS BRĪDI VILCINĀJĀS UZ STAĻĻA SLIEKŠŅA. Pirmdienas rīta saule meta slīpus starus, izgaismojot prāvu mākoni puteklīšu. Varēja dzirdēt zirgus mīņājamies un gremojam steliņģos. Viņš iegāja stallī un apstājās pie pirmā steliņģa. Zelēdams pilnu muti auzu, pretī vērās balti raibs zirgs.

-   Kā tev vārdā, draudziņ?

Dzīvnieks nosprauslojās un noliecās pagrābt kārtējo auzu kumšķi.

Staļļa otrā galā nograbēja spainis. Viņš pagriezās un ieraudzīja no tālākā steliņģa izslejamies kādu galvu. Keita Mersera. Viņi brīdi vērās viens otrā.

-    Labrit! - Fords izgrūda un savilka kaut ko līdzīgu bezrūpīgam smaidam.

-    Labrit!

-   Direktora asistente, stīgu teorijas speciāliste, pavāre un… staļļa meita? Tev piemīt daudz talantu. - Fords pūlējās runāt nebēdnīgā tonī. Kādreizējai draudzenei bija ari citi talanti, kurus viņš ar visiem spēkiem pūlējās izdzīt no prāta.

-   Tā var teikt.

Viņa piespieda pie pieres cimdoto plaukstas virspusi un nāca klāt, nesdama spaini ar graudiem. Mirdzošajos matos bija ievi- jies salmu kušķītis. Viņa bija ģērbusies piegulošos džinsos, baltā, iestīvinātā vīriešu kreklā un apvalkātā džinsu jakā. Krekla augšējās podziņas bija vaļā, un viņš paguva saskatīt krūšu maigo izcilni.

Fords norija siekalas, un prātā neienāca nekas cits, kā vien izgrūst idiotisku frāzi:

-   Tu esi apgriezusi matus.

-   Jā, matiem ir tāds paradums augt.

Viņš nolēma neuzķerties uz izmestās ēsmas.

-   Izskatās jauki, - vīrietis kokaini novilka.

-Tā ir tradicionālā japāņu frizūra umano-o manā izpildījumā.

Keitas mati no sākta gala bijis sasāpējis jautājums. Viņas māte japāniete gribēja, lai meita izvairās no visa japāniskā, neļāva savā mājā sarunāties japāniski un uzstāja, lai Keita audzē garus matus un nēsā tos izlaistus, kā amerikānietei pieklātos. Frizūras jautājumā Keita bija padevusies, taču, kad māte sāka dot mājienus, ka no Forda iznāktu nevainojams amerikāņu vīrs, uzreiz bija vieglāk meklēt vīrietī trūkumus.

Fords piepeši attapa, kāpēc sievietei ir jauna frizūra.

-   Māte?

-   Nomira pirms četriem gadiem.

-    Izsaku līdzjūtību.

Klusuma bridis.

-   Gribēji doties izjādē? - Keita vaicāja.

-   Tāda doma bija.

-   Nezināju, ka tu proti jāt.

-    Kad man bija desmit gadu, es pavadīju vasaru tūristu rančo.

-    Tādā gadījumā es neieteiktu izvēlēties Sprauslu, - viņa ar galvas mājienu norādīja uz balti raibo zirgu. - Kur tu esi iecerējis doties?

Fords izvilka no kabatas ASV Ģeoloģiskās izpētes departamenta sagatavotu karti un atlocīja to.

-    Man bija padomā aizdoties uz Blekhorsu un apciemot ša- mani. Izskatās, ka ar auto jākratās divdesmit jūdzes pa sliktiem ceļiem. Bet ar zirgu, jājot pa taciņu galdkalna otrā pusē, jāceļo tikai sešas jūdzes.

Keita paņēma karti un sāka to pētīt.

-   Tā ir Pusnakts taka. Iesācējiem no tās labāk izvairīties.

-   Tā es ietaupīšu vairākas stundas.

-   Es tavā vietā tik un tā ņemtu džipu.

-    Es negribu ierasties mašīnā, kas nolipināta ar ASV valsts iestāžu logotipiem.

-   Hmm, saprotu.

Iestājās klusums.

-   Labi, - Keita beidzot ieminējās. - Tev vispiemērotākais zirgs būtu Beljū.

Viņa noņēma no āķa pavadu, iegāja steliņģī un izveda dubļu krāsas zirgu, kuram kakls bija kā aitai, aste kā žurkai, bet vēders no cītīgas siena ēšanas kļuvis apaļš kā bumba.

-    Izskatās, ka šo kleperi izbrāķējuši pat suņu pārtikas ražotāji.

-    Nespried par zirgu pēc izskata. Vecais Beljū ir drošs pēc velna. Turklāt viņš ir gana prātīgs un prot saglabāt aukstasinību, kāpelēdams lejup pa Pusnakts taku. Paķer no tā plaukta seglus un sviedreni, un krausim virsū.

Viņi noberza zirgu ar sukām, apsegloja, uzlika tam iemauktus un izveda ārā.

-    Pratīsi uzkāpt? - Keita jautāja.

Fords paskatījās uz sievieti.

-   Iebāž kāju kāpslī un otru kāju ceļ pāri. Pareizi?

Viņa pasniedza vīrietim grožus.

Fords pasvārstīja grožus, pārmeta pāri zirga galvai, pieturēja kāpsli un ielika tajā pēdu.

-   Pagaidi, vispirms vajag…

Taču viņš jau slējās augšup. Segli slīdēja uz sāniem, Fords krita un nogāzās uz dibena smiltīs. Beljū vienaldzīgi stāvēja, segli karājas zirgam pie sāna.

-   Es tev nepaguvu pateikt - vispirms jāpārbauda sedulkas siksna. - Šķita, ka Keita rauga apspiest smieklus.

Fords piecēlās un paklapēja pa biksēm, izdauzīdams putekļus.

-   Tā jūs šeit iesvētāt jauniņos?

-   Es centos tevi brīdināt.

-   Labi, es tad nu dodos.

Viņa pašūpoja galvu.

-   Tu varētu atrasties jebkurā vietā pasaulē. Neticami, taču tu esi te.

-    Neizklausās, ka tevi tas darītu laimīgu.

-   Tā tas patiešām ir.

Fords apspieda asu atbildi. Bija jādara darbs.

-   Es jau sen esmu ticis pāri pārdzīvojumiem par mūsu šķiršanos. Ceru, ka tev ari tas izdevies.

-    Vai, par to neraizējies! Es to esmu pilnīgi pārdzīvojusi. Tomēr man patlaban nav vajadzīgi šādi sarežģījumi.

-    Kas tie būtu par sarežģījumiem? - Fords jautāja.

-   Lai nu paliek.

Fords apklusa. Viņš negribēja iesaistīties personiskas dabas sarunās ar Keitu. Domā tikai par tev uzticēto uzdevumu.

-   Vai tu šodien vēl iesi uz bunkuru? - viņš pēc mirkļa nevērīgi apvaicājās.

-    Diemžēl jā.

-    Atkal kādas aizķeršanās?

Viņas skatiens aizklīda sāņus - piesardzīgi, vismaz tā likās Fordam.

-    Iespējams.

-    Kādas?

Keita pacēla acis pret vīrieti, bet tad novērsās.

-    Kļūme aparatūrā.

-    Hazēliuss man stāstīja, ka vainīga kļūme programmatūrā.

-    Ari tas. - Skatiens vēlreiz novērsās.

-   Vai es nevaru kaut kā palīdzēt?

Sieviete ar sarkanbrūnajām acīm aizplīvurotu, nemierpilnu skatienu ielūkojās viņam sejā.

-   Nevari.

-    Vai tas ir kas… nopietns?

Viņa pavilcinājās.

-   Vaimen, dari savu darbu un ļauj mums darīt savējo. Skaidrs?

Sieviete pēkšņi apcirtās un devās uz stalli. Fords vēroja Keitu, līdz viņa pazuda ēkas tumsā.

11

BELJŪ MUGURĀ FORDS LĒNĀM NOMIERINĀJĀS un mēģināja izmest no prāta Keitu, kur tā, viņam par nepatiku, bija atradusies pārāk ilgu laiku. Vēlā vasaras diena bija padevusies krāšņa, gaisotnei piejaucās melanholija, liecinādama, ka šim gadalaikam drīz pienāks beigas. Sakaltušajā zālē šur tur vīdēja sīkie, dzeltenie čūskuzāles ziedi. Dzeloņainie kaktusi bija saplaukuši dzeltenos ziedos, un indiāņu plūmju krūmiņi jau paguvuši ietērpties sarkanbaltos pūku mākonīšos, kas vēstīja par rudens tuvošanos.

Taka zem pakaviem izzuda, un Fords jāja pāri laukiem, vadīdamies pēc kompasa. Senatnīgie korķuvijķiem līdzīgi kadiķi un augstie, robainie klinšu stabi piešķīra galdkalna ainavai aizvēsturisku noskaņu. Viņš ieraudzīja perpendikulāri aizstiepjamies lāča ķepu nospiedumus, tik līdzīgu cilvēka pēdām. Domās iegaismojās senaizmirstais navahu indiāņu apzīmējums lācim - shush.

Pēc četrdesmit minūtēm viņš bija nonācis galdkalna malā. Te stāvus lejup krita pārsimts pēdu augsta klints siena, kas zemāk pārgāja smilšakmens terasē, līdz divus tūkstošus pēdu zemāk aiz- stīdza līdz Blekhorsai. Apmetne, kas atradās apmēram pusjūdzi no galdkalna pakājes, no šejienes atgādināja ģeometrisku figūru sakopojumu.

Fords nokāpa no zirga un klints malā sameklēja Pusnakts takas sākumu. Kartē tas bija atzīmēts kā vecs urāna iegulu meklētāju ceļš, taču akmeņu un zemes nogruvumi un lietus izskalojumi bija pārvērtuši to par bīstamu taku ar negaidītiem pārrāvumiem. Galdkalnā taka metās lejup cauri iedobumam pašā klints malā, asiem pagriezieniem slīga lejup, šķērsoja galdkalna pakāpienveidīgo posmu un līdz lejai izmeta vēl daudzus līkumus. Jau velkot ar pirkstu kartē pa taku, kas vietām bija labi ja dažas pēdas plata, Fordam noreiba galva. Varbūt tomēr vajadzēja ņemt džipu. Taču atpakaļ griezties viņš netaisījās.

Vīrietis piegāja pie malas un devās lejup, vezdams Beljū aiz pavadas. Zirgs, it kā nekas nebūtu noticis, nolieca galvu, nospraustajās un sekoja Fordam. Vecais kraķis vīrietī īsu bridi modināja apbrīnu, pat labvēlību.

Pēc pusstundas viņi bija nokāpuši lejā. Fords uzlēca zirgam mugurā un pēdējo taciņas posmu jāja pa seklu, tamarisku apēnotu kanjonu uz Blekhorsu. Apmetni veidoja govju laidari, aploki, vējdzirnavas, ūdens tvertne un ducis noplukušu treileru. Aiz viena treilera atradās vairāki astoņstūraini tradicionālie navahu indiāņu mājokļi, celti no šķeltiem ciedru baļķiem, ar zemes jumtu. Apmēram pilsētiņas centrā pusducis pirmsskolas vecuma bērnu draiskojās ap pussagruvušām šūpolēm, spalgajām balsīm aizskanot tālu tuksneša tukšumā. Pie treileriem stāvēja pikapi.

Fords ar papēžiem paskubināja Beljū. Vecais zirgs gausi klunkurēja pāri līdzenajai pilsētas nomalei. Pūta nerimtīgs vējš. Bērneļi mitējās spēlēties, nostājās kā mazītiņas statujas un vēroja viņu. Tad, it kā neredzama vēja nesti, visi spiegdami aizskrēja.

Fords apstādināja Beljū piecdesmit pēdu attālumā no tuvākā treilera. Dzīvodams Rāmā, viņš bija uzzinājis, ka navahu personiskā telpa sākas labu gabalu no durvīm. Pēc brīža durvis noklaudzēja un no treilera izkāpa kalsns, slaids vīrietis kovboja cepurē un ar palīkām kājām. Pacēlis roku, viņš uzrunāja Fordu, pārkliegdams vēja kaukoņu:

-   Piesien zirgu tur.

Fords nokāpa, piesēja Beljū un palaida vaļīgāk seglu siksnu. Vīrietis nāca tuvāk, pielicis plaukstu pie pieres, aizēnodams acis.

-    Kas tu esi?

Fords pastiepa roku. - Ya'at'čeh shi ēi Vaimens Fords yinishyč.

-    Ak vai, kārtējais Bilagaana sadomājis ielauzīties navahu valodā, - vīrietis jautri atzīmēja un piebilda: - Labi vismaz, ka tavs akcents ir saprotamāks nekā lielai daļai citu.

-   Pateicos.

-    Ko īsti gribēji?

-   Es meklēju Nelsonu Bigeju.

-    Esi viņu atradis.

-    Būs brīvs brītiņš?

Bigejs samiedza acis un aplūkoja ciemiņu vērīgāk.

-    Nokāpi no galdkalna? -Jā.

-    Re, kā.

Klusums.

-   Tā taciņa ir ellīga, - Bigejs ieminējās.

-   Nav, ja vien iet zirgam blakus.

-   Prātīgi darīts. - Atkal neveikls klusuma brīdis. - Tu… tad jau tu esi no valsts iestādes?

-Jā.

Bigejs atkal paraudzījas uz viesi, piemiedzis acis, nosprauslojās, pagriezās un aizklamzāja uz savu treileri. Pēc brīža aizcirtās durvis. Blekhorsas ciematiņu apņēma klusums, kuru pārtrauca vienīgi vējš, kas virpināja dzeltenu putekļu šķeteres, it kā auzdams segu ap Fordu.

Ko nu? Fords stāvēja putekļu vērpetēs un jutās muļķīgi. Ja viņš pieklauvētu pie durvīm, Bigejs tās nemaz nevērtu vaļā, un viņš būtu iedibinājis priekšstatu par sevi kā kārtējo uzmācīgo Bilagaana. Tomēr viņš bija ieradies te aprunāties ar Bigeju, un to viņš beigu beigās panāks.

Jupis rāvis, tas vīrs nevar palikt treileri mūžīgi. Fords apsēdās.

Laiks ritēja lēni. Vējš pūta. Putekļi vijās.

Pagāja desmit minūtes. Kāda melnuļu dzimtas vabole rāpoja pa smiltīm un devās sev vien zināmā uzdevumā, ar laiku pārvēršoties melnā punktiņā. Prāts aizklīda citur, un viņš iedomājās par Keitu, abu attiecībām un garo dzīves ceļu, kādu viņš bija mērojis kopš abu izšķiršanās. Domas neizbēgami pievērsās sievai. Viņas bojāeja bija laupījusi Fordam jebkādu drošības izjūtu dzīvē. Pirms tam Fordam nebija gadījies uz savas ādas izjust dzīves untumainos līkločus. Traģēdijas gadījās citiem. Viņš no tā nav pasargāts. Labi, mācība ir gūta. Tam jātiek pāri.

Fords ieraudzīja loga aizkaru tikko manāmi nošūpojamies, un tas nozīmēja, ka Bigejs viņu vēro.

Fords gudroja, pēc cik ilga laika indiānis atskārtis, ka viņš nekur negrasās iet. Jācer, ka drīz. Smiltis sāka birt biksēs, kurpēs, iekļuva zeķēs.

Noklaudzēja durvis, un uz koka lieveņa izstampāja Bigejs. Viņš nostājās, rokas sakrustojis, un izskatījās varen aizkaitināts. Vīrietis pašķielēja uz Fordu un noklamzāja pa ļodzīgajiem pakāpieniem. Pienācis klāt, viņš izstiepa roku un palīdzēja Fordam piecelties.

-   Šitik pacietīgu balto cilvēku manas acis laikam nav redzējušas. Būs tevi jāieaicina iekšā. Drusku noslaukies, nepienēsā manu jauno dīvānu.

Fords papliķēja ar plaukstu pa biksēm un līdz ar Bigeju iegāja dzīvojamā istabā. Abi apsēdās.

-    Kafiju?

-Jā, paldies.

Bigejs atgriezās ar krūzītēm, kurās šķidrums bija ūdeņains kā tēja. Ari to Fords atcerējās. Naudas taupīšanas nolūkā navahi uzlēja ūdeni samaltajai kafijai vairākas reizes.

-    Pienu? Cukuru?

-    Pateicos, nevajag.

Bigejs iebēra krietnu kaudzi cukura savā krūzītē un pielēja labi daudz saldā krējuma.

Fords aplūkoja istabu. Brūnais burzītā samta dīvāns neizskatījās jauns. Bigejs atlaidās pussalauztā atpūtas krēslā. Vienā stūrī bija novietots dārgs platekrāna televizors - vienīgā vērtīgā manta šajā mājoklī, cik nu varēja redzēt. Sienas no vienas vietas nolīmētas ar ģimenes fotogrāfijām, daudzās bija redzami jauni vīrieši armijas uniformās.

Fords pievērsa ziņkārības pilnu skatienu Bigejam. Šamanis nepavisam neizskatījās tāds, kā gaidīts. Viņš nebija nedz jauns, dedzīgs aktīvists, nedz gudrs, grumbains vecis. Vīrietis bija izstīdzējis, kārtigi apgrieztiem matiem, kādus četrdesmit divus gadus vecs. Bigejs nevalkāja kovboju zābakus, kas bija ierasti apavi navahu vīriešiem Rāmā, bet gan apnēsātus, izbalējušus, augstus sporta apavus ar atlupušiem purngaliem. Vienīgais, kas apliecināja viņa Amerikas iedzimtā mantojumu, bija tirkīza gabaliņu kaklarota.

-    Labs ir. Ko tev īsti no manis vajag? - viņš ierunājās klusā balsī, kas atgādināja no koka pūšamā instrumenta izvilinātu melodiju, ar to īpatnējo navahu akcentu, kas šķita piešķiram zināmu svaru katram vārdam.

Fords pameta ar galvu uz sienas pusi. - Jūsu ģimene?

-    Brāļadēli un māsasdēli.

-    Visi ir armijā?

-   Jā. Viens nometināts Dienvidkorejā. Otrs, Lorenco, pabeidza misiju Irākā un tagad ir… - vīrietis pavilcinājās, - …atgriezies mājās.

-   Jūs noteikti ar viņiem lepojaties.

-Jā.

Atkal klusums.

-   Dzirdēju, ka vadāt protesta jājienu pret projektu "Izabella".

Atbildes nebija.

-   Tieši tāpēc es ierados šeit. Uzklausīt jūsu bažas.

Bigejs sakrustoja rokas uz krūtīm.

-    Pārāk vēlu, lai klausītos.

-Jūs tomēr pamēģiniet.

Bigejs nolaida rokas un paliecās uz priekšu.

-   Neviens neprasīja šejieniešu domas, pirms uzbūvēja "Izabellu". Visu izlēma tie tur no Vindourokas. Viņi dabū naudu, bet mums tiek piga. Mums sastāstīja, ka būšot darbavietas, bet tad jūsējie saveda būvētājus no citurienes. Solīja mums ekonomisku augšupeju, taču jūs ievedat pārtiku un visus krājumus no Flag- stafas. Jūs ne reizi neesat iepirkušies mūsu vietējos veikaliņos Blū- gepā vai Rafrokā. Jūs sacēlāt mājas Anasazi ielejā, apgānot kapus, un, nepiedāvājot atlīdzību, aizņēmāt mūsu pļavas, kurās mēs vēl aizvien ganījām lopus. Tagad mums jāklausās runas par atomu dauzīšanu un radiāciju.

Viņš novietoja platās plaukstas uz ceļgaliem un veltīja Fordam svelošu skatienu.

Fords pamāja.

-   Saprotu.

-   Man prieks, ka neesi stulbs. Sasodīts, jūs par mums ne štrunta nezināt. Tev droši vien nav ne jausmas, cik ir pulkstenis. - Viņš jautājoši pacēla uzacis. - Nu, nu, pasaki, cik tagad ir pulkstenis!

Fords nojauta, ka tiek izjokots, taču nolēma turpināt spēli.

-   Deviņi.

-    Nekā! - Bigejs uzvaroši iesaucās. - Desmit!

-    Desmit?

-   Taisni tā. Lielais rezervāts vienu pusgadu atrodas tajā pašā laika zonā, kurā ir visa Arizona, un otru pusgadu kaimiņzonā. Vasarās, iebraucot rezervātā, jūs uzzināt, ka esat stundu vēlākā laikā nekā visa pārējā pavalsts. Stundas un minūtes tik un tā ir Bilagaana izgudrojums, taču galvenais ir tas, ka jūs, ģēniji tādi, par mums zināt tik maz, ka pat neesat papūlējušies pareizi uzgriezt pulksteni.

Fords stingri paraudzījās uz indiāni.

-   Mister Bigej, ja esat ar mieru sadarboties ar mani, lai ieviestu konkrētas pārmaiņas, es apsolu, ka darīšu visu, kas būs manos spēkos. Jūsu sūdzības ir visai pamatotas.

-    Kas tu tāds būtu? Zinātnieks?

-   Es esmu antropologs.

Negaidīti iestājās klusums. Bigejs lēni uzslējās kājās, un visu viņa augumu satricināja sausi smiekli.

-   Antropologs. It kā mēs būtu kaut kāda primitīva cilts. Vai, cik jautri! - Viņš rimās smieties. - Es esmu amerikānis - tāpat kā tu. Mani radi karo par šo valsti. Man nepatīk, ka visādi sabrauc uz mūsu galdkalnu, uzbūvē mašīnu, kas šejieniešus līdz nejēgai pārbiedē, dod dažādus solījumus, kurus nepilda, un piedevām atsūta antropologu, it kā mēs būtu mežoņi, kas nēsā degunā iespraustu kaulu.

-    Mani atsūtīja tāpēc, ka esmu kādu laiku padzīvojis Rāmā. Es gribētu uzaicināt jūs uz galdkalnu. Jūs varēsiet izstaigāt projekta "Izabella" telpas, tikties ar Gregoriju Hazēliusu, aplūkot, ar ko mēs nodarbojamies, un iepazīties ar mūsu komandu.

Bigejs papurināja galvu.

-    Ekskursiju laiks ir galā.

Viņš mirkli klusēja un tad gandrīz negribīgi ievaicājās:

-   Ar kādiem pētījumiem jūs tur vispār nodarbojaties? Par jums dzird visādas dīvainības.

-   Mēs izmeklējam Lielo sprādzienu.

-    Kas tas ir?

-   Tā ir teorija, ka mūsu Visums radies pirms trīspadsmit miljardiem gadu lielā sprādzienā un kopš tā laika plešas uz visām pusēm.

-   Citiem vārdiem sakot, jūs bāžat savus degunus Radītāja darīšanās.

-    Radītājs nav piešķīris mums smadzenes tāpat vien, joka pēc.

-   Tātad jūs neviens neticat, ka izplatījumu veidojis Radītājs.

-   Es esmu katolis, mister Bigej. Pēc manām domām, Viņš to radīja ar Lielā sprādziena palīdzību.

Bigejs nopūtās.

-   Kā jau teicu, nav vērts muti dzesēt. Piektdien mēs jāsim augšā uz galdkalnu. Aiznesiet šo vēsti savai komandai. Bet tagad atvainojiet - mani gaida darbs.

12

FORDS AR BELJŪ PIEJĀJA pie takas, kur sākās augšupceļš, un pacēla acis pret akmeņiem, klintīm un kraujām. Zinot, cik labi Beljū prot izlavierēt pa līkumiem un grūti pārvaramām vietām, nebija vērts kāpt kājām. Viņš nolēma jāt.

Izsteidzies cauri spraugai klintī un nonācis uz galdkalna virsmas, Beljū metās auļos, acīmredzot nevarēdams vien sagaidīt, kad nokļūs stallī. Fords panikā iekrampējās seglu lokā, priecādamies, ka neviens neredz, cik muļķīgi viņš tagad izskatās. Apmēram vienos skatienam pavērās Nakajas klints un zemās akmens sienas visapkārt ielejai. Iejājis papeļu audzē, viņš izdzirdēja skarbus smieklus un ieraudzīja pa taciņu, kas veda no "Izabellas" uz apmetni, sparīgi kātojam kādu cilvēku.

Tas bija datorprogrammētājs Volkonskis. Garie, taukainie mati bija izspūruši, viņš izskatījās izvārdzis un saniknots, taču sejā viņam bija plats smīns kā jukušajam.

Fords apstādināja Beljū, aši nokāpa no zirga un uzveda uz taciņas, aizšķērsodams krievam ceļu.

-   Sveicināti.

-   Atvainojiet, - nomurkšķēja Volkonskis, grasīdamies apiet zirgam apkārt.

-Jauka dieniņa. Vai ne?

Volkonskis apstājās un blenza Fordā, viņa sejā rotājās nevaldāma niknuma pilns mākslots smaids.

-   Jūs prasāt, vai ir jauka dieniņa? Un es atbildu - labākas dienas nekad nav bijis!

-    Ak tā gan? - Fords pārjautāja.

-    Kāda jums darīšana, antropolog? - vīrietis piešķieba galvu un atieza iebrūnos zobus, savilcis liekuļota uzjautrinājuma grimasi.

Fords piegāja tuvāk un nostājās rokas stiepiena attālumā.

-   Spriežot pēc jūsu izskata, es teiktu, ka jums šī dieniņa nebūt nav jauka.

Volkonskis uzlika plaukstu Fordam uz pleca pārspīlēti un tēloti draudzīgā žestā, tad paliecās uz priekšu. Fordam sejā iesitās alkohola un cigarešu dūmu smārds.

-    Iepriekš es kreņķējos. Tagad viss ir labi!

Viņš atgāza galvu un ieaurojās rēcošos smieklos. Ādamābols uz neskūtā kakla lēkāja augšup un lejup.

Aiz muguras atskanēja soļi. Volkonskis piepeši izslējās taisns.

-    A, Pīter! - uzsauca Vordlo, kas tuvojās pa taciņu. - Un Vaimen Ford! Sveicināti! - Patīkamā, bet dīvainā kārtā ironiskā balss uzsvēra pēdējo vārdu.

Volkonskis satrūkās, dzirdot pienācēja sasveicināšanos.

-    Nāc no bunkura, Pīter? - Vordlo vārdus caurvija draudīga pieskaņa.

Volkonskis smaidīja to pašu neprātīgo smaidu, taču Fords viņa acīs pamanīja nemieru - vai ari tās bija bailes?

-   Apsarga žurnālā ierakstīts, ka tu tur biji visu nakti, - Vordlo turpināja. - Esmu par tevi noraizējies. Vai tev sanāk labi izgulēties, Pīter?

Volkonskis klusējot pagāja viņam garām un stīvi aizslāja pa taciņu.

Vordlo pagriezās pret Fordu, it kā nebūtu noticis nekas neikdienišķs.

-   Jauka diena izjādei.

-    Mēs taisni par to patērzējām, - Fords sausi atzīmēja.

-    Kur jūs bijāt?

-    Es nojāju lejā uz Blekhorsu iepazīties ar šamani.

-Un?

-   Mēs iepazināmies.

Vordlo pakratīja galvu.

-   Tas Volkonskis… Mūžīgi ar kaut ko nemierā. - Viņš spēra soli, bet tad apstājās. - Viņš nepateica neko… savādu, ko?

-   Piemēram? - Fords jautāja.

Vordlo paraustīja plecus.

-    Kas to lai zina? Viņš ir jūtami nestabils.

Fords vēroja, kā Vordlo, sabāzis kabatās prāvās ķetnas, aizso- ļoja pa taciņu. Apsargs bija tāds pats kā visi, tikpat tuvu lūzuma punktam, tikai daudz labāk prata to noslēpt.

13

EDIJS STĀVĒJA PIE TREILERA, turēdams rokā auksta ūdens glāzi, un vēroja sauli slīgstam aiz tālā apvāršņa. Lorenco nekur nemanīja - viņš bija nozudis apmēram pusdienlaikā, izgaisis tikpat klusi kā ieradies, nepabeidzis uzdotos darbus. Uz galda mētājās nesašķiroti apģērba gabali, un smiltis ap baznīcu nebija saslaucītas. Edijs vērās apvārsnī, un viņā verda aizvainojums. Nevajadzēja ļauties, lai viņu pierunā pieņemt Lorenco darbā. Jauneklis bija sēdējis cietumā par netīšu slepkavību - viņš bija vaļsirdīgi atzinies otrās pakāpes slepkavībā, lai izvairītos no bargākas apsūdzības. Puisis dzērumā kādu bija nodūris kautiņa laikā Gelupā. Nosēdējis tikai pusotru gadu. Kādas vietējās ģimenes lūgts, Edijs bija piekritis pieņemt viņu darbā, lai palīdzētu izpildīt Lorenco priekšlaicīgās atbrīvošanas prasības.

Liela kļūda.

Edijs iemalkoja vēso ūdeni un pūlējās apvaldīt kvēlojošās dusmas un aizvainojumu, kas bangoja viņā. Blūgepas tirgotājs vēl nebija piezvanījis, taču Edijs nešaubījās, ka tas notiks drīz. Tad būs nepieciešamie pierādījumi, un viņš varēs atbrīvoties no Lorenco uz visiem laikiem - indiānis nonāks aiz restēm, kur ir viņa īstā vieta. Pusotrs gads par slepkavību - nav brīnums, ka noziedzības līmenis rezervātā bija tik mežonīgi augsts.

Edijs iedzēra vēl vienu malku un uz rietošās saules fona pārsteigts pamanīja izplūdušas cilvēka aprises uz ceļa; nācējs palēnām tuvojās misijai. Viņš samiedza acis.

Lorenco.

Vīrietim nākot tuvāk, nedrošā gaita liecināja, ka indiānis ir piedzēries. Edijs sakrustoja rokas uz krūtīm un gaidīja. Sirds sitās aizvien straujāk gaidāmās smagās sarunas priekšnojautās. Šoreiz viņš neļaus, lai viņam staigā pa galvu.

Lorenco piegāja pie vārtiem, uz bridi atspiedās pret stabu un tad ienāca iekšā.

-   Lorenco?

Navahs lēni pagrieza galvu. Acis bija asiņu pielijušas, muļķīgās bizītes pa pusei atpinušās, galvas lakatiņš sašķiebies uz vienas auss. Viņš izskatījās šausmīgi, sagumis un saliecies, it kā uz pleciem būtu uzkrautas visas pasaules sāpes.

-   Nāc, lūdzams, šurp. Gribu ar tevi drusku parunāt.

Lorenco tikai skatījās.

-   Tu mani nedzirdi, Lorenco?

Indiānis pagriezās un slāja drēbju kaudzes virzienā.

Edijs ātri pieskrēja un nostājās Lorenco ceļā. Indiānis apstājās un pacēla galvu, ielūkodamies Edijam acīs. No viņa plūda sīva burbona dvaka.

-    Lorenco, tu ļoti labi zini, ka alkoholisko dzērienu lietošana ir priekšlaicīgas atbrīvošanas noteikumu pārkāpums.

Lorenco blenza, neteikdams ne vārda.

-   Un tu aizgāji, nepabeidzis darbu. Man tavam uzraugam policijā jāatskaitās, vai tu veic savu darbu pienācīgi, un es viņam nemelošu. Es nemelošu. Es tevi atlaižu no darba.

Lorenco nokāra galvu. Edijs uz brīdi to noturēja par nožēlas izpausmi, bet tad izdzirdēja vieglu krekšķi. Lorenco sasmalstīja kaklā krēpas un pārslidināja pāri lūpām. Tās noplakšķēja smiltīs Edijam pie kājām kā gluma austere.

Edijs juta sirdi dauzāmies. Viņš bija pārskaities līdz neprātam.

-   Tu te nespļaudies, kad es ar tevi runāju, kundziņ! - viņš pacēla balsi.

Lorenco paspēra soli sāņus, mēģinādams paiet garām Edijam, taču mācītājs strauji nostājās viņam ceļā. - Tu mani dzirdi? Vai tu esi tā piedzēries, ka nedzirdi?

Indiānis stāvēja un nekustējās.

-    Kur tu dabūji naudu alkoholam?

Lorenco pacēla roku un ļāva tai noslīgt gar sāniem.

-   Es tev uzdevu jautājumu.

-    Man viens vīrs bija parādā. - Balss bija aizsmakusi.

-   Ak tā gan? Kurš?

-    Nezinu viņa vārda.

-   Tu nezini viņa vārda, - Edijs atkārtoja.

Lorenco vēlreiz kūtri mēģināja paiet garām, un Edijs atkal aizšķērsoja ceļu. Viņam drebēja rokas.

-   Bet es, redz, zinu, kur tu dabūji naudu. Tu to nozagi. No kolektes.

-   Nekā.

-   Jā gan. Tu to nočiepi. Tur bija vairāk nekā piecdesmit dolāru.

-   Nemuldi.

-    Nerunā man pretī, Lorenco. Es redzēju, kā tu to paņēmi. - Meli paspruka, pirms viņš paguva apķerties. Taču tam nebija nozīmes. Tikpat labi Edijs būtu viņu pieķēris nozieguma vietā - vainas apziņa indiānim bija rakstīta sejā.

Lorenco klusēja.

-   Tie bija piecdesmit misijai ārkārtīgi nepieciešami dolāri. Taču tu nenozagi tos vienīgi misijai. Tu nenočiepi tos vienīgi man. Tu nozagi tos Tam Kungam.

Atbildes nebija.

-   Ko, tavuprāt, par to teiks Kungs? Vai tu, Lorenco, padomāji par to, kad pievāci to naudu? Un, ja tava labā roka tevi apgrēcina, tad nocērt to un met prom; jo tas tev labāk, ka viens no taviem locekļiem pazūd, nekā ja visa tava miesa nāk ellē.

Lorenco sparīgi apcirtās un devās pretējā virzienā, uz pilsētas pusi. Edijs piesteidzās klāt un satvēra indiāņa kreklu pie pleca. Lorenco izrāvās no tvēriena un turpināja iet. Piepeši viņš pagriezās uz treilera pusi.

-    Kur tu sataisījies? - Edijs sauca. - Tur neej!

Lorenco iegāja treileri. Edijs metās viņam pakaļ un apstājās pie durvīm. Viņš vilcinājās ieiet, baidīdamies, ka indiānis var viņam uzklupt.

-    Tu esi zaglis! - viņš sauca pa durvīm! - Nekas cits! Prasts zaglēns. Tūda) pat velcies ārā no manas mājas! Citādi izsaukšu policiju!

Virtuvē atskanēja šķindoņa, un pāri istabai aizlidoja sudrablietu atvilktne.

-Tu samaksāsi par postījumiem! Visu līdz pēdējam centam!

Atkal šķindoņa, atkal izkaisīti galda piederumi. Edijs izmisīgi alka ieiet treileri, taču viņu kavēja bailes. Labi vismaz, ka iedzērušais indiānis atradās virtuvē, nevis guļamistabā, kur bija Edija dators.

-    Lasies ārā, žūpa! Atkritums tāds! Tu Jēzus acīs esi puteklis! Es visu izstāstīšu tavam policijas uzraugam, un tevi atkal ietupinās! Es tev to apzvēru!

Negaidot durvīs parādījās Lorenco ar garu maizes nazi rokā.

Edijs atkāpās un nokāpa no sliekšņa.

-   Lorenco… Nē!

Lorenco nedroši stāvēja uz sliekšņa, vicinādams nazi un miegdams acis rietošās saules gaismā. Tālāk viņš negāja.

-   Met nazi zemē, Lorenco. Met nost!

Viņš nolaida roku.

-   Met nost tūlīt pat! - Edijs redzēja, ka Lorenco bald sažņaugtie pirkstu kauliņi atslābst.

-   Met nost, citādi Jēzus tevi sodīs!

Lorenco piepeši izspļāva dusmu pilnu gārdzienu.

-   Es to tavu Jēzu piedrāžu šitā te!

Viņš saniknots enerģiski trieca nazi gaisā tā, ka gandrīz zaudēja līdzsvaru.

Edijs attenterēja atpakaļ, šādi vārdi viņam bija kā spēriens pa pakrūti.

-   Kā… tu… uzdrošinies… zaimot mūsu Pestītāju? Tu - slimais… Tu - ļaunais! Sātans tāds, tu degsi pekles liesmās! Tu… - Edija spalgā balss histērijā aizžņaudzās.

Lorenco rīklē raisījās aizsmakuši, ķērcoši smiekli. Plati smaidīdams, it kā izbaudīdams Edija šausmas, viņš pavēzēja nazi.

-    Kā ta'. Taisni pakaļā piedrāžu.

-   Tu degsi pekles ugunīs! - Edijs ieaurojās, juzdams drosmes uzplūdus. - Tu piesauksi Jēzu, lai slacina tavas izkaltušās lūpas, bet Viņš tevī neklausīsies. Jo tu esi mēsls. Ne cilvēks, bet atkritums!

Lorenco atkal nospļāvās.

-    Nūja!

-    Pār tevi kritīs Dieva dusmas, piemini manus vārdus! Viņš tevi satrieks pīšļos un nolādēs tevi, zaimotāj. Tu zagi no Viņa, netīrais indiāni, zagli!

Lorenco metās virsū, bet mācītājs bija maza auguma un ašs, un, kad nazis plašā, gausā vēzienā krita viņa virzienā, Edijs paspruka malā un ar abām rokām satvēra indiāņa apakšdelmu. Na- vahs cīnījās, mēģinādams pavērst nazi pret ienaidnieku, taču Edijs bija iekampies ar abām rokām spītīgi kā terjers, viņš grozīja un lauzīja indiāņa roku, pūlēdamies izkratīt nazi no tās tvēriena.

Lorenco iekunkstējās, piepūlē pūzdams, taču dzērumā pietrūka spēka. Roka piepeši tapa ļengana, bet Edijs neatlaidās.

-   Met nost nazi!

Lorenco grīļīgi stāvēja. Manīdams, ka izdevība pati iekrīt rokās, Edijs ar plecu atgrūda Lorenco, kurš atklunkurēja uz sāniem, un paķēra nazi. Zaudējis pamatu zem kājām, Edijs krita atmuguriski, un Lorenco gāzās viņam virsū. Tajā brīdī Edijs bija satvēris nazi aiz spala, un Lorenco uzkrita tam virsū. Nazis iztriecās cauri viņa sirdij. Edijs juta uz plaukstām uzšļācamies karstu asiņu strūklu, iekliegdamies palaida ieroci vaļā un izspraucās no indiāņa apakšas. Nazis bija iedūries Lorenco krūtīs tieši virs sirds.

' -Nē!

Neticamā kārtā Lorenco vēl spēja pierausties kājās. No krūtīm rēgojās nazis. Attenterējis atpakaļ, viņš ar beidzamajiem spēkiem apvija plaukstas ap naža spalu. Indiānis bridi tā stāvēja, ar strauji zūdošajiem spēkiem pūlēdamies izraut to no krūtīm. Sejā neatspoguļojās nekādas emocijas, acis jau bija stiklainas. Sasvēries uz priekšu, viņš smagi nokrita smiltīs, un kritiena spēks izdzina naža asmeni cauri ķermenim.

Edijs blenza, bez skaņas vārstīdams muti. Zem gulošā ķermeņa izplūda asins lāma, tā sūcās izkaltušajā, alkainajā zemē, atstājot uz tās virsmas želejai līdzīgus plankumus.

Pirmā doma Edija prātā bija - es vairs negribu būt upuris.

***

KAD EDIJS PABEIDZA RAKT BEDRI, saule jau sen bija norietējusi, gaisā jautās dzestrums. Smiltis bija mīkstas un sausas, un viņš bija to izracis dziļu, gaužām dziļu.

Mācītājs mitējās rakt, viņš bija izmircis sviedros un drebēja no aukstuma. Viņš izkāpa no bedres, izvilka trepes un ar kāju iegrūda līķi bedrē. Mirušā augums noplakšķēja, atsizdamies pret bedres dibenu.

Edijs ar lāpstu sastūma bedrē asiņainās smiltis, kuras bija rūpīgi izracis notikuma vietā - tur viņš bija racis dziļi, un vērīgajai acij nebija paslīdējis garām neviens ar asinīm notraipītais smilšu graudiņš. Pēc tam mācītājs novilka drēbes un sameta tās bedrē. Visbeidzot tām sekoja asiņainā ūdens spainis, kurā viņš bija noskalojis rokas, kopā ar dvieli, kurā bija noslaucījies.

Mācītājs pilnīgi kails trīcēdams stāvēja pie tumšās bedres malas. Vai būtu jānoskaita lūgšana? Tomēr šis zaimotājs nebija pelnījis tādu godu, un kāds labums no lūgšanas par cilvēku, kurš jau šajā pašā brīdī lokās un kauc elles krāsnīs? Edijs pats bija teicis, ka Dievs viņu satrieks pīšļos, un nepagāja ne piecpadsmit sekundes, kad Dievs piepildīja mācītāja vārdus. Dievs bija vadījis zaimotāja roku pašam pret sevi. Edijs pats savām acīm bija skatījis šo brīnumu.

Strādādams kails, Edijs aizbēra bedri, lāpstu pēc lāpstas sviezdams tajā smiltis un darbodamies enerģiski, lai nenosaltu. Ap pusnakti viņš bija darbu pabeidzis un nogrāba apkārtni, lai noslēptu notikušā pēdas, nolika vietā instrumentus un iegāja treileri.

Tonakt, atlaizdamies gultā, mācītājs Edijs skaitīja lūgšanas tik dedzīgi kā vēl nekad savā mūžā un ieklausījās vējā, kas, kā ierasts šajā laikā, pieņēmās spēkā. Tas gaudoja, kratīja un purināja veco treileri, smiltis šņāca gar logiem. Edijs prātoja, ka līdz rītam pagalms būs nopūsts tīrs, visas liecības par notikušo būs izdzēstas, un notikuma vietā klāsies gluda, tikko sanestu smilšu kārta.

Tas Kungs notīra zemi tīru man, jo Viņš piedod man un izskalo manu dvēseli tīru no grēka.

Edijs drebēdams gulēja tumsā ar uzvarētāja smaidu sejā.

14

TAJĀ PAŠĀ VAKARĀ BUKERS KROLIJS, ieradies Makllnā, Virdžlnijas pavalstī, sekoja zāles pārzinim uz aptumšotas steiku restorāna zāles tālāko malu un atrada mācītāju Donu Speitsu jau iekārtojušos pie galda un pētām piecas mārciņas smago, ādas vākos iesieto ēdienkarti.

-   Cienīgtēv Speits, man ir liels prieks jūs atkal sastapt. - Viņš paspieda vīrietim roku.

-   Ari es priecājos, mister Krolij.

Krolijs apsēdās pie galdiņa, papurināja eleganti savīto lina salveti un izklāja to uz ceļiem.

Pieslīdēja kokteiļu bāra viesmīlis.

-   Vai kungi vēlas iedzert?

-    "Septiņi un septiņi" [3] , - mācītājs pasūtīja.

Krolijs saviebās; viņš priecājās, ka izvēlējies restorānu, kurā viņu neviens nepazīst. No mācītāja vēdīja Old Spice pēcskūšanās losjona aromāts, un viņa vaigubārda bija kādu centimetru par garu. Dzīvē viņš izskatījās divdesmit gadus vecāks nekā uz ekrāna, seju izraibināja aknu slimības izraisītie plankumi un iesarkani smilšpapīram līdzīgas tekstūras lāsumi, kas nepārprotami liecināja par tās īpašnieka aizraušanos ar grādīgajiem dzērieniem. Oranžie mati vizēja blāvajā, netiešajā gaismā. Kā cilvēks ar tādu spēju izstarot harismu televīzijas ekrānos pacieta tik prasti nokrāsotus matus?

-    Un jums, ser?

-    Bombay Sapphire martīni, pavisam sausu, tīru, ar citronu.

-Tūlīt, kungi.

Krolijs savilka platu smaidu.

-   Tā, svēto tēv, vakar noskatījos jūsu uzstāšanos. Tā bija… satriecoša.

Speitss pamāja, un tuklā, koptā plauksta paklaudzināja pa galdautu.

-   Tas Kungs bija kopā ar mani.

-    Es gribēju noskaidrot, vai esat saņēmis kādas atsauksmes.

-   Kā nu ne. Manā birojā pēdējās diennakts laikā pienācis vairāk nekā astoņdesmit tūkstoši elektroniskā pasta vēstuļu.

Klusums.

-   Astoņi tūkstoši?

-   Nē, ser, astoņdesmit tūkstoši.

Krolijs uz brīdi zaudēja valodu.

-   No kā? - viņš beidzot taujāja.

-   No skatītājiem, protams.

-   Vai es pareizi secinu, ka šāda atsaucība ir neikdienišķa?

-   Taisni tā. Mans sprediķis bija skāris sāpīgu jautājumu. Kad valdība šķiež nodokļu maksātāju naudu, lai apmelotu Dieva vārdu, kristieši malu malās sašutumā saceļas.

-Jā, bez šaubām. - Krolijs izspieda piekrītošu smaidiņu. Astoņdesmit tūkstoši! Tāds skaitlis jebkuram kongresmenim iedvestu nāves bailes. Viņš pagaidīja, līdz viesmīlis pasniedza dzērienu glāzes.

Speitss apvija resnos pirkstus ap ledusauksto stiklu, iedzēra prāvu malku un nolika glāzi uz galda.

-   Un vēl mums jānoskaidro par solījumu, kuru devāt Dievam vistuvākajai draudzei.

-     Dabiski. - Krolijs pieskārās žaketei virs iekšējās kabatas. - Visam savs laiks.

Speitss iedzēra vēl mazliet.

-    Kāda ir reakcija Vašingtonā?

Krolija kontaktpersonas bija noskaidrojušas, ka vairāki kon- gresmeņi saņēmuši ievērojamu skaitu e-pasta vēstuļu, ari tālruņa līnijas to birojos bijušas visai noslogotas. Taču pagaidām nebūtu vēlams uzpūst Speitsa cerību liesmas.

-   Paiet zināms laiks, kamēr šādu jautājumu var izdabūt cauri Vašingtonas cietajai čaulai.

-    No saviem skatītājiem es dzirdu ko citu. Daudzi bija savas vēstules kopiju nosūtījuši ari uz Vašingtonu.

-   Šaubu nav, šaubu nav, - Krolijs steigšus piekrita.

Pienāca viesmīlis un pieņēma pasūtījumu.

-   Bet tagad, ja neiebilstat, es gribētu saņemt savu ziedojumu, pirms atnes ēdienu, - Speitss norādīja. - Nevēlos, lai tas notrai- pās ar taukiem.

-   Jā, jā, saprotams. - Krolijs izvilka no kabatas aploksni, neuzkrītoši novietoja to uz galda un novaikstījās, redzot, kā Speitss pasniedzas un dižmanīgi to pasvārsta. Mācītāja žaketes piedurkne atslīdēja atpakaļ atklājot gaļīgu plaukstas locītavu, ko klāja oranžu spalvu kumšķi. Tātad mati nebija krāsoti. Kā tas var būt, ka vienīgais, kas Speitsā likās viskliedzošāk neīsts, izrādījās īsts? Vai viņš bija palaidis garām vēl kaut ko svarīgu šajā cilvēkā? Krolijs aizgaiņāja sapīkumu.

Speitss apgrieza aploksni otrādi un ar lakoto nagu atplēsa to vaļā. Viņš izslidināja no tās čeku, pacēla pret gaismu un rūpīgi apskatīja.

-    Desmit tūkstoši dolāru, - viņš lēni izlasīja.

Krolijs pameta skatienu apkārt, ar atvieglojumu redzēdams, ka šajā restorāna zāles pusē viņi ir vienīgie apmeklētāji. Šim cilvēkam nepiemita smalkums.

Speitss nemitējās aplūkot čeku.

-   Desmit tūkstoši dolāru, - viņš atkārtoja.

-   Es ceru, tas ir pienācīgs atalgojums?

Mācītājs ieslidināja čeku aploksnē un iegrūda to žaketes kabatā.

-   Vai zināt, cik izmaksā draudzes uzturēšana? Piecus tūkstošus dienā. Trīsdesmit piecus tūkstošus nedēļā, gadā gandrīz divus miljonus.

-   Diezgan pamatīgs uzņēmums, - Krolijs rāmi atteica.

-   Jūsu jautājumam esmu veltījis veselu stundu no sava sprediķa. Es esmu nodomājis tam pievērsties arī piektdien raidījuma "Amerikas apaļais galds" laikā. Vai jūs to skatāties?

-   Vienmēr. - Krolijs zināja, ka kristīgā kabeļtelevīzija pārraida Speitsa vadīto sarunu šovu "Amerikas apaļais galds", taču ne reizes nebija to skatījies.

-   Esmu iecerējis arī turpmāk aktualizēt šo jautājumu, līdz būšu modinājis taisnīgas dusmas visas valsts kristiešos.

-    Esmu ļoti pateicīgs, cienīgtēv.

-   Un šādam mērķim desmit tūkstoši ir labi ja piliens jūrā.

Nolāpītais svētulis, Krolijs domās ārdījās. Kā viņš necieta darījumus ar šādiem cilvēkiem.

-   Svēto tēv, atvainojiet, taču man bija radies priekšstats, ka jūs uzņemsieties šā jautājuma publisku apspriešanu apmaiņā pret vienu ziedojumu.

-    Tā arī bija. Viens ziedojums, viens sprediķis. Bet tagad mēs esam iesākuši apspriest ilgtermiņa attiecības. - Speitss pielika glāzi pie mitrajām lūpām, izsūca pēdējās kokteiļa paliekas starp ledus gabaliņiem, nolika glāzi uz galda un noslaucīja muti.

-    Es jums pasniedzu lielisku problēmu. Spriežot pēc atsaucības, to ir vērts turpināt, neņemot vērā, teiksim tā, finansiālos aspektus.

-    Mans draugs, ir sākusies ticības apkarošana. Mēs karojam pret sekulārajiem humānistiem vairākās frontēs. Es varu jebkurā mirklī pārsviest savus spēkus uz citām pozīcijām. Ja vēlaties, lai turpinu kauju jūsu norādītajā frontē, tad… jums jāsniedz savs ieguldījums.

Viesmīlis atnesa pasūtītos liellopu gaļas steikus. Speitss bija pasūtījis labi apceptu, un trīsdesmit deviņus dolārus vērtais gaļas gabals izrādījās tikpat liels un apaļš kā hokeja ripa, turklāt vēl tādā pašā krāsā. Speitss salika rokas un noliecās pār šķīvi. Krolijs ne uzreiz attapa, ka sarunu biedrs svēta ēdienu, nevis osta to.

-   Vai kungs vēlēsies vēl kaut ko? - viesmīlis apvaicājās.

Mācītājs pacēla galvu un pasniedza viņam glāzi. - Vēl vienu.

Viņš piemiedza acis, nopētīdams aizejošā viesmīļa augumu.

-    Man liekas, ka tas puisis ir homoseksuāls.

Krolijs dziļi ieelpoja, pūlēdamies savaldīties.

-    Par kādām attiecībām jūs runājat, svēto tēv?

-   Dots pret dotu. Roka roku mazgā.

Krolijs nesteidzās atbildēt.

-   Teiksim, pieci tūkstoši nedēļā pret garantiju, ka es pieminēšu projektu "Izabella" katrā sprediķī un apspriedīšu šo jautājumu vismaz vienā kabeļtelevīzijas raidījumā.

Ak tā viņš ir nodomājis!

-   Desmit tūkstoši mēnesī, - Krolijs vēsi atteica. - Katrā sprediķī vismaz desmit minūtes tiek veltītas šim jautājumam. Runājot par kabeļtelevīzijas šovu, es vēlos, lai pirmais raidījums tiek pilnībā veltīts "Izabellai", un arī turpmākajos raidījumos šim tematam jātiek apspriestam. Es nosūtīšu ziedojumu katra mēneša beigās pēc raidījumiem. Katrs maksājums tiks oficiāli noformēts kā ziedojums - ar attiecīga satura pavadvēstuli. Tāds ir mans pirmais, pēdējais un vienīgais piedāvājums.

Mācītājs Dons Speitss domīgi vērās Krolijā. Viņa seja izplūda milzu smaidā, un pāri galdam pastiepās vasarraibumiem klāta roka, atkal paverot skatienam oranžo matu mežu.

-   Tas Kungs gādās, lai prece ir samaksātās naudas vērta.

15

AGRI OTRDIENAS RĪTĀ VĒL PIRMS BROKASTĪM Fords sēdēja savā namiņā pie virtuves galda un blenza uz dosjē kaudzi. Protams, augsts IQ vien nepasargātu cilvēkus no dzīves likstām, taču šiem ļautiņiem, pēc visa spriežot, ticis vairāk nekā vidusmēram - te bija gan grūtas bērnības, gan disfunkcionālas ģimenes, gan seksuālās identitātes krīzes, milzu nepatikšanas personiskajā dzīvē, pat daži bankroti. Tibodo jau kopš divdesmit gadu vecuma regulāri apmeklējusi psihoterapeitu - viņai bijuši diagnosticēti robežpersonības traucējumi, par ko Fords jau iepriekš bija lasījis. Cečīni pusaudža gados bija sapinies ar kādu reliģisku sektu. Edelšteins bija mocījies ar depresijas lēkmēm. Sentvinsents ir izbijis alkoholiķis. Vorldo pārcietis pēc traumatisko stresu pēc tam, kad Torabora kalnu alā Afganistānā bija redzējis, kā lādiņš sašķaida galvu vienības komandierim. Trīsdesmit četrus gadus vecā Korkorana bija divreiz precējusies un izšķīrusies. Inesam fiksēti aizrādījumi par intīmiem sakariem ar pacientēm.

Tikai Rejas Cenas pagātni nešķita aptumšojam nekādas nelaimes - viņa bija no pirmās paaudzes ķīniešu ģimenēm, kas apmetās Amerikā, un viņas vecākiem piederēja restorāns. Arī Dolbijs likās visumā normāls cilvēks, ja nu vienīgi fakts, ka viņš izaudzis Votsā, vienā no baisākajiem Dienvidlosandželosas rajoniem, un viņa brālis, kuram bandu apšaudes laikā trāpījusi nomaldījusies lode, bija piekalts ratiņkrēslam.

Keitas dosjē pavēstīja visvairāk. Viņš to izlasīja ar slimīgu aizrautību, tomēr juzdamies vainīgs. Keitas tēvs neilgi pēc viņu izšķiršanās bija izdarījis pašnāvību - neveiksmes darījumos bija pamudinājušas viņu nošauties. Māti drīz sākušas vajāt veselības likstas, un septiņdesmit gadu vecumā, kad sieviete vairs nepazina pati savu meitu, viņu ievietoja veco ļaužu namā. Pēc mātes nāves ieraksti aprāvās uz diviem gadiem - Keita bija nomaksājusi sava Teksasas dzīvokļa īri divus gadus uz priekšu un pazudusi, bet pēc šā laika sprīža atkal atgriezusies. Fakts, ka ne FIB, ne CIP nebija varējuši noskaidrot, kur viņa bijusi un ar ko nodarbojusies, uz Fordu atstāja milzīgu iespaidu. Sieviete bija atteikusies atbildēt uz iestāžu jautājumiem pat tad, kad viņai piedraudēts neizsniegt drošības atļauju, kas nepieciešama, lai kļūtu par projekta "Izabella" direktora asistenti. Taču bija iejaucies Hazēliuss, un šāda soļa iemesls nebija grūti nojaušams - abu starpā bija nodibinājušās attiecības. Tiesa, to pamatā drīzāk gan bija draudzība, nevis siltas jūtas, un abi pēc laika draudzīgi izšķīrās.

Viņš nokrāva mapes malā. Fordam derdzās šāda ielaušanās privātajā dzīvē, varas iestāžu īstenotā pilsoņu izsekošana, kuras rezultād atspoguļojās dosjē materiālos. Viņš brīnījās, kā varējis to visu paciest, ilgus gadus strādādams CIP Laikam gan klosterī pavadītais laiks viņu bija mainījis vairāk, nekā viņš pats domāja.

Fords izķeksēja no kaudzītes Hazēliusa dosjē un atvēra to. Viņš bija iepriekš to aši pārskatījis un tagad vēlējās izlasīt rūpīgāk. Ziņas bija sakārtotas hronoloģiskā secībā, un Fords lasīja visu pēc kārtas, lai labāk iztēlotos šā cilvēka dzīves ritumu. Hazēliuss nāca no pārsteidzoši ikdienišķas vides - viņš bija vienīgais bērns kārtīgā skandināvu izcelsmes Minesotas vidusšķiras ģimenē, tēvs bijis veikalnieks, māte - mājsaimniece. Tie bija šķīsti, garlaicīgi, dievbijīgi ļautiņi. Neiedomājami, ka tāda vide spējusi radit šādu pārdabisku ģēniju. Hazēliuss ātri bija apliecinājis sevi kā īstu brīnumbērnu - septiņpadsmit gadu vecumā ar izcilību absolvējis Džonsa Hopkinsa universitāti Baltimorā, divdesmit gadu vecumā Kalifornijas Tehnoloģiju institūtā ieguvis doktora grādu, divdesmit sešu gadu vecumā kļuvis par pilntiesīgu Kolumbijas universitātes profesoru un trīsdesmit gadu vecumā saņēmis Nobela prēmiju.

Acīm redzama ģenialitāte, taču citā ziņā grūti izprotams cilvēks - viņš nebija tipisks šaurpierains zinātnieks. Kolumbijas universitātes studenti dievināja viņa sauso humoru, rotaļīgo temperamentu un pārsteidzošo noslēpumainību. Krodziņā 110. ielā viņš spēlēja klavieres bugi-vugi un straiddžeza grupā Quarksters, pulcēdams apbrīnotājus no universitātes pēdējiem kursiem. Viņš veda studentus uz striptīzbāriem. Viņš izstrādāja "dīvainas pievilkšanās" teoriju akciju tirgū un rauša miljonus, līdz pārdeva šo sistēmu kādam drošības fondam.

Ieguvis Nobela prēmiju par darbu kvantu sasaistes jomā, Hazēliuss drīz tika saukts par fizikas superzvaigznes Ričarda Fein- mana mantinieku. Viņš sarakstījis ne mazāk kā trīsdesmit teorētisku publikāciju par kvantu teoriju nepilnīgumu, satricinot šīs zinātnes nozari līdz pašiem pamatiem. Pierādījis Laplasa trešo pieņēmumu, viņš ieguva Fīldsa medaļu matemātikā un kļuva par vienīgo cilvēku, kas saņēmis gan Nobela prēmiju, gan Fīldsa balvu. Trofeju sarakstam viņš drīz piepulcināja Pulicera balvu par savu dzejoļu grāmatu - tie bija savdabīgi, skaisti dzejoļi, kuros ekspresīva valoda jaucās ar matemātiskiem vienādojumiem un zinātniskām teorēmām. Hazēliuss bija nodibinājis glābšanas programmu Indijā ar mērķi sniegt medicīnisku palīdzību meitenēm reģionos, kur ierasts ļaut slimām meitenēm nomirt. Programmā bija iekļauta ari neuzkrītoša, tomēr neatlaidīga apmācība ar nolūku mainīt sabiedrības attieksmi pret meitenēm. Viņš bija ziedojis miljoniem dolāru kustībai, kas mēģināja darīt galu sieviešu ģenitāliju kropļošanas tradīcijai Āfrikā. Viņš bija patentējis - Fordam tas šķita komiski - humānāku un iedarbīgāku peļu slazdu.

Hazēliuss bieži rēgojās Washington Post sestajā lappusē, kur bija iemūžināts, biedrojamies ar bagātajiem un slavenajiem, ģērbies sev ierastajā septiņdesmito gadu stila uzvalkā ar platajiem žaketes atlokiem un milzīgu kaklasaiti. Viņš pats plātījās, ka pērk tos Pestīšanas armijas bodītēs un nemaksā vairāk par pieciem dolāriem. Viņš laiku pa laikam tika aicināts uz Deivida Letermana sarunu šovu, kur allaž nāca klajā ar politiski nekorektiem paziņojumiem, pats tos dēvēdams par "nepatīkamām patiesībām", un daiļrunīgi klāstīja savus utopiskos projektus un plānus.

Trīsdesmit divu gadu vecumā Hazēliuss visus apstulbināja, apprecēdams supermodeli un bijušo Playboy meiteni Astrīdu Gundu, desmit gadus jaunāku sievied, kas bija leģendāra ar savu jautro dabu un pilnīgi tukšo galvu. Viņa kopā ar viru ieradās visur, pat uz sarunu šovu televīzijā, kur Hazēliuss dievinādams vērās jaunajā sievā, kamēr tā jautri čaloja par saviem baltajiem un pūkainajiem politiskajiem uzskatiem un reiz diskusijā par vienpadsmitā septembra notikumiem paziņoja: "Nu, kāpēc de cilvēki nevar sadzīvot, ko?" To atcerējās ilgi.

Jau ar to būtu gana. Taču tolaik Hazēliuss pamanījās izmest tādu frāzi, kas laikabiedros izraisīja svelošu sašutumu - līdzīgi kā pēc bītlu apgalvojuma, ka viņi ir populārāki par Jēzu. Reportieris pajautāja fiziķim, kāpēc viņš apprecējis sievieti ar "tik zemu intelektuālo līmeni". Hazēliuss par to bija aizsvilies ne pa jokam.

- Ko tad, jūsuprāt, man vajadzēja precēt? - viņš uzbrēca žurnālistam. - Intelektuālajā ziņā man nav līdzinieku. Astrīda vismaz spēj mīlēt, un to nevar vis apgalvot par jums, pārējiem debi- lajiem cilvēciņiem.

Planētas gudrākais cilvēks bija nozākājis visus pārējos sugas- brāļus par debiliķiem. Skandāls bija neaptverams. Washington Post virsraksts nākamajā dienā bija kļuvis par klasiku:

HAZĒLIUSS PASAULEI: JŪS VISI ESAT DEBILI

Radio sarunu šovu vadītāji - tautvaldības aizstāvji - un viņu klausītāji uzkurināja sevī paštaisnu niknumu. Hazēliusu aprēja no visām Amerikas kancelēm un tribīnēm, lika pie kauna staba kā pretamerikāniski, andreliģiski, nepatriotiski noskaņotu mizan- tropu, kas pieder pie visnicināmākās sugas - Austrumkrastā mītošajiem elitārajiem valdošo aprindu pārstāvjiem, kas pastāvīgi sūc šeriju un dzīvo savās gaisa pilīs.

Fords pastūma papīrus sāņus un ielēja vēl vienu kafijas tasi. Pagaidām dosjē materiāli neatbilda viņa priekšstatam par Hazēliusu, kurš, pēc Forda novērojumiem, izsvēra katru teikto vārdu un šeit darbojās samierinātāja, diplomāta un vienības vadoņa amatā. Viņš no šā cilvēka vēl ne reizi nebija dzirdējis nevienu politiski iekrāsotu izteikumu.

Pirms dažiem gadiem Hazēliuss bija piedzīvojis traģēdiju. Iespējams, tā viņā bija izraisījusi šīs pārmaiņas. Fords ātri pārskatīja mapes saturu, kamēr atrada.

Pirms desmit gadiem, kad Hazēliusam bija trīsdesmit seši gadi, Astrīda bija pēkšņi nomirusi no asinsizplūduma smadzenēs. Sievas nāve Hazēliusu pilnībā satrieca. Viņš vairākus gadus bija nodzīvojis savrupi - gluži kā Hovards Hjūzs. Bet tad pēkšņi fiziķis parādījās atklātībā ar ieceri par projektu "Izabella". Viņš nudien bija citāds - vairs neapmeklēja sarunu šovus, nemētājās ar apvainojošiem paziņojumiem, utopiskiem plāniem un bezjēdzīgiem mērķiem. Viņš izvairījās no augstākās sabiedrības un neglītajiem uzvalkiem. Gregorijs Norts Hazēliuss bija kļuvis pieaudzis.

Likdams lietā savas neparastās spējas, pacietību un taktu, Hazēliuss bīdīja projektu "Izabella", iegūdams sabiedrotos zinātnes aprindās, piesaistīdams lielos fondus un lencot varas pārstāvjus. Viņš nepalaida garām nevienu izdevību atgādināt amerikāņiem, ka Savienotās Valstis kodolfizikas izpētes jomā ir palikušas tālu iepakaļ eiropiešiem. Viņš daudzināja, ka ar "Izabellas" palīdzību varētu rast lētu risinājumu pasaules enerģijas vajadzībām, turklāt amerikāņu rokās ir visi patenti un tehnoloģiskās prasmes. Bruņojies ar šādiem argumentiem, viņš sasniedza neiespējamo - budžeta deficīta laikos manīgi izdabūja no Kongresa četrdesmit miljardus dolāru lielu finansējumu.

Pēc visa spriežot, viņš ir augsti izkopis pārliecināšanas māku, nemanāmi darbojas aizkulisēs, tomēr vienlaikus nebaidās riskēt, ja vien ir visu pienācīgi aplēsis. Lūk, šādu Hazēliusu Fords bija iepazinis projekta laikā.

"Izabella" bija Hazēliusa iecere, viņa izauklēts lolojums. Viņš bija apbraukājis visu valsti un pats personīgi izveidojis darbinieku grupu no izcilākajām fiziķu, inženieru un programmētāju aprindām. Viss bija noritējis kā pa diedziņu. Līdz šim.

Fords aizvēra mapi un iegrima apcerē. Viņam joprojām šķita, ka nav izdevies nolobīt visas kārtas no šā cilvēka, atklājot tā īsto būtību. Ģēnijs, ārišķīgs tēlotājs, mūziķis, utopists un sapņotājs, uzticīgs vīrs, uzpūtīgs, elitārs zinātnieks, lielisks fiziķis, pacietīgs lobists. Kurš no tiem patiesībā bija viņš? Vai arī aiz visām šīm maskām ēnās slēpās īstais cilvēks, kurš ar tām visām manipulēja?

Daļēji Hazēliusa dzīve bija samērā līdzīga Forda dzīvei. Abi bija zaudējuši sievas baismīgos negadījumos. Līdz ar sievas bojāeju uzsprāga arī visa Forda pierastā pasaule, atstājot viņu krāsmatās un gruvešos. Turpretim Hazēliuss pēc līdzīga zaudējuma bija rīkojies pavisam pretēji - sievas nāve šķita viņu nostādām uz pareizā ceļa dzīvē. Fords bija zaudējis dzīves jēgu, Hazēliuss to bija atradis.

Vīrietis aizdomājās, kāds izskatītos viņa paša dosjē. Par tā pastāvēšanu nebija šaubu - nedz arī par to, ka Lokvuds to izlasījis, tāpat kā viņš patlaban lasa citu dosjē. Kā tas izskatītos? Bērns no elitāras ģimenes, Čoutas pamatskola, Hārvarda universitāte, Ma- sačūsetsas Tehnoloģiju institūts, CIP, laulība. Un tad - sprādziens.

Kas pēc sprādziena? Klosteris. Un visbeidzot Advanced Secu- rity and Intelligence, Inc., viņa jaundibinātās izmeklēšanas firmas nosaukums. Piepeši Fordam tas šķita pretenciozs. Vai tad kādu ar to varēja apmuļķot? Viņš bija nodibinājis uzņēmumu pirms četriem mēnešiem un šajā laikā saņēmis vienu uzdevumu. Nenoliedzami, visai iekārojams norīkojums, taču viņš bija izvēlēts specifisku iemeslu dēļ. Un savā CV viņš to iekļaut nedrīkstēja.

Fords ieskatījās pulkstenī - brokasds jau sākušās, bet viņš te šķiež laiku, apcerēdams dzīvi un žēlodams sevi.

Iegrūdis dosjē portfelī, viņš to aizslēdza un devās uz ēdamzāli. Saule bija nupat paslējusies virs sarkanajām klintīm, un cauri papeļu lapām lauzās zeltaini stari. Lapas mirdzēja kā zaļas un dzeltenas stikla lauskas.

Ēdamzālē virmoja sdpra kanēļmaizīšu un bekona smarža. Hazēliuss sēdēja savā pierastajā vietā galda galā, iegrimis sarunā ar Inešu. Otrā galda galā Keita blakus Vordlo lēja sev kafiju.

Sievied ieraugot, Fordam sažņaudzās kuņģis.

Viņš piemetās uz pēdējā brīvā krēsla līdzās Hazēliusam un uzkrāva uz šķīvja olu kulteni un bekonu.

-    Labrīt, - Hazēliuss sasveicinājās. - Vai labi gulējāt?

-    Labāk nekā jebkad.

Bija ieradušies visi, neredzēja vienīgi Volkonski.

-    Tā, kur tad Pīters? - Fords uzdrošinājās apjautāties. - Viņa auto piebraucamajā ceļā nebija.

Sarunas pamazām apsīka.

-   Doktors Volkonskis, šķiet, mūs ir atstājis, - atbildēja Vordlo.

-   Atstājis? Kā tā?

Kādu bridi visi cieta klusu, līdz Iness nedabīgi skaļā balsī ierunājās:

-   Būdams šīs grupiņas psihologs, es, domājams, varētu jūs apgaismot. Nepārkāpdams profesionālo klusēšanas zvērestu, es, visticamāk, varu droši un bez iebildumiem apgalvot, ka Pīters šeit nejutās labi. Viņam bija grūti pielāgoties noslēgtajiem dzīves apstākļiem un stresa pilnajam darba grafikam. Viņš ilgojās pēc sievas un bērniem, kas dzīvo Brukheivenā. Nav brīnums, ka viņš nolēmis ņemt kājas par pleciem.

-   Jūs minējāt, ka viņš, šķiet, ir aizbraucis.

Hazēliuss atbildēja bez kavēšanās.

-   Mašīnas nav, pazudis arī viņa koferis un lielākā daļa drēbju. Tāpēc mums radās tāds pieņēmums.

-    Vai viņš nevienam neko nav teicis?

-   Jūs šķietat uztraukts, Vaimen? - Hazēliuss bilda, zīmīgi viņā vērdamies.

Fords aprima. Viņš bija mazliet aizrāvies, un tas nebija paslīdējis garām tik vērīgam cilvēkam kā Hazēliuss.

-   Ne gluži uztraukts, - Fords izlaboja. - Drīzāk izbrīnīts.

-   Diemžēl es jau labu brīdi gaidīju šādu pavērsienu, - Hazēliuss atzina. - Pīters šādai dzīvei nebija radīts. Esmu pārliecināts, ka, aizbraucis mājās, viņš dos par sevi ziņu. Labi, Vaimen, pastāstiet, kā jums vakar veicās ar Bigeja apciemojumu.

Visi pievērsās Fordam un klausījās.

-   Bigejs ir nikns. Viņš par projektu "Izabella" ir sagatavojis pamatīgu sūdzību sarakstu.

-   Piemēram?

-   Teiksim tā - daudzi dotie solījumi nav izpildīti.

-   Mēs nevienam neko neesam solījuši, - brīnījās Hazēliuss.

-   Kā rādās, Enerģētikas departaments ir solījis sagādāt darbavietas un ekonomiskos labumus.

Hazēliuss riebumā pakratīja galvu.

-   Pār Enerģētikas departamentu man nav teikšanas. Vai jums vismaz izdevās atrunāt viņu no protesta jājiena?

-Nē.

Hazēliuss sarauca pieri.

-   Ceru, ka varēsiet panākt, lai tas nenotiktu.

-   Varbūt labāk ļausim, lai tas nodek.

-    Vaimen, pat visniecīgākās nepatikšanas var izskanēt ziņās pa visu valsti, - Hazēliuss aizrādīja. - Šāda publicitāte mums patlaban nav vajadzīga.

Fords stingri lūkojās Hazēliusā.

-    Jūs esat ierakušies šeit, galdkalnā, izstrādājat slepenu projektu valsts uzdevumā un izvairāties no jebkādas saskarsmes ar vietējiem iedzīvotājiem. Pilnīgi dabiski, ka tas raisa nevalodas un aizdomas. Ko gan citu jūs gaidījāt?

Tas izskanēja asāk, nekā bija paredzēts. Zinātnieki blenza uz Fordu tā, it kā viņš būtu nolādējis mācītāju. Taču, kad Hazēliuss atslāba, arī telpā valdošais saspringums izplēnēja.

-    Labs ir, pieņemsim, ka šāds pārmetums ir pelnīts. Ja godīgi, tad godīgi. Iespējams, mēs tiešām šo jautājumu neesam nokārtojuši, kā pienāktos. Tad nu tā… Kāds ir mūsu nākamais gājiens?

-    Es došos draudzīgi aprunāties ar vietējās navahu kopienas prezidentu Blūgepā un pamēģināšu saorganizēt tikšanos ar pilsētiņas iedzīvotājiem. Tajā piedalīsieties arī jūs.

-   Ja vien varēšu atlicināt laiku.

-    Baidos, jums nāksies to atlicināt.

Hazēliuss pavēcināja ar roku.

-    Kad pienāks laiks, tad domāsim.

-   Un es gribētu šodien ņemt līdzi kādu zinātnieku.

-   Vai jums padomā kāds konkrēti?

-    Keita Mersera.

Hazēliuss paraudzījās apkārt.

-    Keita? Tev šodien nekas nav darāms, vai ne?

Keitai piesarka vaigi.

-    Esmu aizņemta.

-   Ja Keitai nav laika, es varu braukt, - piedāvājās Melisa Korkorana, smaidot atmezdama matus. - Es ar lielāko prieku kaut uz dažām stundām notišos no šā nolāpītā galdkalna.

Fords žigli paskatījās vispirms uz Keitu, tad uz Korkoranu. Viņam trūka drosmes paskaidrot, ka nebūtu vēlams ierasdes Blūgepā ar sešas pēdas garu, zilacainu, gaišmatainu seksbumbu. Keitas tumšie mati un daļēji aziādskie vaibsti vismaz padarīja viņu daudzmaz līdzīgu indiāņiem.

-   Vai tev nudien ir tik daudz darba, Keita? - Hazēliuss apvaicājās. - Tu apliecināji, ka jaunās melnā cauruma aplēses ir gandrīz pabeigtas. Šis uzdevums ir svarīgs, un tu taču esi direktora asistente.

Keita veltīja Korkoranai neizdibināmu skadenu. Korkorana atbildēja ar saltu sejas izteiksmi.

-   Droši vien varu pabeigt aprēķinus vēlāk, - Keita piekāpās.

-    Lieliski, - Fords sacīja. - Pēc stundas piebraukšu pie tavas mājiņas džipu.

Viņš devās uz durvīm, savādā kārtā juzdamies pacilāts.

Ejot garām Korkoranai, Keita pagriezās un iesānis pavīpsnāja.

-   Nākamreiz, - viņa solīja.

16

ATGRIEZIES MĀJIŅĀ, FORDS AIZSLĒDZA durvis, ienesa portfeli guļamistabā, aizvilka aizkarus un pa satelīttālruni sazvanīja Lokvudu.

-   Sveicināti, Vaimen. Vai ir kādi jaunumi?

-   Vai zināt programminženieri Pīteru Volkonski?

-Jā.

-    Viņš vakar vakara pazudis. Automašīnas nav, un viņš esot savācis līdzi arī savas drēbes. Lūdzu, noskaidrojiet, vai viņš ir kaut kur uzradies vai sazinājies ar kādu.

-    Pamēģināsim.

-   Man tas jāzina pēc iespējas drīzāk.

-   Tikko uzzināšu, tūdaļ pat piezvanīšu jums.

-   Vēl daži jautājumi.

-    Kādi?

-    Maikla Cečīni dosjē vēsta, ka viņš pusaudža gados biedrojies ar kādu sektu. Gribētos noskaidrot sīkāk.

-   Tiks izdarīts. Vēl kas?

-    Reja Čena. Viņa šķiet… Kā lai pasaka? Pārāk normāla.

-   Tas īsti nav jautājums.

-    Izpētiet viņas pagātni, izdibiniet, vai tur neslēpjas kāda dīvainība.

Pēc desmit minūtēm iemirgojās zvana lampiņa. Fords nospieda sarunas sākšanas pogu, un klausulē ieskanējās Lokvuda balss, jūtami saspringtāka.

-    Saistībā ar Volkonski - mēs sazinājāmies ar viņa sievu un kolēģiem no Brukheivenas. Neviens neko nezina. Jūs sakāt, viņš aizlaidies vakar vakarā? Cikos?

-    Es teiktu, ka apmēram deviņos.

-    Mēs izsludināsim oficiālu viņa meklēšanu, norādīsim auto un tā numura zīmi. Līdz viņa mājām Ņujorkas pavalsti ir četrdesmit stundu brauciens. Ja viņš dodas mājās, mēs viņu atradīsim. Vai kas atgadījies?

-    Es vakar ar Volkonski saskrējos uz ceļa. Viņš bija pavadījis visu nakti pie "Izabellas" un bija manāmi iedzēris. Tēloja, ka jūtas līksms un pacilāts. Viņš man teica: " Iepriekš es kreņķējos. Tagad viss ir labi." Tiesa, izskatījās tieši otrādi - nekas nebija labi.

-   Vai jums ir kāda nojausma, ko krievs ar to bija gribējis teikt?

-Nē.

-   Gribu, lai pārmeklējat viņa dzīvesvietu.

Fords pasvārstījās.

-   Izdarīšu to šonakt.

Vīrietis nolika klausuli un pavērās uz papelēm, kas auga aiz loga. Melošana, okšķerēšana, krāpšana, tagad ari ielaušanās. Jauks sākums pirmajam gadam pēc iznākšanas no klostera.

17

FORDAM PIETIKA VIENREIZ PĀRLAIST skatienu Blūgepai, lai rastos skaidrība par to. Ciematiņš atradās putekļainā ielejā klinšu gredzena un nokaltušu priežu pelēko skeletu ielenkumā. Tam cauri sdepās daži zemes ceļi, kas ciemata vidū krustojās. Pats krustojums un visi ceļi simts jardu attālumā no tā bija asfaltēti. Turpat bija degvielas uzpildes stacija, celta no izdedžu betona klučiem apdedzinātu ķieģeļu krāsā, un lauku veikaliņš ar ieplaisājušu loga stiklu. Aiz degvielas uzpildes stacijas, dzeloņstiepļu žogā ieķērušies kā karogi, plīkšķēja plastmasas iepirkumu maisiņi. Blakus veikaliņam atradās neliela skolas ēka, ko ieskāva drāšu žogs. Uz austrumiem un ziemeļiem no tās sarkanajā zemē precīzā simetrijā divās rindās bija izkārtotas valsts celtas un apmaksātas mājas.

Fonā gabaliņu tālāk draudīgi augsti slējās Sarkanā galdkalna violetais apveids.

-   Tā, - ierunājās Keita, kad džipa riepas skāra asfaltu. - Kāds ir tavs plāns?

-    Ieliet benzīnu.

-   Benzīnu? Tvertne ir pusē, un "Izabellā" mēs saņemam degvielu par brīvu neierobežotā daudzumā.

-    Lūdzu, tēlo līdzi.

Apvidus auto iebrauca degvielas uzpildes stacijā, viņš izkāpa un pielēja pilnu bāku. Tad pabakstīja logam Keitas pusē.

-   Tev nauda ir? - viņš taujāja.

Viņa uztraukta paskatījās.

-    Es nepaķēru somiņu.

-   Tas ir labi.

Viņi iegāja ēkā. Aiz letes stāvēja dūšīga navahu sieviete. Preces pētīja daži pircēji, ari tie visi bija navahu indiāņi.

Fords paņēma košļājamās gumijas paciņu, kokakolas skārde- ni, kartupeļu čipsu paciņu un laikrakstu Navajo Times un paskaļi nolika preces uz letes. Sieviete pieskaitīja ielieto degvielu.

Fords iegrūda roku kabatā, un viņam mainījās sejas izteiksme. Viņš uzsvērti, pat teatrāli izrakņāja visas kabatas.

-   Nolādēts! Aizmirsu maku. - Viņš pameta skatienu uz Keitu. - Tev nauda ir?

Viņa pikti pablenza.

-   Tu taču zini, ka nav.

Fords noplātīja rokas un kaunīgi uzsmaidīja sievietei, kas stāvēja aiz letes.

-    Esmu aizmirsis savu maku.

Viņa nepamirkšķināja ne aci.

-   Jums jāsamaksā vismaz par benzīnu.

-   Cik tas ir?

-    Astoņpadsmit ar pusi dolāru.

Viņš vēlreiz sarīkoja teatrālu kabatu pārmeklēšanu. Pārējie pircēji sāka pievērst uzmanību nodekošajam.

-   Vai varat iedomāties? Man kabatās nav ne centa. Es šausmīgi atvainojos.

Iestājās smags, neveikls klusums.

-    Man ir jāsaņem nauda, - sieviete uzstāja.

-    Man ļoti žēl, nudien. Klau, es aizskriešu mājās, paķeršu maku un taisnā ceļā drāzīšos šurp. Es apsolu. Kungs tētīt, cik stulba sajūta.

-    Es nevaru laist jūs prom, ja neesat samaksājis, - sieviete neatlaidās. - Tas ir mans darbs.

Pienāca tievs neliela auguma un nemierīga izskata vīriņš pelēcīgi brūnā kovboju cepurē, motociklistu zābakos, piķa melniem matiem līdz pleciem un izslidināja no džinsu kabatas ķēdītē ievērtu nopluskātu kabatas portfeli.

-    Dorisa, ar šito tak piedks.

Viņš pasniedza divdesmit dolāru naudaszīmi.

Fords pagriezās pret vīrieti.

-    Baigi laipni no jūsu puses. Es jums naudu atdošu.

-   Skaidrs, ka atdosiet, neķeriet kreņķi. Nākamreiz, kad brauksiet garām, atdodiet naudiņu Dorisai. Kādudien tak atmaksāsiet labu ar labu, ne?

Viņš pacēla roku, piemiedza acis un pabakstīja ar pirkstu Forda virzienā.

-   Kā nu ne. - Fords pasdepa roku. - Vaimens Fords.

-   Villijs Besend. - Vīrietis paspieda roku.

-   Jūs esat krietns vīrs, Villij.

-   Sasodīts, dabīgi, ka esmu! Vai ne, Dorisa? Krietnākais zellis visā Blūgepā.

Dorisa pārgrieza acis.

-   Tā ir Keita Mersera, - Fords iepazīstināja.

-    Sveikiņi, Keita. Kā sviežas? - Besenti pieliecās un noskūpstīja sievietes roku kā lords.

-    Mēs meklējam vietējo biedrības namu, - Fords skaidroja. - Gribam satikt jūsu biedrības prezidentu. Vai viņš ir tepat?

-    Jūs domājat - viņa? Marija Atsitija. Kā ta', ka ir. Biedrības nams ir uz šīs pašas ielas. Pēdējais pagrieziens no asfalta pa labi. Vecā koka ēka ar skārda jumtu taisni blakām ūdenstornim. Nododiet sveicienu šai no manis.

Izbraucot no degvielas uzpildes stacijas, Fords ierunājās:

-    Rezervātos šī viltība allaž iedarbojas. Navahi ir dāsnākie ļautiņi pasaulē.

-   Ciniskajā manipulēšanā tev pienāktos augstākā atzīme.

-   Viss cēla mērķa labad.

-    Nu, viņš pats izskatījās samērā blēdīgs. Diez, cik procentu viņš prasa par šādiem aizdevumiem?

Auto iebrauca biedrības nama stāvvietā un nostājās blakus noputējušiem pikapiem. Uz nama parādes durvīm ar līmlenti bija piestiprināts paziņojums par Bigeja organizēto protesta pasākumu. Līdzīgs plakāts plīkšķēja vējā, pielīmēts pie tuvējā telefona staba.

Viņi pajautāja, kur sastapt biedrības prezidend. Tā izrādījās glīta, kopta sieviete tirkīzzilā blūzītē un brūnā bikškostīmā.

Viņi sasveicinājās un nosauca savus vārdus.

-   Villijs Besenti lūdza pasveicināt.

-    Jūs pazīstat Villiju? - viņa šķita izbrīnīta un arī iepriecināta.

-   Zināmā mērā. - Fords kaunīgi pasmējās. - Viņš aizdeva man divdesmit dolāru.

Atsitija pašūpoja galvu.

-   Vecais lāga Villijs. Gatavs atdot pēdējo divdesmitnieku ceļā sastaptam klaidonim, un, lai to kompensētu, aplaupa kādu veikaliņu. Ienāciet, iedzersim kafiju.

No kafijas kannas, kas stāvēja uz letes, viņi salēja krūzītēs na- vahiem raksturīgo vājo kafiju un devās Atsitijai līdzi uz šauru kabinetu, kur krājās papīru kalni.

-   Tātad - kādā jautājumā nākat pie manis? - viņa vaicāja, plati smaidīdama.

-   Man gandrīz negribas to atzīt. Mēs esam zinātnieki, kas strādā projektā "Izabella".

Smaids izdzisa.

-   Skaidrs.

-    Keita ir projekta "Izabella" vadītāja asistente, un es esmu nupat stājies darbā - atbildu par sakariem ar vietējo sabiedrību.

Atsidja neatbildēja.

-    Mis Atsitija, es zinu, ka apkārtnes iedzīvotāji gribētu tikt skaidrībā, kas tur īsti norisinās.

-   Tie nu ir patiesi vārdi.

-    Man nepieciešama jūsu palīdzība. Ja jūs piekristu sapulcināt ļaudis šeit, biedrības namā, teiksim, kādā vakarā šajā nedēļā, es atvedīšu pašu Gregoriju Nortu Hazēliusu, lai viņš var atbildēt uz jautājumiem un izklāstīt, ar ko nodarbojamies.

Ilgs klusums bridis.

-   Šonedēļ ir par agru, - sieviete izšķīrās. - Labāk nākamnedēļ. Trešdien.

-    Lieliski. Solu ieviest dažas pārmaiņas. No šā brīža mēs šad un tad iepirksimies te un Rafrokā. Uzpildīsim degvielu jūsu ciematiņā, tepat arī iepirksim ēdamo un citas nepieciešamas lietas.

-   Vaimen, es padesi nedomāju… - Keita iesāka, taču, sajutusi viņa rokas maigo pieskārienu plecam, aprāvās.

-   Tas tiešām nāktu par labu, - Atsitija atzina.

Viņi piecēlās un paspieda cits citam roku.

Kad džips, atstādams aiz sevis putekļu mākoni, izbrauca no Blūgepas, Keita pagriezās pret Fordu.

-    Nākamtrešdien? Tad būs par vēlu aizkavēt protestus.

-    Man nav padomā aizkavēt protestus.

-   Tu tiešām esi traks, ja domā, ka mēs iepirksimies tajā veikalā, ēdīsim pusdienās kukurūzas plāceņus, jēra gaļu un konservētas pupiņas. Un benzīns uzpildes stacijā maksāja bargu naudu.

-    Te nav nedz Ņujorka, nedz Vašingtona, - Fords aizrādīja. - Te ir Arizonas lauku apvidus, un šie ir jūsu kaimiņi. Jums jāpārvar sevi un jāparāda, ka neesat bariņš pustraku zinātnieku, kas taisās uzlaist gaisā pasauli. Turklāt šejieniešiem nauda noderētu.

Viņa papurināja galvu.

-    Keita, kur palikušas visas tavas progresīvās idejas? - Fords uzrunāja sievieti. - Tava līdzcietība pret nabagajiem un apspiestajiem?

-   Nelasi man morāli.

-   Piedod, bet man tas ir jādara, - viņš neatlaidās. - Pati to neapzinādamās, tu esi kļuvusi par lielās, nejaukās valdošās elites sastāvdaļu. - Fords īsi iesmējās, mēģinādams to pārvērst jokā, taču pārāk vēlu attapās, ka trāpījis vārīgā vietā.

Lūpas kodīdama, viņa blenza vīrietī un tad pagriezās pret logu. Klusējot viņi brauca pa Renesceļu un pa garo melnā asfalta lenti devās uz projekta "Izabella" pusi.

Pusceļā galdkalna vidū Fords palēnināja gaitu un, acis samie- dzis, vērās uz priekšu.

-    Kas atkal?

-    Diezgan paprāvs klijānu bariņš.

-    Nu un?

Viņš apstādināja auto un rādīja.

-   Skaties! Svaigas riepu pēdas, kas ved nost no ceļa uz rietumu pusi - aptuveni maitasputnu bara virzienā.

Viņa pat nepaskatījās.

-    Es aiziešu palūkoties.

-   Forši. Es jau tā tagad pusi nakts sēdēšu un veikšu aprēķinus.

Viņš atstāja auto kadiķa paēnā un, apaviem čirkstot uz sakaltušās zemes, sekoja riepu nospiedumu sliedei. Zeme joprojām bija sakarsusi, no tās iztvaikoja dienas laikā uzsūktā versme. Tālumā aizlavījās koijots, kaut ko turēdams mutē.

Pēc desmit minūtēm Fords nonāca pie dziļas, šauras izžuvušas upes gultnes un paskatījās lejup. Gravas dibenā uz jumta gulēja automašīna. Nokaltušajā Kalifornijas priedē bija satupušies klijāni un gaidīja. Pa izbirušo priekšējo stiklu cits koijots bija pabāzis mašīnā galvu, tas rausdja un vilka. Ieraudzījis cilvēku, tas palaida vaļā guvumu un, izkāris asiņainu mēli, aizlaidās prom.

Fords nokāpa pa smilšakmens krauju pie auto, elpodams caur degunam priekšā pieliktu kreklu; nāves smaka, kas jaucās ar spēcīgu benzīna smārdu, bija tik tikko paciešama. Plīkšķinādami spārnus, klijāni nekārtīgā barā pacēlās gaisā. Viņš pieliecās un ieskatījās pussadragātajā salonā.

Sēdeklī uz sāniem bija iespiests līķis. Tam nebija ne acu, ne lūpu. Rokai, kas bija izslīdējusi pa logu, bija noplēsta miesa un trūka plaukstas. Lai arī sapostītu, mirušo varēja pazīt.

Volkonskis.

Fords stāvēja nekustīgi un izpētīja visu, ko vien varēja saskatīt. Tad lēni atkāpās, pieraudzīdams, lai pēc iespējas nekam nepieskartos, un rāpās augšup pa nogāzi. Nonācis drošā attālumā, viņš vairākas reizes dziļi, lēni ieelpoja, ievilkdams plaušās svaigu gaisu, un rikšoja uz džipa pusi. Tālumā uz klints fona bija redzami abi koijoti, kas ķiukstēja un plēsās ap mīkstu gaļas gabalu.

Nonācis pie džipa, Fords iebāza galvu pa atvērto logu. Keitas sejā atspoguļojās aizvainojums.

-   Tur ir Volkonskis, - viņš sacīja. - Man ļoti žēl, Keita… Viņš ir miris.

Viņa samirkšķināja acis un izdvesa:

-   Mans Dievs… Tu droši zini?

Fords pamāja.

Viņai noraustījās lūpa.

-Avārija? - viņa aizsmakušā balsi izmocīja.

-Nē.

Norijis nelabumu, Fords izslidināja no bikšu aizmugurējās kabatas mobilo tālruni un sastādīja avārijas dienesta numuru.

18

LOKVUDS IEGĀJA OVĀLAJĀ KABINETĀ, nedzirdami sperdams soļus uz biezā paklāja. Kā allaž, atrazdamies tik tuvu vienai no šīs pasaules varas asīm, viņš jutās krietni saviļņots.

Savienoto Valstu prezidents, izstiepis roku, panācās pretī gar galdu un sveica apmeklētāju, kā politiķiem pierasts.

-   Stenton! Prieks tevi redzēt. Kā klājas Betsijai un bērniem?

-   Lieliski. Pateicos, prezidenta kungs.

Neatlaidis Lokvuda roku, prezidents satvēra viņu aiz apakšdelma un virzīja uz krēslu, kas atradās vistuvāk galdam. Lokvuds apsēdās un novietoja mapi uz ceļiem. Pa logiem, kas atradās austrumu pusē, bija redzams Baltā nama rožu dārzs, pār kuru slīga maigs vēlās vasaras mijkrēslis. Ienāca prezidenta štāba priekšnieks Rodžers Mortons un apsēdās otrajā krēslā, citā iespiedās prezidenta sekretāre Džina, gatavodamās veikt pierakstus vecmodīgi - stenografējot.

Kabinetā ienāca korpulents vīrietis tumši zilā uzvalkā un bez uzaicinājuma iekārtojās tuvākajā krēslā. Tas bija Gordons Gel- dons, prezidenta pārvēlēšanu kampaņas vadītājs. Lokvuds viņu neieredzēja. Patlaban šis cilvēks šķietami vienlaikus atradās visur - katrā tikšanās reizē. Nekas nenotika un nekas netika izlemts bez viņa svētības.

Prezidents atkal apsēdās savā krēslā aiz rakstāmgalda.

-   Labs ir, Sten. Sāc tu.

-   Jā, prezidenta kungs. - Lokvuds atvēra mapi. - Vai zināt televīzijas evaņģēlistu, vārdā Dons Speitss? Viņš vada Dievam vistuvāko draudzi Virdžīnijbīčā.

-   Jūs domājat to tēvaini, ko pieķēra dupsējam divas prostitūtas?

Telpu pāršalca džentlmeniski spurdzieni. Prezidents, kurš agrāk dienvidu pavalstīs strādāja par tiesu advokātu, bija pazīstams ar saviem košajiem izteicieniem.

-    Jā, ser, tas pats ir. Viņš savā svētdienas sprediķī kristīgajā kabeļtelevīzijā skāra projekta "Izabella" tēmu. Aizrāvās no sirds. Viņa argumenti balstījās uz to, ka valsts iztērējusi četrdesmit miljardus dolāru nodokļu maksātāju naudas ar nolūku apgāzt Pirmajā Mozus grāmatā rakstīto.

-    Projektam "Izabella" nav ne mazākās saistības ar Pirmo Mozus grāmatu.

-    Protams, nav. Nelaime tāda, ka viņa teiktais acīmredzot ir kritis auglīgā augsnē. Cik zinu, vairāku senatoru un kongresmeņu birojus pārplūdinājušas e-pasta vēstules un tālruņa zvani. Tie sasnieguši arī mūsu biroju. Atsaucība ir tik liela, ka var nākties sacerēt ari atbildes.

Prezidents pagriezās pret štāba priekšnieku.

-   Vai arī mūsu birojā ir kas vērā ņemams, Rodžer?

-      Pagaidām piereģistrēti teju divdesmit tūkstoši e-pasta vēstuļu, deviņdesmit seši procenti ir pret projektu.

-    Divdesmit tūkstoši?

-   Jā, ser.

Lokvuds aši palūkojās uz Geldonu. Viņa sejas izteiksme nepauda nekādas emocijas. Geldona taktika bija nogaidīt un runāt pēdējam. Lokvuds necieta cilvēkus, kuriem bija šāds paradums.

-    Ir vērts norādīt, - Lokvuds ierunājās, - ka piecdesmit divi procenti amerikāņu netic evolūcijai. To vidū, kuri atzīst piesliešanos republikāņu partijai, tādu ir sešdesmit astoņi procenti. Uzbrukums "Izabellai" ir šādu cilvēku roku darbs. Te var sanākt ugunīga un nepatīkama cīņa.

-    No kurienes jums šādi dati?

-    No Gallup aptaujas.

Prezidents pašūpoja galvu.

-    Apspriedīsim to sīkāk. Projektam "Izabella" ir vitāli svarīga loma Amerikas zinātnes un tehnoloģijas konkurētspējas veicināšanā pasaulē. Vairākus gadus vilkušies iepakaļ, mēs beidzot esam aizsteigušies priekšā Eiropai un Japānai. Projekts "Izabella" nāk par labu ekonomikai, nāk par labu izpētes un attīstības nozarei, kā arī uzņēmējdarbībai. Tas var atrisināt mūsu enerģijas vajadzības, likvidēt mūsu atkarību no Vidējo Austrumu naftas. Sten, par šo jautājumu izplati paziņojumu presei, sasauc preses konferenci, pataisi troksni. Neatstāsim to nepamanītu.

-    Labi, prezidenta kungs.

Bija pienākusi Geldona kārta. Viņš pagrozīja tuklo stāvu krēslā.

-   Ja no projekta "Izabella" pienāktu labas ziņas, mēs nebūtu tik vārīgi šajā jautājumā. - Viņš pagriezās pret Lokvudu. - Doktor Lokvud, vai varat pateikt, cik ilgā laikā tiks atrisināti tur sa- milzušie sarežģījumi?

-   Nedēļas laikā vai ātrāk, - Lokvuds solīja. - Mēs esam ķērušies pie problēmu risināšanas, un viss rit lieliski.

-    Nedēļa ir ilgs laiks, - Geldons gremzās. - Ņemot vērā, ka tāds Speitss jau dārdina kara bungas un ieeļļo pistoles.

Dzirdēdams šo nesaskanīgo metaforu, Lokvuds novaikstījās.

-    Mister Geldon, varu jums apliecināt, ka mēs darām visu iespējamo.

Geldona resnais ģīmis noviļņojās.

-    Viena nedēļa, - viņš ieteicās nosodošā toni.

Lokvuds izdzirdēja kādu ierunājamies aiz Ovālā kabineta durvīm. Ieraugot, ka pa tām ienāk viņa asistente, viņam gluži vai apstājās sirds. Pārtraukt sapulci valsts prezidenta kabinetā būtu ļauts tikai ar ārkārtīgi svarīgām vēstīm. Viņa tuvojās sagumusi, ar teju komisku padevību, pasniedza savam priekšniekam zīmīti un steigšus izgāja. Baismīgu priekšnojautu pārņemts, viņš atlocīja papīra lapiņu.

Lokvuds mēģināja norīt siekalas, taču nespēja. Kādu bridi viņš apsvēra iespēju paklusēt, taču tad mainīja domas - labāk tagad nekā vēlāk.

-    Prezidenta kungs, nupat saņēmu ziņu, ka viens projekta "Izabella" zinātnieks atrasts miris ieplakā Sarkanajā galdkalnā. Aptuveni pirms pusstundas par to ziņots FIB. Aģenti jau ir ceļā uz notikuma vietu.

-Miris? Kā?

-   Šāviens… galvā.

Prezidents blenza viņā, nejaudādams izteikt ne vārda. Lokvuds nekad nebija redzējis prezidentu tā piesarkstam, un viņu tas biedēja.

19

KAD IERADĀS NAVAHU CILTS POLICIJA, Fords jau bija vērojis sauli iegrimstam viskija krāsas mākoņu vērpetēs. Pāri zvīguļojošajam, spīdīgajam asfalta klājumam, rūkdamas un bākugunis zibinādamas, ieradās četras patruļmašīnas un busiņš; visi spēkrati nobremzēja ceļa malā, nokaucinādami riepas vienādi skaļi un ilgi.

No pirmā auto izkāpa navahu policijas izmeklētājs, apmēram sešdesmit gadus vecs. Viņš bija kalsns, platām, izrieztām krūtim, iesirmiem, īsi apcirptiem matiem, un viņam sekoja bariņš navahu tautības policistu. Ar putekļainajiem kovboju zābakiem ielī- kajās kājās viņš ar padoto rindu aiz muguras gāja gar riepu sliedi līdz pat gravas malai, un visi ķērās pie darba, ap notikuma vietu izvelkot norobežojošo lenti.

Piebrauca džips, noripināja no ceļa un apstājās, no tā izkāpa Hazēliuss un Vordlo. Abi labu brīdi, ciezdami klusu, vēroja policiju strādājam, un tad Vordlo pagriezās pret Fordu.

-   Jūs teicāt, viņš ir nošauts.

-   Kreisajos deniņos, tiešā tēmējumā.

-    Kā jūs zināt?

-    Labi pamanāmas šaujampulvera pēdas.

Vordlo nopētīja sarunu biedru, viņa samiegtajās acīs vīdēja nepārprotams aizdomīgums.

-   Jūs bieži skatāties seriālu C.S.I., mister Ford? Vai ari notikuma vietas apskate ir jūsu vaļasprieks?

Pabeidzis vilkt lend ap notikuma vietu, šurp, čīkstinādams zābakus, ar diktofonu rokā nāca navahu policijas izmeklētājs. Viņš soļoja ar lielu apdomību, it kā katra kustība sagādātu sāpes. Uz izmeklētāja žetona bija burti BIA un viņa dienesta pakāpe - leitnants. Uz acīm šim vīram bija cieši piegulošas saulesbrilles ar spoguļstikliem, kas piešķīra viņam pamuļķīgu izskatu. Tiesa, Fords manīja, ka šo cilvēku par dumju diez vai varētu dēvēt.

-    Kurš atrada upuri? - Bia taujāja.

-Es.

Saulesbrilles pagriezās pret viņu. - Jūsu vārds?

-   Vaimens Fords. - Jautājumā viņš bija saklausījis neuzticības pilnu pieskaņu, it kā izmeklētājs jau turētu viņu aizdomās par melošanu.

-    Kā jūs viņu atradāt?

Fords aprakstīja apstākļus.

-    Tātad jūs ieraudzījāt klijānu baru, pamanījāt riepu pēdas, nolēmāt izkāpt no mašīnas un nosoļot ceturtdaļjūdzi šajā trakajā karstumā pa tuksnesi, lai palūkotos? Tāpat vien?

Fords pamāja.

-    Hmm… - Sakniebis lūpas, Bia iekricelēja piezīmju grāmatiņā dažus vārdus. Tad saulesbrilles pavērsās pret Hazēliusu.

-    Un jūs būtu…

-   Gregorijs Norts Hazēliuss, projekta "Izabella" vadītājs. Tas ir vecākais izlūkošanas virsnieks Vordlo. Vai jūs būsiet lietas izmeklēšanas vadītājs?

-   Tikai no cilts policijas puses. Šeit galvenais būs FIB.

-    FIB? Kad ieradīsies aģend?

Bia pameta ar galvu augšup.

-Tūlīt.

Debesīs dienvidrietumu pusē parādījās helikopters, un tā rotora lāpstiņu plīkšķēšana ar katru bridi tapa skaļāka. Pielidojis pārsimts jardu attālumā, tas putekļu mutuļa ielenkumā nolaidās uz ceļa. Izkāpa divi vīri. Abiem bija saulesbrilles, īspiedurkņu krekli ar atpogātām apkaklītēm un beisbola cepurītes ar izšūtiem burtiem F.I.B. Par spīti abu atšķirīgajam augumam un ādas krāsai, viņus varētu noturēt par dvīņiem.

Aģenti pienāca klāt, un garākais izvilka žetonu.

-    īpašais atbildīgais aģents Dens Grirs, - viņš stādījās priekšā. - Flagstafas filiāle. īpašais aģents Frenklins Alvarezs.

Vīrietis ieslidināja žetonu kabatā un pamāja navahu policistam.

-    Leitnant?

Bia par atbildi palocīja ar galvu.

Hazēliuss paspēra soli uz priekšu.

-    Un es esmu Gregorijs Norts Hazēliuss, projekta "Izabella" vadītājs. - Viņš paspieda Grīram roku. - Bojāgājušais bija mūsu projekta zinātnieks. Es gribu zināt, kas nodcis, un tūlīt pat!

-   Uzzināsiet. Tiklīdz izmeklēšana būs galā. - Grirs pagriezās pret policijas izmeklētāju. - Notikuma vieta norobežota?

-Jā.

-   Labi. Klausieties visi. Es lugšu visiem projekta "Izabella" dalībniekiem atgriezdes bāzē. Doktor Hazēlius, lūdzu, sapulciniet visus kādā plašā telpā, - vīrietis palūkojās debesīs un ieskatījās pulkstenī, - sepdņos. Es ieradīšos un noklausīšos liecības.

-    Diemžēl tas nebūs iespējams, - Hazēliuss attrauca. - Mēs nevaram atļauties atlaist visus reizē. Jums nāksies uzklausīt liecības divās maiņās.

Grirs pavilka saulesbrilles zemāk uz degunu un stingri paraudzījās uz Hazēliusu.

-   Es ceru redzēt visus vienkopus septiņos. Vai skaidrs? - Viņš runāja skaidri un lēni, uzsvērdams katru vārdu.

Hazēliuss nenolaida acis viņa priekšā, lūkodamies ar rāmu, miermīlīgu sejas izteiksmi.

-    Mister Grīr, es vadu četrdesmit miljardus dolāru vērtu projektu, kas iebūvēts šajā kalnā, un tur patlaban nodek ārkārtīgi svarīgs zinātniskais eksperiments. Jūs diez vai gribētu, lai kaut kas noiet greizi - īpaši, ja man nāktos ziņot Enerģētikas departamenta izmeklētājiem, ka iekārta jūsu uzstājibas dēļ atstāta bez uzraudzības. Man šovakar jāatstāj tris zinātnieki pazemē. Viņus jūs varēsiet nopratināsiet rīt no rīta.

Iestājās ilgs klusums. Tad Grirs īsi pamāja.

-    Lai notiek.

-   Septiņos mēs būsim tirgotavā, - Hazēliuss solīja. - Vecā guļbaļķu būvē - to nevar neievērot.

Fords piegāja pie džipa un iekāpa tajā, Keita viņam sekoja. Viņš pagrieza aizdedzes atslēgu, un auto izripoja uz ceļa.

-    Kaut kas neiedomājams, - Keita drebošā balsī izdvesa. Viņa bālu seju taustījās pa kabatām, izvilka mutautiņu un izberzēja acis. - Šausmas, - viņa nerimās. - Kaut kas… pavisam neiedomājams.

Kad džips rūkdams traucās pa ceļu, Fords vēl beidzamo reizi uzmeta skatienu abiem koijotiem, kas bija pabeiguši maltīti un klumpačoja apkārt kādu gabaliņu nostāk, cerēdami tikt pie papildporcijas.

Lai cik glezns būdams, Sarkanais galdkalns nenoliedzami ir skarbs nostūris, viņš nodomāja.

20

TIEŠI SEPTIŅOS VAKARĀ LEITNANTS DŽOZEFS BIA līdz ar Grīru un Alvarezu iegāja agrākajā Nakajrokas tirgotavā. Viņš atminējās to no bērnības, kad šeit tirgojās vecais Vaindorfers. Uzmācās nostalģija. Acu priekšā nostājās tālaika veikaliņa iekārtojums - miltu lāde, sakrautie dūmvadi, kurus varēja iegādādes, iemaukti un laso, burciņas ar saldumiem. Tirgotavas dibentelpā bija sakrauti paklāji, ar kuriem indiāņi norēķinājās. Tūkstoš deviņi simti piecdesmit ceturtā un piecdesmit piektā gada sausums bija nobeidzis pusi galdkalnā ganīto aitu, taču zeme jau pirms tam bija padarīta neauglīga. Tolaik, kad Peabody Coal ik dienu izveda no raktuvēm divdesmit tūkstošus īso tonnu ogļu. Cilts padome ar ogļu kompānijas doto naudu piekukuļoja visus galdkalna iemītniekus un pārvietoja viņus uz valsts apmaksātiem ciematiņiem Blūgepā, Pinjonā un Rafrokā. Viņa vecāki bija starp tiem, kurus nometināja lejā. Bia šeit ieradies pirmo reizi piecdesmit gadu laikā. Te viss izskatījās pavisam citādi, taču joprojām valdīja vecā kokogļu dūmu, putekļu un aitu vilnas smarža.

Zinātnieki jau bija sanākuši, un visi deviņi saspringti gaidīja. Viņi izskatījās draņķīgi, un leitnantam radās nojausma, ka Vol- konska bojāeja nav vienīgais, kas nomāc šo grupiņu. To jau kādu laiku vajājušas nelaimes. Žēl, ka lietu pārņēmis Grirs. Viņš reiz bija labs aģents, līdz ar viņu gadījās tas, kas ar visiem pārējiem labajiem aģentiem, - viņu paaugstināja par īpašo atbildīgo aģentu un samaitāja, liekot lielāko daļu laika pavadīt, pārvietojot papīrus no viena punkta uz citu.

-    Labs vakars, ļautiņi, - sanākušos uzrunāja Grirs un noņēma tumšās saulesbrilles, pazibinādams brīdinošu skatienu Biam un likdams indiānim sekot viņa paraugam.

Tomēr Bia nepaklausīja. Indiānim nepadka, ja viņu pamāca. Tāda iezīme viņam piemitusi no sākta gala - ģimenes iedzimtība. Pat viņa uzvārds - Bia - radās tāpēc, ka, nosūtīdams mazdēlu internātskolā, viņa vectēvs atteicās nosaukt īsto uzvārdu. Tāpēc dokumentos ierakstīja uzvārdu Bia - indiāņu lietu biroja abreviatūra [4] . Daudzi citi navahi bija rīkojušies līdzīgi, un Bia rezervātā bija kļuvis par pierastu uzvārdu. Viņš ar to lepojās. Visiem Biām, lai ari viņi nebija radinieki, piemita kāda kopīga raksturīga īpašība - nepatika pret tiem, kas izturējās pret viņiem valdonīgi.

-   Izrunāsim visu, cik ātri varēsim, - Grirs ierosināja. - Visi pēc kārtas, alfabētiskā secībā.

-    Vai izmeklēšanai jau ir kādi panākumi? - Hazēliuss taujāja.

-    Mazliet ir, - Grīrs atzina.

-    Vai doktors Volkonskis dka noslepkavots?

Bia gaidīja Grira atbildi. Veld. Uz šo jautājumu viņi meklēja atbildi jau no paša sākuma, taču vēl bija jāizskata tiesu medicīnas laboratorijas analīžu rezultāti. Jāpagaida medicīnas eksperta atzinums. To visu kārto Flagstafā. Bia šaubījās, vai redzēs ko vairāk par kopsavilkumu. Viņš bija iekļauts izmeklēšanas vienībā tikai tālab, ka FIB kādam birokrātam bija vajadzīgs aizpildīt tukšu lauciņu veidlapā par pierādījumu, ka lietā izmeklētāji "sastrādājušies" - kā mēdza izteikties FIB - ar cilts policiju.

Bia sev atzina, ka viņam tikpat nav nekādas intereses par šo lietu. Te nebija iesaistīti viņa tautieši.

-    Melisa Korkorana, - Grirs izsauca.

Piecēlās sportiska gaišmate, kas drīzāk atgādināja tenisa profesionāli, nevis zinātnieci.

Bia sekoja viņiem līdzi bibliotēkā, kur Alvarezs sakārtoja galdu un dažus krēslus un uzstādīja digitālo diktofonu. Jautājumus uzdeva Grīrs un Alvarezs, Bia klausījās un pierakstīja. Iztaujāšana ritēja raiti, nopratināmie ātri cits citu nomainīja. Nepagāja ilgs laiks, kad sāka rindoties vienādas tēzes - visi pārcietuši lielu stresu, projekts neritēja tā, kā plānots, Volkonskis bijis viegli uzbudināms tips, viņš šīs nebūšanas uztvēris īpaši smagi, sācis dzert, un bija aizdomas, ka lietojis arī narkotikas. Korkorana pastāstīja, ka viennakt viņš klauvējies pie viņas durvīm, piedāvādamies ar sievieti pārgulēt. Projekta psihologs Iness pieminēja noslēgtos darba un dzīves apstākļus, stāstīja, ka Volkonskis bijis depresijā, bet to allaž noliedzis. Vecākais izlūkošanas virsnieks Vordlo klāstīja, ka krievs uzvedies ekscentriski un nereti pārkāpis drošības noteikumus.

To visu jau apstiprināja Volkonska dzīvesvietas pārmeklēšana - piedrazotajā namiņā bija atrastas gan tukšas degvīna pudeles, gan metamfetamīna pulvera pēdas piestā un uz miezera, pārpildīti pelnutrauki un kaudzēm pornogrāfisku DVD.

Zinātnieku stāstītais bija līdzīgs un ticams, tomēr bija gana daudz pretrunu, lai varētu secināt, ka liecības nav savā starpā saskaņotas. Strādādams rezervātā, Bia bija redzējis krietni daudz pašnāvību, un šis gadījums likās samērā vienkāršs un viegli atrisināms - miera nedeva vienīgi daži aspekti. Nav viegli iešaut sev galvā un vienlaikus ieripināt auto gravā. Tomēr slepkava katrā ziņā būtu pielaidis autiņam uguni. Ja vien viņam netrūka prāta. Ne jau visiem slepkavām tā pietika.

Bia pakratīja galvu. Jāklausās, nevis jādomā. Tas bija viņa nelāgākais paradums.

Pusdeviņos Grirs bija iztaujāšanu pabeidzis. Hazēliuss pavadīja izmeklētājus līdz durvīm. Tajā brīdī Bia, kurš visu šo laiku bija klusējis kā ūdeni mutē ieņēmis, apstājās, noņēma saulesbrilles un pabakstīja tās ar īkšķa nagu.

-   Man ir jautājums, doktor Hazēlius.

-Jā?

-   Jus minējāt, ka visi, esat pamahga stresa, ari bojagajušais Volkonskis esot no tā cietis. Kas tam par iemeslu?

-   Tas tamdēļ, ka esam uzbūvējuši iekārtu, kas izmaksāja četrdesmit miljardus dolāru, - Hazēliuss mierīgi atbildēja, - un vēl aizvien nevaram piedabūt to sasodīto aparātu darboties. - Viņš pasmaidīja. - Vai šāda atbilde jūs apmierina, leitnant?

-    Pateicos, jā. Ak… vēl viens jautājums, ja neiebilstat.

-    Leitnant, - iejaucās Grīrs, - vai jums nešķiet, ka mēs esam aptvēruši gana plašu jautājumu loku?

Bia palaida iebildumu gar ausīm.

-   Vai jūs nolīgsiet citu zinātnieku, kas uzņemsies mistera Volkonska pienākumus?

īss klusuma brīdis, kam sekoja atbilde.

-   Nē. Tos savā starpā sadalīsim mēs ar Reju Čenu.

Bia uzslidināja uz acīm saulesbrilles un pagriezās uz prom- iešanu. Šajā lietā kaut kas likās aizdomīgs, taču, nolāpīts, viņš nekādi nevarēja tikt gudrs, kas tieši šķita šaubīgs.

21

TRIJOS NAKTĪ FORDS PIESARDZĪGI, gausi atvēra sava namiņa sētas puses durvis un ar mugursomu plecos izslīdēja tumsā. Debesis bija zvaigžņu piebārsdtas. Tālumā spalgi iekvankstē- jās koijoti, bet ātri apklusa. Spīdēja gandrīz apaļš pilnmēness, un tuksneša augsdenes gaiss bija tik dzidrs, ka tā gaisma katru sīkumu uz zemes iekrāsoja sudrabainā tonī. Skaista nakts, nodomāja Fords. Žēl, ka nav laika papriecet acis.

Viņš pārlaida skatienu nelielajai apmetnei. Pārējie namiņi grima tumsā, vienīgi pašā pēdējā mājiņā - Hazēliusa miteklī - ieloka galā cauri guļamistabas aizkariem spiedās dzeltenīga gaisma.

Volkonska namiņš atradās ceturtdaļjUdzes attālumā uz otru pusi.

Fords pāršāvās pāri mēness gaismas pielietajam pagalmam un ieskrēja papeļu mestajā paēnā. Te viņš virzījās uz priekšu lēni, izvairīdamies no gaismas apspīdētiem laukumiņiem, līdz nonāca pie Volkonska mājas. Viņš pārlaida skatienu apkārtnei, taču neko aizdomīgu neredzēja un nedzirdēja.

Ieslīdējis aiz mājas, Fords pieplaka ēnās grimstošajai aizmugures sienai pie sētas durvīm. Tās bija aizzīmogotas ar policijas nozieguma vietas dzelteno lend. Parakājies mugursomā, Fords izvilka kazādas cimdus un nazi, tad paraustīja durvju rokturi. Tās, protams, bija aizslēgtas. Viņš aši apsvēra sekas, kādas var būt zīmoga uzlaušanai, un nosprieda, ka noziegums ir tā vērts.

Vīrietis pārgrieza lenti, izņēma no somas roku dvieli, aptina to ap akmeni, tad cieši un neatlaidīgi spieda to pie stikla, līdz tas ieplaisāja. Izlasījis dažas asās lauskas, viņš iebāza roku iekšā, atslēdza durvis un ieslīdēja mājā.

Nāsīs uzreiz iesitās Volkonska izmisuma smārds - sastāvējušos cigarešu un marihuānas dūmu, lēta grādīgā, vārītu sīpolu un kodīgas cepamās eļļas dvaku maisījums. Viņš izņēma no somas LED kabatas lukturīti un pavirzīja gaismas staru apkārt, turēdams to zemu. Virtuvē valdīja milzīga nekārtība. Ceptus kāpostus un mazītiņus piparus, kas tur, visticamāk, bija atradušies dienām ilgi, klāja zaļpelēka pelējuma kārta. Atkritumu kastē ar kaudzi bija sabāztas alus pudeles un mazās degvīna pudelītes. Dažas bija sašķīdušas uz flīžu grīdas, un lauskas saslaucītas stūrī.

Fords iegāja dzīvojamā un ēdamistabā. Paklājs bija piebārstīts smiltīm, dīvāns nosmulēts. Pie sienām nebija nekādu rotājumu, vienīgi pie durvīm piesprausti pāris bērnu zīmējumu. Vienā bija redzams kosmosa kuģis, otrā atombumbas radītais sēnei līdzīgais mākonis. Visā telpā nebija nevienas fotogrāfijas ar sievu vai bērniem, nekādu sentimentālu mīļlietiņu.

Kāpēc Volkonskis nebija paņēmis zīmējumus? Varbūt nebija nekāds lieliskais tēvs. Fordam bija grūd iztēloties šo cilvēku tēva lomā.

Gaiteņa durvis uz guļamistabu bija atvērtas, taču istabā vienalga bija sasmacis gaiss. Nožēlojamā paskata gulta, pēc visa spriežot, ne reizi nav bijusi saklāta, un gultasveļa arī nav mainīta. Veļas grozā pāri malām karājās netīrā veļa. Skapī, kas bija pa pusei pilns ar drēbēm, Fords atrada uzvalku un pataustīja materiālu. Tas bija no smalkas vilnas. Viņš izskatīja skapi. Volkonskis uz tuksnesi bija paņēmis daudz drēbju, un dažas šādam novazātam tipam likās diezgan šikas. Krievs laikam nebija aptvēris, kādā sabiedrībā un vidē nonāks. Bet kālab viņš aizbraucot nebija paķēris tās līdzi?

Fords pa gaiteni aizgāja uz otro guļamistabu, kas bija pārvērsta par darbistabu. Datora vairs nebija, taču palikuši tā USB un FireWire vadi, kā arī printeris, kabeļmodems un bezvadu tīkla bāzes stacija. Visur mētājās kompaktdisku matricas. Izskatījās, ka tās kāds ātrumā šķirojis un nevajadzīgās pametis kur nu kuro.

Atraujot datorgalda augšējo atvilktni, skatienam pavērās jauna nekārtība - salauztas pildspalvas, apgrauzti zīmuļi un ķīpas ar asemblervalodas koda izdrukām; paietu pāris gadu, kamēr to visu izanalizētu. Nākamajā atvilktnē viņš uzgāja nekārtīgu mapju kaudzīti un izskatīja tās. Arī šeit bija izdrukāti koda fragmenti, piezīmes krieviski, programmatūras plūsmkartes. Viņš pacēla kaudzīti un zem tās ieraudzīja aploksni - tā bija aizlīmēta, ar pastmarku, bez adreses, un pārplēsta uz pusēm.

Fords izņēma abas puses, atlocīja tās un atrada tajās nevis vēstuli, bet gan lapu ar pirmtekstu heksadecimālajā notācijā. Rakstītu ar roku. Lapas augšmalā bija pirmdienas datums - diena, kurā Volkonskis bija aizbraucis. Nekā cita tur bija.

Uzbrāzās jautājumu jūra. Kāpēc Volkonskis bija to pierakstījis un tad pārplēsis uz pusēm? Kāpēc viņš uzlīmējis pastmarku, bet nebija uzrakstījis adresi? Kāpēc viņš to nebija paņēmis līdzi? Ko nozīmēja šis kods? Un galvenais - kāpēc tas bija rakstīts ar roku? Datorkodus ar roku neraksta. Tas ir laikietilpīgs process, kurā var pieļaut nejēdzīgi daudz kļūdu.

Fordam prātā ienāca kāda doma - šādā projektā, kur ieviesti ārkārtīgi strikti datordrošības pasākumi, serveris fiksē visas lietotāju darbības - gan kopēšanu, gan drukāšanu, gan pārsūtīšanu, gan e-pasta vēstuļu sūtīšanu. Taču serveris nevar piefiksēt ar roku pārkopētus tekstus. Viņš iegrūda lapiņas kabatā. Tur noteikti bija kaut kas svarīgs, lai arī pagaidām nav zināms, kas tieši.

No sētas durvju puses atskanēja čirkstēšana, kādu izraisītu cilvēka sperts solis uz zemes.

Fords izslēdza lukturīti un sastinga. Klusums. Tad tikko jaušami nošņirkstēja smilšu graudiņš starp apava zoli un virtuves grīdu.

Viņš netiktu ārā ne pa sētas, ne parādes durvīm tā, lai viņu nepamanītu.

Atkal teju nedzirdams šņirksts uz grīdas, jau tuvāk. Neaicinātais ciemiņš zināja, kur Fords atrodas, un pavisam lēni devās uz guļamistabu, katrā ziņā cerēdams uzbrukt negaidīti.

Fords nedzirdami šķērsoja ar paklāju izklāto grīdu un piegāja pie sētas puses loga. Pasniedzies augšup, viņš pagrieza apaļo sviru un satvēra augšējo rāmja šķērskoku, mēģinādams pabīdīt logu augšup. Tas iesprūda.

Laika vairs nebija nemaz.

Pagrūžot sdprāk, rāmis padevās. Pēc nepilnas sekundes iebrucējs traucās šurp. Fords ar galvu pa priekšu metās cauri atvērtajam logam, izlaužoties cauri plastmasas sietiņam un piezemējoties brīdī, kad no klusināta mazkalibra revolvera raidītas divas lodes sašķaidīja loga sdklu. Viņš aizripoja pa zemi, stikla šķembu apbārstīts.

Jau nākamajā acumirklī Fords bija kājās un, līkločus mezdams, šāvās cauri papeļu mestajām ēnām. Nonācis mežiņa malā, viņš traucās pāri atklātam laukumiņam un devās augšup ielejā. Mēness spīdēja tik spoži, ka vīrietis redzēja sev blakus skrienam paša ēnu.

Gar ausīm dobji aizsvilpa revolvera lodes, šāvējs noteikti bija Vordlo - nevienam citam nebūtu ne klusinātāja, ne tāda ieroča.

Fords metās uz tumsā grimstošo Nakajroku, aiz klints pagriezās pa kreisi un skrēja augšā uz zemo, stāvo klinti. Gar kreiso pusi kā lapsenes aizspindza vēl dažas lodes. Viņš aši noskrēja no taciņas un, slēpdamies aiz juceklīgi izmētātajiem laukakmeņiem, rausās augšup uz klints virsotni. Pēc dažiem mirkļiem viņš, kājām piepūlē stipri smeldzot, bija nonācis uz klints. Tur Fords apstājās un atskatījās. Divsimts jardu attālumā uz nogāzes cauri akmeņu krāvumiem viņa virzienā rāpās tumšs cilvēka stāvs.

Fords metās skriet pa gludo, slideno klints virsotni. Te neauga nekāda zāle un nebija iespējas paslēpties, toties šeit nepaliks pēdu nospiedumi. Gabaliņu tālāk bija redzamas vairākas nelielas ieplakas, kas līkumoja uz galdkalna tālāko malu. Pēc neilga brīža viņš nonāca pie pirmās upes gultnes ieplakas, ielēca tajā un šāvās pa tās izsusējošo dibenu, līdz ieplaka galdkalna malā pagriezās asā leņķī. Fords noslēpās aiz klints izvirzījuma un paskatījās atpakaļ. Vajātājs bija apstājies pie ieplakas un slidināja lukturīša gaismu pāri tās smilšainajam dibenam.

Tas neapšaubāmi bija Vordlo.

Vecākais izlūkošanas virsnieks piecēlās un pārlaida lukturīša staru gravai, iekāpa tajā un, turēdams ieroci gatavībā, virzījās uz Forda pusi.

Fords aizlīda vēl dziļāk, cerēdams, ka netrāpīsies vajātājam acīs. Kad viņš izrāpās no gravas, uz bridi parādīdamies Vordlo skatienam, viena pakaļ otrai garām aizšāvās divas lodes. Viena atšķēla šķembu krusu no tuvējās klints sienas.

Fords metās pāri smilšainajam klajumam, cerēdams nonākt tālajā malā, pirms vecākais izlūkošanas virsnieks tiks līdz kanjona virsotnei. Fords skrēja pāri klajumam tādā ātrumā, ka likās - kāds dur dunci plaušās. Tālajā malā viņš nogriezās pret kailu, grumbuļainu, iedobumiem bagātu klinšainu klajumu. Tiesa, tas bija pilnīgi atklāts lauks, kurā nebija cerību palikt nemanītam, taču aiz tā atradās juceklīgi izvietotu klinšu stabu labirints, kurā būtu ērti paslēpties un, iespējams, vēlāk no tā būtu viegli doties tālāk. Viņš nolēca no pēdējās kāpas un skrēja uz grumbuļaino klajumu, uz bridi nozuzdams Vordlo skatienam.

Fords piepeši saskatīja izdevību aizbēgt un pārdomāja. Lauka vidū atradās iedobums, kurā neiespīdēja mēness, gana dziļš, lai tur paslēptos viens cilvēks. Žigli pagriezies, Fords ielēca bedrē un pieliecās. Tā nebija nekāda labā paslēptuve - pavērsis lukturīti vajadzīgajā virzienā, Vordlo viņu uzreiz ieraudzītu. Taču viņš to nedarīs, jo pieņems, ka vajātais ir nozudis daudz labākajā slēptuvē starp robotajiem klinšu stabiem.

Pagāja dažas minūtes, un Fords izdzirdēja padimdinām garām Vordlo skrejošos soļus un saklausīja viņa sēcošo elpu.

Viņš noskaitīja līdz sešdesmit un tad uzmanīgi pablenza gar malu. Klinšu stabu starpās zibēja lukturīša stars, Vordlo meklēja viņu aizvien dziļāk un dziļāk klinšu labirintā.

Fords uzlēca kājās un brāzās atpakaļ uz Nakajas ieleju.

22

PA CEĻAM IZMETIS LĪKUMUS, Fords beigu beigās pielavījās pie sava namiņa, apmetot loku, lai pārliecinātos, ka Vordlo nav ierīkojis slēpni, un tad ieslīdēja pa sētas durvīm. Mēness bija norietējis, un austrumu pamalē viegli sārtojās debesis. Pāri galdkal- nam aizplūda klusināts kuguāra brēciens.

Fords iegāja guļamistabā, nolēmis pirms brokastīm kaut mazliet nosnausties, un pie gultas apstājās kā iemiets.

Uz spilvena atradās aploksne. Viņš to pacēla un izņēma zīmīti. Tajā plašā, ieapaļā rokrakstā bija rakstīts: "Žēl, ka neizdevās jūs noķert. Melisa."

Fords nometa lapiņu uz spilvena un sāji pasmīnēja, nodomādams, ka tikai tagad sāk atklāties norīkojuma briesmu patiesie izmēri.

23

PĒC STUNDAS FORDS IERADĀS uz brokastīm, ieelpodams dzīvinošo kafijas, bekona un pankūku aromātu, un apstājās uz sliekšņa. Zinātnieku bija mazāk, nekā ierasts - daži strādāja bunkurā, citus FIB aģenti iztaujāja atpūtas telpā. Hazēliuss bija ieņēmis savu parasto vietu galda galā.

Dziļi ievilcis elpu, Fords iegāja telpā. Ja iepriekš zinātnieki bija šķituši bāli un izģinduši, tad tagad viņi atgādināja zombijus. Viņi ēda klusējot, apsarkušās acis blenza tālumā. Sevišķi baismi izskatījās Hazēliuss.

Fords ielēja krūzītē kafiju. Pēc dažām minūtēm ienāca Vordlo, un Fords ar acs kaktiņu nopētīja savu neseno vajātāju. Pretstatā pārējiem viņš izskatījās atpūdes, nesatricināms un neparasti draudzīgs. Dodoties uz savu vietu, viņš garāmiedams pamāja Fordam ar galvu.

Keita skraidīja uz virtuvi un atpakaļ, iznēsādama porcijas. Fords pūlējās neskatīties uz viņu. Pie galda risinājās nesakarīgas sarunas par visādiem sīkumiem. Neviens negribēja runāt par Volkonski. Apspriest varēja visu, dkai Volkonski ne.

Korkorana apsēdās Fordam blakus. Viņš juta sievietes pētošo skatienu un pagriezies ieraudzīja viņas sejā atplaukstam zinošu smaidu. Blondīne pieliecās un klusā balsī apvaicājās:

-   Kur jūs vakar vakarā bijāt pazudis?

-   Biju izgājis pastaigāties.

-   Jā, kā tad. - Viņa pavīpsnāja un ļāva skatienam atdurties pret Keitu.

Viņa domā, ka es guļu ar Keitu.

Korkorana pagriezās pret grupiņu un ieteicās:

-    Par mums šorīt visur stāsta ziņās. Vai esat dzirdējuši?

Brokastotāji sastinga.

-   Neviens nav dzirdējis? - Korkorana aplaida apkārt neapšaubāmi uzvarošu skatienu. - Ne jau par to! Par Pīteru Volkonski neko neminēja, vismaz pagaidām ne.

Viņa vēlreiz nomērīja ar skatienu visus klātesošos, izbaudīdama sev pievērsto uzmanību.

-    Runa ir par pavisam ko citu. Par kaut ko dīvainu. Vai zināt TV evaņģēlistu Speitsu, kas vada milzīgu draudzi Virdžīnijas pavalstī? Šorīt par viņu un mums ir raksts Times interneta versijā.

-    Speitss? - Iness, kas sēdēja pretējā galda pusē, paliecās uz priekšu. - Sludinātājs, kuru pieķēra ar prostitūtām? Kāda viņam var būt saistība ar mums?

Smaids sievietes sejā kļuva vēl platāks.

-     Viņa pagājušās svētdienas sprediķis bija pilnībā veltīts mums.

-    Neaptverami. Kā tā? - Iness brīnījās.

-   Mēs esot bezdievju zinātnieku varza, kas mēģinot apgāzt Pirmajā Mozus grāmatā rakstīto. Sprediķa pilnā videoversija pieejama viņa interneta vietnē. "Sveicināti visi mūsu mīļā Kunga un Pestītāja Jēzus Kristus vārdā!" Gari stiepdama vārdus, viņa gandrīz precīzi attēloja ASV dienvidu pavalstu akcentu, kārtējo reizi demonstrēdama savas lieliskās atdarinātājas spējas.

-   Jūs nudien jokojat! - Iness neticīgi izsaucās.

Viņa pabikstīja Fordam ar kāju.

-   Jūs nebijāt par to dzirdējis?

-   Nebiju.

-    Kuram ir laiks lasīt jaunumus? - Tibodo spalgā, īgnā balsī iejautājās. - Es jau tā nepagūstu paveikt visu, kas vajadzīgs.

-   Tomēr nesaprotu, - ierunājās Dolbijs. - Kā mēs mēģinām apgāzt Pirmajā Mozus grāmatā rakstīto?

-    Mēs izmeklējam Lielo sprādzienu, sekulāro humānistu teoriju, kas apgalvo, ka Visums radīts bez Dieva ziņas un vadības. Mēs esam iejaukti karā pret ticību. Mēs esam Kristus nīdēji.

Dolbijs riebumā pakratīja galvu.

-   Times vēsta, ka sprediķis sacēlis sašutuma vētru. Vairāki kon- gresmeņi, kas ievēlēti no Dienvidiem, aicina sākt izmeklēšanu un draud nogriezt mums budžetu.

Iness pagriezās pret Hazēliusu.

-   Gregorij, vai tu par to zināji?

Hazēliuss gurdi pamāja.

-   Ko mēs iesāksim?

Hazēliuss nolaida uz galda kafijas krūzīti un izberzēja acis.

-   Stenforda-Binē testu līkne rāda, ka septiņdesmit procentiem cilvēku piemīt viduvēja vai pat zemāka līmeņa prāts. Citiem vārdiem sakot, vairāk nekā divas trešdaļas cilvēces ir viduvējības - vai nu dumji ļautiņi, vai totāli idioti.

-    Neesmu pārliecināts, vai saprotu tavu domu, - Iness atzina.

-    Ar to es gribēju teikt, Džordž - tāda tā pasaule ir. Samierinies ar to.

-   Bet mums visādā ziņā ir jānāk klajā ar paziņojumu, jāatspēko šīs apsūdzības, - Iness neatlaidās. - Es uzskatu, ka Lielā sprādziena teorija ir pilnībā savietojama ar ticību Dievam. Viens neizslēdz otru.

Edelšteins pacēla acis no grāmatas, un tajās iemirdzējās uzjautrinājums.

-   ļa tu tā tiešām domā, Džordž, tad neizproti ne Dievu, ne Lielo sprādzienu.

-    Paga, paga, Alan, - viņu pārtrauca Kens Dolbijs. - Kāpēc nevar ticēt, ka aiz tīras fizikas teorijas, kaut vai Lielā sprādziena teorijas, stāv Dievs?

Edelšteina tumšās acis pavērsās pret runātāju.

-    Ja teorija ir pilnībā izskaidrojama - un labai teorijai tādai jābūt -, tad Dieva klātbūtne ir nevajadzīga. Viņš kļūst labi ja par novērotāju. Tad kāda jēga no tāda Dieva?

-   Nu tad, Alan, izklāsti pats savas domas, - Dolbijs sarkastiski attrauca.

Ierunājās Iness skaļā balsī, kurā ieskanējās profesionāla psihologa tonis:

-    Pasaule katrā ziņā ir gana plaša, lai tajā varētu pastāvēt ij Dievs, ij zinātne.

Korkorana pārgrieza acis.

-    Es iebilstu, ka projekta "Izabella" vārdā tiek izdarīti paziņojumi, kuros piemin Dievu, - uzstāja Edelšteins.

-    Pietiks diskusiju, - noskaldīja Hazēliuss. - Nekādu publisku paziņojumu nebūs. Lai to kārto politiķi.

Atvērās atpūtas telpas durvis, un iznāca trīs zinātnieki, tiem pa pēdām ieradās īpašie aģenti Grirs un Alvarezs kopā ar leitnantu Biu. Ēdamtelpā iestājās klusums.

-   Vēlējos jums pateikties par atsaucību, - stīvi sacīja Grīrs, ar mapi rokās uzrunādams brokastotājus. - Es jums izdalīju savas vizītkartes. Ja kas vajadzīgs vai arī, ja atmiņā iešaujas kas noderīgs, lūdzu, piezvaniet.

-    Kad zināsiet kaut ko vairāk? - Hazēliuss taujāja.

-   Pēc divām vai trim dienām.

Pēc īsa klusuma brīža Hazēliuss ieprasījās:

-   Vai varu uzdot dažus jautājumus?

Grirs neko neteica.

-    Vai automašīnā atrada ieroci?

Grīrs saminstinājās, tomēr apstiprināja.

-Kur?

-    Uz grīdas pie šofera sēdekļa.

-   Cik nopratu, doktoram Volkonskim tiešā tēmējumā iešauts labajos deniņos, kamēr viņš sēdējis pie stūres. Vai pareizi?

-    Pareizi.

-   Vai kāds auto logs bija vaļā?

-   Visi bija ciet.

-    Un gaisa kondicionētājs bija ieslēgts?

-Jā.

-    Durvis aizslēgtas?

-Jā, tieši tā.

-    Atslēgas bija aizdedzē?

-Jā.

-   Vai uz doktora Volkonska labās rokas ir atrastas šaujampulvera pēdas?

Klusuma bridis.

-   Analīžu rezultāti vēl nav saņemti, - Grīrs paskaidroja.

-    Paldies.

Fords apzinājās šo jautājumu nozīmīgumu, un bija skaidrs, ka arī Grīrs to sapratis. Kamēr aģenti vienā rindā izgāja no telpas, maltīte turpinājās saspringtā klusumā. Gaisā šķita virmojam neviena skaļi nepateiktais vārds "pašnāvība".

Kad maltīte beidzās, Hazēliuss piecēlās kājās.

-    Gribu pateikt dažus vārdus. - Gurdais skatiens pārslīdēja telpai. - Zinu, ka visi esat ļod satriekti, un es jūtos tāpat.

Ļaudis neveikli saminstinājās, sakustējās. Fords palūkojās uz Keitu. Viņa izskatījās vēl ļaunāk - sieviete nepārprotami bija bēdu sagrauzta.

-   Visiem zināmu iemeslu dēļ neveiksmes, kas vajāja "Izabellu", visvairāk gūlās uz Pītera pleciem. Viņš pielika pārcilvēciskas pūles, lai izlabotu kļūmes "Izabellas" programmatūrā. Es pieņemu, ka vienā brīdī viņš neizturēja. Viņa piemiņai es vēlētos nolasīt dažas Džona Kītsa rindiņas par atklājumu transcendentālo dabu.

Viņš citēja no galvas:

Tai brīdī tā kā debess pētnieks jutos es,

kas acu priekšā jaunu sauli redz.

Kā staltais Kortess, kas no Darriena virsotnes

Ērgļa acīm Kluso okeānu skata.

Ij vecs, ij jauns, tā biedri, braukuši no tālienes,

tai skatā lūkojas, ko redzējis vien rets.

Hazēliuss brīdi klusēja. Tad pacēla galvu.

-   Esmu to jau agrāk teicis - neviens kaut cik vērtīgs atklājums nerodas vieglā ceļā. ļebkurš dižs nezināmā pētījums ir gan fiziski, gan psiholoģiski bīstams. Pietiek atsaukt atmiņā kaut vai Ma- gelāna ceļojumu apkārt pasaulei vai kapteiņa Kuka Antarktikas atklāšanu. Pietiek atcerēties Apollo kosmosa apgūšanas programmu un vairākkārt izmantojamos kosmosa kuģus. Vakar viens no mūsu biedriem nav pārcietis pētījumu grūtības. Lai kā noslēgsies izmeklēšana - tiesa, domāju, daudziem nav šaubu par tās gaitu, - es allaž uzskadšu Pīteru par varoni.

Viņš apklusa - aizkustinājums bija aizžņaudzis kaklu. Pēc brīža Hazēliuss nokrekšķinājās.

- Nākamreiz "Izabellu" palaidīsim rit pusdienlaikā. Jūs zināt, kas darāms. Tie, kuri vēl nebūs kalna iekšienē, pusdivpadsmitos pulcējas šeit, atpūtas telpā, un dodas turp visi kopā. Bez piecpadsmit minūtēm divpadsmitos bunkura durvis aizvērsies un tiks slēgtas. Šoreiz, dāmas un kungi, es zvēru - mēs kā staltais Kortess raudzīsimies pāri Klusajam okeānam.

Balsī ieskanējās kvēle, kas Fordu pārsteidza. Tāda parasti piemīt īsteni ticīgajiem.

24

TAJĀ PAŠĀ RĪTĀ CIENĪGTĒVS DONS SPEITSS ieslīdēja sava biroja krēslā, nospieda sviru, pieregulēdams atzveltnes apakšējo daļu, un pabīdīja citas sviras, lai iekārtotos ērtāk. Viņš jutās labi. Projekts "Izabella" bija izrādījies ārkārtīgi aktuāls temats. Un tas piederēja viņam. Tas bija viņa temats. Nauda plūda kā pa reni, un ziedojumu tālruņu līnijas bija grūd sazvanāmas. Tagad bija svarīgi izprātot, kā šo tematu virzīt tālāk piektdienas vakara kristīgajā sarunu šovā "Amerikas apaļais galds". Sprediķī varēja spēlēt uz emocijām, varēja spļaut uguni un sēru. Turpretim "Amerikas apaļais galds" iedarbojās smadzeņu līmenī. Tā bija iecienīta pārraide, un tai vajadzīgi skaidri fakti, kuru viņam bija pavisam maz, vienīgi tie, kas sagrābstīd no pašas "Izabellas" interneta vietnes. Speitss jau bija nomainījis iepriekš pieteiktos raidījuma viesus un atradis fiziķi, kas varēja izteikties par projektu "Izabella". Taču ar to bija par maz - viņam nepieciešams pārsteigums.

Asistents ienāca ar rīta mapi.

-    Jūsu prasītās e-pasta vēstules, svēto tēv. Ziņas. Grafiks. - Vīrietis ierastām kustībām nesteidzīgi novietoja mapes citu citai blakus uz galda.

-    Kur mana kafija?

Ienāca sekretāre.

-  Labrīt, svēto tēv! - viņa gaiši sveicināja. Uzkasītie gaišie mati viļņojās un mirguļoja rīta saulē. Viņa nolika paplāti mācītājam priekšā - uz tās bija sudraba tējkanna, krūzīte, cukurtrauks, krējuma trauciņš, viens Mrs. Fields makadāmiju riekstu cepums un avīze Virginia Beach Daihj Press.

-    Kad iesi prom, aizver durvis.

Iestājās miers un rāmums. Speitss ielēja sev tasīti kafijas, atgāzās krēslā, pielika tasīti pie lūpām un iedzēra pirmo rūgto, tīkamo malku. Viņš paturēja dzērienu mutē, norija, izpūta elpu, nolika tasīti uz galda un paņēma e-pasta vēstuļu mapi. Čārlzs ar trim palīgiem ik dienu izšķiroja tūkstošiem e-pasta vēstuļu un izvēlējās tās, kuru autori bija ziedojuši vai šķita gatavi ziedot tik daudz, lai būtu "tūkstoš lūgšanu" cienīgi, kā arī politiķus un uzņēmējus, ar kuriem bija jāuztur attiecības. Tagad uz galda bija viņu darba rezultāts - uz šīm vēstulēm nepieciešama paša rakstīta atbilde, parasti pateicība par ziedojumu vai lūgums ziedot.

Speitss paņēma pirmo lapu no kaudzītes, ātri pārlasīja tekstu, uzkricelēja atbildi, nolika lapu malā, paņēma nākamo. Šādi viņš izskatīja visu kaudzi.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņš nonāca pie vēstules, kuru Čārlzs bija atzīmējis, pielipinādams lapiņu ar uzrakstu "Izskatās intriģējoši".

Paskrubinājis cepumu, Speitss izlasīja vēstuli.

Cienīgtēv Speits,

esiet sveicināts Kristus vārdā, ļums raksta sludinātājs Rass Edijs no Tavā Vārdā pulcētās misijas, kas atrodas Blūgepā Arizonas pavalstī. Es nesu prieka vēsti navahu zemē kopš 1999. gada, kad dibināju šo misiju. Tā ir diezgan maza - vaļsirdīgi sakot, es darbojos viens.

fūsu sprediķis par projektu "Izabella" patiesi aizskāris mūs vārīgā vietā, svēto tēv. Pateikšu, kāpēc. "Izabella" ir mums kaimiņos - tā atrodas Sarkanajā galdkalnā turpat blakus, un, rakstot šīs rindas, es to redzu pa logu. Draudze par to man

piestāstījusi pilnas ausis. Klīst nejaukas baumas, patiešām nejaukas. Ļaudis ir iztrūcināti - viņus biedē tur, augšā, notiekošais.

Es neaizņemšu lieki Jūsu laiku, svēto tēv - tikai vēlos pateikties par Jūsu cīņu ticības vārdā un brīdinājumu visas pasaules kristiešiem par šo bezdievīgo mašīnu, kas ierīkota tuksnesī. Tā turpiniet!

Kristus vārdā, sludinātājs Rass Edijs Tavā Vārdā pulcētā misija Blūgepa, Arizona

Speitss izlasīja e-pasta vēstuli divas reizes. Viņš iztukšoja kafijas krūzīti, nolika to uz paplātes, uzspieda pēdējai cepuma dru- pačai īkšķi un nolaizīja. Tad atlaidās krēslā un iegrima domās. Arizonā ir piecpadsmit pāri septiņiem. Lauku mācītāji mostas agri, vai ne?

Viņš paņēma klausuli un sastādīja e-pasta vēstules beigās norādīto tālruņa numuru. Klausulē vairākas reizes nopīkstēja signāls, līdz atskanēja spalga, smalka balss.

-    Runā mācītājs Rass.

-   Ā, Ras! Te cienīgtēvs Dons Speitss no Dievam vistuvākās draudzes Virdžīnijbīčā. Kā jums klājas, mācītāj?

-  Visumā labi, pateicos. - Balsi iekrāsoja šaubas, pat neuzticība. - Kas jūs īsti esat?

-   Cienīgtēvs Dons Speitss! Dievam vistuvākā draudze!

-  Ak tā! Cienīgtēvs Speitss! Tik tiešām pārsteigums. Jūs laikam esat saņēmis manu e-pasta vēstuli.

-    Esmu gan. Tā bija visnotaļ interesanta.

-    Paldies, cienīgtēv.

-   Lūdzu, sauciet mani par Donu. Spriežu, ka jūsu atrašanās vieta - tik tuvu šai iekārtai, šim zinātniskajam eksperimentam - varētu būt Dieva sūtīts pavērsiens.

-Kātā?

-    Man nepieciešams iekšējais informācijas avots, kas vēstītu par notiekošo. Vietējais ziņotājs. Jādomā, pats Dievs noteicis, ka jūs būsiet šis avots. Ne jau veld Viņš pamudināja jūs, Ras, uzrakstīt šo vēstuli. Vai man nav taisnība?

-    Nē ser. Tas ir - jā, ne jau velti. Es ik svētdienu klausos jūsu sprediķi. Mēs šeit nevaram uztvert jūsu televīzijas pārraides, toties man ir ātrs satelīta interneta pieslēgums, un es varu bez traucējumiem vērot tīmeklī noraidīto vēstījumu.

-    Es priecājos to dzirdēt, Ras. Man prieks, ka mūsu jaunais tīmekļraides pakalpojums sasniedz klausītājus. Tā, Ras, jūs savā vēstulē pieminējāt baumas. Kādas valodas nonāk līdz jūsu ausīm?

-    Visvisādas. Par radiācijas eksperimentiem, sprādzieniem, bērnu izmantošanu. Runā, ka tur laboratorijās rada visādus kropļus, briesmoņus un zinātnieki izmēģina jaunu ieroci, kas iznīcinās visu pasauli.

Speitsu pārņēma vilšanās, pakrūtē viegli iežņaudzās. Šis tā saucamais sludinātājs stipri izklausījās prātā tērēts. Kāds tur brīnums, ja jādzīvo tuksnesī kopā ar indiāņu varzu.

-    Vai nav nekā… tā teikt, taustāmāka?

-    Vakar tur, augšā, notikusi slepkavība. Viens zinātnieks atrasts ar lodi galvā.

-   Vai patiesi? - Tas jau bija labāk. Lai slavēts Tas Kungs! - Kā jūs zināt?

-   Šādā lauku vidē runas izplatās vēja spārniem. Galdkalnā ču- mēja un mudžēja FIB aģend.

-   Jūs viņus redzējāt?

-   Kā nu ne. FIB rezervātā ierodas tikai tad, kad notikusi slepkavība. Ar pārējiem noziegumiem nodarbojas cilts policija.

Speitsam iekņudējās mugura.

-   Vienam manam draudzes loceklim cilts policijā strādā brālis. Nupat sāka tenkot, ka patiesībā tā bijusi pašnāvība. Izmeklēšana ir pavisam slepena.

-   Kā mirušo zinātnieku sauca?

-    Nezinu.

-    Ras, vai jūs esat pārliecināts, ka tas bija zinātnieks, nevis kāds cits?

-   Ticiet man - ja tas būtu navahs, es to zinātu. Šejieniešu indiāņu kopiena ir savā starpā cieši saistīta.

-   Vai esat saticies ar kādu šā projekta zinātnieku?

-   Nē. Viņi visumā turas savrup.

-   Vai jūs varētu ar kādu nodibināt sakarus?

-   Protama lieta. Domāju, ka varētu aiziet ciemos, pastāstīt, ka esmu vietējais mācītājs. Izturēties draudzīgi.

-   Lieliska doma, Ras! Man gribētos uzzināt vairāk par to zelli, kas vada "Izabellu". Viņu sauc Hazēliuss. Vai zināt tādu?

-   Vārds tā kā būtu dzirdēts.

-   Viņš pasludināja sevi par gudrāko cilvēku zemes virsū. Paziņoja, ka visi ir dumjāki par viņu, un nosauca mūs par debiliķu rasi. Atminades?

-   Laikam jā.

-   Visnotaļ skaļi vārdi, vai ne? īpaši no tāda cilvēka mutes, kas nedc Dievam.

-   Tas mani nepārsteidz, cienīgtēv. Mēs mītam pasaulē, kas pielūdz ļaunumu.

-   Tā nu tas ir, dēls. Tad nu tā - vai varu uz jums paļaudes?

-   Jā, cienīgtēv, katrā ziņā varat.

-    Bet ir kāds āķis - man šī informācija vajadzīga pēc divām dienām, lai varu to izmantot piektdienas šovā "Amerikas apaļais galds". Vai jūs to klausāties?

-   Kopš brīža, kad to sāka raidīt internetā, ne reizi neesmu izlaidis.

-   Šopiektdien esmu uzaicinājis uz šovu fiziķi, kas apspriedīs projektu "Izabella" no kristīgā viedokļa. Man noteikti ir vajadzīga sīkāka informācija. Nevis visiem zināmie reklāmas teksti, bet gan skandalozi fakti. Teiksim, šis nāves gadījums - kas tur īsd varētu būt atgadījies? Aprunājieties ar to navahu policistu. Saprotat, Ras?

-   Jā, visu saprotu. Tiks izdarīts, cienīgtēv.

Speitss nolika klausuli un apcerīgi pablenza pa logu. Viss nostājās savās vietās. Dieva vara nezināja robežu.

25

ATGRIEŽOTIES NO BROKASTĪM, FORDS jau grasījās ieiet namiņā, kad gar stūri iznāca Vordlo un aizšķērsoja viņam ceļu.

Fords bija paredzējis šādu tikšanos.

-   Vai varam drusku patērzēt? - Vordlo liekuļoti draudzīgā balsi apjautājās. Viņš enerģiski mala košļājamo gumiju, muskuļi virs ausim ritmiski pietūka un izlīdzinājās.

Fords nogaidīja. Tagad nebija piemērots bridis sarīkot lielo skaidrošanos, tomēr, ja Vordlo tā iecerējis, lai viņam tiek.

-    Es nezinu, Ford, kādu spēli jūs spēlējat un kas jūs patiesībā esat. Pieņemu, ka jūs šeit darbojades pusoficiāli. Es to nojautu tajā dienā, kad jūs ieradāties.

Fords klusēja.

Vordlo pienāca tik tuvu, ka varēja saost viņa pēcskūšanās losjona smaržu.

-   Mans pienākums ir sargāt "Izabellu" - pat no jums. Es spriežu, jūs šurp atsūtījis kāds Vašingtonas birokrāts, baidīdamies par savu pakaļu. Tas jums nekādu dižo aizsardzību vis nesniedz, vai ne?

Fords joprojām cieta klusu. Lai cilvēks atvieglo sirdi.

-   Par jūsu vakarnakts skraidīšanu es nevienam nestāstīšu. Protams, saviem priekšniekiem jūs to paziņosiet. Ja tas nāks atklātībā, jūs pats apzināties, kā es attaisnošos. Jūs ielauzāties mājā, un mans amats uzliek par pienākumu šaut tiešā tēmējumā. Ak, un ja iedomājaties, ka izsistā rūts un pārplēstais loga siedņš Griru ieinteresēs - logs ir saremontēts. Par šo starpgadījumu zinām tikai mēs abi.

Iespaidīgi, nodomāja Fords. Vordlo patiešām bija pārdomājis visu līdz galam. Labi, ka vecākais izlūkošanas virsnieks nebija nejēga. Pret gudru ienaidnieku Fordam allaž bija vieglāk cīnīdes. Muļķi rīkojās neparedzami.

-   Vai esat beidzis savu nelielo uzrunu? - viņš apvaicājās.

Uz Vordlo druknā kakla pulsēja miega artērija.

-   Skaties, kur liec kāju, kruķi.

Viņš pakāpās nost, atstādams dk lielu spraugu, lai Fords ar pūlēm varētu iespraukties mājā.

Fords spēra soli uz priekšu un tad apstājās. Viņš atradās Vordlo tik tuvu, ka būtu varējis iegrūst tam celi cirkšņos. Viņš pagriezās pret vecāko izlūkošanas virsnieku - abu sejas atradās dažu collu attālumā - un laipni ieteicās:

-   Tas ir savādi, taču man nav ne mazākās saprašanas, ko jūs man stāstāt.

Fords paspraucās garām, pamanīdams, ka Vordlo sejai pārslīd šaubu ēna.

Viņš iegāja mājā un aizcirta durvis. Tātad Vordlo nebija pilnīgi pārliecināts, ka dzinies pakaļ tieši Fordam. Šī nedrošība viņam traucēs izmeklēšanā, darīs viņu piesardzīgu. Fords nebija atmaskots, tomēr viņš bija izraisījis Vordlo aizdomas.

Pārliecinājies, ka Vordlo ir aizgājis, viņš pikts un sarūgtināts nokrita uz dīvāna. Nodzīvojis galdkalnā gandrīz pilnas četras dienas, Fords par projektu zināja tikai mazliet vairāk nekā todien, sēžot Lokvuda kabinetā. Diez kāpēc viņš bija ieņēmis galvā, ka šis uzdevums būs viegls?

Pienācis laiks spert nākamo soli - to, no kura viņš bija cerējis izvairīties kopš brīža, kad Lokvuds parādīja Keitas dosjē.

26

PĒC STUNDAS FORDS ATRADA KEITU staļļos barojam un dzirdām zirgus. Viņš stāvēja staļļa durvīs un sekoja ar acīm sievietei, kas bēra spaiņos auzas, atraisīja lucernas ķīpu un katrā steliņģī iemeta pa kādam klēpim vai diviem. Viņš vēroja sievietes slaido, lokano augumu kustamies. Keita veica ikdienišķos darbus ar pārliecību un grāciju, lai arī nevarēja nemanīt viņas milzīgo pārgurumu. Apmēram tāpat viņš bija juties todien, pirms divpadsmit gadiem, vērojot svešo sievieti snaužam bibliotēkā zem galda.

No staļļa skanēja klusināta rokmūzika.

Viņa iemeta pēdējo klēpi un pagriezās, tikai tagad ieraudzīdama atnācēju.

-    Gribi atkal doties izjādē? - viņa klusā, apvaldītā balsī vaicāja.

Fords ienāca vēsajā paēnā.

-    Kā jūties, Keita?

Viņa salika cimdos tērptās plaukstas uz gurniem.

-    Ne īpaši labi.

-    Man ļoti žēl, ka ar Pīteru tā sanācis.

-Jā…

-   Vai varu nakt talka?

-   Viss jau paveikts.

Fonā klusi skanēja mūzika. Viņš pēkšņi pazina dziesmu.

-    Blondie?

-   Es bieži uzlieku kādu dziesmu, kad kopju zirgus. Viņiem tas patīk.

-   Vai atminies… - vīrietis iesāka.

-   Jā! - Keita viņu aprāva.

Abi klusēdami vērās viens otrā. Masačūsetsas Tehnoloģiju institūta laikos viņa mēdza darbu elektronikas laboratorijā iesākt, uzgriežot Blondie dziesmu Atomic pa visu Kiliankortas ēku. Nonācis laboratorijā, viņš parasti ieraudzīja draudzeni dejojam pa telpu ar austiņām uz ausīm un kafijas krūzīti rokā - tas bija varens skats. Keitai šādas dullas izdarības patika - reiz viņa ielēja pinti benzīna Mērfija piemiņas strūklakas baseinā un pielaida uguni. Atmiņas par sen pagājušajiem laikiem piepeši uzdvesa smeldzi. Cik pārpilna naivu cerību Keita toreiz bijusi, cik pārliecināta, ka dzīve vienmēr būs smieklu un viegluma pārbagāta. Dzīve ar laiku nospieda pie zemes visu, un Keitai bija ticis pavisam smagi.

Viņš aizgaiņāja atmiņas un visu uzmanību vērsa uz savu misiju. Ar Keitu vislabāk runāt tieši, bez izvairīšanās. Viņa necieta tādus, kas vervelēja riņķī un apkārt. Fords norija siekalas. Vai viņš spēs sev jebkad piedot to, ko grasījās šobrīd darīt?

Viņš uzdeva jautājumu bez aplinkiem.

-   Nu tā. Ko jūs slēpjat?

Keita stingri paraudzījās bijušajā draugā. Viņa netēloja pārsteigumu, neprotestēja, neizlikās, ka neko tādu nezina.

-   Tā nav tava darīšana.

-   Ir mana darīšana. Es tagad šeit strādāju.

-   Tad pavaicā Gregorijam.

-   Es zinu, ka tu neizlocīsies no atbildes. Turpretim Hazēliuss… Pat nezinu, ko par viņu domāt.

Viņa mazliet atmaiga.

-   Tici man, Vaimen. Tu nemaz negribētu zināt.

-    Es patiešām gribu zināt. Man tas jāzina. Tas ir mans darbs. Glabāt noslēpumus - tas, Keita, pēc tevi neizskatās.

-    Kāpēc tu esi ieņēmis galvā, ka mēs glabājam noslēpumus?

-   Tāda nojauta man ir kopš brīža, kad te ierados. Uz to netieši norādīja Volkonska izteikumi. Arī tavējie. "Izabellā" ir kāda pa- matīga kļūme, vai ne?

Keita papurināja galvu.

-   Ak, Vaimen, tu esi tāds pats kā agrāk - tava mūžīgā sasodītā ziņkārība.

Viņa nolieca galvu, notrausa no pleca salmu un sarauca pieri.

Atkal iestājās ilgs klusums. Tad sieviete cieši uzlūkoja Fordu ar savām gudrajām brūnajām acīm, un viņš redzēja, ka Keita ir pieņēmusi lēmumu.

-Jā. "Izabellā" tiešām ir iezagusies kļūme. Taču ne tāda, kādu domā tu. Tā ir neinteresanta. Stulba. Tā nekādi nav saisttta ne ar tevi, ne ar tavu šeit veicamo darbu. Es negribu tev stāstīt tāpēc, ka… Saproti, tev var sanākt nepatikšanas.

Fords neko neteica. Viņš gaidīja.

Keita īsi, rūgti iespurcās.

-    Nu labi. Pats uzprasījies. Taču negaidi nez kādu lielo atklājumu.

Uzbrāzās derdzīga vainas apziņa. Viņš ar pūlēm izvairījās no tās - ar emocijām būs jātiek galā vēlāk.

-    Kad noklausīsies, tad apjēgsi, kālab mēs to turam noslēpumā. - Keita stingri paraudzījās vīrieti. - "Izabella" tiek pakļauta apzinātai kaitniecībai. Kāds hakeris mūs pataisījis par muļķiem.

-    Kā tā?

-   Kāds ievazājis superdatorā ļaunprātīgu programmatūru. Pēc visa spriežot, tas ir vīruss, tā saucamā loģiskā bumba, kas iedarbojas brīdī, kad "Izabella" grasās sasniegt simtprocentīgu jaudu. Vispirms vizualizētājā parādās savādi attēli, tad vīruss izslēdz superdatoru un ekrānā parāda nejēdzīgu uzrakstu. Tas ir vienkārši neizturami, turklāt ārkārtīgi bīstami. Ja brīdī, kad sasniegts šāds augsts enerģijas līmenis, staru kūļi novirzās vai sakustas, mēs visi varam uziet gaisā. Ļaunākajā gadījumā pēkšņās enerģijas svārstības var radīt bīstamas daļiņas vai miniatūrus melnos caurumus. Šāda ielaušanās ir šedevrs - gluži kā "Mona Liza" gleznotāju aprindās. Šādu darbu spētu paveikt vienīgi neticami gudrs programmētājs. Mums nav izdevies to novērst.

-    Kāds ir šis uzraksts?

-   Nu, teiksim, SVEICINĀTI, SVEIKI un VAI TE KĀDS IR?

-   Līdzīgi kā vecumvecais mākslīgā intelekta jociņš ar sveicienu HELLO, WORLD?

-Jā, aptuveni tā.

-   Un pēc tam?

-   Viss.

-    Neko citu nerāda?

-    Vairs nav laika. Kad dators uzkaras, mēs esam spiesti sākt sistēmas avārijas izslēgšanas procesu.

-    Jūs neesat pamēģinājuši ar to aprunāties? Pamudināt sākt sarunu?

-   Vai tu smejies? Bridi, kad četrdesmit miljardus vērta iekārta draud uziet gaisā? Bet labuma no tā nebūtu šā vai tā - tas tikai izspļautu vēl kādu dumju piezīmi. Kad superdators ir uzkāries, darbināt "Izabellu" ir tas pats, kas braukt tumsā ar ātrumu simts jūdžu stundā, neieslēdzot gaismas. Sēdēt un tērzēt ar vīrusu ir tīrais neprāts.

-    Kādi ir tie attēli?

-   Pagalam ērmīgi. Grūti aprakstīt. Tas ir krāšņs un iespaidīgs, tumšs un zaigojošs - kā spoks. Tas, kurš to radījis, ir īsts mākslinieks.

-   Un jums neizdodas šo ļaunprātīgo programmatūru atrast?

-   Nē. Tā ir velnišķīgi gudri noslēpta. Pēc visa spriežot, vīruss pārvietojas sistēmā, izdzēsdams pēdas aiz sevis un izvairīdamies no pieķeršanas.

-   Vai nevarat darīt to zināmu Vašingtonai, lai atsūta īpašu vienību, kas to izķers?

Viņa brīdi klusēja.

-   Jau par vēlu. Ja nāks gaismā, ka visu šo laiku projektu vajājušas hakera izdarības, sacelsies negants skandāls. Kongress projektu "Izabella" tik tikko izlaida cauri… Tās būtu beigas.

-    Kāpēc jūs neziņojāt uzreiz? Kāpēc slēpāt?

-   Mēs gribējām paziņot! - Viņa attrausa matus no pieres. - Bet tad nolēmām, ka būtu labāk vispirms izdzēst vīrusu, lai varētu mierīgu sirdi pavēsfit, ka esam šo neveiksmi novērsuši. Pagāja viena diena, tad otrā un trešā, un vīrusu tā ari neizdevās uziet. Aizritēja nedēļa, desmit dienas, un tad mums kļuva skaidrs, ka esam vilcinājušies pārāk ilgi. Ja tagad ziņosim, mūs apsūdzēs centienos slēpt šo likstu.

-   Tā bija kļūda.

-    Vai ne? Es pat īsti neapjaušu, kā tā varēja gadīties… Mēs bijām kā jukuši no stresa, un viens darbināšanas cikls aizņem vismaz četrdesmit astoņas stundas…

Viņa pašūpoja galvu.

-   Vai jums ir kāda nojausma, kas aiz tā slēpjas?

-   Gregorijs spriež, ka vainīga kāda ārkārtīgi gudru hakeru grupiņa, kas iecerējusi šādu tīšu noziedzīgu sabotāžu. Taču gaisā allaž virmoja skaļi neizsacītas bailes, ka tas var būt kāds no mums. - Viņa apklusa. - Tagad tu, Vaimen, apjēdz, kādā stāvoklī mēs esam nonākuši.

Pustumsā klusi nosprauslojās zirgs.

-    Droši vien tāpēc Hazēliuss, šķiet, ieņēmis galvā, ka Volkonskis izdarījis pašnāvību.

-    Protams, ka tā ir pašnāvība. Programminženierim šāds pazemojums - būt hakeru upurim - ir neizturami smaga nasta. Nabaga Pīters. Viņš bija trausls kā emocionāls divpadsmit gadus vecs zēns, kā hiperaktivs, par sevi nepārliecināts puisēns, kurš valkā pārāk platus tenisa kreklus. - Sieviete pašūpoja galvu. - Viņš neizturēja šo spiedienu. Pīters tikpat kā negulēja, sēdēja pie datora augām dienām un naktīm, tomēr nevarēja un nevarēja atrast šo vīrusu ar palēnināto iedarbību. Tas viņu burtiski plēsa pušu. Pīters sāka dzert, un es nemaz nebrīnītos, ja izrādīsies, ka viņš pieķēries arī smagākām substancēm.

-   Un Iness? Vai tad viņš nav jūsu psihologs?

-   Iness? - Keita sarauca uzacis. - Viņš grib tikai labu, taču intelektuālajā ziņā viņš šejieniešiem bezcerīgi zaudē. Gribi vai nē, tādas iknedēļas pačalošanas sesijas, kur mudina izrunāt visu, kas uz sirds, nāktu par labu normāliem, parastiem cilvēkiem, taču mums tas neder. Viņa viltībām, uzvedinošajiem jautājumiem, mazajām stratēģijām ir pavisam viegli redzēt cauri. Pīters viņu ienīda.

Sieviete ar plaukstas virspusi notrausa asaru.

-   Mums visiem Pīters gaužām patika.

-   Visiem, vienīgi Vordlo ne, - Fords aizrādīja. - Arī Korkoranai viņš nepatika.

-   Vordlo… Viņam nepatīk neviens, ja nu vienīgi Hazēliuss. Tomēr tev jāapzinās, ka viņu nomāc vēl lielāks spiediens. Viņš šajā projektā ir izlūkošanas virsnieks, cilvēks, kurš ir atbildīgs par apsardzi un drošību. Ja šis atgadījums kļūs zināms, viņš var nonākt cietumā.

Nav brīnums, ka puisis ir tā uzvilkts.

-   Runājot par Melisu - viņa meklē kašķi ar diezgan daudziem mūsējiem. Volkonskis nebija vienīgais. Tavā vietā… es uzmanītos.

Fords īsi apcerēja šo piezīmi, taču neko neteica.

Keita novilka cimdus un iemeta grozā, kas karājās pie sienas.

-    Esi apmierināts? - viņa nedaudz paskarbi apvaicājās.

Iedams atpakaļ uz savu namiņu, Fords klusībā sev uzdeva šo

pašu jautājumu. Esi apmierināts?

27

SLUDINĀTĀJS RASS EDIJS IEKĀPA vecajā Ford pikapā un uzmeta aci benzīna skalai, rēķinādams, vai braucienam uz galdkalnu un atpakaļ pietiks degvielas, bet tajā brīdī pie apvāršņa parādījās putekļu vērpete, kas liecināja, ka šurp dodas kāds transporta līdzeklis. Mācītājs izkāpa no pikapa, atspiedās pret mašīnu un gaidīja.

Pēc neilga laika pie treilera lēni apstājās navahu cilts policijas automašīna, aiz sevis atstājot putekļu mutulīti, kas griezdamies izplēnēja vējā. Atvērās durvis, un uz zemes noslīga putekļiem klāts kovboja zābaks. No mašīnas izlocījās gara auguma vīrs un izslējās taisns.

-    Labs rīts, mācītāj, - viņš sveicināja, pieskardamies cepurei.

-   Labs rīts, leitnant Bia, - attrauca Edijs, pūlēdamies runāt nepiespiesti un rāmi.

-    Kaut kur sataisījāties?

-    Ā, nē, tikai paskatījos, cik benzīna atlicis, - paskaidroja Edijs. - Patiesībā es biju nodomājis aizbraukt uz galdkalnu un iepazīties ar zinātniekiem, kas tur strādā. Man dara raizes tas, kas tur norisinās.

Bia pavērās apkārt, un visur, kur viņš pagriezās, saulesbriļļu spoguļstiklos atainojās nebeidzamais apvārsnis.

-   Vai beidzamajā laikā Lorenco te neesat redzējis, ko?

-   Neesmu, - atteica Edijs. - Kopš pirmdienas rīta nav manīts.

Bia sarausfija uz augšu bikses, un rokudzelži, kas karājās pie

jostas, iedžinkstējās kā milzīgas aproces.

-    Jokaini. Viņš pirmdien četros bija palūdzis, lai aizved līdz Blūgepai, paziņojis turieniešiem, ka dodas šurp pabeigt darbus. Puisis ir redzēts ejam pa ceļu uz misijas pusi, bet iekritis kā akā.

Edijs mirkli nogaidīja.

-    Zināt, neesmu vis redzējis. Tas ir, Lorenco bija atnācis šurp no rīta, taču viņš aizgāja ap pusdienlaiku vai pat agrāk, un kopš tā laika neesmu viņu manījis. Viņam gan vajadzētu strādāt pie manis, taču…

-   Šodien gan karsts, tiesa kas tiesa, - Bia pagriezās, uzsmaidīja Edijam un palūkojās uz treileri.

-    Vai varu jūs pierunāt palikt uz tasi kafijas? - Edijs piedāvāja.

-    Protams.

Bia sekoja Edijam, iegāja virtuvē un apsēdās pie galda. Edijs pielēja vecmodīgo kafijas kannu ar svaigu ūdeni un ieslēdza to. Navahi bija raduši izmantot kafijas biezumus vairākkārt, un Edijs sprieda, ka Biam nebūs iebildumu.

Bia nolika uz galda cepuri. Mati miklā gredzenā bija pielipuši visapkārt galvai.

-    Patiesībā es nenācu Lorenco dēļ. Ja gribat zināt manas domas, viņš noteikti atkal paņēmis vagu. Blūgepas ļautiņi stāsdja, ka viņš pirmdien bijis kārdgi pielējies.

Edijs pamāja.

-    Manīju, ka viņš atkal sācis ieskatīties pudelē.

Bia pašūpoja galvu.

-   Žēl gan. Puisim nupat sāka nokārtoties dzīve. Ja Lorenco drīz neuzradīsies, nosacīto atbrīvošanu atcels. Viņam būs jāatgriežas Alamedas cietumā.

Edijs atkal pamāja.

-    Nepatīkami.

Kafija sāka vārīties. Edijs izmantoja izdevību un sāka rīkoties ar krūzītēm, cukuru un saldo krējumu, likdams tos uz galda. Salējis kafiju krūzītēs, viņš atkal apsēdās.

-    Vaļsirdīgi runājot, - Bia atsāka, - es ierados cita jautājumu dēļ. Vakar aprunājos ar tirgotāju no Blūgepas, un viņš pastāstīja par… jūsu nedienām ar kolekd.

-   Ak jā. - Edijs iedzēra malku kafijas un apdedzināja muti.

-   Viņš teica, ka jūs esat iezīmējis dažas naudaszīmes un palūdzis viņam pieskatīt, vai kāds ar tām nenorēķinās.

Edijs klusēja.

-    Vakar žūksnītis šo naudaszīmju uzradās.

-   Tā, tā. - Edijs norija siekalas. Vakar?

-    Mazliet neveikli sanācis, - Bia atzina. - Tamdēļ drgotājs apspriedās ar mani, nepiezvanījis jums. Ceru, ka sapratīsiet to, ko jums grasos izstāstīt. Negribu no tā izpūst nez kādu ziloni.

-    Labs ir.

-   Vai zināt veco Benaliju? Elizabed Benaliju?

-    Protams, zinu. Viņa apmeklē manus dievkalpojumus.

-   Viņa kādreiz katru vasaru ganīja savas aitas galdkalnā, pati midnājās vecā indiāņu mājoklī pie Paijutas avota. Tā nebija Be- nalijas zeme, viņai nebija desibu uz to, taču viņa labu tiesu savas dzīves to bija izmantojusi. Kad cilts vadība pārņēma galdkalnu projekta "Izabella" vajadzībām, viņa zaudēja ganības un bija spiesta ganāmpulku pārdot.

-   Skumji, ka tā iznācis.

-    Beigu beigās nemaz tik traki nesanāca. Večiņai tolaik bija ap septiņdesmit gadu, un viņai izgādāja mājiņu valsts ciematā Blū- gepā. Nelaime tāda, ka šādas mājas iemītniekiem piepeši piesūta rēķinus par elektrību, ūdeni - saprotat, uz ko es tēmēju? Vecenīte savu mūžu nebija maksājusi nevienu rēķinu. Un viņas ienākumi tagad ir tikai valsts pensija, jo aitu viņai vairs nav.

Edijs apliecināja, ka saprot.

-   Šonedēļ mazmeitai paliek desmit gadu, un vakar vecā Bena- lija tirgotavā iegādājās viņai dāvanu - Gamcboy spēļu konsoli. Lika to iesaiņot un tā tālāk. - Policists bridi klusēja un neatlaidīgi lūkojās Edijā. - Viņa samaksāja ar jūsu iezīmētajām naudaszīmēm

Viņš sēdēja un blenza uz Biu.

-   Vai ne? Diezgan pārsteidzoši. - Bia izvilka no bikšu aizmugurējās kabatas naudas maku, ar drukno, noputējušo roku izņēma piecdesmitnieku un paslidināja to pāri galdam. - Domāju, nav vērts taisīt lielu jezgu.

Edijs nespēja ne pakustēdes.

Bia piecēlās un iegrūda maku kabatā.

-Ja tas atkārtosies, sūdet man ziņu, un es zaudējumus segšu. Kā jau sacīju, nav jēgas jaukt te iekšā likumu. Man tikpat šķiet, ka večiņai nav visi pieci mājās.

Viņš paņēma cepuri un uzstīvēja to līdz sirmajos matos iespiestajam mitrajam aplīdm.

-    Paldies par sapratni, mācītāj. - Viņš pagriezās uz promieša- nu, bet tad apstājās. - Ja satiekat Lorenco, dodiet man ziņu, labi?

-    Lai nodek, leitnant.

Sludinātājs vēroja, kā leitnants Bia iziet pa durvīm un nozūd skatienam, tad parādās aiz loga, šķērsodams pagalmu pie mājas, pāri apraktajam līķim, kovboja zābakiem uzspārdot putekļu mākonīšus.

Edija skatiens noslīdēja uz noputējušo piecdesmit dolāru naudaszīmi, un uzmācās nelabums. Tad dusmas. Milzīgas dusmas.

28

FORDS IENĀCA SAVĀ DZĪVOJAMĀ ISTABĀ un nostājās pie loga, vērdamies uz salauzīto Nakajrokas apveidu, kas izslējās virs papeļu audzes. Viņš savu uzdevumu bija pabeidzis, un tagad jāpieņem lēmums - ziņot vai neziņot.

Viņš iekrita krēslā un nokāra galvu, atbalstīdams to rokās. Keitai taisnība - ja ziņas par šīm likstām nāktu klajā, projekts būtu nolemts neveiksmei. Turklāt tas izpostītu viņu karjeras, arī Keitas. Zinātnes pasaulē pat mazākās aizdomas par neveiksmju slēpšanu vai meliem nozīmēja ātru karjeras galu.

Esi apmierināts?

Fords piecēlās un, dusmās kūsādams, staigāja pa istabu. Lokvuds jau no sākta gala bija zinājis, ka atbildi Fords atradīs, pajautājot Keitai. Viņš nolīgts nevis tāpēc, ka bijis lielisks CIP darbinieks, kas kļuvis par privātdetektīvu, bet tālab, ka pirms divdesmit gadiem bija draudzējies ar kādu sievieti. Vajadzēja atteikties no Lokvuda piedāvājuma, kad bija tāda izdevība. Taču viņu šāds uzdevums bija ieintriģējis. Un glaimojis. Ja jāatzīst patiesība, viņu sdpri vilināja iespēja atkal redzēt Keitu.

Uz brīdi uzmācās ilgas pēc dzīves klosterī, dem trīsdesmit mēnešiem, kad dzīve šķita tik vienkārša un šķīsta. Tur dzīvodams, Fords bija gluži vai aizmirsis par pasaules šausmīgo pelēcību un neiespējamajām morālajām izvēlēm, ko tā uzspieda. Taču mūks no viņa nebūtu sanācis. Vīrietis bija iestājies klosterī, lolodams cerību, ka tas atdos viņā ticību un pārliecību. Taču iznāca tieši otrādi.

Fords nolieca galvu un mēģināja skaitīt lūgšanas, taču tie bija tikai vārdi. Klusumā izrunāti vārdi.

Iespējams, vairs nepastāvēja labā un ļaunā jēdziens - ļaudis rīkojās tā, kā uzskatīja par vajadzīgu. Fords pieņēma lēmumu. Keitas karjeru viņš nekādā ziņā nedrīkstēja izpostīt. Viņa savā mūžā jau bija pārcietusi krietnu devu belzienu. Zinātniekiem tiks dotas divas dienas atrast šo ļaunprātīgo programmatūru. Fords viņiem palīdzēs - viņam bija stipras aizdomas, ka sabotieris ir kāds no projekta dalībniekiem. Nevienam citam nebija nedz pieejas, nedz nepieciešamo zināšanu.

Izgājis pa parādes durvīm, Fords nogriezās gar mājas stūri, it kā gribēdams paelpot svaigu gaisu, taču patiesībā bija nodomājis pārliecināties, vai tepat tuvumā neslaistās Vordlo. Iegājis guļamistabā, viņš atslēdza dokumentu skapīti un izņēma portfeli, ievadīja šifru un sastādīja numuru.

Lokvuds pacēla klausuli uzreiz, un Fords nosprieda, ka padomnieks zinātnes jautājumos laikam gan gaidījis pie tālruņa.

-    Ir jaunumi? - Lokvuds aizelsies noprasīja.

-    Nekā daudz.

Lokvuds izdvesa asu, aizkaitinātu nopūtu.

-   Vaimen, jums bija četras dienas laika.

-    Viņi vienkārši nav piedabūjuši "Izabellu" darboties. Sāku domāt, ka esat kļūdījies, Sten. Viņi neko neslēpj. Viss ir tā, kā jums stāsta, - zinātnieki nav spējuši, kā nākas, iedarbināt iekārtu.

-   Nolādēts! Ford, es tam neticu!

Varēja dzirdēt Lokvuda smago, sēcošo elpu. Arī šim cilvēkam projekts bija pagrieziena punkts karjerā. Taču lieta tāda, ka Fordam par šo vīrieti bija nospļauties. Ja viņš kritīs, lai krīt. Svarīga ir tikai Keita. Ja viņam izdotos izprasīt vēl dažas dienas, kuru laikā sameklēt ļaunprātīgo programmatūru, Lokvudam par notikušo nekas nav jāzina.

Lokvuds turpināja runāt.

-    Vai dzirdējāt par sludinātāju Speitsu un viņa sprediķi?

-Jā.

-    Līdz ar to laika paliek aizvien mazāk. Augstakais, divas vai trīs dienas, tad mēs piegriežam skābekli. Vaimen, noskaidrojiet, ko viņi slēpj. Vai dzirdat? Atrodiet!

-   Saprotu.

-   Vai pārmeklējāt Volkonska mitekli?

-Jā.

-   Kaut ko atradāt?

-   Nekā īpaša.

īsu bridi klausulē valdīja klusums. Tad Lokvuds atsāka:

-   Nupat saņēmu sākotnējos tiesu medicīnas ekspertīzes rezultātus saistībā ar Volkonski. Aizvien vairāk sliecas uz pašnāvību.

-   Skaidrs.

Fords dzirdēja papīru čaukstoņu.

-    Vēl es liku papētīt jūsu nosauktos cilvēkus. Runājot par Cečīni… To kultu sauca "Debesu vārti". Droši vien atceraties - tūkstoš deviņi simti deviņdesmit septītajā gadā šā kulta locekļi izdarīja masu pašnāvību, jo bija ieņēmuši galvā, ka to dvēseles uzlidos citplanētiešu kosmosa kuģī, kas tuvojas Zemei aiz Heila- Bopa komētas. Cečīni pieslējās šiem ļaudīm deviņdesmit piektajā gadā, bet pēc nepilna gada, vēl pirms masu pašnāvības, no tā visa aizlaidās.

-    Vai ir kādi pierādījumi par to, ka viņš nav zaudējis šo dci- bu? Viņš man nedaudz atgādina automātu.

-   Kults vairs nepastāv, un nav nekādu apliecinājumu tam, ka viņš tam aizvien tic. Kopš tā laika Cečīni dzīve ritējusi normāli, tiesa, viņš ir vientuļnieks. Nedzer, nesmēķē, nekādas lāga draudzenes nav bijis, ari draugi ir labi ja daži. Visu enerģiju veltījis karjerai. Viņš ir lielisks fiziķis, pilnībā nodevies darbam.

-   Un Čena?

-   Viņas dosjē vēsta, ka tēvs bijis analfabēts, melnā darba strādnieks, kurš nomiris, pirms viņa ar māti pārcēlusies no Ķīnas uz Ameriku. Izrādījās, ka tie ir meli. Tēvs bijis fiziķis, kas strādājis Lobnoras kodolieroču testēšanas poligonā Ķīnā. Viņš vēl ir dzīvs un midnās Ķīnā.

-    Kā dosjē nonākusi nepatiesa informācija?

-    No Imigrācijas departamenta ierakstiem un pašas Čenas sniegtajām liecībām.

-   Tātad viņa melo.

-   Varbūt tomēr ne. Māte viņu aizveda no Ķīnas, kad meitenei bija divi gadi. Protams, melojusi droši vien māte. Taču šādiem izdomājumiem var būt pavisam nevainīgs izskaidrojums - ja māte būtu teikusi patiesību, viņai neizsniegtu Amerikas vīzu. Pilnīgi iespējams, Čena nezina, ka viņas tēvs ir dzīvs. Nav nekādu pierādījumu, ka viņa tam nodod informāciju.

-Hmm…

-   Mēs esam nonākuši laika trūkumā, Vaimen. Pielieciet visas pūles. Es zinu, ka viņi slēpj kaut ko pamatīgu. Es vienkārši to zinu.

Lokvuds beidza sarunu.

Fords piegāja pie loga un vērās uz Nakajroku. Tagad viņš bija tāds pats kā pārējie - viņš glabāja noslēpumu. Tiesa, atšķirībā no pārējiem Fordam bija vairāk nekā viens noslēpums.

29

PULKSTENIS BIJA DIVDESMIT PĀRI VIENPADSMITIEM, un sludinātājs Rass Edijs savā apdauzītajā astoņdesmit devītā gada F-150 pikapā traucās pa nesen uzlieto asfalta ceļu, kas stiepās pāri Sarkanajam galdkalnam. Vējš pūta pa atvērtajiem logiem un plivināja lapas Bībelei, kas puspavērta gulēja uz sēdekļa blakus. Galvā dunēja apjukums, niknums un satraukums. Tātad vainīgais nav bijis Lorenco. Protams, indiānis gan bija piedzēries, viņš izturējās nekaunīgi, turklāt neciešami atbaidoši zaimoja To Kungu. Edijs nekādi nebija saistīts ar indiāņa bojāeju - vīrietis bija pats sevi nodūris. Beigu beigās nekas nenotika bez Dieva ziņas, un Viņš jau nu zināja, ko dara.

Dieva Tā Kunga ceļa ir neizdibināmi.

Šo teicienu mācītājs klusītēm atkartoja vel un velreiz. Visu mūžu viņš bija gaidījis šo aicinājumu, mērķi, kuru Dievs viņam paredzējis. Edijs bija nogājis garu un grūtu ceļu. Dievs bija pārbaudījis viņu tikpat pamatīgi kā ījabu, atšķīris no sievas un bērna, atņēmis karjeru, naudu, pašcieņu.

Tagad šis atgadījums ar Lorenco. Lorenco bija zaimojis Dievu un Jēzu ar visšausmīgākajiem, visneķītrākajiem vārdiem, un Dievs viņa paša acu priekšā bija zaimotāju nobeidzis. Viņa paša acu priekšā. Tomēr Lorenco nebija zaglis - Edijs bija viņu netaisni apsūdzējis. Ko tas nozīmēja? Kā šeit izpaudās Dieva griba? Ko Dievs viņam bija paredzējis?

Dieva Tā Kunga ceļa ir neizdibināmi.

Pikaps klepodams un grabēdams brāzās pa tumšo asfaltu, iegriezās platā līkumā, izbrauca cauri smilšakmens klinšu stabiem, un tad acu priekšā pavērās nededzinātu ķieģeļu namiņu puduris, pa pusei ieslēpts papeļu audzēs. Pa labi apmēram jūdzes attālumā aizstiepās divi jauni lidostas skrejceļi un angāru rinda. Aiz tā galdkalna malā atradās pats "Izabellas" komplekss, ko ielenca dubults drāšu žogs.

Viņš zināja, ka lielākā daļa "Izabellas" atrodas pazemē. Ieejai jābūt nožogotajā teritorijā.

Debesu tēvs, lūdzu, rādi man ceļu, viņš lūdzās.

Edijs brauca pa nelielo zaļo ieleju. Tās tālākajā galā atradās no baļķiem būvēta ēka, acīmredzot vecā Nakajrokas tirgotava. Tās virzienā pašlaik gāja divi vīrieši un sieviete. Cid pulcējās ap durvīm. Dievs viņus visus sapulcinājis kopā.

Mācītājs dziļi ieelpoja, piebremzēja un apstādināja auto pie ēkas. Virs durvīm bija ar roku krāsota izkārtne ar uzrakstu NAKAJROKAS TIRGOTAVA, 1888.

Cauri durvju sietam Edijs veikaliņā ieraudzīja astoņus cilvēkus. Viņš pieklauvēja pie koka stenderes, taču neviens nepienāca. Viņš pieklauvēja skaļāk. Vīrietis, kas atradās vistuvāk, pagriezās, un Rasu sdpri pārsteidza viņa acis. Tās bija tik zilas, ka šķita iesitām ar strāvu.

Hazēliuss. Neviens cits tas nevarēja būt.

Rass pusbalsī nobēra ašu lūgšanu un iegāja telpā.

-    Kā varu jums palīdzēt? - vīrietis apvaicājās.

-    Mani sauc Rass Edijs, es esmu Blūgepas Tavā Vārdā pulcētās misijas sludinātājs. - Vārdi izskrēja pārāk steidzīgi. Viņš nokaunējās un jutās dumji.

Laipni smaidīdams, vīrietis atrāvās no krēsla, pret kuru bija atslējies, un lieliem soļiem pienāca klāt.

-   Gregorijs Norts Hazēliuss, - viņš stādījās priekšā, viesmīlīgi paspiezdams roku. - Priecājos iepazīties, Ras.

-    Pateicos, ser.

-   Kā varu jums palīdzēt?

Rass juta uzbrāžamies paniku. Kur pačibējuši vārdi, kurus viņš bija skandinājis pa ceļam, kamēr pikaps rāpās augšup pa Renesceļu? Bet tad mēle atraisījās.

-    Dzirdēju par projektu "Izabella", tāpēc nolēmu pastāstīt par mūsu misiju un piedāvāt garīgo atbalstu, kādu varam sniegt. Mēs pulcējamies ik svētdienu desmitos Blūgepā, apmēram divas jūdzes uz rietumiem no ūdenstorņa.

-    Liels paldies, Ras, - Hazēliuss sirsnīgā, siltā balsī pateicās. - Mēs noteikti drīz jūs apciemosim. Varbūt jūs pats kādudien vēlētos izstaigāt "Izabellas" telpas? Diemžēl patlaban mums sākusies ļoti svarīga tikšanās. Vai jūs nevarētu atbraukt pie mums nākamnedēļ?

Rass manīja seju pietvīkstam.

-   Nē, ser, tā nebūs vis! - Viņš norija siekalas. - Redzat, es un mana draudze, mēs esam nobažījušies par to, kas šeit norisinās. Es ierados, lai saņemtu atbildes uz dažiem jautājumiem.

-    Es saprotu jūsu bažas, Ras, nudien saprotu. - Hazēliuss aši paskatījās uz gara auguma stūrainu un neglītu vīrieti, kas stāvēja turpat tuvumā. - Mācītāj, vēlos jūs iepazīstināt ar Vaimenu Fordu, kurš atbild par sakariem ar vietējo kopienu.

Vīrietis paspēra soli uz priekšu, izstiepis roku.

-    Priecājos ar jums iepazīties, mācītāja kungs.

Hazēliuss jau devās prom.

-    Es ierados aprunāties ar viņu, nevis ar jums, - Edijs iesaucās, spalgajai balsij, kuru viņš tā neieredzēja, no piepūles aizlūs- tot.

Hazēliuss pagriezās.

-    Atvainojiet, mācītāja kungs. Mēs negribējām izrādīt necieņu. Saprotiet, mums patlaban nepavisam nav laika… Vai mēs nevarētu sarunāt tikšanos rit šajā pašā laikā?

-    Nē, nevarētu, ser.

-    Vai es drīkstētu ar cieņu pavaicāt, kas ir tik svarīgs, lai to pārspriestu nekavējoties?

-    Cik man zināms, šeit atgadījies… pēkšņs zaudējums, un es domāju, to vajadzētu apspriest.

Hazēliuss uzmanīgi pavērās atnācējā.

-   Vai jūs domājat Pītera Volkonska nāvi?

Viņa balss bija klusa.

-Jā, ser, ja jūs nosaucāt cilvēku, kurš atņēma sev dzīvību.

Vīrietis, kuru sauca par Fordu, atkal panācās uz priekšu.

-    Mācītāja kungs, es labprāt apspriedīšu ar jums šo jautājumu. Nelaime tāda, ka doktors Hazēliuss tūlīt vadīs kārtējo "Izabellas" izmēģinājumu, tāpēc viņš nevarēs atlicināt jums laiku, lai kā to vēlētos. Toties es varu.

Edijs negrasījās pieļaut, lai viņam apvārdo zobus kaut kāds PR pakalpiņš.

-    Es jau teicu, gribu runāt ar viņu, nevis ar jums. Vai tad tieši viņš nepasludināja sevi par gudrāko cilvēku zemes virsū? Tas pats, kurš visus pārējos nosauca par debiliķiem? Tas, kurš uzbūvēja šo iekārtu, lai apstrīdētu Dieva vārdu?

Iestājās īss klusuma brīdis.

-    Projektam "Izabella" nav nekā kopīga ar reliģiju, - PR darbinieks apliecināja. - Tas ir tikai un vienīgi zinātnisks eksperiments.

Edijs juta, ka augšup kāpj dusmas - svētas, negantas dusmas uz Lorenco, uz savu bijušo sievu, uz šķiršanās tiesu, uz visām pasaules netaisnībām. Tā laikam jutās Jēzus, kad izdzina no tempļa naudas mijējus. Edijs pavērsa pret Hazēliusu drebošu pirkstu.

-    Dievs jūs sodīs no jauna!

-    Nu jau gana… - PR darbinieks asā tonī noteica, taču iejaucās Hazēliuss.

-    Ko jūs gribat sacīt ar vārdiem "no jauna"?

-   Es par jums lasīju. Es zinu par jūsu sievu, kas pornogrāfiski atkailināja savu ķermeni žurnālā Playboy, kas sevi cildināja un izskaistināja, kas uzdzīvoja kā Bābeles padauza! Dievs sodīja jūs, atņemdams viņu. Tomēr jūs pat tad nenožēlojāt grēkus!

Telpā iestājās nāves klusums. Pēc mirkļa ierunājās PR darbinieks:

-    Mister Vordlo, lūdzu, izvadiet misteru Ediju ārā.

-    Nē! - Hazēliuss neļāva. - Vēl ne!

Viņš pagriezās pret Ediju, un vīrieša sejā bija tik baismīgs smaids, ka sludinātājam stinga dvēsele.

-    Parunāsim, Ras. Jūs esat šejienes misijas sludinātājs?

-   Pilnīgi pareizi.

-   Kādai konfesijai jūs piederat?

-   Nevienai. Mēs esam evaņģēlisti.

-   Bet precīzāk? Protestanti? Katoļi? Mormoņi?

-    Neviens no minētajiem. Mēs esam atdzimuši kristiešu fundamentālisti.

-   Ko tas īsti nozīmē?

-   To, ka mēs savās sirdīs esam pieņēmuši Jēzu Kristu par mūsu Kungu un Pestītāju, caur ūdeni un garu esam atdzimuši, ejot vienīgo isto ceļu uz pestīšanu. Mēs zinām, ka Svētie raksti ir dievišķs un nekļūdīgs Dieva vārds.

-   Tātad jūs uzskatāt, ka protestanti un katoļi nav īsti kristieši un Dievs viņiem liks nonākt ellē. Vai es pareizi izsakos?

Ediju šī novirzīšanās no temata un fundamentālistu dogmas apspriešana darīja nemierīgu. Taču, ja gudrākais cilvēks pasaulē grib par to parunāt, Edijam nekas nebija pretī.

-Ja viņi nav atdzimuši, tad jā.

-     Ebreji? Musulmaņi? Budisti? Hinduisti? Nepārliecinātie, savu ticību meklējošie, tie, kas nomaldījušies? Visi ir nolādēti?

-Jā.

-    Tatad lielākā daļa šīs dubļu pikas iedzīvotāju, kas atrodas nelielas galaktikas nomalē, nonāks ellē. Izglābsieties tikai jūs un vēl dažas izmeklētas personas, kas ar jums ir vienās domās?

-   Jums jāsaprot…

-   Tieši tālab es jums uzdodu šos jautājumus, Ras - lai saprastu. Es atkārtoju - vai jūs uzskatāt, ka Dievs nosūtīs lielāko daļu Zemes iedzīvotāju ellē?

-   Jā, es tā uzskatu.

-   Vai jūs to droši zināt?

-Jā. Svētie raksti to vairākas reizes apliecina. Kas tic un top kristīts, tas tiks izglābts, bet, kas netic, tiks pazudināts.

Hazēliuss pagriezās pret pārējiem.

-   Dāmas un kungi, vēlos jūs iepazīstināt ar kukaini, nē, ar baktēriju, kura uzskata, ka zina, ko domā Dievs.

Edijam piesarka seja. Smadzenes karsa, pulēdamās izdomāt pienācīgu atbildi.

Neglītenis, kuru sauca par Fordu, uzrunāja Hazēliusu:

-   Gregorij, lūdzu, neizaiciniet likteni.

-   Es dkai uzdodu jautājumus, Vaimen.

-   Nē, patiesībā jūs šobrīd radāt nepatikšanas. - Vīrietis atkal pagriezās pret apsargu. - Mister Vordlo? Es vēlreiz lūdzu jūs izvadīt misteru Ediju ārā.

-   Šeit priekšnieks ir doktors Hazēliuss, - apsargs vienaldzīgā balsī atteica. - Es uzklausu dkai viņa pavēles. - Vīrietis pagriezās. - Ser?

Hazēliuss neteica ne vārda.

Edijs nebija pabeidzis runu, ko bija sacerējis, braukdams šurp. Iegrožojis kūsājošās dusmas un cieši lūkodamies koši zilajās acīs, viņš ierunājās ar saltu apņēmību:

-    Jūs domājat, ka esat gudrākais pasaulē, ja? Šitik gudrs, un domājat, ka pasaule cēlusies no kaut kādas nejaušas eksplozijas, Lielā sprādziena, un visiem atomiem sanāca sagrupēties kopā tā, lai bez Dieva palīdzības radītu dzīvību? Vai tas ir gudri? Gribat zināt? Es pateikšu, cik tas ir gudri, - tā jūs nonāksies taisnā ceļā ellē. Jūs esat sākuši karu ar ticību, jūs ar savām bezdievju teorijām. Jūsu cilvēki tiecas pamest kristīgo nāciju, ko mūsu valsts dibinātāji radījuši, un pārvērst valsti baudkārā sekulārā humānisma templī, kurā atļauts viss - gan homoseksualitāte, gan aborti, gan narkotikas, gan pirmslaulības dzimumattiecības, gan pornogrāfija. Bet nu jūs pļaujat to, ko esat sējuši. Viens cilvēks jau izdarījis pašnāvību. Lūk, kur noveduši jūsu zaimi un Dieva nīšana. Pie pašnāvības. Dievs atkal pie jums ieradīsies, Hazēlius, un pār jums kritīs Viņa dusmas. Man pieder atriebšana, Es atmaksāšu, saka Tas Kungs.

Smagi elsodams, Edijs aprāvās. Zinātnieks lūkojās viņā dīvainu skatienu, acis zaigoja kā divi sastinguši tērauda gultņi-

Hazēliuss ierunājās dīvaini aizžņaugtā balsī:

-   Jums tagad laiks iet prom.

Edijs neatbildēja. Dūšīgais apsargs paspēra soli uz priekšu.

-    Iesim nu, čalīt.

-    Nav nepieciešams, Tonij. Rass ir nolasījis mums savu sagatavoto runu un pats zina, ka viņam laiks pazust.

Tomēr apsargs pienāca vēl tuvāk.

-    Nemaz nepūlieties, - Edijs steigšus novervelēja. - Nevaru vien sagaidīt, kad tikšu prom no šā bezdievju perēkļa!

Kad tīklotās durvis aizvērās, Edijs izdzirdēja rāmo balsi sakām:

-   Baktērija aizejot pavēzēja ar viciņu.

Viņš pagriezās, piespieda seju pie durvju tīkliņa un iesaucās:

-    Un jūs atzīsit patiesību, un patiesība darīs jūs brīvus. Jāņa evaņģēlijs, astotā nodaļa, trīsdesmit otrais pants.

Viņš apcirtās un stīvu muguru soļoja uz pikapu. Sejas kreisā puse raustījās, tiku izraisīja pazemojums un neaptveramas verdošas dusmas.

30

FORDS VĒROJA SLUDINĀTĀJA TIEVO STĀVU virzāmies pāri stāvlaukumam uz apdauzīta pikapa pusi. Šāds cilvēks, ja vien viņam uzrastos sekotāji, varētu nodarīt daudz posta projektam "Izabella". Ļoti žēl, ka Hazēliuss viņu izprovocēja. Fordam bija aizdomas, ka šim atgadījumam visādā ziņā sekos turpinājums.

Pagriezies Fords ieraudzīja, ka Hazēliuss, it kā nekas nebūtu noticis, skatās pulkstenī.

-   Jau vēls, - zinātnieks ņipri uzsauca, nocēla balto virssvārci no āķa un paraudzījās apkārt. - Dosimies. - Viņa skatiens krita uz Fordu. - Diemžēl jums turpmākās divpadsmit stundas nāksies palikt vienam.

-   Īstenībā man gribētos šo procesu redzēt, - Fords ierunājās.

Hazēliuss uzvilka virssvārci un paņēma portfeli.

-   Man gaužām žēl, Vaimen, tas tomēr nav iespējams. Kad mēs bunkurā darbinām "Izabellu", katram ir sava ārkārtīgi strikti noteikta loma. Mēs nevaram pieļaut, ka tur uzturas nepiederošas personas. Ceru, ka būsiet saprotošs.

-   Arī man ir žēl, Gregorij. Es uzskatu - lai veiktu savus pienākumus, man jāpiedalās "Izabellas" palaišanā.

-    Lai notiek, taču, par nožēlu, šoreiz tas nav iespējams. Projektu vajā ķibeles, mēs visi esam stresa nomocīti. Kamēr šīs tehniskās likstas nav novērstas, komandtiltiņā liekiem cilvēkiem nav ko darīt.

-    Baidos, ka man jāuzstāj, - Fords klusi bilda.

Hazēliuss neatbildēja uzreiz. Iestājās neveikls klusums.

-    Kāpēc jums darba jautājumos jāredz "Izabellas" darbība?

-    Mans pienākums ir apliecināt vietējiem iedzīvotājiem, ka "Izabella" ir droša. Es negrasos apliecināt nevienam to, par ko pats neesmu pārliecināts.

-   Vai jūs padesi apšaubāt "Izabellas" drošību?

-    Es netaisos nevienam ticēt uz vārda.

Hazēliuss lēni pašūpoja galvu.

-    Man jāvar apliecināt navahiem, ka esmu pilnībā iesaistīts projektā un no manis nekas nedek slēpts.

-   Būdams vecākais izlūkošanas virsnieks, - negaidīti iejaucās Vordlo, - es vēlētos pavēstīt misteram Fordam, ka drošības apsvērumu dēļ viņam ieeja bunkurā ir liegta. Jautājums nav apspriežams.

Fords pagriezās pret Vordlo.

-   Diez vai tas būtu pareizākais ceļš, mister Vordlo.

Hazēliuss pakratīja galvu.

-   Es jūs saprotu, Vaimen. Jā, padešām. Tomēr nelaime tāda…

Iejaucās Keita Mersera.

-Ja baidādes, ka viņš uzzinās par ļaunprātīgo programmatūru, nav vērts. Viņš par to jau zina.

Visi klātesošie blenza uz sievieti. Telpā nolaidās apstulbinošs klusums.

-   Es viņam visu pastāsttju, - Mersera atzina. - Man likās, būtu labāk, ja viņš būtu lietas kursā.

-Nu, skaisti! Vienkārši lieliski! - Korkorana novilka, pārgriezdama acis.

Keita pagriezās pret viņu.

-    Fords ir mūsu projekta dalībnieks. Viņam ir deslbas zināt. Es par viņu simtprocentīgi galvoju. Viņš mūsu noslēpumu neizpaudis.

Korkorana piesarka.

-    Domāju, šis apgalvojums izskaidro visu.

-   Tu maldies, - Mersera salti atcirta.

Korkorana pavīpsnāja.

-   Ko, tavuprāt, es nodomāju?

Hazēliuss nokremšļojās.

-    Tā, tā. - Viņš pagriezās pret Fordu un laipni uzlika viņam uz pleca roku. - Tātad Keita ir visu paskaidrojusi?

-Jā.

Viņš pamaja.

-    Labs ir… - Varēja redzēt, ka vīrietis visu pārdomā. Tad viņš pagriezās un uzsmaidīja Keitai. - Es cienu tavu lēmumu. Es tev uzticēšos. - Viņš pagriezās pret Fordu. - Es zinu, ka esat godavīrs. Laipni lūgti mūsu projektā - šoreiz pa īstam. Tagad arī jūs glabājat mūsu mazo noslēpumu.

Viņa zilo acu skadens bija neizturami caururbjošs.

Fords pūlējās nepieļaut, lai seju pārņem pietvīkums. Viņš pameta skatienu uz Keitu, un viņas sejas izteiksme vīrieti pārsteidza. Ko īsti tā pauda? Cerību? Gaidas? Viņa nešķita saniknota par to, ka bijušais draugs aizskāris šo tematu.

-    Apspriedīsim to vēlāk, Vaimen. - Hazēliuss ļāva rokai noslīdēt no pleca un pievērsās Vordlo. - Tonij, rādās, ka misters Fords tomēr piedalīsies nākamajā "Izabellas" darbināšanā.

Vecākais izlūkošanas virsnieks neatbildēja. Bezkaislīgajā sejā nepakustējās ne muskulītis, acis vērās taisni uz priekšu.

-   Tonij?

-   Klausos, ser, - atskanēja samocīta atbilde. - Saprotu, ser.

Iedams garām Vordlo, Fords uzsvērti ielūkojās vīrietim sejā.

Tas atbildēja skatienam, raudzīdamies saltām, tukšām acīm.

31

KENS DOLBIJS VĒROJA LIELĀS TITĀNA durvis noslīgstam lejup un ar dobju būkšķi noslēdzam ieeju bunkurā. Sejā ievējoja mikls gaiss, kas oda pēc alām, mitriem akmeņiem, sasilušas elektronikas, mašīneļļas un ogļu putekļiem. Viņš ieelpoja. Piesātināta, reibinoša smarža - "Izabellas" smarža.

Zinātnieki rindā gāja uz komandtiltiņa pusi. Dolbijs uzrunāja garāmejošo Hazēliusu.

-   Simt četrdesmitajam magnētam deg sarkanā lampiņa, - viņš ieteicās. - Atskanēja brīdinājuma signāls. Tas gan nav nekas no- pietns.'Es pārbaudīšu.

-   Cik ilgu laiku tas aizņems? - Hazēliuss apprasījās.

-   Nepilnu stundu.

Hazēliuss maigi paplikšķināja zinātniekam pa muguru.

-    Kad pabeigsi, Ken, ziņo. Neļaušu ieslēgt "Izabellu", pirms nebūsi ar mums sazinājies.

Dolbijs pamāja. Viņš stāvēja plašajā alā, kamēr visi pārējie sagāja komandtiltiņā, un durvis aizvērās ar klaudzienu, kas atbalsojās angāram līdzīgajā pazemes telpā.

Troksnis pamazām noklusa. Dolbijs atkal ievilka plaušās gaisu. Viņš bija "Izabellas" izstrādes projektēšanas grupas vadītājs. Grupā ietilpa ducis inženierzinātnes doktoru un teju simts nolīgtu projektētāju, kas rasēja un veidoja konkrētas apakšsistēmas un superdatoru. Lai ari darbā bija iesaisttti daudzi cilvēki, Dolbijs nepārprotami bija tā vadītājs un pielika savu roku it visur. Viņš pārzināja katru "Izabellas" kvadrātcollu, katru izlocīju- mu un katru pagarinājumu, katru izliekumu un katru iedobumu. "Izabella" bija viņa radītais bērns, viņa aparāts.

Ovālā atvere, kas veda "Izabellas' tunelī - un atgādināja vir- tuļa šķēli - mirdzēja maigi zilā gaismiņā. No vārtejas izplūda tvaika strūklas, kas kā čūskas izlocījās virs grīdas, līdz izgaroja. Tunelī tūlīt aiz ieejas varēja redzēt masīvo zilpelēko sienu - vājināta urāna vairogu, aiz kura atradās K-nulle, "Izabellas" sirds.

K-nulle. Nulles koordināta. Tas bija punkts, ne lielāks par kniepadatas galviņu, kurā vielas un antivielas stari, kas traucas ar gaismas ātrumu, saduras un anihilējas tīras enerģijas eksplozijā. Kad "Izabella" darbojās ar simts procentu jaudu, tā bija karstākā un spožākā vieta visā izplatījumā. Simts triljoni grādu. Ja nu vienīgi, Dolbijs smaidīdams pieļāva, pastāvēja cita saprātiga būtņu rase, kas uzbūvējusi vēl lielāku daļiņu paātrinātāju.

Viņš gan sliecās tādu varbūtību apšaubīt.

Lielākā daļa vielas un antivielas sprādzienā radītās enerģijas nekavējoties pārvērtās atpakaļ masā saskaņā ar slaveno Einštei- na formulu E=mc2 un pašķīda kolosālā eksotisku subatomāru daļiņu šaltī; dažas no tām nebija manītas izplatījumā kopš paša Lielā sprādziena laikiem pirms trīspadsmit, komats, septiņiem miljardiem gadu.

Dolbijs aizvēra acis un iztēlojās, ka ir protons, kas riņķo pa apli, supermagnētu dzīts, traucas apkārt, līdz sasniedz 99,999 procentus no gaismas ātruma. Sekundes laikā viņš apskrēja četrdesmit septiņas jūdzes garo apli četrus tūkstošus reižu. Viņš iztēlojās sevi šaujamies apkārt liektajam tunelim neiedomājamā ātrumā, katra magnēta pagrūsts, saņemot trīs miljonus šādu grūdienu sekundē, riņķojot aizvien straujāk un straujāk… No domām vien viņam sareiba galva. Caurulē, kas atradās dkai pus- collas attālumā, pretējā ātrumā riņķoja antiprotonu kūlītis - tas šāvās garām tādā pašā neaptveramā ātrumā.

Dolbijs iztēlojās sadursmes brīdi. Viņa kūli pavirzīja pretī pretimnākošajam kūlim, izraisot tiešu sadursmi nulles koordinātā.

Viela saduras ar antivielu, ceļojot gaismas ātrumā. Daļiņai nonākot K-nullē, viņš juta sadursmi, tīro, absolūto, satriecošo anihilā- ciju. Viņš pārdzima dīvainās jaunās daļiņās, kas izsprāga uz visām pusēm, ietriekdamās daudzajos detektoru slāņos, kas katru daļiņu piefiksēja, skaitīja un izpētīja.

Desmit triljoni daļiņu sekundē.

32

DOLBIJS ATVĒRA ACIS, IZRAUDAMIES no nomoda sapņa, un jutās mazliet muļķīgi. Iztaustījis kabatas, meklējot tajās sīknaudu vai citus feromagnētiskus priekšmetus, viņš devās pāri telpai pie elektriskajām golfa mašīnītēm, kas stāvēja rindā. "Izabellas" supravadītāju magnēti bija tūkstošiem reižu spēcīgāki nekā tie, kas uzstādīti medicīnā lietotajās magnētiskās rezonanses attēlvei- došanas iekārtās. Tie spētu izraut piecu centu monētu cauri ķermenim un izgāzt cilvēkam iekšas ar paša bikšu siksnas sprādzi.

"Izabella" bija bīstama un prasīja cieņas pilnu izturēšanos.

Viņš apsēdās nelielā mašīnītē pie stūres, piespieda podziņu, nospieda sajūga pedāli un ielika pirmajā ātrumā.

So mašīnīti Dolbijs pats bija projektējis. Tas bija simpātisks, smalks aparāts. Lai gan auto spēja izspiest dkai divdesmit piecas jūdzes stundā, tas izmaksāja gandrīz tikpat cik Ferrari Testa- rossa, galvenokārt tāpēc, ka bija gatavots vienīgi no nemagnētis- kiem materiāliem - plastmasas, keramikas un diamagnētiskiem metāliem. Tajā bija sakaru sistēma, borta dators, radaru brīdinājuma sensori un vadāmierīces gan priekšā, gan aizmugurē, gan sānos, radiācijas sensori, feromagnētisku materiālu trauksmes signalizācija un īpaša zemas vibrācijas kravas niša, kurā pārvadāja trauslus zinātniskus instrumentus.

Automašīna traucās pa betona grīdu un iebrauca "Izabellas" tuneļa ovālajā atverē. Līkums bija šaurs, un viņš apstājās.

- Sveicināta, "Izabella".

Dolbijs lēnām uzbrauca uz betona sliedēm, kas stiepās pāri tuneļa grīdai blakus cauruļu līkumiem un vijumiem. Nostājies uz celiņa, viņš ievirzīja riteņus sliedēs un piespieda akseleratoru. Du- bultrinda dienasgaismas spuldžu, kas stiepās pāri griestiem, iekrāsoja visu zaļganzilu. Šaudamies uz priekšu, Dolbijs paskadjās uz resnāko spīdīga alumīnija sakausējuma cauruli, kas ik pēc sešām pēdām bija ar uzmavu pieskrūvēta pie sienas. Tajā bija izveidots vēl lielāks vakuums, nekā atrodams uz Mēness. Tam bija jābūt necaurlaidīgam - ja kaut viens atoms iemalditos nulles koordinātā, sekas būtu tādas pašas kā tad, ja Deitonas autotrasē izskrietu zirgs. Vispārēja katastrofa.

Auto sasniedza maksimālo ātrumu. Gumijas riepas šņāca gropēs. Pēc katrām simts pēdām garām paslīdēja magnēts, kas bija aptīts ap cauruli kā liels virtulis. No katra magnēta, kas bija atdzesēts līdz četrarpus grādiem virs absolūtās nulles, cēlās tvaiks. Dolbijs izbrāzās cauri katram garaiņu mākonim, atstājot aiz sevis tvaika mutuļus, un caurules turpināja stiepties garām.

Laiku pa laikam kreisajā pusē pavīdēja tērauda durvis, kas veda vecajos ogļu tuneļos. Tās bija avārijas izejas - gadījumam, ja notiek kas neparedzēts. Taču nekas tāds neatgadlsies. Tā taču ir "Izabella".

Simt četrdesmitais magnēts atradās astoņu jūdžu attālumā… Divdesmit minūšu brauciens. Nekas nopietns. Dolbijs gandrīz priecājās par šādu izdevību - viņam patika pabūt vienatnē ar savu mašīniti.

- Nav slikti automehāniķa dēliņam no Votsas, vai ne, "Izabella"? - viņš skaļi noteica.

Viņš iedomājās savu tēvu, kurš spēja atdzīvināt jebkuru auto dzinēju. Viņš mūždien knapi savilka galus kopā - gandrīz vai noziegums, ka šāds lielisks mehāniķis nebija varējis izrauties no nabadzības. Dolbijs jau agri bija apņēmies darīt visu, lai izvairītos no tāda paša likteņa, un tas viņam bija izdevies. Septiņu gadu vecumā viņš saņēma no tēva dāvanu - radio konstruktora komplektu. Tas šķita kā brīnums - saskrūvējot un salodējot kopā metāla un plastmasas detaļas, varēja no tām izvilināt skaņu. Kad Dolbijam bija desmit gadu, viņš bija uzbūvējis savu pirmo datoru. Pēc tam viņš uzbūvēja teleskopu, pievienoja paris fotomatricu, pieslēdza to datoram un sāka meklēt asteroīdus. No televizora elektronu lielgabala viņš uzbūvēja uz galda liekamu paātrinātāju. Ar to viņš sasniedza alķlmiķa sapni, kāds nebija pa spēkam pašam Izakam Ņūtonam - apšaudot svina gabaliņu ar elektroniem, kādi pārsimts atomi pārvērtās zeltā. Nabaga tēvs, lai Dievs mielo viņa laipno dvēseli, katru pārpalikušo dolāru no niecīgās algas iztērēja, pirkdams viņam komplektus, konstruktorus un detaļas. Kena Dolbija sapnis bija uzbūvēt vislielāko, visspīdīgāko un visdārgāko aparātu pasaulē.

Tagad tas viņam bija izdevies.

Viņa radītā iekārta bija ideāla - lai arī kāds nelietis ir ielauzies datorā.

Skatienam parādījās simt četrdesmitais magnēts. Dolbijs spēji nobremzēja, un miniatūrais auto apstājās. Viņš izņēma no instrumentu novietnes īpašu klēpjdatoru un iesprauda vadu panelī blakus magnētam. Notupies uz papēžiem un purpinādams zem deguna, viņš sāka darboties ar klēpjdatoru. Atskrūvējis metāla plāksnīti magnēta korpusā, viņš piesprauda magnēta termināļiem ierīci ar diviem vadiņiem, melnu un sarkanu.

Vīrietis ieskatījās datora ekrānā, un viņa seja samācās.

-   Tu sasodītā maita!

Kriogēnais sūknis, izolācijas sistēmas sastāvdaļa, bija sācis bojā des.

-   Labi, ka laikus tevi pieķēru.

Viņš klusēdams atlika instrumentus mašīnā, iegrūda klēpjdatoru tā neoprēna futrālī un apsēdās pie stūres. Pēc tam paņēma rāciju no priekšējā paneļa un nospieda podziņu.

-    Dolbijs izsauc komandtiltiņu.

-    Runā Vordlo, - no skaļruņa atskanēja smalcina metāliska balss.

-   Iedod man Gregoriju.

Pēc brīža atsaucās Hazēliuss.

-   Varat iedarbināt "Izabellu".

-   Panelī joprojām deg augstas temperatūras brīdinājuma lampiņa.

Bridis klusuma.

-   Gregorij, tu taču zini, ka es nekad neriskētu ar savu iekārtu.

-    Labi, likšu, lai iedarbina.

-    Būs jāuzstāda jauns kriogēnais sūknis, taču laika ir pietiekami daudz. Pašreizējais izturēs vismaz divas reizes.

Dolbijs beidza sarunu, salika rokas aiz pakauša un atgāzās krēslā, uzstīvēdams pēdas uz priekšējā paneļa. Pilnīgajā klusumā zinātnieks pēc brīža saklausīja klusas skaņas - saspiesta gaisa sistēmas sēkšanu, kriogēno sūkņu dūkšanu, šņākoņu, šķidrajam slāpeklim pārvietojoties pa ārējiem apvalkiem, golfa mašīnī- tes dzinēja kluso tinkšķēšanu, paša kalna tikšķus un čukstus.

Dolbijs aizvēra acis un gaidīja. Pēc brīža klusumā iezumējās iepriekš nedzirdēta skaņa, tā atgādināja pavisam klusu dungo- šanu, balsu dūkoņu; tā bija piesātināta, mazliet baisa.

"Izabella" bija iedarbināta.

Dolbiju pārņēma neaprakstāmas brīnuma, bijības trīsas - viņš izveidojis iekārtu, kas spēja ielūkoties pasaules radīšanas brīdi; aparātu, kas pat spēj rekonstruēt pasaules radīšanas bridi.

Dieva iekārtu.

"Izabellu".

33

FORDS IZSŪCA PĒDĒJĀS RŪGTĀS kafijas paliekas no krūzītes un ieskatījās pulkstenī. Drīz būs pusnakts. "Izabellas" darbināšana bija garš, garlaicīgs process, viena vienīga stundām ilga nebeidzama regulēšana un noņemšanās. Vērodams visus strādājam, viņš lauzīja galvu, kurš no šiem cilvēkiem varētu būt sabo- tieris.

Piesoļoja Hazēliuss.

-   Mēs sākam virzīt kūļus vienu otram predm. Turiet acīs vizu- alizētāju - tas ir ekrāns jums priekšā.

Fiziķis nomurmināja pavēli, pēc brīža ekrāna vidū uzradās gaišs punktiņš un no tā uz visām pusēm izšāvās mirdzošas, krāsainas dzirksteles.

Fords pameta ar galvu uz ekrānu.

-    Ko šīs krāsas apzīmē?

-    Šādi dators pārveido daļiņu sadursmes nulles koordinātā. Katra krāsa apzīmē kādu daļiņas tipu. Joslas apzīmē enerģijas līmeņus, un starveidīgie apveidi ir daļiņu trajektorijas, kad tās atstāj nulles koordinātu. Tā mēs uzskatāmi varam redzēt notiekošo, nav jāmokās ar skaitļu virtenēm.

-Gudri izdomāts.

-   Tā bija Volkonska ideja, - Hazēliuss skumji pašūpoja galvu.

Nodimdēja Kena Dolbija balss.

-   Deviņdesmit procenti jaudas.

Hazēliuss pacēla Forda tukšo krūzīti.

-   Vai ieliet jums vēl vienu?

Fords saviebās.

-   Vai jus nevarat te uzstādīt kārtīgu espresso aparātu?

Klusi nosprauslojies, Hazēliuss aizgāja. Zinātnieki klusēdami visu uzmanību veltīja savam darbam, vienīgi Iness bezdarbībā klīda pa telpu un Edelšteins sēdēja stūrī, lasīdams "Finegana vāķi". Atkritumu tvertni pie durvīm pārpildīja vakariņās notiesāto saldēto picu kastes. Baltās virsmas visur izraibināja kafijas krūzīšu atstātie aplīši. Veuve Clicquot pudele joprojām mētājās, atslieta pret sienu.

Pagājušās divpadsmit stundas bijušas garas - neizturami garlaicīgi laika sprīži, ko paretam pārtrauca neprātīgi enerģiskas rosības uzplūdi, kas drīz atkal pārgāja nīkšanā.

-    Kūlis stabils, abi stiepjas paralēli. Spožums - četrpadsmit, komats, deviņi triljoni elektronvoltu, - pavēstīja Reja Čena, sagu- musi virs klaviatūras. Tumšie, spīdīgie mati izlija pāri taustiņiem kā nekārtīgs aizkars.

Fords piegāja pie komandtiltiņa paaugstinājuma. Ejot garām Vordlo, kurš atradās savā novērošanas postenī, viņš juta vīrieti tikko jaušami naidīgi pablenžam un atbildes vietā vēsi pasmaidīja. Sargs vēroja viņu un gaidīja.

Atskanēja klusa Hazēliusa balss:

-    Līdz deviņdesmit pieciem, Reja.

Pieklusušajā zālē klaudzēja klaviatūras taustiņi.

-    Kūlis turas stabili, - Čena ziņoja.

-    Hārlan? Kā jauda?

Sentvinsents strauji pacēla seju, krunkainu kā rtiķim.

-    Kā paisuma vilnis - vienmērīga un stingra.

-    Maikl?

-   Pagaidām viss normāli. Bez ekscesiem.

Pusbalsī izteiktā mantra apceļoja telpu, Hazēliuss katram pēc kārtas lika ziņot, pēc tam sāka otro apli. Šāda iztaujāšana noritēja jau stundām ilgi, taču šoreiz Fords juta augam spriedzi.

-   Jauda - deviņdesmit pieci procenti, - Dolbijs ziņoja.

-    Kūlis stabils. Stiepjas paralēli.

-   Spožums - septiņpadsmit triljoni elektronvoltu.

-    Tā, ļautiņi, tūlīt iesoļosim neapgūtā teritorijā, - brīdināja Čena, turot rokas uz vadības pults.

-    Lai tur kaut pūķi būtu, - Hazēliuss melodiski novilka.

Ekrānā ņudzēja visdažādākās krāsas, it kā attēlotu nemidgi

uzplaukstošu ziedu. Fordu šāda aina gluži vai hipnotizēja. Viņš paskatījās uz Keitu. Sieviete maliņā sēdēja pie tīklam pieslēgta Po- wer Mac un darbojās ar programmu, kuru viņš pazina - tā bija Wolfram's Mathematica. Ekrānā bija redzams sarežģīts ielocīts objekts.

Viņš piegāja un paskatījās viņai pār plecu.

-   Vai es netraucēju?

Viņa nopūtās un pagriezās.

-   Ne gluži. Es jau grasījos slēgt ārā un paskatīties pēdējo "Izabellas" procesu.

-    Kas tas īsti ir? - Fords norādīja uz ekrānu.

-   Kalucas-Kleina vienpadsmit dimensiju telpa. Es veicu dažus aprēķinus saistībā ar miniatūrajiem melnajiem caurumiem.

-   Dzirdēju, ka "Izabella" izmeklēs iespēju radīt jaudu, izmantojot miniatūros melnos caurumus.

-   Jā. Tas ir viens no mūsu projektiem - ja vien jebkad piedabūsim "Izabellu" darboties.

-    Kā tas īsd būs?

Viņš pamanīja sievieti aši un nervozi paskatāmies uz Hazēliusu. Abu skatieni zibenīgi sastapās un novērsās.

-    Izrādījies, ka ar "Izabellas" jaudu pietiek, lai radītu miniatūrus melnos caurumus. Stīvens Houkings pierādīja, ka miniatūrie melnie caurumi pēc dažām sekundes triljonajām daļām izgaist, radot enerģiju.

-   īsi sakot, tie uzsprāgst?

-   Jā. Mēs lauzām galvu, kā šo enerģiju iegrožot un iegūt.

-    Tātad pastāv iespēja, ka "Izabella" radīs melno caurumu, kas uzsprāgs?

Keita pavēcināja ar roku.

-    Ne gluži. Melnie caurumi, kādus radīs "Izabella" - ja vien tas izdosies -, būs tik niecīgi, ka izgaisīs pēc sekundes triljonās daļas, radot daudz mazāk enerģijas par to, kāda rodas, teiksim, pārplīstot ziepju burbulim.

-   Taču sprādziens var būt spēcīgāks.

-   Ārkārtīgi maz ticams. Es pieņemu, kaut kas tāds varētu notikt gadījumā, ja miniatūrais melnais caurums ilgst, teiksim, vairākas sekundes. Tad tas paliktu pie dzīvības gana ilgi, lai iegūtu mazliet masas un… tad uzsprāgtu.

-   Cik spēcīga būtu eksplozija?

-   Grūti pateikt. Droši vien tikpat spēcīga, kā uzlaižot gaisā nelielu kodollādiņu.

Pieslīdēja Korkorana un nostājās līdzās Fordam.

-    Bet tas nemaz nav baismākais scenārijs, - viņa ieteicās.

-    Melisa?

Pacēlusi uzacis, sieviete nevainīgām acīm paraudzījās uz Keitu.

-   Es biju sapratusi, ka mēs no Vaimena neko negrasāmies slēpt. - Gaišmate pagriezās pret Fordu. - Daudz baisāka iespēja ir tāda, ka "Izabella" var izveidot pilnīgi stabilu miniatūru melno caurumu. Tādā gadījumā tas noslīdēs lejup uz zemeslodes centru un tur uzkavēsies, nepārtraukti uzsūkdams sevī vielu, līdz vienā jaukā brīdī varēsim pamāt Zemei ardievas.

-    Vai tiešām tā var gadīties? - Fords prašņāja.

-    Nē, - Keita īgni iejaucās. - Melisa tevi tikai kaitina.

-    Deviņdesmit septiņi procenti, - melodiski noskaitīja Dolbijs.

-   Spožums - septiņpadsmit, komats, deviņdesmit divi triljoni elektronvoltu.

-    Keita? - Fords ierunājās klusākā balsī. - Vai tev nešķiet, ka pat niecīgākā šāda varbūtība ir bīstama? Tā taču var pilnībā iznīcināt planētu.

-   Mēs nevaram atteikties no zinātnes kaut kādu neticamu versiju dēļ.

-   Vai tev ir vienalga?

Keita noskaitās.

-   Nolādēts, Vaimen, protams, nav! Es arī dzīvoju uz šīs planētas. Vai tu domā, es pieļautu tādu risku?

-   Ja šāda varbūtība nav vienāda ar nulli, tu tiešām riskē.

-   Varbūtība ir nulle. - Viņa pagriezās ar visu krēslu, uzgriezdama viņam muguru.

Fords izslējās taisni un pamanīja sev pievērstu Hazēliusa skatienu. Fiziķis piecēlās no krēsla un, nepiespiesti smaidīdams, devās šurp.

-    Vaimen, es kliedēšu jūsu bažas, izklāstot vienu sīciņu faktu. Ja miniatūrie melnie caurumu būtu stabili, mēs tos kopš Lielā sprādziena pieredzētu visur. Vaļsirdīgi runājot, to būtu tik daudz, ka tie jau sen būtu visu aprijuši. Tādējādi fakts, ka mēs joprojām pastāvam, ir apliecinājums miniatūro melno caurumu nestabilitātei.

Korkorana, maliņā stāvēdama, smīkņāja par savu vārdu izraisīto iedarbību.

-    Nez kāpēc tas pilnībā neizgaisina manas bažas.

Hazēliuss kā mierinādams uzlika viņam roku uz pleca.

-     "Izabella" neradīs melno caurumu, kas iznīcinās visu zemeslodi. Tas nav iespējams. Tas vienkārši nevar notikt.

-   Jauda stabila, - Sentvinsents ziņoja.

-    Kūļi paralēli. Spožums - astoņpadsmit, komats, divi triljoni elektronvoltu.

Murmināšana kļuva skaļāka. Fords saklausīja iepriekš nedzirdētu troksnīti, kas līdzinājās tālai, klusai dungošanai.

-    Dzirdat? - Hazēliuss norādīja. - Šo skaņu rada triljoniem daļiņu, kas traucas visriņķī "Izabellai". Mēs gan nezinām, kāpēc rodas tāds troksnītis, jo kūļi atrodas vakuumā. Tie kaut kādā veidā rada rezonanses radītu vibrāciju, ko tālāk noraida intensīvie magnētiskie lauki.

Gaisotne komandtiltiņā kļuva aizvien saspīlētāka.

-   Ken, palaid līdz deviņdesmit deviņiem procentiem, tālāk ne, - Hazēliuss norādīja.

-    Lai notiek.

-    Reja?

-   Spožums mazliet virs deviņpadsmit triljoniem elektronvoltu. Aug.

-    Hārlan?

-   Stabils, viss kārtībā.

-    Maikl?

-   Normas robežās.

Otrpus telpas no sava posteņa ierunājās Vordlo. Klusinātajā gaisotnē viņa vārdi izskanēja ārkārtīgi skaļi.

-   Mums ir nelūgts viesis.

-    Ko? - Hazēliuss pārsteigts izslējās taisni. - Kur?

-   Augšā pie ārējā žoga, netālu no lifta. Tūlīt pievilkšu tuvāk.

Hazēliuss lieliem soļiem pienāca klāt, un Fords aši pievienojās. Vienā ekrānā Vordlo priekšā parādījās iezaļgans attēls, ko raidīja augstu kārtī virs lifta novietotā kamera. Ekrānā bija redzams vīrieds, kas nemierīgi staigāja gar žogu.

-   Vai vari pievilkt vēl tuvāk?

Vordlo nospieda kādu sviru, un ainu ekrānā nomainīja cita, kuru filmēja kamera no žoga augšpuses.

-    Tas ir mācītājs! - iesaucās Hazēliuss.

Rasa Edija izdēdējušais, putnubiedēklim līdzīgais stāvs sastinga, viņš ieķērās ar pirkstiem drāšu žoga caurumos un, savilcis aizdompilnu grimasi, viebdamies lūkojās cauri tam. Viņam aiz muguras mēness meta iezaļganu gaismiņu pāri tuksnesīgajam līdzenumam.

-    Es to nokārtošu, - Vordlo piecēlies solīja.

-   Tu neko tādu nedarīsi, - Hazēliuss neļāva.

-   Viņš ielauzies nepiederošā teritorijā.

-   Lai paliek. Viņš ir nekaitīgs, ja mēģinās pārkāpt žogiem, pa skaļruni uzrunā viņu un liec, lai tinas prom.

-   Jā, ser.

Hazēliuss pagriezās.

-Ken?

-   Turam deviņdesmit deviņu procentu līmenī.

-    Kā superdators, Rej?

-    Pagaidām viss ir kārtībā. Turas līdzīgi daļiņu plūsmai.

-    Ken, palielini par desmitdaļu.

Zieds ekrānā mirguļoja, pletās un liesmoja, zibsnīdams visās varavīksnes krāsās. Fords kā apburts blenza ekrānā.

-   Es jau redzu viszemāko rezonanses galu, - Maikls Cečīni ziņoja. - Pamatīgs.

-    Palielināt par desmitdaļu, - Hazēliuss pavēlēja.

Mirguļojošais zieds ekrānā kustējās vēl straujāk, un abpus centrālajam punktam parādījās divas tikko redzamas zaigojošas puslodes, kas šāvās uz ārpusi kā plaukstas, kas cenšas kaut ko satvert.

-    Visas jaudas sistēmās darbojas normāli, - Sentvinsents teica.

-   Vēl desmitdaļu, - Hazēliuss norādīja.

Čena paklabināja tausdņus.

-    Es jau redzu. Nulles koordinātā ārkārtīgs laiktelpas liekums.

-    Vēl desmitdaļu. - Hazēliusa balss bija rāma, mierīga.

-    Re, kur ir! - Čenas sauciens atbalsojās visā komandtiltiņā.

-    Redzi? - Keita uzrunāja Fordu. - Melns punktiņš nulles koordinātā. It kā daļiņu plūsma tam izskrien cauri un atgriežas mūsu pasaulē.

-    Divdesmit divi, komats, pieci triljoni elektronvoltu. - Pat parasti rāmās Čenas balss izklausījās saspringta.

-   Deviņdesmit deviņi, komats, četri procend, stabili.

-   Vēl desmitdaļu.

Zieds locījās, valstījās, mētāja krāsu plīvurus un šļakatas. Tumšais punktiņš ekrāna vidū pletās, tā robainās malas trīsuļoja. Negaidot rezonanse metās uz ārpusi, gar ekrāna malām.

Fords pamanīja, ka Hazēliusam pār vaigu norit sviedru lāsīte.

-    Tas ir lādēto daļiņu plūsmas avots brīdī, kad sasniegti divdesmit divi, komats, sepdņi triljoni elektronvoltu, - ierunājās Keita Mersera. - Šķiet, mēs tajā brīdī plēšam kopā membrānu.

-   Vēl desmitdaļu.

Caurums pletās, dīvaini pulsēdams kā sirds. Viducī tas bija piķa melns. Fords neatņemdamies vērās tajā.

-    Nulles koordinātā - bezgalīgs telplaika liekums.

Caurums bija izpleties tik milzīgs, ka aizņēma visu ekrāna vidusdaļu. Fords piepeši ieraudzīja tā dziļumos zibšņus, it kā jūras dzelmē šaudītos zivju bariņš.

-    Kā dators? - Hazēliuss asi noprasīja.

-    Nestabils, - Čena atzina.

-   Vēl desmitdaļu, - Hazēliuss klusā balsī pavēlēja.

Punktiņi vairojās. Dziedošajai dūkoņai, kas pieņēmās spēkā,

pievienojās neredzamas čūskas šņākoņa.

-    Dators paliek aizvien juceklīgāks, - Čena aizžņaugtā balsī novilka.

-    Kā to saprast?

-   Paskaties.

Visi stāvēja pie lielā ekrāna, vienīgi Edelšteins nebija atrāvies no grāmatas. Cauruma vidū kaut kas auga un veidojās, krāsainas kripatiņas un dzirkstis šāvās aizvien ātrāk, uzradās no bezgalīgiem dziļumiem, zaigoja un lāsmoja, pieņēma kādu apveidu. Skats bija tik neparasts, ka Fords nebija pārliecināts, vai prāts to interpretē pareizi.

Hazēliuss pievilka tuvāk tastatūru un ieklabināja pavēli.

-    "Izabellai" kļūst aizvien grūtāk pārvaldīt datu plūsmu. Rej, atslēdz kontrolsummu rēķināšanu - samazināsim procesora noslodzi.

-   Stop! - Dolbijs iejaucās. - Tā taču ir mūsu savlaicīgā brīdinājuma sistēma!

-   Tā ir mūsu otršķirīgā rezerves sistēma. Rej, lūdzu, dari, kā likts.

Čena ievadīja komandu.

-   Dators joprojām uzvedas jokaini, Gregorij.

-   Es esmu Kena pusē. Manuprāt, vajadzētu ieslēgt kontrolsummu rēķināšanu no jauna, - Keita iestarpināja.

-   Pagaidām ne. Vēl desmitdaļu, Ken.

Vīrietis vilcinājās.

-Vēl desmitdaļu.

-    Lai notiek, - Dolbijs nepārliecināti piekrita.

-    Hārlan?

-   Jauda spēcīga un stabila.

-    Reja?

Čena atbildēja spalgā balsī:

-    Viss sākas no gala. Dators atkal čakarējas - gluži tāpat kā agrāk Volkonskim.

Mirguļošana pieņēmās spēkā.

Ierunājās Cečīni:

-    Kūļi joprojām paralēli. Spožums - divdesmit četri, komats, deviņi triljoni elektronvoltu. Stingri un nokoncentrēti.

-Jauda deviņdesmit deviņi, komats, astoņi, - Čena teica.

-   Vēl desmitdaļu.

Ierunājās Dolbijs, viņa parasti lakoniskā balss bija neraksturīgi aizžņaugta.

-Gregorij, vai tu esi pārliec…

-   Vēl desmitdaļu!

-   Es zaudēju vadību, - Čena gremzās. - Es vairs nevaru noturēt. Viss sākas no gala.

-   Tas nevar būt! Palielini vēl par desmitdaļu!

-   Tuvojamies deviņdesmit deviņi, komats, deviņi, - mazliet trīsošā balsī apliecināja Čena.

Zumēšana kļuva skaļāka, un Fordam tā atgādināja monolīta radīto dūkoņu, balsu korim līdzīgās skaņas filmā "2001: Kosmosa odiseja".

-   Palielini līdz deviņdesmit deviņi, komats, deviņdesmit pieci.

-    Viss! Es vairs nevaru ievadīt datus! - Čena iecirtīgi atmeta galvu, un tumšie mati izrisa pāri mugurai.

Fords stāvēja blakus pārējiem, turpat aiz Hazēliusa, Cečīni, Čenas un Sentvinsenta. Visi četri bija kā piekalti savu datoru tastatūrām. Attēls, neizprotamais caurums vizualizētāja vidū, bija pieņēmies spēkā, tas mirguļoja vēl ātrāk, iekšā un ārā šaudījās violetas un tumši sarkanas šautriņas.

Tas izskatījās gluži vai dzīvs.

-   Mans Dievs! - Fords, pats neapjauzdams, izdvesa. - Kas tas ir?

-   Datorvīruss ar novēlotu iedarbību, - sausi noteica Edelšteins, pat nepacēlis acis no grāmatas.

Nākamajā mirklī vizualizētāja ekrāns izdzisa.

-   Nē! Kungs tētīt, tikai ne to! - Hazēliuss ievaidējās.

Ekrāna vidū parādījās viens vārds.

SVEICINĀTI.

Hazēliuss uzplāja ar plaukstu pa tastatūru.

-   Velns parāvis!

-    Dators uzkāries! - Čena ziņoja.

Dolbijs pagriezās pret Čenu.

-   Tūlīt pat slēdzam ārā, Reja!

-   Nē! - Hazēliuss pagriezās pret viņu. - Laižam līdz simts procentiem.

-   Vai tu esi prātu zaudējis? - Dolbijs iekaucās.

Hazēliuss piepeši vienā acumirklī tapa pavisam rāms.

-    Ken, mums jāatrod šī ļaunprātīgā programmatūra. Tā, šķiet, ir robotprogrammatūra un pārvietojas. Galvenajā datorā tās nav. Kur tā ir? Detektoros ir iebūvēd mikroprocesori - vīruss pārvietojas detektoros. Un tas nozīmē, ka mēs varam to atrast. Mēs varam nošķirt katra detektora izdalītos datus un izpētīt tos atsevišķi. Vai taisnība, Reja?

-    Bez šaubām. Spīdoša doma.

-   Dieva dēļ! - sviedriem noplūdušais Dolbijs pretojās. - Tas ir kā lidot uz aklo. Ja kūļi novirzīsies no trajektorijām, tie var ietriekties te un uzlaist mūs visus pie velna vecāsmātes - un piedevām vēl sacepināt divsimt piecdesmit miljonus dolāru vērtus detektorus.

-    Keita? - Hazēliuss jautāja.

-    Es tevi visā atbalstu, Gregorij.

-   Līdz simtam, Rej, - Hazēliuss vēsi norādīja.

-Labi.

Dolbijs metās pie tastatūras, taču Hazēliuss nostājās viņam priekšā, aizšķērsodams ceļu.

-    Ken, uzklausi mani! - Hazēliuss strauji bēra. - Ja dators taisītos uzsprāgt, tas jau sen būtu noticis. Kontrolprogrammatūra joprojām darbojas. Mēs dkai to neredzam. Desmit minūtēs es to atradīšu.

-    Neies krastā.

-    Tad piecās. Lūdzu. Tas nav mans untums. Direktora asistente ir ar mani vienisprātis. Šeit noteicēji esam mēs.

-    Pār šo aparatūru vienīgais noteicējs esmu es. - Smagi elsdams, Dolbijs pablenza uz Hazēliusu, pablenza uz Merseru, tad pagriezās, nolaidis rokas gar sāniem un savilcis plaukstas dūrēs.

Hazēliuss nepakustējies ierunājās:

-    Keita, izmēģināsim to, ko pirmīt apspriedām. Ievadi jebkuru jautājumu. Paraudzīsim, vai varēsim piedabūt to aprunādes.

-   Sasodīts, kāda jēga uzdot tam jautājumus? - Dolbijs pagriezās. - Tā nav nekāda tērzēšanas programma!

-   Varbūt izdosies izsekot izvades datiem līdz to avotam - līdz ļaunprātīgajai programmatūrai.

Dolbijs klusi blenza viņā.

-    Reja, - Hazēliuss uzrunāja sievieti, - ja mani datu izvadi, pariņķo pa detektoriem, pameklē signālu.

-   Skaidrs. - Čena pielēca no konsoles, piegāja pie citas darbstacijas un sāka klabināt taustiņus.

Pārējie stāvēja gandrīz kā paralizēti, kā šokā. Fords pamanīja, ka Edelšteins beidzot nolicis malā grāmatu un viņa acīs pavīd ieinteresētības atblāzma.

Hazēliuss un Dolbijs turpināja morālo dueli, Hazēliuss aizšķērsoja zinātniekam ceļu uz vadības puld.

Arī jūs esat sveicināts, Keita ierakstīja.

LED ekrāns virs konsoles noraustījās un izdzisa. Parādījās atbilde.

Priecājos ar jums aprunāties.

-   Tas atbild! - Keita sauca.

-   Vai tu piefiksēji, Reja? - Hazēliuss uzsauca.

-   Jā, - Čena priecīgi attrauca. - Izvades plūsmā kaut kas aizdomīgs. Tev taisnība, tas patiešām nāk no detektora! Rokā ir! Esam atraduši! Turpiniet!

Aries priecājos ar jums aprunāties, Keita ierakstīja.

-   Jēzus, ko lai es saku tālāk?

-   Pajautā, kas viņš ir, - Hazēliuss ieteica.

Kas jūs esat?

Dievs -ja vien mani var tā saukt.

Hazēliuss nicīgi nosprauslojās.

-   Stulbie hakeri.

Ja jūs nudien esat Dievs, pierādiet to, Keita raksdja.

Mums nav laika, lai nodarbotos ar pierādījumiem.

Es iedomājos skaitli starp viens un desmit. Kurš tas ir?

Jūs iedomājāties transcendentu skaitli e.

Keita atrāva pirkstus no klaviatūras un atliecās taisna.

-   Kā sokas, Reja? - Hazēliuss uzsauca Čenai.

-   Es meklēju! Turpiniet rakstīt!

Keita iztaisnoja plecus, paliecās uz priekšu un no jauna sāka klabināt taustiņus.

Tagad es iedomājos skaitli no nulles līdz viens.

Čeitina konstante - omega.

To izlasot, Keita pietrūkās kājās, aizšāva plaukstu mutei priekšā un atkāpās no klaviatūras.

-    Kas noticis? - Fords taujāja.

-   Turpiniet rakstīt! - Čena, sagumusi pār klaviatūru, ieaurojās.

Keita purināja galvu. Viņa bija nobālējusi, turēja plaukstu

priekšā mutei un kāpās prom.

-   Nolāpīts, kāpēc nedek ievadīti dati? - Čena ķērca.

Hazēliuss pagriezās pret Fordu.

-    Vaimen, strādā Keitas vietā!

Fords piegāja pie klaviatūras. Ja jūs esat Dievs, tad… Ko lai pajautā? Vīrietis aši iedrukāja - kāda ir eksistences jēga?

Tās galējais mērķis man nav zināms.

-   Tūlīt būs rokā! - Čena sauca. - Tā tikai turpiniet!

Tad nu gan skaisti, Fords rakstīja. Dievs, kurš nezina eksistences mērķi.

Ja es to zinātu, eksistence būtu bezjēdzīga.

Kā tā?

Ja Visuma beigas būtu zināmas jau tā rašanās brīdī- ja mēs patlaban atrastos sākotnēji noteiktu apstākļu fatālistiskas attīstības vidū -, tad Visums būtu bezjēdzīgs pasākums.

-    Labi, - klusā, draudīgā balsī ierunājās Dolbijs. - Jums atvēlētais laiks ir beidzies. Es gribu atgūt "Izabellu".

-    Ken, mums vajadzīgs vēl nedaudz laika, - Hazēliuss atteica.

Dolbijs mēģināja paiet garām Hazēliusam, taču fiziķis aizšķērsoja viņam ceļu.

-    Uzgaidi mazliet.

-   Tūlīt būs! - Čena brēca. - Vēl tikai mirkli, Dieva dēļ!

-    Nē! - Dolbijs pretojās. - Es tūdaļ pat slēdzu ārā!

-    Ne velna neslēgsi! - Hazēliuss neļāva. - Sasodīts, Vaimen, raksti!

Paskaidrojiet, Fords steigšus rakstīja.

Ja jūs esat pie galamērķa, kāda jēga no ceļojuma? ļa zināt atbildi, kādēļ uzdot jautājumu? Tam domāta nākotne, un tādai tai jābūt - pilnīgi paslēptai pat Dievam. Pretējā gadījumā eksistencei nav jēgas.

Tas ir metafizisks, nevis fizisks arguments, Fords rakstīja.

Fiziskais arguments ir tāds, ka neviena Visuma daļa nevar rēķināt straujāk kā pati pasaule. Visums "pareģo nākotni", cik vien ātri iespējams.

Dolbijs mēģināja paspraukties garām Hazēliusam, taču fiziķis aizstājās viņam priekšā, nelaizdams garām.

-   Turpiniet rakstīt, pēc brīža būs rokā! - Čena ieaurojās, pārlikusi pāri tastatūrai un drudžaini rakstot.

Kas ir Visums? Fords iedrukāja pirmo jautājumu, kas iešāvās prātā. Kas mēs esam? Ko mēs te darām?

Dolbijs metās uz priekšu, pastumdams Hazēliusu sāņus. Hazēliuss attenterēja atpakaļ, taču ātri atguvās un ar pārsteidzošu sparu pagrūda inženieri prom no konsoles.

-   Vai tu esi traks? - Dolbijs iebrēcās, pūlēdamies nokratīt uzbrucēju. - Tu sabojāsi manu iekārtu!

Abi cīnījās, sīciņais fiziķis kā pērtiķis iekrampējies turējās pie inženiera platās muguras. Abi vīrieši smagi nogāzās, un krēsls ar blīkšķi atsitās pret grīdu.

Redzot kaudņu, visi pārējie sastinga kā pārakmeņojušies. Neviens nesaprata, ko iesākt.

-   Dullais mērgli! - Dolbijs auroja, vārddamies pa grīdu un pūlēdamies atsvabināties no fiziķa, kas bija pieķēries cieši kā dadzis.

Vīruss turpināja virknēt teikumus vizualizētāja ekrānā.

Visums ir viens plašs, nesamazināms, nepārtraukts rēķinājums, kas tiecas uz man nezināmu stāvokli. Eksistences mērķis ir sasniegt šo beidzamo stāvokli. Taču šis beidzamais stāvoklis man ir noslēpums, un tā tam arī jābūt - jo, ja es zinātu atbildi, kāda būtu jēga?

-    Laid mani vaļā! - Dolbijs spiedza.

-   Palīdziet taču man! - Hazēliuss sauca. - Neļaujiet viņam aizskart klaviatūru!

Ko jūs domājat ar vārdu "rēķinājums"? prašņāja Fords. Vai mēs visi esam datorā?

Ar vārdu " rēķinājums" jāsaprot domāšana. Visa eksistence, viss notiekošais - krītoša lapa, vilnis krastmalā, zvaigznes sabrukšana - to radu es domādams.

-   Noķēru! - Čena uzvaroši iesaucās. - Es… paga! Sasodīts, kas tad tas?!

Ko tu domā? Fords tincināja.

Spēcīgi pagriezies, Dolbijs izrāvās no Hazēliusa skavām un metās pie konsoles.

-    Nē! - Hazēliuss kliedza. - Neslēdz ārā! Pagaidi!

Dolbijs atgāzās krēslā, smagi elsodams.

-    Izslēgšanas procedūra sākta.

Dziedošā dūkoņa, kas pildīja telpu, lēnām izdzisa, ekrāns Forda acu priekšā noraustījās, vārdi izgaisa. Viņš vēl paguva ar acs kaktiņu saskatīt kādu pārdabisku apveidu, kas uzradās un tikpat zibenīgi pazuda punktiņā ekrāna vidū, un tad ekrāns satumsa.

Hazēliuss paraustīja plecus, sakārtoja apģērbu, notrausa putekļus no pleciem un pagriezās pret Čenu, rāmā balsi jautādams:

-   Reja, vai tev izdevās noteikt avotu?

Čena blenza viņā ar tukšu sejas izteiksmi.

-    Reja?

-Jā, - viņa atžilba. - Jā, izdevās.

-    Nu? Kurā procesorā tas ir?

-    Nevienā.

Zālē iestājās klusums.

-    Kā tas jāsaprot - nevienā?

-   Tas nāk no nulles koordinātas.

-    Ko tu stāsd?

-    Es jau visu pateicu. Dati nāca tieši no laiktelpas cauruma nulles koordinātā.

Satricinošajā klusumā Fords ar acīm sameklēja Keitu, kas vientuļa un sastingusi stāvēja komandtiltiņa malā. Viņš ātri piegāja klāt un klusā balsī uzrunāja sievied:

-    Keita? Vai tev kas kaiš?

-   Tas zināja, - viņa nobālusi čukstēja. - Tas zināja.

Viņa uzmeklēja Forda roku un sakļāva ap to drebošu plaukstu.

34

EDIJS IZNĀCA NO TREILERA AR DVIELI pār plecu, turēdams rokā skūšanās piederumus, un pablenza uz nesašķirotajiem apģērbiem, kas bija atsūtīti šīs nedēļas laikā. Pēc pusnakts brauciena uz galdkalnu viņš nebija varējis aizmigt un lielāko daļu nakts pavadījis internetā, uzturēdamies dažādās kristīgas ievirzes interneta tērzētavās.

Viņš pāris reižu parāva sūkņa sviru un ar saujām vēso ūdeni un uzšļakstīja sev uz sejas, lai pamēģinātu atžilbt. Galva pēc bezmiega nakts dūca.

Edijs uzklāja uz vaigiem putas un noskuvās, pēc tam noskaloja bārdas nazi vanniņā un izgāza ūdeni zemē. Viņš vēroja, kā tas iesūcas smiltts, atstādams putu kumšķus. Pēkšņi acu priekšā atausa Lorenco asinis uz zemes, un, panikas pārņemts, viņš ar pūlēm aizgainīja šo ainu. Dievs bija sodījis Lorenco, nevis Ediju. Tā nebija viņa vaina, tā bija Dieva griba. Un Dievs nekad nerīkojās bezmērķīgi. Viņa plānā ietilpa ari projekts "Izabella"… un Hazēliuss.

Hazēliuss. Edijs lāgu lāgiem pārlūkoja prātā vakardienas sarunu un ikreiz, to atceroties, piesarka. Rokas iedrebējās. Viņš vēl un vēlreiz pārdomāja savus vārdus, mainīja un izvērtēja tos, lauzīdams galvu, ko vēl būtu vajadzējis pateikt, un katru reizi viņa

runa iztēlē kļuva aizvien garāka, daiļrunīgāka, taisnīga sašutuma pārpilnāka. Hazēliuss visu priekšā viņu nosauca par kukaini, par baktēriju - tikai tāpēc, ka Edijs bija kristietis. Tieši šādu cilvēku - sekulārā humānisma tempļa augstā priestera - dēļ Amerika bija tā pagrimusi.

Edija skatiens aizklīda pie iepriekšējā dienā atvestajām kastēm. Tā kā Lorenco vairs nebija, darba kļuvis daudz vairāk. Ceturtdiena bija "drēbju diena", kad Edijs izdalīja indiāņiem apģērbu par brīvu. Mācītājam bija izdevies virtuāli vienoties ar pusduci Arkanzasas un Teksasas baznīcu, kas vāca lietotu apģērbu un nosūtīja viņam, lai izdalītu trūcīgajām ģimenēm.

Edijs ar spalvu nazīti atvēra vienas kastes vāku un sāka šķirot nožēlojamo pienesumu, izvilka no kastes te jaku, te džinsa bikses, izlika tās uz drēbju pakaramajiem vai izklāja uz plastmasas galdiem pie siena šķūņa. Viņš darbojās rīta vēsumā, šķiroja, karināja, locīja. Tālumā slējās Sarkanā galdkalna milzīgais apveids, rīta agrumā iekrāsots violets. Prāts nerimās riņķot ap Hazēliusu, vairākas reizes pārskatot vakardienas sarunu. Dievs bija parādījis, ko var izdarīt ar tādu zaimotāju kā Lorenco. Bail pat domāt, ko Viņš izstrādās ar Hazēliusu.

Edijs pacēla acis pret galdkalna aprisēm, kas draudīgi slējās pret debesim, un atcerējās pagājušās nakts tumsu, vientulību, tukšumu. Augstsprieguma vadu zumēšanu un sprakšķēšanu, ozona smaržu. Sātana klātbūtne tur bija jūtama bezmaz fiziski.

Putekļu mākonītis pie apvāršņa vēstīja, ka šurp brauc kāds transporta līdzeklis. Acis miegdams, Edijs lūkojās austošajā saulē, un drīz no putekļiem iznira pikaps, kas čīkstēdams kratījās pa grambaino ceļu. Nodrebējis auto apstājās treilera priekšā, un no mašīnas izkāpa drukna indiāniete ar diviem zēniem. Vienam rokā bija "Zvaigžņu karu" automāts, otram plastmasas Uzi mašīnpistole. Puikas uzreiz aizdrāzās balandām noaugušajā laukā spēlēt karinu. Rass sekoja puisēniem ar skatienu, atcerēdamies, ka paša dēls uzaug bez tēva, un juta dusmas kāpjam augšup.

-   Sveiki, mācītāj! Kā sviežas? - sieviete jautri sasveicinājās.

-    Kristus vārdā sveicināta, Mjūriela, - Edijs atņēma.

-    Kas šodien ienācies?

-    Apskati pati. - Acis atkal aizklīda pie zēniem, kas apšaudīja viens otru, slēpdamies aiz vībotņu puduriem.

Ietrinkšķējās zvans, ko viņš bija uzstādījis pie treilera, vēstīdams, ka zvana tālrunis. Edijs ieskrēja treileri un grāmatu kaudzē meklēja klausuli.

-   Hallo! - viņš ierunājās bez elpas. Viņam gandrīz neviens nezvanīja.

-    Vai sludinātājs Rass Edijs? - Zvanīja mācītājs Dons Speitss.

-    Labrīt, svēto tēv. Lai Kristus ir ar…

-    Es gribēju noskaidrot, vai jūs esat vēl kaut ko papēdjis, kā es jums lūdzu?

-   Jā, esmu, cienīgtēv. Vakar vakarā es atkal uzbraucu galdkalnā. Mājas un ciemats bija tukši kā izslaucīti. Augstsprieguma līnijas - visas trīs - dūca no pārslodzes. Man mati burtiski slējās stāvus.

-    Vai patiesi?

-   Un tad ap pusnakti es dzirdēju no pazemes nākam vibrāciju, tādu dziedošu sanoņu. Tā ilga aptuveni desmit minūtes.

-    Vai tikāt pāri žogam?

-    Es… Es neuzdrošinājos.

Atkal rūciens un ilgs klusums. Edijs dzirdēja piebraucam citus pikapus un kādu saucam viņu vārdā. Viņš nepievērsa tam uzmanību.

-    Pastāstīšu, kas mani nomāc, - ierunājās Speitss. - Rīt sešos vakarā televīzijā sāksies mans sarunu šovs "Amerikas apaļais galds", un par tā viesi es esmu uzaicinājis fiziķi no Liberti universitātes. Man ir nepieciešams iegūt svaigu informāciju par projektu "Izabella".

-    Es saprotu, mācītāj.

-    Kā jau teicu viņdien, jums jāuzrok kaut kas pienācīgs. Jūs esat mans vietējais spiegs. Pašnāvība - tas ir labs sākums, taču ar to vien ir par maz. Mums vajadzīgs kas tāds, ar ko iebiedēt skatītājus. Ar ko zinātnieki patiesībā nodarbojas? Vai notikusi radiācijas noplūde, kā vēsta paklīdušās baumas? Vai viņi patiešām grasās uzlaist gaisā visu zemeslodi?

-    Es jau nezināšu…

-   Tur jau tā lieta, Ras! Iekļūstiet tur un noskaidrojiet! Ielavie- ties tur, kur nav atļauts, apejiet ar līkumu cilvēka likumu, lai kalpotu Dieva likumam. Es uz jums paļaujos!

-    Paldies, mācītāj! Paldies. Es to izdarīšu.

Nolicis klausuli, sludinātājs Rass iznāca spožajā saules gaismā un piegāja pie cilvēkiem, kas izskatīja atvestās drēbes. Tur bija apmēram pusducis, lielākoties vientuļās mātes ar bērniem. Viņš pacēla rokas.

-   Ļaudis, diemžēl mums šodien ir jābeidz. Gadījušās svarīgas darīšanas.

Pūliti pārskrēja vilšanās pilna murmināšana, un Edijs jutās nelāgi. Viņš zināja, ka dažas mātes šorīt mērojušas garu ceļa gabalu, lai arī benzīns maksāja dārgi.

Kad visi bija aizbraukuši, Rass izlika plakātu, pavēstot, ka apģērba izdalīšana šodien nenotiks, un iekāpa savā pikapā. Benzīna ceļam turp un atpakaļ no galdkalna nepietiks - bija dkai astotā daļa tvertnes. Izmakšķerējis no kabatas maku, viņš tajā atrada trīs dolārus. Viņš jau bija parādā pārsimts dolāru degvielas uzpildes stacijai Blūgepā un apmēram tikpat daudz Rafrokā. Jālūdz Dievs, lai izdodas tikt līdz Pinjonai un tur uzpildīties - cerībā, ka arī tur izsniegs degvielu uz parāda. Cerības bija diezgan pamatotas - navahi bija dāsni un vienmēr aizdeva naudu.

Nebija vērts braukt uz "Izabellu" dienā - viņu uzreiz pamanīs. Edijs nolēma braukt pēc saulrieta, noslēpt mašīnu aiz Nakaj- rokas tirgotavas un lavīties apkārt tumsā. Bet līdz tam varētu pa- klaiņot gar Pinjonu - varbūt izdosies noskaidrot ko vairāk par vīrieti, kas galdkalnā izdarīja pašnāvību.

Apmierināts Edijs ievilka dziļu elpu. Dievs beidzot bija vērsies pie viņa. Gregorijs Norts Hazēliuss, tas žultainais Kristus nīdējs, bija jāaptur.

35

IEKĀRTOJIES VECĀ ĀDAS KRĒSLĀ atpūtas istabas kaktā, Fords vēroja zinātniekus, kas izmocīti un sašļukuši ieradās no bunkura. Virs apvāršņa izspraucās pirmie saules stari un iespiedās pa ēkas austrumu puses logiem, piepildot telpu ar zeltainu gaismu. Cilvēki klusēdami, mazliet miglainiem skatieniem, ieslīga krēslos. Pēdējais ienāca Hazēliuss. Viņš piešķīla sērkociņu un pielaida uguni pagalēm, kas jau bija sakārtotas kamīnā. Tad ari viņš iegrima krēslā.

Kādu laiku visi sēdēja un klusēja, vienīgais troksnītis telpā bija malkas krakšķi. Visbeidzot Hazēliuss lēni piecēlās kājās. Visu skatieni pavērsās pret viņu. Vīrietis pēc kārtas noskatīja visus savus padotos. Zilās acis bija nogurumā apsārtušas, lūpas sasprindzinājumā sakniebtas.

-    Man ir kāds plāns.

Paziņojums neizpelnījās atbildi. Baļķēns kamīnā skaļi nopaukšķēja, un klātesošie visi kā viens salēcās.

-   Rīt pusdienlaikā iedarbināsim "Izabellu" atkal, - Hazēliuss turpināja. - Palaidīsim ar simtprocentīgu jaudu. Bet svarīgākais ir tas, ka mēs neslēgsim "Izabellu" ārā, līdz neatradīsim vīrusa avotu.

Kens Dolbijs izņēma mutautiņu un noslaucīja seju.

-   Klau, Gregorij, tu gandrīz samaitāji manu iekārtu. Es nepieļaušu, lai tas nodek vēlreiz.

Hazēliuss pielieca galvu.

-    Ken, man tev jāatvainojas. Es zinu, ka brīžiem esmu pārāk uzstājīgs. Es biju saniknots, vīlies un izmisis. Es izturējos kā ne- prāfigs. Piedoti!

Viņš izsdepa roku.

Brīdi pavilcinājies, Dolbijs to paspieda.

-   Atkal esam draugi?

-    Lai nu būtu, - Dolbijs atņurdēja. - Bet tas nemaina faktu, ka es nepieļaušu darbināt "Izabellu" ar simtprocendgu jaudu, līdz novērsīsim šo problēmu ar hakeri.

-    Kā, tavuprāt, mēs novērsīsim problēmu, ja nedarbināsim "Izabellu" ar pilnu jaudu?

-    Varbūt pienācis laiks atzīt neveiksmi un ziņot Vašingtonai. Lai viņi tiek ar to galā.

Iestājās ilgs klusums. Pēc kāda laika Hazēliuss sacīja:

-   Vai vēl kāds vēlas izteikties?

Melisa Korkorana pagriezās pret Dolbiju.

-    Ken, ja mēs atzīsim neveiksmi, mūsu karjeras noies podā. Nezinu, kā uz to raugies tu, bet man šis projekts ir vienreizēja izdevība, un es ij negrasos no tā atteikties.

-    Vēl kādas domas? - Hazēliuss prašņāja.

Piecēlās Reja Čena, lai gan viņas sīkais augums stāvot neslē- jās daudz augstāk viņas sēdošajiem kolēģiem. Tomēr šis žests piešķīra viņas teiktajam svarīgumu.

-    Man ir savs viedoklis. - Viņas tumšo acu skatiens apslīdēja visriņķi galdam. - Es uzaugu dzīvoklītī aiz ķīniešu restorāna Kal- versitijā, Kalifornijas pavalstī. Mana māte nostrādājās vai līdz nāvei, lai es varētu mācīties un absolvēt koledžu. Viņa lepojas ar mani par to, ka es šajā valstī esmu tik augstu izsitusies. Tagad esmu nonākusi te. Visa pasaule mūs vēro. - Sievietei aizlūza balss. - Es drīzāk miršu, nekā padošos. To es gribēju pateikt. Es drīzāk miršu.

Viņa strauji apsēdās.

Neveiklo klusumu pārtrauca Vordlo.

-    Es zinu kārtību Enerģētikas departamentā. Ja mēs tagad ziņosim par neveiksmi, mums piesies slēpšanu. Tas nozīmē, ka var iestāties kriminālatbildība.

-     Kriminālatbildība? - no telpas otra gala atskanēja Ineša balss. - Dieva dēļ, Tonij, nerunā tādas nejēdzības.

-   Es runāju pilnīgi nopietni.

-   Tā jau ir tīra panikas celšana. - Ineša bālā seja bija pretrunā ar viņa nevērīgo toni, acis šaudījās ap galdu. - Pat ja tas būtu tiesa, es esmu tikai projekta psihologs. Man nav nekā kopīga ar lēmumu slēpt informāciju.

-   Jā, bet jūs par to neziņojāt, - atcirta Vordlo un samiedza acis. - Nemāniet sevi. Jūs kvernēsiet uz apsūdzēto sola kopā ar mums visiem.

Klusumā bija dzirdama putnu vīterošana aiz loga.

-   Vai kāds piesliesies Kena domām? - Hazēliuss beidzot vaicāja. - Vai jāmet plinte krūmos un jāziņo par mūsu likstām Vašingtonai?

Neviens nepiekrita.

Dolbijs pavērās apkārt.

-    Apdomājiet, kāds risks! - viņš sauca. - Mēs varam pilnīgi sabojāt "Izabellu". Mēs nedrīkstam to darbināt ar pilnu jaudu, taustodes tumsā!

-   Tas tiesa, Ken, - Hazēliuss atzina. - Manā plānā tas ir paredzēts. Vai gribi to noklausīties?

-     Noklausīties nenozīmē tam piekrist, - Dolbijs spirinājās pretī.

-    Saprotams. Kā zināms, "Izabellas" atbalsta iekārtas uztur trīs jaunākie IBM p5 595 serveri. Tu pats tos izvēlējies, Ken. Tie pārvalda telekomunikācijas, elektronisko pastu, vietējo tīklu un vēl šo to. To jauda netiek izmantota pilnībā - trīs šādi serveri varētu uzturēt visu Pentagona datorsistēmu. Mans priekšlikums ir pārkonfigurēt serverus par "Izabellas" rezerves sistēmu. - Viņš pagriezās pret Reju Čenu. - Vai tas ir iespējams?

-    Man šķiet, ir. - Viņa aši paskatījās uz Edelšteinu. - Kā tu domā, Alan?

Vīrietis gausi palocīja galvu.

-    Kā jUs to iedomājaties? - Dolbijs noprasīja.

-    Visgrūtāk būs ar ugunsmūri, - Čena sprieda. - Nāksies apcirst visus sakarus ar ārpasauli, ari telekomunikācijas. Jāatvieno gan fiksēto, gan mobilo tālruņu sakari. Tad saslēgsim serverus kopā un pieslēgsim pa taisno "Izabellai". Tas ir paveicams.

-   Nekādu sakaru ar ārpasauli?

-   Nekādu, kamēr vien "Izabella" darbojas. Ugunsmūris ir ne- caursitams. Ja programmatūra, kas darbina "Izabellu", samanīs kaut niecīgāko caurumu, tā drošības nolūkos izslēgs iekārtu. Tāpēc mēs esam spiesti atvienot visus sakarus.

-Ken?

Dolbijs bungoja ar pirkstiem pa galdu un rauca pieri.

Hazēliuss pavērās apkārt.

-   Vai vēl kāds izteiksies?

Viņa skatiens krita uz Keidi Merseru, kas sēdēja maliņā un sarunā nepiedalījās.

-    Keita? Kādas ir tavas domas?

Klusums.

-    Keita? Kas ar tevi noticis?

Viņas balss bija teju nedzirdama.

-    Tas zināja.

Atkal iestājās klusums. Tad atskanēja Korkoranas možā balss:

-    Iespējams, tas nav tik pārsteidzoši, kā liktos. Acīmredzot mums darīšana ar programmai "Elīza" līdzīgu programmu. Kāds vēl atceras programmu "Elīza"?

-   Veco FORTRAN programmu no astoņdesmitajiem gadiem? To, kas sarunājās kā psihoanalītiķis?

-   To pašu, - Korkorana apstiprināja. - Programma bija vienkārša - tā visu teikto pārvērta jautājumā. Piemēram, jūs rakstāt: "Mana māte mani ienīst". "Elīza" atbild: "Kāpēc jūs domājat, ka māte jūs ienīst?" Drusciņ programmēšanas, un popularitāte nodrošināta.

-   Tā nebija "Elīza", - Keita nepiekrita. - Tas zināja, ko es domāju.

-    Beigu beigās viss ir diezgan elementāri, - Melisa attrauca, veltīdama otrai sievietei jautru, pārākuma pilnu skatienu. - Ha- keris, kurš radīja šo palēninātas iedarbības vīrusu, zina, ka mēs esam bariņš intelektuālu zinātnieku, vai ne? Viņš zina, ka mūsu domāšana atšķiras no parastu cilvēku domāšanas. Kad tu piedāvāji uzminēt tevis iedomātu skaitli starp viens un desmit, hakeris tamlīdzīgu jautājumu bija paredzējis. Viņš sprieda, ka tu diez vai būsi iedomājusies veselu skaitli vai pat racionālu skaitli. Nē, viņš nolēma, ka tu iedomāsies visus iespējamos skaitļus starp viens un desmit. Kas ir visinteresantākais skaitlis starp viens un desmit? Vai nu n, vai e. Un e ir noslēpumaināks nekā sr.

Viņa sprigani paraudzījās apkārt.

-   Un kā varēja uzminēt nākamo jautājumu?

-   Pēc tāda paša principa. Kurš nepārprotami ir visdīvainākais skaitlis starp viens un nulle? Viegls jautājums. Čeidna apstāšanās varbūfiba - omega. Vai ne, Alan?

Alans Edelšteins pielieca galvu.

Melisa pievērsa starojošu seju Keitai.

-    Redzi?

-    Blēņas.

-   Ā, tu domā, ka sarunājies ar Dievu?

-    Neesi tāda muļķe, - Keita aizkaitināti atcirta. - Es tikai apgalvoju, ka tas zināja.

Iejaucās Reja Čena.

-    Piedodiet, ja izteikšos nezinātniski, taču man izdevās izsekot izcelsmi līdz nulles koordinātas vidum. Tas nenāk no detektora vai kādas aparatūras daļas. Tas nāca no tā ērmīgā datu mākonīša laiktelpas plīsumā nulles koordinātā.

-    Reja, tu labi zini, ka tas nav iespējams, - Hazēliuss aizrādīja.

-   Es stāstu dkai to, ko redzēju pati. Datu mākonīds taisni mūsu detektoros meta bināro kodu. Turklāt bija vērojams enerģijas pārpalikums - no nulles koordinātas izdalījās vairāk enerģijas, nekā tajā ievadīja. Aplēses ir šeit. - Viņa pastūma mapi ar papīriem Hazēliusam.

-   Neiespējami. Tas nevar būt!

-   Ja? Nu tad vari rēķināt pats. - Čena noplātīja rokas.

-    Tieši tāpēc mums tas jāizmēģina vēlreiz, - Hazēliuss norādīja. - Un jāiztiek bez spiediena no malas, bez visādiem termiņiem. Mums jādarbina "Izabella" tik ilgi, kamēr Reja pagūst kārtīgi izsekot sistēmā ielaistajam lēnas iedarbības vīrusam.

Ierunājās Edelšteins:

-   To notikumu laikā es biju aizņemts pie trešās konsoles. Vai kādam ir sarunu izraksts? Es gribētu palasīt, ko vīruss mums sastāstīja.

-    Kāda tam nozīme? - Hazēliuss nesaprata. Edelšteins paraustīja plecus.

-    Māc ziņkāre. Hazēliuss paskatījās apkārt.

-    Vai kādam nav līdzi izdrukas?

-   Man kaut kur ir, - Čena atcerējās. - Izdrukāju līdz ar pārējiem dadem.

Viņa pačauksdnāja papīrus un izvilka vienu lapu. To paņēma Hazēliuss.

-   Nolasiet skaļi, - Sentvinsents lūdza. - Arī es lielāko daļu nedzirdēju.

-    Es ari ne, - Tibodo piebalsoja, un viņai piekrita ari citi. Hazēliuss nokremšļojās un liedšķā balsī sāka lasīt. Sveicināti.

Arī tu esi sveicināts.

Priecājos ar jums aprunāties.

Arī es priecājos ar jums aprunāties. Kas jūs esat?

Dievs - ja vien mani var tā saukt.

Šajā vietā Hazēliuss aprāvās.

-   Kad es tikšu klāt tam bandubērnam, kas ielaida sistēmā vīrusu, es viņam atraušu pautus.

Tibodo nervozi iesmējās.

-   Vai tu esi pārliecināts, ka tā nav sieviete? - Korkorana pajautāja.

Pēc brīža Hazēliuss turpināja lasit.

ja jūs nudien esat Dievs, pierādiet to.

Mums nav laika, lai nodarbotos ar pierādījumiem.

Es iedomājos skaitli starp viens un desmit. Kurš tas ir?

jūs iedomājāties transcendentu skaitli e.

Tagad es iedomājos skaitli no nulles līdz viens.

Čeitina konstante - omega.

]a jūs esat Dievs, tad kāda ir eksistences jēga?

Tās galējais mērķis man nav zināms.

Tad nu gan ir skaisti - Dievs, kurš nezina eksistences mērķi.

Ja es to zinātu, eksistence būtu bezjēdzīga.

Kā tā?

Ja Visuma beigas būtu zināmas jau tā rašanās brīdī- ja mēs patlaban atrastos sākotnēji noteiktu apstākļu fatālistiskas attīstības vidū -, tad Visums būtu bezjēdzīgs pasākums.

Paskaidrojiet.

Ja jūs esat pie galamērķa, kāda jēga no ceļojuma? Ja zināt atbildi, kāpēc uzdot jautājumu? Tam domāta nākotne, un tādai tai jābūt - pilnīgi paslēptai pat Dievam. Pretējā gadījumā eksistencei nav jēgas.

Tas ir metafizisks, nevis fizisks arguments.

Fiziskais arguments ir tāds, ka neviena Visuma daļa nevar rēķināt straujāk kā pati iHisaule. Visums "pareģo nākotni", cik vien ātri iespējams.

Kas ir Visums? Kas mēs esam? Ko mēs te darām?

Visutns ir viens plašs, nesamazināms, nepārtraukts rēķinājums, kas tiecas uz man nezināmu stāvokli. Eksistences mērķis ir sasniegt šo beidzamo stāvokli. Taču šis beidzamais stāvoklis man ir noslēpums, un tā tam arī jābūt - jo, ja es zinātu atbildi, kāda būtu jēga?

Ko jūs domājat ar vārdu "rēķinājums"? Vai mēs visi esam datorā?

Ar vārdu " rēķinājums" jāsaprot domāšana. Visa eksistence, viss notiekošais - krītoša lapa, vilnis krastmalā, zvaigznes sabrukšana - to radu es domādams.

Ko jūs domājat?

Hazēliuss nolaida lapu.

-   Tas ir viss, ko viņa uzrakstīja.

-   Nudien neparasti, - Edelšteins nomurmināja.

-     Man tas šķiet visnotaļ līdzīgs Nezv Age niekiem, - Iness ieteicās. - "To radu es domādams." Man šādi uzskati šķiet bērnišķīgi. Tieši tādus izteicienus var sagaidīt no sociāli neattīstīta datoru uzlauzēja.

-   Jūs tā domājat? - Edelšteins pajautāja.

-    Es tā padešām domāju.

-   Tad atļaušos norādīt, ka šī ļaunprātīgā programmatūra vismaz pagaidām ir izturējusi Tjūringa testu.

-    Kas ir Tjūringa tests?

Edelšteins piemiedza acis.

-    Vai tiešām neesat par tādu dzirdējis?

-    Atvainojiet, esmu tikai psihologs.

-    Pirmais raksts par Tjūringa testu tika publicēts psiholoģijas žurnālā Mind.

Ineša sejā parādījās profesionālais bezkaisllgums.

-   Jums, Alan, droši vien būtu jāapsver, kas jūsos izraisa tādas paštaisnuma tieksmes.

-    Tjūrings, - Edelšteins turpināja, - bija viens no dižākajiem divdesmitā gadsimta ģēnijiem. Viņš jau trīsdesmitajos gados radīja datora jēdzienu. Otrā pasaules kara laikā viņš uzlauza vāciešu šifrēšanas aparāta "Enigma" kodu. Pēc kara viņš savu homoseksuālo noslieču dēļ pārcieta neskaitāmus pazemojumus un izdarīja pašnāvību, apēdot saindētu ābolu.

Iness saviebās.

-   Tad nu gan nestabils indivīds.

-   Vai gribat teikt, ka geji ir nestabili?

-   Nē, nē, protams, ne! - Iness steigšus taisnojās. - Es tikai brīnījos par to, kā viņš izdarīja pašnāvību.

-   Tjūrings izglāba Angliju no nacistiem - pretējā gadījumā briti būtu zaudējuši karā. Un pateicības vietā Anglija viņu nežēlīgi vajāja. Domājams, šādos apstākļos pašnāvība nebūtu… neloģisks solis. Izvēlētais paņēmiens bija ātrs, efektīvs un savā simbolismā daiļrunīgs.

Iness pietvīka.

-   Alan, laikam gan mēs visi būtu priecīgi, ja tu runātu par lietu.

Edelšteins turpināja:

-   Tjūringa tests bija mēģinājums atbildēt uz jautājumu, vai mašīna spēj domāt. Tjūringa priekšlikums bija šāds. Cilvēks - tiesnesis - uzsāk rakstisku sarunu ar divām sev neredzamām pusēm. Viena no tām ir cilvēks, otra ir aparāts. Ja pēc garas sarunas tiesnesis nevar izšķirt, kura no pusēm ir cilvēks, un kura - aparāts, tad aparātu var uzskatīt par mākslīgo intelektu. Tjūringa tests kļuva par mākslīgā intelekta standarta definīciju.

-   Tas viss ir gaužām interesanti, - Iness iejaucās. - Bet kā tas saistīts ar mūsu likstām?

-    Tā kā mēs pat ar visjaudīgākajiem superdatoriem neesam radījuši neko līdzīgu mākslīgajam intelektam, manuprāt, fakts, ka sīka ļaunprātīga programmatūra, kas acīmredzot sastāv no dažiem tūkstošiem koda rindiņu, spēj iziet Tjūringa testu, ir pārsteidzošs. Turklāt sarunā par tik abstraktiem tēmatiem kā Dievs un dzīves jēga. - Viņš norādīja uz sarunas atšifrējumu. - Tāpēc to nekādā gadījumā nevar saukt par bērnišķīgu.

Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un paskatījās apkārt.

-    Un tālab mums "Izabella" jāiedarbina vēlreiz, - Hazēliuss uztvēra. - Mums jāturpina saruna, lai Reja varētu atrast vīrusa avotu.

Klātesošie saguma krēslos. Neviens nebilda ne vārda.

-    Nu? - Hazēliuss nerimās. - Es esmu izteicis priekšlikumu. Mēs esam to iztirzājuši. Balsosim par priekšlikumu rīt izravēt vīrusu ar visām saknēm!

Istabu pāršalca klusa, piekrītoša ņurdēšana, daži negribīgi māja ar galvu.

-   Rīt notiks protesta akcija, - Fords atgādināja.

-   Mēs neparko nedrīkstam ilgāk vilcināties, - Hazēliuss palika pie sava un pārlaida stingru skatienu visiem klātesošajiem.

-   Nu? Kurš ir par?

Rokas cita aiz citas slējās augšup. Brītiņu pavilcinājies, arī Fords pacēla roku. Tikai Dolbijs palika mierīgi sēžam.

-     Bez tevis mēs to nevaram, Ken, - Hazēliuss klusi bilda.

-    "Izabella" ir tavs lolojums.

Klusuma brīdis, un Dolbijs izlamājās.

-   Jods rāvis, lai iet!

-   Pieņemts vienbalsīgi, - Hazēliuss secināja. - "Izabellu" ieslēdzam rit pusdienlaikā. Ja viss ritēs labi, ap tumsas iestāšanos tiks sasniegta simtprocentīga jauda. Tad mūsu rīcībā būs visa nakts, kuras laikā būs jāatrod un jāiznīcina šis vīruss. Tagad gan liksimies uz auss.

Ejot pāri laukumam, Fordam nedeva miera Keitas atkārtotā frāze. Tas zināja. Tas zināja.

36

EJOT UZ NAMIŅU, FORDS IZDZIRDĒJA kādu saucam viņu vārdā un pagriezās. Pāri laukumam tuvojās īsais, kalsnais Hazēliusa stāvs.

-   Iepriekšējā vakara notikumi jums droši vien sagādāja krietni lielus pārdzīvojumus, - direktors ierunājās, pienācis klāt un iedams līdzās.

-   Tas nu gan.

-    Kādas ir jūsu domas? - Hazēliuss viegli piešķieba galvu un iesāņus palūkojās uz Fordu. Viņa skatiens bija pētošs kā mikroskops.

-   Domāju, izvairidamies ziņot uzreiz, jūs esat iespieduši sevi stūri.

-    Kas bijis, bijis. Jutos atvieglots, uzzinot, ka Keita jums visu izstāstījusi. Man negribējās jūs mānīt. Ceru, ka apzināties, kāpēc mēs agrāk nerunājam skaidru valodu.

Fords palocīja galvu.

-    Es zinu, ka solījāt Keitai paturēt šīs ziņas noslēpumā. - Hazēliuss zīmīgi apklusa.

Fords neuzdrošinājās atbildēt. Viņš baidījās, ka vairs nepratīs pienācīgi samelot.

-   Vai jums atrastos brīvs brīdis? - Hazēliuss lūdza. - Es gribētu jums izrādīt indiāņu celtņu drupas ielejā, kas izraisījušas visai karstas diskusijas. Mums būtu izdevība patērzēt.

Viņi šķērsoja ceļu, pa taciņu gāja cauri papeļu audzei, strauji soļodami pa izžuvušo upītes gultni, kas aizvijās no senās Nakajas upes. Fords juta, ka ķermenis un maņas pēc mokošās nakts sāk atdzīvoties. Upes gultnes smilšakmens sienas sašaurinājās, līdz mīkstajā akmenī sendienu plūdu iegravētie vijumi un līkumi bija aizskarami ar roku. Pāri krastam debesīs aizslīdēja kalnu ērglis, tā spārnu plētums bija tikpat garš, cik Fords. Abi vīrieši apstājās un vēroja putnu. Kad tas aizslīdēja pāri malai, Hazēliuss pieskārās Forda plecam un norādīja uz priekšu. Apmēram piecdesmit pēdu augstumā kanjona slīpajā smilšakmens nogāzē, iespiestas nišā, atradās nelielas seno pirmiedzīvotāju anasazi mājokļu drupas. Uz tām veda klinds izcirsta sena taka.

-   Jaunībā es biju sīks, uzpūtīgs riebeklis, - Hazēliuss neskanīgā balsī ierunājās. - Es sevi uzskatīju par visgudrāko cilvēku pasaulē un biju pārliecināts, ka tas mani padara par augstākas pakāpes būtni, pārāku par tiem, kas piedzimuši ar parastu saprātu. Es nezināju, kam ticu, un man tas bija vienaldzīgi. Es brāžos cauri dzīvei, pa ceļam vākdams savas vērtības pierādījumus - Nobela prēmiju, Fīldsa medaļu, goda nosaukumus, slavinājumus, naudas žūkšņus. Es visus apkārtējos uztvēru kā rekvizītus filmā par mani. Un tad es iepazinos ar Astrīdu.

Vīrietis apklusa. Abi nonāca pie senās taciņas, kas, iecirsta klintī, vijās augšup.

-   Astrīda bija vienīgais cilvēks, kuru es no sirds mīlēju. Viņa piespieda mani paskatīties uz sevi no malas. Bet tad viņa nomira. Jauna un dzīvespriecīga sieviete aizgāja no dzīves pēkšņi, manās rokās. Pēc viņas nāves man likās, ka visa pasaule sabrukusi.

Viņš apstājās.

-   Grūti to izstāstīt cilvēkam, kurš nav pats to piedzīvojis.

-    Es esmu to piedzīvojis, - Fords attrauca, pirms paguva apķerties. Sirdi atkal sažņaudza baismīgais tukšais saltums, atgādinot par zaudēto.

Hazēliuss atspiedās ar roku pret smilšakmeni.

-   Jūs esat zaudējis sievu?

Fords pamāja. Viņš nesaprata, kāpēc apspriež to ar Hazēliusu, ja pat ar savu psihoterapeitu par to nebija gribējis runāt.

-    Kā jūs to pārdzīvojāt?

-   Nekā. Es aizbēgu uz klosteri.

Hazēliuss pievirzījās tuvāk.

-    Vai esat reliģiozs cilvēks?

-   Es… nezinu. Viņas nāve satricināja manu ticību. Man bija jāatrod… pamats zem kājām. Jāsaprot, kam ticu.

-Un?

-   Jo vairāk pulējos, jo mazāk pārliecināts kļuvu. Taču es priecājos, ka spēju aptvert - es nekad nebūšu pilnībā pārliecināts. Es nebiju piedzimis ar akmenscietu ticību.

-    Iespējams, neviens racionāli domājošs, saprātīgs cilvēks nevar būt pilnīgi pārliecināts par ticību sevī. - Hazēliuss gudroja. - Manā gadījumā - par ticības trūkumu. Kazi, Edija Dievs tiešām ir debesīs - atriebīga, sadistiska būtne, kas nodarbojas ar genocīdu un ir gatava sadedzināt katru, kas tai netic.

-    Kā jūs pārdzīvojāt sievas nāvi? - Fords jautāja.

-   Es nolēmu kaut ko sniegt pasaulei. Būdams fiziķis, es radīju projektu "Izabella". Mana sieva mēdza daudzināt: "Ja visgudrākais cilvēks pasaulē nevar izprātot, kā mēs esam šeit nonākuši, kurš tad to var?" Ar "Izabellu" es mēģinu rast atbildi uz šo jautājumu un daudziem citiem. Tas ir mans ticības apliecinājums.

Uz akmens sienas saules apspīdētā nelielā laukumiņā bija pieķēries ķirzakas mazulis. Debesīs joprojām riņķoja kalnu ērglis, un tā spalgie ķērcieni atbalsojās klintis.

-    Vaimen, - Hazēliuss turpināja, - ja ziņas par šo uzlaušanu nāks atklātībā, projekts būs iznīcināts, mūsu karjeras būs pagalam un Amerikas zinātne tiks atsviesta veselu paaudzi atpakaļ. Jūs taču to apzināties, vai ne?

Fords neatbildēja.

-    Es jūs no sirds lūdzu - nestāstiet nevienam par šo neveiksmi, līdz mums rodas iespēja to izlabot. Citādi tas iznīcinās mūs visus, arī Keitu.

Fords veltīja viņam ašu skatienu.

-    Jā, es manu, ka starp jums kaut kas ir, - Hazēliuss atzina. -Jūsu vidū valda labas attiecības. Pat svētas, ja atļauts tā izteikties.

Kaut tas būtu tiesa, Fords nodomāja.

-   Es jūs lūdzu - atvēliet mums četrdesmit astoņas stundas, kuru laikā mēs mēģināsim atrisināt šo problēmu un izglābt projektu.

Fords prātoja, vai uzstājīgais vīriņš zina vai nojauš viņa īsto uzdevumu. Pēc visa spriežot, viņš ir uzminējis.

-   Četrdesmit astoņas stundas, - Hazēliuss klusi atkārtoja.

-   Lai notiek, - Fords bija ar mieru.

-    Paldies, - Hazēliuss pateicās, viņa balss bija aizsmakusi no emociju pārpilnības. - Tagad kāpsim augšā.

Fords novietoja plaukstas uz pakāpieniem un nesteidzīgi sekoja Hazēliusam augšup pa bīstamo taku. Laika zobs bija izgrauzis un atmaidzinājis pakāpienus; pirkstiem un pēdām bija grūd rast atbalsta punktu.

Nonākuši pie nelielajām drupām, viņi atvilka elpu uz dzegas durvju ailas priekšā.

-   Lūk! - Hazēliuss norādīja uz vietu, kur apmetnes senais iemītnieks bija izlīdzinājis ārējo dubļu slāni uz akmens sienas. Lielākā daļa apmetuma bija izdzisusi, taču pie koka palodas izkaltušajos dubļos vēl bija saskatāmi plaukstu nospiedumi un svītras.

-    Labāk ieskatoties, pirkstu nospiedumos var saredzēt līniju lokus un cilpas, - norādīja Hazēliuss. - Tie ir tūkstoš gadu veci, un tas ir viss, kas no šā cilvēka saglabājies.

Viņš nostājās ar seju pret zilo apvārsni.

-   Un tāpat ir ar nāvi. Pēkšņi vienā dienā pazūd pilnīgi viss. Atmiņas, cerības, sapņi, mājas, mīlestības, īpašumi, nauda. Ģimene un draugi notrauš pa asarai, notur ceremoniju un aiziet savās dzīvēs. Mēs pārvēršamies par dažām izbalējušām fotogrāfijām albumā. Tad nomirst tie, kuri mūs mīlējuši, tad aiziet tie, kuri mīlējuši viņus, un drīz izgaist pat atmiņas par mums. Jūs noteikd esat pamanījis antikvariātos tos vecos fotoalbumus, kuros redzami cilvēki deviņpadsmitā gadsimta apģērbos - vīrieši, sievietes, bērni. Neviens vairs nezina, kas viņi ir. Tie tāpat kā cilvēks, kas atstāja šo rokas nospiedumu, ir miruši un visu aizmirsd. Un kāda tam jēga?

-    Diemžēl uz to es atbildēt nevaru, - Fords atteica.

Lai arī rīts sāka iesilt, Fordam, kāpjot lejup, pār muguru pārskrēja salti šermuļi - tik ļoti viņu bija satricinājušas domas par paša mirstīgumu.

37

NONĀCIS SAVĀ NAMIŅĀ, FORDS aizslēdza durvis, aizvilka aizkarus, izņēma no dokumentu skapja portfeli un sastādīja kodu.

Ej taču gulēt, muļķi! viss organisms brēca, taču Fords nelikās to manām un izvilka no portfeļa klēpjdatoru un Volkonska pierakstus. Šis bija pirmais brīvais brīdis, kad varēja atšifrēt pierakstus. Viņš iekārtojās sakrustotām kājām gultā, atspiedās ar muguru pret koka galvgali un ielika datoru klēpī. Fords vispirms atvēra HEX redaktoru un sāka ievadīt skaitļus un burtus datu failā. Noslēpumainajā zīmītē atstātais heksadecimālais kods bija jāievada datorā, un tikai tad varēs to apstrādāt.

Šis kods varēja but jebkas - neliela datorprogramma, datu fails, teksta fails, sīks attēls, Bēthovena Piektās simfonijas pirmās notis. Tāpat tās var būt RSA privātā atslēga - lai gan no tās nav nekādas jēgas, jo FIB bija pievācis Volkonska datoru.

Fords aizsnaudās un noslīga uz priekšu, klēpjdators noslīdēja no sakrustotajām kājām. Uztrūcies no miega, viņš aizsoļoja uz virtuvi pagatavot kafiju. Viņš nebija gulējis četrdesmit astoņas stundas.

Bērdams pēdējo karotīti filtrā, Fords juta kuņģī ieduramies asas sāpes un atcerējās, ka pēdējās dienās izdzēris krietni daudz kafijas. Viņš pastūma kafijas aparātu malā un izrakņāja bufeti, līdz atrada plauktā ekoloģiskās zaļās tējas kastīd. Divi maisiņi, kas ievilkās desmit minūtes, un viņš atgriezās guļamistabā, nesdams krūzīti ar zaļu šķidrumu. Apsēdies Fords turpināja ievadīt kodu, malkodams karsto, rūgto tēju.

Viņš gribēja pabeigt darbu ātri, lai pagūtu nosnausties un vēlāk doties lejup uz Blekhorsu, lai beidzamo reizi mēģinātu Bigeju atrunāt no protesta akcijas rīkošanas, taču acis miglojās, skatienam šaudoties turp un atpakaļ starp ekrānu un papīru, un viņš nemitīgi pieķēra sevi kļūdāmies.

Fords piespieda sevi koncentrēdes.

Pusvienpadsmitos viņš bija pabeidzis ievadīšanu, atliecās taisni un salīdzināja datu failu ar pierakstiem. Izskatījās, ka viss sakrīt. Viņš saglabāja failu un lika pārveidot datus no heksadecimālās sistēmas uz bināro.

Uzreiz bija skaidrs, ka heksadecimālais kods ir binārais fails - milzīgs blāķis ar nullītēm un vieniniekiem.

Nojautas vadīts, Fords aktivizēja binārās-ASCII pārveidošanas modeli, un, viņam par izbrīnu, ekrānā parādījās vienkāršs teksts.

Apsveicu to, kas šito lasa. Ha-ha! Tavs IQ ir bišķi augstāks nekā parastam cilvēkidiotam.

Labi, es tinu makšķeres no šā trakonama un laižos uz mājām. Nosēdīšos pie teļjuka ar ledusaukstu šņabi un kāsīti un skatīšos, kā mērkaķi dauza būriem restes. Ha-ha! Varbūt vēl uzrakstīšu garu vēstuli Natašas tantei.

Es zinu patiesību, nelgas! Es redzēju cauri šim neprātam!

Lai to pierādītu, es nosaukšu tikai vienu vārdu. Džo Blics.

Ha-ha!

P. Volkonskis

Fords divas reizes pārlasīja zīmīti un atspiedās pret sienu. Nesakarīgo, mazliet murgaino teikumu virkni visādā ziņā varētu būt raksdjis psihiski nenosvērts cilvēks. Ko viņš bija domājis ar vārdu "neprāts"? Ļaunprātīgo programmatūru? "Izabellu"? Pašus zinātniekus? Kāpēc viņš iešifrēja zīmīti, nevis atstāja papīra lapiņu?

Un Džo Blics?

Fords ievadīja vārdu Google interneta meklētājā, un tas sniedza miljoniem rezultātu. Izskafijis dažas pirmās interneta vietnes, viņš neieraudzīja nekādu acīs krītošu saistību ar šo gadījumu.

Vīrietis izņēma no portfeļa satelīttālruni un brīdi blenza uz to. Viņš bija maldinājis Lokvudu. Pareizāk sakot, bija tam samelojis. Tagad viņš bija apsolījis Hazēliusam, ka nevienam nestāstīs par vīrusu.

Velns un elle! Kāpēc Fords bija ieņēmis galvā, ka, nokvernējis teju divus gadus klosterī, viņš varētu bez ierunām atgriezties CIP laiku melos un krāpšanā? Labi vismaz, ka varēs Lokvudam pastāstīt par zīmīti. Iespējams, Lokvudam radīsies kāda doma, ko iesākt ar šo noslēpumaino Džo Blicu. Viņš ievadīja numuru.

-    Pagājušas vairāk nekā divdesmit četras stundas, - Lokvuds īgni ierunājās, pat nepapūlēdamies sasveicinādes. - Ar ko jūs nodarbojaties?

-    Tonakt Volkonska mājā es atradu kādas piezīmes. Nolēmu jums par to pastāstīt.

-   Kāpēc nepieminējāt to vakar?

-    Tā bija tikai pārplēsta papīra lapa ar kaut kādu programmas kodu. Nezināju, vai tas ir kas īpašs. Taču man izdevās to atšifrēt.

-   Nu, un kas tur teikts?

Fords nolasīja zīmītes tekstu.

-    Sasodīts, kas tas vēl par Džo Blicu? - Lokvuds bija neizpratnē.

-   Cerēju, ka jūs zināsiet.

-    Likšu savējiem parakņāties. Un arī par Natašas tanti jānoskaidro.

Fords lēni nolika klausuli. Viņš bija pievērsis uzmanību vēl kādai īpatnībai - nešķita, ka šādu zīmīti varētu būt rakstījis cilvēks, kas grasās izdarīt pašnāvību.

38

AŠI NOSNAUDIES UN IETURĒJIS vēlas pusdienas, Fords kājām devās uz staļļiem. Viņam bija jānokārto svarīgas darīšanas ar Keitu. Viņa Fordam nebija slēpusi patiesību par notiekošo. Tagad pienācis laiks atmaksāt viņai ar līdzīgu atklātību.

Viņš atrada sievieti lejam zirgu silēs ūdeni no šļūtenes. Viņa pacēla galvu. Raižpilnā seja joprojām bija bāla, gandrīz caurspīdīga.

-   Paldies, ka galvoji par mani tobrīd, - Fords uzrunāja bijušo draudzeni. - Piedod, ka nostādīju tevi neērtā situācijā.

Viņa pašūpoja galvu.

-    Lai nu paliek. Es priecājos, ka man no tevis nekas vairs nav jāslēpj.

Fords stāvēja durvīs, pūlēdamies saņemt dūšu, lai visu izstāstītu. Bija skaidrs, ka Keitai tas būs pamatīgs trieciens. Drosme piepeši izplēnēja. Viņš nolēma pastāstīt vēlāk, pa ceļam.

-    Melisas dēļ visi tagad domā, ka mēs esam mīļākie, - Keita paskatījās uz vīrieti. - Viņa ir neciešama. Vispirms skrēja pakaļ Inesam, tad Dolbijam, visbeidzot tev. Viņai vienkārši vajadzētu kārtīgu veci. - Keita izmocīja smaidu. - Jūs varētu vienreiz sapulcēties kopā un vilkt salmiņus.

-    Paldies, es atteikšos. - Fords nosēdās uz siena ķīpas. Stallī bija vēss, un gaisā virmoja puteklīši. No skaļruņiem atkal plūda kāda Blondie dziesma.

-   Piedod, Vaimen, ka nebiju īpaši pretimnākoša tobrīd, kad tu ieradies. Tomēr gribu pateikt, ka priecājos par tavu atbraukšanu. Mūsu šķiršanās nenotika tā, kā es būtu vēlējusies.

-   Jā, iznāca visai nejauki.

-   Mēs bijām jauni un dumji. Es kopš tā laika esmu krietni pieņēmusies prātā. Diezgan daudz, dci man.

Fords vēlējās, kaut nebūtu lasījis Keitas dosjē un nezinātu par sāpēm, kuras viņa piedzīvojusi šo gadu laikā.

-    Es ari.

Keita pacēla rokas un ļāva tām noslīgt gar sāniem.

-    Un te nu mēs atkal esam.

Stāvēdama putekļainajā stallī ar sienu matos, viņa izskatījās tik cerību pilna. Un tik elpu aizraujoši skaista.

-    Negribi dodes izjādē? - Fords piedāvāja. - Es gribu vēlreiz apciemot Bigeju.

-   Man ir daudz darba…

-    Pagājušajā reizē mēs tīri labi sadarbojāmies.

Viņa atglauda matus un pētoši, uzmanīgi noskatīja vīrieti, tad bija ar mieru.

Viņi apsegloja zirgus un devās dienvidrietumu virzienā - pretī smilšakmens klintīm ielejas malā. Keita jāja pirmā, slaidais augums nosvērti turējās zirga mugurā, šūpodamies līdz ar to vienotā, gluži vai erodskā ritmā. Galvā viņa bija uzmaukusi nobružātu austrāliešu kovboja cepuri, un melnie mati plīvoja vējā.

Dievs tētīt, kā lai es to pastāstu?

Tuvojoties galdkalna malai, kur cauri klints plaisai lejup izlauzās Pusnakts taka, Fords piesteidzās viņai blakus. Abi jātnieki apstājās divdesmit pēdu attālumā no klints malas. Keita noraizējusies vērās apvārsnī. Vējš cēlās augšup, ik pa laikam uzbrāzdams neredzamu smilšu mākoni. Fords nospļāvās smiltīs un ērtāk iekārtojās seglos.

-   Vai tu joprojām domā par iepriekšējā vakara notikumiem? - viņš taujāja.

-     Es par to vien domāju. Vaimen, kā tas varēja uzminēt skaitļus?

-   Nezinu.

Viņa lūkojās pāri plašajam, sarkanajam tuksnesim, kas aizstiepās līdz zilajiem kalniem un mākoņos ietītajai bezgalībai.

-   Redzot šādu ainavu, nav grūti ticēt Dievam, - viņa klusi sacīja. - Galu galā - kas zina, varbūt mēs patiesi runājām ar Dievu.

Viņa atglauda matus no sejas un skumīgi uzsmaidīja ceļabiedram.

Fords bija izbrīnīts. Šī Keita stipri atšķiras no skarbas sportistes, kādu viņš atcerējās no studiju laikiem. Viņš atkal sevi pieķēra gudrojam, kas gan ar Keitu atgadījies šajos divos gados, par kuriem nebija nekādu ziņu.

39

BUKERS KROLIJS IEGRŪDA ZOBOS Churchill cigāru un, pieliecies pie snūkera galda, notēmēja ar kiju. Apmierināts ar redzēto, viņš apņēmīgi uzsita pa balto bumbiņu un vēroja, kā tā izgrūsta pārējās.

- Lieliski, - novērtēja pretspēlētājs, skatīdamies, kā trīs bumbiņas cita aiz citas iebirst pītajā ādas kabadņā.

Aiz šaurās logu rindas saulē spīguļoja upe. Ceturtdienas rīts Potomac klubā bija patīkams, lielākā daļa kluba biedru bija darbā. Arī Krolijs atradās darbā, vismaz viņš pats tā uzskatīja. Viņš izklaidēja potenciālo klientu, kam piederēja saliņu virkne pie Hate- rasa raga un kurš vēlējās, lai valsts par divdesmit miljoniem uzceļ tiltu uz salu. Tilts viņa zemesgabalu vērtību divkāršotu, pat trīskāršotu. Krolijam šāds uzdevums bija tīrā bērnu spēle. Jaunākais senators no Ziemeļkarolīnas bija palicis viņam parādā pēc brauciena uz Skotijas pilsētas Sentendrjūsas slavenajiem golfa laukumiem, un uz šo cilvēku varēja paļauties - viņš bUs uzticams un ar labu atmiņu attiecībā uz izdarītajiem pakalpojumiem. Viens tālruņa zvans, finansiāls ieguldījums kādā ar šo gadījumu pilnīgi nesaistītā likumprojektā, un Krolijs nekustamo īpašumu attīstītājam nopelnīs miljoniem dolāru, pats tikām iebāzdams kabatā ar septiņiem cipariem rakstāmu honorāru. Ja Aļaska varēja atļauties tiltu kaut kur ellē ratā, arī Ziemeļkarolīnai tāds tiks.

Viņš vēroja, kā attīstītājs mērķē. Šis cilvēks nāca no tās īpašas dienvidu pavalstu cilts, kuriem bija trīs uzvārdi un romiešu cipars beigās. Viņa vārds bija Safords - Safords Montegjū Makgrats III. Makgrats bija cēlies senas skotu un īru dzimtas. Slaids, garš, gaišmatains Dienvidu muižniecības eksemplārs. Citiem vārdiem sakot, dumjš kā jauns teļš. Lai arī Makgrats tēloja izpratni par Vašingtonas nerakstītajiem likumiem, nebija grūd saredzēt aiz pā- ķiski atļukušās auss aizspraustos salmus. Krolijam radās nojauta, ka šis vīrieds par honorāru cīnīsies kā futbolisti par bumbu divus jardus no piezemēšanas zonas. Šāda tipa jaunekļiem bija jāiznāk no kaulēšanās ar sajūtu, ka predniekam licis ēst zemi, pretējā gadījumā viņam šovakar gultā nestāvēs.

-   Kā klājas senatoram Strethemam? - Makgrats apvaicājās, it kā veco nelied pazītu.

-    Labi, tīri labi. - Nav šaubu, ka vecais zēns bauda pusdienās Gerber zirņu putru un sūc Etisure šķidro maltīd caur salmiņu. Patiesībā Krolijs nekad nebija strādājis kopā ar veco senatoru Stret- hemu - viņš nopirka firmu Stratham &amp; Co. tad, kad Strehems jau bija aizgājis pensijā. Līdz ar firmas iegādi viņš bija ieguvis cienījamu auru, sasaisti ar vecajiem labajiem laikiem, kas viņu ērti izcēla visu pārējo Keistrītas lobistu vidū, kuri bija saradušies pēc pēdējām vēlēšanām kā sēņu bariņš pēc lietus.

Nākamais Makgrata sidens aiztrieca bumbiņu gar stūri, tā palēcās pie atveres un aizslīdēja pa filcu. Vīrietis iztaisnojās un saknieba lūpas.

Krolijs varētu pretinieku samalt miltos ar aizvērtām acīm, taču tas nebūtu pareizi. Nē, labāk palikt mazliet priekšā visu spēli un pašās beigās zaudēt. Jānoslēdz darījums līdz ar pretinieka triumfa uzplūdiem.

Nākamajā reizē viņš aizsita bumbiņu garām, taču tikai mazliet, lai izskatttos ticami.

-   Tā nekas, - Makgrats noteica. Viņš izpūta pamatīgu dūmu mākoni, nolika cigāru uz marmora pelnutrauka, pieliecās un notēmēja. Tad sita. Vīrieds acīmredzot bija sevi iztēlojies par prasmīgu pUla spēlētāju, taču snūkera spēlē viņam trūka smalkas lietpratības. Tomēr sitiens bija viegls, un bumbiņu ieripināt kabatā nebija grūti.

-    Fūū… - Krolijs novilka. - Jūs, Saford, vēl liksiet man pasvīst.

Ienāca kalpotājs ar sudraba paplāti, uz kuras bija zīmite.

-   Mister Krolij?

Krolijs ar plašu žestu paņēma zīmīti un smaidot nodomāja - kluba vadība joprojām izmanto vecumveco sistēmu. Pa kluba gaiteņiem slīdēja padzīvojušu nēģeru armija, iznēsādama zīmītes uz sudraba paplātes - nu gluži kā pirms Pilsoņu kara. Saņemt zīmīti uz sudraba paplātes bija nesalīdzināmi cienīgāk, nekā grābstīties pēc pļerkstoša mobilā tālruņa.

-   Atvainojiet, Saford. - Krolijs atlocīja lapiņu. Tajā bija rakstīts: "Delberts Jazijs, Navahu nācijas padomes priekšsēdētājs, 11.35. Lūdzu, piezvaniet, cik drīz varat." Un tālruņa numurs.

Lencot paredzamo klientu, Krolijam patika izrādīt, ka viņam ir vismaz viens vēl svarīgāks klients. Cilvēki nicināja tos, kuriem viņi bija galvenie un nozīmīgākie klienti.

-   Ārkārtīgi atvainojos, Saford. Man katrā ziņā jāpiezvana. Tikām, lūdzu, pasūtiet mums abiem pa glāzei martīni.

Viņš aizgāja uz vienu no vecajām ozolkoka tālruņu kabīnēm, kas bija atrodamas katrā stāvā, aizvēra durvis un sastādīja numuru. Pēc brīža klausulē atskanēja Delberta Jazija balss.

-   Mister Buker Krolij? - Navahu indiāņa balss skanēja vārgi, drebelīgi, it kā lidotu šurp no pašas Timbuktu.

-   Kā klājas, mister Jazij? - Krolijs runāja draudzīgā, taču atturīgā balsī.

Klusuma brīdis.

-   Atgadījies kas neparedzēts. Vai esat dzirdējis par sludinātāju Donu Speitsu?

-   Bez šaubām, esmu.

-   Viņa nolasītais sprediķis ir sacēlis pamatīgu jezgu šeit, mūsu ļaužu vidū. Kā zināt, navahu nācijas teritorijā misionāri darbojas idn aktīvi. Tagad dzirdu, ka arī Vašingtonā var rasties zināmas grūdbas.

-   Jā, - Krolijs atteica. - Tā tas ir.

-    Man šķiet, tas projektam "Izabella" var sagādāt nopietnas nepatikšanas.

-    Katrā ziņā. - Krolijs piekrita.

Viņš bija zvanījis Speitsam labi ja pirms nedēļas. Šis būs viens no viņa karjeras šedevriem.

-   Ko mēs, mister Krolij, varētu iesākt?

Krolijs ļāva klusumam ievilkties.

-   Nu, diez vai es varu kaut ko iesākt. Man bija radies iespaids, ka jums mani pakalpojumi nav vajadzīgi.

-   Mūsu līguma termiņš beidzas pēc sešām nedēļām. Jums honorārs izmaksāts līdz pirmajam novembrim.

-   Mister Jazij, mēs neesam māju izīrētāju kantoris. Šādi Vašingtonā darīšanas nekārto. Diemžēl. Mūsu darbs pie projekta "Izabella", par lielu nožēlu, ir noslēdzies.

Krakšķis, šņāciens.

-    Zaudēt valsts īres naudu par projektu "Izabella" navahu nācijai būtu liels trieciens.

Krolijs turēja klausuli pie auss un neteica ne vārda.

-   Man stāsta, ka Speitss rītvakar savā televīzijas pārraidē atkal gānīs projektu "Izabella". Klīst baumas, ka "Izabellai" uzbrukušas visādas ķibeles. Viens no zinātniekiem izdarījis pašnāvību. Mister Krolij, es apspriedīšos ar cilts padomi par iespēju atjaunot mūsu līgumu. Mums tomēr būs nepieciešama jūsu palīdzība.

-    Man ļoti žēl, mister Jazij, taču jūsu vieta klientu sarakstā jau ir aizpildīta. Man nudien gaužām žēl Tomēr, ja neiebilstat, atgādināšu, ka es jūs par šādu iespējamību jau brīdināju. No sirds nožēloju šādu iznākumu - gan no personiskā, gan no profesionālā viedokļa. Varbūt jums izdosies sameklēt kādu citu firmu, kas uzņemtos šo lietu? Es varu ieteikt vairākas kompānijas.

Klusumu klausulē pārtrauca vienīgi sprakšķi. Krolijs izdzirdēja tikko saklausāmu spokainu sarunu, kas norisinājās paralēli. Johaidī, kas viņiem par tālruņu sistēmu? Vai tikai turienes tālruņu līnijas nav uzstādītas vēl deviņpadsmitajā gadsimtā?

-   Paietu pārāk ilgs laiks, līdz cita firma izprastu lietas būtību. Mums nepieciešama Crawley and Stratham. Mums esat nepieciešams jūs.

Mums esat nepieciešams jūs. Kungs tētīt, tas viņa ausīm bija kā liega melodija.

-    Man neizsakāmi žēl, mister Jazij. Šādai lietai jāatvēl īpašs cilvēks, kas nodarbotos galvenokārt ar to. Darbs būtu ārkārtīgi intensīvs. Un mēs esam aizņemti līdz ārprātam. Lai no jauna uzņemtos šo lietu… Tas nozīmētu, ka jāpieņem darbā papildu cilvēki, varbūt pat jānoīrē papildu telpas.

-   Mēs labprāt…

Krolijs viņu pārtrauca.

-    Mister Jazij, man no tiesas ārkārtīgi jāatvainojas, taču mani gaida svarīgas lietišķas pusdienas. Vai jūs būtu tik laipns un piezvanītu man pirmdien pēcpusdienā, ap četriem pēc mūsu laika? Es tiešām gribētu jums palīdzēt un apsolos visu labi apdomāt. Rītvakar noskatīšos Speitsa sarunu šovu, jūs ar cilts padomi varētu darīt to pašu, lai mums rastos lielāka skaidrība par pretējo pusi. Parunāsim pirmdien.

Vīrieds izgāja no kabīnes, apstājās, lai aizdedzinātu nodzisušo cigāru, un ievilka dziļu dūmu. Tas bija kā saldas, reibinošas smaržas. Visa cilts padome skatīsies pārraidi - tas tik ir numurs! Jācer, ka Speitss sarīkos iespaidīgu izrādi.

Viņš ieslīdēja biljarda istabā, atstādams aiz sevis dūmu vērpeti un juzdamies septiņas pēdas garš. Taču, ieraugot Safordu noliekušos pie galda un pētot bumbiņu izkārtojumu no dažādiem leņķiem, Krolijam iedzēla aizkaitinājums. Laiks nogriezt āķi.

Bija Krolija kārta sist, un Safords muļķīgā kārtā bija novietojis balto bumbiņu tā, lai pretinieks varētu iesist citu bumbiņu starp balto un mērķa bumbiņu.

Pēc piecām minūtēm mačs bija galā. Safords bija ar kaunu zaudējis.

-    Re, kā, - Safords novilka, paņēma martīni glāzi un sadūšojās pasmaidīt. - šaubos, Buker, vai būšu ar mieru vēl kādreiz spēlēt ar jums biljardu. - Viņš izmocīja liekuļotu smiekliņu. - Tagad parunāsim par honorāru, - viņš turpināja balsi, kas piederētos kovboju filmām. - Jūsu vēstulē minēto summu mēs pat nevaram apspriest. Mūsu budžets tādu nesedz. Turklāt, ja atļauts runāt vaļsirdīgi, es neesmu pārliecināts, ka tā ir adekvāta paredzamajam nepieciešamajam darbam.

Krolijs atlika kiju statīvā un ielidināja cigāru smilšu spaini. Viņš pagāja garām savai martīni glāzei, pat nepūlēdamies to paņemt rokās, un, galvu nepagriezis, izmeta:

-     Diemžēl man gadījušās svarīgas darīšanas, Saford. Tālab esmu spiests atcelt mūsu pusdienas.

Tajā brīdī viņš pagriezās, lai pa tīksminātos par nekustamo īpašumu attīstītāja sejas izteiksmi. Vīrietis stāvēja, turēdams kiju, cigāru, martīni glāzi, un izskatījās tā, it kā viņam būtu uzplīkšķināts pa pakausi.

-    Ja pārdomāsiet par honorāru, piezvaniet man, - Krolijs piebilda, izsoļodams pa durvīm.

Safordam Montegjū Makgratam III šonakt gultā nestāvēs, tas nu ir skaidrs kā diena.

40

FORDS NONĀCA GALDKALNA PAKĀJĒ un jāja pa vecās upes gultni Blekhorsas virzienā. Keita viņu panāca un jāja līdzās. Pusceļā viņš izdzirdēja sveša zirga sprauslošanu un pagriezās. - Kāds jāj mums aiz muguras, - Fords sacīja un savilka grožus, pavēlēdams Beljū apstāties.

Aiz tamarisku biežņas atskanēja pakavu dipoņa, un pēc brīža krūmājiem cauri izlauzās slaida auguma vīrietis masīva, spēcīga zirga mugurā. Bia. Cilts policijas leitnants apstājās un pieskārās cepures malai.

-    Devāties izpriecas izjādē? - viņš apjautājās.

-    Mēs jājam uz Blekhorsu, - Fords paskaidroja.

Bia pasmaidīja.

-   Jauka dieniņa tādai izjādei. Nav pārāk karsts, drusku vējiņš uzpūš. - Viņš novietoja plaukstas uz seglu loka. - Esat iecerējuši apciemot Nelsonu Bigeju, jādomā?

-   Tā tas ir, - Fords neliedzās.

-    Lāga zellis, - Bia sacīja. - Ja es paredzētu protesta akcijas laikā kādas nekārtības, nosūtītu dažus savus policistus. Taču šajā gadījumā tas varētu vienīgi traucēt.

-    Piekrītu, - Fords bija priecīgs par leitnanta vērīgumu.

-    Lai viņi dara, ko sadomājuši. Es viņus pieraudzīšu. Apdomīgi un takdski.

-   Pateicos.

Bia pamāja un paliecās uz priekšu.

-   Ja reiz jūs sastopu, vai drīkstu uzdot pāris jautājumu?

-   Speriet vaļā, - Fords atsaucās.

-   Šis Pīters Volkonskis… vai viņš labi sapratās ar visiem?

Atbildēja Keita.

-   Ar lielāko daļu, jā.

-    Nebija nekādu personiskas dabas sadursmju vai domstarpību?

-   Viņš bija drusku uzvilkts, bet mēs to īpaši neņēmām galvā.

-   Cik nozīmīgs viņš bija šim projektam?

-   Viens no svarīgākajiem tā dalībniekiem.

Bia paraustīja cepuri.

-   Vīrs iesviež koferī dažus apģērba gabalus un aizbrauc. Pulkstenis ir deviņi, plus mīnus viena stunda, mēness jau uzlēcis. Kādas desmit minūtes braucis, viņš nogriež no ceļa un mēro apmēram ceturtdaļjūdzi pāri tuksnesim, nonāk pie dziļas gravas. Apstādina auto slīpumā pie pašas malas, pavelk rokasbremzes sviru, izslēdz dzinēju un ieliek neitrālajā ātrumā. Tad viņš labajā rokā paņem pistoli, pieliek pie galvas, ar kreiso roku atlaiž bremzes sviru, ielaiž labajos deniņos lodi, un automašīna nogāžas pār malu.

Viļiš apklusa. Cepures platās malas slēpa ēnā vīrieša acis.

-   Vai tāds, jūsuprāt, ir notikuma izklāsts? - Keita taujāja.

-   Šādi to rekonstruējuši FIB aģenti.

-   Taču jūs tam nedcat.

No tumšās apmales zem cepures Fordā raudzījās vērīgas acis.

-    Un jūs?

-    Man šķita nedaudz dīvaini tas, ka viņš bija sev iešāvis un ļāvis, lai auto noripo no kraujas, - Fords atzina. Viņš iedomājās par vēstuli. Vai pastāstīt Biam? Labāk, lai to nokārto Lokvuds.

-    Patiesībā tieši šis moments man liekas dcams, - Bia nepiekrita.

-   Vai jūs mulsina tas, ka viņš sakravāja koferi?

-    Daži pašnāvnieki tā rīkojas. Pašnāvības nereti ir spontānas.

-   Tad kas īsti jūsos izraisa aizdomas?

-   Mister Ford, kā jūs zinājāt, ka tuksnesī atrodas mašīna?

-    Es ieraudzīju svaigus riepu nospiedumus un nolauztu vībotņu krūmu… un tad pamanīju klijānus.

-   Taču gravu jūs neredzējāt?

-Nē.

-    Tā no ceļa nav saskatāma. Es pats par to pārliecinājos. Kā Volkonskis zināja par tās esamību?

-    Viņš bija izmisuma un bezcerības pārņemts, nobrauca no ceļa, lai nošautos, ieraudzīja gravu un nolēma - drošs paliek drošs, jāiebrauc tajā.

Fords pats īsti neticēja šim izklāstam, un diez vai tam ticēja arī Bia.

-   Tieši tā domā arī FIB.

-    Bet jūs ne.

Bia iztaisnojās un pieskārās cepurei.

-   Nu tad uz redzīti.

-    Pagaidiet! - uzsauca Keita.

Bia apstājās.

-    Jūs taču nedomājat, ka viņu nogalinājis kāds no mums? - Keita vaicāja.

Bia notrausa no biksēm pielipušu tamariska zariņu.

-   Teiksim tā - ja tā nav pašnāvība, tā ir gaužām gudri nostrādāta slepkavība.

To pasacījis, viņš kārtējo reizi pieskārās ar pirkstiem cepures malai, iegrūda zirgam sānos kāpšļus un pajāja garām.

Pirmais vārds Forda prātā bija - Vordlo.

41

BLEKHORSA IZSKATĪJĀS VĒL DRŪMĀK nekā Forda pirmajā ierašanās reizē pirmdien - tas bija vientuļš putekļiem klātu treileru puduris, iekārtojies starp Sarkanā galdkalna klints sienu un zemiem dzelteniem pakalniem. Gaisā vēdīja čūskuzāles smarža. Zemes pleķītī, kurā todien bija rotaļājušies bērni, šūpoles vientuļas zvārojās vējā. Fords ieprātojās, kur atrodas skola. Droši vien Blūgepā, trīsdesmit jūdžu attālumā.

Tad nu gan īstā vieta bērnu audzināšanai! Tomēr navahu apmetnei piemita zināms askētisms, kas atgādināja klostera dzīvi, un Fordu tas saistīja. Navahi nemēdza apaugt ar mantu kā citas tautas. Pat viņu mitekļi bija necili.

Jādams garām aplokam, Fords pamanīja Nelsonu Bigeju ap- kaļam sarkanbrūnu zirģeli, kas bija piesiets pie ciedra koka staba. Viņš ar precīzi mērķētiem vesera sitieniem locīja un dauzīja nesakarsētu pakavu, novietojis to uz laktas. Belzieni atbalsojās no galdkalna sienas.

Bigejs ar klaudzienu nolika veseri un pakavu, tad iztaisnojās, gaidīdams, lai viesi pienāk tuvāk.

Fords ar Keitu apstājās, nokāpa un piesēja zirgus pie aploka žoga. Fords sveicināja, paceldams roku, un Bigejs pamāja, aicinādams abus nākt pie viņa.

-    Tā ir doktore Keita Mersera, projekta "Izabella" direktora asistente.

Bigejs viegli pacēla cepures apmali pret Keitu. Viņa pienāca klāt un paspieda indiānim roku.

-   Jūs būtu fiziķe? - Bigejs noprasīja, neticīgi nopētīdams sievieti.

-Jā, esmu.

Bigejs tikko manāmi parāva augšup uzacis, tad ceremoniāli lēni uzgrieza muguru, piespieda plecu zirga sānam, pacēla tā pakaļkāju un sāka piemērīt pakavu. Tad, novietojis pakavu uz laktas, viņš vēl dažas reizes uzsita pa to ar veseri.

Kamēr Fords stāvēja un apcerēja navahu kultūras nianses, Keita uzrunāja Bigeja zili rūtaino muguru:

-    Mēs bijām iecerējuši ar jums aprunāties.

-   Tad runājiet.

-    Man diez ko nepatīk sarunāties ar cilvēka muguru.

Bigejs nometa pakavu un iztaisnojās.

-    Redzat, kundzlt, es neesmu jūs šurp saucis. Un taisni tagad esmu dikti aizņemts.

-   Nesauciet mani par kundzīti. Es esmu zinātņu doktore.

Bigejs nokāsējās, nolika darbarīkus un pagriezās pret sievieti.

Viņa sejā bija neizdibināma izteiksme.

-   Nu? - viņa ieprasījās. - Nīksim karstajā saulē? Vai jūs tomēr ieaicināsiet mūs uz kafiju?

Bigeja sejai pārslīdēja izmisums, kas jaucās ar uzjautrinājumu.

-    Labi jau, labi. Nāciet iekšā.

Fords jau otro reizi attapās patukšajā dzīvojamā istabā ar armijnieku fotogrāfijām pie sienām. Kamēr Bigejs salēja kafiju, Fords ar Keitu apsēdās uz brūnā dīvāna. Kad krūzītes bija pilnas, Bigejs iekārtojās salauztajā Barcalounger atpūtas krēslā.

-   Vai visas zinātnieces ir tādas kā jūs?

-    Kā es?

-    Kā mana vecmāmiņa. Jūs iebildumus neuzklausāt, vai ne? Jūs pat varētu būt D/ne [5] . Patiesībā… - viņš paliecās uz priekšu un vērīgi nopētīja sievietes seju, - …vai jūs neesat…

-    Pa pusei japāniete.

-   Skaidrs. - Viņš atliecās. - Tā. Nu, esam apsēdušies.

Fords vilcinājās, ļaudams, lai Keita sāk runāt pirmā. Viņai bija ķēriens nodibināt saikni ar cilvēkiem, kā pati nupat pierādīja. Viņš ziņkāri gaidīja, kādu pieeju sieviete izvēlēsies.

-   Es gribēju noskaidrot, - Keita ieteicās, - kas īsti ir šamanis?

-   Es esmu tāds kā ārsts.

-    Kādā ziņā?

-    Es veicu ceremonijas. Es dziedēju cilvēkus.

-    Kādas ceremonijas?

Bigejs neatbildēja.

-   Piedodiet, ja šķietu okšķerīga, - Keita veltīja indiānim žilbinošu smaidu. - Tas piederas pie manas profesijas.

-   Man nav nekas pret jautājumiem, ja vien tos nevada dīkdie- nīga ziņkāre. Es veicu dažādas ceremonijas - "Svēttšanas ceļu", "Ienaidnieka ceļu" un "Krītošās zvaigznes ceļu".

-   Kāda ir šo ceremoniju nozīme?

Bigejs norūcās, iedzēra malku kafijas un atgāzās krēslā.

-    "Svētīšanas ceļš" atjauno cilvēka dzīvē līdzsvaru un skaistumu, teiksim, pēc nepatikšanām ar narkotikām, alkoholu vai cietumā pavadīta laika. "Ienaidnieka ceļš" ir domāts karavīriem, kas atgriežas no kara, un šajā ceremonijā noņem nogalināšanas zīmi. Tas tāpēc, ka nonāvējot cilvēkam pielīp maza drusciņa ļaunuma; tas nekas, ka tas notiek karā un pastrādātās slepkavības ir likumīgas. Tos, kuri neiziet "Ienaidnieka ceļa" ceremoniju, ļaunums vienkārši saēd no iekšienes.

-   Mūsu ārsti to sauc par pēctraumatiskā stresa traucējumiem, - Keita piebilda.

-    Jā, - Bigejs piekrita. - Piemēram, mans brāļadēls Lorenco, kurš karoja Irākā… Viņš vairs nebūs tāds kā agrāk.

-   Vai "Ienaidnieka ceļš" dziedē pēctraumatiskā stresa traucējumus?

-   Lielākoties, jā.

-    Ārkārtīgi interesanti. Un "Krītošās zvaigznes ceļš"?

-Šo ceremoniju mes neapspriežam, - Bigejs strupi atmeta.

-    Vai esat jelkad apsvēris iespēju veikt ceremoniju cilvēkam, kas nav jūsu ciltsbrālis?

-    Kas nu? Jums sagribējies?

Keita iesmējās.

-   Man nemaz nekaitētu kārtīgs "Svētīšanas ceļš".

Bigejs izskatījās aizvainots.

-    Tā nav nekāda štrunta lieta. Šai ceremonijai ir labi jāsagatavojas, un tā izdosies vienīgi tad, ja cilvēks tai dc. Daudziem Bila- gaatia ir grūti nodcēt tam, ko de neredz paši savām acīm. Un tie var būt New Age piekritēji, kuri izvairās no apgrūtinošajiem sagatavošanās darbiem - karsēšanās mūsu sviedrēšanās pirtiņās, gavēņa, atturēšanās no seksa. Taču es neatteiktu veikt ceremoniju Bilagaana tikai tamdēļ, ka tie ir baltie cilvēki.

-    Negribēju izklausīties vīzdegunīga, - Keita ierunājās. - Es tikai jau sen lauzu galvu, kāda tam jēga. Tam, kāpēc mēs esam uz šīs zemes.

Viņš pamāja.

-   Jūs neesat vienīgā.

Ilgo klusumu, kas pēc tam sekoja, pārtrauca Keita.

-    Paldies, ka pastāstījāt to visu.

Bigejs, to dzirdot, atslējās krēslā un novietoja plaukstas uz ceļgaliem.

-    Dinč kultūrā pieņemts dalīties ar informāciju. Es jums pastāstīju šo to interesantu par savu darbu, tāpēc tagad gribu paklausīties par jūsējo. Misters Fords man mēģināja iegalvot, ka projektā "Izabella" jūs izmeklējat kaut kādu Lielo sprādzienu.

-   Tā ir.

-   Es par to drusku aizdomājos. Ja Visumu radīja Lielais sprādziens, kas bija pirms tā?

-   To neviens nezina. Daudzi fiziķi uzskata, ka nebija nekā. Patiesību sakot, nebija tāda "pirms tam". Pad eksistence ir sākusies ar Lielo sprādzienu.

Bigejs nosvilpās.

-    Un kas izraisīja sprādzienu?

-   Šādu jautājumu grūd izskaidrot cilvēkam, kas nav fiziķis.

-   Jūs tomēr pamēģiniet.

-   Kvantu mehānikas teorija apliecina, ka dažreiz šis un tas notiek tāpat vien, bez iemesla.

-   īsi sakot, jūs iemeslu nezināt.

-    Nē, es saku, ka šāda iemesla nav. Tikpat labi iespējams, ka pēkšņā Visuma rašanās tukšā vietā nav ne pretdabiska, ne nezinātniska. Pirms tam nebija pilnīgi nekā. Ne telpas, ne laika, ne pastāvēšanas. Un tad tas vienkārši nodka - un radās pastāvēšana.

Bigejs pablenza uz sievieti un pašūpoja galvu.

-    Nu jau jūs maļat kā mans brāļadēls Lorenco. Gudrs puisis, pilna stipendija Kolumbijas universitātē, studēja tur matemātiku. Tas viņam sagrozīja prātu - tā visa Bilagaana pasaule viņu samaitāja. Izstājās no augstskolas, aizskrēja uz Irāku un pārradās mājās, vairs neticēdams nekam. Tieši tā arī ir - nekam. Tagad viņš pelna iztiku, slaukot sasodītu baznīcu. Vismaz to viņš darīja agrāk, līdz nesen aizšmauca.

-   Vai jūs tajā vainojat zinātni? - Keita vēlējās precizēt.

Bigejs papurināja galvu.

-   Nē, nē, es nevainoju zinātni. Tomēr jūsu runas par to, ka pasaule radusies no nekā, man atgādināja tos niekus, ko viņš brīžam izspļauj… Kā pasaules radīšana var vienkārši notikt?

-    Mēģināšu izskaidrot. Stīvens Houkings izvirzīja ideju, ka pirms Lielā sprādziena laiks nepastāvēja. Ja nav laika, nav iespējams noteikt nekā pastāvēšanu. Houkingam izdevās matemātiski pierādīt, ka nebūtībai tomēr piemīts kāds telpisks potenciāls un kaut kādos noteiktos dīvainos apstākļos telpa var pārvērsties laikā un otrādi. Viņš pierādīja, ka tad, ja sīka sīciņa telpa pārtop laikā, šī laika parādīšanās var izraisīt Lielo sprādzienu. Tas tāpēc, ka pēkšņi rastos kustība, būtu cēloņi un sekas un rastos īsta telpa, īsta enerģija. Laiks spētu to visu izveidot. Mums Lielais sprādziens šķiet kā laika, telpas un vielas eksplozija no viena vienīga punktiņa. Taču te ir kāds pagalam savāds āķis. Ielūkojoties tajā pirmajā sekundes daļiņā, var redzēt, ka sākuma nav vispār - laiks, šķiet, pastāvējis vienmēr. Tādējādi mūsu rīcībā ir Lielā sprādziena teorija, kas šķietami izvirza divas pretrunīgas tēzes - pirmkārt, laiks nav eksistējis vienmēr; otrkārt, laikam nav sākuma. Tas nozīmē, ka laiks ir mūžīgs. Abi apgalvojumi ir patiesi. Padomājiet labi - ja laiks nepastāv, tad nav nekādas atšķirības starp mūžību un vienu sekundi. Tātad, tiklīdz radās laiks, tas vienmēr bija pastāvējis. Nekad nav bijis laiks, kad tas nepastāvētu.

Bigejs nogrozīja galvu.

-   Tas nu ir tīrais neprāts.

Paplukušajā dzīvojamā istabā nolaidās neveikls klusums.

-   Vai navahiem ir savi pasaules radīšanas mīti? - Keita taujāja.

-   Ir. Mēs to dēvējam par Dinč Bahanč. Tas nav pierakstīts. Tas ir jāatceras no galvas. Paiet deviņas naktis, līdz to noskaita. Tas ir "Svētīšanas ceļš", par kuru jums stāstīju, tas ir skandējums, kas vēsta par pasaules radīšanu. To skaita slima cilvēka klātbūtnē, un stāsts viņu izdziedē.

-   Jūs to zināt no galvas?

-    Protams, zinu. Tēvocis man to iemācīja. Piecu gadu laikā.

-    Aptuveni tik ilgi, cik man aizņēma zinātņu doktora grāda iegūšana, - Keita piezīmēja.

Bigeja sejā varēja redzēt, ka šāds salīdzinājums viņam ir tīkams.

-    Vai nolasīsiet dažas rindiņas?

Bigejs bija izvairīgs.

-    "Svētīšanas ceļu" nedrīkst skandēt ikdienā.

-   Nedomāju, ka mēs pašlaik risinām ikdienišķu sarunu.

Viņš vērīgi paskatījās uz sievieti.

-Jā, tas tā varētu būt.

Bigejs aizvēra acis. Kad viņš atvēra muti, balss bija trīcoša un augsta, un viņš skandēja vārdus nepierastā piecu toņu gammā. Rietumu cilvēku ausīm nepierastās harmonijas un navahu valodas skaņas - daži vārdi bija pazīstami, tomēr lielākā daļa bija sveši - pildīja Fordu ar ilgām pēc kaut kā nezināma, vārdā nenosaucama.

Pēc piecām minūtēm Bigejs apklusa. Acīs bija iezadzies valgums.

-   Tas ir sākums, - viņš klusi sacīja. - Tā ir visskaistākā dzeja, kāda vien jebkad uzraksdta. Vismaz pēc manām domām.

-    Vai varat to pārtulkot? - Keita lūdza.

-    Cerēju, ka neprasīsiet man to. Labi, lai notiek. - Viņš dziļi ieelpoja.

Par to viņš domā, viņš domā.

Sensenos laikos par to viņš domā.

Par to, kā tumsa pastāvēt nāks, viņš domā.

Par to, kā Zeme pastāvēt nāks, viņš domā.

Par to, kā zilā debess pastāvēt nāks, viņš domā.

Par to, kā dzeltenā ausma pastāvēt nāks, viņš domā.

Par to, kā vakara krēsla pastāvēt nāks, viņš domā.

Par tumšās sūnas rasu viņš, par zirgiem viņš domā.

Par kārtību viņš domā, par skaistumu viņš domā.

Par to, kā viss palielināsies un vairs nesamazināsies, viņš domā.

Bigejs rimās skandēt.

-    Angliski tas īpaši labi neizklausās, tomēr tāda ir aptuvenā nozīme.

-    Kas ir tas "viņš"? - Keita prašņāja.

-    Radītājs.

Keita smaidīja.

-   Sakiet, mister Bigej - kas radīja Radītāju?

Bigejs paraustīja plecus.

-   To mīd mums nevēsta.

-    Kas bija pirms Viņa?

-    Kas to lai zina!

-   Tā vien šķiet, ka mūsu abu pasaules radīšanas mīdem ir viena un tā pati nepilnība - de noklusē to, kas bijis pirms tam, - Keita secināja.

Klusumā virtuves izlietnē skaļi noplaukšķēja ūdens pilīte, tai sekoja vēl vairākas. Bigejs beidzot piecēlās un aizkliboja pagriezt krānu ciešāk.

-    Saruna bija interesanta, - viņš atgriežoties ieteicās. - Taču aiz šīm sienām ir īstā pasaule, un tajā mīt zirgs, kuram nepieciešami jauni pakavi.

Viņi iznāca spožajā saulē. Ejot uz aploka pusi, ierunājās Fords:

-   Mister Bigej, vēl mēs gribējām jums pastāstīt, ka rīt darbināsim "Izabellu". Visi atradīsies pazemē. Kad ieradīsieties jūs ar jātniekiem, es būšu vienīgais, kas jūs sagaidīs.

-    Mēs nerīkojam nekādu iepazīšanās vakaru.

-    Es negribēju, lai jūs domājat, ka mēs izrādām necieņu.

Bigejs paplikšķināja un paglāstīja zirgam sānu.

-   Paklau, mister Ford, mums ir pašiem savi plāni. Mēs uzstādīsim savu sviedrēšanās pirtiņu, veiksim ceremoniju, aprunāsimies ar zemi. Mēs būsim mierīgi. Kad ieradīsies policija mūs arestēt, mēs tai bez ierunām pakļausimies.

-    Policija neieradīsies, - Fords aizrādīja.

Bigeja sejai pārslīdēja vilšanās.

-    Policijas nebūs?

-   Vai mums tai piezvanīt? - Fords sausi noprasīja.

Bigejs smaidīja.

-   Es laikam biju sacerējies, ka policija mani aizturēs par savas lietas aizstāvēšanu.

Viņš uzgrieza muguru, saņēma zirga kāju vienā rokā, otrā turēdams nazi.

-    Rāmi, rāmi, zirdziņ, - viņš burkšķēja, sākdams apgriezt un apvīlēt dzīvniekam nagus.

Fords paskatījās uz Keitu. Atpakaļceļā viņš visu izstāstīs.

42

KAD FORDS AR KEITU NONĀCA galdkalna virsotnē, saule bija noslīdējusi tik zemu, ka šķita zvārojamies virs paša apvāršņa. Klusi jādams cauri ziedošajām čūskuzālēm, Fords jau simto reizi pulējās salikt pa plauktiņiem visu, kas viņam bija sakāms. Drīz viņi būs atgriezušies "Izabellā". Ja viņš nesāks runāt, izdevība būs palaista garām.

-   Keita? - viņš uzrunāja sievied, piejādams blakus.

Viņa pagriezās.

-    Bigeja apciemošana nebija vienīgais iemesls, kāpēc uzaicināju tevi šajā ceļojumā.

Viņa uzmanīgi vērās vīrietī. Tumšie mati saules gaismā mirdzēja kā melns zelts, un acis, aizdomu pilnas, samiedzās.

-    Kālab rodas sajūta, ka man nepavisam nepatiks tas, ko tu grasies pavēstīt?

-   Mani šurp nosūtīja daļēji tāpēc, ka esmu antropologs, un daļēji cita iemesla pēc.

-    Man to vajadzēja uzminēt. Kāda ir tava misija, slepenais aģent?

-   Es… tiku atsūfits izmeklēt projekta "Izabella" norisi.

-   Cidem vārdiem sakot, tu esi spiegs.

Viņš dziļi ievilka elpu.

-Jā.

-   Vai Hazēliuss to zina?

-   To nezina neviens.

-   Skaidrs… Un tu iedraudzējies ar mani, jo tas bija īsākais ceļš uz nepieciešamo informāciju.

-    Keita…

-   Ak nē, tas vēl nav ļaunākais. Tevi salīga, zinot par mūsu attiecībām, cerībā, ka veca mīlesttba nerūs un tev laimēsies izmānīt no manis vajadzīgās ziņas.

Kā parasti, Keita bija izsecinājusi visu, pirms viņš paguva pabeigt sakāmo.

-    Keita, kad piekritu šim uzdevumam, es nebiju aptvēris…

-    Ko tu nebiji aptvēris? Ka es būšu tāda vientiese?

-   Es nebiju aptvēris… ka būs sarežģījumi.

Keita apstādināja zirgu un vērās viņā.

-   Sarežģījumi? Kas ar to jāsaprot?

Fordam kvēloja seja. Kāpēc dzīve piepeši bija Hk neizprotama? Ko lai tagad atbild?

Keita atmeta matus un aši notrausa vaigu ar cimdā tērpto roku.

-   Tu joprojām esi CIP, vai ne?

-    Nē. Es aizgāju pirms trim gadiem, kad mana sieva… mana sieva… - Viņš nevarēja to pateikt.

-   Jā, kā tad. Nu, un tu jau esi izstāstījis mūsu noslēpumu?

-Nē.

-    Nemuldi. Skaidrs, ka esi izstāstījis. Es tev uzticējos, es tev atklājos, un tagad mēs esam pakaļā.

-    Es nevienam nestāsdju.

-    Man dešām gribētos tev ticēt. - Viņa iebakstīja papēžus zirgam sānos, un tas aizrikšoja.

-    Keita, lūdzu, uzklausi mani! - Ari Beljū metās rikšos. Fords kratījās seglos, ar vienu roku žņaudzīdams seglu loku.

Keita vēlreiz paskubināja zirgu, un tas rikšoja žiglāk.

-   Nenāc man klāt!

Beljū nepamudināts turējās līdzi. Fords cieši turējās pie sedlu loka, un viņa augums zirga mugurā kratījās un zvalstījās kā lupatu lelle.

-    Keita, es tevi lūdzu! Jāj lēnāk, mums jāparunā…

Viņa iespieda papēžus zirgam sānos, tas metās aulekšos, un Beljū ari tagad dipināja pakaļ. Abi zirgi, pakaviem dimdinot, drāzās pa galdkalna virsmu. Fords pārbijies turējās, cik spēka.

-    Keita! - viņš kliedza. Groži izspruka no rokas. Viņš strauji paliecās uz priekšu, lai tos saķertu, taču Beljū uzkāpa uz grožiem, kas bija noslīdējuši zemu, un spēji apstājās. Fords novēlās no zirga muguras un iekrita čūskuzāles paklājā.

Atžilbis viņš raudzījās debesīs, neapjauzdams, kur atrodas.

Pēc brīža redzeslokā parādījās Keitas seja. Viņa bija noņēmusi cepuri, mati bija izspūruši, seja rūpēs savilkta.

-   Vaimen? Dievs tētīt, kā tev ir?

Fords ieelsās un noklepojās, sāka pamazām atgūt elpu. Viņš mēģināja pieslieties sēdus.

-    Nē, nē, guli.

Atslīdzis zemē, Fords juta, ka galva atduras pret viņas cepuri - Keita acīmredzot to bija palikusi viņam pagalvī. Viņš gaidīja, kad izdzisīs zvaigznītes acu priekšā un atgriezīsies atmiņa.

-   Ak kungs, Vaimen. Man uz mirkli likās, ka tu esi pagalam.

Fords nejaudāja sakopot domas. Viņš ieelpoja, izelpoja, kampa pēc gaisa.

Keita bija novilkusi cimdu un ar vēso delnu paplikšķināja viņam pa seju.

-   Vai nekas nav lauzts? Nekur nesāp? Ak, asinis! - Viņa norāva sev no kakla lakadņu un piespieda to viņam pie pieres.

Prāts sāka noskaidrodes.

-    Laid, es apsēdīšos.

-    Nē, nē, guli rāms. - Viņa cieši piespieda lakatiņu pie ādas. - Tu esi sasitis galvu. Tev varbūt ir smadzeņu satricinājums.

-    Diez vai. - Fords novaidējās. - Ak kungs, kāds lempis! No- zvēlos no zirga kā kartupeļu maiss.

-   Tu vienkārši neproti jāt. Vainīga esmu es. Man nevajadzēja tā bēgt. Tiesa, tu brīžiem mani iedzen trakās dusmās.

Pukstošās sāpes galvā sāka pierimt.

-    Es neizpaudu jūsu noslēpumu. Un es pat netaisos to darīt.

Keita paskatījās uz bijušo draugu.

-    Kā tā? Vai tad tas neietilpst tavos darba pienākumos?

-    Pie kājas manus darba pienākumus.

Viņa atkal piespieda drāniņu pušumam Forda pierē.

-   Tev vēl mazliet jāpaguļ.

Fords paklausīja.

-    Vai tad man nav uzreiz jākāpj atpakaļ zirgā?

-    Beljū aizlaidās uz stalli. Nekaunies - katrs ir kaut reizi no- zvēlies no zirga.

Viņas roka pakavējās Fordam uz vaiga. Viņš vēl brīdi gulēja, tad gausi pietrausās sēdus.

-    Piedod.

Pēc mirkļa Keita ierunājās:

-   Tu pieminēji savu sievu. Es… nezināju, ka esi precējies.

-   Vairs neesmu.

-   Droši vien grūti būt precētam ar CIP.

-   Tā nav, - Fords attrauca. - Viņa gāja bojā.

Keita aizklāja muti ar plaukstu.

-    Ak! Piedod, lūdzu! Tad nu gan nejēdzīgi izrunājos!

-   Nekas. Mēs bijām kolēģi CIP. Viņa gāja bojā Kambodžā. Auto bija ievietota bumba.

-    Dievs tēvs, Vaimen.

Fords nebija domājis, ka spēs to pastāstīt, taču vārdi nāca pār lūpām viegli.

-   Tā nu es aizgāju no CIP un iestājos klosterī. Es kaut ko meklēju - pats domāju, ka Dievu. Tomēr Viņu es neatradu. No manis nekāds mūks neiznāca. Es devos prom. Man bija jāpelna iztika, tāpēc nolēmu kļūt par privātdetektīvu, un mani nolīga izmeklēt šo lietu - kuru man noteikti nevajadzēja uzņemties. Tas arī viss.

-    Kā labā tu strādā? Lokvuda?

Fords pamāja.

-   Viņš zina, ka jūs kaut ko slēpjat, un uzdeva man noskaidrot, kas tas ir. Viņš draud pēc divām dienām piežmiegt projektu pavisam.

-   Jēziņ! - Keita atkal piespieda vēso plaukstu vīrietim pie sejas.

-    Piedod, ka samelojos. Zinājis, kāds patiesībā ir šis uzdevums, es nemūžam nebūtu piekrids to uzņemdes. Es nebiju paredzējis, ka… - Viņa balss noklusa.

-Ko?

Viņš neatbildēja.

-   Ko tu nebiji paredzējis? - Keita pārliecās pāri, ēna pārslīdēja pāri viņa sejai, un kļuva jūtama viegla sievietes smarža.

-   To, ka atkal tevī iemīlēšos. - Fords atzina.

Dziestošajā dienas gaismā tālumā ieūjinājās pūce.

-   Tu to saki nopietni? - Keita visbeidzot vaicāja.

Fords pamāja.

Keita lēni pievirzīja seju tuvāk. Viņa nenoskūpstīja vīrieti. Tikai skatījās. Pārsteigta.

-   Tolaik, kad mēs satikāmies, tu man to nedki sacījis.

-Nē?

Viņa purināja galvu.

-   Vārda "mīlesfiba" tavā vārdu krājumā nebija. Kāpēc, pēc tavām domām, mēs izšķīrāmies?

Fords samirkšķināja acis. Tāds bija iemesls?

-   Un ne tāpēc, ka iestājos darbā CIP?

-    Es būtu ar to samierinājusies.

-   Vai gribi… mēģināt vēlreiz? - Fords taujāja.

Keita paskafijās uz vīried, ap viņas galvu mirdzēja zeltains oreols. Vina nekad nebija izskatījusies dk skaista.

-Jā'.

Tad viņa Fordu noskūpstīja - leni, vieglītem, ar baudu. Viņš paliecās uz priekšu, lai arī noskūpstītu Keitu, taču viņa uzlika vīrietim uz krūtīm maigu roku.

-   Gandrīz tumšs. Mums vēl tāls ceļš. Un…

-Un?

Viņa turpināja lūkoties Fordā un smaidīja.

-   Nē, nekas, - Keita attrauca, noliecās un skūpstīja vīrieti, pieglauzdamās ar maigajām krūtīm. Viņas plauksta paslējās augšup un sāka nesteidzīgi pogāt kreklu, atrāva to vaļā un sāka atraisīt siksnu. Sievietes skūpsti tapa aizvien dziļāki. Tie bija tik maigi, it kā viņas mute iekustu viņā, un vakara ēnas uz tuksneša zemes stiepās aizvien garākas.

43

SLUDINĀTĀJS RASS EDIJS NOVIRZĪJA pikapu nost no galdkalna ceļa un devās uz smilšakmens izvirzījumu, aiz kura gribēja noslēpt savu auto. Nakts bija skaidra, spīdēja gandrīz pilns mēness, un tumšās debesis bija zvaigžņu piebārstītas. Auto kratījās un zvalstījās pa kailo klints virsmu, un, ikreiz sazvārojodes, noklaudzēja pa pusei atdalījies mašīnas bampers. Ja viņš tuvākajās dienās neaizņemsies metināšanas aparātu Blūgepas servisā, tas drīz nokritis, tomēr viņam bija kauns vienmēr aizņemties no na- vahiem instrumentus un gāzi metināšanai. Nācās ik pa laikam sev atgādināt, ka viņš šai tautai sniedz visdižāko dāvanu - pestīšanu. Ja vien tie būtu ar mieru dāvanu pieņemt…

Augu dienu viņam neizgāja no prāta Hazēliuss. Jo biežāk Edijs atcerējās projekta vadītāja teikto, jo atbilstošāki viņam šķita Jāņa Pirmajā vēstulē sacītie vārdi: "Jūs esat dzirdējuši, ka nāk antikrists… Tas ir antikrists, kas noliedz Tēvu un Dēlu… tas ir antikrista gars."

Prātā pazibēja atmiņas - Lorenco garšļaukus uz zemes, tikko iztecējušu asiņu recekļi, ko smiltis nekādi nevar uzsūkt… Edijs saviebās. Kāpēc viņš nespēj izdabūt no galvas to baismīgo ainu? Klusi ierūcies, viņš to aizdzina.

Mašīnu viņš apturēja aiz smilšakmens izvirzījuma, lai no ceļa tā nebūtu redzama. Dzinējs noklepojies apklusa. Edijs parāva rokasbremzes sviru un ar dažiem akmeņiem nobloķēja riteņus. Ielicis atslēgas kabatā, viņš dziļi ievilka elpu un sāka soļot. Mēness spīdēja tik spoži, ka ceļu varēja saskatīt arī bez kabatas lukturīša.

Edijā kvēloja aizvien dedzīgāka mērķa apjausma. Dievs viņu bija aicinājis, un viņš bija aicinājumam piekritis. Visi agrākie notikumi, visas dzīves likstas bijušas tikai priekšspēle. Dievs bija viņu pārbaudījis, un viņš šo pārbaudi izturējis. Beidzamā pārbaude bija Lorenco. Tā bijusi Dieva zīme, ka Viņš gatavo Ediju kādam lielam darbam. Gaužām lielam.

Tas Kungs bija viņu topēcpusdien aizvedis uz Pinjonu. Vispirms pilna bāka ar benzīnu par brīvu. Pēc tam nomaldījies tūrists, kas meklēja Flagstafu, pateicās ar desmit dolāru naudaszīmi. Tad viņš no degvielas uzpildes stacijas darbinieka uzzināja, ka Bia uzskata projektā "Izabella" notikušo pašnāvību par slepkavību. Slepkavību!

Tālumā iekaucās koijots, tam atbildēja cits. Gaudas izklausījās kā nolādēto kliedzieni, vientuļi un pasaulei zuduši. Edijs nonāca pie klints malas un pa taciņu nokāpa Nakajas ielejā. Kreisajā pusē kā sakumpis dēmons izauga tumšais Nakajas klints kupris. Zemāk izkaisītās gaismiņas norādīja ciemata atrašanās vietu. Vecās tirgotavas lodziņi iezīmēja tumsā gaišus taisnstūrus.

Turēdamies tuvu klinšakmeņiem un kadiķiem, Edijs virzījās aizvien tuvāk tirgotavai. Viņš nezināja, ko meklē un kā to atradīs. Vienīgā cerība bija gaidīt Dieva sūfito zīmi. Dievs rādīs viņam ceļu.

Tuksneša naktī klusi skanēja melodija, ko kāds spēlēja uz klavierēm. Viņš nokāpa ielejā, slīdēja cauri papeļu ēnām un skriešus metās pāri mauriņam pie tirgotavas aizmugures sienas. Cauri vecajiem baļķiem, kuru spraugas bija aizziestas ar ģipsi, varēja dzirdēja slāpētas sarunas. Ap kafijas galdiņu sēdēja daži zinātnieki, iegrimuši spraigā sarunā, šķiet, pat strīdējās. Hazēliuss spēlēja klavieres.

Ieraugot vīru, kas varēja būt pats Andkrists, Edijs juta augšup kāpjam baiļu un dusmu vilni. Viņš pieliecās zem loga un mēģināja noklausīties sarunas, taču pianists spēlēja tik skaļi, ka nekas nebija saklausāms. Taču tad cauri klavieru skaņām, cauri du- bultrūšu logiem, cauri dzestrajam rudens gaisam pie Rasa, kas bija notupies zālē, izlauzās viens vienīgs kāda zinātnieka teikts vārds: "Dievs."

Un pēc brīža cita balss atkārtoja: "Dievs."

Noklaudzēja sietdurvis, un ap stūri tuvojās divas balsis - viena augsta, saspringusi, otra lēna, piesardzīga.

Sirdij dauzoties, Edijs četrrāpus aizkārpljās līdz stūrim turpat pie ārdurvīm un, gandrīz vai pamiris, klausījās.

-   Vienu es tev gribēju pajautāt, Tonij… Tas ir samērā konfidenciāli.

Vīrietis turpināja klusākā balsī, un tālāko Edijs nesaklausīja, tomēr neriskēja virzīties tuvāk.

-    Mēs šeit esam vienīgie, kas nav zinātnieki…

Viņi izgāja tumsā. Edijs atrāvās atpakaļ, un balsis pārvērtās neizšķiramā murdoņā. Varēja redzēt divus tumšus stāvus attālināmies pa ceļu. Viņš bridi nogaidīja, tad pāršāvās pāri ceļam un iespruka starp kokiem, piespiezdamies pie ķeburainā papeles stumbra.

Seju noglauda vēja pūsmiņa. Tas laikam gan bija Svētais gars, kas pārvērties vējiņā, lai atnestu līdz Edija ausim tumsā tīto cilvēku sarunu.

-   …par kriminālatbildību, tomēr man nav nekādas saistības ar "Izabellas" darbināšanu.

Zemākā balss atbildēja:

-    Nemāniet sevi. Kā jau teicu pirmīt, ja kritīsim mēs, kridsiet ari jūs.

-    Bet es esmu tikai psihologs.

-   Tomēr jūs esat piedalījies šajā blēdībā.

Blēdībā? Edijs tumsā pavirzījās tuvāk.

-    Kā mēs šitā ieķēpājāmies, ko? - spalgākā balss nopūtās.

Atbilde bija pārāk klusa, un Edijs to nesaklausīja.

-   Grūti aptvert, ka tas sasodītais dators uzdodas par Dievu… Izklausās kā zinātniskās fantastikas romāns…

Ari šoreiz atbilde bija klusa. Edijs tā pūlējās ieklausīties un saprast abu teikto, ka aizturēja elpu.

Vīrieši iegāja attālu gaismiņu pielietā laukā, kur sākās ciemats. Edijs zagās uz priekšu kā zirneklis, un vējš līdz ausīm atnesa aprautas frāzes.

-… Dievs iekārtā… satricināja Volkonski, liekot tam darīt nelabojamo… - To sacīja spalgā balss.

-   …šķiest laiku liekās pārdomās… - atskanēja aizsmakusi balss.

Saruna turpinājās vēl klusāk. Edijs juka vai prātā, nevarēdams

saklausīt. Viņš nolēma riskēt un pielavījās tuvāk. Abi vīrieši bija apstājušies piebraucamā ceļa galā. Maigi dzeltenajā gaismā izskatījās, ka prāvākais nepacietīgi vēlas tikt prom no nervozā. Balsis skanēja skaidrāk.

-    …sarunāja visādas muļķības, kādas neviens Dievs neatļautos teikt. Tās bija galīgas Neiv Age blēņas. Pastāvēt - tas ir tad, kad es domāju. Bet Edelšteins uz šito uzķērās. Nūjā, viņš ir matemātiķis, un tie visi kā viens ir savādnieki. Padomā, viņš taču tur kla- burčūskas… - Spalgākā balss ieskanējās skaļāk, it kā šādi varētu aizkavēt prāvāko vīru no aiziešanas.

Sarunu biedrs pamīņājās un pagriezās, un Edijs ieraudzīja viņa seju. Tas bija apsargs.

Vīrieds nomurmināja kaut ko par apkārtnes apskad pirms došanās pie miera. Abi sarokojās, un mazākais vīrs pa piebraucamo ceļu devās uz māju, bet apsargs pameta skatienu te uz vienu ceļa galu, te otru, tad pārlaida acis papeļu audzei, it kā pētīdams apkārtni un nevarēdams izšķirties, kur sākt pastaigu.

Kungs Dievs, lūdzu! Edija sirds dauzījās tik skaļi, ka līdz ar katru sirdspukstu ausīs iešalcās asinis. Visbeidzot vīrs aizsoļoja prom pa ceļu. Neizsakāmi piesardzīgi likdams soļus, pamanīdamies neuzkāpt nokritušiem zariņiem, Edijs gausi virzījās cauri papeļu audzei, taustīdamies uzrāpās pa tumšās nogāzes taku un atstāja ieleju.

Tikai braukdams par Renesceļu, viņš, svētlaimē apreibis, atļāvās skaļi iegavilēties. Edijs bija ieguvis to, ko mācītājs Speitss vēlējās. Virdžīnijā tagad ir nakts vidus, taču svētais tēvs nedusmosies par traucējumu, izdzirdējis šādas ziņas. Nemaz nedusmosies, vai ne?

44

PIEKTDIEN, GAISMAI AUSTOT, Nelsons Bigejs atspiedās pret biedrības nama durvīm un vēroja ierodamies pirmās automašīnas ar zirgu piekabēm. No treileriem izvesde zirgi sacēla zeltainus putekļu mākoņus, dīžādamies smilds, kamēr jātnieki tos apsegloja piešu šķindoņas un ādas plīkšķēšanas pavadībā. Paša Bigeja zirgs Ziema jau bija apseglots un gatavs dodes ceļā, tas stāvēja, piesiets pie vienīgā tuvumā esošā nenokaltušā pinjona, un ēda no auzu tarbas. Bigejam nebūtu nekas pretī vainot Bilagaana par nokaltušajiem kokiem, taču, ciktāl varēja noteikt, televīzijas ziņas nemaldījās - mizgraužiem un sausumam nekādi palīgi nebija vajadzīgi.

Pienāca Marija Atsitija, biedrības nama prezidente.

-    Ieradušies diezgan daudz cilvēku, - viņa bilda.

-   Vairāk, nekā biju domājis. Jūs arī piedalīsieties?

Atsidja iesmējās.

-   Jā. Jebkurš iegansts tikt ārā no kabineta ir labs.

-    Kur tad jūsu zirgs?

-   Vai tu traks? Es braukšu ar auto.

Bigejs no jauna sāka aplūkot raibo zirgu pulciņu, kas tiks izmantoti protesta akcijā. Gandrīz visi bija vietējie rezervāta kleperi, neapkalti, noliesējuši, baltām, izbolītām acīm - ja neskaita pāris glītu ganu zirgu un vienu arābu rikšotāju. Tas viņam atgādināja ainu, ko bija vērojis tēvoča Silvera mājvietā pie Toatī- nas. Silvers, kas viņam bija iemācījis "Svētīšanas ceļu", iejāja mustangus, viņš strādāja Santafe-Amarillo rodeo, līdz sabeidza muguru. Vēlāk viņš turēja bariņu noplukušu kleperu, lai bērniem būtu, ar ko pajādelēt. No viņa Bigejs iemācījās visu, ko zināja par zirgiem.

Viņš pakratīja galvu. Tas šķita kā tāla senatne. Tēvoča Silvera vairs nav, vecās paražas izzūd, un mūsdienu bērni neprot ne jāt, ne runāt navahu valodā. Bigejs bija vienīgais, kuru vecais tēvocis Silvers jaudāja pierunāt iemācīties "Svētīšanas ceļu".

Tas nebija tikai protests pret "Izabellu", tā mērķis bija atjaunot to dzīvesveidu, kurš strauji izzuda. Tas decās saglabāt viņu tradīcijas, viņu valodu un zemi, un spēju pašiem lemt par savu likteni.

Piebrauca sagrabējis Isuzu pikaps ar pārāk lielu piekabi. No pikapa ar līksmu ķērcienu izlēca slaids, izkāmējis vīrietis kreklā ar nogrieztām piedurknēm. Viņš pasvieda gaisā kalsnu roku, iebrēcās vēlreiz un devās izvest no piekabes zirgu.

-   Ieradies Villijs Besenti, - Atsitija noteica.

-   Villiju grūd nepamanīt.

Zirgs, kurš jau bija apseglots, nostājās uz zemes. Besenti aizveda viņu piekabes otrā pusē un piesēja pie treilera.

-   Viņam ir šaujamais.

-   Redzu.

-   Tu ļausi viņam to ņemt līdzi?

Bigejs brīdi domāja. Villijs bija viegli uzbudināms, taču viņam piemita laba sirds un skaidrā viņš bija nelokāms kā klints. Protesta akcijas laikā alkohols netiks lietots - Bigejs bija apņēmies panākt, lai šis noteikums dek ievērots.

-   Gan būs labi.

-   Ja nu sāk iet karsd? - Marija nerimās.

-    Nekas neies karsti. Vakar satiku pāris zinātnieku. Nekas briesmīgs tur nenotiks.

-   Kurus tu satiki? - Atsitija gribēja zināt.

-    Fordu, to, kurš sevi dēvē par antropologu, un to direktora asistenti - sievieti, vārdā Mersera.

Atsitija pamāja.

-   Arī es ar viņiem esmu iepazinusies. - Pagāja bridis, un viņa turpināja: - Vai tu esi drošs, ka tā ir prātīga doma? Šī protesta akcija?

-   Nu, man šķiet - to tūlīt redzēsim, vai ne?

45

KENS DOLBIJS IESKATĪJĀS PULKSTENĪ. Seši vakarā. Viņš uzgrieza muguru ekrānam un pārbaudīja šaubīgā magnēta temperatūru. Tas turējās godam, temperatūra bija normas robežās. Viņš pāris reižu noklikšķināja peles tausdņu, izskatīdams dažas "Izabellas" programmatūras vadības lappuses. Viss šķita normāli, darbojās nevainojami, jauda - astoņdesmit procentu.

Pilnīgi piemērota nakts "Izabellas" palaišanai. Lai arī iekārta patērēja lielu tiesu RM-West elektrotīkla jaudas savām vajadzībām, pat vismazākie traucējumi - zibens spēriens, sabojājies transformators, sakrituši elektrības pārvades vadi - varēja izraisīt nelaimju lavīnu. Taču dienvidrietumos vakars bija rāms, kondicionētāji izslēgti, nebija gaidāms negaiss, un arī vējš pavisam neliels.

Dolbijam radās nojauta, ka šonakt izdosies atrisināt šos sarežģījumus. Šonakt "Izabella" parādīs visu, ko spēj.

- Ken, palielini jaudu līdz astoņdesmit pieciem procentiem, - pavēlēja Hazēliuss, kurš sēdēja ādas krēslā komandtiltiņa vidū.

Dolbijs pameta skatienu uz Sentvinsentu, kurš uzraudzīja jaudas plūsmu. Rūķītim līdzīgais vīriņš pavicināja uz augšu paceltu īkšķi un piemiedza aci.

-Skaidra bilde.

Uztveres pašā dziļākajā nostūri viņš juta tikko jaušamu vibrāciju, kas liecināja par neaptveramo jaudas plūsmu. Abi kūļi, protonu un antiprotonu, kas riņķoja pretējos virzienos neiedomājamā ātrumā, vēl nebija savirzīti viens otram blakus. Tas notiks bridi, kad "Izabella" darbosies ar deviņdesmit procentu jaudu. Pēc tam kad abi saskarsies, būs vajadzīgs krietni vairāk jaudas, krietni vairāk laika un neizmērojami ilgas stundas regulēšanas darba, lai palielinātu sistēmas jaudu līdz simts procentiem.

Jaudas mērītāji līgani pacēlās līdz astoņdesmit piecu procentu atzīmei.

-   Jauka naksniņa darbam, - Sentvinsents atzīmēja.

Dolbijs pamāja. Viņš bija priecīgs, ka jaudas plūsmu uzrauga Sentvinsents - kluss, patīkams večuks. Sentvinsents runāja reti, taču jaudas plūsmu pārraudzīja kā diriģents simfonisko orķestri - precīzi un ārkārdgi smalki. Un teju bez piepūles.

-    Astoņdesmit pieci procenti, - Dolbijs paziņoja.

-    Alan? - vaicāja Hazēliuss. - Kā serveri?

-   Šeit viss kārtībā.

Hazēliuss jau kādu piecdesmito reizi apstaigāja telpu, izprašņādams katru darbinieku. Pagaidām viss ritēja kā pēc grāmatas.

Dolbijs pārskatīja sistēmas. Viss darbojās saskaņā ar normu. Vienīgais bojājums varēja būt pārāk siltais magnēts, taču "pārāk silts" nozīmēja, ka tas bija dkai apmēram par trim simtdaļām grāda siltāks, nekā tam jābūt.

"Izabella" darbojās ar astoņdesmit piecu procentu jaudu, Reja Čena viegli pieregulēja kūļus. Dīki raudzīdamies apkārt, Dolbijs iegrima apcerē par Hazēliusa savākto komandu. Piemēram, Edelšteins. Dolbijam bija aizdomas, ka tas vīrs ir vēl gudrāks par Hazēliusu, taču vienlaikus arī visai īpatnējs. Edelšteins bija maķenīt baiss, it kā viņa smadzenes būtu pa pusei citplanēdešu veidojums. Un vēl tā apsēstība ar klaburčūskām! Johaidī, nudien ērmīgs vaļasprieks. Tad Korkorana, kas izskatījās pēc Derilas Hannas. Viņa gan nebija Dolbija tips, pārāk gara un ar asu mēli. Pārlieku smuka un gaišmataina, lai būtu gudra - desa, tāda viņa neapšaubāmi bija… Šeit sapulcināti lieliski speciālisti, pat robots Cečīni, kurš šķita gatavs jebkurā brīdī aiziet pa pieskari. Te neiederējās vienīgi Iness. Viņš bija dedzīgs, apņēmīgs zellis, kas centās, kā spēja, taču viņa spēju spuldzīte nevarēja apgaismot vairāk par biezi apdzīvotās istabas vidu. Kā Hazēliuss var uztvert nopietni šo cilvēku un viņa vadītās sarunu sesijas? Vai Hazēliuss vienkārši pakļāvās Enerģētikas departamenta nolikumam? Vai visi psihologi bija tādi kā Iness un vērpa savas sīkmanīgās teorijas bez niecīgāko empīrisko pierādījumu drusciņas? Šis cilvēks redzēja visu un nesaprata neko. Dolbijam Iness atgādināja kravas mašīnas šoferi, ar kuru viņa māte draudzējās pēc tēva nāves - lai arī citādi sakarīgs puisis, viņš bija visādu viegli sagremojamu psiholoģijas gudrību pārpilns un ar saviem nebeidzamajiem padomiem, kas aizgūti no jaunākā pašpalīdzības bestsellera, spēja īsā laikā noriebties.

Vēl te bija Reja Čena. Gudra pēc velna, taču nekādi to neizrādīja. Kāds bija stāstījis, ka viņa bērnībā labi braukusi ar skrituļ- dēli. Sieviete izskatījās pēc Bērklijas universitātes brīvās mīlestības piekritējas, viņa bija jautra, nepiespiesta, vienkārša. Bet vai tiešām viņa bija vienkārša? Ar aziātiem nekad neko nevarēja zināt. Lai nu kā, Dolbijs neatteiktos ar viņu aiziet uz kādu randiņu. Viņš paskatījās uz sievied, kas bija noliekusies, melnajiem matiem kā ūdenskritumam plūstot pār pleciem, un spraigi lūkojās konsolē, un iztēlojās viņu kailu…

Pārdomās ielauzās Hazēliusa balss:

-   Ken, esam gatavi pacelt līdz deviņdesmit.

-   Labs ir.

-   Alan? Kad būsim nostabilizējušies pie deviņdesmit, tev būs visi reizē jāpārslēdz IBM p5 595 serveri, kas jau savienod vienā sistēmā.

Edelšteins pamāja.

Dolbijs pagrūda sviras un vēroja "Izabellu" reaģējam. Tas bija īstais brīdis. Tieši šonakt. Viss viņa dzīvē bija vedis tieši uz šo mirkli. Viņš juta spēcīgo vibrāciju, kas pieņēmās spēkā, jaudai pastiprinoties. It kā viss kalns būtu enerģijas pārpilns. Tas murrāja kā Bentley automašīna. Ak kungs, kā viņš mīlēja šo iekārtu. Savu iekārtu.

46

STĀVĒDAMS SAVA NAMIŅA GUĻAMISTABĀ, Fords uz saulrieta fona redzēja pirmos jātniekus parādāmies aiz Nakajas klintsraga. Viņš pielika pie acīm binokli un pamanīja priekšgalā jājam Nelsonu Bigeju dārka zirga mugurā; viņam sekoja ducis citu jātnieku.

Fords pagrieza galvu, un tā truli iesāpējās, atgādinādama par kritienu iepriekšējā vakarā. Kopš tā brīža viņi ar Keitu nebija pārmijuši gandrīz ne vārda, sieviete bija aizņemta, gatavojodes "Izabellas" palaišanai.

Pamirkšķināja lampiņa satelīttālrunī - tieši laikā, kā pēc pulksteņa. Viņš paņēma tālruni.

-   Ir jaunumi? - Lokvuds noprasīja.

-    Nekā īpaša. Visi ir bunkurā, gatavojas "Izabellas" palaišanai. Es drīz došos sagaidīt protesta akcijas dalībniekus.

-   Jūs nu gan varējāt to novērst.

-   Tā ir labāk, ticiet man. Vai jūs papētījāt, kas varētu būt Džo Blics?

-   Tādu džo blicu ir simtiem - cilvēki, uzņēmumi, vietu nosaukumi, ko vien sirds kāro. Es atlasīju šo to un izveidoju sarakstu ar iespējamiem skaidrojumiem, kas jūs varētu ieinteresēt. Dažus varu tagad nosaukt.

-    Lūdzu.

-   Pirmkārt, Džo Blics ir viena no GI ]oe sērijas armijnieku lellēm.

-   Tā varētu būt norāde uz Vordlo. Volkonskis viņu neieredzēja. Kas vēl?

-    Džo Blics bija Brodvejas producents, kas uzveda divus mūziklus - "Miskastes aušības" un "Kreiterleikas jokdari"; viens bija par runčiem, otrs par nūdistu koloniju. Abi izgāzās.

-   Turpiniet.

-     Joe Blitz, bankrotējusi Ford automašīnu dīlerkompānija Ohaio… Džo Blica valsts parks Medfordā, Oregonas pavalstī… Džo Blica memoriālā hokeja arēna Ontario, Kanādā… Džo Blics, zinātniskās fantastikas rakstnieks pagājušā gadsimta trīsdesmitajos un četrdesmitajos gados… Džo Blics, nekustamo īpašumu attīstītājs, kurš uzbūvēja Mausleer debesskrāpi Čikāgā… Džo Blics, karikatūrists…

-   Pastāstiet par rakstnieku.

-    Džo Blics četrdesmito gadu sākumā publicēja zinātniskās fantastikas savārstījumus vairākos lubu žurnālos.

-    Kādi ir stāstu nosaukumi?

-    Stāstu bija vesels lērums. Paraudzīsim… Piemēram, "Jūras ilkņi" un "Cilvēku slepkavas gaisā".

-    Vai ir arī kāds romāns?

-   Cik mums izdevās noskaidrot, viņš sarakstījis tikai stāstus.

-    Un karikatūrists Džo Blics?

-    Piecdesmito gadu beigās veidoja komiksu sēriju par resnu lamzaku un mazu pūdeli. Kaut kas līdzīgs "Garfildam". Nekādus sevišķos panākumus neguva. Palūkosim… Te ir vēl kādi divi simd, sākot no apbedīšanas biroja nosaukuma līdz zivju kūpināšanas receptei.

Fords nopūtās.

-   Rādās, ka mēs meklējam adatu siena kaudzē bez apjausmas, kā šī adata izskatās. Un Natašas tante?

-    Volkonskim nav tantes, vārdā Nataša. Vai tas nav kāds jociņš? Teiksim, katram krievam ir tante Nataša un tēvocis Boriss?

Fords pa logu paraudzījās uz jātniekiem, kas ieradās ielejā.

-   Pēc visa spriežot, zīmīte ieved strupceļā.

-    Tā izskatās.

-   Man jābeidz saruna. Ielejā iejājuši protestētāji.

-   Tiklīdz "Izabellu" aptur, piezvaniet man, - Lokvuds piekodināja.

Fords nolika satellttālruni, ieslēdza portfeli skapi un izgāja ārā. Tālumā pukšķināja motors. Ceļa galā parādījās apdauzīts pikaps, devās lejup pa nogāzi, un tam pa pēdām ripoja balts busiņš ar uzrakstu KREZ uz sāniem un satelītšķīvi uz jumta.

Fords nostājās pie kokiem lauka malā, vērodams tuvojamies Bigeju un duci jātnieku putās nodzītos zirgos. KREZ televīzijas stacijas busiņš apstājās, izkāpa pāris televīzijas darbinieku un sāka uzstādīt aparatūru, lai nofilmētu jātnieku ierašanos. No pikapa izkāpa drukna sieviete. Marija Atsitija.

Kad jātnieki bija nonākuši laukos, operators sāka filmēt. Viens no jātniekiem atšķīrās no pārējiem, izrāvās priekšā un aulekšoja šurp, vēcinādams lakadņu paceltajā rokā un uzvaroši, skaļi iegavilēdamies. Fords viņā pazina Villiju Besend, viru, kurš viņam bija aizdevis naudu. Daži jātnieki ari paskubināja zirgus, un Bigejs sekoja viņu paraugam. Jātnieki šāvās pāri laukiem, patraucās garām kamerai un apstājās neasfaltētā stāvlaukumā pie vecās tirgotavas netālu no Forda.

Kad Bigejs nokāpa no zirga, pienāca KREZ reportieris, uzsita pa viņa pacelto plaukstu un sāka izkārtot aparatūru intervijai.

Piejāja pārējie un ari sasveicinājās. Iedegās prožektori, un reportieris sāka iztaujāt Bigeju. Pārējie stāvēja apkārt un skatījās.

Fords izsoļoja no koku paēnas un devās pie viņiem.

Visu acis pavērsās jaunpienācēja virzienā. Reportieris tuvojās viņam, izstiepis mikrofonu.

-    Kā jūs sauc, ser?

Fords redzēja, ka kamera darbojas.

-   Vaimens Fords.

-   Vai jūs esat zinātnieks?

-   Nē, mans pienākums ir uzturēt sakarus starp projektā "Iza- bella"zinātniekiem un vietējiem iedzīvotājiem.

-    īpaši labi tas jums neizdodas, - reportieris iedzēla. - Jums tūlīt būs jātiek galā ar protestētājiem.

-    Es zinu.

-    Kādas ir jūsu domas?

-    Manuprāt, misteram Bigejam ir taisnība.

Iestājās īss klusuma bridis.

-    Kādā ziņā?

-   Daudzējādā. "Izabella" tiešām biedē vietējos, projekts nav izraisījis ekonomisko pacēlumu, kā tas iepriekš bija domāts, un zinātnieki nudien izturējušies pārāk savrupi.

Vēl viens īss, mulsuma pilns klusuma bridis.

-   Kā jūs esat iecerējuši to vērst par labu?

-    Iesākumā es uzklausīšu jūs. Tieši tāpēc esmu ieradies šeit. Pēc tam es pielikšu visas pūles, lai nokārtotu abu pušu attiecības. Mēs patiešām neesam atraduši kopīgu valodu ar vietējo kopienu, taču es apliecinu - no šā brīža viss būs citādi.

-    Nečakarē prātus! - atskanēja brēciens. No lauka, kur bija piesējis zirgu, šurp soļoja Villijs Besenti.

-    Stop! - Reportieris pagriezās pret Besenti. - Paklau, Villij, man te ir intervija. Tu nevarētu nomierinādes?

-   Viņš tur gvelž kā pa ķešu.

-   Ja tu tā izrunāsies, mēs nevarēsim tevi rādīt televīzijā.

Ieskatījies Fordam sejā, Besenti apstājās kā zemē iemiets. Varēja

manīt, ka viņš Fordu ir pazinis.

-    Eu, tas tak esi tu!

-   Sveiks, Villij. - Fords pastiepa roku sveicienam.

Villijs nelikās to manām.

-   Tu esi no šitiem!

-Jā.

-    Tu man esi parada divdesmitnieku, draudziņ!

Fords pasniedzās pēc kabatas portfeļa.

Besend uzvaroši piesarka.

-   Paturi vien savu naudiņu. Man to nevajag.

-   Villij, es biju cerējis, ka mēs varam visi kopā nonākt pie atrisinājuma.

-    Nepļurksti! Redzat, kas tur augšā ir? - Besenti norādīja ar kalsno roku uz ielejas malas pusi. Piedurkne atslīdēja, atklājot tetovējumu. - Tur, klintīs, ir drupas. Kapi. Jūs apgānāt mūsu senču kapus.

Kamera atkal bija ieslēgta.

-    Kā jūs atbildēsiet, mister Ford? - reportieris ierunājās, atkal bāzdams mikrofonu viņam sejā.

Fords atturējās norādīt, ka patiesībā tās bija anasazi mītnes drupas.

-   Ja kāds varētu norādīt šo kapu atrašanās vietu, mēs varētu pasargāt…

-   Tie ir visur! Kur vien acis met! Mirušo gari ir neapmierināti un klaiņo apkārt. Te notiks kas nelāgs. Es to jūtu. Jūs ne? - Besenti paskatījās apkārt. - Vai jūs to nejūtat?

Piekrītoši mājieni un murmināšana.

-   Chindii ir mums visapkārt, cilvēki, kas spēj pārvērsties par dzīvniekiem un darīt ļaunu. Kopš laika, kad Peabody Coal atņēma Sarkanajam galdkalnam dvēseli, tā kļuvusi par nejauku, nejauku vietu.

-    Nejauka vieta, - apkārtstāvošie atsaucās kā atbalss.

-    Tas ir vienīgi kārtējais gadījums, kad baltais ierodas un atņem indiāņiem zemi. Tā tas ir. Vai man taisnība?

Skaļāka piekrītoša murdoņa.

-    Villij, tev ir visas tiesības tā domāt, - Fords apstiprināja. - Taču mums par attaisnojumu esmu spiests atgādināt, ka daļēji pie vainas ir navahu cilts valdība, kas noslēdza šo darījumu, neapspriežoties ar vietējiem iedzīvotājiem.

-    Navahu cilts valdība ir tikai bariņš maukasbērnu, ko nolīguši Bilagaana sev par roklaižām. Pirms Bilagaana ierašanās mums nebija nekādas navahu cilts valdības.

-   Jūs nevarat to padarīt par nebijušu. Es ari ne. Tomēr mēs varam visi kopā panākt uzlabojumus. Vai jūs to vēlaties?

-    Uz to mana atbilde ir - ej ellē! - Besenti draudīgi tuvojās. Fords nekustējās, abi stāvēja, blenzdami viens otrā. Besenti elsoja, izspiedušās ribas cilājās, cīpslainie roku muskuļi te savilkās, te atlaidās.

Fords izturējās mierīgi, atslābināti.

-   Villij, es esmu jūsu pusē.

-    Nerunā ar mani tādā aizbildnieciskā tonī, Bilagaana! - Viņš bija par trešdaļu mazāks nekā Fords un divreiz vieglāks, taču izskatījās, ka kuru katru brīdi varētu sākties kautiņš. Fords pablenza uz Bigeju. Šamaņa bezkaislīgā seja liecināja, ka viņš ļaus notikumiem ritēt savu gaitu.

TV kamera turpināja filmēt.

Besenti ar plašu žestu norādīja apkārt.

-    Paraugieties! Jūs, Bilagaana, atņemat mūsu galdkalnu un ieurbjades simtiem pēdu dziļi klintī, lai varētu apūdeņot savus stulbos laukus, bet manai tantei Emmai jābrauc trīsdesmit jūdžu, lai dabūtu ūdeni mazbērniem un aitām. Kā jūs domājat - pēc cik ilga laika izsīks Blūgepas vai Blekhorsas akas? Un Hanta vīruss? Visi zina, ka pirms nodkumiem Fortvingeitā mums nekāda Hanta vīrusa nebija.

Vairāki jātnieki skaļi piebalsoja, pauzdami piekrišanu senajai sazvērestības teorijai.

-    Tikpat labi mēs jau tagad esam "Izabellas" saindēd. Kuru katru dienu mūsu bērni sāks mirt kā mušas. - Viņš iebadīja putekļaino pirkstu Fordam krūtīs, taisni zem krūšu kaula. - Zini, Bilagaana, kas tad tu būsi? Slepkava!

-    Rāmu garu, Villij. Esi mierīgs un cieņas pilns.

-    Mierīgs? Cieņas pilns? Vai tālab jūsējie nodedzināja mūsu mitekļus un kukurūzas tīrumus? Vai tālab jūs izvarojāt mūsu sievietes? Un vai tāpēc jūs mūs aizsūtījāt Garajā pārgājienā uz Fort- samneru - lai mēs būtu mierīgi un cieņas pilni?

Fords no Rāmas laikiem atcerējās, ka navahi vēl aizvien nevarēja aizmirst Garo pārgājienu deviņpadsmitā gadsimta sešdesmitajos gados, kaut arī pārējiem šajā valsd tas bija senaizmirsts notikums, aizvēsturiski laiki.

-    Dievs mans liecinieks, es nožēloju, ka nevaram mainīt dažus notikumus vēsturē, - Fords pavēsdja emocionālāk, nekā bija domājis.

Villija rokā, izvilkts no džinsu kabatas, parādījās lēts divdesmit otrā kalibra revolveris. Fords saspringa, gatavs rīkoties strauji.

Bigejs nekavējoties metās starpā.

-    Dasvud, izslēdz kameru! - viņš asi uzsauca.

Reportieris pakļāvās.

-   Villij, novāc ieroci!

-    Lasies pie velna, Nelson! Es cinīšos, nevis gvelzīšu.

-   Mēs uzstādīsim lauka vidū sviedrēšanās pirtiņu, - Bigejs klusā balsī atbildēja. - Mēs šeit uzkavēsimies visu nakti un veiksim mierīgas ceremonijas. Mēs atgūsim šo zemi garīgā ceļā, ar lūgšanām. šis ir lūgšanu un apcerējumu, nevis sadursmju laiks.

-   Es biju domājis, ka tas ir protests, nevis sasodītas skvo dejas, - Besend atcirta, tomēr ieslidināja ieroci bikšu kabatā.

Bigejs norādīja uz augstsprieguma vadiem, kas pusjūdzes attālumā sdepās pāri galdkalna malai.

-   Mēs esam ieradušies cīnīties ar to, nevis ar šo cilvēku.

Vadi tikko sadzirdami, tomēr nepārprotami zumēja un sprakšķēja.

-    Rādās, jūsu mašiņš jau palaists, - Bigejs pagriezās pret Fordu un pavērās viņā neizteiksmīgu skatienu. - Domāju, jūs tagad varētu iet prom un ļaut, lai mēs nodarbojamies ar savām lietām.

Fords palocīja galvu, pagriezās un devās uz bunkuru.

-   Pareizi, taisies, ka tiec! - Besenti nobļāva pakaļ. - Citādi dabūsi bišķi svina savā Bilagaana pakaļā.

Pieejot tuvāk "Izabellas" vārtiem, Fords dzirdēja, ka vadu zu- mēšana un sprakšķēšana kļūst skaļāka, un spokainā džinkstēšana lika šermuļiem skriet viņam pār muguru. Gluži vai likās, ka to rada dzīva būtne.

47

BEZ PIECĀM MINŪTĒM ASTOŅOS BUKERS Krolijs, neparastu gaidu pārņemts, iekārtojās pie televizora savā omulīgajā, ar ķirškoka sienas paneļiem izklātajā darbistabā, kas atradās viņa Džordžtaunas mājā Dambartonstrītā. Solīdams, ka prece būs samaksātās naudas vērta, Speitss nebija mānījies. Svētdienas sprediķis bija kā bises šāviens. Tagad "Amerikas apaļais galds" būtu kā zalve no otra stobra. Un pats pārsteidzošākais - lai to panāktu, bija pieticis ar vienu vienīgu tālruņa zvanu un pāris ziedojumiem skaidrā naudā. Nekā nelikumīga, tikai naudas pārskaitījums ziedošanas nolūkos reliģiskai organizācijai, kas atbilst ASV Ieņēmumu kodeksa 501 (c) nolikuma trešajam izņēmumam, turklāt nebija apliekams ar nodokli.

Lobists auklēja saujā konjaka glāzi, to sildīdams, un iedzēra malku kalvadosa, ko mēdza iemalkot pēc vakariņām. Skaļas, patriotiskas mūzikas pavadībā ekrānā iegaismojās pārraides "Amerikas apaļais galds" logotips, kuram visapkārt plīvoja Amerikas karogi, zibēja ērgļi un patriotiskas emblēmas. Pēc tam uz Kapitolija attēla fona parādījās ķirškoka apaļais galds, pie kura, savilcis nopietnu, bažīgu sejas izteiksmi, sēdēja Speitss. Viņam pretī sēdēja raidījuma viesis, sirms vīrietis uzvalkā, ar iekritušu seju, platām, izspūrušām uzacīm. Viņš bija savilcis lūpas, it kā apcerēdams lielo Visuma pastāvēšanas noslēpumu.

Mūzika noklusa, un Speitss pavērsās pret kameru.

Krolijs jutās pārsteigts - virs, kurš dzīvē bija pilnīgs ēzelis, Dienvidu salašņa un lauķis, televizora ekrānā spēja izstarot tādu neiedomājam harismu. Pat oranžie mati izskatījās cienījami, to spilgtums bija notušēts. Krolijs kārtējo reizi sevi apsveica. Piesaistīt sludinātāju bija izrādījies spīdošs gājiens.

-   Labvakar, dāmas un kungi. Esiet sveicinād raidījumā "Amerikas apaļais galds". Es esmu cienīgtēvs Dons Speitss un ar prieku iepazīstinu jūs ar šīsdienas viesi doktoru Hendersonu Kroke- ru, izcilo fizikas profesoru no Liberti universitātes, kas atrodas Linčburgā Virdžīnijas pavalstī.

Profesors gudru sejas izteiksmi palocīja galvu un izskatījās pats nopietnības iemiesojums.

-   Es ataicināju doktoru Krokeru apspriest projektu "Izabella", un tas būs mūsu šāvakara sarunu temats. Tiem, kuri nezina, paskaidrošu, ka "Izabella" ir zinātnieku radīta iekārta, ko valsts izbūvējusi Arizonas tuksnesī, iztērējot tai četrdesmit miljardus dolāru nodokļu maksātāju naudas. Daudziem tā rada bažas. Mēs nolēmām uzaicināt uz raidījumu doktoru Krokeru, lai viņš izskaidrotu mums, parastajiem ļautiņiem, visu par šo projektu. - Viņš pagriezās pret raidījuma viesi. - Doktor Kroker, jūs esat fiziķis un pasniedzējs. Vai varat pastāsdt, kas īsti ir "Izabella"?

-    Pateicos, cienīgtēv Speits. To es, protams, varu. Principā "Izabella" ir daļiņu paātrinātājs, atomu dauzītājs. Atomus vispirms lielā ātrumā trenc pa gaisu un tad sasit citu pret citu, lai tie sašķīst, un zinātnieki var izpētīt, no kā tie sastāv.

-    Izklausās visnotaļ biedējoši.

-   Tas nav nekas šausmīgs. Pasaulē ir vairākas šādas iekārtas. Tas lielā mērā palīdzēja Amerikai izprojektēt un uzbūvēt kodolieročus, kā ari izstrādāt kodolindustrijas teorētiskos pamatus.

-   Vai šī konkrētā iekārta jums rada bažas?

Dramatiska pauze.

-Jā.

-    Kadas tas butu?

-    "Izabella" nelīdzinās pārējiem daļiņu paātrinātājiem. Tā netiek izmantota zinātniskos nolūkos. To izmanto ļaunprātīgiem mēķiem, lai pierādītu kādu noteiktu ideju - radīšanas teoriju, kuru propagandē ateistu un sekulāro humānistu zinātnieku grupiņa.

Speitss sarauca uzacis.

-   Diezgan skaļš paziņojums.

-    Un ne bez pamatojuma.

-   Paskaidrojiet sīkāk.

-     Ar prieku. Šī zinātnieku ateistu grupiņa sev par kredo izvirzījusi teoriju, ka Visums radījis pats sevi no nekā, bez jebkādas vadošas rokas vai galvenā dzinējspēka. Šo teoriju sauc par Lielo sprādzienu. Vairākums saprātīgu cilvēku, arī daudzi zinātnieki - to skaitā es - zina, ka šīs teorijas pamatā nav gandrīz nekādu zinātnisko pierādījumu, tā nebalstās zinātnē, bet dziļi iesakņojušos antikristīgos uzskatos, kas mūsdienās pārņēmuši visu mūsu nāciju.

Krolijs iedzēra vēl vienu prāvu silta kalvadosa malku. Speitss kārtējo reizi apliecinājis savu lietderību. Sasodīti lieliski - dema- goģija, kas ietērpta skaidrā, zinātniskā valodā, turklāt atskan no fiziķa mutes. Tieši šādas blēņas kāds noteikts amerikāņu tautas segments aprīs bez kavēšanās, ar visu āķi.

-    Pēdējo desmit gadu laikā burtiski visus mūsu valdības un augstskolu sistēmas slāņus pārņēmuši ateisti un sekulārie humānisti. Viņu pārziņā ir stipendiju izsniegšana. Viņi izlemj, kādi pē- fijumi tiek veikti. Viņi noslāpē visas neapmierinātās balsis. Šis zinātniskais fašisms ir izplatījies visur, no kodolfizikas un kosmoloģijas līdz bioloģijai un, protams, evolūcijai. Šādi zinātnieki mums devuši tādas ateistu, materiālistu teorijas, kādas atbalstīja Darvins, Laiels, Freids un Jungs. Šādi cilvēki apgalvo, ka dzīve nesākas ar ieņemšanu. Šādi cilvēki grib veikt šausminošus eksperimentus ar cilmes šūnām - dzīviem cilvēku embrijiem. Šādi cilvēki ir abortu atbalsdtāji un tā saucamie ģimenes plānotāji.

Balss, kas izklausījās pēc paša saprāta iemiesojuma, turpināja murdēt, taču Krolijs to izslēdza no apziņas un iztēlē tīksminājās par brīdi, kad paraksds līgumu ar Jaziju par divreiz lielāku honorāru.

Raidījums turpinājās ar jautājumiem un atbildēm, apzelējot vakara tematu, tad, kā parasti, atskanēja lūgums ziedot naudu, sarunas atsākās, pēc laika atkal atskanēja lūgums ziedot. Balsis murdēja un urdzēja, te skaļākas, te klusākas, gluži kā reliģiska pātaru skandēšana. Beigās Krolijs secināja, ka kristīgās televīzijas dvēsele ir atkārtošana - visu, ko gribi pateikt, iebliez ar bliešanu trulajos pauros un piedevām pievāc viņu naudu.

Kamera pievilka tuvāk Speitsa seju, svētais tēvs grasījās pabeigt raidījumu ar savu komentāru. Krolijs klausījās tikai ar pusausi. Līdz šim Speitss bija pierādījis, ka spēj sarīkot lielisku izrādi, un doma, ka to skatās ari cilts padome, pildīja viņu ar milzu prieku.

-   …ir skaidrs, ka Dievs pamazām noņem savu sargājošu roku no Amerikas…

Krolijs ieslīga omulīgā atslābinādbā. Viņš jau tagad nepacietīgi gaidīja pirmdienas zvanu pulksten četros. Viņš no tiem mērkaķiem izplēsīs miljonus. Miljonus.

-   …pret pagāniem un abortu atbalstītājiem, pret feministēm un homoseksuāļiem, pret Amerikas Apvienību civilo brīvību aizstāvībai, pret visiem, kas tiecas padarīt Ameriku laicīgu, es pavēršu pirkstu un paziņoju: "Nākamais teroristu uzbrukums būs uz jūsu sirdsapziņas…"

Varbūt viņš varētu pat trīskāršot honorāru. Būtu ko pastāsdt draugiem Potomac klubā.

-    …Un tagad viņi ir uzbūvējuši Bābeles torni, šo "Izabellu", lai pretendētu uz Dieva troni. Taču Dievs nav nekāds mazais bērns - Viņš dosies uzbrukumā.

Kad Krolijs no jauna slīga saldkaislos sapņojumos, viņu negaidīti satricināja viens vārds. Šis vārds bija "slepkavība".

Viņš izslējās taisns. Par ko Speitss tagad runāja?

-    Tieši tā! - mācītājs apstiprināja. - No konfidenciāla avota man nācis ausīs, ka pirms četrām dienām viens no svarīgākajiem projekta "Izabella" zinātniekiem, krievs Volkonskis, esot izdarījis pašnāvību. Taču mans avots norāda, ka daži policijas izmeklētāji nav īsti pārliecināti, vai tā patiešām ir pašnāvība. Aizvien vairāk pierādījumu liecina, ka tā bijusi slepkavība un to pastrādājis kāds no projektā iesaistītajiem. Zinātnieku nobendējuši viņa kolēģi. Kāpēc? Lai aizvērtu viņam muti?

Krolijs paliecās uz priekšu. Sapņainums bija izplēnējis, viņš vērīgi skatījās ekrānā. Cik ģeniāli - atstāt šādu ziņu uz raidījuma beigām!

-   Iespējams, es zinu iemeslu. No sava avota esmu ieguvis vēl kādu ziņu, pagalam satriecošu. Es pats tam gandrīz nespēju noticēt.

Lēni un dramatiski Speitss ar kopto roku paņēma papīra lapu un pacēla to. Krolijs pazina šo paņēmienu, kuru piecdesmitajos gados ieviesa Džozefs Makartijs, - informācija, kas uzraksdta uz papīra, bija taustāmāka un tādējādi ticamāka.

Speitss viegli paplivināja lapiņu.

-   Tas ir šeit.

Vēl viena dramatiska pauze. Krolijs izslējās, pavisam aizmirsis par dzērienu. Kas Speitsam aiz ādas?

-    "Izabellai" vajadzēja būt palaistai jau pirms vairākiem mēnešiem. Tas nav noticis. Tajā ir kāda kļūme. Kāda - to nezina neviens, izņemot manu avotu un mani. Un tagad to zināsiet arī jūs.

Raidījuma vadītājs vēlreiz dramatiski pavēcināja papīra lapiņu.

-    Šis "Izabellas" smadzenes ir visātrākais superdators, kāds vien uzbūvēts. Un šī "Izabella" sevi pasludinājusi par… - viņš teatrāli paklusēja, - …par Dievu.

Viņš nolika papīru uz galda, neatrāvis skatienu no kameras. Pat raidījuma viesis šķita stipri pārsteigts.

Klusums ieilga, Speitss bargi vērās kamerā. Šis cilvēks zināja, kāds spēks ir klusumam, sevišķi televīzijā.

Krolijs aptupās uz pašas krēsla maliņas, raudzīdams aptvert šā šokējošā paziņojuma nozīmi. Jutīgais iekšējais radars, politisko satricinājumu tuvošanās noteicējs, nupat vēstīja, ka, nez no kurienes cēlies, strauji tuvojas milzīgs blīkšķis. Tas taču bija pilnīgs neprāts! Iespējams, doma pasviest bumbiņu Speitsam un ļaut, lai tas rīkojas tālāk, nav bijusi pārāk prātīga. Varbūt vajadzēja jau no rīta aizsūtīt pa faksu Jazijam jaunu līgumu - ar lūgumu aši to parakstīt.

Visbeidzot Speitss ierunājās:

-    Mani draugi, es nebūtu nācis klajā ar šādu paziņojumu, ja nebūtu pilnīgi pārliecināts par faktu patiesīgumu. Mans avots, pārliecināts kristietis un garīdznieks tāpat kā es, uzturas netālu no notikuma vietas un ieguva šīs ziņas no pašiem zinātniekiem. Patiesi. Šī milzīgā iekārta ar nosaukumu "Izabella" uzskata sevi par Dievu. Jūs dzirdējāt pareizi - uzskata sevi par Dievu. Ja mana informācija ir maldīga, es aicinu viņus publiski to atspēkot.

Speitss piecēlās no krēsla, un prasmīgs operatora darbs šo teatrālo žestu paspilgtināja. Viņš it kā slējās pāri skadtājiem kā ar pūlēm apvaldītu dusmu stabs.

- Es lūdzu, es pieprasu, lai Gregorijs Norts Hazēliuss, šā projekta vadonis, nostājas Amerikas tautas priekšā un paskaidro savu rīcību. Es to pieprasu. Mēs, Amerikas tauta, esam iztērējuši četrdesmit miljardus dolāru šīs ellišķās mašīnas uzbūvēšanai, mašīnas, kas radīta ar nolūku pierādīt, ka Dievs melo! Un tagad šī iekārta pati apgalvo, ka tā ir Dievs!

O, mani draugi! Kāda zaimošana! Kāda zaimošana!

48

FORDS IERADĀS KOMANDTILTIŅĀ astoņos. Ieejot telpā, viņš paraudzījās uz Keitu, uz viņas darbstaciju. Abu skadeni sastapās. Viņi nepārmija ne vārda, taču skatieni bija daiļrunīgi. Pārējie zinātnieki bija noliekušies pār savām darbstacijām, un Hazēliuss diriģēja koncertu no kapteiņa grozāmā krēsla telpas vidū. Iekārta dūca, taču vizualizētājs grima tumsā.

Pārējie sveica ienākušo ar galvas mājieniem un izklaidīgiem uzsaucieniem. Vordlo veldja viņam ilgu skatienu, tad uzgrieza muguru un nostājās savā vietā pie apsarga galdiņa.

Hazēliuss paaicināja viņu klāt.

-    Kā tur augšā iet? - viņš apvaicājās.

-   Domāju, ka mums nekādu sarežģījumu nebūs.

-   Labi. Jūs esat ieradies tieši laikā, lai novērotu kontaktu nulles koordinātā. Ken, kā mums sokas?

-    Turamies stabili pie deviņdesmit procentiem, - Dolbijs atsaucās.

-   Magnēts?

-   Joprojām viss kārdbā.

-    Tad esam gatavi sākt, - Hazēliuss secināja. - Reja, ieņem savu vietu pie detektoru vadības pults. Tiklīdz ieslēgsies vīruss, tev jāsāk rīkoties. Džūlij, tu būsi viņas dubliere.

Viņš pagriežas.

-    Alan?

Edelšteins lēni pacēla galvu no darbstacijas.

-   Novēro vienlaikus gan rezerves serverus, gan galveno datoru. Tiklīdz manīsi kādu nestabilitātes pazīmi, pārslēdz "Izabellas" vadību uz trim IBM p5 595 serveriem. Negaidi pilnīgu sistēmas sabrukumu.

Edelšteins pamāja un pāris reižu skaļi noklabināja taustiņus.

-    Melisa, tev jānovēro caurums telplaikā. Ja kaut ko ieraugi, vienalga, ko, kas liecina par sarežģījumiem - negaidītu rezonansi, nepazīstamas supersmagas vai stabilas daļiņas, sevišķi, ja tās ir stabilas singularitātes, - cel trauksmi.

Sieviete pavicināja augšup paceltu īkšķi.

-    Hārlan, mēs darbināsim "Izabellu" ar simtprocentīgu jaudu, cik vien ilgi nepieciešams. Tavs pienākums būs nodrošināt nepārtrauktu, vienmērīgu enerģijas padevi un novērot apkaimes tīklu, uzmanot, vai kāda trešā puse mums nevar sarūpēt nedienas ar elektrības padevi.

-    Labs ir.

-   Tonij, pat ja mēs pārslēgsimies uz trim serveriem, apsardzes sistēmas paliks darbojamies. Neaizmirsti, ka augšā ir demonstranti, kas var izstrādāt kādu muļķību - teiksim, rāpdes pāri žogam.

-    Klausos, ser.

Viņš paskatījās apkārt.

-Džordž?

-   Jā? - Iness atsaucās.

-    Parasti tev iekārtas darbināšanas laikā ir maz darba. Taču šoreiz ir citādi. Es gribu, lai tu atrodies tuvumā vizualizētājam, lai vari nolasīt vīrusa radītos tekstus un izanalizēt tos no psiholoģiskā viedokļa. Šo ļaunprātīgo programmatūru radījis cilvēks, un atbildēs varētu atrasties norādes uz viņu. Meklē kādas atklāsmes, idejas, psiholoģiskus āķīšus, kas var palīdzēt mums atrast šo hakeri vai tā iesūtīto vīrusu.

-    Lieliska doma, Gregorij. Es to noteikti darīšu.

-    Keita, es gribētu, lai tu sēdi pie tastatūras un ievadi jautājumus.

-    Es… - Keita sastomījās.

Hazēliuss izlieca uzaci.

-Jā?

-    Es labāk atteikšos, Gregorij.

Zilās acis spraigi nopētīja sievieti un pavērsās pret Fordu.

-   Jums nekas nav darāms. Vai esat ar mieru uzdot jautājumus?

-   Jā, labprāt.

-   Nav pat svarīgi, ko jūs vaicājat, galvenais - panāciet, lai vīruss ar jums sarunājas. Lai izsekotu šo vīrusu, Rejai nepieciešama stabila datu plūsma. Nepārspīlējiet, nesāciet uzdot garus vai sarežģītus jautājumus - lai tie ir īsi. Keita, ja Vaimens saminsti- nās vai viņam aptrūkstas ideju, esi gatava viņu nomainīt. Mēs nedrīkstam šķiest ne sekundi.

Fords piegāja pie Keitas darbstacijas. Sieviete cēlās kājās, piedāvādama apsēsties viņas krēslā, taču viņš uzlika plaukstu uz Keitas pleca un pieliecās, it kā uzmanīgi pētīdams ekrānu.

-   Sveika, - Fords čukstēja, saspiezdams viņas roku.

-Čau.

Keita brīdi vilcinājās un tad klusā balsī turpināja:

-   Apsoli man, Vaimen. Lai kas šeit norisinātos - vienalga, kas šeit notiks, - mēs sāksim visu no gala. Tu un es. Apsoli, ka tas, kas notika atpakaļceļā uz galdkalnu, nebija tikai atsevišķs gadījums.

Keita stipri pietvīka un pielieca seju, lai to noslēptu. Melnie mati kā aizkars noslīdēja priekšā.

Viņš viegli saspieda sievietes roku.

-    Es apsolu.

Hazēliuss bija pabeidzis apspriest dažādus sīkumus ar vairākiem zinātniekiem un atgriezās komandtiltiņa vidū. Nostājies viņš pārlaida žilbinoši zilo acu skatienu grupiņai.

-      Esmu to jau reiz teicis un tagad atkārtošu. Mēs dodamies nezināmos ūdeņos. Es jūs nemānīšu. Mūs gaida bīstams uzdevums. Taču citas izejas nav, mēs esam iespiesti stūrī. Mums jāatrod šis vīruss un jāiznīcina. Tas jāpaveic šovakar.

Ilgajā klusumā, kas sekoja šiem vārdiem, iekārtas dūkoņa te kļuva skaļāka, te noklusa.

-   Mēs vairākas stundas būsim atslēgti no ārpasaules, - Hazēliuss atsāka runāt. Dedzīgais, spīvais acu skatiens apriņķoja telpu. - Vai kādam ir jautājumi?

-    Ēē, man, - atsaucās Džūlija Tibodo. Viņas seja bija sviedru klāta, un tumšie riņķi zem acīm šķita teju caurspīdīgi. Saķepušie mati nošūpojās, kad viņa sakustējās.

Hazēliuss pavērsās pret sievieti.

-Jā?

-    Es… - viņa vilcinājās.

Hazēliuss pacēla uzacis un gaidīja. Sieviete piepeši atstūma krēslu un piecēlās. Ritenīši ieķērās paklājā, un viņa gandrīz paklupa.

-   Tas ir neprāts! - viņa skaļā balsī pavēstīja. - Iekārtā ir pārāk silts magnēts, nestabils dators un ļaunprātīga programmatūra, bet mēs vēl aizvien grasāmies tajā ievadīt pārsimts megavatu enerģijas. Jūs taču kalnu uzlaidīsiet pie velna! Ar mani varat nerēķināties!

Hazēliusa skatiens zibenīgi apstājās pie Vordlo un tad atgriezās pie Tibodo.

-   Diemžēl par vēlu, Džūlij.

-    Nekā tamlīdzīga! - viņa atbrēca. - Es tinos prom.

-    Bunkura durvis ir aizvērtas un cieši noslēgtas. Tu kārtību zini.

-    Nemuldi. Tikko ienāca Fords.

-    Tā bija iepriekšēja vienošanās. Tagad neviens nedrīkst iet prom līdz pat rītausmai. Es arī ne. Tādi ir drošības noteikumi.

-   Muļķības! Ja nu te sāktos ugunsgrēks vai atgadītos cita nelaime? - Viņa izaicinoši nostājās, trīcot pie visām miesām.

-    Ārdurvju drošības kodi, ar kuriem var atvērt durvis pirms rītausmas, ir pieejami vienīgi Tonijam. Un lēmums ir viņa, vecākā izlūkošanas virsnieka, ziņā. Tonij?

-   Neviens nedrīkst aiziet, - flegmātiski noburkšķēja Vordlo.

-    Es atsakos pieņemt šādu atbildi, - Džūlija atcirta, balsij panikā kļūstot skaļākai.

-    Diemžēl citas izejas jums nav, - Hazēliuss aizrādīja.

-   Tonij, es gribu tikt ārā! Esi nolādēts! - viņas balss jau izklausījās pēc kliedziena.

-   Atvainojiet, tas nav iespējams, - Vordlo nepiekāpās.

Džūlija metās virsū apsargam ar visu savu piecu pēdu un trīs

collu garo augumu. Vordlo gaidīja, kad sieviete pieskrien klāt, paceltām dūrēm metas viņam virsū, un tad tās satvēra.

-    Laid mani, nelieti! - Viņa bezpalīdzīgi locījās un grozījās.

-   Rāmu garu!

-    Es netaisos mirt kaut kādu dzelžu dēļ! - Džūlija saļima, atspiedās pret vīrieša stāvu un iešņukstējās.

Fords pārsteigts nolūkojās scēnā.

-   Ja viņa grib iet prom, laidiet viņu ārā.

Vordlo veltīja viņam nelaipnu skatienu.

-   Tas ir pretrunā ar kārtību.

-    Vai šī sieviete jelkādi apdraud drošību? Paskadeties paši - viņa taču jūk ārā pa vīlēm.

-    Noteikumi ir pamatoti, - Vordlo atcirta. - Neviens nedrīkst atstāt "Izabellu" tās darbināšanas laikā, vienīgi gadījumos, kad dek apdraudēta kāda dzīvība.

Fords pagriezās pret Hazēliusu.

-   Tas taču nevar būt. - Viņš paraudzījās apkārt. - Vai tad pārējie nepiekrīt?

Taču atbalsta vietā viņš saskadja šaubas, nedrošību. Bailes.

-   Jūs nevarat viņu te ieslodzīt pret pašas gribu.

Tikai tagad Fords pirmo reizi aptvēra, cik lielā mērā šejienieši bija krituši par upuri Hazēliusa varai.

-    Keita?- viņš pagriezās pret sievied. - Tu taču saproti, ka tas nav pareizi.

-   Vaimen, mēs visi paraksdjāmies par noteikumu ievērošanu. Ari viņa.

Hazēliuss piegāja pie Tibodo un pamāja Vordlo. Vecākais izlūkošanas virsnieks palaida Džūliju vaļā, tā ieslīga Hazēliusa rokās un pūlējās izrauties, tomēr projekta vadītājs viņu turēja maigi, taču noteikti. Raudas rimās, sieviete klusi šņukstēja un elsoja. Viņš turēja Tibodo maigi, gandrīz mīloši, un viņa piespiedās tam pie krūtīm, klusiņām elsodama kā maza meitene. Hazēliuss burzīja un glāstīja matus sievietei uz pakauša, ar īkšķi notrausa asaras, ne mirkli nemitēdamies čukstēt viņai ausī. Pagāja dažas minūtes, un viņa nomierinājās.

-   Piedodiet, lūdzu, - Tibodo nomurmināja.

Hazēliuss paplikšķināja Džūlijai pa galvu, nogludināja matus un jutekliski pārlaida plaukstu viņas platajai mugurai.

-   Tu mums esi nepieciešama, Džūlij. Man tu esi nepieciešama. Bez tevis mēs netiksim galā. Tu to zini.

Tibodo pamāja un nošņaukājās.

-    Es zaudēju savaldīšanos. Piedodiet. Tas vairs neatkārtosies.

Hazēliuss turēja Džūliju savās rokās, līdz viņa pilnīgi nomierinājās. Viņš nolaida rokas, un sieviete, nodūrusi galvu, atkāpās.

-    Džūlij, paliec šeit kopā ar mani. Es tev apsolu - tu būsi drošībā.

Viņa atkal palocīja galvu.

Fords izbrīnīts noraudzījās Džūlijai pakaļ, līdz ievēroja Hazēliusu lūkojamies uz viņu ar skumju, laipnu skatienu.

-   Vai esam vienojušies, Vaimen?

Fords ieskatījās vīrieša zilajās acīs un neatbildēja.

49

SLUDINĀTĀJS RASS EDIJS SĒDĒJA treileri un lūkojās sava iMac datora divdesmit collu ekrānā. Nupat bija beigusies raidījuma "Amerikas apaļais galds" dešraide internetā. Edija smadzenes dega kā ugunis, dvēsele šķita kvēlojam un prātā joprojām atbalsojās mācītāja Speitsa teiktais. Viņš, Rasels Edijs, bija "pārliecinātais krisdetis, kas uzturas netālu no notikuma vietas", viņš atmaskojis projektu "Izabella". "Garīdznieks tāpat kā es", mācītājs Speitss bija apliecinājis miljoniem skatītāju. Tieši Edijs, pārcieds lielas briesmas, Tā Kunga neredzamās rokas vadīts, bija savācis ārkārtīgi svarīgo informāciju. Šie nebija parasti laiki. Dieva taisnās dusmas visā neaptveramajā spēkā pavisam drīz kritis pār cilvēci. Pat klintis nepasargās pagānu zinātniekus no visvarenā Kunga atriebes.

Edijs sēdēja pie zilā ekrāna, un viņa prāts bija Dieva godības pārņemts. Sāka parādīties lielā plāna aprises. Dieva plāna, kurā svarīga vieta ierādīta viņam. Viss sākās ar paša Dieva rokas vadīto indiāņa krišanu, un tā bija nepārprotama zīme Edijam par Viņa gaidāmajām dusmām. Gals bija tuvu. Jo atnākusi Viņa lielā dusmu dima! Kas varētu pastāvēt?

Edijs palēnām atguvās un skaidrākām acīm paraudzījās uz treileri. Noplukušajā guļamistabā valdīja pilnīgs klusums, it kā nekas nebūtu noticis. Tomēr pasaule bija mainījusies. Viņam paredzētais Dieva plāns bija atklājies. Taču kāds bija nākamais solis? Ko Dievs vēlas, lai viņš darītu?

Zīme… Viņam nepieciešama zīme. Edijs aizcirta Bībeli, rokas saviļņojumā drebēja. Dievs parādīs viņam, kas darāms.

Viņš nolika grāmatu uz muguriņas un ļāva tai atvērties. Nolasītās lapas šķīrās vaļā, līdz Bībeles vāki noslīga uz galda, paverot skatienam Jāņa Atklāsmes grāmatu. Pirmais, ko viņš ieraudzīja tajā, bija teikums:

"Tam tika dota mute runāt lielas lietas un zaimus…"

Muguru stindzināja salti šermuļi. Šis pants bija viens no skaidrākajiem un nepārprotamākajiem Antikrista aprakstiem visā Bībelē.

Tas bija apstiprinājums.

50

PAR SPĪTI SASPĪLĒTAJAI GAISOTNEI telpā, šoreiz jaudas virsotnes sasniegšana notika vēl garlaicīgāk nekā pirmajā reizē, domāja Fords. Ap desmidem "Izabella" bija sasniegusi deviņdesmit deviņus, komats, piecus procentus jaudas. Viss noritēja tāpat kā iepriekš - rezonanse, caurums telplaikā, dīvainais attēls vizualizētāja vidū. "Izabella" dūca, kalns drebēja.

It kā pēc grafika vizualizētājs iegrima tumsā. Parādījās pirmie vārdi.

Atkal sarunājamies.

-   Ķeries klāt, Vaimen, - Hazēliuss norādīja.

Fords sāka klabināt tausdņus. Pastāstiet par sevi. Viņš juta Keitu pieliecamies klāt, vērojam viņu.

Tikpat labi es varētu izskaidrot vabolei, kas esat jūs.

-    Reja? - Hazēliuss uzsauca. - Vai izdodas?

-   Pagaidām vēl zvejoju.

Tik un tā pamēģiniet, Fords lūdza.

Drīzāk paskaidrošu, kāpēc jūs mani nesaprotat.

-   Džordž, vai tu seko? - Hazēliuss jautāja.

-    Jā, - atsaucās Iness, priecīgs, ka viņa padoms var noderēt. - Gudri gan - apgalvojums, ka mēs nesapratisim, ir veids, kā izvairīties no iespējamiem misēkļiem sīkumos.

Dariet tā, Fords raksdja.

Jūs apdzīvojat pasauli, kas atrodas vidū starp Planka garumu un Visuma diametru.

-   Izskatās, ka tā ir robotprogrammatūra, - sprieda Edelšteins, pētīdams datus ekrānā. - Tā pārkopējas, izdzēš sevi iepriekšējā atrašanās vietā un nodzēš visas pēdas.

-   Jā gan, - atsaucās Čena. - Un man te ir bariņš izsalkušu ro- botprogrammatūru pēddziņu, kas klīst pa "Izabellu" tās meklējumos.

Jūsu smadzenes ir ārkārtīgi labi piemērotas dzīvei jūsu pasaulē, taču nav domātas tās pamata realitātes izpratnei. Jūsu evolūcija Jauj svaidīt akmeņus, nevis kvarkus.

-    Esmu uz pēdām! - Čena sauca.

-    Galvenais dators tūlīt nobruks! - rāmi ieteicās Edelšteins. - Pārslēdzam "Izabellas" vadību uz rezerves serveriem.

Jūsu evolūcijas iznākums ir tāds, ka jūs redzat pasauli fundamentāli kļūdaini. Piemēram, jūs uzskatāt, ka apdzīvojat trīsdimensiju telpu, kurā atsevišķi objekti virzās pa vienmērīgiem, viegli paredzamiem lokiem, ko jūs dēvējat par laiku. To jūs saucat par realitāti.

-    Pārslēgšana pabeigta.

-    Atslēdziet elektrību galvenajam datoram.

-    Pagaidiet! - asi iebilda Dolbijs. - Tā nebija paredzēts.

-   Mēs gribam būt droši, ka ļaunprātīgās programmatūras tur nav. Atslēdz, Alan.

Edelšteins vēsi pasmaidīja un atkal pievērsās datoram.

-    Dievs tēvs, pagaidiet! - Dolbijs pielēca klāt, taču nokavēja.

-   Paveikts! - Edelšteins ziņoja, skaļi noklaudzinādams taustiņus.

Puse ekrānu pie sienām izdzisa. Dolbijs nedroši stāvēja, viegli līgodamies. Pagāja mirklis. Nekas nenodka. "Izabella" turpināja dūkt.

-    Viss strādā, - ierunājās Edelšteins. - Ken, vari atslābt.

Dolbijs pazibināja baltu aci zinātnieka virzienā un atgriezās

pie savas darbstacijas.

Vai gribat teikt, Fords rakstīja, ka mūsu realitāte ir māns?

Jā. Dabiskā atlase jums iedvesusi mānu, ka izprotat realitātes pamatus. Nekā tamlīdzīga. Kā gan jūs varētu to aptvert? Vai vaboles apjēdz realitātes pamatus? Un šimpanzes? Jūs esat tādi paši dzīvnieki kā viņi. Jūs evolucionējāt tāpat kā viņi, jūs vairojaties tāpat kā viņi, jums visumā ir tāda pati nervu sistēma. No šimpanzēm jūs atšķir vien divsimts gēnu. Kā šāda niecīga atšķirība ļautu jums aptvert Visumu, ja šimpanze nespēj aptvert smilšu graudiņu?

-   Es zvēru! - Čena iekliedzās. - Ari šoreiz dad plūst no nulles koordinātas!

-   Tas nav iespējams! - Hazēliuss neticēja. - Ļaunprātīgā programmatūra slēpjas detektorā. Citu aiz cita apstādini un pārstartē detektora procesorus.

-    Pamēģināšu.

Ja gribam, lai mūsu saruna ir auglīga, jums jāatmet visas cerības saprast mani.

-    Atkal gudra dūmu pūšana acīs, - Iness iejaucās. - Principā tā ir tukša muldēšana, nekas vairāk.

Fords juta sev uz pleca vieglu pieskārienu.

-   Vai varu uz bridi apsēsdes tavā vietā? - Keita lūdza.

Viņš pavirzījās malā, ļaudams Keitai apsēsties pie tastatūras.

Kādas ir mūsu ilūzijas, viņa rakstīja.

Evolūcijas rezultātā jūs redzat pasauli, kas veidota no sīksīkiem priekšmetiem. No pirmā radīšanas brīža viss ir sajaucies. Tas, ko jūs dēvējat par telpu un laiku, ir vienīgi dziļākas realitātes redzamākās daļas. Tajā realitātē nav atdalāmības. Tur nav laika. Tur nav telpas. Viss ir viens.

Pastāstiet sīkāk, Keita lūdza.

Jūsu kvantu mehānikas teorija, lai cik apšaubāma, tomēr skar dziļo patiesību - Visums ir vienots.

Labi, lai nu tā būtu, Keita raksdja, taču kāda tam nozīme mūsu ikdienas dzīvē?

Liela nozīme. Jūs uzskatāt sevi par atsevišķu indivīdu ar unikālu un atšķirīgu prātu. Jūs uzskatāt, ka esat dzimuši, uzskatāt, ka mirsiet. Visu dzīvi jūs jūtaties atdalīti un vientuļi. Brīžam pat līdz izmisumam. Jūs bīstoties nāves, jo baidāties zaudēt individualitāti. Tas viss ir māņi. Jūs, viņš, viņa, viss, kas jums apkārt - gan dzīvs, gan nedzīvs, gan zvaigznes, gan galaktikas un tukšā telpa pa vidu - tie nav atsevišķi, atšķirīgi objekti. Viss pamatos ir sajaucies kopā. Dzimšana un nāve, sāpes un ciešanas, mīlestība un naids, labais un ļaunais - viss ir māņi un maldi. Tie ir evolūcijas procesa atavismi. Tie realitātē nepastāv.

Tātad viss ir ilūzija - tā, kā uzskata budisti?

Nebūt ne. Pastāv absolūtā patiesība, realitāte. Taču cilvēka prāts, kaut pa spraudziņu ielūkojies tajā, izputēs.

Piepeši Fordam un Merserai aiz muguras parādījās Edelšteins, pametis savu datora konsoli.

-    Alan, kāpēc tu atstāji savu darbstaciju? - iesāka Hazēliuss.

-   Ja jūs esat Dievs, - ierunājās Edelšteins ar šķību smaidiņu, salicis rokas aiz muguras un staigājot gar vizualizētāju, - metīsim pie malas rakstīšanu. Jums vajadzētu mani dzirdēt.

Dzirdu skaļi un skaidri, vizualizētajā parādījās teikums.

-   Mums te ir slēptais mikrofons, - Hazēliuss secināja. - Melisa, ķeries klāt. Tev tam jāsadzen pēdas.

-   Skaidrs.

Edelšteins, it kā nekas nebūtu noticis, turpināja runāt.

-   Jūs apgalvojat, ka viss ir vienots. Mums te ir skaitīšanas sistēma. Viens, divi, trīs… šādi es apgāzīšu jūsu apgalvojumu.

Viens, divi, trīs… Arī tas ir māņi. Skaitīšanas nav.

-    Tā ir matemātiska gudrība, - Edelšteins, manāmi aizkaitināts, nepiekāpās. - Nav skaitīšanas? Es nupat atspēkoju jūsu apgalvoto, skaitīdams. - Viņš pacēla plaukstu. - Vēl viens atspēkojums - tas ir veselais skaitlis pieci.

Tā ir plauksta ar pieciem pirkstiem, nevis veselais skaitlis. Jūsu skaitīšanas sistēma reālajā pasaulē nepastāv atsevišķi no visa pārējā. Tā nav nekas cits kā izsmalcināta metafora.

-    Es gribētu dzirdēt šāda absurda apgalvojuma pierādījumus.

Izvēlieties jebkuru skaitli no reālo skaitļu kopas. Iespēja ir tikai viena - jūs esat izvēlējies skaitli, kam nav nosaukuma, kam nav definīcijas, ar to nevar veikt aprēķinus un to nevar pierakstīt, pat ja darbā iesaistītu visu Visumu. Tas attiecas arī uz it kā definējamiem skaitļiem, tādiem kā 7i vai kvadrātsakni no skaitļa divi. Jūs nevarat aprēķināt skaitli pat tad, ja jūsu rīcībā būtu dators, tik liels kā Visums, kas darbotos bezgalīgi ilgu laiku. Sakiet, Edelštein - kā var apgalvot, ka šāds skaitlis pastāv? Kā var pastāvēt aplis vai kvadrāts, no kuriem šie divi skaitļi ir radušies? Kā var pastāvēt telpa no dimensijām, ja to nevar izmērīt? jūs,

Edeištein, esat kā pērtiķis, kas ar pārcilvēcisku garīgo piepūli iemācījies skaitīt līdz trīs. Atradis dažus oļus, jūs esat ieņēmis galvā, ka atklāta bezgalība.

Fords jau bija zaudējis strīda pavedienu, tomēr ar pārsteigumu redzēja Edelšteinu nobālam un apstulbušu klusējam, it kā matemātiķis būtu aptvēris kaut ko pavisam pārsteidzošu.

-    Ak tā gan? - iesaucās Hazēliuss, atstāja komandtiltiņu, pastūma Edelšteinu malā un nostājās tieši pie ekrāna. - Jūs vērpjat skaistu valodu, dižojaties, ka pat vārds "Dievs" nepilnīgi apraksta jūsu varenību. Labs ir, pierādiet. Pierādiet, ka esat Dievs!

-    Nevajag! - Keita iejaucās. - Neprasi to.

-   Sasodīts, kāpēc ne?

-   Ja nu tev tiek tas, ko tu lūdz?

-    Ne štrunta man netiks. - Viņš pagriezās pret vizualizētāju. - Vai dzirdējāt? Pierādiet, ka esat Dievs!

īsu brīdi ekrāns grima tumsā, bet tad tajā parādījās atbilde.

ļūs paši radāt pierādījumus, Hazēlius. Es jūs brīdinu, tas ir pēdējais pārbaudījums, kurā esmu ar mieru piedalīties. Mums ir svarīgas darīšanas un pavisam maz laika.

-    Pats uzprasījāties.

-    Pagaidiet! - Keita nerimās.

Hazēliuss pavērsās pret viņu.

-    Gregorij, ja esi tā apņēmies, tad ej līdz galam. Paveic to tā, lai nebūtu nekādu šaubu vai nevienprātības. Pajautā to, ko zini tikai tu. Tikai tu un neviens cits visā pasaulē. Uzdod kādu dziļi intīmu jautājumu, lūdz atklāt visslēptāko, vispersoniskāko noslēpumu. To, ko varētu zināt tikai Dievs, īstais Dievs.

-   Jā, Keita, tas ir tiesa. - Viņš iegrima domās un tad klusi ieteicās. - Labi. Esmu izšķīries.

Klusums.

Visi pārtrauca strādāt.

Hazēliuss pagriezās pret vizualizētāju un lēnprātīgi un klusi uzrunāja to:

-    Mana sieva Astrīda nāves brīdī bija stāvoklī. Mēs par to tikai nupat bijām uzzinājuši. Par grūtniecību nezināja neviens. Neviens. Pārbaudījums ir šāds. Kādu vārdu mēs izvēlējāmies savam bērnam?

Atkal iestājās klusums, kuru aizpildīja detektoru ēteriskā zu- mēšana. Ekrāns palika tumšs. Sekundes vilkās gliemeža gaitā.

Hazēliuss nosprauslojās.

-   Nu, tas ir nokārtots. Ja vien kādam bija šaubas.

Un piepeši kā no tālienes ekrānā iegaismojās vārds.

Alberts Leibnics Gunds Hazēliuss, ja tas būtu zēns.

Hazēliuss palika stāvam nekusdgi, seja bija kā akmenī cirsta. Visi gaidīja projekta vaditāju noliedzam saņemto atbildi. Taču nesagaidīja.

-   Un ja tā būtu meitene? - iesaucās Edelšteins, iznākdams ekrāna priekšā. - Ja nu tā būtu meitene? Kā tad viņu sauktu?

Rozalinda Karija Gunda Hazēliusa.

Milzīga pārsteiguma pārņemts, Fords vēroja, kā Hazēliuss lēni un maigi saļimst uz grīdas, it kā piepeši būtu aizmidzis.

51

KAD STENTONS LOKVUDS IESTEIDZĀS Ovālajā kabinetā uz ārkārtas sanāksmi, prezidents svaidījās turp un atpakaļ istabas vidū kā būrī iesprostots lauva. Štāba priekšnieks Rodžers Mortons un kā vienmēr neiztrūkstošais priekšvēlēšanu kampaņas vadītājs Gordons Geldons stāvēja abpus prezidenta iemītajai takai gluži kā sporta tiesneši. Allaž klusējošā sekretāre Džina klīrī- gi žņaudzīja stenografēšanas blociņu. Lokvuds ar pārsteigumu ieraudzīja plakanajos ekrānos, kas bija piestiprināti pie sienas, prezidenta padomnieku nacionālās drošības jautājumos un FIB direktoru Džeku Strendu.

-      Stenton! - Prezidents pienāca un satvēra viņam roku. - Labi, ka varēji ierasdes tik drīz.

-    Protams, prezidenta kungs.

-   Apsēdies.

Lokvuds iekārtojās krēslā, lai gan prezidents palika stāvam.

-   Sten, es sasaucu šo nelielo sapulci pēc tam, kad Džeks man bija darījis zināmas šādas tādas nejauclbas, kas norisinās Arizonā, projektā "Izabella". Ap pulksten astoņiem pēc Arizonas vietējā laika pārtraukti jebkādi sakari ar "Izabellu". Pat ar visu Sarkano galdkalnu. Enerģētikas departamenta projektu vadītājs mēģināja sazināties pa šifrētajām līnijām, pa atklātajām mobilo tālruņu līnijām, pat pa fiksētajiem tālruņu sakariem. Neveiksmīgi. "Izabella" darbojas ar pilnu jaudu, un, pēc visa spriežot, zinātnieki ir pazemē, bunkurā, pilnīgi nogriezti no ārpasaules. Situācijas izklāsts kāpa augšup pa hierarhijas kāpnēm, no priekšnieka līdz priekšniekam, līdz nonāca pie direktora Stren- da, kurš to nodeva man.

Lokvuds pamāja. Situācija nudien bija gaužām dīvaina. Projektā bija uzstādītas neskaitāmas atbalsta un rezerves sistēmas. Tā nedrīkstēja notikt. Nevarēja notikt.

-    Paklau, tā droši vien ir kāda kļūme, - turpināja prezidents.

-    Varbūt elektrības padevē. Es negribu no mušas izpūst ziloni, vismazāk jau šādā judgā laikā.

-   Jutīgā laikā… - Lokvuds zināja, ka šis izteiciens ir prezidenta iemīļots eifēmisms, kas apzīmēja gaidāmās vēlēšanas.

Prezidents atsāka staigāt.

-     Un tā nav vienīgā ķeza, - viņš pagriezās pret sekretāri.

-    Džina, laid vaļā.

No griesdem atritinājās ekrāns. Atskanēja čērkstoņa, un ekrānu aizpildīja Dona Speitsa augums - mācītājs sēdēja pie ķirškoka apaļā galda un sarunājās ar savu pelēko kardinālu. Balss dārdēja no skaļruņiem kā pērkons. Raidījums bija saīsināts līdz astoņām minūtēm, atstājot tikai būtiskākos izteikumus. Kad ieraksts beidzās, prezidents mitējās staigāt un pagriezās pret Lokvudu.

-   Tā, lūk, ir otra ķeza.

Lokvuds dziļi ieelpoja.

-   Prezidenta kungs, diez vai ir vērts pārdzīvot. Tas ir neprāts. Kaut kam tādam nodcēs tikai prātu izkūkojoši radikāļi.

Prezidents pagriezās pret štāba priekšnieku.

-    Rodžer, pastāsti.

Mortona kalsnie pirksti rāmi sakārtoja kaklasaiti, pelēko acu skatiens krita uz Lokvudu.

-    "Amerikas apaļais galds" vēl nebija beidzies, kad Baltais nams jau bija saņēmis bezmaz simts tūkstošus e-pasta vēstuļu. Pirms pusstundas saņemto e-pasta vēstuļu skaits pārsniedza div- simts tūkstošus. Jaunāku datu man nav, jo uzkārās serveri.

Lokvudam pār muguru pārskrēja baiļu šermuļi.

-    Visu šo politikā pavadīto gadu laikā es neesmu pieredzējis neko tamlīdzīgu, - piebalsoja prezidents. - Un padomā tik! Taisni šajā mirklī tas sasodītais projekts ņem un apklust!

Lokvuds pablenza uz Geldonu, bet priekšvēlēšanu kampaņas vadītājs ar sērīgo seju, kā parasti, atturējās izteikt domas priekšlaikus.

-   Vai jūs varētu nosūtīt kādu cilvēku, lai visu pārbaudītu? - Lokvuds ierosināja.

Atbildēja FIB direktors.

-   Mēs to pašlaik apsveram. Varbūt pat nelielu vienību… gadījumam, ja tur… kas atgadās.

-   Kas tur var atgadīdes?

-   Pastāv zināma iespēja, ka tur darbojas teroristi vai projektā izcēlies dumpis. Neiespējami tas nav. Lai arī tas ir ārkārtīgi maz dcams, tomēr mēs nevaram to neapsvērt.

Lokvudu pārņēma aizvien dziļāka nerealitātes izjūta.

-    Tā, Stenton, - ierunājās prezidents, salicis rokas aiz muguras. - Tu esi atbildīgs par "Izabellu". Pastāsti, kas tur īsti norisinās, sasodīta būšana!

Lokvuds nokremšļojās.

-    Es varu teikt vienīgi to, ka tas ir ārkārtīgi neparasd. Tas ir nepārprotams protokola pārkāpums, un man nav ne mazākās jausmas, kā to izskaidrot, ja nu…

-   Jā? Kas? - prezidents ieprasījās.

-    Zinātnieki paši atslēguši sakaru sistēmu.

-    Kā mēs varam par to pārliecināties?

Lokvuds mirkli padomāja.

-    Losalamosā dzīvo kāds Bernards Vulfs, viņš bija "Izabellas" izgudrotāja un projekta galvenā inženiera Kena Dolbija labā roka. Viņš pārzina plānojumu, sistēmas, datorus un visu savstarpējo shēmu. Un viņam ir visi plāni un gaismkopijas.

Prezidents pagriezās pret štāba priekšnieku.

-    Raujiet viņu augšā, lai sāk darboties.

-    Klausos, prezidenta kungs. - Mortons pavēlēja asistentam tikt galā ar šo uzdevumu. Pats viņš piegāja pie loga un pagriezās, pavērsdams pietvīkušu seju. Uz vīrieša kakla viegli pulsēja vēna. Viņš ieskatījās Lokvudam tieši acīs.

-   Sten, es nedēļām ilgi vairākkārt paudu bažas par projekta "Izabella" lēno virzību. Ar ko tu, velns parāvis, nodarbojies?

Lokvudu tāda uzruna apstulbināja. Tādā tonī ar viņu neviens gadiem ilgi nebija runājis. Taču viņš savaldījās un stīvi atbildēja:

-    Es strādāju pie projekta augām dienām un naktīm. Es pat tur iesūtīju savu cilvēku.

-   Savu cilvēku! Jēziņ! Pat neapspriedies ar mani?

-    Es to pilnvaroju, - asi iejaucās prezidents. - Runāsim par lietu un pārtrauksim šo kašķēšanos.

-   Ko šis cilvēks konkrēti dara? - Mortons turpināja,

-     Viņš izmeklē kavēšanos, mēģina noskaidrot, kas aiz tā slēpjas.

-Un?

-   Ceru sagaidīt ziņojumu jau rīt.

-    Kā jūs ar viņu uzturat sakarus?

-    Ar satelīttelefonu, pa šifrētu līniju, - Lokvuds paskaidroja. - Diemžēl, ja viņš atrodas bunkurā kopā ar pārējiem, līdz pazemei tas neaizvilks.

-   Tomēr pamēģiniet sazvanīt.

Lokvuds ar trīcošu roku uzrakstīja numuru uz papīra lapiņas un pasniedza to Džīnai.

-    Pieslēdz skaļruņiem, - Mortons izrīkoja.

Atskanēja pieci pīkstieni. Desmit. Piecpadsmit.

-    Diezgan! - Mortons noskaldīja, stingri lūkodamies uz Lokvudu. Tad viņš lēni pavērsās pret valsts vadītāju. - Prezidenta kungs, uzdrošinos ierosināt šo sanāksmi pārcelt Ārkārtas situāciju telpā. Man rodas sajūta, ka tā būs gana ilga.

Lokvuds blenza uz paklājā ieausto valsts ģerboni. Bija grūti aptvert, ka tas notiek padesībā. Vai tiešām arī Fords pārvilkts zinātnieku pusē?

52

HAZĒLIUSS GULĒJA UZ LINOLEJA grīdas. Fords piesteidzās klāt projekta vadītājam, pie kura pulcējās arī pārējie. Viņš nometās uz ceļiem un pataustīja pulsu uz miega artērijas. Tas bija labi jūtams, straujš un vienmērīgs. Keita satvēra gulošo aiz rokas un papliķēja to.

-   Gregorij? Gregorij!

-    Iedodiet man kabatas lukturīti! - Fords lūdza.

Vordlo pasniedza viņam lukturīti. Fords ar īkšķi pabīdīja augšup Hazēliusa plakstiņu un iespīdināja tam acīs. Zīlīte spēcīgi sarāvās.

-    Ūdeni!

Viņam plaukstā iegrūda polistirola tasīti. Fords izvilka kabatlakatiņu, iemērca to ūdenī un samitrināja Hazēliusa seju. Zinātnieka pleci viegli sakustējās, abi plakstiņi lēnām pavērās. Acis, nemiera un apjukuma pārpilnas, šaudījās apkārt.

-    Kas…

-    Nekas īpašs, - Fords mierināja. - Jūs tikai noģībāt.

Hazēliuss nesaprotošu skatienu pavērās apkārt, līdz pār viņu

nolaidās atskārsme. Vīrietis pūlējās uztrausties sēdus.

-    Lēnāk, lēnāk. - Fords maigi piespieda viņu atgulties uz grīdas. - Pagaidiet, līdz noskaidrosies galva.

Hazēliuss gulēja un blenza griestos.

-   Mans Dievs! - viņš īdēja. - Tas nevar būt. Tas nav iespējams.

Smacīgajā gaisā spēcīgi oda pēc pārkarsušas elektronikas.

"Izabella" gaudoja, un vaidi skanēja no visām pusēm, it kā kalns būtu izplūdis žēlabās par mirušajiem.

-    Palīdziet man apsēsdes krēslā, - Hazēliuss izdvesa.

Keita paņēma viņu aiz vienas rokas, Fords satvēra otru, abi palīdzēja vīrietim piecelties un aizveda viņu uz komandtiltiņa vidu, apsēdinot kapteiņa krēslā.

Hazēliuss atbalstījās uz krēsla paročiem un paraudzījās apkārt. Fords nekad nebija redzējis tik spocīgi zilas acis.

-   Vai tas ir tiesa? - Edelšteins ierunājās skarbā balsī. -Šie vardi? Man jāzina.

Hazēliuss pamāja.

-   Tas, bez šaubām, ir izskaidrojams.

Hazēliuss papurināja galvu.

-     Jūs acīmredzot kādam izstāstījāt, - Edelšteins nerimās. - Kāds par to uzzinājis.

-   Nav gan.

-   Piemēram, ārsts, kurš konstatēja grūtniecību un pateica sievai. Viņš varēja zināt vārdus.

-    Mēs izmantojām grūtniecības testu mājas apstākļos, - Hazēliuss aizsmakušā balsī skaidroja. - Mēs nupat bijām to veikuši… stundu pirms viņa nomira.

-   Varbūt viņa kādam piezvanīja, teiksim, mātei.

Arī šoreiz viņš enerģiski papurināja galvu.

-   Neiespējami. Es visu šo atlikušo laiku biju kopā ar viņu. Pēc testa mēs apspriedām vārdus. Nekas cits nenotika visas sešdesmit minūtes. Mēs nekur negājām, ne ar vienu nesarunājāmies. Viņa bija tik laimīga. Tieši tas bija licis pārplīst aneirismai - pēkšņie prieka uzplūdi izraisīja milzīgu asinsspiediena paaugstināšanos. Asinsizplūdums smadzenēs.

-    Kaut kur ir notikusi krāpšana, - Edelšteins neatlaidās.

Čena pašūpoja galvu, un tumšie, garie mati noplīvoja.

-   Alan, dati plūst tikai no tā cauruma telplaikā. Tikai no tā. Es izsekoju tos vienreiz, izsekoju otrreiz, izslēdzu procesorus katrā detektorā un veicu visus iespējamos testus. Tas ir noticis.

Hazēliuss trīsēdams ievilka elpu.

-   Tas zināja manas domas. Tāpat kā nojauta, ko domā Keita. Alan, nekādas maldināšanas nav. To neviens nekādi nespētu uzminēt. Lai kas tas būtu - tas zina mūsu visslēptākās domas.

Visi stāvēja kā pārakmeņojušies. Fords pūlējās aptvert dzirdēto, rast tam loģisku izskaidrojumu. Edelšteins nemaldījās, teikdams, ka te notikusi kāda krāpšana.

Kad Hazēliuss ierunājās no jauna, viņa balss skanēja rāmi, lietišķi.

-    Iekārta darbojas bez pieskatīšanas. Visi atpakaļ savās vietās!

-   Vai tad mēs… neslēgsim to ārā? - Džūlija Tibodo trīsošā balsī taujāja.

-    Nekādā ziņā.

"Izabella" turpināja dūkt autopilotā, neaptveramās jaudas pārņemta. Ekrāni šņāca un ņirbēja. Detektori dziedāja savu ērmoto dziesmu. Elektronika krakšķēja, it kā cilvēku vidū valdošais saspīlējums būtu pārmeties uz datoru un pašu iekārtu uzdzinis līdz galējai izturības robežai.

-    Alan, atgriezies pie serveriem, pieraugi, lai ir stabili. Keita, tev būs jāveic daži ģeometriski aprēķini saistībā ar to telplaika caurumu. Kur tas paliek? Uz kurieni tas ved? Melisa, tu strādā kopā Keitu, izskatiet to datu mākoni. Analizējiet visas frekvences un noskaidrojiet, kas tas Isd ir.

-   Un vīruss? - Dolbijs prašņāja, it kā nejaudādams aptvert notikušo.

-    Vai tad tu neapjēdz, Ken? Nekādas ļaunprātīgas programmatūras nav.

Dolbijs bija apstulbis.

-   Tu domā, tas ir… Dievs?

Hazēliuss vērās inženierī ar savu neizdibināmo skatienu.

-    Es domāju, "Izabella" uztur sakarus ar kādu būtni. Mums nav pietiekami daudz datu, lai apgalvotu, ka tas ir Dievs - lai ko šis vārds vispār nozīmētu. Tāpēc mums jāturpina darbs.

Fords paraudzījās apkārt. Šoka pārņemtie zinātnieki tikai palēnām sāka apjaust, kas atgadījies. Vordlo bija noplūdis sviedriem. Keita un Sentvinsents bija bāli kā spoki.

Viņš saņēma Keitu aiz rokas.

-   Kā jūties?

Sieviete papurināja galvu.

-   Pat īsti nezinu.

Hazēliuss uzrunāja Dolbiju.

-   Cik ilgi mēs varam darbināt "Izabellu"?

-   Ilgstoši darbināt to ar pilnu jaudu ir bīstami.

-    Es neprasu, vai tas ir bīstami. Es prasu - cik ilgi?

-    Divas vai trīs stundas.

-   Pagaidiet! - iejaucās Iness. - Nepārsteigsimies. Mums jānomierinās un jāapsver nupat notikušais. Tas ir kaut kas… neiedomājams.

Hazēliuss pagriezās un nostājās pret Inešu.

-   Džordž, ja Dievs tevi uzrunātu, vai tu pagrieztos un aizietu?

-   Liecies mierā, Gregorij! Tu taču nedomā nopietni, ka mēs sarunājamies ar Dievu!

-   Es vienīgi jautāju - ja tā gadītos.

-   Es atsakos atbildēt uz absurdiem hipotēdskiem jautājumiem.

-   Džordž, ja mēs sazināmies ar kādu saprātīgu būtni Visumā, mēs nedrīkstam pagriezt tai muguru. Izdevība ir radusies. Tieši tagad. Ilgi tā nevilksies.

-   Tas ir neprāts, - Iness vārgi iebilda.

-   Nē, Džordž, tas nav neprāts. Šis objekts sniedza mums prasītos pierādījumus. Divas reizes. Tas var būt Dievs, un tas var būt kaut kas cits. Es nezinu. Tomēr es zinu vienu - es iešu līdz galam. - Viņš aplaida apkārt dedzīgu skatienu. - Kā tad būs? Vai jūs dosieties kopā ar mani?

Telpu pildīja "Izabellas" dūkoņa. Ekrāni mirguļoja. Neviens nebilda ne vārda. Taču Fords visu sejās redzēja piekrišanu.

53

SĒDĒDAMS SAVĀ OAKWOOD treilera guļamistabā, sludinātājs Rasels Edijs aizvēra Bībeli un novietoja to uz grīļīgās grāmatu kaudzes, kas atradās uz rakstāmgalda. Tad viņš pastūma grāmatu kaudzītes sāņus no Macintosh datora, atbrīvodams vietu darbam, un ieslēdza klēpjdatoru. Monitors pielēja telpu ar vēsi zilu gaismu. Bija deviņi vakarā.

Prāts bija skaidrāks nekā jebkad agrāk. Dievs bija atsaucies viņa lūgšanām. Dievs bija darījis viņam zināmu, kas jādara.

Mācītājs labu bridi sēdēja un raudzījās tukšajā ekrānā, sakopodams domas. Ķermenis bija nekustīgs, todes tā iekšienē, Svētā Gara iedvesmota, dedzīgi sitās sirds. Ne jau bez iemesla viņš bija nosūtīts vadīt noplukušu misiju un draudzi pašā pasaules malā. Ne jau bez iemesla Lorenco bija gājis bojā. Rasels Edijs bija nozīmēts šeit par Dieva sargkareivi. Dievs bija viņu izvēlējis izšķirīgai lomai gaidāmajā pastardienā.

Viņš pusstundu sēdēja gluži nekustīgi un spraigi sacerēja vēstuli, kuru gatavojās uzrakstīt. Prāts joprojām darbojās pārdabiski skaidri un asi, un vīrietis vārdu pa vārdam sacerēja tekstu.

Viņš bija gatavs. Viņš pielieca galvu, noskaitīja īsu lūgšanu un novietoja pirkstus uz klēpjdatora klaviatūras.

Mani draugi iekš Kristus.

Daudzi no Jums noteikti šovakar skatījās sarunu šovu "Amerikas apaļais galds", kuru vadīja mācītājs Dons Speitss. Jūs dzirdējāt viņu stāstām par projektu "Izabella", jūs dzirdējāt mācītāju Speitsu pieminam slepeno avotu, "pārliecinātu kristieti, kas uzturas netālu no notikuma vietas", no kura viņš ieguvis šīs ziņas.

šis slepenais avots esmu es. Dievs man ir lūdzis atklāt to, ko zinu. Lai Jūsu un Dieva starpā paliek tas, ko Jūs ar šīm ziņām iesākat.

Mani sauc Rasels Edijs, es esmu sludinātājs Tavā Vārdā pulcētajā misijā navahu indiāņu rezervātā. Mūsu nomaļā, vienkāršā kristiešu misija atrodas Arizonas tuksnesī, Sarkanā galdkalna pakājē, labi ja desmit jūdžu attālumā no projekta "Izabella".

Mani draugi, es nesu jums vēstis - neparastas, šausminošas, tomēr priekpilnas. Notikums, kuru kristieši gaidījuši divus tūkstošus gadu, ir sācies un noris šajā pašā mirklī, kad rakstu šo e-pasta vēstuli.

Ir sākusies pastardiena. Apokalipse un Kristus sagaidīšanas eksaltācija ir gaidāma šajā pašā naktī. Jūs

esat par to lasījuši romānu sērijā "Atstāti uz Zemes"*. Tā vairs nav daiļliteratūra. Tas norisinās jau tagad.

Es zinu, ka daudzi ari agrāk ir dzirdējuši tamlīdzīgus paziņojumus. Lērums viltus praviešu agrākos laikos izsludinājuši šādu vēsti. Jūs pārņem neticība, un tas ir saprotams. Es tikai lūdzu, lai uzklausāt mani. Kam ausis ir, tas lai dzird.

* Tima Laheja un Džerija Dženkinsa romānu sērija par pēdējām dienām uz Zemes, par iedvesmas avotu izmantojot Jāņa Atklāsmes grāmatu.

Neizdariet kļūdu, izdzēšot šo e-pasta vēstuli. Tā darot, jūs varat zaudēt vietu pie Jēzus Kristus labās rokas

Izlasiet to, kas man sakāms. Noskaitiet lūgsnu. Un tad izlemiet.

Es sāku ar diviem paziņojumiem. Pirmais. Antikrists ir šeit, mūsu vidū. Es esmu viņu sastapis. Es esmu ar viņu runājis. Viņš ir īsts. Viņa sen izstrādātie plāni un ieceres ir nobriedušas. Dievs ir mans liecinieks, viņš norāva sev masku manu acu priekšā, un es redzēju, kas viņš ir.

Otrs paziņojums ir vēl svarīgāks. Apokalipse ir klāt. Tā sāksies šajā pašā naktī.

Jūsu neticība ir pilnīgi dabiska. Tūdaļ pat, jūs jautājat? Apokalipse? Kad mani bērni aizmiguši augšstāvā? Kad mana sieva jau guļ gultā? Nevar būt! Bet pieminiet apustuļa Mateja teikto - Cilvēka Dēls nāks tanī stundā, kuru jūs nedomājat. Šī ir tā stunda. Tā ir klāt. Tagad.

Un tagad es pierādīšu savu apgalvojumu. Tā atslēga ir Jāņa Atklāsmes grāmatas trīspadsmitās nodaļas pirmais pants un dažas turpmākās un iepriekšējās rindkopas.

Es redzēju izkāpjam no jūras zvēru, kam bija septiņas galvas un desmit ragi, un uz viņa ragiem desmit ķēniņa kroņi, un uz viņa galvām zaimu vārdi.

Šī smilšu jūra ir Arizonas tuksnesis. "Izabellas" diametrs ir deši septiņas līgas, tajā ir desmit dažādi detektori, un katrs reģistrē desmit dažādas daļiņas. Daži detektori pat ieguvuši palamu - ragi. Ja domājat, ka esmu to pats sagudrojis, ieskatieties "Izabellas" interneta viet- nē wurw.theisabellaproject.org. Tur tas ir raksdts.

Pūķis deva tam savu speķu, savu troni un lielu varu.

Kas ir Antikrists, šīs izrādes vadītājs? Tas ir cilvēks, vārdā Gregorijs Norts Hazēliuss. Tieši viņš ierosināja izveidot projektu "Izabella", sagādāja tam finansējumu un kļuva par projekta direktoru. The New York Times dēvē Hazēliusu par gudrāko cilvēku pasaulē. Hazēliuss pats ir vairākkārt publiski plātījies - reiz apgalvoja, ka intelektuālajā ziņā viņam nav līdzinieku, un nosauca cilvēkus par debiliķu rasi. Tieši tā, mani draugi. Bet tagad nākusi gaismā viņa padesā daba. Gregorijs Norts Hazēliuss ir Antikrists. Vai apšaubāt manus vārdus? Es dkos ar viņu. Es ar viņu sarunājos, stāvēdams aci pret aci. Es klausījos viņa zaimos, dzirdēju, kā viņš vemj žulti par mūsu Pestītāju. Es dzirdēju viņu nolādam kristiešus par insektiem un baktērijām. Bet neticiet man, ticiet Bībelei. Vēl dažas rindiņas no ļāņa Atklāsmes grāmatas trīspadsmitās nodaļas.

Zvēru tie pielūdza, sacīdami: "Kas līdzinās zvēram, un kas var ar to karot?" Tam tika dota mute runāt lielas lietas un zaimus …Tad tas atvēra savu muti Dieva zaimošanai, lai zaimotu Viņa Vārdu un Viņa mājokli, tos, kas mājo debesīs.

Kā dzirdējāt raidījumā "Amerikas apaļais galds", šī iekārta "Izabella" sevi pasludina par Dievu. Taču viņi nerunā ar Dievu, mani draugi. Viņi runā ar Sātanu.

Vai zemei un jūrai! Jo velns nonācis pie jums lielās dusmās, zinādams, ka tam maz laika atlicis.

Sātans ir iedzīts stūrī. Viņš gatavojas pēdējai cīņai, un viņš nekad nav bijis bīstamāks.

Jūs varat taujāt pēc pierādījumiem. Uzklausiet, un jūs dzirdēsiet.

Apdomājiet šo paziņojumu, kuru esmu nokopējis no "Izabellas" interneta vietnes. "Darbojoties ar pilnu jaudu, "Izabella" nulles koordinātā rekonstruēs Visuma temperatūru tādu, kāda tā bija pirmajā sekundes miljo- najā daļā pēc Lielā sprādziena. Šī temperatūra ir augstāka par triljonu grādu pēc Fārenheita". Tagad apsveriet Jāņa Atklāsmes grāmatas trīspadsmitajā nodaļā teikto.

Tas dara lielas brīnuma zīmes, uz viņa pavēli pat uguns krīt no debesīm uz zemi cilvēku acu priekšā.

Arī šeit apustuļa Jāņa pareģojums ir piepildījies.

Lasiet vēl vienu paziņojumu no "Izabellas" interneta vietnes. "Superdators, kas vada "Izabellu", ir visjaudīgākā skaitļošanas mašīna pasaulē. Tās datu apstrādes maksimālais ātrums ir piecpadsmit petaflopu (piecpadsmit kvadriljonu operāciju sekundē). Beidzot esam pietuvojušies aptuvenajam cilvēka smadzeņu darbības ātrumam." Tagad salīdziniet to ar Jāņa Atklāsmes grāmatā raksdto.

Tam [Antikristam] bija dotas spējas iedot dzīvības garu zvēra tēlam, lai zvēra tēls varētu runāt un panāktu to, ka visi, kas nepielūgtu zvēra tēlu, tiktu nokauti.

Vai gribat šovakar likties gultā, zinot, ka Antikrists jūs nokaus?

Vispēdīgi, mani draugi, izlasiet visnozīmīgāko Jāņa Atklāsmes grāmatas rindkopu, pašu apustuļa Jāņa vīzijas sirdi.

Kam ir saprašana, lai izdibina zvēra skaitli, jo tas ir cilvēka skaitlis; un viņa skaitlis ir seši simti sešdesmit seši.

Šādi Bībele mums vēsta, kā pazīt Antikristu - caur skaitli 666. Apustuļa Jāņa dzimtā valoda bija senebreju. Viņš zināja, ka katram senebreju burtam ir atbilstošs skaitlis. Gematrija ir paņēmiens slēptu skaitļu meklēšanai senebreju vārdā vai tekstā. Ar tās palīdzību izpētīsim vārdus ISABELLA un ARIZONA un paraudzīsim, kas mums sanāk. Pārvēršot romiešu burtus atbilstīgajos senebreju burtos un piešķirot katram burtam tā pienācī-

go skaitli, mes iegūstam:

A Aleph

1

R Resh

200

I Yodh

14

Z Shin

300

O Ayin

100

N Nun

50

A Aleph

1

Kopā:

666

Joprojām neticat?

Padomājiet vēl.

I Yodh

14

S Shin

300

A Aleph

1

B Bet

2

E He

88

L Latned

130

L Lamed

130

A Aleph

1

Kopā:

666

Mani draugi - vai šie nav musu ilgi gaidītie pierādījumi?

Vēl apceriet šo teikumu no Jāņa Atklāsmes grāmatas.

Un viņš tos sapulcinaja kāda vieta, ko ebreju valodā sauc par Harmagedonu.

Tā ir vieta, kur Sātans dodas beidzamajā cīņā pret Dieva nozīmēto ķēniņu Jēzu. Vārds "Armagedons" ir atvasināts senebreju vārdiem Har Megido, tas nozīmē - Me- gido kalns. Taču Svētajā zemē šāds kalns nekad nav bijis, un vārds "Megido" patiesībā ir senebreju vārds, kas apzīmē iesarkanu zemi. Tā nu jūs saprotat, ka Armagedons Jāņa Atklāsmes grāmatā īstenībā ir kāds Sarkanais kalns. Mani draugi, projekts "Izabella" atrodas Arizonas tuksnesī, Sarkanajā galdkalnā. Navahu indiāņi to sauc par Dzilth Chčč, un tas navahu valodā burtiski nozīmē - Sarkanais kalns. Armagedons.

Tādi ir pierādījumi, mani draugi. Tagad viss ir Jūsu rokās. Ko Jūs iesāksiet ar šīm ziņām? Vissvarīgākais brīdis kristiešu dzīvē ir pienācis TIEŠI TAGAD, šaja mirklī, kad jūs lasāt šo e-pasta vēstuli.

KO JŪS IESĀKSIET?

Vai jūs paliksiet mājās? Vai vilcināsieties, baidīdamies, ka esmu kārtējais prātā jukušais? Vai paliksiet sēžam pie datora, jo nezināt, kur atrodas Sarkanais galdkalns un kā tur nakts vidū nokļūt? Vai nospriedīsiet atlikt līdz rītam? Vai gaidīsiet pierādījumu, kādu zīmi?

Vai arī tomēr atsauksieties aicinājumam jau tagad un stāsieties Dieva armijas rindās? Vai metīsiet visu pie malas jau tagad, vai piecelsieties no datora krēsla jau tagad, iziesiet no mājas, ieradīsieties Sarkanajā galdkalnā un pievienosieties man cīņā Dieva, Visuvaldītāja lielajā dienā? Vai kausieties plecu pie pleca jau tagad, brāļi iekš Kristus, beidzamajā cīņā pret Sātanu un viņa Antikristu?

IZVĒLE IR JŪSU ROKĀS.

Kristus vārdā, Sludinātājs Rass Edijs Tavā Vārdā pulcētā misija Blūgepa, Arizona

e-pasta vēstule izsūtīta 14. septembri, 21.37 vakarā pēc vietējā laika

PĀRSŪTIET ŠO E-PASTA VĒSTULI VISIEM SAVIEM DRAUGIEM KRISTIEŠIEM. PĒC TAM STEIDZIETIES ŠURP UZ SARKANO GALDKALNU UN PIEBIEDROJIETIES MAN!

Pabeidzis drukāt, Edijs atlaidās pret atzveltni. Sviedri lija aumaļām, rokas drebēja. Viņš pat nepārlaslja uzrakstīto. Dievs bija vadījis viņa roku, un tas nozīmēja, ka tekstā nav ne mazāko nepilnību.

Viņš ierakstīja tematā:

Sarkanais galdkalns = Armagedons

Edijs izskatīja e-pasta adrešu sarakstu, kuru bija izveidojis cerībā gūt ziedojumus misijai. Dažas adrese viņš bija ievācis no baznīcām un kristīgajām interneta vēstkopām, citi bija viņa paziņas no kristīgajiem interneta forumiem, virtuālajiem ziņojumu dēļiem, intereškopām, tērzētavām un Usenet diskusiju vietnēm.

Divi tūkstoši simt sešpadsmit vārdu. Protams, lielākā daļa neatbildēs. Tas minēts arī Bībelē. Daudz ir aicinātu, bet maz izredzētu. Taču divi tūkstoši bija labs sākums. No tiem vairāki desmiti pārsūtīs vēstuli un ieradīsies Sarkanajā galdkalnā. No nākamā apļa varētu atsaukties vairāki simti, no trešā - vairāki tūkstoši. Vēstuli publicēs kristīgajās interneta vietnēs, pēc tam kristiešu blogos, un tā viņa vēstījums izplatīsies tālāk. Edijs bija pavadījis internetā piedekami daudz laika, lai zinātu, ka matemātika strādā viņa labā.

Viņš iekopēja visu adrešu sarakstu sūtījuma saņēmēju rindiņā un pavirzīja kursoru iepretim podziņai ar papīra lidmašīnu. Mācītājs dziļi ievilka elpu un nospieda peles podziņu. Izdvesusi švīkstu, e-pasta vēstule ar gaismas ātrumu aizšāvās elektroniskajā ēterā.

Tas nu ir paveikts.

Edijs trīsēdams atspiedās pret atzveltni. Valdīja pilnīgs klusums. Tomēr pasaule vairs nebija tāda kā pirmīt.

Viņš palika sēžam vēl piecas minūtes. Elpai atgūstot rāmo plūdumu, vīrietis pieslējās kājās un palika atbalstījies pret galdu. Labu brīdi vilcinājies, viņš izmakšķerēja no kabatas atslēgas, atslēdza dokumentu skapi blakus rakstāmgaldam un izņēma Ruger. 44 Magnum Blackhaivk revolveri, kuru tēvs bija viņam uzdāvinājis astoņpadsmitajā dzimšanas dienā. Tā bija vesternu laika ieroču kopija, izlaista nelielā partijā, taču revolveris bija pielāgots mūsdienu prasībām un uzticams. Pirms daudziem gadiem viņš bija pavadījis vairākas dienas šautuvē, vēlāk uzturēja ieroci labā kār- dbā un laiku pa laikam to ieeļļoja.

Edijam nebija ilūziju. Būs karš, īsts karš.

Viņš ielādēja revolverī Remington 240 grānu patronas ar mīkstu uzgali, ielika ieroci un divas kasfites ar rezerves patronām mugursomā, turpat iemeta ari ūdens pudeli, kabatas lukturīti ar rezerves baterijām, binokli, Bībeli, piezīmju grāmatiņu un zīmuli. Pēc tam sadzina pēdas rezerves degvielas pudelei, kurā glabāja petroleju gadījumam, ja atslēdz elektrību. Arī tā nonāca mugursomā.

Edijs uzmeta mugursomu plecā, izgāja svaigajā gaisā un pacēla acis pret Sarkano galdkalnu, kura tumšie apveidi iezīmējās nakts debesīs. Uz "Izabellas" atrašanās vietu norādīja tikko saskatāma gaismiņa, kas blāvoja netālu no tumšās akmens salas dzegas.

Viņš ielidināja mugursomu pikapa kabīnē un pats nosēdās pie stūres. Degvielas dk tikko pietiks braucienam līdz galdkalna virsotnei. Bet vai tam ir nozīme? Dievs, kurš atvedis Ediju tik tālu, aizgādās viņu mājās un ļaus atkalredzēties ar bērniem - ja ne šajā - zemes - dzīvē, tad nākamajā.

54

-   VISI ATPAKAĻ SAVĀS VIETĀS! - Hazēliuss nokomandēja, balsij atgūstot spēku. Viņš pagriezās pret vizualizētāju un uzrunāja to: - Labs ir, sāksim no sākuma. Kas tu, velns parāvis, esi? Nē, patiešām?

Fords kā noburts blenza ekrānā, gaidīdams uz tā parādāmies atbildi. Viņš, pats to gandrīz negribēdams, bija ievilināts šajā domu apmaiņā.

Es jau jums pirmīt izskaidroju - jūs nevarat uzzināt, kas es esmu. Vārds "Dievs" ir daudzmaz precīzs, tomēr ir un paliek ārkārtīgi nepilnīgs apraksts.

-   Jūs esat daļa Visuma? Vai arī esat atsevišķi? - Hazēliuss jautāja.

Atdalāmības nav. Mēs visi esam viens.

-    Kāpēc pastāv Visums?

Visums pastāv tāpēc, ka tas ir vienkāršāks nekā nekas. Tāpēc pastāvu arī es. Visums nevar būt vienkāršāks, nekā tas ir. No šā fizikas likuma izriet visi pārējie.

-    Kas var būt vienkāršāks par neko? - ievaicājās Fords.

"Nekas" nevar pastāvēt. Tas ir tūlītējais paradokss. Visums ir stāvoklis, kas visvairāk līdzinās "nekam".

-   Ja viss ir tik vienkāršs, - iejaucās Edelšteins, - kālab Visums ir dk komplicēts?

Sarežģītais Visums, kuru jūs redzat, ir tā vienkāršības jaunradītā īpašība.

-   Un kas ir ši dziļā vienkāršība, kas ir visa centrā? - Edelšteins tincināja.

Šāda realitāte izpostītu jūsu prātus.

-   Man sāk apnikt! - Edelšteins iesaucās. - Ja reiz esat tik gudrs, jums jāprot izskaidrot to mums, nabaga tumšajiem ļautiņiem! Vai gribat apgalvot, ka mēs par realitād nezinām neko un mūsu fizikas likumi ir pilnīgas aplamības?

jūs balstījāt fizikas likumus uz pieņēmumu, ka pastāv laiks un telpa. Visi jūsu likumi ir nepilnīgi, jo balstās uz šādu ierobežojumu. Tie nav spēkā. Drīz jūsu lolotie pieņēmumi par īsto pasauli sabruks drupās, un no pelniem pacelsies jauna tipa zinātne.

-Ja mūsu fizikas likumi nav spēkā, kāpēc mūsu zinātne ir tik iespaidīgi veiksmīga?

Ar Ņūtona mehānikas likumiem - kuri, starp citu, IR nepareizi - pietika, lai aizsūtītu cilvēku uz Mēnesi. Tāpat ir ar jūsu likumiem - tie savā ziņā ir darboties spējīgi, lai arī pašos pamatos ir aplami.

-    Kā var veidot fizikas likumus, ja nav ne laika, ne telpas?

Mēs šķiežam laiku, bārstoties ar metafiziskām koncepcijām.

-   Kas tad mums būtu jāapspriež? - pienāca Hazēliuss un pārņēma stafeti no Edelšteina.

Iemesls, kādēļ jūs uzrunāju.

-    Kāds tas ir?

Man jums ir kāds uzdevums.

"Izabellas" dziedošā dūkoņa piepeši mainīja toni, atgādinot Doplera efektu. Atskanēja dārds, satricinot galdkalnu līdz pat tā dzīlēm. Ekrāns noraustījās, un pār to aizņirbēja sīki melnbald vilnīši, aizklājot izgaismotos vārdus.

-   Velns! - izdvesa Dolbijs. - Velns!

Klabinot tausdņus, viņš pūlējās noregulēt programmatūras parametrus.

-   Jods rāvis, kas tur notiek?! - Hazēliuss ieaurojās.

-   Viens kūlis novirzījies! - Dolbijs attrauca. - Hārlan, nolādēts! Ieslēgušies jaudas plūsmas brīdinājuma signāli! Alan, atgriezies pie saviem serveriem! Dieva dēļ, kāpēc jūs vazājades apkārt?

-    Ejiet savās vietās! - Hazēliuss pavēlēja.

Bunkuru satricināja vēl viens dārdiens. Visi steigšus atgriezās pie savām darbstacijām. Ekrānā bija pienācis jauns, pagaidām nelasīts paziņojums.

-   Stabilizējas, - Sentvinsents sauca.

-   Kūļi atkal plūst paralēli, - Dolbijs nomierinājās. Vīrietim pār tenisa krekla muguru pletās mikls plankums.

-   Alan, serveri?

-   Viss kārtībā.

-   Un magnēts? - Hazēliuss apvaicājās.

-    Izdzīvos, - Dolbijs mierināja. - Taču mēs nedrīkstam lieki vilkt garumā. Šis jau bija pamadgs brīdinājums.

-   Tad nu tā. - Hazēliuss pagriezās pret vizualizētāju. - Tagad pastāstiet - kāds ir šis uzdevums?

55

DEGVIELA BEIDZĀS turpat Renesceļa galā. Izmantojot inerci, Edijs nostūrēja no ceļa vibotņu krūmājā, un auto noraustījies apstājās. Virs pinjonu skeletiem naksnīgajās debesīs mirdzēja vāra gaismiņa, norādot projekta "Izabella" atrašanās vietu - trīs jūdzes uz austrumiem.

Edijs izkāpa no mašīnas, izņēma no kabīnes mugursomu,

Viņš sāka soļot pa ceļu. Mēness vēl nebija uzlēcis. Zvaigznes varēja redzēt arī no treilera, taču šovakar galdkalna virsotnē tās šķita nedabiski spožas, kā fosforescējošu švīku un plankumu jūra, kas pildīja debess kupolu. Tālumā, tik dkko saskatāmi uz debess juma fona, "Izabellas" virzienā aizstiepās augstsprieguma līniju torņi.

Sirds dauzījās skaļi. Asinis šalca ausīs. Edijs pirmo reizi mūžā juta sevī ieplūstam dzīvību. Viņš gāja straujā solī un pēc divdesmit minūtēm bija nonācis pie pagrieziena uz veco Nakajas tirgotavu. Te viņš uz brīdi apstājās un nosprieda pārlūkot ieleju. Pēc dažām minūtēm vīrietis nonāca pie klinšu malas vietā, kur ceļš noslīga lejup ielejā, un pavērsa binokli pret zinātnieku ciematiņu.

Lauka vidū bija uzstādīts prāvs tipi*, kuru no iekšpuses drebelīgi apgaismoja uguns liesmiņas. Blakus bija no zariem pavirši

* Indiāņu mājoklis, konusveidīga būve no zvērādām. Dažreiz nepareizi saukts par vigvamu.

uzslieta ieapaļa, kupolveidīga celtne, piesegta ar brezentu, ko vietā noturēja akmeņi. Aiz tās blāzmoja ugunskura oglītes, starp kurām mētājās koši sarkani, nokaitēti akmeņi.

Tas bija redzēts arī agrāk - tā bija navahu sviedrēšanās pirts.

Sausajā, klusajā gaisā pacēlās tikko saklausāma ceremoniālā skandēšana un strauja, ritmiska bungu rīboņa. Ērmīgi. Navahi sarīkojuši ceremoniju. Vai arī viņi to sajutuši - šo vareno, milzīgo gaidāmo notikumu? Vai viņi sajutuši Dieva dusmas, kas kritīs pār zemi? Taču viņi bija elkdievu, viltus dievu pielūdzēji. Šauri ir vārti, un šaurs ir ceļš, kas aizved uz dzīvību, un maz ir to, kas to atrod.

Pirts un dpi bija vēl viena zīme, kas liecināja par tuvojošos pastardienu un Sātanu, kas staigā pa zemes virsu.

Ja neskaita navahu indiāņus, ieleja izskatījās tukša un pamesta, nomaļās mājiņas grima tumsā. Edijs izmeta līkumu ap ciematiņu un pēc desmit minūtēm nonāca pie nelielā lidlauka. Ari an- gāri, kas slējās naksnīgajās debesis, bija ļaužu pamesti. Antikrists ar saviem sekotājiem sapulcējušies "Izabellā" dziļi kalnā - Edijs par to bija pārliecināts.

Sludinātājs tuvojās drāšu žogam ap ierobežoto zonu, uzmanīdamies, lai neiedarbinātu trauksmes signālu - šeit noteikti tādi bija uzstādīti. Lifts, kas veda uz "Izabellu", atradās tikai pārsimt jardu attālumā - tā bija augsta, neglīta ēka bez logiem, ar antenu un satelitšķlvju puduri uz jumta. Edijs juta zemi vibrējam zem kājām, viņš dzirdēja "Izabellas" dūkoņu. Pār tiem ir ķēniņš, bezdibeņa eņģelis, kam vārds ebreju valodā Abadons.

Prāts un gars dega kā drudža ugunīs. Viņš pacēla acis pret platajiem tērauda torņiem, kas piegādāja elektrību iekārtas darbināšanai, un pār ķermeni pārskrēju šermuļi. Kā paša Sātana armija, kas soļo nakti. Augstsprieguma vadi krakšķēja un zumēja kā mati, kas uzlādēti ar statisko elektrību. Viņš iegrūda roku somā un satvēra Bībeli, kā meklēdams mierinājumu pie tās cietajiem, siltajiem ādas vākiem. Sakopojis spēkus ar īsu lūgšanu, viņš piegāja pie tuvākā torņa, kas atradās tikai dažu simtu jardu attālumā.

Nonācis zem torņa, Edijs apstājās. Tā milzīgie atzari pazuda tumšajās debesīs, un tos iezīmēja tikai melnas līnijas, kas stiepās pāri zvaigžņu klajumam. Vadi šņāca un sprausloja kā čūskas, krakstoņa jaucās ar gaudām, ko radīja vējš, svilpodams cauri torņa zaru režģiem - tas skanēja kā nolādēto simfonija. Edijs nodrebēja līdz pašiem sirds dziļumiem.

Prātā atkal pazibēja teikums no Jāņa Atklāsmes grāmatas. …lai tos pulcinātu cīņai Dieva, Visuvaldītāja lielajā dienā. Viņi ieradīsies, par to mācītājs bija pārliecināts. Ticīgie atsauksies viņa aicinājumam. Bija jāsagatavojas. Viņam bija nepieciešams plāns.

Edijs sāka pārlūkot apkārtni, atzīmēdams tās topogrāfiju, reljefu, ceļus, piekļūšanas vietas, žogus, torņus un citas būves.

Augstsprieguma vadi virs galvas turpināja šņākt un spraus- lot. Zvaigznes mirguļoja. Zemeslode griezās. Rasels Edijs virzījās tumsā, pirmo reizi mūža būdams simtprocentīgi pārliecināts par sevi.

56

LOKVUDS BIJA PĀRSTEIGTS par Baltajā namā ierīkotās Ārkārtas situāciju istabas necilumu un askētisko funkcionalitāti. Tā oda pēc sen nevēdinātas atpūtas telpas pagrabā. Sienas bija nokrāsotas dzelteni oranžā krāsā. Telpas vidū atradās sarkankoka galds, kurā bija iebūvēti mikrofoni. Pie sienām izvietoti plakani ekrāni. Gar garajām sienām cieši klāt cits pie cita rindojās krēsli.

Neglīts, bezpersonisks pulkstenis galda galā rādīja tieši pusnakti.

Prezidents lieliem soļiem iegāja telpā, viņš savā pelēkajā uzvalkā un gaišsārti violetajā kaklasaitē, ar atpakaļ atsukātajiem sirmajiem matiem izskatījās diezgan mundrs. Viņš pagriezās pret jūras kara flotes virsnieku, kurš acīmredzot atbildēja par elektronisko pusi.

-    Savieno ar Štāba priekšnieku komitejas vadītāju, manu padomdevēju valsts drošības jautājumos, Iekšzemes drošības departamenta direktoru, FIB direktoru un CIP direktoru.

-    Klausos, prezidenta kungs.

-    Ā, un neaizmirsti arī Senāta Izlūkošanas komitejas priekšnieku, lai viņam nav vēlāk jāsūkstās, ka atstāts novārtā.

Prezidents apsēdās galda galā. Štāba priekšnieks, aristokrātiskais un piesardzīgais Rodžers Mortons, ieņēma vietu no viņa pa labi. Priekšvēlēšanu kampaņas vadītājs Gordons Geldons, plats un savazāts kā nesaklāta gulta, ar brūnu, Wal-Mart pirktu uzvalku mugurā, apsēdās krēslā prezidentam pie kreisās rokās. Džīna piemetās uz krēsla pie sienas stūri, aiz prezidenta, klīrīgi novietojusi stenogrāfijas bloknotu sev uz ceļiem.

-   Sāksim darbu. Pārējie piebiedrosies tad, kad varēs.

-   Klausos, ser.

Daži monitori ieslēdzās, tajos parādījās videokonferences dalībnieki. Pirmais iegaismojās FIB direktors Džeks Strends. Viņš sēdēja savā Kvantiko birojā ar milzīgu FIB ģerboni aiz muguras, un, no ekrāna nenovērsdamās, viņos lūkojās policista seja ar stūrainu žokli un vecām piņņu rētiņām. Šādi lūkojas cilvēks, kas spēj vai vismaz mēģina iedvest uzticību.

Nākamais no sava Neatkarības avēnijas biroja parādījās Enerģētikas departamenta sekretārs - vīrs, vārdā Hols, cilvēks, kurš šķietami bija atbildīgs par "Izabellu". Taču viņš, būdams labticīgs formālais projekta vadītājs, tā arī nebija uzņēmies vadību, un tagad vērās no ekrāna, manāmi satriekts un sakrities, tuklā seja bija sviedru klāta, gaiši zilā kaklasaite sasieta tik cieši, ka izskatījās - viņš nupat mēģinājis tajā pakārdes.

-    Labs ir! - prezidents uzsauca, sasizdams plaukstas un saspiezdams tās kopā. - Sekretār Hol, jūs esat atbildīgs par šo projektu. Kas tur, velns parāvis, nodek?

-    Piedodiet, prezidenta kungs, man nav ne jausmas, - Hols stostījās. - Tas ir bezprecedenta gadījums. Pat nezinu, ko teikt…

Nenoklausījies līdz galam, prezidents pievērsās Lokvudam.

-   Kurš pēdējais sazinājās ar projekta "Izabella" darbiniekiem? Tu zini, Sten?

-    Droši vien es. Septiņos vakarā pēc vietējā laikā es runāju ar savu cilvēku. Viņš apgalvoja, ka viss ir kārdbā. Vakarā esot paredzēts iedarbināt "Izabellu", un viņš astoņos nobraukšot lejā, lai piebiedrotos pārējiem. Viņš ne ar vārdu nelika manīt, ka būtu atgadījies kas neikdienišķs.

-   Vai ir kādas versijas?

Lokvuds šajā laika sprīdī bija zibenīgi izsvēris visdažādākās varbūtības, taču neviena nelikās īpaši dcama. Viņš apvaldīja sevī % briestošo paniku, un balss ari turpmāk skanēja gausi un mierīgi.

-   Neesmu pārliecināts, vai esmu lietas kursā.

-   Vai mums būtu darīšana ar kādu iekšējo dumpi? Vai sabotāžu?

-   Tas nav izslēdzams.

Prezidents pagriezās pret Štāba priekšnieku komitejas vadītāju, kas saburzītā uniformā sēdēja savā Pentagona birojā.

-    Ģenerāl, jūsu pakļautībā ir ātrās reaģēšanas vienības. Kur atrodas tuvākā?

-    Nellisas gaisa kara spēku bāzē Nevadas pavalstī.

-    Un nacionālo gvardu vienība?

-    Flagstafā.

-   FIB, kur atrodas jūsu tuvākā nodaļa?

Atbildēja FIB direktors Džeks Strends.

-    Arī Flagstafā.

Prezidents sarauca uzacis un iegrima domās, bungodams ar pirkstu pa galdu.

-   Ģenerāl, pavēliet nosūdt vistuvāko esošo helikopteru izlūkos.

To dzirdēdams, priekšvēlēšanu kampaņas vadītājs Gordons Geldons sakustējās, nopūtās un piespieda pirkstu pie mīkstajām lūpām.

Tūlīt runās orākuls, Lokvuds skāņi nodomāja.

-    Prezidenta kungs? - Geldona balss bija piesātināta un piln- skanīga - kā Orsonam Velsam tolaik, kad režisors jau bija apvēlies un tukls.

-   ļā, Gordon?

-    Vai drīkstu aizrādīt, ka šī nav tikai zinātniska vai militāra problēma? Tā ir politiska problēma. Žurnālisti un arī citi jau nedēļām ilgi prašņā, kāpēc "Izabella" nedarbojas. The Times pagājušās nedēļas numurā šo tematu iztirzāja ievadrakstā. Pirms četrām dienām kāds zinātnieks izdarījis pašnāvību. Kristīgo fundamentālistu aprindās ir sākusies īsta ugunsvētra. Un tagad zinātnieki nogriezuši sakarus. Vēl visam piedevām izrādās, ka viens no zinātnieku padomdevējiem piestrādā par spiegu.

-   Gordon, es to atļāvu, - prezidents atgādināja.

Geldons turpināja, it kā nedzirdēdams.

-   Prezidenta kungs, mums draud katastrofa, vismaz no sabiedrisko attiecību viedokļa. Jūs apstiprinājāt projektu "Izabella". Jūs ar to asociē. Ja mēs neatrisināsim šos sarežģījumus tūdaļ pat, jūs gaida pamatīgs trieciens. Tagad ir mazliet par vēlu sūtīt helikopteru izlūkos. Tas ilgs visu nakti, un no rīta mēs būsim tādos pašos mēslos kā tagad. Un, kad par to uzzinās prese, lai Dievs mums stāv klāt.

-   Kāds ir tavs priekšlikums, Gordon?

-Līdz ritam šo problēmu atrisināt.

-Kā?

-   Nosūtiet vienību, kas spētu pārņemt "Izabellas" vadību un izslēgt iekārtu, un pēc tam izvest zinātniekus no telpām.

-   Mirklīti! - prezidents iesaucās. - Projekts "Izabella" ir mans lielākais panākums. Sasodīts, es nepieļaušu, lai to slēdz.

-   Ja jūs to neslēgsiet, tad izslēgs jūs pašu.

Lokvuds apstulbis klausījās padomnieka nekaunīgajos, prezidentam mērķētajos vārdos.

Ierunājās Mortons.

-   Prezidenta kungs, es piekritu Gordonam. Līdz vēlēšanām palikuši nepilni divi mēneši. Mēs nevaram atļauties tādu greznību kā nosist laiku velti. Mums jāslēdz projekts jau šonakt. Vēlāk tiksim skaidrībā, kas ir kas.

-    Mēs pat nezinām, kas tur īsti notiek! - prezidents iebilda. - Kā jūs zināt, ka tas nav teroristu uzbrukums un nav saņemti ķīlnieki?

-    Iespējams, tieši tas ir nodcis, - Mortons attrauca.

Klusuma brīdis. Prezidents pagriezās pret padomnieku valsts

drošības jautājumos, kas bija redzams monitorā pie sienas.

-    Vai jums valsts drošības jomā nav radušās kādas aizdomas šajā saistībā?

-    Mums nekas tāds nav zināms, prezidenta kungs.

-   Labi, nosūfisim vienību, bruņotu un gatavu jebkādām sadursmēm. Taču nemobilizējiet pārāk apjomīgu vienību, lai prese ne- uzošņā un lai mēs pēc tam neizskatāmies muļķīgi. Nelielu elitāru, labi sagatavotu ātrās reaģēšanas vienību, kas iekļūs telpās, norobežos tās, izslēgs iekārtu un izvedīs ārā zinātniekus. Operācija jāpabeidz līdz rītausmai. - Viņš atspiedās pret atzveltni. - Tā. Kurš to var paveikt?

Atsaucās FIB direktors.

-    Klinšu kalnu ķīlnieku glābšanas vienība, kas atrodas Den- verā, gandrīz četrsimts jūdžu attālumā no "Izabellas". Vienpadsmit ārkārtīgi spējīgi vīri, īpaši apmācīti darboties Amerikas teritorijā.

-   Jā, bet šeit, CIP… - iesāka pārvaldes direktors.

-   Lieliski, - prezidents neļāva pabeigt un pievērsās Lokvudam.

-    Sten, kādas ir tavas domas?

Lokvuds pielika visas pūles, lai neizrādītu satraukumu.

-    Prezidenta kungs, manuprāt, runas par desantnieku iebrukumu ir pāragras. Es no sirds piekrītu jūsu iepriekš teiktajam - mums vispirms jāizdibina, kas atgadījies. Esmu pārliecināts, ka tam ir kāds saprātīgs izskaidrojums. Aizsūtiet helikopteru ar dažiem ļautiņiem, kas, tā sakot, atvērs mums durvis.

Možā balsī ierunājās Mortons:

-    No rīta tur būs televīzijas ziņu pārstāvji. Katrs mūsu solis tiks pētīts kā ar mikroskopu. Mūsu rokas būs saistītas. Ja zinātnieki kāda iemesla dēļ ir tur iebarikādējušies, mēs varam piedzīvot vēl vienu Vako*.

-    Vako? - Lokvuds atkārtoja, it kā neticēdams savām ausīm.

-    Projektā piedalās divpadsmit izcili zinātnieki, kurus vada Nobela prēmijas laureāts. Tie nav nekādi nojūgušies sektanti!

Štāba priekšnieks pagriezās pret prezidentu.

-   Prezidenta kungs, es esmu spiests stingri uzsvērt, ka šī operācija līdz rītausmai ir veiksmīgi jāpabeidz. Kad ieradīsies žurnālisti, situācija pilnīgi mainīsies. Mums nav laika sūtīt turp kādu, kurš "atvērs durvis". - Pēdējos vārdus viņš izrunāja paceltā, sarkasma pilnā balsī.

-    Es esmu pilnīgi vienisprātis, - piebalsoja Geldons.

-Cita ceļa nav? - prezidents klusi jautāja.

-Nē.

Lokvuds norīstījās. Viņam kļuva nelabi. Viņš bija zaudējis šajā cīņā un būs spiests piedalīties "Izabellas" slēgšanā.

-    Jūsu ierosinātājai operācijai var gadīties šādas tādas grūtības.

* 1993. gadā kādas sektas mājvietu netālu no Teksasas pilsētas Vako aplenca ASV varas iestāžu pārstāvji. Pēc asiņainas apšaudes un 51 dienu ilga aplenkuma 76 sektanti sadedzinājās.

-    Paskaidrojiet.

-   Jūs nevarat vienkārši atslēgt strāvu "Izabellai". Tas var izraisīt sprādzienu. Strāvas plūsmas ir viltīga padarīšana, tās var vadīt tikai no iekšienes ar datoru. Ja zinātnieki kāda iemesla dēļ… nesadarbosies, jums vajadzēs kādu palīgu, kurš spētu droši izslēgt "Izabellu".

-   Kuru jūs ieteiktu?

-    To pašu, kuru minēju pirmīt, - Bernardu Vulfu no Losala- mosas.

-   Aizsūtīsim viņam pakaļ helikopteru. Kā dkt iekšā?

-    Bunkura durvis ir nocietinātas pret uzbrukumu no ārpuses. Visas vēdināšanas sistēmas ir stipri nodrošinātas. Ja projekta dalībnieki negribēs vai nevarēs atvērt ārdurvis, būs grūti līdz viņiem nokļūt.

-   Vai šo drošības pasākumu nevar kaut kā apiet?

-   Iekšzemes drošības departaments uzskatīja, ka tā varētu pavērt ceļu teroristiem.

-   Tad kā mēs tiksim iekšā?

Ak, kā viņš sevi neieredzēja.

-    Vislabākais būtu uzspridzināt ārdurvis. Tās atrodas zemu klints sienā. Pie durvīm ir paplašs laukums, taču tas gandrīz pilnībā atrodas zem klints pārkares, un esmu pārliecināts, ka ar armijas helikopteru tur nevar nolaisties. Nāksies izsēdināt vienību uz klints, lai vīri nolaižas pa virvēm un tad iekļūst pa durvīm. Bet tas ir ļaunākais variants. Visticamāk, zinātnieki paši ielaidīs vienību iekšā.

-   Ja tur nav ceļa, kā tur uzdabūja smagās iekārtas?

-   Pa veco ogļraktuvju ceļu, kas vijās gar klinti. Kad "Izabella" bija gatava, ceļu uzlaida gaisā. Drošības apsvērumu dēļ.

-   Skaidrs. Pastāstiet par ieejas durvīm.

-   Tās ir no poraina titāna sakausējuma. Ārkārtīgi grūti sagriežams. Vislabākais risinājums būtu sprāgstvielas.

-   Sagādājiet man visus parametrus. Tālāk?

-   Iekšienē ir liela halle. Taisni pretī atrodas tunelis, kas ved uz "Izabellu". Pa kreisi ir vadības telpa, kuru mēs dēvējam par komandtiltiņu. To sargā collu biezas nerūsējoša tērauda durvis, pēdējais aizsardzības valnis. Sadabūšu jums rasējumus.

-   Un tas no drošības viedokļa ir viss?

-Jā.

-   Vai viņi ir bruņoti?

-    Vecākajam izlūkošanas virsniekam Vordlo ir pistole. Cid ieroči nav atļaud.

Mortons pagriezās pret prezidentu.

-   Prezidenta kungs, mums nepieciešama jūsu pavēle sākt operāciju.

Lokvuds vēroja, kā prezidents saminstinās, pazibina acis uz viņu un tad pievēršas FIB direktoram.

-   Sūtiet turp FIB ķīlnieku glābšanas vienību. Izvediet zinātniekus ārā un izslēdziet "Izabellu".

-   Klausos, prezidenta kungs.

Štāba priekšnieks ar plīkšķi aizcirta mapi, un Lokvudam tas izklausījās pēc plika viņam sejā.

57

BUNKURU CAURSTRĀVOJA DZIEDOŠA, žēlabaina dūkoņa. Ekrāns noraustījās. Fords kā zemē iemiets stāvēja vizualizētāja priekšā, Keita atradās viņam blakus. Fords pat nebija pamanījis, pa kuru laiku Keita saņēmusi viņu aiz rokas.

Atbildot uz Hazēliusa jautājumu, uz ekrāna parādījās teikumi.

Izplatītās monoteiskās reliģijas bija nepieciešama stadija cilvēku kultūras attīstībā. Jūsu uzdevums ir aizvadīt cilvēku rasi uz nākamo ticības sistēmu.

-   Un kas tā būtu?

Zinātne.

-   Absurds! Zinātne nevar būt reliģija! - Hazēliuss iebilda.

Jūs jau esat aizsākuši jaunu reliģiju, tikai paši to negribat redzēt. Savulaik reliģija ļāva labāk izprast pasauli. Šo lomu tagad pārņēmusi zinātne.

-    Zinātne un reliģija ir pilnīgi atšķirīgas jomas! - iejaucās Fords. - Tās uzdod atšķirīgus jautājumus un pieprasa atšķirīgus pierādījumus.

Gan zinātne, gan reliģija tiecas noskaidrot vienu un to pašu - patiesību. Starp šīm abām jomām nevar būt samierināšanās. Abu pasaules uzskatu sadursme jau ir notikusi, un ar katru brīdi situācija pasliktinās. Zinātne jau ir atspēkojusi vairākumu pasaules vēsturisko reliģiju ticības postulātu, saceļot reliģijās visaptverošu jezgu. Jūsu uzdevums ir palīdzēt cilvēkietn izcirst ceļu cauri šai krīzei.

-    Nu, ziniet! - Edelšteins iesaucās. - Jūs iedomājaties, ka fanātiķi Vidējos Austrumos vai mūsu pašu dienvidu pavalstu baptisti pacels rociņas un būs ar mieru pieņemt zinātni par jauno reliģiju? Neprāts!

Jūs darīsiet zināmus pasaulei manus vārdus un visu, kas šeit noticis. Nenovērtējiet par zemu manu varu - patiesības varu.

-   Ko mēs ar šo jauno reliģiju iesāksim? Kāda ir tās jēga? Kam tā ir vajadzīga? - Hazēliuss tincināja.

Sākotnējais cilvēces mērķis ir atraisīties no bioķīmijas ierobežojumiem. Jums jāatsvabina prāti no jūsu miesas.

-    Miesas? Neko nesaprotu, - Hazēliuss atzina.

Miesa. Nervi. Šūnas. Bioķīmija. Vide, ar ko jūs domājat. Jums jāatbrīvo prāts no gaļas.

-Kā?

Jūs jau esat sākuši apstrādāt informāciju ārpus savas miesas - ar datoriem. Drīz jūs atklāsiet, kā to var apstrādāt ar kvantu skaitļojamām mašīnām, kas sniegs jums zināšanas, kā pakļaut visapkārt esošos dabiskos kvantu procesus un izmantot tos skaitļošanas vajadzībām. Jums vairs nenāksies būvēt iekārtas informācijas apstrādei. Jūs izpletīsieties Visumā gan tiešā, gan pārnestā nozīmē - gluži tāpat kā citas saprātīgas vienības pirms jums. Jūs izbēgsiet no bioloģiskā saprāta cietuma.

-    Un tālāk?

Laika gaitā jūs nodibināsiet kontaktus ar citiem paplašinātiem intelektiem. Visi šie savā starpā saistītie intelekti atradīs iespēju saplūst un pāriet trešajā prāta stadijā, kas spēs aptvert vienkāršo realitāti, eksistences būtību.

-    Un tas ir viss? Tad, lūk, tas sāls? - Keita iejautājās.

Nē. Tas ir tikai ievads dižākam uzdevumam.

Vizualizētājs noraustījās, pār to aiztraucās melnbaltas svītriņas. Zemu noliecies un klusēdams, Dolbijs rosījās savā darbstacijā. Vārdi ņirbēja, it kā atspoguļotos uz melna ūdens klaja.

-    Un kāds tas būtu? - Hazēliuss visbeidzot ieprasījās.

Apstādināt Visuma bojāeju no karstuma.

Fords juta Keitas pirkstus instinktīvi sakļaujamies ciešāk ap viņa plaukstu.

58

BUKERS KROLIJS PAŅĒMA KAFIJAS TASĪTI, iegāja darbistabā un iekārtojās krēslā pie televizora. Sameklējis tālvadības puld, viņš izskatīja ziņu kanālus. Nekā. Pagaidām Speitsa televīzijas šovā izteiktās baismīgās apsūdzības nebija izraisījušas reakciju. Tomēr Kroliju nemidgi mocīja nelāgas priekšnojautas. Viņš paska- djās pulkstenī. Pusdivi pēc vietējā laikā. Arizonā tas būtu pus- divpadsmit. Vai pusvienpadsmit?

Krolijs smagi nopūtās un norija malku rūgtas kafijas. Jābeidz raizēties par niekiem. Līdz šim viss bija ritējis, kā plānots, un Speitsa šovs, lai ari murgu pārpilns, katrā ziņā bija līdz nelabuma nobiedējis navahu cilts padomi.

To iedomājoties, viņš nomierinājās.

Tomēr… Nenāktu par ļaunu sazināties ar Speitsu un noskaidrot, kur viņš izrāvis to trakumu par "Izabellu".

Vispirms viņš sastādīja Speitsa biroja numuru, lai gan maz ticams, ka cienīgtēvs dirnēs darbā. Viņam par izbrīnu, līnija bija aizņemta. Pat netika piedāvāts atstāt balss pasta paziņojumu. Krolijs vēl dažas minūtes nogaidīja un zvanīja vēlreiz, taču arī tagad bija aizņemts.

Iespējams, sabojājusies līnija.

Pēc tam Krolijs sastādīja Speitsa mobilā tālruņa numuru, un viņu nekavējoties lūdza atstāt balss pasta paziņojumu.

- Jūs esat pieslēdzies cienīgtēva Dona Speitsa balss pastkastī- tei, - sacīja patīkama sievietes balss. - Pastkastīte ir pilna. Lūdzu, piezvaniet vēlāk.

Krolijs sastādīja garīdznieka mājas numuru. Arī tas bija aizņemts.

Johaidī, cik smacīgs gaiss! Viņš piegāja pie loga, atvilka aizbīdni un pagrūda to vaļā. Mežģīņu aizkarus plivinot, ieplūda svaiga, patīkama nakts vēsmiņa. Vīrietis vairākas reizes ievilka dziļu elpu un pūlējās sev iegalvot, ka raizēm nav pamata. Lūkodamies uz tumsā grimstošo ielu, viņš malkoja kafiju un pūlējās apjaust, kas īsti viņu tā iztrūcinājis. Tas, ka tālruņi aizņemd?

Mācītājam noteikti ir sava interneta vietne. Varbūt tur būs kādas ziņas. Krolijs apsēdās pie galda, ieslēdza klēpjdatoru un ievadīja Google meklētājā vārdus:

Speitss Dievam vistuvāk

Rezultātu sarakstā pirmā patiešām bija TV evaņģēlista oficiālā interneta vietne ioww.dievamvistuvak.com. Viņš noklikšķināja uz saites un gaidīja.

Pēc mokošās gaidās pavadītas minūtes ekrānā parādījās kļūdas paziņojums:

PĀRSNIEGTS TRAFIKA LIMITS

Serveris pagaidām nevar apstrādāt jūsu pieprasījumu, jo pārsniegts vietnes trafika limits. Lūdzu, pieslēdzieties vēlāk.

Apache/1.3.37 serveris, www.dievamvistuvak.com , 80. ports

Nemiers pieauga. Aizņemti tālruņi, serveris nedarbojas… Vai Speitsa interneta vietnei būtu iestājies pakalpojumatteices uzbrukums - to būtu pārplūdinājuši pieprasījumi? Jāpameklē, vai citās kristīgajās vietnēs nav kādas ziņas.

Viņš ievadīja Google meklētājā vārdus:

"Izabella" Dievs Speitss

Parādījās saites uz nezināmām kristīgām interneta vietnēm ar tādiem nosaukumiem kā "Jēzus ir Pestītājs", "Gatavs uzbraukt debesīs" un "Antikrists". Viņš uz labu laimi noklikšķināja uz kādās saites, un ekrānā nekavējoties parādījās vēstule.

Mani draugi iekš Kristus.

Daudzi no jums noteikti šovakar skatījās sarunu šovu "Amerikas apaļais galds", kuru vadīja mācītājs Dons Speitss…

Krolijs izlasīja vēstuli. Tad izlasīja vēlreiz. Pāri mugurai pārskrēja saltas tirpas. Tad, lūk, kur bija Speitsa ziņu avots - prātu izkūkojis sludinātājs no navahu zemes. Informācija vēstules apakšā liecināja, ka ķertais sludinātājs izsūtījis to tikai pirms dažām stundām. Spriežot pēc skatījumu skaita, vēstules teksts ir izvietots diezgan daudzās interneta vietnēs.

Cik? To varēja izdibināt. Viņš ievadīja Google meklētājā vēstules pirmo rindiņu pēdiņās, lai noskaidrotu, cik interneta vietnēs ievietots pilns vēstules teksts. Nepagāja ne sekunde, kad tīmekļa pārlūkā parādījās saraksts. Standarta paziņojums virs meklējamo vietņu saraksta pavēstija skaitu:

Pirmie 1-10 rezultāti no 56Ј00.

Daudzi no jums noteikti šovakar skatījās sarunu šovu "Amerikas apaļais galds", kuru vadīja mācītājs Dons Speitss.

Krolijs ilgi sēdēja klusajā Džordžtaunas mājas darbistabā. Vai tas var būt, ka vēstule jau ir ievietota vairāk nekā piecdesmit tūkstošos interneta vietņu? Neiedomājami. Viņš dziļi elpoja, pūlēdamies nomierināties. Ja nāks gaismā viņa loma Speitsa uzbrukumā projektam "Izabella", Krolijs kritīs vēl sāpīgāk nekā viņa vecais draugs Džeks Abramovs*. Kārtīgāk padomājot, atklājās viena nelaime - viņš par Speitsu un evaņģēlista sabiedrības slāņiem neko daudz nezināja. Krolijs jutās kā cilvēks, kurš nevērīgi ielidinājis akmeni tumšā biežņā un dzird dučiem klaburčūsku grabēšanu. Viņš atkal piecēlās un piegāja pie loga. Džordžtauna grima miegā. Iela bija tukša. Pasaule baudīja mieru.

* Vašingtonas lobists un uzņēmējs, iesaistīts vairākos skaļos korupcijas un krāpšanas skandālos saistībā ar indiāņu ciltīm.

Stāvēdams pie loga, Krolijs izdzirdēja datoru notinkšķam - bija atnākusi e-pasta vēstule - un piegāja to izlasīt. Izlēca lodziņš ar vēstules tematu:

Fwd: Fwd: Sarkanais galdkalns = Armagedons

Viņš atvēra vēstuli, sāka lasīt un ar milzu pārsteigumu konstatēja, ka lasa to pašu vēstuli, kuru nupat jau bija lasījis. Vai kāds zināja par viņa saistību ar Speitsu? Vai tas bija kāds slēpts drauds? Vai to viņam atsūdjis pats Speitss? Taču, ieraudzījis vēstules sākumā desmitiem e-pasta adrešu sarakstu, Krolijs aptvēra, ka viņš nebija konkrēti izraudzīts par tās saņēmēju. Arī sūtītāja adrese nebija pazīstama. Vēstule bija izsūtīta visiem, kuri patrāpījušies pa rokai. Vīrusmārketings, tā sacīt. Vīrusmārketings Armagedonam. Viņa pastkasdtē tas bija nonācis nejauši.

Nedcības pārņemts, Krolijs kārtējo reizi pārlasīja vēstuli, lauzīdams galvu par sakridbu, saņemot šo vēstuli tieši šajā brīdī. Pasta programma atkal ietinkšķējās, vēstīdama par jaunas vēstules saņemšanu. Tās temats bija gandrīz tāds pats.

Fivd: Fwd: Fwd: Fivd: Sarkanais galdkalns = Armagedons

Bukers Krolijs atbalstījās uz krēsla paročiem un nedroši pieslējās kājās. Kamēr viņš šķērsoja darbistabu, atskanēja vēl daži tinkšķi, vēstot par jauniem sūtījumiem. Iesteberējis vannas istabā, kas piekļāvās darbistabai, viņš ar vienu roku pieķērās izlietnes malai, ar otru pieturēja kaklasaiti un izvēmās.

59

BĒRNIJS VULFS PIELIECIES TUPĒJA helikoptera kabīnes aizmugurē, nervozi viļādams pa muti košļājamās gumijas pikuci, un vēroja vienpadsmit melnā tērptus bruņotus vīrus iekāpjam lidaparātā un klusuciešot iekārtojamies sēdekļos. To vienīgās atšķirības zīmes bija neliela FIB zīmotne uz krūtīm. Vulfs savā maskēšanās tērpā, bruņuvestē un ķiverē jutās neērd. Viņš neveiksmīgi mēģināja izstaipīt garos, kalsnos locekļus kaut cik ērtās pozās, aizkaitināts iegrozījās, kā varēja, un sakrustoja rokas uz krūtīm. Nelielā zirgastē sasietie mati spraucās ārā no ķiveres apakšas, un nebija nemaz jālūkojas spogulī, lai zinātu, cik smieklīgi tas izskatās. Galva svīda, un pēc pirmā ceļojuma posma ausīs zvanīja.

Kolīdz vīri bija piesprādzējušies, helikopters pacēlās naksnīgajās debesīs, pagriezās un uzņēma ātrumu. Bija uzlēcis izliekts mēness, pārplūdinādams tuksneša klaju ar sudrabainu gaismu.

Vulfs nemitējās košļāt. Velns parāvis, ko tas nozīmē? Viņu bez paskaidrojumiem izrāva no mājas, aizvilka uz Losalamosas lidostu un iegrūda helikopterā. Neviens neko neteica, ne pušplēsta vārda. Gluži kā sliktas filmas sākuma aina.

Iluminatorā varēja redzēt tālumā slejamies Sanhuanas kalnu virsotnes Kolorādo pavalstī. Helikopters pārlaidās pāri zemākajiem kalniem to pakājē, un Vulfs paguva lejā saskatīt devu, spožu lenti, kurā spoguļojās saules gaisma. Tā bija Sanhuanas upe.

Lidaparāts sākotnēji ieturēja kursu gar upi, paslīdēja garām gaismiņu puduriem, pametot aiz sevis Blūmfīldas un Fārmingto- nas pilsētiņas, un iegrima dziļā tumsā. Helikopters pagriezās uz dienvidiem. Tajā mirklī Vulfs tālumā ieraudzīja Navahu kalna melno kupri un nosprieda, ka tas būs lidojuma galamērķis - projekts "Izabella".

Domās iegrimis, viņš joprojām valstīja pa muti košļājamo gumiju. Elementārdaļiņu fizikas aprindās par "Izabellas" kļūmīgo darbību bija dzirdēts daudz baumu, un viņu, kā arī daudzus citus bija satriekusi kolēģa Pītera Volkonska pašnāvība. Lai arī neloloja siltas jūtas pret krievu, Vulfs augstu vērtēja viņa spējas programmēšanā. Interesanti, kas tur atgadījies? Ja reiz nepieciešama melnā ģērbtu muskuļmaisu vienība…

Pēc piecpadsmit minūtēm priekšā izauga tikko saskatāms Sarkanā galdkalna tumšais apveids. Spilgtu gaismiņu kopa galdkalna malā norādīja uz "Izabellas" atrašanās vietu. Helikopters slīdēja lejup, šāvās pāri galdkalnam, virs lidlauka, kur skrejceļu iezīmēja divas garas zilu gaismiņu rindas, palēnināja gaitu, pagriezās un nosēdās helikopteru nolaišanās laukumā.

Rotori griezās aizvien lēnāk, viens karavīrs izslīdēja no sēdekļa un atvēra kravas nodalījuma durvis. Vulfa pavadonis uzlika viņam roku uz plecu un ar žestu pavēlēja nogaidīt. Durvis atslīdēja vaļā, FIB vīri cits pakaļ citam izlēca no lidaparāta, pieliecās un skrēja zem rotora, it kā grasīdamies aplenkt nosēšanās laukumu.

Aizritēja piecas minūtes. Pavadonis norādīja, ka ļauts izkāpt. Vulfs uzmeta somu plecā un pavisam lēnām rāpās ārā - viņš ij negrasījās trakot, varbūt vēl salauzt kāju. Ārkārtīgi piesardzīgi izkāpis no lidaparāta, Vulfs steigšus izmuka no rotora lāpstiņu saceltā vēja apļa. Pavadonis viegli pieskārās viņa elkonim un norādīja uz ēciņu ar pusapaļu skārda jumtu. Abi piegāja pie tās, un pavadonis palaida viņu pa priekšu. Ēkā valdīja svaigi cirsta koka un līmes smarža, telpa bija gandrīz tukša, tajā bija tikai rakstāmgalds un lētu krēslu rinda.

- Apsēdieties, doktor Vulf.

Vulfs nometa mugursomu uz krēsla, kas atradās pie rakstāmgalda, un nošļuka uz krēsla tai līdzās. Neērtāku sēdekli grūti iedomāties, īpaši šādā brīdī, kad spilvens un gulta, kur patlaban pienāktos gulēt, atradās tik tālu. Kad ienāca kāds vīrietis, viņš vēl arvien trīņājās sēdeklī. Vīrietis pastiepa roku.

-    īpašais atbildīgais aģents Dērflers.

Vulfs to negribīgi paspieda, nepiecēlies no krēsla.

Dērflers apsēdās uz galda malas un centās izturēties draudzīgi un nepiespiesti. Mēģinājums gan izgāzās - vīrieds bija uzvilkts kā Duracell zaķīds.

-   Jūs noteikti lauzāt galvu, kāpēc esat šurp atvests, doktor Vulf.

-    Kā jūs uzminējāt?

Viņš neuzticējās tādiem kā Dērflers - ar gaišiem matiem, Dienvidu akcentu un gludu valodu. "Izabellas" projektēšanas laikā viņš tādus bija sastapis lērumiem vien.

Dērflers ieskatījās pulkstenī.

-   Mums nav daudz laika, tāpēc runāšu īsi. Man apgalvo, doktor Vulf, ka jūs pārzināt "Izabellu".

-    Domāju gan, - viņš pikti attrauca. - Es biju projektēšanas vienības vadītāja vietnieks.

-   Vai esat te bijis arī agrāk?

-   Nē, es veicu tikai darbu ar papīriem.

Dērflers pieliecās, atbalstījies uz elkoņa, un nopietnu seju turpināja:

-    Tur kaut kas atgadījies, bet mēs nezinām, kas. Zinātnieki ir iebarikādējušies kalnā un atslēguši visus sakarus ar ārpasauli. Galvenais dators ir izslēgts, un "Izabella" darbojas ar pilnu jaudu, izmantojot rezerves datorsistēmu.

Vulfs aplaizīja lūpas. Tam bija grūti noticēt - nudien neiedomājami.

-   Mums nav ne jausmas, kas tur īsti lēcies. Varbūt tur sagrābti ķīlnieki, varbūt sācies dumpis, varbūt noticis kāds negadījums vai neparedzama kjūme aparatūrā vai elektrības padevē.

-    Kāda ir mana loma?

-   Pēc brīža pie tā nonāksim. Vīri, ar kuriem kopā jūs atlidojāt, ir FIB ķīlnieku glābšanas vienība. Elitāra ātrās reaģēšanas komanda. Tas uzreiz nenozīmē, ka tur sagrābti ķīlnieki, taču, plānojot operāciju, jāparedz arī šāda varbūtība.

-   Vai jūs sakāt, ka tur ir teroristi?

-    Tas nav izslēdzams. Vienība iekļūs telpās, veiks ķīlnieku glābšanu, ja tas būs nepieciešams, neitralizēs nevēlamās personas, izolēs zinātniekus un izvedīs viņus ārā.

-    Neitralizēs nevēlamās personas? ļūs domājat - nošaus?

-   Ja nepieciešams.

-   Jūs ņirgājaties ar mani?

Dērflers sarauca pieri.

-   Nē, ser.

-   Jūs uzrāvāt mani augšā, lai es piedalītos desantnieku uzbrukumā? Atvainojiet, mister Dērfler, jums trāpījies nepareizais Bēr- nijs Vulfs.

-   Neraizējieties, doktor Vulf. Esmu nozīmējis jums pilnībā uzticamu pavadoni - aģentu Milleru. Viņš turēsies jums līdzās un vadīs jūs uz katra soļa. Tiklīdz telpas būs ieņemtas, viņš ievedīs jūs iekšā, un jūs veiksiet paredzēto uzdevumu.

-    Kāds tas būtu?

-Jūs izslēgsiet "Izabellu".

60

STĀVĒDAMS UZ KLINTS virs Nakajas ielejas, Nelsons Bigejs ar vecu armijas binokli pētīja "Izabellas" kompleksu. Pirms neilga brīža zemu pār dpi bija pārlaidies helikopters, tā rotoru troksnis bija noslāpējis "Svētīšanas ceļa" ceremoniju un satricinājis tipi kā neliela viesuļvētra. Bigejs un Besend bija uzkāpuši kalnā, lai labāk saskatītu, un ieraudzīja, ka helikopters nolaidies jūdzi tālāk lidlaukā.

-   Vai tie ieradušies pēc mums? - Villijs Besend jautāja.

-   Nav ne jausmas, - Bigejs atteica un turpināja vērot. No helikoptera izlēca bruņoti vīri. Ielauzušies angārā, tie izbrauca ārā divus Humvee apvidus auto un sāka pārkraut ekipējumu tajos.

ejs pašūpoja galvu.

jubos, vai šiem ir kāda saistība ar mums.

-   Tu tā domā? - Besenti balsī skaidri jautās vilšanās.

-   Neesmu pilnīgi pārliecināts. Dosimies turp un papētisim kār- tīgāk. - Viņš pameta skatienu uz Besend un, pamanījis tā acīs dedzīgu nemieru, uzlika viņam roku uz pleca. - Tu tikai nepārsteidzies, sarunāts?

61

STENTONS LOKVUDS ATBĪDĪJA piedurkni, lai ieskatītos savā Rolex. Bez piecpadsmit minūtēm divi naktī. Prezidents bija pavēlējis FIB ķīlnieku glābšanas vienībai doties ceļā pusnaktī, un patlaban operācija ritēja pilnā sparā. Pirms dažām minūtēm vienība bija nolaidusies lidlaukā un pašlaik pārvietoja ekipējumu Hum- vee automašīnās, kas aizvedīs uz pusjūdzi attālo norobežoto zonu klints malā, tieši virs ieejas bunkurā.

Ovālajā kabinetā valdīja nervoza gaisotne. Prezidenta sekretāre Džina purināja no saspringtās raksdšanas nogurušo roku.

-    Pirmais Humvee ir piekrauts, - FIB direktors, kurš komentēja notikumu gaitu, paziņoja prezidentam. - Joprojām neviens nav redzams. Kā jau mēs domājām, visi ir lejā, bunkurā.

-    Un nav izdevies ar viņiem sazinādes?

-    Nekādi. Sakari starp lidlauku un bunkuru ir pilnībā atslēgti.

Lokvuds paknosījās krēslā un raudzīja atrast kādu loģisku izskaidrojumu šiem notikumiem. Velti.

Atvērās Ārkārtas situāciju istabas durvis, ienāca Rodžers Mortons, turēdams rokā vairākas papīra lapas. Lokvuds sekoja viņam ar acīm. Šis cilvēks Lokvudam nekad nebija licies padkams, taču tagad viņš to necieta no galvas līdz kājām - gan raga brilles, gan nevainojamo uzvalku un kaklasaiti, kas izskatījās kā pielīmēta krekla priekšai. Mortons bija Vašingtonas manipulatora iemiesojums. Šādu drūmu domu pārņemts, Lokvuds vēroja, kā Mortons un prezidents, sabāzuši galvas kopā, apspriežas un rūpīgi pēta vienu lapu. Viņi paaicināja Geldonu, un visi trīs labu brīdi lasīja.

Prezidents pacēla acis pret Lokvudu.

-   Sten, nāc un apskaties!

Lokvuds piecēlās un piegāja klāt trijotnei. Prezidents pasniedza viņam e-pasta vēstules izdruku. Lokvuds sāka lasīt:

Mani draugi iekš Kristus…

-   Tā ir izpladjusies visā internetā, - Mortons sāka runāt, pirms Lokvuds bija pabeidzis lasīt. - Burtiski visās malās.

Lokvuds pakradja galvu un nolika vēstuli uz galda.

-    Nomācoši, ka Amerikā divdesmit pirmajā gadsimtā pastāv šāda viduslaiku domāšana.

Prezidents stingri lūkojās viņā.

-    Vēstule nav dkai nomācoša, Sten. Tā aicina uz bruņotu uzbrukumu ASV valsts īpašumam.

-   Prezidenta kungs, es personīgi izvairītos to uztvert nopietni. Vēstulē nav ne norādījumu, ne rīcības plāna, nav minēta ari tikšanās vieta. Tā ir tukša muca, kas tālu skan. Tādi aicinājumi klīst dmeklī katru dienu. Padomājiet, cik cilvēku ir lasījuši grāmatu sēriju "Atstāts uz Zemes", un viņi taču neiziet ielās ar visādiem uzsaukumiem.

Mortons pablenza viņā ar apvaldītu naidīgumu.

-   Lokvud, šī vēstule ir publicēta desmidem tūkstošos interneta vietņu. Tā izplatās neprātīgā ātrumā. Mums tā jāuztver nopietni.

Prezidents izgrūda smagu nopūtu.

-   Kaut nu es, Sten, varētu būt tāds optimists kā tu. Taču šī vēstule… un sprediķis pirms tam… - viņš nogrozīja galvu. - Jāgatavojas ļaunākajam.

Geldons nokremšļojās.

-   Cilvēki, kuri gaida pasaules galu, ir spējīgi uz neapdomīgu rīcību. Pat varētu ķerties pie vardarbīgiem līdzekļiem.

-   Kristietībai taču it kā jābūt nevardarbīgai reliģijai, - Lokvuds iebilda.

-   Mēs neaizskaram neviena reliģiskos uzskatus, Sten, - prezidents noskaldīja. - Mums visiem jāņem vērā, ka tas ir vārīgs temats un var viegli aizvainot kāda jūtas. - Viņš nometa papīra lapu uz galda un pagriezās pret Iekšzemes drošības departamenta direktoru. - Kur dislocēti tuvākie nacionālo gvardu spēki?

-   Navahu nometnē Belmonā, Flagstafas ziemeļu nomalē.

-   Cik tālu no Sarkanā galdkalna?

-   Apmēram simt divdesmit piecas jūdzes.

-   Mobilizējiet vienību un lieciet ar helikopteru lidot uz Sarkano galdkalnu. Tie būs rezerves spēki.

-   Klausos, ser. Diemžēl puse vienības atrodas ārzemēs, turklāt tās ekipējums un lidaparāti nav gluži piemēroti šādai operācijai.

-   Cik ilgā laikā varētu sapulcināt vienību pilnā sastāvā?

-    Mēs varam atgādāt ekipējumu un personālu no Fīniksas un Nellisas gaisa kara spēku bāzēm. Tas varētu aizņemt trīs līdz piecas stundas, ja krietni pacenšas.

-   Piecas ir par ilgu. Dariet, ko varat, bet trīs stundu laikā tas ir jāpaspēj. Četros četrdesmit piecās helikopteriem jābūt gaisā.

-   Četros četrdesmit piecās, - atkārtoja Iekšzemes drošības departamenta direktors. - Klausos, prezidenta kungs.

-    Paklusām lieciet Arizonas pavalsts policijai divkāršot patruļu skaitu un ziņot par katru neparastu kustību uz starpštatu šosejām un otršķirīgiem ceļiem ap navahu indiāņu rezervātu. Lai policija ir gatava īsā laikā uzstādīt posteņus un aizšķērsot ceļus.

-    Klausos, prezidenta kungs.

Ierunājās Lokvuds:

-   Pinjonā, kas atrodas tikai divdesmit jūdžu no Sarkanā galdkalna, ir neliels navahu cilts policijas iecirknis.

-    Lieliski. Lai policisti nosūta patruļu uz Sarkanā galdkalna ceļu un visu apskata.

-    Labi, ser.

-   Tas viss ir jāpaveic klusi. Ja sāksim trakot, labējā spārna kristieši mūs izspārdīs kā futbolbumbu, saukās mūs par antikristie- šiem, Jēzus nīdējiem, liberāliem bezdievjiem. Šādi cilvēki ir spējīgi izspļaut visu, kas uz mēles.

Prezidents pārlaida skatienu telpai.

-   Vai ir vēl kādi ieteikumi? Tādu nebija.

Viņš pagriezās pret Lokvudu.

-   Ceru, ka tev taisnība. Lai Dievs nedod, ka uz Sarkano galdkalnu patlaban dodas desmitiem tūkstoši pamuļķu.

62

FORDS MANĪJA CAUR MATIEM urdzam sviedru tērcītes. Karstums komandtiltiņā pieņēmās spēkā, lai gan gaisa kondicionētāji darbojās ar pilnu jaudu. "Izabella" dūca un sanēja, sienas vibrēja. Viņš aši paraudzījās uz Keitu, bet sieviete visu uzmanību veltīja vizualizētājam.

Kad Visums sasniegs augstāko entropijas pakāpi - Visuma karstuma nāvi -, tad vispārējais rēķinājums apstāsies. Es iešu bojā.

-   Tas ir neizbēgami? Vai to nevar novērst? - Hazēliuss taujāja.

Tieši tas jums ir jāizdibina.

-    Bet kāds ir eksistences augstākais mērķis? - Fords nerimās. - Sakaut šo noslēpumaino karstuma nāvi? Tas izklausās pēc zinātniskās fantasdkas.

Izvairīšanās no karstuma nāves ir tikai viens solis šajā ceļā.

-    Kas tas ir par ceļu? - Hazēliuss prašņāja.

Tas sniegs Visumam nepieciešamo laika pilnbriedu, lai ar domu palīdzību nonāktu beidzamajā stāvoklī.

-   Kas ir šis beidzamais stāvoklis?

Es nezinu. Tas nelīdzināsies nekam, ko jūs vai pat es spēju iztēloties.

-   Jūs pieminējāt kaut kādu laika pilnbriedu, - iejaucās Edelšteins. - Cik ilgi tas ir?

Tas skaitlis ir vienāds ar desmit faktoriālu, kas kāpināts desmit faktoriāla pakāpē. Šis skaitlis arī tiek kāpināts desmit faktoriāla pakāpē, bet rezultāts kāpināts desmit faktoriāla pakāpē, šo kāpināšanu atkārtojot 1083 reizes, un tad šis rezultāts tiek kāpināts viņa paša faktoriāla pakāpē 1047 reizes. Izmantojot jūsu matemātiskos jēdzienus, šis skaitlis, pirmais Dieva skaitlis, izskatās šādi:

(i oitTi 083 yi0mi0B),ni0 "1

jāpaiet tik daudz gadiem, lai Visums ar domu palīdzību nonāktu šajā beidzamajā stāvoklī, nonāktu pie augstākās atbildes.

-    Tas ir nenormāli liels skaitlis!

Tas ir labi ja piliens bezgalības okeānā.

-   Kur jūsu jaunajā, drošajā Visumā ir vieta morālei un ētikai? Pestīšanai un grēku piedošanai? - jautāja Fords.

Es atkārtoju - atdalāmība ir tikai māņi. Cilvēciskas būtnes ir kā šūnas ķermenī. Šūnas mirst, bet ķermenis turpina dzīvot. Naids, cietsirdība, karš un genocīds ir drīzāk autoimūnas slimības, nevis jūsu tā sauktā ļaunuma radītas. Manis piedāvātā savstarpējās saistības vīzija sniedz bagātīgu morāles darbības lauku, kurā svarīgāko vietu ieņem altruisms, līdzcietība un atbildība citam par citu. Jūsu liktenis ir viens liktenis. Cilvēciskās būtnes vai nu visas kopā gūs virsroku, vai visas kopā ies bojā. Neviens netiek pestīts, jo neviens nav zudis. Nevienam netiek piedoti grēki, jo neviens nav apsūdzēts.

-    Kā tad paliek ar Dieva solījumu par labāku pasauli?

Jūsu dažādās paradīzes koncepcijas ir krietni vien aprobežotas.

-    Atvainojiet, bet pestīšana ne mazākajā mērā nav aprobežots jēdziens!

Garīgās pilnības vīzija, kuru jums piedāvāju, ir neizmērojami dižāka par jebkādām debesīm, par ko sapņo uz Zemes.

-   Un dvēsele? Vai jūs noliedzat nemirstīgas dvēseles pastāvēšanu?

-    Lūdzu, izbeidziet, Vaimen! - Hazēliuss iesaucās. - Jūs velti tērējat mūsu laiku ar šiem bezjēdzīgajiem teoloģiskajiem jautājumiem!

-    Atvaino, bet, manuprāt, šie jautājumi ir ārkārtīgi svarīgi, - Keita iebilda. - Ļaudis šādus un tamlīdzīgus jautājumus uzdos, mēs būsim zinošāki un varēsim uz tiem atbildēt.

Mēs? Fords nobrīnījās. Ko Keita ar to domāja?

Informācija nekad nezūd. Līdz ar ķermeņa bojāeju šīs dzīvības radītā informācija maina apveidus un sastāvu, taču tā nepazūd. Nāve ir informācijas pārvērtības. Nebīstieties tās.

-   Vai mēs līdz ar nāvi zaudējam savu individualitāti? - Fords vaicāja.

Neapraudiet zaudēto. No šīs spēcīgās individualitātes sajūtas, kas ir tik nepieciešama evolūcijai, izriet daudzas īpašības, gan labas, gan sliktas, kas vajā cilvēces eksistenci. Bailes, sāpes, ciešanas un vientulība, kā arī mīlestība, laime un līdzcietība. Taisni tāpēc jums jāatsvabinās no savas bioķīmiskās eksistences. Kad atbrīvosieties no miesas tirānijas, jūs paņemsiet līdzi visu labo - mīlestību, laimi, līdzcietību un altruismu -, bet sliktais paliks aiz muguras.

-    Neredzu īpašu prieku domā, ka manas eksistences izraisītās nelielās kvantu svārstības mums dāvās nemirstību, - Fords sarkastiski izmeta.

Meklējiet lielu mierinājumu šādā dzīves uztverē. Informācija Visumā nemirst. Neviens solis, neviena atmiņa, neviena bēda no jūsu dzīves netiek aizmirsta. Jūs kā personības izgaisīsiet laika vētrā, jūsu molekulas izkaisīs ies, taču jūsu esība, jūsu darbi, jūsu dzīves allaž paliks vispārējā reķinājumā.

-    Piedodiet, bet šīs runas par eksistenci, ko dēvē par rēķinā- jumu, izklausās tik mehāniski, tik bezdvēseliski.

Sauciet to par sapni, ja jums tā tīk, sauciet par vēlmi, alkām, domām. Viss, ko jūs redzat, ir daļa no neiedomājami plaša un skaista rēķi- nājuma - sākot ar mazuli, kas izrunā savus pirmos vārdus, un beidzot ar zvaigzni, kas iegrūst melnajā caurumā. Mūsu Visums, kura sākotne ir viena vienīga pavisam vienkārša aksioma, ir satriecošs rēķinājums, kas darbojas jau trīspadsmit miljardus gadu. Piedzīvojumi tik tikko sākušies! Kad atklāsiet, kā novirzīt miesā iesprostoto domāšanas procesu uz citām dabiskām kvantu sistēmām, jūs varēsiet šo rēķinājumu kontrolēt. Jūs sāksiet saprast tā skaistumu un pilnību.

-    Ja viss ir rēķinājums, kāda ir saprāta jēga?

Saprāts pastāv jums visapkārt, arī nedzīvajos procesos. Pērkona negaiss arī ir rēķinājums, daudz sarežģītāks nekā cilvēka prāts. Tas arī savā ziņā ir saprātīgs.

-    Pērkona negaisam nav apziņas. Cilvēka prāts apzinās sevi. Tā ir manāma un nebūt ne triviāla atšķirība.

Vai tad es nestāstīju, ka sevis apzināšanās jau pati par sevi ir ilūzija, evolūcijas paliekas? Šī atšķirība nav pat triviāla.

-   Laika apstākļu sistēma nav radoša, tā neizdara izvēli. Tā nespēj domāt. Tā ir tikai mehāniska spēku darbība.

Kā jūs zināt, ka paši neesat mehāniska spēku darbība? Laika apstākļu sistēmai tāpat kā prātam ir sarežģīta ķīmiskas, elektriskas un mehāniskas īpašības. Tā domā. Tā ir radoša. Tās domas atšķiras no jūsu domām. Cilvēks rada sarežģītību, uzrakstot romānu uz papīra virsmas; laika apstākļu sistēma rada sarežģītību, uzrakstot viļņus uz okeāna virsmas. Kāda ir atšķirība starp informāciju, kādu sevī ietver romānā rakstītie vārdi, un informāciju, kuru slēpj jūras viļņi? Ieklausieties, un jūs dzirdēsiet viļņu runas. Kādudien, es jums saku, jūs rakstīsiet savas domas uz jūras virsmas.

-   Ko īsd Visums rēķina? - Iness dusmīgi noprasīja. - Kādu milzu uzdevumu tas pūlas atrisināt?

Tas ir visdziļākais, visbrīnišķīgākais noslēpums.

-    Perimetra trauksme! - sarunu pārtrauca Vordlo. - Mums ir nelūgd viesi.

Hazēliuss pagriezās.

-    Nesaki, ka atgriezies sludinātājs.

-    Nē, nē, kungs tētīt. Nē. Doktor Hazēlius, jums to vajadzētu redzēt.

Fords ar pārējiem gāja līdzi Hazēliusam uz apsarga posteni un pāri Vordlo plecam skadjās uz ekrānu virteni pie sienas.

-    Nu, kas par lietu? - Hazēliuss vaicāja.

Vordlo nospieda vairākas podziņas.

-   Nevajadzēja man lasīt tos neprāta murgus ekrānā. Skatieties, es tinu atpakaļ. Sākas šajā vietā. Lidlaukā nolaižas helikopters, armijas Black Hazvk UH-60A.

Visi stāvēja apkārt un izbrīnīti skatījās. Monitorā bija redzami vīri melnos tērpos, kas ar ieročiem rokā cits pēc cita izlēca no helikoptera.

-    Viņi ielaužas angāros, - Vordlo turpināja. - Pievāca mūsu Humvee autiņus. Piekrāva ar ekipējumu… Un tagad izlauž norobežotās teritorijas vārtus… Tas iedarbināja trauksmes signālu. Tā, un tagad atgriežamies reālā laikā.

Fords vēroja, kā karavīri - vismaz pēc tādiem viņi izskatījās - izlēca no apvidus auto un izklīda, turēdami ieročus gatavībā.

-   Kas tur nodek? Ko viņi dara, nolāpīts? - satraucās Hazēliuss.

-    Viņi ieņem klasiskās uzbrukuma pozīcijas, - paskaidroja Vordlo.

-   Uzbrukuma? Kam viņi taisās uzbrukt? -Mums.

63

RASS EDIJS BIJA PIETUPIES aiz kadiķa un blenza uz nožogoto teritoriju. Viri melnā bija izgāzuši žogu un pašreiz rosījās, uzstādīdami prožektorus un izkraudami ekipējumu no diviem Humvee apvidus auto. Nebija šaubu, ka vienība atsūtīta apsargāt projektu "Izabella", reaģējot uz viņa vēstuli - skaidrs, ka tā nav vienkārša sakridba. Paramilitārie spēki no Jaunās pasaules kārti- bas ieradušies melnos helikopteros - gluži kā Marks Kernke bija pareģojis [6] .

Edijs saprata, ka vēstule ir nonākusi pie varasvīriem.

Viņš rūpīgi izskaitīja atbraukušos, nopētīja, kādi tiem ir ieroči un ekipējums, un visas ziņas aši pierakstīja piezīmju grāmatiņā.

Karavīri pabeidza uzstādīt pārnēsājamos prožektorus, un klajums iegaismojās spoži baltā gaismā. Edijs ierāvās ēnā un atgriezās uz ceļa. Viņš bija gana redzējis. Dieva armija drīz ieradīsies, un viņam bija jāsāk to organizēt.

Ejot uz galdkalna tālāko malu, kur virsotnē uzvijas Renesceļš, plāns viņam prātā sāka iezīmēties arvien skaidrāk. Pirmām kārtām būs jāierīko bāze un stāvvieta piedekami tālu no "Izabellas", lai varētu pulcēties nemanīti. Viņiem jāsadalās grupās, jāorganizējas un jādodas uzbrukumā. Par laimi, Renesceļa pašā galā, kas atradās aptuveni trīs jūdžu attālumā no "Izabellas", bija izveidojies plašs, atklāts gludas klints klajums, un tas šim nolūkam bija kā radīts.

Viņš ieskatījās pulksteni. Bez piecpadsmit divpadsmit. Kopš e-pasta vēstules nosūtīšanas pagājušas divas stundas. Kuru katru brīdi sāks ierasties aicinātie. Edijs metās vieglā riksī pa ceļa vidu, apņēmies sagaidīt visus, kas brauks garām.

Atrazdamies apmēram pusjūdzi no Renesceļa, Edijs izdzirdēja motocikla rūkoņu. Galdkalna virsotnē iemirdzējās luktura gaisma un strauji tuvojās. Kad staru kūlis apspīdēja Ediju, braucamrīks palēnināja gaitu un mācītāja priekšā apstājās krosa motocikls, uz kura sēdēja muskuļains virs ar gariem, gaišiem, zirgastē sasietiem madem, līdz jostasvietai kailo augumu sedza atpogāta džinsa jaka ar noplēstām piedurknēm. Vīrietim bija satriecoši sejas vaibsd, glīti kā filmzvaigznei, un dievišķīgs augums. Ap kaklu metāla ķēdītē tam karājās smags dzelzs krusts, kas piekļāvās spalvainajām krūtīm.

Kad motocikls apstājās, vīrietis izstiepa kājas, atspiedās uz ādas zābaku pazolēm un pasmaidīja:

-    Vai sludinātājs Edijs?

Sirdij skaļi dauzoties, Edijs paspēra soli uz priekšu.

-   Esi sveicināts Jēzus Kristus vārdā.

Vīrietis atbalstīja motociklu, piecēlās kājās - izrādījās, ka viņš ir īsts milzis, - un, atplētis rokas, devās pie Edija. Viņš saņēma mācītāju putekļaino roku savās, apvēdinādams viņu ar savu sīvo ķermeņa aromātu, un tad atkāpās, sagrābdams mazo vīriņu aiz pleciem.

-    Rendijs Douks. - Viņš vēlreiz apskāva Ediju. - Ei, vai patiesi esmu pirmais?

-    Esat gan.

-   Jānudien, grūti noticēt, ka beidzot esmu klāt. Kad ieraudzīju jūsu vēstuli, uzlēcu savam Kaivasaki mugurā un drāzos šurp no pašas Holbrukas. Bliezu pāri laukiem un tuksnešiem, kā velna plēsts šāvos gar žogiem. Būtu atskrējis agrāk, bet pie Otrā galdkalna nožāvos. Nevaru noticēt, ka esmu klāt. Baigi! Nē, es patiešām nevaru noticēt.

Edijs juta ticības uzplūdus, enerģijas uzbangojumu.

Vīrietis pavērās apkārt.

-   Nu, un ko tagad darām?

-    Lūgsimies. - Viņš satvēra Douka raupjās plaukstas, un abi pielieca galvu.

-    Kungs Dievs Visvarenais, lūdzu, sūd mums savus eņģeļus, lai tie mūs aplenc, spārns pie spārna, ar saviem zobeniem augstu gaisā, lai de ved mūs, Tavus kalpus, pretī uzvarai pār Antikristu. Mūsu Kunga ļēzus Krishis vārdā - āmen.

-   Āmen, brāl.

Vīriedm bija dobja, skanīga balss, kas Ediju nomierināja un piesaistīja. Šāds cilvēks neapjuks un zinās, kas jādara.

Douks piegāja pie motocikla, no ādas somiņas, kas karājās pie sēdekļa, izvilka šauteni un pārmeta to pār plecu. Izņēmis no somiņas krietni piepildītu patronjostu, viņš pārmeta to pār otru plecu un tagad izskafijās pēc senlaiku partizāna. Vīrietis pazibi- nāja smaidu Edija virzienā un salutēja.

-    Brālis Rendijs ziņo, ka ieradies dienēt Dieva armijā!

Lēni, nedroši tuvojās citu transporta līdzekļu gaismas. Blakus abiem vīriešiem apstājās noputējis džips ar nolaistu jumtu, un no tā izkāpa pāris, abi apmēram trīsdesmit gadus veci. Edijs atpleta rokas un apskāva vispirms vīrieti, pēc tam sievieti. Abi atbraucēji sāka raudāt, asaru lāsēm iezīmējot taciņas pāri putekļiem klātajiem vaigiem.

-   Topiet sveicināti Kristus vārdā!

Vīriedm mugurā bija putekļains uzvalks. Rokās viņam bija Bībele, aiz jostas aizbāzts prāvs virtuves tutenis. Sieviete bija piespraudusi pie blūzītes papīra lapiņas, kas vējā plivinājās un čabēja. Edijs ievēroja, ka uz tām sarakstīti citāti no Bībeles. Tici un paklausi… Eita pa visu pasauli… Un redzi, Es esmu pie jums ikdienas līdz pasaules galam.

-   Tās mums bija pielīmētas pie ledusskapja durvīm, - sieviete paskaidroja, noliecās džipa salonā un izņēma beisbola nūju.

-    Lai kā lūdzāmies, tomēr netikām gudri, - vīrieds ierunājās. - Dievs grib, lai cīnāmies ar Viņa Vārdu? Vai arī Viņš vēlas, lai mēs liekam lietā īstus ieročus?

Viņi stāvēja, skatījās Edijā un gaidīja pavēles.

-   Esiet droši - mūs gaida cīņa, - viņš atzina. - īsta cīņa.

-   Tad labi, ka paķērām līdzi šos.

-    Pa šo ceļu ieradīsies daudzi, - Edijs norādīja. - Varbūt pat tūkstošiem cilvēku. Mums nepieciešama vieta, kur pulcēdes, kur sagatavoties. Kaut kas līdzīgs bāzei. Un tā būs tajā klajumā labajā pusē. - Viņš norādīja uz plašo, gludeno, smiltīm nobārsttto klints klaju. Tas baloja nesen uzlēkušā mēness sirpja gaismā, kura lējās pāri galdkalna virsmai.

-    Rendij, ne jau velti Dievs tevi atsūtīja pirmo. Tu būsi mana labā roka. Mans ģenerālis. Mēs abi sapulcēsim tur visus un izplānosim mūsu… mūsu uzbrukumu.

Bija grūd izrunāt šo vārdu tagad, kad tas pa īstam sākās.

Rendijs klusēdams strauji palocīja galvu. Edijs ievēroja, ka ari milža acis bija miklas, un jutās aizkustināts līdz sirds dziļumiem.

-   Jums ar džipu jāaizšķērso ceļš gabaliņu tālāk, lai neviens netiek klāt "Izabellai". Mums nepieciešams pārsteiguma elements. Novirziet visus no ceļa uz to atklāto laukumu. Mēs ar Rendiju būsim tajā kalnā. Nogaidīsim. Mēs nedosimies uz "Izabellu" ar pārāk niecīgiem spēkiem.

Renesceļa galā atkal parādījās ugundņas.

-    "Izabella" atrodas šā ceļa galā trīs jūdžu attālumā. Līdz brīdim, kad dosimies turp, mums jāizturas klusi un nemanāmi. Pie- raugiet, lai neviens nesāk rīkoties pārsteidzīgi un nedodas ceļā nesagatavojies. Mēs negribam, lai Antikrists zina par mūsu esamību, līdz mūsu spēki ir lieli.

-   Āmen! - atsaucās pārējie.

Edijs pasmaidīja. Āmen.

64

DIVOS NAKTĪ MĀCĪTĀJS DONS SPEITSS sēdēja savā birojā aiz Sudraba katedrāles. Pirms dažām stundām viņš bija piezvanījis Čārlzam un sekretārei uz mājām un licis ierasties, lai atbildētu uz tālruņu zvaniem un e-pasta vēstulēm. Viņam priekšā uz rakstāmgalda bija nokrautas e-pasta vēstules, kuras Čārlzs bija paguvis izdrukāt, pirms pasta serveris atteicās darboties. Otrajā kaudzītē bija tālruņa zvanu transkripcijas. Birojā aiz sienas nemitīgi zvanīja tālrunis.

Speitss mēģināja aptvert šo notikumu būdskumu.

Pie durvīm viegli pieklauvēja, ienāca sekretāre ar tikko uzvārītu kafiju un novietoja uz galda tasīd un porcelāna šķīvīti ar ma- kadēmijas riekstu cepumu.

-    Es negribu cepumu.

-    Labi, mācītāja kungs.

-Vairs neatbildi uz tālruņu zvaniem. Nocel klausuli.

-   Labi, mācītāja kungs.

Šķīvītis ar cepumu pazuda reizē ar sekretāri. Speitss īgni vēroja sievied aizejam - viņas mati nebija tik kupli un spoži kā parasti, kleita bija saburzīta, un bez kosmētikas kārtas bija labi redzams viņas prastums un noplukums. Speitsa zvans droši vien bija izcēlis viņu no gultas, taču sievietei tik un tā vajadzētu pacensties.

Kad durvis aizvērās, viņš atslēdza atvilktni, izņēma degvīna pudeli, ielēja mazliet no tās savā kafijā un no jauna pievērsās datoram. Arī viņa interneta vietne milzīgās pārslodzes dēļ bija atteikusies darboties, un tā vien šķita, ka viss internets palicis lēnīgs. Viņš gausi izskatīja zināmākās kristīgās vietnes. Dažas lielākās un debesbraukšanai veldtās arī nedarbojās. Citas vilkās tik lēni kā sīrups Aļaskā. Edija vēstule bija radījusi pārsteidzošu jezgu. Dažas krisdgās tērzētavas, kas vēl darbojās, bija pārpildītas ar histēriskiem ļautiņiem. Daudzi solījās tūlīt pat atsaukdes aicinājumam.

Lai arī telpā bija vēsi, Speitss bija noplūdis sviedriem, un apkaklīte kairināja kaklu. Edija vēstule, kuru Speitss bija izlasījis reizes divdesmit, viņu biedēja. Tā saturēja pamudinājumu veikt vardarbīgu uzbrukumu ASV valsts struktūrai, un vēstulē bija minēts Speitsa vārds. Skaidrs, ka visu vainu uzvels viņam. No otras puses, Speitss sprieda, ka šāda vispārēja kristīgās varas un kristiešu taisno dusmu izpausme nāktu par labu. Pārāk ilgi kristieši paši savā zemē ir diskriminēti, ignorēti, atstumti un apsmieti. Sāda kņada - taisnīga vai nē - uzmodinās no snaudas visu Ameriku. Politiķi un valdība beidzot redzēs, kāds spēks ir kristīgajam vairākumam. Un viņš, Speitss, bija iekustinājis šo revolūciju. Ne Ro- bertsons, ne Falvels, ne Svogarts visu savu sprediķošanas gadu laikā nebija panākuši neko tamlīdzīgu, pat ne ar savu naudu un varu.

Speitss sērfoja internetā, meklēdams informāciju, bet atrada vienīgi naidīgumu, dusmas un histēriju. Un tūkstošiem vēstules kopiju.

Piepeši, kārtējo reizi parlasot vēstuli, viņam prata iezagas kada satraucoša doma.

Ja nu Edijam ir taisnība?

Pārskrēja saltas tirpas. Speitss nebija gatavs atteikties no šīs dzīves. Viņš nepieļāva domu, ka visām viņa bagātībām, varai, katedrālei, televīzijas baznīcai pienāks gals, ka viss būs beidzies, vēl īsti nepaguvis sākties.

Tai pa pēdām sekoja cita, vēl nejaukāka doma - kā viņš tiks tiesāts šajā dižajā un godpilnajā Tā Kunga dienā? Vai viņš patiesi bija labs Dieva acīs? Visi Speitsa grēki iznira acu priekšā un nedeva mieru. Meli, dzeršana, nodevības sievietes un krāšņās dāvanas, kuras viņš bija tām pasniedzis, pircis par ticīgo naudu. Visšausmīgākās bija atmiņas par to, kā viņš vairākas reizes bija pieķēris sevi iekārojam kādu puisēnu uz ielas. Visi šie grēki, gan lieli, gan mazi, spiedās augšup no prāta dzīlēm, saukdami un pievērsdami sev uzmanību, prasīdami, lai tos pārskata no jauna.

Uzbangoja bailes, vainas apziņa un izmisums. Dievs redzēja visu. Visu. Lūdzu, Kungs, lūdzu, piedod man, Tavam nevērtajam kalpam, viņš daudzināja, līdz, sakopojis visus garīgos spēkus, ar varu aizgrūda atmiņas par grēkiem tālā, tumšā prāta nostūri. Dievs viņam jau bija piedevis, un tālab nebija vērts bažīties.

Turklāt - diez vai tā ir Kristus otrā atnākšana. Ko gan viņš te sadomājies? Edijs taču ir ķerts. Skaidrs, ka tā. Speitss to bija aptvēris brīdī, kad izdzirdēja klausulē augsto, aizlūzušo balsi. Ikviens, kurš mitinājās tuksneša vidū kopā ar indiāņu bariņu, simts jūdžu attālumā no normāla restorāna, bez šaubām, bija izkūkojis prātu.

Vīrietis atkal izlasīja vēstuli, meklēdams tekstā kādas ārprāta pazīmes, un pēkšņi uzbrāzās vēl viens baiļpilns vilnis. Vēstulē raksdtais bija sakarīgs. Spēcīgs. Tie nebija vājprātīgā murgi. Visvairāk viņu biedēja tas, ka ARIZONA un ISABELLA katrs veido skaitli 666.

Ak kungs, šito svīšanu!

Speitss atvēra ķirškoka grāmatu skapja stikla durtiņas, izņēma biezu grāmatu un pašķirstīja, līdz atrada gematrijas tabulas. Tajās viņš uzmeklēja senebreju burtus un uz lapiņas aši pierak- sdja tiem atbilstošos skaitļus. Saskaņā ar tabulu Edijs bija dažus senebreju burtus pieraksdjis nepareizi un citiem piešķīris nepareizos skaitļus.

Mācītājs sakārtoja pareizi un ar trīcošu roku saskaitīja. Ne viena, ne otra vārda burtu skaitļu kopsumma nebija 666.

Atvieglod noelsies, viņš atgāzās krēslā. Pilnīgs farss, taisni tā, kā Speitss bija domājis. Viņš jutās tā, it kā no debesīm būtu nolaidies eņģelis un izcēlis viņu no liesmojoša ezera. Izrāvis no kabatas lina kabatlakatiņu, viņš noslaucīja sviedrus no pieres.

Atgriezās drūmās priekšnojautas. Dievs varbūt viņu ir saudzējis, taču vai žurnālisti būs tikpat līdzcietīgi? Un valdība? Vai viņam nevar piesiet kūdīšanu uz vardarbību? Vai ko ļaunāku? Būs jārauj advokāts no gultas, kamēr vēl var. Gan viņi izdomās, kā piešūt visu vainu Krolijam. Galu galā to visu iesāka deši viņš.

Speitss paraustīja apkaklīd, gribēdams pavēdināt sakarsušo, lipīgo kaklu. Iesaistīt to sasodīto ķerto sludinātāju Ediju bija kļūda. Tas džeks nebija valdāms. Stulbi, stulbi, stulbi!

Viņš piespieda iekšējā selektora podziņu.

-   Cārlz, tu man esi vajadzīgs.

Parasd tik paklausīgais vīrietis lika uz sevi gaidīt.

-   Čārlz? Tu man esi vajadzīgs.

Bet durvīs parādījās sekretāre. Viņa izskatījās vēl izmocītāka nekā jebkad agrāk.

-   Čārlzs aizgāja, - viņa neskanīgā balsī paskaidroja.

-    Es katrā ziņā viņam to neesmu ļāvis.

-   Viņš devās uz "Izabellu".

Speitss blenza uz sievied un neticēja savām ausīm. Čārlzs?

-      Viņš devās prom pirms desmit minūtēm. Viņš teicās paklausīt Dieva aicinājumam un izgāja pa durvīm.

-    Dieva dēļ! - Speitss trieca plaukstu pret galda virsmu. Tajā brīdī viņš pamanīja, ka sieviete uzvilkusi mēteli un tur rokās somiņu. - Nesaki, ka tu taisies tam ēzelim sekot.

-   Netaisos, - viņa attrauca. - Es braucu mājās.

-   Piedod, tas neies cauri. Tev pietiks darba visai naktij. Sazvani manu advokātu Ralfu Dobsonu un pasaki, lai nesas šurp, ko kājas nes. Gadījumā, ja neesi ievērojusi, man uz kakla sakritušas dažas nelaimes.

-Nē.

-   Nē? Kas par nē? Kas tas vēl nozīmē?

-    Es vairs negribu pie jums strādāt, mister Speits.

-    Kā lai to saprot?

Viņa satvēra somiņu abās rokās sev priekšā, it kā sargādamās.

-   Jo jūs esat nicināms cilvēks.

Sieviete stīvi pagriezās un aizgāja.

Durvis klusi aizcirtās, un birojā iestājās klusums.

Palicis viens, Speitss sēdēja pie galda, sviedriem noplūdis un gaužām pārbijies.

65

VĀRDS "UZBRUKUMS" SMAGI VIRMOJA GAISĀ. Zinātnieki sadrūzmējās ap galveno apsardzes monitoru. Tajā pārraidīja attēlu no kameras, kas bija uzstādīta uz lifta torņa un ļāva vērot notikumus no augšas. Uz klints malas virs "Izabellas" varēja saskatīt grupiņu melnā tērptu vīru, kas izritināja nolaišanās virves, kā arī krāva ekipējumu un ieročus. Bija skaidrs, ka viņi grasās laisties lejup. Keita piegāja Fordam klāt un atkal saņēma viņu aiz rokas. Sievietes trīsošā plauksta bija mitra no sviedriem.

Šausminošo klusumu pārtrauca Džordžs Iness.

-   Uzbrukums? Nolādēts, kāpēc?

-   Ar mums nevar sazināties, - Vordlo minēja. - Un šādi viņi reaģē.

-    Bezjēdzīgi! Tas ir pārspīlēti!

Vordlo pagriezās pret Dolbiju.

-    Ken, mums uz karstām pēdām jāatjauno sakari un jāatsauc šī operācija.

-    Tas iespējams tikai tad, kad "Izabella" ir izslēgta. Jūs labi zināt, ka "Izabella" no ārpasaules ir nodrošināta ar uguns- mūriem, un programma vienkārši neļaus ieslēgt sakaru sistēmu, iekams "Izabella" nav izslēgta.

-   Pārstartējiet galveno datoru un darbiniet "Izabellu" ar tā palīdzību.

-   Paies vismaz stunda, līdz lieldatoru pārlādēsim no jauna un pārkonfigurēsim.

Vordlo nolamājās.

-    Labs ir, tad es uzbraukšu augšā un pats visu izskaidrošu. - Viņš pagriezās pret durvīm.

-   Neko tamlīdzīgu tu nedarīsi, - Hazēliuss neļāva.

Vordlo blenza uz direktoru.

-   Ser, es nesaprotu.

Hazēliuss uzgrieza muguru Vordlo postenim un mēmi parādīja uz lielo ekrānu. Tajā bija parādījies jauns paziņojums.

Mums ir ļoti maz laika. Tas, ko grasos jums pavēstīt, ir neizmērojami svarīgs.

Vordlo paskatījās uz Hazēliusu, viņa panikas pilnās acis šaudījās no direktora uz apsardzes monitoriem.

-   Mēs nevarēsim ilgi noturēties te, ser. Man jāatver nodrošinātās durvis.

-    Tonij, - Hazēliuss steidzīgi ierunājās klusā balsī, - kaut uz brīdi padomā, kas šeit notiek. Ja atvērsi durvis, šai sarunai ar Dievu… vai vienalga, kas tas ir… pienāks gals.

Vordlo ādamābols sakustējās, vīrieds norīstījās.

-   Ar Dievu?

-    Tieši tā, Tonij. Ar Dievu. Šāda iespējamība ir pavisam ticama. Mēs esam nodibinājuši sakarus ar Dievu, vienīgi šis Dievs ir daudzkārt varenāks un neizdibināmāks, nekā cilvēkam jebkad rādījies sapņos.

Neviens nebilda ne vārda.

Hazēliuss turpināja pārliecināt:

-   Tonij, mēs varam mazliet novilcināt laiku, turklāt bez tālejošām sekām. Mēs tikai pateiksim, ka durvis nedarbojās, sakaru sistēma bija atslēgta un dators izgājis no ierindas. Un visi gali ūdeni. Tici man, gan izmanīsimies tikt vaļā bez nopietnām apsūdzībām ari tad, ja neatvērsim durvis.

-    Viņiem līdzi ir sprāgstvielas. Viņi uzspridzinās durvis, - nedaudz spalgā, aizžņaugtā balsi norādīja Vordlo.

-    Lai! - Hazēliuss atmeta, satvēra Vordlo aiz pleca un maigi sapurināja, it kā pūlēdamies viņu pamodināt. - Tonij, Tonij, ja nu mēs runājam ar Dievu? Vai tu nesaprod?

-   Es saprotu, - Vordlo pēc brīža izgrūda.

Hazēliuss paraudzījās apkārt.

-   Vai mēs esam vienisprātis?

Skadens slīdēja pa telpu un apstājās pie Forda. Direktors laikam bija saskatījis Forda acīs neticību.

-   Vaimen?

-    Brīnos par jums, - Fords bilda. - Jūs pieļaujat iespēju, ka mēs sarunājamies ar Dievu?

-   Ja tas nav Dievs, kas tad tas ir? - taujāja Hazēliuss.

Fords lūkojās uz pārējiem, prātodams, kuram vēl ir skaidrs, ka Hazēliuss pamazām šķiras no prāta.

-   Tas, ko jūs skandinājāt pirmīt. Tā ir krāpšana. Sabotāža.

Pēkšņi iejaucās Melisa Korkorana.

-   Ja tu tiešām esi tādās domās, Vaimen, man tevis žēl.

Fords izbrīnīts pagriezās pret sievieti, bet sastinga, ieraudzījis viņas sejas izteiksmi. Viņa priekšā vairs nestāvēja jauna gaišmataina būtne, kas, nejuzdamās par sevi pārliecināta, bez mitas meklēja uzmanības apliecinājumus. No Korkoranas staroja rāmums, acīs zibēja pašapziņa.

-   Tavuprāt, tas ir Dievs? - Fords skeptiski vaicāja.

-    Nesaprotu, par ko tu brīnies, - viņa attrauca. - Vai tad tu netici Dievam?

-   Ticu, bet ne jau šim.

-    Kā tu zini?

Fords pa vilcinājās.

-    Liecieties mierā! Dievs nemūžam neizvēlētos tādu saziņas ceļu.

-    Tu domā, tas, ka Dievs padarīja grūtu jaunavu, kuras dēls atnesa Viņa vēsd uz zemi, ir mazāks trakums?

Fords nedcēja savām ausīm.

-    Es jums saku, tas nav Dievs.

Korkorana pašūpoja galvu.

-    Vaimen, vai tiešām tu neapjēdz, kas te noticis? Tev nudien nepielec? Mēs esam izdarījuši dižāko, vissvarīgāko zinātnisko atklājumu. Mēs esam atklājuši Dievu.

Fords pārlaida skatienu zinātnieku grupiņai, līdz acis apstājās pie Keitas, kas stāvēja viņam blakus. Labu brīdi abi lūkojās viens otrā. Vai tiešām viņš redz pareizi? Draudzenes acis saviļņojumā dzirkstīja. Viņa saspieda Forda roku, palaida to vaļā un pasmaidīja.

-    Piedod, Vaimen. Tu jau zini, ka mēs ar Melisu ne vienmēr saprotamies. Taču šajā gadījumā… redzi… - Viņa pasniedzās un satvēra Korkoranu aiz rokas. - Mēs esam vienisprātis.

Fords blenza uz abām bijušajām ienaidniecēm, kas tagad atradušas kopīgu valodu.

-    Kā gan loģiski domājošs cilvēks spētu pieņemt, ka tas… tas tur, - viņš norādīja uz ekrānu, - ir Dievs?

-    Mani savukārt izbrīna tas, - Keita mierīgā balsī atbildēja,

-   ka tu to neredzi. Apskati visus pierādījumus! Telplaika caurums nav izdomājums. Es pati veicu aprēķinus. Tas ir kā ala vai eja, kas ved uz paralēlo pasauli - pasauli, kas pastāv blakus mūsējai, neiedomājami tuvu. Tās abas gandrīz vai saskaras un atgādina divas papīra lapas, kas saritinātas kopā bumbiņā. Mums atlika vienīgi izdurt caurumu mūsu papīra lapā, un atklājās, ka turpat līdzās ir cita lapa. Šajā paralēlajā pasaulē… mīt Dievs.

-   Keita, tu taču to nedomā nopietni.

-    Vaimen, aizmirsti visu un uzklausi, ko es saku. Tikai to. Es pirmo reizi dzīvē esmu dzirdējusi kādu paužam vienkāršas patiesības. Tas līdzinās zvanu dimdoņai pēc gadiem ilgas klusēšanas. Tas, ko… šis Dievs apgalvo, ir neaptverami patiesi.

Fords pārlaida skatienu apaļajai telpai un piekala skatu Edel- šteinam. Edelšteins, mūžīgais neticīgais. Viņam pretī vērās tumšo acu uzvarošais skatiens.

-   Alan, nāciet man talkā!

-     Es nekad neesmu meklējis Dievu, - Edelšteins attrauca.

-    Visu dzīvi esmu bijis nelokāms ateists. Man nevajag Dievu, nekad nav vajadzējis un nevajadzēs.

-   Vismaz kāds, kurš man piekrīt, - Fords atviegloti noteica.

Edelšteins smaidīja.

-   Tādējādi mana pievēršanās ticībai ir vēl jo iespaidīgāka.

-   Pievēršanās ticībai?

-   Tieši tā.

-Jūs… ticat Dievam?

-    Protams. Es esmu matemātiķis. Par loģiku es stāvu un krītu. Un loģiski, ka būtne, kas ar mums sarunājas, ir kāda augstāka vara. Sauciet to par Dievu, sauciet to par galveno dzinējspēku, sauciet to par Lielo Garu - tam nav nozīmes.

-    Es to saucu par krāpšanu.

-   Kādi ir jūsu argumenti? Neviens programmētājs nav radījis programmu, kas būtu izturējusi Tjūringa testu. Nav arī uzbūvēts tāds dators ar mākslīgo intelektu - pat "Izabellas" superdatora smadzenēm tas nav pa spēkam. Jūs nevarat izskaidrot, kā šī būtne uzminēja Keitas iedomātos skaitļus vai Gregorija bērnu vārdus. Vissvarīgākais ir tas, ka es tāpat kā Keita saskatu tās sludināto dziļo patiesību. Ja tas nav Dievs, tā ir ar milzu intelektu apveltīta vienība no šīs vai citas pasaules, un tādējādi tā ir pārdabiska būtne. Jā, es nemeklēju dziļāku jēgu. Jāizvēlas visvienkāršākais skaidrojums. Okama bārdas nazis"'.

-   Turklāt dati plūst tieši no nulles koordinātas, - iestarpināja Čena. - Kā jūs to izskaidrosiet?

Fords vērās visos pēc kārtas, redzēdams gan Dolbija smalko, tumšo, asaru samitrināto seju, gan Džūlijas Tibodo neprātīgu drebuļu pārņemto augumu. Neticami, viņš prātoja. Palūk, šie visi tic. Maikls Cečīni, kura kokainā seja piepeši bija atdzīvojusies un staroja… Reja Čena… Hārlans Sentvinsents… Džordžs Iness… visi. Pat Vordlo nelikās manām apsardzes kameru raidītās satraucošās ainas, bet verdziskā, lišķīgā dievināšanā blenza uz Hazēliusu.

Fords nepārprotami bija palaidis garām biedējošo, satraucošo attieksmes maiņu projekta darbinieku vidū. Pat Keitā - īpaši viņā.

-    Vaimen, Vaimen, - Hazēliuss mierinoši bilda. - Jūsos runā emocijas. Mēs domājam. Tas mums padodas vislabāk.

Fords soli atkāpās.

-   Nav runas par Dievu. Kāds hakeris stāsta jums to, ko jūs vēlaties dzirdēt, un jūs tam ticat.

-    Mēs ticam tālab, ka tā ir patiesība, - Hazēliuss neatlaidās. - Es to jūtu gan ar prātu, gan ar kaulu smadzenēm. Paskatieties

* Par "Okama bārdas nazi" (Viljams Okams bija 14. gs. angļu filozofs un loģiķis, franciskāņu mūks) sauc principu, ka pieņēmumu skaits jāsamazina līdz absolūtajam minimumam - gadījumā, kad visi aspekti ir vienādi, visnoderīgākais ir vienkāršākais risinājums.

uz mums - es, Alans, Keita, Reja, Kens. Mēs visi - vai tiešām mēs visi maldāmies? Zinātniskā skepse mums ir asinis. Mēs burtiski tajā peldamies. Mūs neviens nevar apsūdzēt lētticībā. Kāpēc jums šķiet, ka esat gaišredzīgāks par mums?

Fordam nebija atbildes.

- Mēs zaudējam dārgo laiku, - Hazēliuss ieteicās, mierīgi pavērsās pret ekrānu un uzrunāja to: - Lūdzu, turpiniet. Mēs esam pati uzmanība.

Vai tiešām viņiem taisnība? Vai tas patiesi būtu Dievs? Ļaunu priekšnojautu mocīts, Fords pagriezās pret ekrānu, gaidīdams nākamo ziņu.

66

STĀVĒDAMS BĀZES KLAJUMA malā ar Douku pie sāniem, Edijs vēroja plūstam šurp transportu. Stundas laikā Renesceļu bija mērojuši vairāki simti spēkratu - vispirms krosa motocikli, kvadricikli un džipi, tad pikapi, šosejas motocikli, apvidus auto un citas mašīnas. Jaunatnācēji atnesa ziņas par radītiem šķēršļiem un kavēkļiem. Uz četrdesmitās starpštatu šosejas, astoņdesmit devītā ceļa cauri Pelēkajam kalnam un simt sešdesmit devītā ceļa pie Kauspringsas policija bija uzstādījusi posteņus un nelaida nevienu cauri, taču dcīgie bija atraduši izeju un braukuši pa rezervāta zemes ceļu labirintu.

Transporta līdzekļi bija novietoti, kur pagadās Renesceļa galā, taču Edijs sprieda, ka tam nav nozīmes. Tāpat neviens vairs nebrauks ar tiem mājās. Viņi dosies mājās - augšup, pretī Dievam.

Brīžam jaunatnācēju masas šķita anarhijas pārņemtas - bija dzirdamas skaļas balsis un zīdaiņu raudas, daži bija iedzēruši, pat salietojušies narkotikas. Taču agrīnie atbraucēji sveica un organizēja jauniņos ar lūgšanām, Bībeles pantiem un Dieva Vārdu. Vismaz tūkstoš dievlūdzēju pulcējās klajumā kalniņa pakājē, gaidīdami turpmākās norādes. Daudziem rokās bija Bībeles un krucifiksi. Daži nesa šaujamieročus, cid bija paķēruši pirmo, kas gadījies pa rokai, sākot no dzelzs pannām un virtuves dunčiem līdz veseriem, cirvjiem, mačetēm un dārza krūmu cērpamajiem sirpjiem. Zēni dižojās ar lingām, gaisa šautenēm un beisbola nūjām. Daži bija atveduši rācijas, kuras Edijs pievāca un izdalīja nelielajai grupiņai, kuru bija izvēlējis par komandieriem, paturēdams vienu arī sev.

Ediju pārsteidza tas, cik daudz bērnu bija paņemts līdzi; netrūka pat zīdaiņu. Bērni Armagedonā? Taču, ja tā labi padomā, tas ir loģiski. Šī bija pastardiena. Viņi visi pacelsies debesis kopā.

-    Ei! - Douks iebaksdja Edijam. - Kruķu autiņš.

Edijs ar skatienu sekoja viņa rokai. Satiksmes plūsmā bija redzams policijas patruļauto, kas, bākugunīm zibsnījot, sprīdi pa sprīdim virzījās augšup pa Renesceļu.

Viņš pagriezās pret savu jauno draudzi. Pūlis te uzplūda, te atplūda. Balsis murmināja un čaukstēja kā lietus. Kabatas lukturīšu stari mirgoja. Viņš dzirdēja klinkšķam metālu - tur pielādēja pistoles un bises. Kāds vīrs no sausu pinjonu zariem gatavoja lāpas un izdalīja pārējiem. Lejā valdīja neparasta kārtība.

-   Es pūlos izdomāt, ko lai viņiem saku, - Edijs bilda.

-    Runājot ar kruķiem, jābūt uzmanīgam, - Douks piekodināja.

-   Nē, es domāju savu sprediķi Tā Kunga armijai, pirms dosimies ceļā, - Edijs paskaidroja.

-Jā, bet ko iesāksim ar kruķi? - Douks vaicāja. - Autiņš tikai viens, bet tam ir rācija. Var sanākt ziepes.

Edijs vēroja mirgojošās ugunis, brīnīdamies, ka dažas priekšā braucošās mašīnas platākos ceļa posmos pabrauca malā, lai palaistu patruļauto garām. Vecie paradumi - paklausība valstij un tās varai - neiznīkst. Tāds varētu būt viņa sprediķa temats - tagad un turpmāk viņiem jāklausa dkai Dievam.

-   Viņš brauc augšup pa Renesceļu, - Douks norādīja.

Drīz galdkalna virsmu sasniedza sirēnas kaukoņa, sākumā tik tikko saklausāma, bet pēc laika tā kļuva skaļāka. Kūsājošais pūlis sabiezēja, izpletās viņam priekšā un gaidīja rīkojumus. Daudzi skaitīja lūgšanas, un viņu vārdi lidoja augšup nakts gaisā. Vairāki stāvēja aplīšos, sadevušies rokās un noliekuši galvu. Šur tur bija dzirdama dziedāšana. Tas Edijam atgādināja - šādu viņš iztēlojās pūli, kas noklausījās Kalna sprediķi. Pareizi! Tieši ar to viņš sāks savu sprediķi. Svētīgi miera nesēji, jo tie tiks saukti par

Dieva bērniem. Nē, tas nebija labs sākums sprediķim. Vajadzēs kaut ko sparīgāku. Vai zemei un jūrai! Jo velns nonācis pie jums lielās dusmās, zinādams, ka tam maz laika atlicis. Antikrists. Lūk, kas būs viņa sprediķa galvenais temats. Antikrists. Daži vārdi, un viņš vedis savu armiju kaujā.

Reneceļa galā parādījās policijas patruļauto. Citu automašīnu ieskauts, tas nonāca uz šosejas un, nobraucis dažus simtus jardu, apstājās ceļa malā. Edijs pamanīja uz durvīm navahu nācijas cilts policijas emblēmu. Prožektors uz jumta apmeta loku, un auto durvis atvērās. Izkāpa gara auguma indiānis, navahu policists. Pat stāvēdams simts jardu attālumā, Edijs redzēja, ka tas ir Bia.

Policistu nekavējoties apleca ļaudis. Cik varēja saprast, stāvot kalnā, bija aizsācies strīds.

-   Ko tagad iesāksim, sludinātāj Ras? - sauca ticīgie.

-   Nogaidīsim! - Edijs atbildēja dobjā, stingrā balsī, kas tik ļoti atšķīrās no viņa parastās balss, ka mācītājs nebija pārliecināts, vai to ir teicis viņš. - Dievs mums rādīs ceļu.

67

LEITNANTS BIA STĀVĒJA PŪĻA PRIEKŠĀ, un nemiers viņā auga. Kāds bija piezvanījis uz iecirkni, vēstot par kārdbas traucējumiem Sarkanajā galdkalnā, un viņš nodomāja, ka vainīgi protestētāji, tāpēc, ieraudzījis pārpildīto ceļu uz Sarkanā galdkalna virsotni, nolēma doties turp. Taču tagad, veroties apkārt, Bia saprata, ka šie ļaudis nekādi nav saistāmi ar jātnieku protesta akciju. Šiem rokās bija ieroči un zobeni, krucifiksi un cirvji, Bībeles un virtuves naži. Daži bija uzvilkuši krusta zīmi uz pieres un apģērba. Tas bija kāda kulta sekotāju saiets - droši vien saistībā ar televīzijas sludinātāja sprediķi, par kuru bija dzirdēts. Policists ar atvieglojumu konstatēja, ka pūlī ir dažādu rasu pārstāvji - gan afroamerikāņi, gan aziāti, pat daži navahi vai apači. Labi, ka tā nav kukluksklana vai āriešu nācijas pulcēšanās.

Viņš saraustīja jostu un salika rokas uz gurniem, pagriezās pret pūli ar vieglu smaidiņu uz lūpām, cerēdams nevienu nesa- biedēt.

-Jums, ļaudņi, ir kāds vadonis? Vai es varu ar kādu aprunāties?

Priekšā iznāca vīrs izbalējušos Wrangler džinsos un zilā kreklā. Viņam bija raupji, bargi sejas vaibsti, saules apbrūnināta seja no gadu desmitiem ilgas strādāšanas tīrumā, pamatīgs vēders, īsas, resnas rokas un tulznām klātas plaukstas. Aiz rombiņiem greznotās jostas bija aizbāzts vecs Colt M1917 revolveris ar ziloņkaulā rotātu spalu, un uz siksnas sprādzes spīdēja spoži nospodrināts misiņa krucifikss.

-   Jā, mums ir vadonis. To sauc Dievs. Kas jūs esat?

-    Leitnants Bia no cilts policijas. - Viņš viegli saviebās, dzirdēdams nevajadzīgi kareivīgo uzrunu, taču nolēma nereaģēt un saglabāt aukstasinību. - Kurš no jums šeit ir galvenais?

-   Leitnant Bia, man jums ir tikai viens jautājums. Vai jūs esat kristietis un ieradāties cīnīdes?

-   Cīnīties?

-   Armagedonā.

Kā uzsvērdams savus vārdus, vīrietis uzlika plaukstu uz kol- ta inkrustētā spala.

Bia norija siekalas. Pūlis lēnām tuvojās. Viņš nožēloja, ka nav izsaucis papildspēkus.

-     Es esmu kristietis, taču neesmu dzirdējis ne par kādu Armagedonu.

Pūlis apklusa.

-    Vai jūs esat atdzimis caur dzīvības ūdeni? - vīrietis nerimās.

Pūlī izcēlās skaļa murmināšana. Bia ievilka elpu. Ar šiem cilvēkiem nebija vērts iesaisdties neauglīgās reliģiskās diskusijās. Labāk raudzīt tos nomierināt.

-    Lūdzu, pastāstiet par šo Armagedonu.

-   Antikrists ir klāt. Tas atrodas šepat, galdkalnā. Pavisam drīz sāksies viņa cīņa pret To Kungu, Visvareno Dievu. Vai nu esat ar mums, vai pret mums. Ir laiks pieņemt lēmumu.

Biam nebija ne jausmas, kā uz to atbildēt.

-   Jūs, ļaudņi, droši vien zināt, ka te ir navahu nācijas teritorija, un jūs atrodaties uz zemes, kas izīrēta valstij.

-   Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu.

Pūlis ieslēdza policistu ciešākā lokā. Bia manīja tā uzbudinājumu, saoda tā izdalītos sviedrus.

-   Ser, - viņš klusā balsī brīdināja, - noņemiet roku no šaujamieroča.

Vīrietis pat nepakustējās.

-    Es teicu, noņemiet roku no šaujamieroča!

Vīrietis satvēra spalu vēl ciešāk.

-   Vai nu esat ar mums, vai pret mums. Izšķirieties!

Bia neatbildēja. Vīrietis pagriezās un uzrunāja pūli.

-   Viņš nav ar mums. Viņš nācis cīnīties pretējā pusē.

-    Ko gan jūs gaidījāt? - kāds iesaucās, pūļa atbalstīts. - Ko gan jūs gaidījāt?

Bia lēni, nesteidzīgi atkāpās uz savas mašīnas pusi.

Revolveris paslējās augšup. Vīrietis pavērsa to pret Biu.

-   Ser, es neesmu ieradies ar kādu cīnīties, - Bia sacīja. - Jums nav nekāda iemesla tēmēt uz mani. Nolaidiet ieroci.

Kāda pavecāka sieviete zābakos, salmu cepurē un dk krunkainu seju, ka tā atgādināja sažuvušu ābolu, uzlika plaukstu vīriedm uz rokas.

-   Džes, nešķied lodes. Tas nav nekāds Antikrists. Viņš ir tikai policists.

Vārds "Antikrists" nošalca cauri pūlim. Cilvēki spiedās vēl tuvāk Biam.

-   Ser, es jums pavēlēju nolaist ieroci.

Vīrietis nedroši nolaida roku gar sāniem.

-   Tā, kovboj, atdod man šaujamo. - Sieviete pasniedzās un izņēma to no ļenganās plaukstas, izkratīja saujā patronas un ieslidināja tās kopā ar ieroci savā plecu somā.

-   Te nav nekāda Antikrista, - Bia sauca, slēpdams atvieglojumu. - Te ir navahu nācijas zeme, un jums nav atļaujas te pulcēties. Ja jums ir vadonis, es gribētu ar viņu aprunāties.

Iekļuvis patruļmašīnā, viņš nevilcinoties pa rāciju pieprasīs sūtīt šurp papildspēkus. Nacionālās gvardes līmenī.

Atskanēja skaļa balss.

-    Mēs esam šeit Dieva armija, un mēs iesim cīņā un mirsim par To Kungu!

Cīņā. Cīņā. Cīņā. Pūlis kā apmāts skandēja šo vārdu.

Priekšā izspraucās vīrietis ar garu, uz pusēm pāršķirtu bārdu, rokā nesdams akmeni, un ieaurojās:

-    Vai jūs esat atdzimis caur dzīvības ūdeni?

Vīrieša prasīgā toņa saērcināts, Bia atcirta:

-Jums nav nekādas daļas gar manu reliģisko pārliecību. Metiet nost akmeni, kungs, citādi jums tiks izvirzīta apsūdzība fiziskā aizskaršanā.

Viņš uzlika roku uz steka.

Vīrietis uzrunāja pūli:

-   Mēs nedrīkstam laist viņu prom. Tas ir kruķis, viņam ir rācija. Viņš brīdinās savējos! - Vīrieds pacēla akmeni gaisā. - Atbildiet!

Bia izrāva steku un no visa spēka trieca augšup pret vīrieša roku. Apakšdelms ar šķebinošu krakšķi pārlūza, un akmens nokrita zemē.

-   Viņš salauza man roku! - vīrietis iekaucās un noslīga uz ceļiem.

-   Tūlīt pat izklīsdet, un neviens necietīs! - Bia skaļā balsī sauca. Viņš soli atkāpās un atbalstījās pret patruļmašīnu, turēdams steku paceltu. Iekļūstot mašīnā, viņš būtu zināmā drošībā, turklāt varētu izsaukt papildspēkus.

-    Kruķis man salauza roku! - uz ceļiem nokritušais vīrietis brēca.

Pūlis rēkdams metās uz priekšu. No tā izšāvās akmens, un Bia izvairījās. Akmens ar dobju būkšķi ietriecās automašīnas priekšējā stiklā.

Bia atrāva durvis, iemetās salonā un mēģināja aizvērt durvis, taču pūlis, kas spiedās klāt, to neļāva. Viņš paķēra rāciju un nospieda raidīšanas pogu.

-   Viņš taisās ziņot pa rāciju! - kāds iebļāvās.

Ducis roku sakampa viņu aiz krekla, to saplēšot, un vilka ārā.

-   Tas bandubērns runā pa rāciju! Viņš izsauks ienaidniekus!

Viņam izrāva no rokas mikrofonu un izplēsa vadu no iekārtas. Bia ieķērās stūrē, taču orda ar nepārvaramu spēku izvilka viņu no salona. Vīrietis nokūleņoja zemē, pūlējās piecelties, taču tika nogrūsts uz ceļiem.

Indiānis sataustīja pistoli un izrāva to, tad novēlās uz sāniem, pavērsis ieroci pret pūli.

-   Atkāpdes! - leitnants kliedza.

Krūtis ietriecās akmens, salauzdams ribas. Bia iešāva tieši pūlī.

Sacēlās kliedzienu vētra.

-    Mans vīrs! - iespiedzās kāda sieviete. - Mans Dievs!

Gaisā nošalca beisbola nūja un iezvēla viņam pa kāju. Policists izšāva vēl divas reizes, līdz nūja sašķaidīja viņam roku un pistole aizlidoja.

Aurojošā varza lamādamās sabruka viņam virsū, spēra un sita.

Bia noslīdēja uz vēdera un pūlējās sagramstīt pistoli, taču kāds zābaks to spēcīgi piespieda pie zemes. Viņš iekliedzās, apgriezās un mēģināja palīst zem patruļmašīnas.

-    Nomētāsim viņu ar akmeņiem! Slepkava! Ar akmeņiem!

Akmeņi un zari kā krusa bira pār policista ķermeni, zvetēja

pa kauliem un muskuļiem, pret policijas mašīnas dzelzs un stikla virsbūvi triecās akmeņi. Sāpēs rlstoties, leitnantam gandrīz izdevās palīst zem auto, taču tad viņu aiz kājas izrāva ārā; spērienu un sitienu viesulis sākās no jauna. Sāpēs un bailēs kliegdams, Bia sarāvās čokurā, mēģinādams pasargādes no mežonīgā sitienu biruma. Belzieni turpinājās, taču tagad de skāra kādu citu - šajā ceļojumā bija devies kāds cits un gāja aizvien tālāk. Auri noklusa, līdz pārvērtās tāltālos čukstos, un laimīgā kārtā drīz iestājās ilgi gaidītā tumsa.

68

EDIJS VĒROJA PŪLI KĀ SUŅU BARU veļamies pāri vietai, kur vēl pirms brīža bija stāvējis policists. Viņš skatījās, kā vīrieds pūlas pieceldes kājās, bet tad pazūd skatienam, ierauts satrakoto cilvēku uzplūdu zemūdens straumē.

Skandēšana aprimās, pūlis šķita izklīstam, tad atvirzījās nostāk. Palika tikai policista cepure un saplosīts, sabradāts formastērps.

Ļaužu drūzmai pamazām izretinoties, nodkuma vietā palika tikai ceļos nometusies sieviete, kas, žēlabaini kaukdama, turēja apskautu asinīm noplūdušu vīrieti. Edijs manīja uzbangojam paniku. Kāpēc viss tik ļod atšķīrās no tā, kā viņš bija to iedomājies? Kāpēc tas šķita tik aptraipīts?

-    Tas ir Armagedons! - atskanēja dobjā, mierinošā Douka balss. - Kādā brīdī tam bija jāsākas.

Doukam bija taisnība. Viņi bija nodedzinājuši aiz sevis visus tiltus. Kauja bija sākusies. Dievs vadīja viņu roku, un Viņa gribu neviens nedrīkstēja apstrīdēt. Edijs juta sevī ieplūstam pašpaļāvību.

-   Sludinātāj? - Douks čukstēja. - Ļaudīm jūs esat vajadzīgs.

-   Jā, protams. - Edijs paspēra soli uz priekšu un pacēla rokas. - Mani draugi iekš Kristus! Uzklausiet! Mani draugi iekš Kristus!

Iestājās nemierpilns klusums.

-    Es esmu sludinātājs Rasels Edijs! - viņš sauca. - Es esmu tas, kurš atmaskoja Antikristu!

Agresijā iekarsušais pūlis vēlās šurp viļņiem kā okeāns, kas tiecas nonākt krastā.

Edijs satvēra Douku aiz rokas un pacēla to gaisā.

-   Šīs samaitātās pasaules karaļi, politiķi, sekulārie liberāļi un humānisti slēpsies alās un kalnu klintīs. Viņi sauks kalniem un klintīm: "Krītiet uz mums, apslēpiet mūs no Tā vaiga, kas sēd goda krēslā, un no Jēra dusmām. Jo atnākusi Viņu lielā dusmu diena! Kas varētu pastāvēt?"

Nakts gaisu satricināja auri, un aizvien pieaugošais pūlis viļņojās.

Edijs pagriezās, norādīja ar roku "Izabellas" virzienā un pērkonīgi nodārdināja:

-    Tur, trīs jūdzes uz austrumiem, atrodas žogs. Aiz žoga ir klints. Lejup gar klints sienu var iekļūt "Izabellā". Un "Izabellā" atrodas Antikrists. Viņš ir pazīstams ar vārdu Gregorijs Norts Hazēliuss.

Klintīs atbalsojās rēkoņa, un debesis pāršķēla šāvienu blīkšķi.

-    Ejiet! - Edijs spiedza, kraddams roku, ar kuru rādīja virzienu. - Ejiet visi kā viens, Cionas liesmojošā zobena vadīti! Ejiet un atrodiet Antikristu! Iznīciniet viņu un zvēru. Lielā, Visvarenā Dieva cīņa ir sākusies! Saule aptumšosies un mēness nedos savu spīdumu, un zvaigznes kritīs no debesīm!

Viņš atkāpās, ņudzošā masa pagriezās un viļņodamās vēlās austrumu virzienā pāri mēness apspīdētajam galdkalnam, kabatas lukturīši un lāpas šūpojās un ņirbēja dimsā kā tūkstošiem mirdzošu acu.

-   Vareni, - Douks novērtēja. - Jūs šos baigi uzkurinājāt.

Turēdams Douka spēcīgo roku, Edijs pagriezās un devās pūlim nopakaļus. Iedams viņš atskatījās uz Biu, kas bija sabrucis zemē kā lupatu kaudzīte, un sievieti, kas raudādama vieglītēm šūpoja mirušā vīra galvu.

Pirmie Armagedona upuri.

69

AĢENTS MILLERS, APMĒRAM divdesmit divus vai divdesmit trīs gadus vecs jauneklis ar veselīgu seju, sēdēja pie Humvee stūres un veda Bērniju Vulfu no lidlauka uz nožogoto teritoriju. Viņi izbrauca cauri vairākiem izgāztiem žogiem un apstājās stāvlaukuma vidū, kur gar malām bija novietotas dažas civiliedzīvotāju mašīnas. Visu apkārtni apspīdēja spilgtā jaudīgo prožektoru gaisma.

Vulfs paskatījās apkārt. Pie galdkalna dzegas drūzmējās karavīri, tie piestiprināja virves, lai pa tām nolaistos pie "Izabellas" durvīm.

-    Mēs gaidīsim transportā, līdz mūs sauks, - norādīja Millers.

-    Skaisti. - Vulfs svīda. Viņš bija datorspeciālists un šādām operācijām nebija radīts. Kuņģis rāvās smagā, ciešā čokurā. Vulfs sprieda, ka visprātīgāk būtu turēties blakus aģentam Milleram un tā milzīgajām rokām divdesmit divu collu apkārtmērā - ar tādām, šķiet, varētu pacelt pat vieglo automašīnu. Pavadoņa mugura un pleci bija tik plati, ka plecā pakarinātā 7.62 NATO triecienšaute- ne izskatījās pēc rotaļu bises.

Zinātnieks vēroja vīrus darbojamies pie galdkalna malas. Cits aiz cita tie pieķērās virvei un atmuguriski nolēca no dzegas, turēdami rokās apjomīgas somas. Lai ari ne reizi nebijis "Izabellā",

Vulfs to pazina kā savus piecus pirkstus, viņš bija projektējis daļu telpu izvietojumu un urbies cauri būvprojekta rasējumiem. Turklāt viņš pārzināja iekārtā izmantoto programmatūru, un Enerģētikas departamenta pārstāvis bija viņam izsniedzis aploksni ar visiem datora izslēgšanas un drošības kodiem. "Izabellas" izslēgšana nesagādās nekādas grūdbas.

Grūtāk būs nolaisties trīssimts pēdas lejup gar klinti.

-    Es gribu čurāt! - viņš paziņoja.

-    Izdariet to tepat blakus transporta līdzeklim. Un ātri, ser!

Vulfs izdarīja, kas darāms, un atgriezās.

Millers tajā brīdī nolika rāciju.

-    Mūsu kārta, ser.

-   Viņi jau ir iekšā?

-    Nē. Jūs aicina ierasdes vēl pirms paredzētās caursišanas.

Pirms paredzētās caursišanas? Diez vai viņi paši apjēdz, cik muļķīgi tas izklausās.

Millers pamāja ar galvu.

-   Jūs pirmais.

Juzdams, ka ikviens muskulīds pretojas, Vulfs ar grudbām pacēla somu. Pat cauri spožo prožektoru gaismai debesīs varēja saskatīt neskaitāmas zvaigznes. Gaiss bija dzidrs, smaržoja pēc ugunskura dūmiem. Attālinoties no klusi rūcošā Humvee, Vulfs pēkšņi aptvēra, cik klusa ir nakts. Visskaļāko troksni radīja krak- šķošie augstsprieguma elektropārvades vadi - "Izabella" darbojās ar pilnu jaudu. Viņš apšaubīja, ka pazemē atgadījies kas nopietns. Visdcamāk, kļūme datorā bija sabojājusi sakaru sistēmu, bet kāds nekompetents birokrāts sagājis sviestā un izsaucis desantniekus. Iespējams, paši zinātnieki bunkurā nemaz nezināja, kādu traci izraisījuši.

Tad pa ausu galam viņš izdzirdēja pāris klusu būkšķu, kas atgādināja šāviena trokšņus. Pēc brīža atskanēja vēl divi.

-    Dzirdējāt? - viņš noprasīja Milleram.

-   Jā. - Tas piešķieba galvu un ieklausījās. - Apmēram trīs jūdžu attālumā.

Viņi klausījās vēl bridi, taču vairs neko nedzirdēja.

-   Varbūt kāds indiānis medī koijotu, - atmeta ar roku Millers.

Vulfs ļodzīgām kājām gāja nopakaļus Milleram uz klints malu. Zinātnieks bija cerējis, ka viņu nolaidīs lejā ar būri vai tamlīdzīgu ietaisi, taču tur nekā tāda neredzēja.

-   Ser, dodiet man savu somu. Mēs to nolaidīsim brītiņu vēlāk.

Vulfs nokradja mugursomu no pleca un pasniedza vīrietim.

-   Esiet uzmanīgi, tajā ir klēpjdators.

-   Mēs būsim uzmanīgi, ser. Lūdzu, nāciet šurp.

-   Pagaidiet, pagaidiet! - Vulfs iebilda. - Jūs taču no tiesas nedomājat, ka es… laidīšos lejup pa šitādu virvi?

-    Domājam gan, ser.

-Kā?

-    Pēc mirkļa jums parādīsim. Lūdzu, nostājieties tur.

Vulfs gaidīja. Pārējie karavīri jau bija lejā, un viņi klints malā bija palikuši vieni. Augstsprieguma vadi dūca un krakstēja. Karavīra rācija iešņācās, un viņš sāka sarunu. Vulfs ar pusausi klausījās. Štata policija ziņoja par kādu negadījumu uz ceļa, kas veda uz galdkalna virsmu. Vulfs drīz vairs nepievērsa runām uzmanību. Visas domas aizņēma klints.

Kad saruna beidzās, Millers pavēlēja:

-    Lūdzu, nāciet, ser. Mēs iesēdināsim jūs "sēdeklītī". Vai esat kādreiz laidies pa virvi lejup?

-Nē.

-   Tas ir pilnīgi droši. Mazliet atliecieties atpakaļ un viegli at- sperieties ar kājām pret klints sienu, it kā palēkdamies. Jūs neno- kritisiet arī tad, ja palaidīsiet virvi vaļā.

-   Jūs ņirgājaties par mani?

-   Tas ir pilnīgi droši, ser.

Viņu ietūcīja siksnu "sēdeklīd", kas aptvēra kājas, sēžamvietu un muguras lejasdaļu, iestiprināja virvi drošības āķu un bremzēšanas karabīņu sistēmā, novietoja zinātnieku uz pašas klints malas. No apakšas uzpūta vējiņš.

-    Atliecieties un speriet soli atpakaļ.

Vai viņi ir jukuši?

-    Atliecieties, ser! Speriet soli atpakaļ! Skatieties, lai virve ir nospriegota. Laidīsim jūs lejā, ser.

Vulfs kā nesaprazdams vērās Millerā. Aģents runāja tik rūpīgi pieklājīgā balsī, ka tai šķita piejaucamies mazliet nievu.

-   Es to nevarēšu! - Vulfs izsaucās.

Virve atslāba, un viņam pēkšņi uzbrāzās paniskas bailes.

-   Atliecieties! - Millers stingri pavēlēja.

-    Atrodiet kaut kādu būri un nolaidiet mani tajā!

Millers atstūma viņu atpakaļ, gandrīz vai apskaujot.

-   Tā, šādi būs labi. Lieliski, doktor Vulf.

Sirds sitās kā āmuriņš. Pāri mugurai atkal pārskrēja vēsā gaisa pūsma no apakšas. Karavīrs palaida viņu vaļā, pēdas atrāvās no klints malas, un vīrietis ar sāniem atsitās pret klints sienu.

-   Atliecieties un novietojiet kājas uz klints.

Sirds dauzījās kā negudra. Vīrietis sataustīja ar pēdām klinti un meklēja atbalsta punktu. To atradis, viņš atliecās atpakaļ. Laikam pat varētu izdoties. Vulfs īsiem solīšiem virzījās lejup, neaiz- mirsdams atliekties; virve slīdēja cauri bremzēšanas karabīnei, laizdama viņu aizvien zemāk. Nonākot zemāk par dzegu, viņu apņēma tumsa, tomēr klints malu virs galvas varēja saskatīt - pāri tai plūda gaisma.

Laižoties lejup, mala pamazām attālinājās. Vulfs neuzdrošinājās raudzīties lejā.

Neticami, taču viņš, viscaur tumsā ietīts, itin veiksmīgi slīdēja lejup, atsperdamies no klints sienas. Visbeidzot karavīri satvēra Vulfu aiz kājām un nolaida uz akmens grīdas. Nostājies viņš manīja, ka trīc kājas. Karavīri palīdzēja izrāpties no "sēdeklīša". Pēc īsa brīža noslīdēja virve ar somu, un karavīri paķēra arī to. Nākamais ieradās Millers.

-   Lieliski paveikts, ser, - viņš paslavēja.

-   Pateicos.

Kalna sienā bija izgrebts paprāvs laukums, un tā dziļumā sienā bija iestiprinātas masīvas titāna durvis. Laukumā jau bija uzstādīti prožektori, un kopumā viss atgādināja ainu no "Doktora Nē" salas. No kalna iekšienes plūda dobja dūkoņa un vibrācija. Nudien, ir ērmīgi tā pazaudēt sakarus ar ārpasauli. Tur taču bija visvisādas rezerves sistēmas. Bez tam vecākais izlūkošanas virsnieks viņus redz apsardzes monitoros - kaut gan var gadīties, ka ari tie nedarbojas.

Pagalam dīvaini.

Karavīri uzstādīja trīs koniskus metāla šķīvjus uz trijkājiem un pavērsa tos pret durvīm tā, ka de atgādināja strupus mīnmetējus. Viens sāka lādēt konusos kaut ko līdzīgu C-4 sprāgstvielai.

Dērflers stāvēja malā un izkliedza pavēles.

-    Kas de ir? - Vulfs taujāja.

-    Spridzināšanas ierīces, kas ļauj ātri izlauzt sienu, - Millers paskaidroja. - Lādiņus savieno, notēmē vienā punktā un izsit sienā caurumu, pa kuru var izlīst cauri.

-   Kas būs pēc tam?

-    lesūdsim vienību, kas ieņems bunkura priekštelpu. Otra vienība izlauzīs durvis uz komandtiltiņu. Ieņemsim komandtiltiņu, tiksim galā ar sliktajiem un gādāsim par zinātniekiem. Var izcelties apšaude. Paredzēt to nevar. Tiklīdz komandtiltiņš būs pilnībā mūsu rokās, es pats personīgi jūs ievedīšu iekšā. Un jūs izslēgsiet "Izabellu".

-   Sistēmas izslēgšana ilgst trīs stundas, - Vulfs norādīja.

-   Jūs šo operāciju veiksiet.

-    Kas notiks ar doktoru Hazēliusu un pārējiem zinātniekiem?

-    Viņus izvedīs no telpām un nopratinās.

Vulfs sakrustojas rokas uz krūtīm. Teorētiski šāds plāns izklausījās saprātīgs.

70

STENTONS LOKVUDS ATKAL SAGROZĪJĀS vienkāršajā koka krēslā, velti meklēdams ērtāku pozu. Ap sarkankoka galdu Ārkārtas situāciju telpā valdīja aizvien saspringtāks noskaņojums un neticības gaisotne. Trijos naktī - Sarkanajā galdkalnā tobrīd bija viens nakd - ziņas bija sliktas.

Lokvuds bija uzaudzis Sanfrancisko piekrastē, apmeklējis mācību iestādes gan Austrumkrastā, gan Rietumkrastā un nu jau divpadsmit gadus dzīvoja Vašingtonā. Viņš bija televizorā šad tad manījis citu Ameriku - to, kuru apdzīvoja kreacionisma piekritēji, kristīgie fundamentālisti, TV evaņģēlisti un milzīgas, kliedzoši spožas baznīcas. Tā Amerika šķita tāla, nostumta uz tādām paval- stīm kā Kanzasa un Oklahoma.

Nu vairs tā nebija tāla.

-    Prezidenta kungs? - ierunājās FIB direktors.

-   Jā, Džek?

-   Arizonas ceļu policija ziņo par miera traucējumiem pie posteņiem uz šosejām - uz astoņdesmit devītās šosejas pie Pelēkā kalna, uz simt sešdesmitā ceļa pie Tjūbasidjas, arī pie Tesnezaijas.

-    Kādi miera traucējumi?

-   Atsevišķās sadursmēs ievainoti vairāki pavalsts policisti. Satiksme ir dzīva, un daudzi dodas pāri laukiem, šādi izvairoties no ceļu posteņiem. Nelaime tāda, ka Navahu rezervātā ir simtiem zemes ceļu, liela desa pat nav iezīmēd kartēs. Mūsu posteņi ir cauri kā siets.

Prezidents pagriezās pret Štāba priekšnieku komitejas vadītāju, kas sēdēja savā Pentagona kabinetā. Tā sienas klāja koka paneļi, pie gala sienas karājās Amerikas karogs.

-   Ģenerāli Krisp, kur ir Nacionālā gvarde?

-   Vienība ieņems pozīcijas pēc divām stundām.

-   Mums nav divas stundas laika.

-   Atrast nepieciešamos helikopterus, pilotus un pietiekami apmācītus kareivjus ir grūts uzdevums, prezidenta kungs.

-   Tur, uz ceļa, uzbrūk mūsu policistiem. Šeit, Amerikas Savienotajās Valstīs, nevis kaut kādā Dieva aizmirstā kaktā, tādā kā Afganistāna. Bet jūs liekat gaidīt vēl divas stundas?

-    Lielākā daļa helikopteru atrodas Vidējos Austrumos.

Ierunājās FIB direktors:

-    Prezidenta kungs?

Prezidents pagriezās.

-Kas ir?

-    Nupat saņēmām ziņojumu… - Direktors paņēma no kāda blakusstāvoša cilvēka papīra lapu. - Ārkārtas ziņa no navahu cilts policista, kurš devās uz Sarkano galdkalnu noskaidrot situāciju.

-    Viens pats?

-   Tobrīd, kad policists izbrauca, neviens nebija lietas kursā par patiesajiem apstākļiem; viņš pats arī ne. Viņš noraidījis ārkārtas ziņojumu, kas ir pārtraukts. Tajā teikts… - Direktors lasīja no papīra lapas. - Sūtiet papildspēkus… agresīvs pūlis… mani nogalinās… Tas ir viss. Fonā var dzirdēt pūļa aurošanu.

-   Jēzus un Marija!

-    Pēc dažām minūtēm pārtrauca darboties globālās pozicionēšanas sistēmas raidītājs, kas uzstādīts patruļmašīnā. Tas parasti notiek tikai tad, ja mašīnai pielaiž uguni.

-    Kādas ziņas no ķīlnieku glābšanas vienības, kas atrodas galdkalnā? Vai viņi ir drošībā?

-   Jaunākais ziņojums, kas ienācis pirms desmit minūtēm, vēsta, ka operācija norit bez aizķeršanās. Tiesa, ienākušas neapstiprinātas ziņas par šāvienu trokšņiem no Renesceļa puses, apmēram divarpus jūdžu attālumā no lidlauka. Pašlaik cenšamies sazināties ar vienību. Taču, prezidenta kungs, es jums apliecinu, ka nekādi nevaldāmi, agresīvi pūļi nespēs aizkavēt FIB ķīlnieku glābšanas vienību darbā.

-    Ak tā gan? - skanēja prezidenta šaubu pilnā atbilde. - Vai viņi ir apmācīti šaut uz civiliedzīvotājiem?

FIB direktors neveikli patriņājās krēslā.

-   Viņi ir apmācīti reaģēt uz visdažādākajiem pavērsieniem.

Prezidents pagriezās pret štāba priekšnieku komitejas vadītāju.

-    Vai ir kaut neliela iespēja izsūtīt vienību ceļā agrāk, nevis pēc divām stundām?

-   Atvainojiet, ser! - iejaucās nobālušais FIB direktors. - Es tikko saņēmu ziņojumu par sprādzienu un ugunsgrēku… milzīgu ugunsgrēku… pie Sarkanā galdkalna lidlauka.

Prezidents klusi vērās direktorā.

-   Ko šie cilvēki grib? - Lokvuds nenovaldījās. - Dieva dēļ, ko viņi grib?

Pirmo reizi kopš ienākšanas Ārkārtas situāciju istabā ierunājās Geldons.

-   Jūs zināt, ko viņi grib.

Lokvuds blenza uz odiozo priekšvēlēšanu kampaņas vadītāju. Ļumīgais resnis sēdēja, rokas sakrustojis uz krūtīm, piemiedzis acis, it kā aizsnaudies, un visus pēc kārtas mierīgi nopētīja.

-    Viņi alkst iznicināt "Izabellu", - vīrietis teica, - un nogalināt Antikristu.

71

ABĀM ROKĀM IEĶĒRIES GALDA MALĀ, Fords izlasīja jauno vēsdjumu vizualizētājā. "Izabella" darbojās sparīgi, ar pilnu jaudu, viss komandtiltiņš drebēja un kauca kā kritienā savērptas lidmašīnas kabīne.

Reliģija radās kā centiem izskaidrot neizskaidrojamo, kontrolēt nekontrolējamo un izturēt neizturamo. Ticība augstākai varai kļuva par visvarenāko jaunievedumu cilvēces evolūcijas beidzamajā posmā. Ciltis, kurās tika piekopta reliģija, bija pārākas par bezdievju ciltīm. Tām bija virzība un mērķis, motivācija un misija dzīvē. Reliģijas loma izdzīvošanā bija tik iespaidīga, ka alkas pēc ticības atspoguļojās pat cilvēka genomā.

Fords bija atvirzījies nostāk no pārējiem. Keita, uzmetusi Vai- menam mīklainu un, kā šķita, nedaudz nožēlas pilnu skatienu, devās pie Dolbija un palīdzēja viņam darbā. Visi zinātnieki, kuru tiešais pienākums bija "Izabellas" apkalpošana - Dolbijs, Čena, Edelšteins, Korkorana un Sentvinsents -, bija pilnīgi iegrimuši darbā. Pārējie kā piekalti urbās ar skatienu vizualizētājā, lasīdami teikumus ekrānā.

Zinātne visbeidzot ir panākusi to, kas reliģijai gadsimtu gaitā nav izdevies. Jūs tagad zināt, kā izskaidrot neizskaidrojamo un kontrolēt nekontrolējamo. "Apgaismojoša" reliģija jums vairs nav vajadzīga. Cilvēce beidzot ir pieaugusi.

Vordlo, kas stāvēja apsardzes postenī, klusi ieteicās:

-    Atsūtīta spridzinātāju vienība ar sienu izgāšanas aparatūru. Tā mēģinās izsist durvis.

-   Cik cilvēku? - Hazēliuss asi noprasīja.

-   Astoņi.

-    Bruņoti?

-   Spēcīgi.

Zinātniekus pāršalca panika.

-    Ko mēs iesāksim? - Iness iekliedzās.

-   Turpināsim klausīties, - sacīja Hazēliuss skaļā balsī, kas nomāca "Izabellas" dūkoņu, un norādīja uz ekrānu.

Reliģija cilvēka izdzīvošanai ir tikpat nozīmīga kā ēdiens un ūdens, ja mēģināsiet aizvietot reliģiju ar zinātni, cietīsiet neveiksmi. Tā vietā jūs pasniegsiet zinātni kā reliģiju. Jo es jums saku - zinātne ir reliģija. Vienīgā patiesā reliģija.

Džūlijai Tibodo, kas stāvēja blakus Hazēliusam, paspruka šņuksts.

-    Cik brīnišķīgi! - Viņa liegi šūpojās, ar plaukstām cieši aptvērusi savus augšdelmus. - Ak, cik brīnišķīgi! Un man ir tik ļoti bail.

Hazēliuss kā balstīdams aplika viņai roku ap pleciem.

Neaptverami, domāja Fords. Viņš bija pats savām acīm redzējis visu sarunu. Un viņi ticēja.

Zinātne piedāvā nevis patiesības grāmatu, bet metodi tās noskaidrošanai. Zinātne ir nevis patiesības atklāsme, bet tās meklējumi. Tas ir līdzeklis, nevis dogma. Tas ir ceļojums, nevis tā galamērķis.

Fords vairs nevarēja ilgāk nociesties.

-   Jā, bet cilvēku ciešanas? Vai zinātne spēs "izturēt neizturamo", kā jūs izteicāties?

-   Magnētiskā spole tuvojas sarkanajai atzīmei, - Dolbijs klusi brīdināja.

-    Izspied visu sulu, - Hazēliuss murmināja.

Pēdējā gadsimtā medicīna un tehnoloģijas novērsušas cilvēkiem tik daudz ciešanu, kas nav izdevies visiem mācītājiem pēdējās tūkstošgades laikā.

-   Jūs runājat par fiziskajām ciešanām, - Fords aizrādīja. - Bet cieš ari dvēsele. Kā tad garīgās mokas?

Vai tad es neesmu sacījis, ka viss ir viens? Vai tas nav mierinājums - apzināties, ka jūsu ciešanas satricina visu kosmosu? Neviens necieš vienatnē, un mokām ir savs mērķis. Pat bezdelīgas kritiens ir būtisks visā. Visums nekad neaizmirst.

-    Es nevaru noturēties, trūkst jaudas! - Dolbijs sauca. - Hār- lan, vēl piecus procentus.

-   Mēs esam tukšā, - Sentvinsents atzina. - Ja pieprasīsim vēl, nogāzīsim visu tīklu.

Iekārta rēca tik skaļi, ka bezmaz neļāva Fordam domāt. Domas juceklīgi kūņojās, kamēr viņš lasīja vizualizētajā mirdzošos vārdus. Valsts divpadsmit gudrākie prāti uzskatīja to par Dievu. Tas nebija maznozīmīgi.

Nenolaidieties līdz kautrībai! Jūs esat mani mācekļi. Jums ir vara apgriezt otrādi pasauli. Kādā dienā zinātne būs savākusi vairāk pierādījumu par patiesību nekā reliģija visā tās pastāvēšanas laikā. Ļaudis tā turas pie ticības tamdēļ, ka tiem tā vajadzīga. Viņi ir izslāpuši pēc tās. Jūs neliegsiet cilvēkiem ticību, taču piedāvāsiet tās vietā citu. Es neesmu nācis aizvietot jūdu un kristiešu Dievu, bet gan to papildināt.

-   Klau! - Vordlo negaidīti iesaucās. - Augšā norisinās vēl kaut kas!

-    Kas tur ir? - Hazēliuss jautāja.

Vordlo steigšus pārskatīja monitorus.

-    Te… iedarbojusies signalizācija vairākas vietās gar perimetru. Nez no kurienes uzradušies cilvēki… izskatās agresīvs pūlis… Sasodīts, kas tas?

-    Agresīvs pūlis? - Hazēliuss pa pusei pagriezās, ar vienu aci skatidamies vizualizētājā. - Ko tu stāsti?

-   Bez jokiem, vesela varza kareivīgu ļautiņu… Kungs tētīt, jūs neticēsiet… Viņi metas virsū žogam… Plēš to nost… Tur ir sākušies kārtīgi nemieri. Neiedomājami! īsts, pilnasinīgs dumpis - kā no zila gaisa.

Fords pagriezās pret galveno apsardzes monitoru. Kamera lifta torņa galā raidīja panorāmas ainu. Pūlis, nesdams lāpas un kabatas lukturīšus, dižodamies ar primitīviem ieročiem, plūda šurp no Renesceļa puses un spiedās pret perimetra žogu, līdz ļaužu masa to nogāza zemē. No lidlauka puses bija dzirdama sprādziena dunoņa, un virs koku galotnēm negaidot uzšāvās liesmas.

- Viņi pielaiduši uguni angāriem pie lidlauka! - Vordlo ieaurojās. - Kas tie tādi ir un no kurienes uzradušies?

72

VULFS VĒROJA, KĀ GAR TITĀNA DURVĪM KAREIVJI izvieto spridzekļus un izvelk vadus līdz detonatoram. Viņi šķita pavisam mierīgi, gandrīz pašpaļāvīgi, it kā augām dienām to vien darītu kā spridzinātu kalnus.

Vulfs piegāja pie klints malas. Gar pašu dzegu stiepās klintī iecementēts cauruļžogs. Viņš satvēra salto tērauda margu un vērās milzīgajā, kalnu ieskautajā tuksnesī, kas bija izvietojies desmit tūkstoš kvadrātjūdžu platībā. Necaurredzamajā tumsā tikai vietumis atspīdēja pa gaišam punktiņam. No lejas uzpūta vēss vējiņš, nesdams zemes smaržu un kādas nakts puķes vieglu aromātu. Pēc nolaišanās ar virvi gar klints sienu Vulfs staigāja, lepns kā gailis. Varens stāsts, ar kuru padižoties draugiem Losalamosā.

Aiz muguras bija dzirdama rāciju šņākoņa un daži nesaprotami vārdi. Viņš pagriezās paskatīties. Vīrieši, kas darbojās ap lādiņiem, bija pārtraukuši darbu un, sapulcējušies ap Dērfleru, steigšus runāja rācijās. Vulfs mēģināja saklausīt, taču sacītā jēga nebija uztverama. Acīmredzot nodcis kas neparedzēts.

Vulfs pieslīdēja klāt.

-   Ei, kas lēcies?

-   Virsotnē sācies uzbrukums. Neviens nezina, kas tie par cilvēkiem.

Brīnišķīgi, domās nopukojās Vulfs.

No augšas gar klintīm atbalsojās daži skaļi paukšķi, un debesis virs galdkalna dzegas iezaigojās sarkanā krāsā.

-   Kas tur notiek?

Millers pameta ašu skatienu uz Vulfu.

-   Lidlauka angāriem pielaista uguns… Viņi aplenkuši helikopteru.

-    Kas? Velns ar ārā, kas tie viņi tādi ir?

Millers pakratīja galvu. Pārējie vienības locekļi bija iegrimuši drudžainās sarunās ar karavīriem, kas bija palikuši augšā. Paukšķi kļuva aizvien skaļāki, un Vulfs piepeši aptvēra, ka tie ir šāvienu blīkšķi. Atskanēja kluss kliedziens. Visi pacēla galvu. Pēc brīža kaut kas pašāvās garām no augšas, ilga, aizžņaugta kliedziena pavadīts. Tas pazibēja platformas prožektora gaismā un tūlīt pazuda - tas bija cilvēka augums uniformā. Kliedziens pēkšņi aprāvās tālu lejā līdz ar klusu būkšķi un birstošu akmentiņu graboņu.

-   Velns parāvis, kas tas bija? - viens no karavīriem iebļāvās.

-   Frenkiju nosvieda no klints!

-   Skatiedes! Uzbrukums no augšas! - kliedza cits karavīrs.

Visi neaptveramās šausmās raudzījās uz desmitiem tumšu stāvu, kas slīdēja lejup pa virvēm.

73

SLUDINĀTĀJS RASELS EDIJS VĒROJA, kā draudze pārlingo pēdējo karavīru pāri klints malai. Lai arī caur un caur nīzdams vardarbību, viņš saprata, ka šis karavīrs bija pretojies Dieva gribai. Lai tā notiek! Varbūt viņi atradīs mierinājumu un atpestīšanu, kad Kristus augšāmcels viņus no mirušajiem un šķīstīs no grēka savu ganāmpulku. Varbūt.

Viņš uzrāpās uz Humvee motora pārsega un pārskatīja notiekošo. Karavīri bija atklājuši uguni uz viņa draudzi, un tā kā cu- nami bija vēlusies uz klints malu, līdz lielākā daļa karavīru bija pazuduši pāri dzegai melnajā tumsā.

Lai notiek Viņa prāts.

Sludinātājs Edijs vērās uz brīnumu, šoseja bija pārpildīta ar ticīgajiem, kas nāca no Renesceļa puses, tumsā spīdinādami lāpas un kabatas lukturīšus. Ticīgo straume plūda pāri žogam norobežotajā zonā un izklīda, gaidot turpmākos norādījumus. Pus- jūdzes attālumā liesmas no degošajiem lidlauka angāriem snaik- sdjās pāri izspūrušajām koku galotnēm, pāri galdkalna virsmai metot spilgd sarkanu gaismu. Gaisā virmoja asa degvielas un degošas plastmasas smaka.

Viņam priekšā ļaudis drūzmējās gar klints malu. Karavīri klints augšpusē bija pametuši krietni daudz ekipējuma, un Douks acīmredzot prata ar to apieties. Viņš bija Edijam atzinies, ka desmit gadus nodienējis īpašajos spēkos, tāpēc tagad palīdzēja cilvēkiem dkt galā ar siksnām un lencēm, ar dažādām karabīnēm un citām detaļām, kā arī rādīja, kā laisdes lejup gar klind, neatlaidīgi iegalvodams, ka viņi to spēj.

Un viņi dešām spēja. Ar šādu aprīkojumu tas nebija grūd. Nebija vajadzīgas nekādas īpašās prasmes. Daudzi Doukam tuvumā stāvošie cits aiz cita pagaisa aiz klints malas virvēs - kā ūdenskritums, kas aizslīd tumsā pāri kraujas malai. Tie, kas bija nolaidušies, sūtīja augšup siksnas, cilpas un karabīnes, ko varēja izmantot nākamie.

Edijs vēroja Douku skaļi izkliedzam pavēles. Ieslēdzis rāciju, Edijs sazinājās ar grupiņu, kas uzturējās lidlaukā.

-    Redzu, ka esat pielaiduši uguni angāriem. Lielisks darbs.

-    Ko mums iesākt ar helikopteru?

-   Vai tas ir apsargāts?

-   Viens karavīrs un vēl arī pilots. Bruņots… un diezgan satrakojies.

-   Nogalināt abus. - Vārdi paspruka, pat neapdomājoties. - Neļaujiet viņiem pacelties gaisā.

-    Labi, mācītāj.

-    Vai tur ir kāda smagā tehnika?

-   Te ir ekskavators.

-    Izdragājiet skrejceļus un helikopteru nolaišanās laukumu.

Edijs vēroja pūli. Spītējot ceļu policijas pūlēm un masu arestiem, cilvēku bija aizvien vairāk. Neaptverama aina. Pienācis laiks sākt nākamo uzbrukuma fāzi.

Edijs pacēla rokas un sauca:

-    Kristieši! Klausieties!

Aizvien pieaugošais pūlis izlīdzinājās un pierima.

Edijs norādīja ar drebošu pirkstu.

-   Vai redzat augstsprieguma elektrības vadus?

-    Rausim nost! - kāds pūli iebļāvās.

-    Tieši tā! Mēs atslēgsim "Izabellai" elektrību! - viņš sauca. - Es aicinu brīvprātīgos uzrāpties torņos un noplēst vadus!

-    Plēšam nost! - pūlis auroja. - Plēšam nost!

-   Atslēgsim elektrību!

-   Atslēgsim elektrību!

No pūļa atšķēlās cilvēku bariņš un aizplūda pie tuvākā torņa apmēram simts jardu attālumā.

Edijs pacēla abas rokas, un no jauna iestājās klusums. Viņš atkal norādīja ar roku, šoreiz uz antenu, satelītšķīvju, mikroviļņu radaru un mobilo sakaru raidītāju bariņu, kas atradās lifta torņa galotnē pašā klints malā.

-    Aizklājiet Sātanam acis! Aizbāziet tam ausis!

-   Aizklājiet Sātanam acis!

No pūļa nodalījās vēl bariņš ļaužu un sadrūzmējās ap torni. Pūlim tagad bija skaidra virzība. Tam bija dots rīkojums. Edijs ar drūmu patiku vēroja, kā cilvēki sakāpa uz žoga, kas ieskāva vienu no elektrības torņa kājām, spieda, grūstīja to, līdz visbeidzot žogs ar skaļu kaucienu nogāzās zemē. Pūlis metās uz priekšu, kāds virs satvēra kāpņu zemāko pakāpienu, pievilkās klāt un sāka kāpt augšup. Viņam sekoja vēl viens, tad trešais, un pēc neilga brīža tornis izskadjās pēc koka stumbra, pa kuru rāpuļo skudras.

Edijs nolēca no Humvee un piegāja pie Douka, kas stāvēja klints malā.

-    Mans darbs šeit ir paveikts. Es dodos lejā. Dievs ir noteicis, ka tieši man jāstājas pretī Antikristam. Tu pārņem vadību šeit, augšā.

Douks viņu apskāva.

-    Lai Dievs jūs svētī, sludinātāj.

-   Tagad parādi, kā tikt lejā.

Douks pieliecās, izvilka no kaudzītes sev pie kājām neilona siksnu mudžekli un uzmauca tās Edijam kājās līdz pat gurniem, nostiprinot ar karabīni un uzslidinot tai virsū bremzēšanas kara- bīni.

-   To sauc par šveiciešu sēdeklīti, - milzis stāstīja. - Dubultvirve ir izvērta cauri bremzēšanas karabīnei. Kad to palaiž vaļā, kustī- ba dek pārtraukta. Vienu roku te, otru - tur, atliecieties atpakaļ un slidinieties lejā, atsperdamies no klints sienas. Ļaujiet, lai virve slid cauri karabīnei. - Vīrietis pasmaidīja un uzklapēja Edijam pa plecu. - Vienkārši!

Viņš pagriezās un uzsauca:

-   Ceļu! Dodiet ceļu sludinātajam Edijam! Viņš laidīsies lejā.

Pūlis pašķirās, un Douks pieveda Ediju pie klints malas. Edijs

pagriezās, satvēra virvi, kā norādīts, un pārslīdēja pāri malai, bikli atsperdamies no klints sienas, kā bija redzējis darām citus. Sirds šķita kāpjam ārā pa muti, un viņš drudžaini bēra lūgšanas.

-   ĀRPUSE SANĀCIS mežonīgs pūlis, - Vordlo neatlaidās, rādīdams uz monitoru.

Hazēliuss beidzot atrāvās no vizualizētāja. Galvenās kameras nosūtītajā materiālā bija redzams, ka visu norobežoto zonu piepildījuši cilvēki, kas nēsāja dunčus, cirvjus un šautenes, to lāpas meta drebelīgas, spožas liesmas.

-   Viņi kāpj lifta tornī!

-   Apžēliņ! - Hazēliuss notrausa seju ar piedurkni. - Ken! Cik laika vēl ir "Izabellai"?

-   Spole var jebkurā bridi zaudēt supravadlšanas spējas, - Dolbijs sauca. - Tad mēs esam liki. Kūļi novirzīsies, iztrieksies cauri caurulei, kurā ir vakuums, un izraisīs sprādzienu.

-Cik lielu?

-    Iespējams, milzīgu. Nav bijis precedenta. - Viņš skatījās uz ekrānu. - Hārlan, piegāz sistēmai uguni! Lai nekrltas magnētiskās indukcijas plūsma.

-   Jau tā ir simt desmit procentu jaudas, - Sentvinsents atņurdēja.

-   Vajag vēl! - Dolbijs pavēlēja.

-   Ja tikls neizturēs, atvienosies elektrība, un tad mēs esam pagalam.

-   Gāz virsū!

Hārlans Sentvinsents ievadīja sistēmā komandu.

-    Ko jūs iesāksiet ar pūli? - Vordlo iebļāvās. - Lidlaukā aizdedzināti angāri!

-   Tas netiks te, - Hazēliuss rāmi atteica.

-    Bet cilvēki laižas lejup pa virvēm.

-    Mēs esam drošībā.

Fords vēroja ekrānā, kā pūlis mudžēdams rāpjas augšup gar lifta torņa sienām un beidzot nonāk uz jumta. Kamera sašūpojās, spēcīgi pagriezās, un ekrāns ar paukšķi iegrima tumsā.

-   Gregorij, "Izabella" noteikti ir jāslēdz ārā, - Dolbijs uzstāja.

-    Ken, vēl tikai piecas minūtes.

Spēcīgu emociju pārņemtais Dolbijs blenza uz Hazēliusu, un viņam trīsēja zods.

-   Tikai piecas. Lūdzu. Padomā, ja mēs tiešām runājam ar Dievu, Ken. Ar Dievu.

Pār Dolbija seju tērcītēm ritēja sviedri. Žoklis drebēja. Viņš sparīgi pamāja ar galvu un pagriezās pret savu darbstaciju.

-    Runājot par šo jauno reliģiju, kas mums esot jāsludina, - Hazēliuss ieteicās. - Kas ļaudīm ir jāpielūdz? Kur te slēpjas skaistums un bijība?

Fords ar pūlēm izlasīja atbildi, jo ekrānā sāka parādīdes punktiņu ņirba.

Es lūdzu jūs apcerēt Visumu, kāds tas, jūsuprāt, patlaban pastāv. Vai tas jau pats par sevi neiedveš lielāku bijību kā jebkuru vēsturiski radušos reliģiju radītās Dieva koncepcijas? Simts miljardi galaktiku, vientuļas uguns saliņas, kas kā spožas monētas izmētātas tik milzīgā plašumā, kāds cilvēka prātam nav bioloģiski saprotams un aptverams. Un es jums saku, jūsu atklātais Visums ir tikai sīciņa daļiņa no radītā kolosālā grandiozuma, ļūs apdzīvojat tikai visniecīgāko zilo punktiņu bezgalīgajās debesu velvēs, tomēr šis punktiņš man ir dārgs, jo tas ir nozīmīga veseluma sastāvdaļa. Tāpēc esmu ieradies pie jums. Pielūdziet mani un manus dižos darbus, nevis kādu cilšu dievu, ko pirms tūkstošiem gadu iztēlojās karojoši pastorāļu autori.

Dolbijs, sakodis zobus, blenza ekrānā, un viņa seja spīdēja sviedros. Hazēliuss pavērsa kalsno, dedzīgo seju pret vizualizētāju.

-   Vēl. Stāstiet vēl!

-      Tiklā daudzviet atskan trauksmes signāli, - pavēstīja Sentvinsents, un viņa rāmajā balsī pirmo reizi pavīdēja satraukums. - Uz pirmās līnijas pusceļā uz Kolorādo robežu pārkarsuši transformatori.

Ar saviem zinātnes instrumentiem izzīmējiet manus sejas vaibstus. Meklējiet mani kosmosā un elektronā. Jo es esmu dziļā laika un telpas Dievs, galaktiku superkopu un melno caurumu Dievs, Lielā sprādziena un Visuma izplešanās Dievs, tumšās matērijas un tumšās enerģijas Dievs.

Komandtiltiņš iedrebējās, un gaisā uzvirmoja svilstošas elektronikas smārds.

Lidlaukā izvietotās apsardzes kameras rādīja, ka abi angāri liesmo. Pūlis bija aplencis helikopteru, kas atradās nolaišanās laukumā. Karavīrs ar M-16 automātu stāvēja helikoptera kravas nodalījumā un šāva pār aplencēju galvām, neļaudams tiem tuvoties. Helikopters gatavojās pacelties.

-    No kurienes šie cilvēki uzradušies? - Iness neatņemdamies raudzījās ekrānā, un viņa spalgā balss pārbļāva "Izabellas" kaukoņu.

Zinātne un ticība nevar pastāvēt viena otrai līdzās. Viena iznīcinās otru. ļums jāpierauga, lai izdzīvo zinātne, citādi jūsu zilais punktiņš aizies zudībā…

Ierunājās Edelšteins:

-   Serveri sāk pārkarst.

-   Vēl dkai minūti! - Hazēliuss ieaurojās, pagriezās pret ekrānu un pārbļāva troksni: - Ko lai mēs darām?

Ar maniem vārdiem jūs uzvarēsiet. Pavēstiet pasaulei šeit notikušo. Pavēstiet pasaulei, ka Dievs ir uzrunājis cilvēku rasi - pirmo reizi. Jā, pirmo reizi!

-    Bet kā lai mēs izskaidrojam jūs, ja nevarat pastāsdt, kas jūs pats esat?

Neatkārtojiet vēsturiski radušos reliģiju kļūdu, iesaistoties strīdos par to, kas es esmu un ko domāju. Es esmu augstāks par saprašanu. Es esmu Dievs tik apjomīgā Visumā, ka to var aprakstīt vienīgi Dieva skaitļiem, un vienu šādu skaitli es jums jau nosaucu.

-   Jods parāvis! - izgrūda Vordlo, neatraudams acis no apsardzes monitoriem.

Fords pievērsās apsardzes ekrānam. Pūlis apšaudīja helikopteru un apmētāja to ar akmeņiem, kamēr tā sargs šāva pāri galvām. Kāds aizlidināja Molotova kokteili. Pudele sašķīda lidaparāta priekšā, un uz asfalta sāka dejot liesmas. Karavīrs nolaida ieroci zemāk un iešāva pūlī. Helikopters sāka celties augšup.

-     Ārprāts! - Vordlo izsaucās, acīm redzama riebuma pārņemts.

Lai ari karavīra apšaudīts, trakojošais bars ielenca helikopteru aizvien ciešākā lokā, raidot pret to atbildes uguni, un lodes, šķiezdamas dzirksteles, atlēca no lidaparāta bruņām.

Jūs esat pravieši, kas ved pasauli uz nākotni. Kādu nākotni jūs izvēlēsieties? Jūsu rokās ir atslēga…

Fords vēroja, ka no pūļa izlido pusducis Molotova kokteiļu un sašķīst pret helikoptera sāniem. Uguns šāvās augšup, aprijot rotora lāpstiņas. Aizdegās degvielas padeves caurulīte, un lidaparāts ar skaļu būkšķi uzsprāga. Naksnīgajās debesīs uz brīdi pasvārstījās uguns bumba, uz asfalta nolija atlūzu lietus un uguns šļakatas, liesmojošajai degvielai šķīstot uz visām pusēm aizvien tālāk un tālāk. Pēc brīža no lidaparāta atliekām, rokas vicinādams un liesmu iedts, izlēca karavīrs, nogāzās uz asfalta un saļima.

-Jēzus! - Vordlo noelsās. - Viņi uzspridzināja helikopteru.

Hazēliuss nelikās dzirdam, visu uzmanību veltidams vizualizētā ja m.

-   Ei, paskat te! - Vordlo sauca, bakstīdams ar pirkstu kādā ekrānā. - Pūlis jau ir pie bunkura durvīm! Tam padomā uzbrukt "Izabellai"! Tur slaktē karavīrus!

-    Es slēdzu ārā "Izabellu"! - Dolbijs iesaucās.

-   Nē! - Hazēliuss pieskrēja pie Dolbija, un abi bridi cīkstējās, taču šoreiz Dolbijs nebija pārsteigts nesagatavots un ātri vien nogrūda mazāko vīried uz grīdas. Tad viņš pagriezās pret tastatūru.

-    Nobloķēta! "Izabella" ir nobloķēta! - viņš negaidīti iekliedzās. - Sistēma nepieņem izslēgšanas kodus!

-   Kungs tētīt, mēs esam pagalam! - Iness izmocīja. - Mēs esam pagalam.

74

BĒRNIJS VULFS IERĀVĀS TITĀNA DURVJU ēnā aiz karavīriem. No augšas nepārtrauktā straumē bija nolaidušies cilvēki, un aizvien kuplākais pūlis atspieda viņus platformas dziļumā. Vai karavīriem jebkad bija nācies saskarties ar šādu situāciju, kad jāstājas pretim saviem taudešiem, nevaldāmam civiliedzīvotāju baram, kurā bija arī sievietes? Vājprāts. Kas šie par cilvēkiem? Adventistu sekta? Kukluksklana piekritēji? Uzbrucēji bija ģērbušies, kā nu kurais, un bruņojušies gan ar bisēm, gan ar nindzju metamajām zvaigznītēm. Daudzi vicināja uz ātru roku izgatavotus krustus un spiedās virsū karavīriem, kuriem vairs nebija kur atkāpties.

Visbeidzot Dērflers uzrunāja atnācējus:

-   Tas ir ASV valsts īpašums! - viņš sauca. - Nolieciet ieročus. Nekavējoties!

No pūļa iznāca kalsns stāvs ar lielu revolveri rokā.

-    Es esmu sludinātājs Rasels Edijs. Mēs, Dieva armija, esam ieradušies iznīcināt šo pekles mašīnu un tajā mītošo Antikristu. Pakāpieties malā un ļaujiet mums paiet garām.

Apkārt stāvošie bija sviedriem klāti, viņu acis mākslīgajā apgaismojumā spokaini mirdzēja, augumi uzbudinājumā šūpojās. Daži raudāja, asarām plūstot pār seju. No klints nemitīgi laidās citi. Šķita, ka pūlim nav ne gala, ne malas, un izskatījās, ka tā pieaugumu nav iespējams apturēt.

Vulfs vērās notiekošajā, tā neatvairāmi pievilkts un vienlaikus šķebinādamies. Šie ļaudis izskatījās kā apsēsti.

-    Man pie pakaļas, kas jūs esat un kāpēc esat ieradušies! - norēja Dērflers. - Es jums pēdējo reizi pavēlu - nolieciet ieročus!

-   Un ja ne? - Edijs jau drošākā balsī noprasīja.

-    Mani vīri ar visiem to rīcībā esošajiem līdzekļiem aizstāvēs sevi un šo valsts pakļautībā esošo īpašumu. Lieciet nost ieročus!

-    Neliksim! - kārnais sludinātājs atteicās. - Mēs nenoliksim ieročus. Jūs esat Jaunās pasaules kārtības aģend, Antikrista pakalpiņi.

Dērflers devās pretī Edijam ar izstieptu roku, skaļā balsī nokomandēdams:

-   Atdod ieroci, vecīt.

Edijs pavērsa revolveri pret kaujinieku.

-   Paskat tik, - Dērflers noņirdza. - Ar šitādu stroķi drīzāk savainosies pats, nekā kādam trāpīsi. Dod šurp. Tūlīt!

Nodārdēja šāviens, un Dērflers apdullis atklumburēja atpakaļ, nokrita uz zemes, aizvēlās un cēlās kājās, vilkdams no maksts pats savu šaujamo. Viņam acīmredzot mugurā bija bruņuveste.

Otrs revolvera šāviens norāva viņam galvas augšdaļu.

Vulfs nometās uz zemes četrrāpus un piespiedās pie raupjās klints sienas. Uz platformas izcēlās pasaules galam līdzīga jezga un troksnis - dārdēja automātu uguns, skanēja sprādzieni, kliedzieni. Viņš savilkās čokurā un aptvēra ar rokām galvu, gandrīz vai pūlēdamies iekūst akmens sienā, kamēr visapkārt grandēja un sprāga šāvieni, un ložu atšķeltās klints šķembas bira pār viņu kā lietus. Troksnis šķietami ilga mūžību - šausminoši pirmsnāves kliedzieni un gurkstoša šņirkstoņa, lodēm plosot cilvēku miesu. Vulfs aizspieda ar plaukstām ausis, pūlēdamies to apslāpēt.

Milzīgais jandāliņš pamazām mitējās un pēc brīža norima pavisam - vienīgi ausīs zvanīja.

Vulfs palika, savilcies kamoliņā, apdullis līdz nejūtīgumam.

Uz pleca nogūlās roka. Viņš atrāvās.

-    Mieru, mieru. Viss ir labi. Celies.

Vīrietis palika guļam, cieši aizmiedzis acis. Kada roka sagra- ba viņu aiz krekla un rupji uzrāva kājās, izplēšot pusi krekla pogu.

-    Paskaties uz mani!

Vulfs pacēla galvu un atvēra acis. Bija tumšs - prožektori bija sašauti. Visur vāļājās mirušie un ievainotie. Gluži vai pekles ainava, vēl ļaunāk nekā peklē - daži kaujinieki bija pāršķeld uz pusēm, uz zemes bija izvēlušies iekšējie orgāni. Daži bija drausmīgi ievainoti, citi izdvesa dīvainas skaņas, gārdza un kāsēja, pāris vēl kliedza. Pūlis vilka kaujiniekus pie platformas malas un vēla pāri žogam.

Vulfs pazina vīrieti, kas bija viņu satvēris. Tas bija sludinātājs Edijs, cilvēks, kurš uzsāka slaktiņu, nošaudams Dērfleru. Viņš bija notašķīts ar svešām asinīm.

-    Kas tu esi? - Edijs noprasīja.

-    Es… es esmu tikai datorists.

Edijs pavērās viņā laipnākām acīm.

-    Vai tu esi kopā ar mums? - viņš klusi taujāja. - Vai tu pieņem Jēzu Kristu par savu Pestītāju?

Vulfs pavēra muti, taču tikai nokrācās.

-   Sludinātāji - ierunājās kāds aizmugurē. - Mums ir maz laika.

-   Pestīt kādu dvēseli vienmēr laiks atradīsies. - Edijs cieši raudzījās Vulfā tumšām acīm. - Es atkārtoju. Vai tu pieņem Jēzu Kristu par savu Pestītāju? Ir pienācis laiks izšķirties, kurā pusē tu esi.

Beidzot Vulfs pamāja ar galvu.

-    Meties ceļos, brāli. Mēs lūgsimies.

Vulfs teju neapjauta, ko dara. Vai tie ir viduslaiki? Piespiedu pievēršana ticībai? Viņš mēģināja saliekt ceļos drebošās kājas, taču saminstinājās, un kāds nepaciedgi viņu nogrūda zemē. Vīrietis zaudēja līdzsvaru un nogāzās uz sāniem, kreklam paveroties vaļā.

-    Lūgsim To Kungu! - pavēlēja Edijs. Sludinātājs noslīga uz ceļiem Vulfam līdzās, satvēra viņu aiz rokām un nolieca galvu, līdz piere atdūrās pret Vulfa plaukstām. - Debesu Tēvs, vai tu pieņem šo grēcinieku viņa grūtajā stundā? Un vai tu, grēciniek, pieņem Patiesības Vārdu, lai varētu atdzimt caur Viņu?

-   Vai es… Ko? - Vulfs nejaudāja koncentrēties.

-   Es atkārtoju. Vai tu pieņem Jēzu Kristu par savu Pestītāju?

Vulfam sametās nelabi.

-Jā, - viņš steigšus nobēra. - Jā, pieņemu… Pieņemu.

-    Lai slavēts Dievs! Lūgsimies!

Vulfs nolieca galvu un cieši aizžmiedza acis. Nolāpīts, ko es daru?!

Domas pārtrauca Edija balss.

-    Skaitīsim lūgsnas balsī! - viņš ierosināja. - Lūdz Jēzu ieiet tavā sirdi. Ja tu to darīsi no sirds, no brīvas gribas, tu nonāksi debesu valstībā. Viss ir vienkārši.

Viņš salika plaukstas kopā un sāka skaļi skandēt lūgšanu.

Vulfs kādu brīdi murmināja līdzi, bet tad viņam aizžņaudzās kakls.

-    Mums jālūdzas kopā, - Edijs aizrādīja.

-   Es… Nē… - izgrūda Vulfs.

-    Bet, lai uzņemtu Jēzu, tev jāskaita lūgšanas. Tev jālūdz, lai…

-    Nē. Es to nedarīšu.

-    Mans draugs… Mans dārgais draugs, šī ir tava beidzamā iespēja. Lielā tiesas diena ir klāt. Drīz mēs visi uzbrauksim debesīs. Es nerunāju ar tevi kā ar ienaidnieku - es runāju kā cilvēks, kas tevi mīl.

-   Mēs tevi mīlam, - atkārtoja balsis pūlī. - Mēs tevi mīlam.

-   Un karavīrus, kurus paši noslaktējāt, jūs droši vien arī mīlējāt, - Vulfs izspieda. Viņu pārņēma šausmas par savu pārdrošību. No kurienes radusies šī negaidītā, vājprādgā drosme?

Deniņiem viegli piedūrās revolvera stobrs.

-    Pēdējā iespēja, - atskanēja Edija maigā balss. Šaujamierocis vīrieša rokā pat nenodrebēja.

Vulfs aizvēra acis un neteica ne vārda. Stobra gals viegli notrīsēja, kad plauksta sažņaudzās un pirksts nospieda mēlīti. Drausmīgs blīkšķis - un tad vairs nebija nekā.

75

VISOS ĀRKĀRTAS SITUĀCIJU ISTABAS EKRĀNOS bija redzami videokonferences dalībnieki, dažos ekrānos pat vairāki. Tur bija visu militāro spēku komandieri, Iekšzemes drošības departamenta, FIB, Nacionālās drošības pārvaldes, CIP un Enerģētikas departamenta priekšnieki. Viceprezidents bija ieradies Ārkārtas situāciju istabā ap trijiem. Tagad bija divdesmit pāri trijiem. Divdesmit minūšu laikā, kopš viņi bija saņēmuši ziņas par Sarkanā galdkalna lidlauka degošajiem angāriem, noticis ārkārtīgi daudz.

Stentons Lokvuds jutās kā nonācis televīzijas raidījumā, no kura nevar aiziet. Grūti noticēt, ka Amerikā iespējams kaut kas tāds. It kā viņš būtu aizmidzis te un pamodies pavisam citā valsī.

-    Kopš helikoptera uzspridzināšanas mums nav izdevies sazināties ar ķīlnieku glābšanas vienību, - sacīja FIB direktors. Viņa seja bija pelnu pelēkumā, un ar saujā sažņaugto mutautiņu viņš, pats gandrīz nemanīdams, ko dara, ik palaikam to apslaucīja. - Viņi uzbruka ar lielu pārspēku. Tas nav juceklīgs pūlis. Tas ir organizēts spēks. Viņi zina, ko dara.

-   Vai kāds ir saņemts par ķīlnieku? - vaicāja prezidents.

-    Baidos, ka lielākā daļa varētu būt ievainoti. Vai miruši.

Kāds no aizkadra pasniedza direktoram papīra lapu.

-    Man nupat atnesa ziņojumu.

Roka tikko manāmi iedrebējās.

-    Viena no trim svarīgākajām elektrolīnijām uz "Izabellu" ir sagrauta. Tas izraisījis traucējumus elektrotīklā. Dažviet Ziemeļ- arizonā, ari Kolorādo un Ņūmeksikā pārtraukta elektrības padeve.

-   Mani Nacionālās gvardes spēki, - ierunājās prezidents, pagriezdamies pret militārajiem līderiem. - Kur de palikuši, sasodīts?

-     Patlaban noklausās instrukciju, prezidenta kungs. Mēs iekļaujamies grafikā, un operācija sāksies tieši četros četrdesmit piecās.

-    Vai viņi vēl ir uz zemes?

-   Jā, ser.

-    Lai tūdaļ pat paceļas! Instrukcijas nolasiet pa ceļam!

-   Ņemot vērā ekipējuma trūkumu un tagad vēl elektrības traucējumus…

-    Lidojiet ar to, kas ir.

-    Prezidenta kungs, jaunākās ziņas liecina, ka Sarkanajā galdkalnā uzturas viens vai divi tūkstoši bruņotu cilvēku. Viņi ir ieņēmuši galvā, ka sācies Armagedons. Kristus otrā atnākšana. Tādējādi ne pašu, ne citu dzīvības viņiem nav nekādā vērdbā. Mēs nevaram šajā cīniņā iemest slikd ekipētus un nepietiekami instruētus kaujiniekus. Tiek ziņots, ka Sarkanā galdkalna virsotnē reģistrēti ugunsgrēki un milzīgs sprādziens. Simtiem cilvēku izvairās no ceļu policijas posteņiem un plūst uz galdkalnu pāri laukiem, daudzi brauc ar apvidus auto. Lidlauks nav lietojams lidaparātiem ar fiksētiem spārniem. Pēc… nepilnām divdesmit minūtēm pāri lidos Predator bezpilota lidmašīna un nofotografēs ainu. Mums jāizplāno un jāīsteno stratēģiski labi noorganizēts uzbrukums galdkalnam, pretējā gadījumā būsim aizlaiduši zudībā vēl daudzas dzīvības.

-    Es to saprotu. Tomēr tur ir arī četrdesmit miljardus vērta iekārta, vienpadsmit FIB aģentu un ducis zinātnieku, kuru dzīvības arī liktas uz spēles…

-   Atvainojiet, prezidenta kungs! - iejaucās Enerģētikas departamenta direktors. - "Izabella" darbojas ar pilnu jaudu, taču aizvien nestabilāk. Mūsu attālinātā monitoringa sistēma vēsta, ka protonu un antiprotonu kūļi zaudē paralēlās plūsmas…

-    Runājiet tā, lai cilvēks var saprast.

-   Ja "Izabellu" neizslēgs, var gadīties kūļu noplūde, kas savukārt izraisīs eksploziju.

-Cik lielu?

Direktors pasvārsdjās.

-    Es neesmu fiziķis, taču man ziņo - ja kūļi krustosies priekšlaikus, saplūšana var nekavējoties izraisīt singularitāti, un tāds sprādziens līdzinātos nelielas, apmēram puskilotonnu smagas atombumbas sprādziena jaudai.

-    Kad tas var notikt?

-   Jebkurā brīdī.

Ierunājās Štāba priekšnieku komitejas vadītājs.

-    Man gan negribētos novirzīties no temata, taču žurnālisti mums mācas virsū kā melnais mākonis. Mums nekavējoties jārīkojas un jāievirza tas pareizā gultnē.

-    Attīriet gaisu simts jūdžu rādiusā ap Sarkano galdkalnu, - noskaldīja prezidents. - Rezervātā izsludiniet ārkārtas stāvokli. Un kara stāvokli. Neielaidiet tur nevienu preses pārstāvi. Nevienu.

-   Tiks izdarīts.

-   Pēc nacionālajiem gvardiem sūdet tur milzīgu daudzumu karaspēka. ASV armijas spēkiem līdz ar rītausmu jāieņem Sarkanais galdkalns un tā apkārtne. Negribu dzirdēt nekādu taisnošanos par personāla vai transporta trūkumu. Sūtiet karavīrus arī pa zemi, pāri laukiem. Tur ir atklāts tuksnesis. Vediet turp nomācošu daudzumu karavīru. Vai skaidrs?

-   Prezidenta kungs, esmu jau pavēlējis sākt visu militāro vienību mobilizāciju dienvidrietumu reģionā.

-    Vai ātrāk par četriem četrdesmit piecām izlidot nevarat?

-    Nē, prezidenta kungs.

-   Bruņoti teroristi ieņēmuši valsts īpašumu un slepkavo ASV militārpersonas. Viņu noziegumiem pret valsti nav nekā kopīga ar reliģiju, šie cilvēki ir teroristi, un punkts! Vai saprotams?

-   Visādā ziņā, ser.

- Iesākumam es pieprasu, lai to TV evaņģēlistu Speitsu aiztur un uzrāda apsūdzību kūdīšanā uz teroristiskām darbībām. Izvazājiet viņu publiski, kā vien varat, saslēgtu rokudzelžos un kāju važās - par biedinājumu citiem. Ja vēl kāds sludinātājs, TV evaņģēlists vai fundamentālists musina ļaudis uz nekārtībām, arī viņu vajag arestēt. Tādi neatšķiras no AI Qaeda vai Tāleban kaujiniekiem.

76

NELSONS BIGEJS BIJA NOMETIES GARŠĻAUKUS uz klints virs Nakajas ielejas, Villijs Besenti atradās viņam blakus. Tas bija augstākais punkts galdkalnā, un no virsotnes pavērās netraucēts skats uz visām pusēm.

Vietā, kur Renesceļš ieplūda galdkalnā, bija izveidojies neaptverams satiksmes sastrēgums. Simtiem, varbūt pat tūkstošiem automašīnu bija kā pagadās pamestas lielajā laukumā Renesceļa galā. Daudzi auto bija atstāti ar degošiem lukturiem un pavērtām durvīm. Cilvēki, atstājuši mašīnas galdkalna pakājē, kājām rausās augšup pa Renesceļu, ļaužu masas straumēm ritēja pa šoseju uz "Izabellas" pusi, plūda garām pagriezienam uz Nakajas ieleju un devās uz notikuma vietu galdkalna malā.

Nelsons lēnām virzīja binokli, vērodams ceļu. Angāri dega. No helikoptera, kurā bija ieradušies karavīri, pāri palikušas vien degošas atlūzas, liesmas šāvās debesīs teju simts pēdu augstumā. Pirms dažām minūtēm vērotajā asiņainajā apšaudē bojā gājušie sakņupuši gulēja zemē. Prāvākā daļa pūļa pēc helikoptera uzspridzināšanas bija aizgājusi, bet daži palika, lai ar lielo ekskavatoru uzraktu skrejceļu.

Viņš ar skatienu sekoja plūstošajam ļaužu pūlim, līdz apstājās pie nožogotās teritorijas galdkalna malā. Tur ņudzēja kā skudru pūzni, Bigejs lēsa cilvēku skaitu ap tūkstoti. Vesels bars rāpās vienā milzīgajā augstsprieguma tornī, viņi jau bija pievei- kuši trīs ceturtdaļas ceļa. Citi bija uzslējuši pašgatavotu krustu uz augstās ēkas jumta galdkalna malā; tie pašlaik lauza un cirta sakaru ierīces, kā ari antenas, kas slējās uz jumta.

Bigejs gausi nolaida binokli.

-    Kā tu domā - kas tur īsti notiek? - Besend ieprasījās.

Bigejs pašūpoja galvu.

-    Tā ir kāda kukluksklana pulcēšanās? "Āriešu nāciju" [7] sanākšana?

-   Pūlī ir arī tumšādainie un latīņamerikāņu izcelsmes cilvēki. Pat daži indiāņi.

-    Rādi šurp!

Kamēr Besenti binoklī aplūkoja galdkalna austrumu pusi, Bigejs pārdomāja redzēto. Vispirms viņš to bija noturējis par kādu neprādgu dcības uzkurināšanas pasākumu - tādi rezervātā bija novērojami bieži. Taču pēc helikoptera uzspridzināšanas indiānis aptvēra, ka maldījies. Iespējams, šiem notikumiem ir kāda saistība ar daudzu aprunāto TV evaņģēlistu - to pašu, kurš bija sprediķojis pret projektu "Izabella".

Besenti ieņurdējās, neatrāvis binokli no acīm.

-    Paskat, kāda līķu kaudze lidlaukā.

-    ļā, - noteica Bigejs. - Tici man, to vis tā neatstās. Federāļi nesēdēs, rokas klēpī salikuši. Būtu pavisam nelāgi iejukt pa vidu, kad te sāksies lielā uguņošana.

-    Varētu vēl kādu brītiņu pakavēties, paskatīties, kas notiks. Ne jau katru dienu var tuvumā vērot, kā Bilagaana sevi uzlaiž gaisā, vai ne? Neaizmirsd pravietojumu.

-   Liecies mierā, Villij. Sapulcēsim visus kopā un dsim makšķeres.

Viņi piecēlās un devās atpakaļ uz ieleju.

77

RENDIJS DOUKS, SAKRUSTOJIS uz krūtīm muskuļainās rokas, stāvēja uz Humvee motora pārsega un noraudzījās kņadā. No šā skatu punkta varēja labāk redzēt tos, kas rāpās augstsprieguma tornī. Pirmie jau gandrīz bija nonākuši pašā galā. Elektrības vadi džinkstēja un krakstēja.

Douks pirmo reizi mūžā juta tādus enerģijas uzplūdus. Savulaik viņš bija padevies heroīna, kokaīna un alkohola kārdinājumam. Reiz, dzīves zemākajā punktā, vīrietim, kas, mēsliem notrie- pies, dzērumā vāļājās meliorācijas grāvī Ņūmeksikas pilsētiņas Belinas pievārtē, atmiņā neviļus atausa lūgšana, ko viņam bija iemācījusi māte, pirms vecais, nelietīgais dzērājs, ar kuru viņa dzīvoja kopā, nošāva vispirms viņu, tad pats sevi. Prātā ieskanējās melodiskās vārsmas: "Jēzus mani mīl, to es zinu te, jo tā man stāsta Bībele." Un tajā pašā brīdī Jēzus bija nonācis un pestījis viņa nevērtīgo dvēseli turpat smirdošajā Belinas grāvī. Tagad viņš bija šā Cilvēka parādnieks. Viņam parādnieks. Jēzus labā Douks bija ar mieru darīt jebko.

Viņš pielika pie acīm binokli. Kāds no kāpējiem bija nonācis turpat zem izolatoriem. Douks vēroja, kā vīrietis ieņēma vietu uz kāpnēm un apvija kājas ap torņa režģiem. Pārliecinājies, ka turas stingri, viņš noņēma no pleca bisi, iemeta patronu un pielika ieroci pie pleca.

Tas būs varens skats.

Douks vēroja, kā vīrietis uzmanīgi notēmē. Citi kāpēji bija apstājušies un arī skadjās. Parādījās gaišs zibsnis, un nākamajā brīdī ausīs ieskanējās blīkšķis. Ap vadu pašķīda dzirksteļu spiets, un tas nodrebēja. Apkārtējie vienā balsī iegavilējās.

Vīrietis atkal saņēmās un ielādēja otro patronu. Vēl viens uz- zibsnījums un blīkšķis. Izsprāga tūkstošiem dzirksteļu, un vads saritinājās kā spļāvējkobra, kurai iesists ar akmeņsāls gabaliņu. Ļaudis no jauna uzgavilēja.

Trešais šāviens. Šoreiz cauri tumsai izšļācās milzīgas uguns strūklakas. Ar dobju, spindzošu trinkšķi, kas šķita sadrebinām gaisu, vads pārtrūka, un tā gals slīga lejup kā pātaga palēninātā filmā. Vada ritulis, no kura pilēja uguns, vērpdamies krita virsū pūlim, kas drūzmējās lejā. Atskanēja vairāki būkšķi, noplaiksnīja ugunis, uzšvirkstēja dūmi, vairākus cilvēkus spēcīgi atsvieda malā, un sākās baiļpilna skriešana, ko pavadīja kliedzieni.

Vareni.

Douks atkal pievērsās tornim. Vīrietis pielādēja ieroci un atkal notēmēja. Bet tagad torni uzrāpušies viņam kaut ko sauca. Ko deši? Lai viņš pārstāj? Nē, domās pavēlēja Douks. Aiziet!

Atkal šāviena baukšķis. Ugunīgu dzirksteļu ieskauts, novirpu- ļoja izolatora gabals, pārtrūka otrs vads, taču šoreiz brīvais gals aptinās ap torni. Radās iespaids, ka neredzams milzis ir sapurinājis torni - cilvēki atlupa no kāpnēm un krita, to ķermeņi triecās pret torņa režģiem zemāk un griezdamies vēlās lejup, līdz ar būkšķi atsitās pret zemi.

Vads ieblieza pa torni un locīdamies šāvās atpakaļ, virsū Dou- kam, kaukdams kā milzu elektriskā ģitāra. Douks nolēca no auto, un sprakstošais kabelis, izšķiezdams dzirksteļu šald, pārlidoja pāri. Viņš iemetās panikas pārņemtajā pūlī un, bradādams pa nokritušajiem, pūlējās aizbēgt pēc iespējās tālāk. Humvee uzliesmoja, pēc brīža Douku sasniedza karstuma vilnis un pēkšņs gaismas izvirdums, uzsprāgstot benzīna bākai.

Piecēlies kājās, Douks pārskatīja posdjumus.

Vads bija pārslīdējis pāri pusei nožogotās teritorijas, aiz sevis atstādams uguns sliedi. Arī lifta tornītis un pusducis priežu bija liesmās. Visapkārt degošajam apvidus auto mētājās mirušu un šausmīgi apdegušu cilvēku līķi.

Vēl dažas dvēseles nonākušas debesīs, nodomāja Douks. Vēl dažas dvēseles nosēdušās Tam Kungam pie labās rokas.

78

KENS DOLBIJS VĒROJA monitorā īslaicīgu jaudas pārsprie- gumu, pēc brīža spriegums nokritās un sāka mežonīgi lēkāt.

-      "Izabella"! - Viņš atkal drudžaini ievadīja izslēgšanas kodus. Uz ekrāna parādījās viens un tas pats uzraksts:

KODA APIEŠANAS KĻŪDA.

-    Velns!

Iekaucās sirēna, kā purva spīgana piegaudodama visu komandtiltiņa telpu, un pie griestiem iezibsnljās sarkanā lampiņa.

-   Ārkārtas pārslodze! - Sentvinsents auroja.

Telpu satricināja dobjš būkšķis, un vizualizētāja ekrāns sašķīda sīkos gabaliņos, nobirdinādams uz grīdas stikla šķembu krusu.

-    "Izabella"! - Dolbijs sauca, abām rokām apķēris darbstaciju.

Turies, "Izabella"!

Sentvinsents darbojās ap savu konsoli, pūloties izslēgt jaudas slēdžus.

-    Pirmās līnijas padeve pārtraukta. Kā tas iespējams?! Nevar būt!

-   Kūlis! - Keita iekliedzās, satverdama termināli. - Tas slīd sāņus! Te ir… novirze!

Hazēliusam paspruka kliedziens.

-Čena! Pēdējo ziņu es neizlasīju vispār! Vai tā tev ir?

-   Nevaru atrast! - Čena attrauca. - Laikam būs pazudusi. Nē, šķiet, ka ir pazudis viss!

-    Pamēģini izdrukāt visu sarunu, - Hazēliuss auroja.

Dolbijs ar pūlēm izslēdza no apziņas apkārt valdošo jucekli.

"Izabella" nereaģēja ne uz vienu ievadīto komandu. Kaut kas bija atgadījies - acīmredzot no ierindas izgājuši visi trīs serveri. Viņš pagriezās pret Edelšteinu.

-    Iedarbini galveno datoru. Atslēdz startēšanas un testēšanas sekvences, ielādē to draņķi, un viss!

Pāri sašķidušajam ekrānam pārskrēja dzirksteļojošs loks. Dziļi alā nogranda sprādziena dunoņa, pēc brīža sprādziens atskanēja vēlreiz. "Izabellas" dūkoņa spēcīgi noraustījās, pulsēja un drebēja. Telpā ieplūda dūmi.

-   Mēs radām miniatūru melno caurumu, - Keita neskanīgi sacīja.

-   Neticami! - iebrēcās Vordlo. - Vai zināt, kāpēc atslēdzās strāva no pirmās līnijas? Tie nelieši pāršāva vadu… Pie "Izabellas" durvīm spiežas vesels bars šo ļautiņu… Ak kungs, tūlīt atslēgsies apsardzes kameras… Tās iet caur liftu…

Vesela rinda ekrānu vienlaikus nošņācās, noņirbēja un izdzisa.

-    Nē, dkai ne to!

Vēl vairāki ekrāni ar klusu paukšķi iegrima tumsā. Vairs nedarbojās neviens apsardzes posteņa monitors, brīdinājuma lampiņas mirguļodamas izdzisa. "Izabella" vaidēja, dūkoņa turpināja raustīdes.

-    Vai tu drukā? - Hazēliuss uzkliedza Čenai.

-   Es atradu. Tagad meklēju printeri, kas vēl darbojas! - Sieviete skaļi klabināja taustiņus, sviedriem ritot pār seju.

-    Dievs! Reja, tikai nepazaudē!

-   Rokā ir! - Čena iesaucās. - Drukājam!

Viņa pielēca kājās, skrēja uz otru telpas malu, kur bija izvietoti printeri, paķēra papīra lapu, kas tinās ārā, un noplēsa to. Hazēliuss izrāva plato papīra lenti viņai no rokām, salocīja un iegrūda bikšu aizmugurējā kabatā.

-   Laižam prom!

Telpu sadrebināja vēl viens slāpēts būkšķis, nogrūzdams Dol- biju zemē. Gaismas noraustījās, datoru monitoriem pārskrēja dzirksteļojošs loks. No "Izabellas" dzīlēm izlauzās dobjš rēciens, it kā agonijas kliedziens. Dolbijs uztrausās kājās un atgriezās savā darba vietā.

Fords saķēra viņu aiz rokas.

-   Ken, mums jābēg prom!

Dolbijs nokradja viņa tvērienu un jau kuro reizi ievadīja kodu.

KODA APIEŠANAS KĻŪDA

Galvenais dators sāka startēšanas rutīnu.

-     Alan! Es taču tev liku izslēgt IBM p5 serverus! - Dolbijs brēca.

-    Lai paliek, Ken! Laižamies! - Atkal Fords.

Nepadodies," Izabella".

Viņš turpināja darboties. Tā vai citādi, bet viņam bija jāatdzīvina "Izabella". Iekārta bija jāapstādina droši. Bojātais magnēts ira. Abi kuļi caurulē ik pa laikam novirzījās no kursa. Ja tie pie- dursies caurules malai vai aizķers viens otru…

-    Dolbij! - Hazēliuss sagrāba vīrieti aiz pleca. - Tu nevari to izglābt. Jādodas prom!

-Aizvācies! - Dolbijs sita Hazēliusam, taču netrāpīja. Viņš pagriezās pret monitoru un iedegās dusmās. - Alan, nolādēta būšana! Tavi serveri vēl darbojas! Es pavēlēju tos apstādināt!

Atbildes nebija. Dolbijs paskadjās apkārt, mēģinādams piedūmotajā telpā atrast Edelšteinu. Viņš izslaucīja asarām pielijušās acis un nokāsējās. Dūmi spiedās visur. Komandtiltiņš bija tukšs. Visi bija aizgājuši.

Viņš varēs izglābt "Izabellu". Viņš zināja. Ja tas nebūs iespējams, tad nebija jēgas dzīvot.

Esmu tepat, "Izabella". Noturies vēl tikai mazu brītiņu.

79

RASELS EDIJS BIJA TO PAVEICIS. Viņš bija nogalinājis. Dievs viņam bija piešķīris spēku. Kauja sākusies.

Grēcinieka nonāvēšana bija vienā mirklī atdzīvinājusi pūli, gluži vai elektrizējusi visus klātesošos, un ļaužu pūlis uzbudinājumā viļņojās. Enerģijas pārpilns, Edijs stingriem soļiem piegāja pie lielajām titāna durvīm. Viņš pastāvēja pie tām, pagriezās un pacēla šaujamieroci.

-    Antikristam bija dotas spējas iedvest dzīvības garu zvēra tēlam! Kurš stāsies man blakus cīņā pret Antikristu?

Ļaužu bars izgrūda piekrišanas aurus.

-    Kurš stāsies man blakus cīņā pret zvēru?

Vēl viens vājprātīgs rēciens. Ediju caurstrāvoja spēcinoša šautra.

-    Viņš ir nelikumīgais!

Rēciens.

-    Ļaunais!

Kā nevaldāms pērkona dārds.

-   Dieva un Viņa vienpiedzimušā dēla Jēzus Kristus vārdā mēs viņu iznicināsim!

Visi kā viens metās pie durvīm, taču titāna slānis pat nesakustējās.

-    Atkāpties! - Edijs sauca. - Mēs iziesim cauri durvīm!

Viņš jau notēmēja, taču plaukstu sagrāba kāda roka.

-   Mācītāj, ar revolveri vien būs par maz.

Priekšā iznāca vīrieds, ģērbies maskēšanās uniformā, uz muguras viņš nesa AR-15 triecienšauteni.

-   Redzat to ietaisi? - viņš norādīja uz trim konusiem, kas, uzstādīti uz trijkājiem, bija pavērsti pret durvīm. - Tā ir sienu spridzināšanas iekārta. Tā ir uzstādīta un gatava darbam. Šie karavīri bija nodomājuši izsist durvīs caurumu. Arī viņi bija gribējuši iekļūt "Izabellā".

-   Kā tu to zini?

-   Maiks Frosts, agrākais īpašo spēku piektās grupas kaujinieks. - Vīrietis spēcīgi saspieda Edija plaukstu sveicienā.

-    Ielaid mūs kalnā, Maik.

Frosts piesardzīgi apstaigāja ierīci, apskatīdams metāla konusus.

-   Piebāzts ar C-4 sprāgstvielu. Mums ir patiešām paveicies, ka neviena nomaldījusies lode nav te trāpījusi. Visus trīs savieno vadi. Te ir detonators.

Viņš pacēla nelielu cilindru, kam bija pievienots vadiņš. Tādu bija trīs, viņš katru uzmanīgi iestūma sprāgstvielā un aizvilka vadus līdz iekārtām.

-   Lieciet visiem atkapties. Talu. Tur, mala. Un uzgrieziet mu- guru.

Edijs steigšus dzina kusdgo puli pec iespejas talak. Frosts izvilka vadus līdz galam, noņēma detonatora vāciņu un novietoja pirkstu uz slēdža.

-   Aizklājiet ausis.

80

FORDS AR PĀRĒJIEM SEKOJA VORDLO, kurš veda zinātniekus datortelpā aiz komandtiltiņa - garā, pustukšā istabā ar pelēkām sienām un trim rindām neuzkrītošu, pelēku plastmasas skapju. Te atradās visātrākais, visjaudīgākais superdators pasaulē. Tā procesori joprojām dūca, katra procesora nelielajos paneļos mirguļoja lampiņas, lielākoties sarkanā un dzeltenā krāsā. Telpas dziļumā bija tērauda durvis.

Grupiņu panāca Hazēliuss.

-    Dolbijs atteicās mums pievienoties.

-   Mums ir trīs problēmas, - Vordlo pavēstīja. - Pirmā. "Izabella" uzsprāgs. Otrā. Aiz galvenajām durvīm gaida bruņots pūlis. Un trešā. Mēs nevaram saukt palīgā.

-   Ko lai mēs darām? - Tibodo gaudās.

-   Tērauda durvis gala sienā ved uz vecajiem ogļraktuves tuneļiem. Mums jālaižas prom. Līdz sprādziena brīdim jādek pēc iespējas tālāk.

-   Kā mēs no tuneļiem dksim ārā? - Fords jautāja.

-   Raktuvju otrā galā ir veca šahta, kuru vēlāk pārvērta par ventilācijas šahtu, lai izvadītu metāna gāzi. Tur joprojām atrodas vinča, lai gan droši vien vairs nedarbojas. Būs kaut kas jāuzmeistaro.

-    Vai citas izejas nav?

-   Tikai divas - šī un caur galvenajām durvīm, taisni agresīvajā pūlī.

Klusuma brīdis.

Sprādziens satricināja datortelpu, un Fords ar zinātniekiem, sakratīti kā zirņi kārbā, noslīga uz ceļiem. Eksplozijas troksnis atbalsodamies vēlās turp un atpakaļ, blīkšķis kā pērkondārds brāzās cauri kalnam. Gaismas telpā noraustījās, ekrāniem atkal pārskrēja dzirksteļojošs loks. Fords uztrausās kājās un palīdzēja Keitai piecelties.

-   Vai tā bija "Izabella"? - Hazēliuss sauca.

-   ļa uzsprāgtu "Izabella", mēs jau būtu pagalam, - Vordlo aizrādīja. - Pūlis nupat uzspridzināja titāna durvis.

-   Tas nav iespējams!

-    Ir, ja liek lietā armijas rīcībā esošos lādiņus.

Piepeši durvis uz komandtiltiņu sāka bungot ar dūrēm. Fords ieklausījās. Dolbijs, komandtiltiņa dūmu mutuļos rēgains kā spoks, stāvēja, noliecies pār darbstaciju, un sparīgi darbojās.

-     Hazēlius! - aiz durvīm atskanēja spalgs, apslāpēts spiedziens. - Tu dzirdi, Antikrist? Tūlīt mēs tevi notversim!

81

SLUDINĀTĀJS RASELS EDIJS KLIEDZA uz tērauda durvīm.

-    Hazēlius, tu esi zaimojis Dievu, Viņa vārdu un tos, kas mīt debesīs!

Durvis bija no bieza tērauda, un sprāgstvielu vairs nebija. Šādā slēgtā telpā šaut ar revolveri pa slēdzeni būtu nelietderīgi un pat bīstami.

Cilvēki spiedās pie durvīm, dauzīja ar dūrēm un kliedza.

-     Kristieši! - Edija balss nodārdēja plašajā pazemes hallē. - Uzklausiet mani, kristieši!

Pūlis iegrima nemierīgā klusumā, ko pārtrauca vienīgi dziļāk tunelī izvietotās iekārtas velnišķīgā kaukoņa.

-   Atkāpieties no durvīm! Mums jāorganizē uzbrukums! - Edijs rādīja. - Alas otrā galā ir sakrautas dubulta T veida tērauda sijas. Lai stiprāki vīri - tikai vīri! - paņem kādu siju un izsit durvis. Pārējiem būs dkpat svarīgs uzdevums. Sadalieties divās daļās. Pirmajai grupai jādodas garajā lokveida tunelī. Lūk, tur! - Vīrietis norādīja uz ovālajām durvīm sienām, par kurām lāsoja kon- densācijas atstātais mitrums. - Pārgrieziet un ar veseriem sadauziet caurules, kabeļus un vadus, kas ved uz superdatoru, uz zvēru!

Viņš pacēla papīra lapu, ko bija izdrukājis no interneta.

-   Te ir karte!

Edijs pasniedza to vīriedm, kurš šķita mierīgāks par pārējiem. Viņš savu ieroci nēsāja brīvāk nekā citi, un viņā jautās vadonības gars.

-    Lūdzu, ņem. Tu vedīsi viņus cīņā.

-    Labi, mācītāja kungs.

-    Līdzko izgāzīsim durvis, otrajai grupai jāseko man. Mēs iebruksim vadības telpā, sagūstīsim Antikristu un iznīcināsim visu aparatūru!

Piekrišanas rēcieni. Divdesmit vīri jau nesa šurp tērauda siju. Pūlis pamazām pašķīrās, kad tie klumburēja, pavērsuši sijas galu pret durvīm.

-   Aiziet! - sauc Edijs, pakāpdamies malā. - Gāziet ārā durvis!

-    Dauziet! Iznīciniet!

Vīri, kas nesa siju, cauri pūlim lēnā riksī tuvojās durvīm. Sija ar spēcīgu būkšķi triecās pret durvīm un mazliet tās ielieca. No atsitiena sija nodrebēja, un vīri ar pūlēm to noturēja.

-   Vēlreiz! - Edijs nokomandēja.

82

TELPU SATRICINĀJA SLĀPĒTS KLAUDZIENS, un spēcīgais trieciens pa metāla durvīm atbalsojās visapkārt. Fords maldījās cauri dūmiem, līdz atrada Dolbiju un sagrāba zinātnieku aiz. pleca.

-    Lūdzu, Ken! - viņš sauca. - Dieva dēļ, nāc mums līdzi!

-   Neiešu. Piedod, Vaimen, - atvēcinājās Dolbijs. - Es palieku. Es varu… Es varu izglābt "Izabellu".

Fords dzirdēja pūļa kliedzienus un bļāvienus. Ārpusē esošie skaļi dauzīja durvis. Tās padevās, un viena eņģu tapa nokrita uz grīdas.

-   Tu nepaspēsi. Vairs nav laika.

Aiz durvīm atskanēja pūļa rēciens:

-    Hazēlius! Andkrist!

Dolbijs no jauna iegrima drudžainā darbā.

Pie Forda pieskrēja Keita.

-   Mums jāiet tūlīt.

Fords pagriezās, un abi ar Keitu iesteidzās datortelpā. Zinātnieki drūzmējās ap avārijas izeju, kamēr Vordlo pūlējās akdvizēt ieejas paneli, ar vienu roku nepārtraukti ievadīdams kodu, otru turēdams piespiestu pie plaukstu nospieduma lasītāja ekrāna blakus durvīm. Taču lasītājs nedarbojās.

Bum! Durvis uz komandtiltiņu atsprāga vaļā un grabēdamas nozvēlās uz grīdas. Cauri telpai izšāvās ložu krusa. Dolbijs iekliedzās un kā nopļauts sabruka pie savas darbstacijas.

-    Kur ir Antikrists? - auroja kāds vīrietis. Fords pieskrēja pie datortelpas durvīm un aizslēdza tās.

Vordlo izņēma atslēgu, atrāva vaļā otras tastatūras paneli, kas ari atradās blakus durvīm, un steigšus ievadīja kodu. Velti.

-    Viņi ir tālākajā istabā!

-   Laužam ārā durvis!

Otrais mēģinājums bija veiksmīgs, durvis ar vieglu klikšķi atvērās, un zinātnieki sabira drēgnajā, melnajā ogļraktuvju tumsā, kur oda pēc pelējuma. Fords izgāja pēdējais, pastumdams Keitu sev pa priekšu. Tālumā aizstiepās garš, plats tunelis, nostiprināts ar aprūsējušām tērauda sijām, kas, izvietotas netālu cita no citas, balsdja pusiegruvušos, ieplaisājušos griestus. Te valdīja mitruma un puvuma smārds gluži kā vecumvecā purvā - kādreiz tāds šeit bijis. No griestiem pilēja ūdens.

Vordlo aizcirta durvis un mēģināja tās aizslēgt, taču elektrības padeve bija traucēta un elektroniskās slēdzenes nedarbojās.

Datortelpā nodārdēja varens blīkšķis, un pūļa auri kļuva skaļāki. Tarāns bija izgāzis datortelpas durvis.

Vordlo pūlējās iedarbināt slēdzenes vispirms ar magnētisko karti, tad - ievadīdams kodu, spēcīgi spaidot taustiņus.

-    Ford, šurp!

Vordlo izvilka aiz jostas aizbāzto otro ieroci un pasniedza Fordam. Tā bija Sig Sauer P229 pistole.

-    Es mēģināšu viņus te aizkavēt. Šīs ir tās saucamās kameru sistēmu raktuves ar stabu stiprinājumu, un visas telpas ir savienotas. Steidzieties uz priekšu, turieties kreisajā pusē, paejiet garām strupceļiem, līdz nonāksiet plašajā zālē, kur ogļu slānis izsīkst. Tas ir apmēram trīs jūdžu attālumā. Šahta atrodas tās kreisajā tālākajā kaktā. Ārā tiksiet caur to. Mani negaidiet. Ātri ved visus ārā! Paķer arī šo.

Viņš iegrūda Fordam rokā Maglite kabatas lukturīti.

-    Viens jūs neatkausieties, - Fords aizrādīja. - Tā ir tīrā pašnāvība.

-    Es viņus aizkavēšu. Tā ir jūsu vienīgā iespēja.

-   Tonij… - Hazēliuss iesāka.

-   Glābieties!

-   Nonāvēt Antikristu! - aiz durvīm slāpēti bauroja. - Nonāvēt!

-    Bēdziet! - Vordlo ierēcās.

Viņi skrēja pa tumšo tuneli. Fords noslēdza gājienu, šļakstīdamies cauri peļķēm, kas bija sakrājušās uz raktuvju grīdas, un taustījās ar lukturīti. Vēl aizvien varēja dzirdēt dauzīšanos pa durvīm, brēcienus un vārdu "Antikrists!" atbalsojamies cauri tuneļiem. Pēc brīža atskanēja vairāki šāvieni. Pūlis turpināja aurot un šaudīties, grimstot juceklī un panikā.

Tunelis bija garš un taisns, ik pēc piecdesmit pēdām labajā sienā pavīdēja ejas uz citu tuneli, kas stiepās paralēli. Bitumena ogļu slānis kreisajā pusē bija pamests, vēl pilnībā neiztukšots, atstājot daudzus aklos tuneļus, cirtnes un tumšu ogļu slāņu tiklus.

Aizmugurē atskanēja šāvieni, trokšņi slēgtajā telpā vēlās šurp un turp kā neprātīgi. Gaiss šeit bija nekustīgs un smagnējs, sienas klāja balta salpetra kārta un valgums. Tunelī sākās plats pagrieziens. Fords pieskrēja pie Džūlijas Tibodo, kura sāka atpalikt, aplika viņai roku ap vidu un palīdzēja skriet tālāk.

Apšaude turpinājās. Vordlo ir devies savā pēdējā cīņā kā Leonīds Termopilu kaujā, Fords ieprātojās, apsarga drosmes un ziedošanās pārsteigts.

Tunelis pārauga plašā telpā ar zemiem griestiem - te bija galvenais slānis, kuru balstīja masīvi monolīta stabi, domāti griestu nostiprināšanai. Tie bija divdesmit pēdas plati, to ogļu melnās skaldnes vizēja lukturīšu gaismā, un zāle atgādināja labirintu, kurā juceklīgi izvietoti resni stabi un kameras. Fords apstājās, lai izņemtu magazīnu, un konstatēja, ka tā ir pilnībā pielādēta ar deviņu milimetru patronām. To bija trīspadsmit. Viņš iegrūda magazīnu pistolē.

-    Turēsimies kopā! - Hazēliuss uzsauca, mazliet iepalikdams. - Džordž un Alan, jūs abi nāciet talkā Džūlijai. Viņai ir grūti. Vaimen, tu uzkavējies. Tev būs mūs jāpiesedz.

Hazēliuss satvēra Keitu aiz abiem pleciem un ieskatījās viņai sejā.

-   Ja ar mani kaut kas atgadās, tu esi manā vietā. Skaidrs?

Keita pamāja.

83

VĪRU GRUPIŅU AR EDIJU PRIEKŠGALĀ atspieda atpakaļ, to apšaudīja viens cilvēks, aizslēpies aiz tuvākā ogļu staba.

-   Sargieties! - Edijs kliedza, tēmēdams ar savu Blackhazvk revolveri tur, kur bija pēdējo reizi redzējis zibsni. Viņš izšāva, lai piespiestu ienaidnieku meklēt patvērumu. No mugurpuses atskanēja šāvieni - tur šāva citi, mērķēdami uz vietu, kur pirmīt plaik- snīja uguntiņas ieroča stobra galā. Tunelī lodāja ducis kabatas lukturīšu staru.

-    Viņš atrodas aiz tās ogļu sienas! - Edijs sauca. - Piesedziet mani!

Sienu kapāja lodes, šķaidot ogļu atlūzas.

-    Pārtraukt uguni!

Edijs piecēlās un pieskrēja pie robustā staba, kas pletās vismaz divdesmit pēdu platumā, pagriezās un pieplaka tam. Tad pamāja ar roku vairākiem citiem kaujiniekiem steigties gar otru pusi un pats, turēdams ieroci gatavībā, zagās gar ogļu staba grumbuļaino virsmu.

šāvējs tādu gājienu bija gaidījis un traucās uz nākamo stabu.

Edijs pacēla ieroci, izšāva, bet netrāpīja. Tomēr vīrietis nepaguva aizskriet līdz stabam - atskanēja vēl viens šāviens, viņš pakrita un sāka līst uz priekšu. No staba otras puses iznāca Frosts, turēdams pistoli abās rokās, un divas reizes iešāva lienošajam vīrietim. Tas savilkās kamolā. Frosts piegāja klāt un iešāva viņam lodi galvā.

-    Gaiss drs, - viņš pavēstīja, pārlaizdams tunelim lukturīša staru. - Tikai viens. Pārējie ir aizbēguši.

Rasels Edijs nolaida ieroci un izgāja tuneļa vidū. Ļaudis spiedās cauri durvīm un pildīja telpu, pildīdami to ar skaļu kņadu. Viņš pacēla rokas. Iestājās klusums.

-   Atnākusi Viņa lielā dusmu diena! - Edijs sauca.

Viņš juta telpā ieplūstam cilvēku masas, viņš juta sevī iebrāžamies enerģiju, kas kā dinamomašīna uzkurināja apņēmību. Taču sekotāju bija pārāk daudz. Tālāk jādodas mazākā skaitā, ar grupiņu, kas spējīga pārvietoties ātrāk. Viņš pagriezās un iesaucās, pārkliegdams iekārtu griezīgo dūkoņu:

-Tunelī es vedīšu dkai dažus. Un dkai bruņotus vīriešus. Neņemšu līdzi ne sievietes, ne bērnus. Vīri, kam ir gan ierocis, gan pieredze - iznāciet priekšā! Pārējie lai atkāpjas!

Apmēram trīsdesmit vīriešu izspraucās apļa vidū.

-    Nostājieties ierindā un parādiet ieročus. Paceliet tos gaisā!

Vīrieši gavilēdami pavicināja ieročus - šautenes un pistoles.

Edijs apstaigāja ierindu, katru pēc kārtas apskatot. Dažus viņš atraidīja - divus ar antīku ieroču kopijām, kas lādējamas pa stobru, pāris pusaudžu ar divdesmit otrā kalibra bisēm un vēl pārīti vīru, kuri izskatījās garā vāji. Palika divi duči.

-    Jūs, vīri - jūs nāksiet man līdzi. Sadzīsim pēdas Antikristam, piebeigsim viņa mācekļus. Nostājieties tur.

Viņš pagriezās pret pūli.

-    Jūs, pārējos, gaida darbs tajās istabās, kurām nupat gājām cauri. Dievs grib, lai jūs iznīcināt "Izabellu"! Iznīciniet bezdibeņa zvēru, kam vārdā Abadons! Ejiet, ticības kareivji!

Postīt izslāpušie cilvēki aizplūda caur atvērtajām durvīm, vicinādami veserus, cirvjus un beisbola nūjas. No tuvākās telpas jau atlidoja belzienu un cirtienu troksnis.

Iekārta iegaudojās, gluži kā ciešot mokošas sāpes.

Edijs pieķērās Frostam.

-   Tu, Maik, turies man līdzās. Tava lietpratība noderēs.

-    Labi, mācītāja kungs.

-   Labs ir, vīri! Uz priekšu!

84

HAZĒLIUSS VEDA ZINĀTNIEKUS pa platiem maslvajā ogļu slāni izcirstiem tuneļiem. Fords gāja pēdējais. Viņš raudzījās tumsā un ieklausījās. Apšaude starp Vordlo un pūli bija beigusies, taču vajātāju kliedzienus varēja skaidri dzirdēt - tie bija metušies zinātniekiem pa pēdām.

Klausot Vordlo ieteikumam, viņi turējās kreisajā pusē, brīžiem nonākot strupceļā un kādā aklajā ejā, un tad bija spiesti griezties atpakaļ. Raktuves bija milzīgas, lielais bitumena ogļu slānis stiepās trijos virzienos un šķita bezgalīgs. Slānī bija izcirsts līkloču tuneļu labirints, šur tur atstājot stāvam četrstūrainus ogļu stabus, un šāda sistēma veidoja neparedzamu, neiedomājamu telpu jeb kameru virteni un mudžekli. Zemē bija iestrādātas vagonešu sliedes, kas palikušas vēl no divdesmitā gadsimta piecdesmitajiem gadiem. Vietumis mētājās sarūsējušas metāla vagonetes, pūstošas virves, salauzd motori un pamestu ogļu kaudzes. Zemākās vietās nācās laipot starp gļotaina ūdens lāmām.

Skrienot cauri tuneļiem, viņi dzirdēja "Izabellas" dobjos rēcienus, kas atgādināja nāvīgi ievainota zvēra pirmsnāves baurus. Ikreiz apstājies un ieklausījies, Fords dzirdēja arī vajātāju saklaigāšanos.

Pēc minūtēm divdesmit Hazēliuss atvēlēja īsu atpūtas brīdi. Visi sabruka uz miklās zemes, nelikdamies zinis par melnajiem, glumajiem ogļu dubļiem.

Keita notupās blakus Fordam, un viņš aplika tai roku ap pleciem.

-    "Izabella" jebkurā brīdī var uziet gaisā, - Hazēliuss brīdināja. - Nav zināms, kāds būs sprādziens - vai kā milzīga parasta bumba, vai kā neliela atombumba.

-    Ak, ļēzus, - Iness nopūtās.

-   Vēl nejaukāk ir tas, ka daži detektori ir pildīti ar šķidro ūdeņradi, tas ir ugunsnedrošs, - Hazēliuss turpināja. Vienā neitrīno detektorā ir piecdesmit tūkstoši galonu* perhloretilēna, otrā - simts tūkstoši galonu alkānu. Tie ir viegli uzliesmojoši. Paraugie- ties apkārt - raktuvēs palicis papilnam viegli degošu ogļu. Tiklīdz "Izabella" eksplodēs, viss kalns drīz būs vienās liesmās. Un to nekādi nevarēs apturēt.

Klusums.

-   Sprādziens var arī sagraut raktuvju šahtas un ejas.

No tuneļiem atbalsojās vajātāju pūļa saceltā kakofonija, kurā ik pa brīdim ieskanējās kāds šāviena blīkšķis. Tā uz laiku nomāca "Izabellas" čerkstošo, drebelīgo, vibrējošo dūkoņu.

Fords saprata, ka pūlis pamazām tuvojas.

-   Es mazliet atpalikšu un raidīšu viņu virzienā pa kādai lodei, - viņš pieteicās. - Lai patraucētu medības.

-   Lieliski, - atsaucās Hazēliuss. - Tikai iztiksim bez slepkavošanas.

Viņi devās tālāk. Fords iegāja kādā sānu tunelī, izslēdza lukturīti un vērīgi klausījās. Cauri alām šurp vēlās pūļa saceltais tracis.

Turēdams roku uz sienas, Fords taustījās pa tuneli, iegaumēdams ceļu. Troksnis pamazām auga augumā, un drīz viņš tālumā varēja izšķirt tikko manāmus šaudīgus kabatas lukturīšu starus. Viņš izņēma ieroci, notupās aiz ogļu staba un pavērsa to ieslīpi pret griestiem.

Gūstītāji nāca tuvāk. Fords nospieda mēlīti, citu aiz citas izšaudams trīs lodes no deviņu milimetru Parabellum revolvera, šā-

* 189 270,6 litri

vieni ierobežotajā telpā nodārdēja kā pērkona grāvieni. Edija orda atkāpās, mežonīgi šaudīdamies tumsā.

Pieliecies un ieskrējis tumšā ejā, Fords sataustīja tālāko sienu un, pie tās turēdamies, steigšus pagāja garām vēl divām ejām. Šurp nāca cita meklētāju grupiņa - acīmredzot vajātāji bija sadalījušies bariņos. Šāvienu dēļ tā tagad virzījās piesardzīgāk. Viņš izšāva piecas reizes, lai kaut uz brīdi tos aizkavētu.

Atkāpdamies, taču neatraudams plaukstu no sienas, viņš saskaitīja trīs stabus, līdz atļāvās ieslēgt lukturīti. Fords skrēja vieglā riksī, mazliet pieliecies, cerēdams drīz panākt biedrus. Taču skriedams viņš izdzirdēja dīvainu troksni, kas atgādināja skaļu kāsu, un apstājās. "Izabellas" rūkšana pēkšņi mainīja tonalitāti, vienā mirklī spalgi iespiedzās, līdz pārvērtās ausis plosošā kaucienā. Baismīgais rēciens kļuva aizvien skaļāks un skaļāks, kalnu satricināja kreščendo. Aptvēris, kas tūlīt notiks, Fords nometās uz zemes.

Rēciens pārgāja zemestrīcē - zeme iedrebējās. Atskanēja visaptverošs blaukšķis, cauri raktuvēm izbrāzās pārspiediena vilnis, kas cilvēku pacēla kā lapu un ietrieca ogļu stabā. Pērkona dārdam aizplūstot tālāk alās, tam pa pēdām traucās spēcīgs vējš, kaukdams kā sirēna. Fords sarāvās ogļu staba aizvējā un pielieca galvu. Garām lidoja ogļu gabaliņi un akmeņi.

Tad viņš apvēlās un pacēla acis. Tuneļa griesti sprēgāja un plaisāja, bira javas atlūzas un ogļu krikumi. Viņš pielēca kājās un metās skriešus, mēģinādams aizbēgt no brūkošā tuneļa, kas rēkdams tuvojās.

85

SPRĀDZIENA SPĒKS NOTRIECA Ediju zemē. Viņš gulēja uz vēdera dubļainā peļķē. Visapkārt bira akmentiņu un grants krusa, tuneļos te tuvu, te tālu dimdēja un atbalsojās grāvieni kā pērkona dārdi. Gaisā virmoja putekļi, un bija grūti elpot. Šķita, ka viss brūk un jūk.

Aizritēja dažas minūtes, un griestu iegrūšana mitējās, tikai retumis kaut kur nodārdināja. Trokšņiem aprimstot, iestājās nemierpilns klusums - "Izabellas" balss bija izdzisusi. Mašīna bija pagalam.

Viņi bija to nobeiguši.

Edijs uztrausās sēdus un ieklepojās. Patausdjies apkārt putekļu mākoņos, kas vai žņaudza nost, viņš atrada savu kabatas lukturīti, kas joprojām spīdēja tumsā. Ari pārējie slējās kājās, un viņu lukturīši mirdzēja kā bezķermeniski jāņtārpiņi miglā. Tikai divdesmit jardus aiz muguras griesti bija iegruvuši, taču viņiem bija laimējies palikt dzīviem.

-    Lai slavēts Tas Kungs! - Edijs uzsauca, iekāsēdamies.

-    Lai slavēts Tas Kungs! - kāds tuvumā piebalsoja.

Edijs pārskatīja sekotājus. Dažus kaujiniekus bija ievainojuši krītoši akmeņi. Dažiem bija asinīm noplūdušas pieres un brūces plecos. Citi likās neskarti. Tomēr neviens nebija gājis bojā.

Edijs atbalstījās pret klints sienu, aumaļām vilkdams plaušās gaisu. Pēdīgi, ar pūlēm nostājies taisni, viņš ierunājās:

-   Es redzēju jaunas debesis un jaunu zemi, jo pirmā debess un pirmā zeme bija zudusi.

Viņš pacēla abas rokas, vienā turēdams revolveri, otrā - kabatas lukturīti.

-    Dieva kareivji! Zvērs ir beigts! Taču neaizmirsīsim, ka mūs gaida vēl svarīgāks uzdevums. - Edijs norādīja uz virmojošo melnumu. - Tur, tumsā, slapstās Antikrists ar saviem mācekļiem. Mums ir jāpabeidz kauja. - Mācītājs paraudzījās apkārt. - Celties! Zvērs ir miris! Lai slavēts Tas Kungs!

Viņa aicinājums pamazām iedvesa dzīvību sastingušajā grupiņā.

-    Sameklējiet savus ieročus un kabatas lukturīšus! Stājieties man līdzās!

Tie, kam no rokām bija izkrituši ieroči, sameklēja tos, un pēc dažām minūtēm visi nostājās apkārt, bruņoti un gatavi turpināt ceļu. Tas bija brīnums - tunelis iegruvis vietā, kur viņi vēl pirms brīža bija stāvējuši. Taču Tas Kungs bija viņus saudzējis.

Edijs bija neuzvarams. Ja Kungs ir viņa pusē, kurš gan var viņu pārspēt?

-    Viņi bija tur, priekšā, - vajātāju vadonis rādija. - Tajā tuneli. Tur griesti iebrukuši tikai daļēji, un mēs varēsim pārrāpties pāri gruvešiem. Ejam!

-   Ejam Jēzus Kristus vārdā!

-    Lai slavēts Jēzus!

Edijs veda grupiņu, juzdams, ka spēki un paļāvība atgriežas. Zvanīšana ausīs palēnām pārgāja. Viņi kāpelēja pāri sadragātiem klints gabaliem, kas bija nokrituši no griestiem. No iegrimušajiem, ieplaisājušajiem griestiem joprojām bira sīkāki akmentiņi, taču gājējiem nedraudēja briesmas tikt apraktiem. Putekļiem nosēžoties, arī redzamība uzlabojās.

Grupiņa nonāca pie pazemes zāles, kurai vienā malā bija iegruvuši griesti. Cauri atverei ievējoja svaiga, dra gaisa plūsma, izklīdinot putekļus. Tālākajā sienā vīdēja prāva tuneļa atvere.

Edijs apstājās, gudrodams, uz kuru pusi Antikrists devies. Viņš ar zīmi pavēlēja pārējiem apklust un izslēgt lukturīšus. Klusumā un tumsā nekas nebija ne redzams, ne dzirdams. Mācītājs nolieca galvu.

-    Kungs, rādi mums ceļu!

Viņš nedomādams pacēla lukturīti, ieslēdza to un ieraudzīja tā staru apspīdam kādu tuneli.

-   Mēs dosimies šeit, - Edijs norādīja. Pārējie sekoja, un lukturīšu gaisma zvārojās un šūpojās biezajā tumsā kā gailošas acis.

86

SPRĀDZIENA APDULLINĀTAIS BIGEJS gulēja augsti saaugušās lucernas laukā, pārspiediena viļņi vēlās pāri ielejai un klinšu galotnēm. Triecienviļņi nolieca līdz ar zemi vībotnes, ar visām saknēm izrāva kokus, šķaidīja smiltis un granti kā automāts, kas šauj ar kartečām. Zeme drebēja un trīcēja. Viņš aizklāja seju un, kad pirmie viļņi patraucās garām, piecēlās sēdus. Virs klintīm mutuļoja milzīga uguns bumba, liesmojoša lode, kas svaidīja apkārt dūmu mutuļus, putekļus un atlūzas. Sejā ietriecās svilinošs karstums, un viņš aizgriezās.

No lucernas biežņas atskanēja aizžņaugti lāsti, un drīz no turienes iznira Villija Besenti galva ar sajauktiem madem.

-   Jods viņ' rāvis!

Šur tur laukā gausi kājās cēlās cilvēki. Zirgi, kurus indiāņi sprādziena brīdī pulcēja kopā, bija satrūkušies, saslējušies pakaļkājās un spārdījušies, mežonīgās bailēs krākdami. Daži bija izrā- vušies un pa galvu, pa kaklu metušies bēgt pāri lucernas laukam.

Bigejs izslējās. Tipi bija aizpūsts, kārtis salūzušas mētājās kur kurā, audekls bija saplosīts kā konfed. Sprādziens bija nostūmis veco Nakajiokas tirgotavu no pamadem. Viņš vērās tumsā un mēģināja saskatīt savu zirgu Ziemu, prātodams, kur tas varētu būt.

-    Kas ta' šitas bija? - Besenti ieprasījās, lūkodamies augšup.

Milzīgā uguns bumba šķita peldam augstu pāri koku galotnēm, karājamies viņiem virs galvām. Tā slīdēja un virpuļoja, kļūdama tumši sarkanbrūna, un pamazām ruka.

Galdkalna virsotnē virs "Izabellas" Bigejs bija redzējis sapulcējamies simdem, varbūt pat tūkstošiem ļaužu. Ko ar dem bija izdarījis sprādziens? To iedomādamies, viņš nodrebēja. Sprādziena dārds bija atskanējis no pazemes - tur, kur pirmīt Bigejs bija dzirdējis klusus šāvienu paukšķus.

Pārlaidis skatienu laukam, Bigejs aši saskaitīja. Neviens nebija pazudis.

-    Mums jāved visi prom, un pa fikso! - viņš uzsauca Marijai Atsitijai. - Tas nekas, ka zirgu maz. Sasēdieties pa diviem un jājiet uz Pusnakts taku.

Netālu dienvidu pusē zeme ierūcās un nodrebēja. Ielejas otrā galā lucernas lauks ieliecās, iegrima, un zemi izvagoja plaisu tīkls. Gaisā uzšāvās putekļu mākonis - zemē iepletās milzīgs caurums, tik liels kā futbola laukums, un tā malas ieslīdēja pazemes tumsā.

-    Vecās raktuves gāžas kopā, - Besenti noteica.

Atkal iedrebējās zeme, tad vēlreiz. Gan tuvu, gan tālu gaisā uzvijās putekļu vērpetes. Sarkanbrūnā ugunsbumba slīdēja, aizvien satumstot, palēnām samazinājās un gurdi izplēnēja.

Bigejs satvēra Mariju Atsitiju aiz pleciem.

-   Ved visus prom! Paķeriet visus, gan cilvēkus, gan zirgus, kas ir tuvumā, un steidziedes uz Pusnakts taku.

-Un tu?

-   Es skriešu sameklēt bēgļus.

-   Vai tu esi traks?

Bigejs pašūpoja galvu.

-   Arī Ziema ir aizlaidusies. Neprasi, lai es viņu te pametu.

Marija Atsitija ilgi vērās vīried, tad pagriezās un uzsauca pārējiem atstāt mantas un sakāpt zirgos - ja vajadzīgs, pa diviem.

-   Viens tu to nevarēsi, - Besend aizrādīja.

-    Būs labāk, ja tu dosies prom kopā ar visiem.

-   Nekā nebija.

Bigejs uzsita draugam pa plecu.

-    Paldies.

Galdkalna virsmu atkal satricināja pazemes grūdieni un dārdi, tagad no austrumu un dienvidu puses - tur, kur bija aizbēguši zirgi. Lūkodamies mēness gaismas pielietajā laukā, Bigejs vēroja, kā gaisā dažviet ik pa laikam uzvijas putekļu vērpetes.

Iegruvumi. Vecās raktuves patiešām bruka kopā. Uguns plosījās vietā, kur atradās "Izabella", debesīs vērpās bangojošu dūmu stabi, liesmu iekrāsoti viegli oranži. Pirmais sprādziens bijis tikai sākums - liesmas pamazām pārņēma aizvien plašāku galdkalna virsmu. Ogļu slāņiem izvagotie un metāna gāzu piesātinātie tuneļi šķietami ļāva dusmām vaļu.

Atgriezās Marija Atsidja ar kādu zirgu.

-   Te izskatās kā pasaules gals.

Bigejs pašūpoja galvu.

-    Iespējams, tas tiešām ir pasaules gals.

Viņš noklusa un sāka skandēt mazzināmos "Krītošās zvaigznes" vārdus:

-   Aninč bichaha'oh koshee'…

87

KAD FORDS ATGUVĀS, visapkārt valdīja tumsa, gaisā biezēja putekļi un dvakoja pēc svaigas ogļu gāzes. Sabirzušu akmens šķembu klāts, viņš palūkojās apkārt. Ausīs zvanīja, galva plīsa pušu.

-   Keita! - viņš sauca.

Klusums.

-   Keita!

Fordu sagrāba panika. Viņš atstūma sabirzušo akmeni, pietrau- sās četrrāpus, pārlaidis plaukstas atlūzām, ieraudzīja atspīdumu un sadabūja savu kabatas lukturīd, kas nebija izdzisis. Paspīdinājis apkārt, gaismas starā viņš ieraudzīja, ka tunelī divdesmit pēdu attālumā, klinšu gabalu pa pusei aprakts, kāds guļ. Fords pierāpās klāt.

Tas bija Hazēliuss. Viņam no deguna stiepās asiņu tērcīte. Fords patausdja pulsu. Tas bija labi jūtams.

-   Gregorij! - viņš iečukstēja vīriedm ausī. - Jūs mani dzirdat?

Zinātnieka galva pagriezās, pārsteidzoši dzidrās zilās acis atvērās… un samiedzās lukturīša gaismā.

-   Kas… notika? - viņš izgārdza.

-   Eksplozija. Un iebruka griesti.

Vīrieša acīs atausa saprašana.

-   Kur pārējie?

-   Es nezinu. Brīdī, kad sprāga, es steidzos jums pakaļ.

-   Kad sāka birt akmeņi no griestiem, visi pamuka kur kurais. - Zinātnieks paraudzījās lejup. - Kāja…

Fords centās atbrīvot Hazēliusa ķermeņa lejasdaļu no drupām un atlūzām. Uz kreisās kājas bija uzkritis pamatīgs akmens. Viņš satvēra to aiz malām un lēni nocēla nost. Kāja izskatījās viegli ieliekta.

-    Palīdzi man pieceldes, Vaimen.

-   Diemžēl jums ir lauzta kāja, - Fords norādīja.

-   Tas nekas. Mums jāiet tālāk.

-    Bet ja tā ir lauzta…

-    Palīdzi piecelties, nolādēts!

Fords aplika Hazēliusa roku sev ap pleciem un palīdzēja viņam pieslieties kājās. Turēdamies pie Forda, Hazēliuss klum- buroja uz priekšu.

-   Es varēšu paiet, ja tu mani balstīsi.

Fords ieklausījās.

Varēja sadzirdēt tālas balsis un saucienus. Neticami - pūlis joprojām dzinās viņiem pakaļ. Bet varbūt tas, iespējams, tāpat kā zinātnieki gribēja tikt ārā no šā labirinta.

Virzīdamies cauri gruvešiem, Fords ik uz soļa balstija Hazēliusu, vilka zinātnieku pāri sakritušajiem klints gabaliem, zem prāvajiem caurumiem virs galvas, cauri ejām, kuras sprādziens bija izrāvis tuneļos, garām kambariem, kurus iegruvums bija aizbēris. No pārējiem zinātniekiem nebija ne miņas.

-    Keita! - Fords sauca tumsā.

Atbildes nebija.

Fords sataustīja savu Sig Sauer. Astoņas patronas izlietotas, palikušas piecas.

-    Man drusku reibst galva, - Hazēliuss pasūdzējās.

Viņi gausi virzījās uz priekšu un no šaura tuneļa nonāca kādā šķērsejā. Fords vairs nesaprata, kur atrodas. Balsis kļuva aizvien skaļākas un spokainā kārtā šķita nākam no visām pusēm.

-    Es tiešām ne uz bridi… negaidīju… neko tādu. - Hazēliusa balss izdzisa.

Fords gribēja atkal saukt Keitu, taču neuzdrošinājās. Te bija tik biezi putekļi, tik daudz tuneļu - ja viņa atsauksies, vajātāji var sievieti atrast.

Hazēliuss atkal paklupa un sāpēs iekliedzās. Fords vairs tikai ar grūtībām spēja viņu noturēt. Zinātnieks nošļuka zemē, sa- gumstot kā pustukšs maiss. Vairs nejaudādams vīrieti pastiept, Fords pieliecās un mēģināja uzmest Hazēliusu sev plecos, tomēr tunelis bija pārāk šaurs, un pūliņi sagādāja Hazēliusam pārāk lielas mokas.

Fords nolaida zinātnieku zemē un pataustīja pulsu - tas bija sekls un straujš. Hazēliusam uz pieres izsitās mikli sviedri. Viņam sākās šoks.

-   Gregorij, jūs mani dzirdat?

Zinātnieks novaidējās un pagrieza galvu.

-    Piedod, - viņš čukstēja. - Es nevarēšu.

-    Es apskatīšu jūsu kāju.

Fords pāršķēla bikšu staru ar kabatas nazi. Kājā bija vaļējs lūzums, augšsdlba kauls bija pārplēsis ādu. Turpinot ceļu, pastāvēja bažas, ka pārlūzušais kauls var pārcirst augšsdlba artēriju.

Fords slidināja apkārt Maglite lukturīša staru, taču neuzdrošinājās celt to augstu. Tuvumā nevienu neredzēja, taču pārdesmit pēdu attālumā pretējā sienā zem tuneļa grīdas līmeņa bija sekla cirtne, kuru daļēji aizsedza nobirušie akmeņi. Tas būtu labs patvērums.

-    Mēs tur paslēpsimies.

Viņš paņēma Hazēliusu aiz padusēm un ievilka nišā. Salasījis izbārstītos klints gabalus, Fords uzslēja zemu sienu, aiz kuras varētu patverties. Balsis skanēja aizvien tuvāk.

Kaut nu Keitai izdotos aizmukt.

Fords bija uzlasījis visus tuvumā sakritušos akmeņus. Sieniņa bija divas pēdas augsta, un aiz tās varētu noslēpties, ja abi noguļas zemē. Fords aizlīda aiz sienas, novilka jaku un saritināja to, palikdams Hazēliusam pagalvī, un tad izslēdza lukturīti.

-    Paldies, Vaimen, - Hazēliuss ieteicās.

Kādu brīdi ne viens, ne otrs nebilda ne vārda, līdz Hazēliuss lietišķā balsī sacīja:

-   Zināt, mani nogalinās.

-   Nenogalinās, ja vien es varēšu to novērst. - Fords sagrābstīja ieroci.

Hazēliuss tumsā sataustīja viņa roku.

-   Nē. Nevajag slepkavot. Tas būtu nepareizi - pat neņemot vērā faktu, ka mums pretī stājas milzīgs pārspēks.

-   Tas nav nepareizi, ja jūs pašu grasās nogalināt.

-   Mēs visi esam viens, - Hazēliuss pamācīja. - Nonāvēt vienu ir tas pats, kas nonāvēt sevi pašu.

-    Lūdzu, iztiksim bez tām reliģiskajām blēņām.

Hazēliuss ievaidējās un norija siekalas.

-    Vaimen, esmu jūsos vīlies. Jūs esat vienīgais no mums, kas nespēj pieņemt šo pārsteidzošo pavērsienu.

-    Pārtrauciet runāt un neslejieties augšā.

Abi pieplaka aiz nelīdzenās akmens sieniņas. Gaiss oda pēc putekļiem un pelējuma. Balsis tuvojās, akmens gaiteņos atbalsojās soļi un klaudzoņa. Pēc neilga brīža putekļainajā gaisā iezai- gojās blāvs lāpu spīdums. Lielā sasprindzinājuma dēļ Fordam pat bija grūti elpot. Pūlis nāca aizvien tuvāk un kļuva arvien trokšņaināks. Negaidot tas atradās tepat blakus. Edija orda šķietami veselu mūžību slāja garām, to kabatas lukturīši un lāpas meta uz griesdem ellišķīgus oranžus apveidus, un ēnas uz sienām izskatījās nedabiskas, kroplīgas. Ar laiku garāmejošo cilvēku saceltais troksnis noklusa, pierima, drebelīgo liesmu mestā gaisma izplēnēja. Atgriezās tumsa. Fords dzirdēja Hazēliusu gari, sāpjpilni nopūšamies:

-    Mans Dievs!

Fordam ienāca prātā traka doma - vai tiešām Hazēliuss iegrimis lūgšanā?

-   Viņi uzskata mani… par Andkristu… - vīrietis klusi, ērmoti nosmējās.

Fords piecēlās kājās un vērās tumsā. Pūļa troksnis pamazām izgaisa, un atkal iestājās klusums, kuru lāgu lāgiem pārtrauca birstošu akmentiņu grabēšana.

-   Varbūt es patiešām esmu Antikrists… - Hazēliuss iegārdzās. Fords nedka gudrs, no smiekliem vai sāpēm. Hazēliuss pamazām zaudē saprātu, viņš nosprieda, atgaiņāja šo domu un sāka lauzīt galvu, ko tagad iesākt. Tunelī vilka viegls vējiņš, nesdams līdzi degošu ogļu smārdu un tikko samanāmu biedējošu vibrāciju - ugunsgrēka vēstnesi.

-    Mums jātiek ārā.

Hazēliuss neatbildēja.

Fords satvēra zinātnieku zem padusēm.

-    Aiziet! Pamēģiniet pakustēties. Mēs nedrīkstam te uzkavēties. Mums jāatrod pārējie un jādek pie vinčas.

Cauri tuneļiem izvēlās slāpēta eksplozijas būkšķa atbalss. Gaisā sabiezēja ogļu dūmu smārds.

-     Un tagad mani nogalinās… - Atkal atskanēja spokainie smiekli.

Uzcēlis Hazēliusu sev mugurā un saķēris aiz rokām, Fords vilka viņu pa tuneli.

-    Paradoksāli… - Hazēliuss murmināja. - Kļūt par mocekli… Cilvēki ir tik dumji… tik lētticīgi… Bet es nebiju pārdomājis visu, kā nākas… Tāds pats muļķis kā pārējie.

Fords paspīdināja gaismu sev priekšā. Tunelis pārgāja paplatā alā.

-   Tagad es par to samaksāšu… Antikrists, tā mani nodēvēja… Nudien, Antikrists! - Atkal samocīti, krampjaini smiekli. Fords lēnām steberēja uz priekšu un nonāca alai līdzīgajā cirtnē. Pa labi iebrukušas ogļu un akmens kaudzes jaucās ar grumbuļainajām, sastingušajām pirīta straumēm, kas kabatas lukturīša gaismā vizuļoja kā zelts.

Lēni, ar lielu piepūli Fords vilka savu nastu dziļumā. Tālajā kaktā no tumsas piepeši iznira šahta - apaļa bedre apmēram piecu pēdu diametrā. Tajā karājās virve.

Viņš noguldīja Hazēliusu uz akmens grīdas un pabāza tam pagalvī jaku. Telpu satricināja sprādziens, visapkārt no griestiem bira akmentiņi un cid krikumi. Dūmi koda acis. Jebkurā mirkli uguns, nākdama arvien tuvāk, varēja uzsūkt visu skābekli, un tad gals klāt.

Fords satvēra virvi. Tā izjuka viņam plaukstās, pašķīrās un at- šķēlās, tās gals virpuļodams noslīdēja dziļajā šahtā. Pēc dažiem mirkļiem lejā noplunkšķēja.

Viņš paspīdināja lukturīd augšup un redzēja, ka bedre ar gludenajām sienām sdepjas augšup, cik vien tālu skatiens sniedz. Sapuvušais virves gals līgojās gaisā. Vinča nekur nebija redzama.

Viņš piegāja pie Hazēliusa un manīja, ka zinātnieks slīgst neprāta murgos, ik pa laikam klusi iesmiedamies. Fords notupās un iegrima domās. Hazēliusa murmināšana apgrūtināja pārdomas, līdz viņš izdzirdēja to pieminam Džo Blicu.

Tad Fords ieklausījās.

-   Vai jūs nupat teicāt - Džons Blics?

-    Džons Blics… - Hazēliuss purpināja. - Leitnants Skots Mor- gans… Bernards Habels… Kurts fon Reičens… Kapteinis Čārlzs Gordons…

-   Kas ir Džo Blics?

-    Džo Blics… Kapteinis B. A. Nortrups… Renē Lafaijets…

-   Kas šie cilvēki ir? - Fords dncināja.

-    Nekas. Šie cilvēki… nepastāv… Noms de plūme…

-    Pseidonīmi? - Fords pārliecās pār Hazēliusu. Vārajā gaismiņā zinātnieka seja viegli zaigoja sviedros. Acis bija glāžainas, taču ievainotajā jautās neparasts, gluži vai pārdabisks dzīvīgums. - Kā pseidonīmi tie bija?

-    Kā gan cita? Dižā L. Rona Habarda… Gudrs vīrs… Tiesa, viņu nesaukāja par Antikristu… Tādā ziņā tam smurgulim veicās.

Tas bija kā zibens spēriens. Džo Blics ir L. Rona Habarda pseidonīms? Rons Flabards bija zinātniskās fantastikas rakstnieks, kas izveidoja pats savu reliģiju, nosaukdams to par scientoloģiju un pasludinādams sevi par pravied. Fords atcerējās plaši zināmo nostāstu, ka pirms scientoloģijas dibināšanas Habards bija paziņojis saviem kolēģiem - visdižākais cilvēka sasniegums uz šīs zemes ir izveidot visā pasaulē atzītu reliģiju. Rakstnieks to patiešām paveica, no pseidozinātnes un juceklīga misticisma izveidodams saistošu un izplatītu reliģiju.

Pasaulē atzīta reliģija… Vai tas ir iespējams? Vai uz to norādīja Hazēliusa prātojumi? Vai tāds bija viņa rūpīgi atlasītās komandas mērķis? Un tās locekļu traģiskā pagātne? "Izabella", dižākais zinātniskais eksperiments cilvēces vēsturē? Savrupība? Galdkalns? Ziņas? Noslēpumainība? Dieva balss?

Fords dziļi ieelpoja, noliecās un čukstus uzrunāja zinātnieku.

-    Volkonskis tieši pirms nāves uzrakstīja zīmīti. Es to atradu. Tajā bija arī šādas rindas: "Es redzēju cauri šim neprātam! Lai to pierādītu, es nosaukšu tikai vienu vārdu. Džo Blics."

-Jā… Jā… - Hazēliuss atteica. - Pīters bija gudrs… Pārāk gudrs, un tas viņam nāca par sliktu… Šajā gadījumā es pieļāvu misēkli.

Bija jāizvēlas kāds cits. - Klusums un gara nopUta. - Mans prāts bija aizklidis. - Balss svārstījās uz robežas ar neprātu. - Ko es izstāstīju?

Hazēliuss bija atgriezies īstenībā, lai ari uz īsu brīdi.

-    Džo Blics patiesībā bija L. Rons Habards. Cilvēks, kurš izgudroja pats savu reliģiju. Ko jūs ar to visu domājāt?

-   Es murgoju.

-   Bet tāds bija jūsu plāns, - Fords neatlaidās. - Vai ne?

-    Nesaprotu, ko jūs ar to domājat, - Hazēliusa balss vērtās mazdrusciņ skarbāka.

-    Skaidrs, ka saprotat. Jūs visu sīki izplānojāt - "Izabellas" izveide, nedienas ar aparatūru, Dieva balss. Tas viss patiesībā bija jūsu roku darbs. Hakeris esat jūs.

-    Vaimen, jūs gvelžat pilnīgas muļķības. - Tagad izklausījās, ka Hazēliuss ir pilnībā atžirdzis un atgriezies realitātē.

Fords papurināja galvu. Atbilde gandrīz nedēļu bija atradusies burtiski acu priekšā - viņam izsniegtajā dosjē.

-    Jūs lielāko daļu savas dzīves esat noņēmies ar utopiskām politiskajām shēmām, - Fords bilda.

-   Vai tad daudzi ar to nenodarbojas?

-   Ne jau līdz apsēstībai. Jūs bijāt kā apmāts, un ļaunākais bija tas, ka neviens jūs neuzklausīja pat pēc tam, kad ieguvāt Nobela prēmiju. Tas jūs droši vien padarīja traku - gudrākais vīrs uz zemeslodes nevar atrast dzirdīgas ausis. Tad nomira jūsu sieva, un jūs noslēdzāties no visas pasaules. Divus gadus vēlāk nācāt atklātībā ar savu ideju par "Izabellu". Jums bija kas sakāms. Jūs gribējāt, lai jūsos ieklausās. Tagad jūs vairāk par visu alkāt mainīt pasauli. Kā to paveikt vislabāk, ja ne kļūstot par pravieti? Aizsākt pašam savu reliģiju…

Fords dzirdēja Hazēliusa smago elpu tumsā.

-   Jūsu teorija ir… totāls vājprāts, - Hazēliuss ievaidēdamies atcirta.

-   Jūs nācāt klajā ar priekšlikumu izveidot projektu "Izabella" - iekārtu, kas izmeklētu Lielo sprādzienu, pašu radīšanas brīdi. Jūs to uzbūvējāt. Jūs pats atlasījāt savus padotos pēc principa, lai viņi psiholoģiskajā ziņā būtu viegli ietekmējami. Jūs visu izrīkojāt un izkārtojāt, jūs bijāt iecerējis izdarīt vislielāko atklājumu zinātnes vēsturē. Un kāds tas ir? Atklāt Dievu, ko gan citu. Šāds atklājums padarītu jūs par Viņa pravieti. Tā taču ir, vai ne? Jums bija padomā kļūt par vēl vienu L. Ronu Habardu.

-   Jūs nudien esat pavisam sajucis.

-   Jūsu sieva nāves brīdī nebija stāvokli. To jūs izdomājāt. Jūs būtu tā reaģējis uz jebkuru vārdu, kuru iekārta nosauktu. Jūs uzminējāt skaitļus, kurus bija iedomājusies Keita, jo viņu labi pazināt. Tur nebija pilnīgi nekā pārdabiska.

Vienīgā atbilde bija Hazēliusa vienmērīgā elpa.

-Jūs sapulcinājāt divpadsmit paša atlasītus zinātniekus. Lasot viņu dosjē, mani pārsteidza tas, ka ikviens bija likteņa sists un dauzīts, ikviens meklēja dzīves jēgu. Un mani tas izbrīnīja. Tagad es zinu, kāpēc tas tā bija. Jūs nolūkojāt tos, kuri bija emocionāli uzņēmīgi, gatavi garīgām pārmaiņām.

-Jūs taču man neizdevās pievērst ticībai, vai ne?

-   Tomēr trūka pavisam maz.

Abi klusēja. Tuneļos atbalsojās tikko dzirdamas cilvēku sarunas. Pūlis nāca atpakaļ.

Hazēliuss gari nopūtās.

-   Mēs abi iesim bojā. Ceru, ka jūs to apjēdzat, Vaimen. Mēs abi nonāksim… mocekļa kārtā.

-   To mēs vēl redzēsim.

-   Jā, mans nodoms bija iedibināt jaunu reliģiju. Bet man joprojām nav skaidrs, kas tur īsti nogāja greizi. Kādā brīdi tas izslīdēja man no rokām. Man bija plāns… un es nepratu to noturēt. - Viņš atkal nopūtās un ievaidējās. - Edijs. Šī negaidītā kārts izjauca manu spēli. Šajā ziņā man sanāca muļķīgs misēklis. Bet mocekļa kārta piederas visiem praviešiem.

-    Kā jums tas izdevās? Es domāju - uzlauzt datoru?

Hazēliuss izslidināja no kabatas veco truša ķepiņu.

-    Es izurķēju visu tās korķa pildījumu un ievietoju tajā sešdesmit četru gigabaitu zibatmiņas draivu, procesoru, mikrofonu un bezvadu raidītāju ar balss atpazīšanas programmatūru un datiem. Es varēju to pievienot jebkuram no tūkstoš ātrdarbības bezvadu procesoriem, kas bija izvietoti visā "Izabellā" un pieslēgd superdatoram. Tajā ir jauka mākslīgā intelekta programmiņa, kuru uzrakstīju LISP programmēšanas valodā; pareizāk sakot, palīdzēju uzrakstīt, jo lielākā tās daļa ir pašas ģenerēta. Tā ir visskaistākā jebkad tapusī datorprogramma. Ar to bija viegli strādāt - tā visu laiku atradās man kabatā. Jāatzīst gan, ka programma pati nebija vienkārša, - neesmu pārliecināts, vai pats to īsti labi sapratu. Tomēr dīvaini, ka tā pavēsdja daudz ko tādu, ko es nebija paredzējis, par ko es pat nebiju sapņojis. Var pat apgalvot, ka tā pārsniedza instrukcijas.

-    Derdzīgais manipulators.

Hazēliuss iegrūda truša ķepiņu kabatā.

-   Šajā ziņā jūs maldāties, Vaimen. Es nebūt neesmu ļauns cilvēks, es rīkojos, tikai viscēlāko un altruistiskāko mērķu vadīts.

-   Kā tad. Paskat, cik daudz vardarbības, cik daudz nāves! Par to esat atbildīgs jūs.

-   Vardarbības ceļu izvēlējās Edijs ar saviem sekotājiem, nevis es. - Acumirklīgu sāpju pārņemts, viņš saviebās.

-    Un vēl jūs noslaktējāt Volkonski - vai arī likāt to paveikt Vordlo.

-   Nē. Volkonskis bija gudrs. Viņš uzminēja, kas man aiz ādas. Visu kārtīgi apdomājis, viņš nāca pie secinājuma, ka nevar mani apturēt. Viņš nespēja pārdzīvot to, ka ticis pataisīts par nerru, ka viņa mūža darbs tā apsmiets un izķēzīts. Tāpēc viņš pats atņēma sev dzīvību, taču izdarīja to tā, lai pašnāvība sētu aizdomas par slepkavību. Tāda manipulatīvā psiholoģija, īsti Volkonska garā. Viņam bija vienreizīgi viltīgs prāts.

-    Kāpēc viņam bija jārada aizdomas par slepkavību?

-    Volkonskis bija cerējis, ka izmeklēšana ar laiku apstādinās projektu "Izabella" un panāks tā slēgšanu, pirms es īstenoju savus nodomus. Tomēr nekas nesanāca. Notikumi risinājās pārāk strauji. Es uzņemos atbildību par viņa bojāeju. Taču es viņu nenogalināju.

-   Cik bezjēdzīga un nevajadzīga nāve.

-   Jūs neesat to labi apdomājis, Vaimen… - Hazēliuss bridi skaļi elsa un turpināja. - Šis ir tikai stāsta sākums. Jūs nevarat to apturēt. Les jeux sont faites*, kā teicis Sartrs. Visparadoksālākais ir tas, ka to panāks viņi.

* Ž. P. Sartra 1947. gadā izdotā darba nosaukuma tulkojums ir "Likmes ir izdarītas" vai "Kauliņi ir mesti".

-Kas?

-    Tas fundamentālistu bars. Viņi šim stāstam pieliks daudz treknāku punktu, nekā man tas jebkad būtu izdevies.

-   Jūsu stāsts beigsies veltīgi, - Fords iebilda.

-   Vaimen, es redzu, ka jūs nespējat pilnībā aptvert visu notiekošo. Edija vadītā zemcilvēku varza… - Hazēliuss aprāvās, un Fords dzirdēja pūli pamazām tuvojamies. - Viņi mani nogalinās, padarīs mani par mocekli. Jūs ari. Šādi mani iesvaidīs un manu vārdu pieminēs… mūžīgi mūžos.

-    Es jūs iesvaidīšu par jukušo mūžīgi mūžos.

-   Atzīšos, tā mani uztvertu vairākums normālo ļautiņu.

Balsis kļuva skaļākas.

-    Mums jāpaslēpjas, - Fords ieteicās.

-    Kur? Te nav nevienas paslēptuves, un es nevaru pakustēties. - Hazēliuss pakradja galvu un klusā, aizsmakušā balsī nocitēja Bībeli. Viņi sauks kalniem un klintīm: Krītiet uz mums, paslēpiet mūs. Kā vēsta Jāņa Atklāsmes grāmata, mēs esam iesprostoti.

Balsis nāca arvien tuvāk. Fords izņēma pistoli, taču Hazēliuss uzlika viņam uz rokas miklu, drebošu plaukstu.

-   Samierinieties cienīgi.

No tumsas iznira drebelīgu gaismu mudžeklis. Balsis pieņēmās skaļumā, un no tuneļa pagriezienā iznāca ducis netīru, bruņotu vīru.

-   Re, kur ir! Veseli divi!

No biezās tumsas nāca cilvēki, nomelnējušu, rēgainu ļaužu bariņš, kas atgādināja ogļračus. Visiem bija pacelti ieroči, pāri piepūlē savilktajām sejām stiepās baltas, sviedru noskalotas taciņas.

-    Hazēliuss! Antikrists!

-   Antikrists!

-    Rokā ir!

Telpu satricināja vēl viens attāls sprādziens. Bīstami ieliecies klints gabals griestos sakustējās, un uz grīdas kā ellišķīgi krusas graudi klaudzēdami nobira akmentiņi. Nekustīgajā gaisā nāsīs iesitās ogļu izgarojumu smārds. Kalns atkal nodrebēja, krietnu gabalu tālāk tunelī ar skaļu dārdu un rīboņu iegruva griesti, cauri šahtām izšāvās ogļu dūmi.

Pūlis pašķīrās, un pie Hazēliusa pienāca sludinātājs Edijs. Nostājies pie ievainotā zinātnieka, sludinātājs ļāva kalsnajai, kaulainajai sejai atplaukt uzvarošā smaidā.

-   Tā nu mēs atkal tiekamies.

Hazēliuss paraustīja plecus un novērsās.

-   Tikai šoreiz, Antikrist, - Edijs turpināja, - stāvokļa noteicējs esmu es. Man labajā pusē stāv Dievs, Jēzus atrodas kreisajā pusē, un no muguras mani sargā Svētais Gars. Bet tu? Kur ir tavs sargs? Viņš deva kājām ziņu, tas gļēvulis Sātans. Aizbēga uz klintīm! Apslēpiet mūs no Tā vaiga, kas sēd goda krēslā, un no Jēra dusmām!

Edijs pieliecās pie Hazēliusa, līdz seja atradās dažu collu attālumā no zinātnieka sejas. Un iesmējās.

-    Ej ellē, mikrob, - Hazēliuss klusi sacīja.

Edijs eksplodēja dusmās.

-    Pārmeklēt abus! Jābūt ieročiem!

Daži vīri tuvojās Fordam. Viņš pielaida tos klāt, pirmo nogāza zemē, otram iespēra pa vēderu un trešo ietrieca klints sienā. Pārējie ar dusmīgu rēcienu sagāzās viņam virsū, neliela dūru un kāju armija beidzot piespieda viņu pie sienas un notrieca uz grīdas. Edijs izvilka Fordam aiz jostas aizbāzto Sig Sauer.

Kautiņa laikā kāds aizraudgs kristietis iespēra Hazēliusam pa lauzto kāju. Izdvesis žēlabainu elsienu, Hazēliuss zaudēja samaņu.

-    Lieliski pastrādāts, Edij, - izmocīja Fords, kas bija pienaglots pie zemes. - Tavs Pesfitājs ar tevi lepotos.

Edijs piesarkušu seju sirdīgi pablenza uz Fordu, it kā grasīdamies viņam iesist, taču tad, šķiet, pārdomāja.

-    Diezgan! - sludinātājs uzrēca pūlim. - Diezgan! Atbrīvojiet vietu! Izrīkosimies ar viņiem pēc sava prāta. Tā, kā tas darāms. Uzraujiet abus kājās!

Fordu uzsdepa kājās un pastūma uz priekšu. Grupiņa sāka iet. Divi drukni vīri vilka noģībušo Hazēliusu aiz padusēm. No deguna tam sūcās asinis, viena acs bija aizpampuši, iešķībi saliektās kājas lauztais kauls skrāpēja zemi.

Viņi nonāca vēl vienā plašā cirtnē. No sānu tuneļa tumsas izslīdēja cid gāzelīgi kabatas lukturīšu stari. Abas satikušās grupiņas sāka satrauktas sarunas.

-    Frost! Tas esi tu? - Edijs sauca.

Priekšā izspraucās plecīgs vīrietis, ģērbies militārās drēbēs maskēšanās krāsās, viņam bija īsi apcirpd gaiši mati un masīvs kakls, acis bija tuvu viena otrai.

-   Sludinātāj Edij, mēs uzgājām vēl dažus slēpjamies šahtā.

Fords ieraudzīja duci bruņotu vīru dzenam šurp Keitu un pārējos, paskubinot tos ar ieroču stobriem.

-   Keita… Keita! - Fords atsvabinājās no gūstītāju rokām un pūlējās nokļūt līdz draudzenei.

-   Apturiet viņu!

Spēcīgs grūdiens mugurā notrieca Fordu uz ceļiem. Otrs sidens nogāza viņu uz sāniem, vairāki spērieni un belzieni pieplacināja viņu zemei. Pēc tam Fordu uzrāva kājās tik sparīgi, ka gandrīz izlauza rokas no plecu locītavām. Sviedriem noplūdis vīrs ar ogļu putekļiem notrieptu seju, kurā spīdēja acu baltumi, iesita viņam pa vaigu.

-    Nekur tu neiesi!

Tālumā atkal norībēja, un zeme nodrebēja. Smiltis palēcās un, vēja nestas, aizšvirkstēja cauri tuneļiem. Pie griestiem klājās dūmu slāņi.

-    Uzklausiet mani! - Edijs sauca. - Mēs nevaram te palikt! Kalns deg vienās liesmās! Mums jātiek ārā!

-    Es esmu atradis izeju augšup, - sacīja vīrs, vārdā Frosts. - Sprādziens bija pārrāvis kādā šahtā griestus, un tuneļa galā es redzēju mēnesi.

-    Rādi ceļu, - Edijs pavēlēja.

Bruņotie vīri bikstīja un grūstīja gūstekņus ar ieroču stobriem, likdami tiem iet caur tumšajiem, putekļu miglā grimstošajiem tuneļiem. Divi Edija sekotāji vilka noģībušo Hazēliusu, saņēmuši viņu zem padusēm. Ejot cauri biezajai tumsai, viņi šķērsoja vēl vienu milzīgu cirtni. Putekļainajā gaisā virpuļoja gaiši stari, un to gaismā atklājās milzīgs iegruvums. Gruvešu paugurs sniedzās augšup līdz garam, tumšam caurumam griestos. Fords kāri dzēra svaigo, vēso gaisu, kas ieplūda no augšas.

-   Šurp!

Visi sāka kāpt augšup, ik pa brīdim paklūpot un sagrīļojoties, kad vaļīgās, slidenās nobiras šņirkstēdamas vēlās visapkārt.

-   Izrāpjamies no Abadona bezdibeņa! - Edijs triumfēdams sauca. - Zvērs ir savažots!

Divi sekotāji, kas vilka Hazēliusu, pirmie izlīda ārā pa robaino caurumu griestos, pārējos izgrūda vīri ar ieročiem. Viņi attapās stāvam augstākā cirtnē, no kuras nonāca citā ejā. Tās galā Fords ieraudzīja uzzibam un tūlīt pat pazūdam gaišu punktiņu, kādu rada zvaigzne naksnīgajās debesīs. Cauri garai, diagonālai plaisai griestos viņi iznāca zem naksnīgajām debesīm uz galdkalna virsmas. Gaiss oda pēc degoša benzīna un dūmiem. Visa austrumu pamale bija liesmās. Pāri debesīm, aizsegdami mēnesi, vēlās melni un iesārti dūmu mākoņi. Zeme bez apstājas dimdēja, un laiku pa laikam kāda liesma uzšāvās simts pēdu augstumā kā asinssarkans, oranžs karogs, plandīdamies pret tumšajām debesīm.

-   Šurp! - Edijs sauca. - Te, laukumā.

Šķērsojuši izžuvušas upes gultni, cilvēki apstājās plašā, smilšainā ieplakā, kurā slējās milzīgs, nokaltis pinjons. Fords beidzot pievirzījās tuvāk Keitai, čukstus apjautādamies:

-    Kā tev ir?

-    Nekas. Bet Džūlija un Alans ir pagalam. Gāja bojā iegru- vumā.

-    Klusumu! - Edijs nobrēcās. Viņš izgāja laukumiņā. Fordu pārsteidza pārvērtības, kuras bija piemeklējušas šo saspringto, uzvilkto mācītāju, kādu viņš to atcerējās no abu pirmās dkšanās reizes. Tagad sludinātājs bija rāms un pārliecināts, kusdbas pārdomātas, nesteidzīgas. Aiz jostas tam bija aizbāzts četrdesmit ceturtā kalibra Super Blackhawk revolveris. Viņš staigāja turp un atpakaļ, tad pagriezās pret pūli un pacēla roku.

-   Tas Kungs atpestīja mūs no verdzības Ēģiptē. Lai slavēts Tas Kungs!

Viņa ganāmpulks, pārdesmit dievlūdzēju, pērkondimdošās balsīs atsaucās:

-    Lai slavēts tas Kungs!

Edijs pārliecās pār noguldīto zinātnieku, kas pamazām atžirga un pavēra acis.

-   Pieceliet viņu kājās, - Edijs klusi nokomandēja, norādīdams uz Fordu, Inešu un Cečīni. - Turiet viņu stingri.

Visi trīs noliecās un, cik vien maigi spēdami, piecēla Hazēliusu stāvus, nostādīdami viņu uz veselās kājas. Pārsteidzoši, ka viņš vēl ir dzīvs, kur nu vēl pie samaņas, brīnījās Fords.

Edijs pagriezās pret pūli.

-    Ieskatieties šajā sejā - Antikrista sejā!

Viņš staigāja uz riņķi un skaļā, trīsošā balsī sauca:

-    Bet zvēru sagūstīja un līdz ar viņu arī viltus pravieti, kas viņa priekšā bija darījis brīnuma zīmes un ar tām pievīlis tos, kas pieņēmuši zvēra zīmi un pielūdza viņa tēlu. Tos abus iemeta dzīvus degošā sēra un uguns jūrā.

Tālumā atskanēja slāpēts būkšķis, un gaisā uzlēca uguns bumba, pār tuvāko apkārtni mezdama šausminoši spilgtu blāzmu. Edija kalseno seju uz acumirkli ieskāva oranža gaisma, kas izcēla tumši notrieptos, iekritušos vaigus un acis.

-    Priecājieties, jo Dievs ir jūsu tiesu spriedis pār viņu!

Pūlis uzgavilēja, bet Edijs pacēla rokas:

-   Kristus kareivji, ir pienācis svinīgais brīdis. Mēs esam sagūstījuši Antikristu un viņa mācekļus, tagad Dieva tiesa gaida mūs visus.

Hazēliuss pacēla galvu. Fordam par izbrīnu, zinātnieks nomērīja Ediju ar augstprādgu vīpsnu - pa pusei smīnēdams, pa pusei viebdamies - un noteica:

-   Atvainojiet, ka iejaucos, sludinātāj. Antikrists vēlas bilst dažus mazāk pacilājošus vārdus jūsu izcilajam ganāmpulkam.

Edijs pacēla rokas.

-    Antikrists ir ierunājies! - Viņš drosmīgi spēra soli tuvāk. - Kādi zaimi birs pār tavām lūpām tagad, Antikrist?

Hazēliuss paslēja augšup galvu, balss vērtās sdngrāka.

-   Turiet mani cieši, - viņš piekodināja Fordam. - Neļaujiet man izslīdēt.

-    Diez vai tas ir prātīgi, - Fords iečukstēja Hazēliusam ausī.

-   Kāpēc gan ne? - Hazēliuss drūmi attrauca. - Ja reiz sākām, tad ejam uz visu banku.

-    Klausieties, Kristus kareivji, viltus pravieša vārdos, - Edijs ironiskā balsi aicināja.

88

STĀVĒDAMS STARP SMILŠAKMEŅIEM un vērdamies binoklī, Bigejs pārlaida skatienu tumšajam apvārsnim. Bija pus- trīs naktī.

-    Lūk, kur ir! Sapulcējušies ar zāli apaugušajā līdzenumā, pārbiedēti līdz nāvei.

Zirgi - tumši apveidi uz sarkano debesu fona - satraukti riņķoja.

-    Ejam pakaļ, - Besenti ieteica.

Taču Bigejs nekustējās. Viņš bija pavērsis binokli uz austrumiem. Galdkalna austruma mala bija uzspridzināta. Zem saspridzinātā ieroba atradās vesels kalns nobiru, gruvešu, kūpošu ogļu, salocīta metāla un degoša šķidruma straumes, kas izpletās un tecēja pa veco upju gultnēm kā lava no vulkāna. Visa galdkalna austrumu puse bija liesmās, no bedrēm zemē šāvās dūmi un uguns. Reizumis galdkalnā uzliesmoja kāds kadiķis vai priede, iedegoties kā vientuļa Ziemassvētku eglīte. Lai ari vējš pūta dūmus prom, uguns strauji izplatījās abu indiāņu virzienā. Atskanēja arī pa sprādzienam - gaisā uzvērpās putekļi un liesmas, zeme ieliecās un iebruka, uzšaujot melnu putekļu un dūmu stabus. Arī Nakajas ielejā plosījās ugunsgrēks, liesmas aprija tirgotavu, mājas un arī skaisto papeļu birzi.

Pirms lielā sprādziena tajā vietā bija pulcējies vismaz tūkstotis cilvēku. Tagad Bigejs, binokli pārlaizdams skatienu peklei līdzīgajai vietai, redzēja vienīgi dažus šoka pārņemtus cilvēkus klīstam cauri dūmiem un liesmām, tie klaigāja vai kā zombiji klusēdami steberēja pa drupām. Auto plūsma uz galdkalnu bija apsīkusi, dažas laukumā novietotās mašīnas bija aizdegušās, to degvielas tvertnes uzsprāgušas.

Villijs pašūpoja galvu.

-    Beidzot Bilagaana ir nostrādājuši varenu joku.

Viņi nokāpa no klints, un Bigejs devās pie zirgiem, uzsvilpdams Ziemai. Zirgs saslēja ausis un pēc brīža rikšoja šurp, pārējie sekoja viņam pa pēdām.

-   Labs zirdziņš, Ziema. - Noglāstījis dzīvniekam kaklu, Bigejs piesprādzēja pavadu pie apaušiem. Vairāki zirgi pirms aizbēgšanas bija apsegloti, un Bigejs iepriecināts konstatēja, ka tie nav atbrīvojušies no segliem. Pārcēlis Ziemai mugurā seglus no zirga, ar kuru bija atjājis šurp, Bigejs tos cieši savilka un uzlēca zirgam mugurā. Villijs uzkāpa mugurā citam zirgam bez segliem, un abi sāka dzīt nervozos dzīvniekus uz Pusnakts takas pusi, kas atradās galdkalna otrā malā, deši iepredm trakojošajam ugunsgrēkam. Viņi virzījās lēni, pieraudzīdami, lai zirgi nesatrakojas un turas augstākās vietās, kur zeme bija cietāka un drošāka. Bariņam šķērsojot klints virsotni, Besend, kurš jāja pirmais, apstājās.

-    Kas tad tas, velns parāvis?

Bigejs zirga mugurā piesojoja blakus un pielika pie acīm binokli. Pārsimts jardu attālumā smilšainā klajumiņā bija sapulcējušies vairāki vīri. Visi bija nosmulējušies un nokvēpuši, it kā tikko izlīduši no iebrukušas pazemes ejas, un stāvēja ap dažiem netīriem un noplukušiem gūstekņiem. Varēja dzirdēja, kā tos apsmej.

-    Rādās, linča tiesa, - Besend noteica.

Bigejs cauri liektajiem stikliem uzmanīgi nopētīja gūstekņus un, sev par lielu pārsteigumu, vienā no dem pazina Keitu Merse- ru, zinātnieci, kura viņu apciemoja. Netālu no viņas stāvēja Vaimens Fords, balsddams kādu ievainoto.

-    Man tas nepadk, - Bigejs novilka un kāpa nost no zirga.

-    Ko tu dari? Mums jālaižas prom.

Bigejs piesēja zirgu pie koka.

-   Viņiem mūsu palīdzība var noderēt, Villij.

Villijs Besend smīnēdams nolēca no zirga muguras.

-   O, to es saprotu!

Indiāņi zagās tuvāk cilvēku bariņam, patverdamies aiz klints- akmeņiem. Abi atradās nepilnu simts pēdu attālumā, tumsas apslēpti. Bigejs saskaitīja divdesmit četrus vīrus ar šaujamieročiem. Visi bija melnu ogļu putekļu klāti. Ellīgas sejas.

Forda seja asiņoja - izskatījās, ka viņš ir piekauts. Pārējos gūstekņus indiānis nepazina, taču, ieraugot laboratorijas virssvārčus, sprieda, ka arī viņi droši vien ir "Izabellas" zinātnieki. Fords balstīja kādu biedru, apmetis tā roku sev ap pleciem. Ievainotajam bija smags kājas lūzums. Pūlis lamāja un apspļaudīja gūstekņus, ņirgājās par tiem. Visbeidzot kāds vīrs iznāca priekšā un pacēla rokas, likdams pūlim apklust.

Bigejs gandrīz neticēja savām acīm. Sludinātājs Edijs no Blū- gepas misijas - taču viņš bija pārvērties. Mācītājs Edijs, kuru pazina viņš, bija ērmots, pusjucis neveiksminieks, kas izdāļāja vecas drēbes un bija palicis parādā sešdesmit dolāru. Bet šim Edijam piemita aukstasinīga valdonība, un pūlis tai pakļāvās.

Bigejs pieliecās un vēroja, Besenti piemetās turpat līdzās.

89

EDIJS PACĒLA ROKAS.

-   Tam tika dota mute runāt lielas lietas un zaimus… Mani kristiešu draugi, runās Antikrists. Esiet kopā ar mani liecinieki viņa zaimiem.

Hazēliuss pūlējās runāt. Aiz muguras tālumā dega "Izabella", debesīs šāvās liesmu sienas un stabi un nāca aizvien tuvāk. Viņa teiktais nogrima skaļu sprādzienu virknē. Hazēliuss sāka no jauna, šoreiz stingrākā balsī.

-    Sludinātāj Edij, man ir sakāms tikai viens - šie ļaudis nav mani mācekļi. Ar mani varat darīt, ko gribat, bet viņus laidiet vaļā.

-    Melis! - kliedza kāds pūlī.

-   Zaimotājs!

Edijs draudīgi pacēla roku, un pūlis atkal apklusa.

-   Neviens nav nevainīgs! - viņš sauca. - Mēs visi esam grēcinieki dusmīga Dieva rokās. Un tikai caur Dieva žēlastību mēs topam pestīti.

-   Atstāj viņus mierā, prātā jukušais ķēms.

Nekādas ipašās cerības nevar lolot, Fords nodomāja, pārlaizdams skatienu Edija ganāmpulkam, kas alka pēc Hazēliusa nāves.

Hazēliuss zaudēja spēkus, veselā kāja saļodzījās.

-   Turiet taisni! - Edijs iebaurojās.

Keita piesteidzās un nāca talkā pabalsdt ievainoto.

Edijs pagriezās.

-    Ir pienākusi Dieva dusmu diena! - viņš nodārdināja. - Ņemiet viņu ciet!

Pūlis metās pie Hazēliusa, aplenca zinātnieku, grūstīja un stumdīja viņu kā lupatu lelli. Viņu sita, grūda, apspļaudīja, zvetēja ar nūjām. Kāds pāršķēla ādu ar opuncijas adatu.

-    Piesieniet pie koka!

Viņu pievilka pie resnas, ieplaisājušas, nokaltušas priedes - pūlis vazāja ievainoto kā lempīgs simtkāju zvērs. Ap vienu plaukstas locītavu apsēja virvi, pārmeta pāri izturīgam zaram un stingri savilka, ar otru roku izrīkojās tāpat, un otru virves galu piesēja. Hazēliuss pa pusei karājās, pa pusei stāvēja taisni, ar izplestām rokām. No nosmulētā auguma nokarājās drēbes vienās skrandās.

Keita negaidīd atsvabinājās, metās klāt un apskāva Hazēliusu.

Pūlis izplūda nešpetnos ķērcienos, vairāki vīrieši atrāva Keitu atpakaļ un nogāza zemē. No pūļa izbrāzās kāds putnubiedēklim līdzīgs vīrs ar četrstūrainu bārdiņu un iespēra putekļos guļošajai sievietei.

-    Nelietis! - Fords ieaurojās. Viņš iebelza izdēdējušajam vecim ar dūri pa žokli, atgrūda citu un izlauzās līdz Keitai, taču pūlis viņu panāca, ar dūrēm un rungām notrieca zemē. Turpmāko viņš, tikai daļēji būdams pie apziņas, atcerējās ar grūdbām.

Ārpus pūļa norēcās krosa motocikls im kāsēdams apklusa. Atskanēja dobja, pavēloša balss:

-    Esat sveicināti, kristieši!

-    Douk! - pūlis brēca. - Douks atbraucis!

-   Douk! Douk!

Pūlis pašķīrās, un aplī ienāca vīrs, milzīgs kā kalns, ģērbies džinsa jakā ar noplēstām piedurknēm. Tā muskuļainās rokas bija notetovētas, ķēdītē ap kaklu karājās liels sudraba krusts, pār plecu pārmesta triecienšautene. Garie, gaišie mati plīvoja ugunsgrēka saceltajā vējā.

Milzis pagriezās un apskāva Ediju.

-    Lai Kristus ir ar tevi!

Viņš palaida Ediju vaļā un pievērsās pūlim. Douks izstaroja labticīgu šarmu, kas lieliski papildināja Edija askētisko bargumu. Noslēpumaini smīnēdams, viņš iegrūda roku mugursomā un izņēma stikla pudeli ar caurspīdīgu šķidrumu, noskrūvēja korķīti, ar knipi aizlidināja to prom, ietūcīja pudeles kakliņā lupatu, taču atstāja tās galu karājamies ārā. Ar diviem pirkstiem pieturēdams lupatu, viņš saskalināja pudeli un pacēla to gaisā. Pūlis ierēcās. Fords saoda benzīna smaku. Douks pacēla otru roku, kurā turēja Bic šķiltavas. Tagad abas rokas bija gaisā, viņš tās vēcināja un griezās riņķī kā rokzvaigzne uz skatuves.

-   Malku! - vīrietis skaļā, aizsmakušā balsī pavēlēja. - Nesiet malku!

Ierunājās Edijs:

-   Ja, kas nebija rakstīts dzīvības grāmatā, to iemeta uguns jūrā. Bībele to skaidri pavēsta. Tie, kas nav pieņēmuši Jēzu Kristu par savu personisko glābēju, tiek iemesti mūžīgajā ugunī. Tā, mani ticības brāļi, ir Dieva griba.

-   Sadedzināt! Sadedzināt Antikristu! - skandēja pūlis.

-    Velnu, kas viņus pievīla, iemeta uguns jūrā, - Edijs turpināja. - Uguns un sēra jūrā, tur bija arī zvērs un viltus pravietis.

-   Pārtrauciet! Dieva dēļ, nevajag! - Keita kliedza.

Pāri pūļa galvām pasniedza nokaltušu zaru saišķus, kaktusu mizas un vībotņu krūmus un sasvieda pie koka. Zaru kaudze cēlās aizvien augstāk.

-    Tas ir Dieva solījums neticīgajiem, - sauca Edijs, staigādams turp un atpakaļ gar zaru kaudzi, kas auga augumā. - Tam būs jācieš mokas ugunī un sērā. Mūsu rīcību šeit par labu atzinis Dievs un vairākreiz atkārtojis Bībelē. Es citēju Jāņa Atklāsmes grāmatas četrpadsmitās nodaļas vienpadsmito pantu. Un viņu mocību dūmi celsies augšup mūžu mūžos; un nebūs miera ne dienu, ne nakti tiem, kas pielūdz zvēru un viņa tēlu un pieņem viņa vārda zīmi.

Zaru kaudze cēlās augstāk. Daži ar kāju spērieniem izvietoja

to ap Hazēliusu.

-    Nedariet to! - Keita atkal kliedza.

Kaudze jau slējās Hazēliusam līdz augšstilbiem.

-   Tad uguns krita no debesīm un aprija tos, - citēja Edijs.

Saulē izkaltētās kaktusu mizas, vībotņu un trušukrūmu zari slējās augstāk, aprakdami Hazēliusu līdz viducim.

-    Mēs esam gatavi izpildīt Dieva gribu, - Edijs klusi bilda.

Douks spēra soli uz priekšu un atkal pacēla rokas, vienā turēdams šķiltavas, otrā - Molotova kokteili. Pūlis atvirzījās, un iestājās klusums. Vīrietis ar paceltām rokām atkal apgriezās riņķī. Pūlis bijīgi atslīdēja vēl tālāk.

Douks noklikšķināja šķiltavas un aizdedzināja Molotova kokteili. Lupata, kas karājās no pudeles kakliņa, uzplauka liesmās. Viņš pagriezās un iemeta degošo pudeli zaru kaudzē. Atskanēja šalkoņa, būkšķis, un kaudze iegailējās liesmās, kas ar skaļu krak- šķi izvirda augšup.

Pūlis jūsmīgi ieaurojās.

Fords saņēmās un balstīja Keitu, kas līgojās, ik brīdi grasīda- mās zaudēt samaņu. Visi klusēdami skatījās. Neviens nenovērsa acis.

Liesmām šaujoties aizvien augstāk, Hazēliuss ierunājās stingrā, skaidrā balsī:

-   Visums nekad neaizmirst.

90

AUGOŠU DUSMU PĀRŅEMTS, NELSONS BIGEJS lūkojās uz sārtu. Sadedzināt cilvēku dzīvu! Tā spāņi bija izrīkojušies ar viņa senčiem, kas bija atteikušies pieņemt ticību. Tagad vēsture atkārtojās.

Taču viņš nezināja, kā tam darīt galu.

Liesmas traucās augšup un aizsvilināja nodriskāto laboratorijas virssvārci. Tās aizsedza vīrieša seju un švirkstēdamas iemetās viņam matos.

Vīrietis stāvēja.

Liesmas rēkdamas kāpa augstāk. Apģērbs nomelnēja un kā ugunīgs konfed atlobījās un krita.

Vīrieds pat nesarāvās.

Krācošā uguns aprija viņa drēbes. Liesmās melnēja un atlobījās āda. Acis kusa un izlija no dobumiem. Tomēr vīrietis nepakustējās, nesarāvās, un skumjais, vieglais smaidiņš ne uz brīdi nepameta seju pat tad, kad tā pārogļojās. Uguns iemetās virvēs, kas turēja degošo cilvēku, un nosvilināja tās pa dro, taču viņš vēl aizvien stāvēja taisni, stingri kā klints. Kā tas varēja notikt? Kāpēc viņš nenogāzās zemē? Pat tad, kad nokaltušo koku, pie kura bija piesiets Hazēliuss, pārņēma uguns stabs, un liesmas šāvās divdesmit vai trīsdesmit pēdu augstumā, viņš palika stāvam, līdz pilnībā pazuda ugunī. Pat atrazdamies simts pēdu attālumā, Bigejs juta uguni svilinām seju, dzirdēja to rēcam kā nezvēru, un gari koka zari sniedzās debesīs kā degošas ķetnas. Tad liesmu pārņemtais koks sabruka milzīgā dzirksteļu birumā, kas uzšāvās tik augstu, ka šķita saplūstam ar zvaigžņu jumu.

No Hazēliusa nepalika pāri nekas. Viņš bija pilnībā izplēnējis.

Pārējie gūstekņi, kurus, piedraudot ar ieročiem, sadzina kopā, stāvēja turpat tuvumā un, neiedomājamu šausmu pārņemd, blenza uz notikuma vietu. Daži raudāja, citi bija sadevušies rokās vai aplikuši rokas viens otram ap pleciem.

Tie būs nākamie, bija pārliecināts Bigejs. Tā bija neizturama doma.

Douks jau bāza roku somā pēc otras pudeles.

-    Pie velna! - Besenti pusbalsī novilka. - Vai tad mēs to pieļausim?

Bigejs pavērsās pret biedru.

-    Nē, Villij. Dieva vārds, neļausim.

91

NETICĪBAS UN ŠAUSMU PĀRŅEMTAIS, apstulbušais Fords, nespēdams novērst skatienu, raudzījās uz dziestošo sārtu. Tur, kur vēl pirms brīža bija stāvējis Hazēliuss, tagad atradās dkai liela, kūpoša ogļu kaudze. Fords cieši turēja un balstīja Keitu. Sieviete neatņemdamās skatījās uz ugunsgrēka vietu, pār kvēpu un ogļu nosmērēto seju tecēja asaras, augums bija stings kā pārak- meņojies. Neviens nepakustējās, nebilda ne vārda.

Viņi būs nākamie.

Pūlis negaidot bija pieklusis. Sludinātājs Edijs stāvēja maliņā, ar kaulainajām rokām piespiedis pie krūtīm Bībeli. Viņa acis izskatījās tukšas un gurduma pilnas.

Tetovētais milzis Douks ari blenza ugunī. Viņa seja staroja.

Edijs pacēla galvu un pārlaida skatienu pūlim. Tad pavērsa drebošu roku pret ogļu kaudzi.

-    Jūs samīsit bezdievīgos, jo viņiem būs kļūt par pīšļiem zem jūsu kājām.

Bībeles citāts atmodināja pūli. Tas neveikli sakustējās.

-   Āmen! - kāds bilda, un vārds klusi atbalsojās ari citu mutēs.

-    Būs kļūt par pīšļiem zem jūsu kājām, - Edijs atkārtoja.

Klātesošie izdvesa vēl dažus "Āmen".

-   Un tagad, - viņš ieteicās, - mani draugi, ir pienācis laiks izrīkoties ar Antikrista mācekļiem. Mēs esam kristieši. Mēs esam piedodoši. Viņiem jādod iespēja pieņemt Jēzu. Pat vislielākajam grēciniekam jāsniedz beidzamā, iespēja. Ceļos!

Kāds no Edija sekotājiem iesita Fordam pa skaustu, un viņš, pats negribēdams, nokrita uz ceļiem. Keita nometās blakus un pievilka draugu sev klāt.

-   Lūdziet mūsu Kungu Jēzus Kristu, lai Tas nes pestīšanu viņu dvēselēm!

Douks nolaidās uz viena ceļa, Edijs sekoja viņa paraugam, un drīz viss pūlis tupēja uz ceļiem tuksneša smiltīs, dziestošās uguns sārtās gaismas apskalots, un vienā balsī murmināja lūgšanu.

Pāri galdkalna virsmai aizdārdināja kārtējais sprādziens, un zeme nodrebēja.

-    Vai jūs, - ierunājās Edijs, - Antikrista mācekļi, atsakāties no saviem maldiem un pieņemat Jēzu par savu glābēju? Vai jūs pieņemat Jēzu no sirds, bez ierunām? Vai piebiedrosieties mums un iestāsieties dižajā Dieva armijā?

Nāves klusums. Fords saspieda Keitas roku. Kaut viņa ierunātos, kaut viņa izteiktu piekrišanu! Taču viņš nevarēja pats sevi piespiest, tāpēc nevarēja gaidīt, lai to dara kāds cits.

-   Vai tad neviens neatteiksies no ķecerības un nepieņems Jēzu? Vai neviens nevēlas tikt izglābts no šīs pasaules liesmām un nākamās pasaules mūžīgi degošajām ugunīm?

Uzbangoja karstas dusmas, un Fords pacēla galvu.

-    Es esmu kristietis, katolis. Man nav jāatsakās no ķecerības.

Edijs dziļi ievilka elpu un trīsošā balsī uzrunāja pūli, dramatiski pacēlis roku.

-    Katoļi nav kristieši. Katoļticība ir Svēdtās Jaunavas Marijas pielūgšana elkdievības garā.

Pūli apskrēja nepārliecināti piekrišanas čuksti.

-   Tas ir dēmonisma gars, kā liecina Marijas vārda tukšā, lielmanīgā daudzināšana rožukroņa lūgšanā. Tā ir akmenī un kokā cirstu tēlu pielūgšana elkdievības garā un pārkāpj Dieva baušļus.

Fordu sagrāba niknums, un viņš veltīgi pūlējās to iegrožot. Viņš piecēlās.

-    Kā tu iedrošinies! - viņš klusā balsī sacīja. - Kā tu iedrošinies!

Edijs pacēla ieroci un pavērsa to pret vīrieti.

-   Jūsu mācītāji pusotru tūkstoti gadu katoļiem skalojuši smadzenes. Jūs nelasāt Bībeli. Jūs darāt tā, kā mācītājs liek. Jūsu pāvests skaita lūgšanas, nomedes ceļos pie akmens tēliem, un skūpsta statuju kājas. Dieva Vārds skaidri vēsta, ka mums ļauts locīt galvu tikai Jēzus un neviena cita priekšā - nedz Marijas, nedz arī tā saucamo svēto priekšā. Atsakies no zaimojošās ticības, citādi piedzīvosi Dieva Tā Kunga dusmas!

-   Patiesībā zaimotāji esat jūs paši, - noskaldīja Fords, pavērz- damies pret pūli.

Edijs trīsošajā rokā pacēla ieroci un notēmēja uz Forda labo

aci.

-   Jūsu baznīca nākusi taisnā ceļā no elles mutes! Atsakies!

-   Nemūžam!

Revolveris pārstāja svārstīties. Tā stobrs atradās tikai četru collu attālumā no mērķa, un pirksts piespiedās mēlītei.

92

CIENĪGTĒVS DONS SPEITSS ar blīkšķi trieca klausuli pret tālruni. Joprojām nestrādā. Arī interneta sakari bija pārtraukti. Viņš apsvēra iespēju dodes uz Sudraba katedrāles elektroniskās aparatūras kabinetu un ieslēgt televizoru, lai paskatītos, vai nav kādi jaunumi, taču nevarēja piespiesties to izdarīt. Viņš baidījās aiziet, baidījās piecelties no rakstāmgalda - baidījās no tā, ko, iespējams, uzzinās.

Speitss ieskatījās pulkstenī. Puspieci. Līdz rītausmai divas stundas. Kad uzlēks saule, viņš taisnā ceļā brauks pie Dobsona un nodos sevi advokāta rokās. Lai šo lietu kārto Dobsons. Zināms, tas nebūs lēti. Taču nedrīkst aizmirst, ka ziedojumi plūdīs straumēm. Tikai jāpārlaiž šī vētra. Viņš jau agrāk ir spējis pārciest dažādus negaisus - kā toreiz, kad tās divas maukas paziņoja par viņu avīzēm. Tad šķita, ka pienācis pasaules gals. Taču jau pēc mēneša Speitss bija atkal ierindā un lasīja sprediķi katedrālē. Un patlaban viņš bija pieprasītākais TV evaņģēlists valstī.

Izņēmis kabatlakatu, mācītājs notrausa sviedrus no sejas, izslaucīja acis, pārlaida to pierei, degunam un mutei, uz baltās lina drāniņas atstādams brūnus vecā grima traipus. Riebumā saviebies, viņš to aplūkoja un ielidināja atkritumu grozā. Tad ielēja vēl vienu kafijas tasi, pielēja nedaudz degvīna un, drebošajā rokā satvēris osiņu, vienā rāvienā izdzēra.

Tasīd viņš nolika uz galda ar tādu sparu, ka tā pārplīsa uz pusēm. Retā Sevras porcelāna tasīte pārlūza tieši pa vidu, it kā būtu pārcirsta. Speitss saņēma abas puses plaukstās, brīdi aplūkoja tās un, pēkšņu dusmu sagrābts, aizsvieda pāri istabai.

Vīrietis pielēca kājās, piegāja pie loga, atrāva to vaļā un lūkojās ārā. Pilsētā valdīja klusums un tumsa. Pasaule gulēja. Vienīgi Arizona ne. Tur, iespējams, risinājās baismīgi notikumi. Taču tā nebija viņa vaina. Viņš bija ziedojis savu dzīvi, darīdams Kristus darbu uz Zemes. Es ticu godam, ticībai, pienākumam un valstij.

Kaut drīzāk uzlēktu saule! Speitss iztēlojās, kā viņu aptekalē Trīspadsmitajā ielā, advokāta birojā, kur telpās ar koka paneļu apdari valda rāma, klusināta gaisotne, un viņu pārņēma omulība. Tiklīdz svīdīs gaismiņa, viņš atsauks šurp šoferi un dosies uz Vašingtonu.

Lūkodamies lejup uz tumšo, lietus aprasināto ielu, mācītājs izdzirdēja attālas sirēnas. Pēc brīža pa Laskinroudu šurp, bākugunis zibinādamas, traucās policijas mašīnas, kam sekoja vairāki busiņi. Speitss atrāvās atpakaļ un, sirdij nevaldāmi pukstot, aizcirta logu. Policija taču nebrauca pakaļ viņam? Skaidrs, ka ne. Ko tad viņš tādu izdarījis? Mācītājs atkal apsēdās pie rakstāmgalda un pasniedzās pēc kafijas un degvīna. Tad atcerējās saplīsušo tasīti. Pie velna tasi! Pacēlis pudeli, viņš pielika to pie lūpām un iesūca pamadgu malku degvīna.

Nolicis pudeli uz galda, vīrietis nopūtās. Policija droši vien aizskrēja izdzīt nēģerus no jahtkluba, kas atradās šajā pašā ielā.

Sudraba katedrālē skaļi nodārdēja, un viņš salēcās. Piepeši visās malās trokšņoja, skanēja balsis, kliedzieni, policijas rāciju čerkstoņa.

Speitss pat nepakustējās.

Nākamajā mirklī viņa kabineta durvis atsprāga vaļā, un, vicinādami ieročus, ieskrēja sakumpuši vīrieši FIB jakās. Viņiem sekoja milzīga auguma tumšādains aģents ar skūtu galvu.

Speitss palika sēžam kā apdullis.

-   Misters Dons Speitss? - vaicāja aģents, uzrādīdams FIB apliecību. - Federālās izmeklēšanas birojs. īpašais atbildīgais aģents Kūpers Džonsons.

Speitsam nenāca ne skaņa pār lūpām. Viņš tikai truli blenza.

-   Vai jūs esat Dons Speitss?

Viņš pamāja.

-   Novietojiet rokas uz galda, mister Speits.

Viņš izstiepa sev priekšā tuklās, aknu slimības izraibinātās rokas un nolika uz galda.

-   Piecelieties un turiet rokas tā, lai var redzēt.

Viņš tūļīgi izslējās taisni, un krēsls rībēdams nogāzās uz grīdas.

-   Uzlikt rokudzelžus!

Pienāca cits aģents, stingri saņēma vienu apakšdelmu, izgrieza roku Speitsam aiz muguras, pēc tam arī otru aizlika aiz muguras, un mācītājs apstulbis juta, kā ap plaukstu locītavām saslēdzas vēss tērauds.

Džonsons piegāja Speitsam klāt. Rokas uz krūtīm sakrustojis un kājas iepletis, viņš nostājās tam priekšā.

-   Mister Speits?

Speitss truli skatījās. Prāts bija tukšs kā izslaucīts.

Aģents sāka klusi bērt:

-   ļums ir tiesības klusēt. Viss jūsu teiktais var tikt un tiks izmantots pret jums tiesā. Jums ir tiesības sazināties ar advokātu un lūgt advokāta klātbūtni nopratināšanas laikā. Ja nevarat atļauties advokātu, jums to sagādās uz valsts rēķina. Vai saprotams?

Speitss raudzījās kā sastindzis. Vai tiešām tas notiek ar viņu?

-    Vai saprotams?

-Ko…

-   Viņš ir pilnā, Kūper, - aizrādīja otrs vīrs. - Nepūlieties. Nāksies tiesības nolasīt vēlreiz.

-    Tev taisnība. - Džonsons stingri satvēra Speitsu aiz augšdelma. - Iesim, draudziņ.

Cits aģents sagrāba otru roku un viegli pagrūda Speitsu uz durvju pusi.

-   Nē! - iesaucās mācītājs. - Jūs pieļaujat kļūdu!

Viņu turpināja stumt uz priekšu. Neviens nelikās ne zinis par viņa klaigām.

-    Kāpēc jūs nācāt pie manis? Jums bija jāaiztur cits!

Kāds atvēra durvis, un visi iegāja tumšajā Sudraba katedrālē.

-   Jums bija jāapcietina Krolijs! Bukers Krolijs no Craivley and Stratham! To izdarīja viņš! Es tikai klausīju, ko viņš man saka! Es neesmu atbildīgs! Es nebiju domājis, ka tā iznāks! Tā ir viņa vaina!

Histēriskā balss baismīgi atbalsojās plašajā hallē.

Viņu veda pa sānu aili garām tumšajiem ekrāniem, kuros raidījumu laikā demonstrēja rīkojumus publikai, garām mīkstajiem samta sēdekļiem, kas maksāja trīssimts dolāru gabalā, garām apsudrabotajām kolonnām, cauri atbalsīm pārpilnajam, ar itāļu marmoru izklātajam foajē, un izveda pa parādes durvīm.

Tur Speitsu sveica trauksmains, dedzīgs preses pārstāvju pūlis, apžilbināja tūkstošiem zibšņu un jautājumi.

Aizturētais blisināja acis un atkāra žokli kā govs pirms kaušanas. Ēkas priekšā tieši iepretim pūli atbrīvotai šaurai ejai rūca HB minivens.

-    Mācītāj Speits! Mācītāj Speits! Vai tiesa, ka…

-   Mācītāj Speits!

-    Nē! - Speitss iekliedzās, mezdamies atpakaļ un uzgriezdamies aģentiem, kas viņu turēja. - Tur nē! Es neesmu vainīgs! Ejiet pie Krolija! Ja aizvedīsiet mani uz kabinetu, es parādīšu viņa vizītkarti…

Divi aģenti atvēra busiņa gala durvis. Viņš rāvās ārā.

Ik sekundi nozibsnija vismaz simts reižu. Objektīvi, kas bija pavērsti pret aizturēto, mirdzēja kā tūkstošiem zivju acu.

-Nē!

Pie auto durvīm viņš izrādīja pretesdbu un tika rupju iegrūsts busiņā. Speitss paklupa, pagriezās un sāka lūgties.

-    Lūdzu, uzklausiet mani! - vīrietis sāka skaļi elsot un šņukstēt. - Jums jāiet pie Krolija!

-   Mister Speits, - ierunājās atbildīgais aģents, atbalstījies pret durvīm, - nedzisiniet velti muti. Jums būs papilnam laika visu izstāstīt. Skaidrs?

Automašīnā iekāpa divi aģenti, apsēdās katrs savā pusē, ar varu apsēdināja Speitsu un pieslēdza rokudzelžus pie sdeņa, pēc tam piesprādzējot mācītāja drošības jostu.

Durvis aizcirtās, un ļembasts noklusa. Speitss skaļi, aizžņaugd noelsās un sēkdams ievilka gaisu.

- Jūs pieļaujat šausmīgu kļūdu! - viņš gaudoja, kad busiņš izbrauca uz ielas. - Jums bija jāapcietina Krolijs!

93

FORDS RAUDZĪJĀS REVOLVERA stobrā, mirdzošajā tērauda acī. Pār lūpām neviļus pārspruka grēksūdzes vārdi. Viņš pārmeta krustus un čukstus atkārtoja:

-   Tēva, Dēla un Svētā Gara vārdā…

-    Lai slavēts Dievs! - klusumu pāršķēla ducīga balss.

Visi pagriezās. No tumsas iznira navahu indiānis briežādas kreklā, ap galvu viņam bija apsiets lakatiņš. Viņš veda vairākus zirgus un otrā rokā virs galvas vēzēja pistoli.

-    Lai slavēts Dievs un Jēzus!

Indiānis sāka spiesties cauri pūlim, kas pašķīra viņam ceļu.

Fords pazina Villiju Besend.

Edijs vēl arvien turēja pistoli, pavērsis to pret Fordu.

-    Lai slavēts Dievs un Jēzus! - Besenti atkal sauca, vezdams zirgus deši abiem klāt un piespiezdams dievlūdzējus, kas bija nometušies ceļos, pavirzīties sāņus. - Lai slavēts labais Kungs! Āmen, brāl!

-     Lai slavēts Dievs! - pūlī stāvošie nedomādami atsaucās. - Lai slavēts Jēzus!

-   Mans draugs iekš Kristus! - ierunājās Douks, celdamies kājās. - Kas tu būtu?

-    Lai slavēts Jēzus! - Villijs atkārtoja. - Mēs esam brāļi iekš Kristus. Nākam jums piebiedroties.

Uzbudinātie zirgi, acis bolīdami, slējās pakaļkājās, cilvēki satrūkās un atvirzījās nostāk. Aiz pēdējā zirga iesārtajā gaisā pavīdēja vēl viens indiānis. Tas jāja uz zirga un dzina lopiņus no muguras. Fords ieraudzīja, ka tas ir šamanis Nelsons Bigejs.

Besend apstādināja nemierīgos zirgus deši pie zinātnieku grupiņas. Dzīvnieki stumdīja cits citu, bolīja acis, mētāja galvas un gandrīz nebija valdāmi.

Pūlis nervozi atkāpās.

-    Kāpēc jūs atvedāt šurp zirgus? - Edijs aizkaitināts uzsauca.

-   Mēs gribam jums piebiedrodes! - Besend pavērtu muti muļķīgi paglūnēja uz mācītāju un tad it kā nejauši izmeta no rokām pavadu. Zirgs, kurš gāja priekšgalā, mēģināja kāpties atpakaļ, bet Besenti to apturēja, strauji uzkāpdams uz pavadas.

-   Ak tu kuņasbēr's! - indiānis iebrēcās un pieliecās, lai paceltu pavadu. Tajā mirklī indiānis klusi, gandrīz nedzirdami uzrunāja zinātniekus:

-    Kad došu zīmi, Ieciet zirgos, un tinam prom!

Laukumiņā pie Edija un Forda iznāca Douks.

-     Tā, vecīt, fiksi pastāsti, kas tu esi un ko tu nupat teici gūstekņiem.

-    Tu tak dzirdēji, draugs! - Besenti spalgā balstiņā iekaucās. - Es esmu draugs iekš Kristus. Iedomājos, ka jums varbūt savaja- gas zirgus.

-    Stulbeni, tu traucē mūsu svarīgās darīšanas. Ved prom zirgus!

-    Labi jau, labi, piedošanu. Es tik gribēju palīdzēt. - Besend pagriezās. - Rāmāk, zirdziņi! - viņš sauca, mežonīgi vicinādamies ar rokām. - Nomierinās! Ei! Mieru!

Viņa klaigāšana zirgus drīzāk satracināja vēl vairāk. Besend saķēra tos aiz apaušiem un mēģināja vest ārā no apļa, taču izrādījās, ka viņš gandrīz vai neprot apieties ar dzīvniekiem. Zirgi nepaklausīja, indiānis tiem par biedinājumu savicināja laso rituli, un dzīvnieki pēkšņi strauji pagriezās, atspiežot Douku un Ediju atpakaļ un nogriežot abus no zinātnieku pulciņa. Kāds zirgs saslējās pakaļkājās.

-    Ved zirgus prom! - Douks iekliedzās, pūloties izspraukties gar dzīvniekiem.

-    Lai slavēts Jēzus un svētie! - Besenti atkal pavēzēja pistoli virs galvas un sauca: - Aiziet!

Fords paķēra Keitu un uzsvieda to kādam salnam zirgam mugurā, Besenti uzmeta Čenu uz plankumaina indiāņu ponija un uzvilka Cečīni sev aiz muguras, nosēdinādams uz brieža ādas. Korkorana un Sentvinsents uzrāpās uz vēl viena zirga. Iness uzkāpa uz sarķa, un nebija pagājušas ne desmit sekundes, kad visi zinātnieki jau bija kāda zirga vai ponija mugurā.

-    Apturēt! - pūloties izspraukties cauri ņudzošajam pūlim, Douks kliedza. Viņš sataustīja šauteni, kas karājās viņam uz muguras, un izrāva to no maksts.

Edijs jau bija pacēlis revolveri un notēmējis uz Fordu.

-    Lai slavēts Dievs! - auroja Besenti, apgrieza zirgu un, pakaviem metot smiltis, triecās virsū Edijam. Tas atstreipuļoja atpakaļ, lode aizskrēja debesīs, un mācītājs nogāzās uz muguras. Indiānis iecirta papēžus zirgam sānos un trieca to virsū Doukam. Tas nosvieda šauteni un metās sāņus. Besend pacēla laso rituli un, griezdams to ap galvu, spalgi ieķērcās.

Jau tā satracinātos zirgus otrreiz pamudināt nevajadzēja. Tie brāzās cauri pūlim, kas pašķīda uz visām pusēm. Kad visi bija ārā no apļa, Besenti pagriezās uz labo pusi un pilnos aulekšos ieveda grupiņu smilšainajā ieplakā. Sākās šaudīšanās, tumsā atskanēja saraustītas zalves, taču bēgļi jau atradās aizsegā, un lodes spindzēdamas aiztraucās pāri galvām.

Besenti ieķērcās vēlreiz.

Zirgi, ko kājas nes, metās uz smilšaino upes gultnes ieplaku, pieveikdami līkumus citu aiz cita, līdz šāvienu blīkšķi pārvērtās klusos paukšķos un pūļa kliedzieni un saucieni vairs tikpat kā nebija dzirdami. Zirgu karavāna pārgāja ātrā riksī.

Bet tad Fords tālumā izdzirda motocikla motora rūkoņu.

-   Dzirdi, Villij? - sauca Bigejs, kurš bija palicis iepakaļ. - Šurp dzenas krosa mocis.

-   Jods rāvis! - Besend izgrūda. - Nāksies no tā ķēma tikt vaļā. Saturās!

Viņš pagriezās un uzjāja augšup pa slidenās klints nogāzi, zirga pakaviem klabot uz smilšakmens virsmas. Uztrausušies ieplakas krastā, viņi brāzās pāri smilšu klajumam uz dziļu izžuvušas upes gultni pretējā pusē.

Atskanēja grāviens, sadrebinot visu galdkalnu. Naksnīgajās debesis uzšāvās tumši putekļu mākoņi. Pārsimts jardu attālumā labajā pusē no zemes izverda liesmas. Krakšķēdama iekvēlojās priede, pēc brīža vēl viena. Aiz muguras galdkalna austrumu pusē nodārdēja pērkonīgs sprādziens, tam drīz sekoja otrs.

Krosa motocikla motors ierēcās krietni tuvāk. Tas strauji tuvojās.

Besenti atkal skaļi pamudināja zirgus un pirmais metās lejup pa nogāzi upes gultnē.

Fords viņam sekoja, stingri piespiedis kājas saļņa sāniem. Keita cieši turējās.

94

FORDA ZIRGS ar pakaviem cirtās mīkstajā nogāzē, šļūkdams, lēkšodams līdz ar smiltīm, kas gūzmām bira lejup.

Krosa motocikla rēkoņa jau skanēja tepat pie gultnes malas. Noblikšķēja šāvieni, un Fordam tuvumā no klints džinkstēdama atsitās lode. Visi bija nonākuši upes dibenā un aulekšoja pa gultni. Motocikls, skaļi rēkdams, traucās gar sausās upes krastmalu.

Besenti savilka grožus, likdams zirgam apstāties.

- Viņš nogriež mums ceļu! Apkārt!

Motocikls spēji apstājās uzbēruma malā, nogrūzdams ieplakā lēveni smilšu. Douks nolaida kājas uz zemes, izņēma no maksts šauteni un nomērķēja.

Brīdī, kad viņi pagrieza zirgus, nopliukšēja pirmais šāviens, izšķaidīdams smilšu vīkšķi Forda zirgam pie kājām. Viņi paguva paslēpties aiz klintsakmeņu krāvuma, taču apzinājās, ka tas būs tikai pagaidu patvērums. Atskanēja vēl viens šāviens, nodžink- stinādams pāri akmeņiem. Fords saprata, ka viņi gultnes dibenā ir iedzīti sprukās un vairs netiek ne uz priekšu, ne atpakaļ. Uzbrucējs labi pārredzēja gravu uz abām pusēm. Nogāze aiz muguras bija pārāk stāva, pa to zirgi neuzkāps.

Trešais šāviens uzplīkšķināja smiltis viņiem turpat aiz muguras. No krasta atlidoja aizsmakuši smiekli.

-    Mūciet vien, smirdīgie bezdievji! Jūs tikpat neizbēgsiet!

-   Villij! - Bigejs uzsauca. - Tagad taisni noderētu tava pistole!

-   Tā… nav pielādēta.

-   Sasodīts, kāpēc ne?

Besenti kaunīgi nolaida acis.

-    Negribēju, lai kādu savaino.

Bigejs pasvieda rokas gaisā.

-   Nu, skaisti, Villij!

Nodārdēja vēl viens šāviens, lode nodžinkstēja turpat pāri galvām un būkšķēdama ietriecās pretējā nogāzē.

-    Es nāku lejā! - Douka balsī ieskanējās uzvaras līksme.

-   Velns ar" ārā! Ko darām? - Besenti ieprasījās. Viņa zirgs, cieši iespiests starp citiem, mīņājās un sprauslāja.

Fords dzirdēja, kā Douks puspalēkdamies šļūc lejup pa slīpumu. Pēc īsa brīža vajātājs nonāks gultnes dibenā, no tās vietas viņš labi pārredzēs gultni uz abām pusēm. Ja arī Doukam neizdosies nolaist no kājas visus bēgļus, lielākā daļa nepagūs aizskriet līdz nākamajam likumam.

-    Keita, kāp mugurā Bigeja zirgam!

-   Kas tev padomā? - viņa taujāja.

-    Fiksi!

-   Vaimen, tu neproti jāt…

-    Nolāpīts, Keita! Vai tu man reiz uzdcēsies?

Keita nolēca no zirga un uzreiz uzkāpa aiz muguras Bigejam.

-   Dod man šaujamo.

Besenti pasvieda viņam pistoli.

-   Lai veicas, vecīt.

Fords saņēma kreisajā saujā zirga krēpes un cieši tajās ieķērās. Tad pagriezās uz to pusi, kur drīz bija jāparādās Doukam.

-    Piespied ciešāk ceļus, - Keita norādīja. - Paliecies uz priekšu un negāzelējies seglos.

Tajā mirklī skadenam parādījās Douks, kas stenēdams šļūca pa smilšaino nogāzi. Nonācis gultnes dibenā, viņš apstājās, un viņa sejā atplauka plats, uzvarošs smaids.

Fords stingri iespēra ar papēžiem zirgam pa sāniem. Zirgs salēcās un pa gravas dibenu drāzās uz priekšu deši virsū Doukam. Fords notēmēja pret vajātāju pistoli un apdullinoši iebrēcās.

Pārsteigtais Douks, kas nebija gaidījis parādāmies pistoli, norāva no pleca šauteni, nokrita uz viena ceļa un lika šaujamieroci pie pleca. Taču nokavēja. Zirgs jau bija klāt, un viņam nācās mesties sāņus, ja negribēja pakļūt zem pakaviem. Aulekšodams garām, Fords iecirta uzbrucējam ar pistoli, pagriezās pa labi un traucās augšup pa stāvo krastu.

- Nolādēta būšana! - iekliedzās Douks, ieņēma pozīciju un raidīja šāvienu brīdī, kad Forda zirgs kārpījās pāri malai. Priekšā pavērās atklāts lauks, kurā kūkumu meta daži klinšaini pauguri, un aiz dem pletās vēja appūsts smilšu klajš, kam pāri stiepās tikko manāma taciņa. Fords atcerējās to redzējis pirmajā dienā, kad Hazēliuss vadāja viņu apkārt, izrādīdams apkārtni.

Gar ausīm kā lapsene aizspindza lode.

Nākamā trāpīja zirgam. Dzīvnieks iezviegdamies salēcās sāņus un pazvārojās uz malas, taču nenokrita. Fords pieplaka zirga kaklam un skubināja aulekšot pāri smilšainajam laukumam uz taku, kas veda uz galdkalna malu. Pēc dažiem mirkļiem viņš jau atradās laukumiņa otrā pusē starp klinšainajiem pauguriem un zirga mugurā meta līkločus, slēpdamies un kārpīdamies pa lēzeno slīpumu. Zirgs krāca un gārdza - lode droši vien bija trāpījusi vēderā. Laime, ka gadījies tik izturīgs dzīvnieks.

Acīm pavērās plašais, atklātais klajums.

Lai sāktu vajāšanu, Doukam bija jātiek pāri dziļajai gultnei, un Fordam butu gana laika aizkļūt klajuma otrā malā, ja vien zirgs izturēs. Ieķēries zirgam krēpēs un pieliecies tam pie kakla, Fords skubināja dzīvnieku no visa spēka aulekšot pa smiltīm.

Kad viņš atradās apmēram pusceļā, diezgan tuvu atskanēja paskaļš motocikla rēciens. Douks bija šķērsojis gravu. Rēkoņa liecināja, ka motocikls strauji tuvojas. Taču Fords zināja, ka braukdams Douks nevar izšaut.

Fords jāja augšup pa slīpumu, bet nogriezās uz taciņu vietā, kur Douks viņu varēja redzēt. Viņš dzirdēja, kā motociklists pārslēdz ātrumus, divtaktu dzinējs rēca aizvilkdamies.

Pašā augšā, retu klintsakmeņu un kadiķu apslēpta, galdkalna virsma negaidīti spēji aprāvās un klints stāvus krita lejup. Fords parāva pavadu, apstādināja zirgu un nolēca zemē. Viņš paguva noslēpties aiz akmeņu pudura brīdī, kad garām kā raķete pašāvās Douks. Resnās, notetovētās rokas stingri turēja motocikla stūri, zeltainie mati plīvoja vējā kā ugunīgas krēpes. Viņš patraucās garām ar ātrumu sešdesmit jūdzes stundā un nobrauca no klints.

Douks lidoja, dzinējs rēca, cik jaudas, riteņi griezās, un motocikls kauca spalgi kā ērglis. Fords vēroja, kā motocikls ar tā vadītāju aizšaujas tālumā, un dzinēja rēciena pulsācija cauri biezajai tumsai aizvien palēninājās. Viņš vēl paguva saskatīt braucēja gaišos matus - tas atgādināja ainu, kurā Lucifers tiek nogāzts no debesīm. Fords ilgi klausījās, līdz tūkstoš pēdu zemāk uzziedēja liesmiņa un pēc pāris sekundēm klusi nodunēja.

Fords iznāca no paslēptuves aiz akmens un izslējās. Sainis gulēja, izsdepies uz zemes. Beigts. Viņš nometās uz ceļa un maigi pārlaida pirkstu galus zirga sānam.

- Paldies, veco zēn. Piedod.

Vīrietis piecēlās un tikai tagad apjauta sāpes visās maliņās - lauztās ribas, zilumus un brūces, uzpampušo aci. Viņš pagriezās, atspiedās pret aizvēsturisko akmeni un pārlaida skatienu gald- kalnam.

Šai ainai varētu līdzināties tikai Hieronīma Bosha glezna "Pēdējā tiesa". Galdkalna austrumu mala, kur agrāk atradās "Izabella", bija viens vienīgs pamatīgs dzirkstošs, spožs uguns stabs, kas urbās naksnīgajās debesīs, it kā tiekdamies apsvilināt zvaigznes, un to ielenca simtiem mazāku ellīšu un uguņu, kas jūdzēm platā apkaimē no plaisām un bedrēm atvēma dūmus. Pazemes sprādzieni drebināja zemes virsmu gluži kā neredzamas agresijas izpausmes, kas satricina gaisu. Labajā pusē pusjūdzes attālumā pavērās sirreāla aina - dega apmēram tūkstotis automašīnu, to degvielas tvertnes sprāga, virs mašīnām lidinājās mazas ugunsbumbas, kas lēkāja un sprāga kā petardes. Cilvēki bezmērķīgi klīda pār šaušalīgo, ellei līdzīgo galdkalna virsmu vai skraidelēja apkārt, klaigādami kā sajukuši.

Kāpdams lejup pa slīpumu, Fords sastapa pārējos grupiņas biedrus, kas jāja pāri smilšainajam līdzenumam.

-   Pagalam, - Fords uzreiz paskaidroja. - Aiztrencās pāri malai.

-   Jātnieks gan tu esi pagalam draņķīgs, - Besend izmeta. - Bet ne jau tas ir galvenais. Tas mērglis aiztriecās tev pakaļ, un tu tiki no viņa vaļā uz visiem laikiem.

-    Kā ugunīgi kaujas rad, - piebilda Keita.

-    Un zirgs? - Bigejs apvaicājās.

-   Beigts.

Indiānis drūmu seju klusēja un neatbildēja.

Pēc desmit minūtēm viņi nonāca vietā, kur sākās Pusnakts taka.

Labu bridi visa grupiņa stāvēja galdkalna malā, ceļa sākumā, un lūkojās atpakaļ. Sprādziens satricināja zemi, un dārds aizvēlās pāri Sarkanajam galdkalnam kā pērkona grāviens, ko ik pa brīdim pārtrauca klusāki, mazāki sprādzieni. Virs "Izabellas" pacēlās ugunsbumba. No plaisām zemē plūda dūmi, ko apgaismoja iesarkanas pazemes liesmas.

-    Paskatieties uz Navahu kalna pusi, - Keita norādīja augšup.

Visi pagriezās uz rietumiem. Debesīs virs attālā kalna iezīmējās uguntiņu virtene, kas strauji tuvojās, līdzi nesdama aizvien skaļāku pukstošu dūkoņu.

-    Re, glābēji klāt, - Bigejs noteica.

Atkal sprādziens un liesmojošas bumbas. Sekodams Keitai lejup pa ceļu, Fords vēl beidzamo reizi paraudzījās pār plecu.

-    Grūti noticēt, - Keita klusi bilda. - Deg visa galdkalna virsma.

Kamēr viņi vēroja, gaisā uzšāvās milzīga putekļu vērpete, kas aizlocījās pāri galdkalnam; satricinādams zemi, iegruva kārtējais ogļraktuves tunelis. Tas notika bīstami tuvu.

Keita pagriezās un uzrunāja grupiņu. Viņas balss skanēja stingri.

-   Es gribu paziņot kaut ko svarīgu.

Izmocītie zinātnieki pievērsās sievietei.

-   Ja mēs nonāksim varas iestāžu rokās, mūs ieslēgs un iztaujās, - viņa brīdināja. - Viss šeit notikušais tiks kvalificēts par slepenu. Par mūsu pārdzīvoto neviens neuzzinās.

Viņa bridi klusēja, degošām acīm uzlūkodama biedrus.

- Taču mēs tos negaidīsim. Labāk paši tikmēr dosimies uz Flagstafu. Tur, Flagstafā, mēs uzrunāsim pasauli. Un mēs pavēs- dsim pasaulei, kas šeit patiesībā norisinājās.

Helikopteru vieniba, rotoriem ducinot, strauji tuvojās. Negaidīdama pārējo atbildi, Keita laidās lejup pa taku. Visi sekoja.

95

KUR VIŅŠ ATRADĀS?

Kas te ir?

Cik ilgi viņš bija klīdis?

Atmiņas joprojām bija neskaidras un miglainas. Kaut kas bija noticis - bija uzsprāgusi zeme un dega liesmās. Tajā bija vainojams Antikrists, un Edijs par to bija viņu sadedzinājis. Bet kur tad ir… Mesija? Kālab Kristus nebija atgriezies godāt savus izvēlētos un pieņemt pie sevis debesīs?

Drēbes apdegušas, mati apsviluši, ausīs zvanīja, plaušas smel- dza, un te bija pilnīga tumsa… No plaisām visur, kurp vien viņš gāja, plūda kodīgi dūmi. Tumša dūmaka sedza zemi kā miglas sega, un viņš redzēja labi ja duča pēdu attālumā.

Pavīdēja tikko saredzams stāvs. Apaļīgs, cilvēkam līdzīgs apveids, kas māja ar galvu.

-   Tu! - viņš uzsauca un steberēja pa akmeņaino zemi pretī šim stāvam. Viņš paklupa pār gruzdošu celmu - pati priede jau bija pārvērtusies pelnos.

Apveids nepazuda.

-    Douk! - viņš sauca, bet balss noslāpa dūmos. - Douk! Tas esi tu?

Atbildes nebija.

-    Douk! Tas esmu es, sludinātājs Edijs!

Viņš skrēja, paklupa un nokrita. Kādu brīdi viņš gulēja, vilkdams plaušās vēsāko, svaigāko gaisu divāk zemei. Uztrausies kājās, Edijs sameklēja kabatlakatiņu un mēģināja elpot caur to. Vēl daži soļi. Tikai vēl daži. Tumšais stāvs tapa lielāks. Tas nebija Douks. Tas nebija cilvēks. Viņš pastiepa roku. Tas bija stipri sakarsis klintsakmens, kas balstījās uz smilšakmens pamatnes.

Edijs pūlējās sakoncentrēties, taču atmiņā atausa tikai dažas atsevišķas domas. Misija… treileris… drēbju izdalīšanas diena. Viņš atcerējās, kā skaloja seju pie vecā Red ļacket sūkņa, lasīja sprediķi ducim ļautiņu smilšainā vējā, tērzēja internetā ar saviem kristiešu draugiem.

Kā viņš te nokļuvis?

Edijs atrāvās no klints, lai gan arvien biezākajā dūmakā neko nevarēja saskatīt. Labajā pusē kaut kas noplaiksnīja un klusi ierūcās. Uguns?

Viņš nogriezās pa kreisi.

Uz zemes gulēja apdedzis trusītis. Viņš pabikstīja to ar kurpi, un radībiņa, konvulsīvi noraustījusies, apmetās uz muguras. Trusim strauji cilājās sāni, un acis šausmās iepletās.

-   Douk! - vīrietis sauca un tad pats sev noprasīja: - Kas īsti ir Douks?

-    Palīdzi man, Jēzu! - viņš ievaidējās, grīļīgi nošļuka uz ceļiem, salika rokas un pacēla tās pret debesīm. Dūmi vērpās vis- riņķl. Viņš ieklepojās, no acīm plūda asaras. - Palīdzi man, Jēzu!

Atbildes nebija. Tālumā norībēja. Mirguļojošais spīdums labajā pusē tiecās aizvien augstāk, kā oranža ķetna skrāpēdams debesis. Iedrebējās zeme.

-Jēzu! Palīdzi man!

Edijs drudžaini skaitīja lūgšanu, taču viņam neviens neatbildēja, un prātā neatskanēja neviena balss.

-   Glāb mani, Jēzu! - viņš sauca.

Un piepeši tumsā neskaidri iezīmējās cits tēls. Edijs pietrau- sās kājās, milzu atvieglojuma pārņemts.

-   Jēzu, es esmu te! Palīdzi man!

-    Es redzu tevi, - sacīja balss.

-    Paldies! Ak, paldies mūsu Kunga un Pesdtāja Jēzus Kristus vārdā!

-Jā,-balss bilda.

-    Kur es esmu? Kas šeit ir?

-   Jauki… - teica miglainais stāvs.

Edijs atvieglots šņukstēja. Viņš atkal spēcīgi iekāsējās, savazātajā kabatlakatiņā iespļaudams melnas krēpas.

-   Jauki… Es vedīšu tevi tur, kur ir jauki.

-   Jā, lūdzu! Ved mani prom! - Edijs izsdepa rokas.

-   Tur, lejā, ir dk jauki…

Uguns iesarkanais mirdzums labajā pusē pēkšņi iegaismojās, mezdams žilbinošu blāzmu biezajā dūmakā. Tumši sārtās kvēles apgaismotais stāvs pievirzījās tuvāk, un Edijs ieskatījās tā vaibstos, ieraudzīja tam ap galvu apsieto lakatu, garās bizes, kas krita pār pleciem - viena bija atrisusi -, tumšās, miglainās acis, augsto pieri…

Lorenco!

-   Tu… - Edijs kāpās atpakaļ. - Bet… tu esi… miris! Es redzēju, kā tu gāji bojā.

-    Miris? Mirušie nemirst. Tu to zini. Mirušie dzīvo tālāk, lai arī tos sadedzinājis un mocījis Dievs, kas viņus radījis. Mīlesti- bas Dievs. Tos sadedzināja, jo de Viņu apšaubīja, jo bija apjukuši, svārsdgi vai dumpīgi… Tos spīdzināja viņu Tēvs un Radītājs, jo de Viņam neticēja. Nāc… Es tev parādīšu.

Cilvēkveidīgais stāvs, baisi smaidīdams, izsdepa roku, un Edijs tagad ievēroja asinis. Visas drēbes bija notrieptas asinīm, it kā viņš būtu līdz kaklam iemērkts sarkanajā šķidrumā.

-   Nē! Ej prom! - Edijs slīdēja atmuguriski. - Palīdzi man, Jēzu…

-   Es tev palīdzēšu… Es tevi aizvedīšu uz to jauko, labo vietu…

Zeme iedrebējās un atvērās Edijam zem kājām kā spoža,

rēcoša, oranža krāsns mute. Edijs krita - krita drausmīgajā karstumā, neizturamajā karstumā…

Viņš atvēra muti, gribēja kliegt, taču pār lūpām nenāca ne skaņa.

Neviena pati skaņa.

96

LOKVUDS PABLENZA UZ LIELO PULKSTENI, kas bija piestiprināts pie sienas paneļa prezidentam aiz muguras. Astoņi no rīta. Saule bija uzlēkusi, visi devās uz darbu, satiksme Beltvejas Iokceļā, kā allaž, vilkās gliemeža gaitā.

Tur viņš atradās vakar - sēdēja savā automašīnā Beltvejas lokceļa sastrēgumā un, ieslēdzis radio pilnā skaļumā, klausījās Stīva Inskīpa rīta raidījumu Nacionālajā sabiedriskajā radio. Šodien pasaule bija citāda.

Nacionālās gvardes vienība bija nolaidusies uz Sarkanā galdkalna tieši laikā, četros četrdesmit, apmēram trīs jūdžu attālumā no vietas, kur reiz atradās "Izabella". Tomēr misijas plāns bija mainīts. Tā bija nevis uzbrukuma, bet glābšanas operācija, tās mērķis bija no Sarkanā galdkalna evakuēt ievainotos un savākt bojāgājušos. Ugunsgrēks bija kļuvis nevaldāms. Bitumena ogļu slāņiem izvagotais galdkalns droši vien gruzdēs vēl visu nākamo gadsimtu, kamēr kalns būs nolīdzināts līdz ar zemi.

"Izabellas" vairs nebija. Četrdesmit miljardu vērtā iekārta tagad bija sagumzītas, degošas drupas, kas izmētātas pa visu galdkalnu un sprādzienos nosviestas no klints tuksnesī.

Ārkārtas situāciju istabā ienāca prezidents, un visi piecēlās.

-   Apsēdieties, - viņš norūca, nometa uz galda papīru žūksnī- ti un pats ieņēma vietu. Divas stundas nosnaudies, viņš bija vēl nelāgākā omā kā iepriekš.

-   Vai esam gatavi? - prezidents prašņāja. Viņš nospieda podziņu pie krēsla, un monitorā parādījās gludi skūtā FIB direktora attēls. Iesirmie mad bija nevainojami pieglausd, uzvalks ideālā kārtībā.

-   Džek, lūdzu, jaunākās ziņas.

-   Tūlīt, prezidenta kungs. Situācija tiek kontrolēta.

Prezidents neticīgi saknieba lūpas.

-   Cilvēki no galdkalna ir evakuēti. Ievainotos pašlaik nogādā uz tuvākajām slimnīcām. Diemžēl izskatās, ka visa mūsu ķīlnieku glābšanas vienība gājusi bojā notikuma vietā.

-    Un zinātnieki? - prezidents tincināja.

-   Zinātnieku vienība ir pazudusi.

Prezidents atbalstīja galvu uz rokām.

-   Zinātnieki nav atrasti?

-   Izgaisuši bez pēdām. Iespējams, daži uzbrukuma laikā ir izbēguši cauri vecajām ogļraktuvēm, taču tur viņi, visticamāk, dabūjuši galu sprādzienos, uguni un gruvešos. Izmeklētāji ir vienisprātis, ka zinātnieki diez vai ir starp dzīvajiem.

Prezidents joprojām sēdēja, noliecis galvu.

-   Mums vēl aizvien nav ziņu par to, kas noticis un kālab pārtrūka sakari ar "Izabellu". Iespējams, tam ir kāda saistība ar uzbrukumu - mēs nudien nezinām. Galdkalnā savācām simdem mirušo un ķermeņu daļu, daudzi apdeguši līdz nepazīšanai. Turpinām meklēt Raselu Ediju, jukušo sludinātāju, kurš interne- tā sakūdīja cilvēkus traukties uz galdkalnu. Paies nedēļas, varbūt pat mēneši, līdz atradīsim un identificēsim visus bojāgājušos. Pilnīgi pieļauju, ka dažus neatradīsim nekad.

-   Un Speitss? - prezidents prašņāja.

-    Mēs viņu aizturējām un patlaban nopratinām. Man ziņots, ka viņš ir itin runātīgs. Pie reizes esam aizturējuši ari Bukeru Kroliju no Keistrltas firmas Crawley and Stratham.

-    Lobistu? - prezidents pacēla acis. - Kāda ir viņa saistība?

-   Viņš slepus samaksāja Speitsam, lai tas nolasītu sprediķi pret "Izabellu", un pats tikām varētu izspiest vēl lielākas summas no sava klienta - Navahu nācijas padomes.

Prezidents pašūpoja galvu. Viņš bija apstulbis un izbrīnīts.

Prezidenta priekšvēlēšanu kampaņas vadītājs Geldons sagrozījās krēslā ar visu savu brango augumu. Zilais uzvalks liecināja, ka tā īpašnieks tajā pārlaidis nakti, un kaklasaite izskatījās tā, it kā ar to būtu novaskots viņa Buick. Arī rugāji bija sakuplojuši. Patiesi atbaidošs radījums, nodomāja Lokvuds. Geldons dzīrās runāt, un visi klātesošie pievērsās viņam kā orākulam.

-    Prezidenta kungs, - Geldons bilda. - Mums jāsāk pieslīpēt runas tekstu. Jau šajā pašā brīdī dūmu stabs, kas paceļas virs tuksneša, ir skatāms visos Amerikas televizoru ekrānos, un tauta gaida atbildes. Par laimi, Sarkanais galdkalns ir nomaļā vietā, mēs paguvām norobežot gaisa teritoriju un aizšķērsot pieeju vairākumam žurnālistu. Tādējādi visnepatīkamākie sīkumi nav nonākuši preses nagos. Mēs vēl arvien varam pārvērst šo sagrāvi vēlētājiem tīkamā runā, kas varētu nodrošināt mums sabiedrības piedošanu.

-    Kā? - prezidents taujāja.

-    Kādam jākrīt uz zobena, - Lokvuds vienkārši noteica.

Geldons iecietīgi uzsmaidīja Lokvudam.

-   Šim stāstam nepieciešams ļaundaris, tas ir tiesa. Taču mums jau divi ir - Speitss un Krolijs. Abi ideāli, kā no bildes. Viens ir liekulīgs, izvirtis TV evaņģēlists, otrs - pieglaimīgs lobists un intrigu pinējs. Par jukušo Ediju pat nerunājot. Nē, mums šim stāstam vēl trūkst varoņa.

-    Un kurš tad būs varonis? - prezidents jautāja.

-   Jūs tas nevarat būt, prezidenta kungs. Sabiedrība tam nenoticēs. Arī FIB direktors tas nevar būt - visa viņa vienība gājusi bojā. Neder arī Enerģētikas departaments, jo deši šie cilvēki salaida grīstē "Izabellu". Ari zinātnieki šim nolūkam neder, jo, pēc visa spriežot, viņi gājuši bojā. No politiskajiem funkcionāriem, tādiem kā es vai Rodžers Mortons, ari nav jēgas. Tam neviens neticēs.

Geldona klīstošais skatiens apstājās pie Lokvuda.

-    Viens cilvēks agrāk par visiem saskatīja gaidāmo nelaimi. Lokvud, tas bijāt jūs. Ārkārtīgi tālredzīgs, gudrs cilvēks, kurš rīkojās apņēmīgi un izlēmīgi, pūlēdamies vērst par labu to, ko dkai viņš un prezidents bija pamanījuši. Visi pārējie bija kā aizmiguši - Kongress, FIB, Enerģētikas departaments, es, Rodžers. Visi. Notikumiem attīstoties, viņš bija klāt pie ikviena pavērsiena. Mocekļu nāvē bojāgājušo zinātnieku uzticības persona, gudrs un zinošs, jūs šīs situācijas atrisinājumā bijāt neaizvietojams.

-   Gordon! - prezidents iesaucās manāmi neticīgā balsī. - Mēs taču uzlaidām gaisā veselu kalnu!

-    Toties jūs spīdoši tikāt galā ar sekām! - Geldons iebilda. - Kungi, nelaime ar "Izabellu" nebija viesuļvētras Katrīna sekas, kas vilkās pakaļ nedēļām ilgi. Prezidenta kungs, jūs ar Lokvudu vienas nakts laikā panācāt, ka ļaundarus novāc vai iesloga un katastrofas sekas dek novērstas! Nacionālā gvarde ieņēmusi galdkalnu…

-   Ieņēmusi? - prezidents pārtrauca kampaņas vadītāju. - Galdkalns izskatās kā Mēness otrā puse…

-    Ieņēmusi, - Geldons pārkliedza prezidenta balsi. - Un par to jāpateicas jūsu nelokāmajai, stingrajai vadībai, prezidenta kungs, un atbalstam, ko sniedzis jūsu nenovērtējamais, ārkārtīgi svarīgais, paša izraudzītais, uzticamais padomdevējs zinātnes jautājumos - doktors Stentons Lokvuds.

Geldona acis ieurbās Lokvudā.

-   Tāds, kungi, ir mūsu stāsdjums. Liksim to aiz auss. Viņš piešķieba galvu - tuklajā kaklā parādījās agrāk neredzētas krokas - un turpināja skatīdes uz Lokvudu.

-   Sten, vai šāds uzdevums tev būs pa spēkam?

Lokvuds aptvēra, ka beidzot ir sasniedzis mērķi. Viņš tagad bija savējais.

-    Bez šaubām! - viņš attrauca un pasmaidīja.

97

PUSDIENLAIKĀ FORDS AR PĀRĒJIEM izjāja no kadiķu birzs un šķērsoja nomaļās ganības, kas piederēja kādai nelielai navahu fermai. Pēc desmit stundu jājiena Fordam viss augums smel- dza un bija vienos zilumos, lauztās ribas sāpēja un galva dunēja, it kā pa to dauzītu ar veseri. Viena acs bija aiztūkusi, daži priekšējie zobi nošķelti.

Bigeja māsas saimniecība bija miera un rāmuma iemiesojums. Gleznaina guļbaļķu būdiņa ar sarkaniem aizkariem bija uzcelta blakus resnu papeļu audzei, un gar to plūda Lagūnas upīte. Aiz mājiņas, novietots uz klučiem, atradās vecs Airstream treileris ar vēja, saules un smilšu izvagotiem alumīnija sāniem. Aizgaldā mudžēja un blēja aitu bars, aplokā klidzināja un sprausloja zirgs. Divus apūdeņotus kukurūzas laukus apjoza dzeloņstiepļu žogs. Vējdzirnavas, spēcīgajā vējā jautri čīkstēdamas, sūknēja ūdeni tvertnē. Nošķiebd koka pakāpieni veda augšup gar tvertnes malu pie apbružāta tramplīna dēļa. Ēnā bija novietoti divi pikapi. Pa mājiņas logiem plūda radio raidītas kantri melodijas.

Pilnīgi izmocīti, viņi klusējot nokāpa no zirgiem un sāka dzīvniekus sukāt.

No treilera iznāca džinsos ģērbusies slaida sieviete ar gariem, melniem matiem un apskāva Bigeju.

-   Tā ir mana māsa Regīna, - viņš iepazīstināja.

Sieviete nāca talkā apkopt zirgus.

-   Jums visiem vajadzētu noskalodes, - viņa aizrādīja. - Mazgāsimies rezervuārā. Vispirms dāmas, tad kungi. Kad Nelsons piezvanīja, es sarūpēju jums visiem kādas vecas drēbes. Izklāju tās treileri. Ja nederēs, varat nemaz negausties. Dzirdēju, ka ceļu policijas postenis pie Kauspringsas jau ir novākts, tāpēc, kolīdz saule norietēs, mēs ar Nelsonu aizvedīsim jūs visus uz Flagstafu.

Viņa pārlaida bargu skatienu atnācējiem, it kā pirmo reizi mūžā redzētu tik nožēlojamu bariņu. Iespējams, tādi viņi tiešām bija.

-    Ēdīsim pēc stundas.

Visu dienu debesīs lidinājās armijas helikopteri, šaudīdamies turp un atpakaļ no degošā galdkalna. Arī tobrīd kāds lidoja pāri, un Regīna atgāza galvu un piemiedza acis.

-   Kur tie bija, kad visvairāk bija vajadzīgi?

98

PĒC MALTĪTES FORDS AR KEITU sēdēja papeles ēnā aploku tālākajā malā un vēroja zirgus ganāmies nomaļākajās ganībās. Upītes ūdeņi laiski vēlās pa akmeņaino gultni. Saule bija noslīdējusi zemu. Dienvidu pusē joprojām varēja redzēt dūmu kūlīti slejamies no Sarkanā galdkalna. Melnais stabs izplūda, veidodams brūnu, platu pārsegu, kas pletās pa visu pamali.

Abi sēdēja, ilgi nebilzdami ne vārda. Tās bija viņu pirmais divatā pavadītais laiks.

Fords aplika sievietei roku ap pleciem.

-    Kā jūties?

Keita neatbildēja, tikai pašūpoja galvu un ar lakatiņu izslaucīja acis. Vēl ilgi viņi klusēdami sēdēja ēnā. Sanēja bites, laizdamās uz stropiem, kas bija uzstādīti lauka malā. Pārējie zinātnieki mājiņā klausījās radio, kas nepārtraukti raidīja ziņas no katastrofas vietas. Rāmajā gaisā virmoja diktora tikko dzirdamā smalkā, metāliskā balss.

-   Mēs esam visvairāk aprunātie mirušie visā Amerikā, - Fords ieteicās. - Iespējams, vajadzēja padoties Nacionālajai gvardei.

-   Tu labi zini, ka tai nevar uzticēties, - Keita attrauca. - Kad nonāksim Flagstafā, viņi uzzinās patiesību - tāpat kā pārējā Amerika.

Viņa pacēla galvu, notrausa asaras un, iebāzusi roku kabatā, izņēma notraipītu datora izdruku.

-   Tad, kad mēs šo parādīsim pasaulei.

Fords izbrīnīts aplūkoja lapu.

-   Kā tu to dabūji?

-   To man iedeva Gregorijs, kad apskāva mani. - Sieviete atlocīja lapu un izgludināja uz ceļgala. - Dieva vārdu izdruka.

Fords nezināja, kā sākt skaidrojumu, lai gan bija vairākkārt to pārlicis prātā. Tā vietā viņš pajautāja:

-   Ko tu grasies ar to iesākt?

-    Mums tas jāizplata. Jāizstāsta viss, kas notika. Pasaulei tas ir jāzina. Vaimen, Flagstafā mēs sarīkosim preses konferenci. Nāksim klajā ar paziņojumu. Radio vēsta, ka mēs tiekam uzskadti par mirušiem. Patlaban visas pasaules uzmanība pievērsta notikumiem Sarkanajā galdkalnā. Padomā, kādu iespaidu tas var atstāt.

Viņas skaistajā, taču tik izvārgušajā un izmocītajā sejā nekad agrāk nebija kūsājusi tāda dzīvība.

-   Paziņojumu? Par ko?

Keita paskatījās tā, it kā viņš būtu zaudējis prātu.

-    Par to, kas notika. Par zinātnisko atklājumu, par to, kā dka atklāts… - sieviete sastomījās tikai acumirkli, līdz noteikti un apņēmīgi izrunāja šo vārdu, - …Dievs.

Fords norija siekalas.

-   Keita?

-Jā?

-   Tev butu kaut kas jazina. Pirms tu… sper šo soli.

-   Un tas būtu?

-   Tas bija… - Viņš apklusa. Kā lai to izstāsta?

-Kas?

Fords vilcinājās.

-   Tu taču esi kopā ar mums, vai ne? - Keita taujāja.

Fords prātoja, vai spēs jelkad pastāsdt viņai padesību. Taču bija jāmēģina. Citādi viņš to sev nekad nepiedos. Vai varbūt tomēr? Fords raudzījās Keitas sejā, kas staroja ticībā un pārliecībā.

Viņa bija apmaldījusies un tagad atkal atradusi sevi. Tomēr Fords nevarēja aiziet, nepastāsdjis to, ko zināja.

-   Tā bija krāpšana, - viņš izgrūda.

Sieviete samiedza acis.

-    Kā, lūdzu?

-   To visu sarīkoja Hazēliuss. Viņš bija iecerējis iedibināt jaunu reliģiju, kaut ko līdzīgu scientoloģijai.

Keita pakratīja galvu.

-    Vaimen, tu laikam nekad nemainīsies, vai ne?

Fords mēģināja saņemt Keitas roku, taču sieviete to spēji atrāva.

-    Neticu savām ausīm! Ko tu centies panākt? - viņa pēkšņi iekaisa. - Nudien neticu!

-   Keita, Hazēliuss man izstāsdja. Viņš pats atzinās. Ogļraktu- vēs. Tā bija blēdība.

Viņa šūpoja galvu.

-    Tu darīji visu, lai izjauktu mūsu darbu, lai to diskreditētu. Bet es padešām nebiju domājusi, ka nolaidīsies dk zemu, līdz tik nekrietniem meliem.

-   Keita…

Viņa piecēlās.

-    Nekas nesanāks, Vaimen. Es apzinos, ka tu nespēj pieņemt notikušo. Tu nevari atteikties no savas kristīgās dcības. Tomēr tu runā muļķības. Ja Gregorijs to visu ievārījis, viņš nebūtu to atzinis nevienam, vismazāk jau tev.

-   Viņš tobrīd domāja, ka mēs abi aiziesim bojā.

-   Nē, Vaimen, tu runā galīgas blēņas.

Fords lūkojās draudzenē. Viņas acis kvēloja dedzīga ticība. Viņš nepiespiedis Keitu mainīt domas.

Viņa turpināja runāt:

-   Vai atceries viņa pēdējos mirkļus? Vai atminies viņa teikto, viņa beidzamos vārdus? Tie ir iededzināti manā atmiņā. Visums nekad neaizmirst. Vai tu domā, ka krāpniekam tas būtu pa spēkam? Nē, Vaimen. Viņš gāja bojā kā ticīgais. To nevar notēlot. Viņš stāvēja, liesmu apņemts. Pat degdams ugunis, ar sadragātu kāju, viņš stāvēja taisni. Viņš ne brīdi neliecās, ne bridi nesaguma, ne brīdi nemitējās smaidīt, pat neaizvēra acis. Tik spēcīga bija viņa ticība. Bet tu apgalvo, ka tā bija krāpšana.

Fords neteica ne vārda. Viņš nepierunās sievieti pārdomāt, un, iespējams, tas nemaz nebija vajadzīgs. Viņas dzīve bijusi grūta, zaudējumu pilna. Pārliecināt Keitu, ka Hazēliuss bijis krāpnieks, būtu tas pats, kas sagraut viņas būdbu. Pilnīgi var būt, ka vairākumam izplatīto reliģiju bija nepieciešams zināms daudzums krāpšanas. Galu galā reliģija balstās uz ticību, nevis uz faktiem. Tā ir garīgās uzticības spēle.

Fords vērās sievietē ar teju neremdināmām skumjām. Hazēliusam bija taisnība - to neviens un nekas nevarēs apturēt, ne Fords, ne Volkonskis. Neviens. Le jeux sontfaites. Kauliņi ir mesd. Tagad Fords saprata, kāpēc Hazēliuss bija tik mierīgi viņam visu izstāstījis. Zinātnieks bija pārliecināts - pat ja Fords paliks dzīvs, viņam neizdosies darīt galu šai neapturamajai straumei. Tāpēc viņš šķīrās no dzīves ar tik pārsteidzošu cieņu un sdngrību. Tas bija pēdējais drāmas cēliens, un Hazēliuss bija nelokāmi apņēmies notēlot to labi.

Viņš bija aizgājis kā īstens ticīgais.

-    Vaimen, - Keita pārtrauca viņa pārdomas, - ja tu jebkad esi mani mīlējis, tici un pievienojies mums! Ar kristietību ir cauri. - Viņa pasniedza salocīto izdruku. - Kā tu vari tam neticēt, zinot to, ko mēs esam pārdzīvojuši?

Fords papurināja galvu, nerazdams atbildi. Šāda kaislība iesvēla viņā skaudību. Cik brīnišķīgi būt tādas ticības pārņemtam!

Keita nometa papīru un saņēma Forda rokas.

-   Mēs varam to paveikt kopā. Atstāj pagātni aiz muguras. Sāc jaunu dzīvi kopā ar mani!

Fords nokāra galvu.

-    Nevaru, - viņš klusi bilda.

-   Tu vari pamēģināt tam ticēt. Ar laiku tu redzēsi gaismu. Nepamet mūs. Nepamet mani.

-    Kādu laiku tas būtu brīnišķīgi - būt kopā ar tevi. Taču ilgi tas nevilktos.

-   Mēs kalnā pieredzējām Dieva rokas iejaukšanos. Es to zinu.

-   Nē, es nevaru… Es nevaru sadzīvot ar to, kam neticu.

-   Tad vismaz uzdcies man. Tu saciji, ka mīli mani un paliksi kopā ar mani. Tu solīji.

-   Dažreiz ar mīlesdbu vien nepiedek - vismaz tam, ko iecerēts paveikt. Es nu došos. Pasveicini pārējos.

-   Neaizej! - Keitai pāri vaigiem ritēja asaras. Fords pieliecās un maigi noskūpsdja viņu uz pieres.

-   Ardievu, Keita, - viņš teica. - Un… lai Dievs tevi svētī!

99

BIJA PAGAJIS MENESIS

VAIMENS FORDS SĒDĒJA BĀRĀ Manny's Buckhom Sananto- nio pilsētā Ņūmeksikas pavalstī, ēda čīzburgeru ar zaļajiem čili pipariem un skatījās televizoru, kas bija novietots aiz letes. Kopš Flagstafā sarīkotās preses konferences, kas bija satricinājusi visu pasauli, aizritējis mēnesis.

Pēc sarunas ar Lokvudu Vašingtonā, kuras laikā Fords bija pielāgojis savu versiju jaunajai mitoloģijai, viņš bija iesēdies savā džipā, aizbraucis uz Ņūmeksiku un dziļā vientulībā vairākas nedēļas kāpis kanjonos uz ziemeļiem no Ebikjuī pilsētiņas, pārdomādams nodkušo.

"Izabella" bija iznīcināta, Sarkanais galdkalns bija saspridzināts, kūpošs kalns, kas atgādināja Mēness virsmu. Ugunsgrēkā gājuši bojā vai pazuduši bez vēsts simtiem cilvēku. Ņemot talkā DNS un stomatoloģijas kartes, FIB beigu beigās izdevās identificēt Rasela Edija līķi, un pastardienas vēstītājs tika atzīts par galveno vainīgo.

Pēc Flagstafas konferences nodkumi Sarkanajā galdkalnā, kam jau tā bija veldta milzīga masu plašsaziņas līdzekļu ievērība, ieguva gigandskus apmērus. Daži visziņi to pasludināja par svarīgāko notikumu pēdējo divu tūkstošu gadu laikā.

Kristīgajai ticibai bija vajadzīgi četri gadu simti, līdz tā iekaroja Senās Romas impēriju. Jaunā reliģija, kurai tās piekritēji deva vārdu "Meklējumi", apskrēja Savienotās Valstis četru dienu laikā. Vispasaules timeklis izrādījās ideāls jaunās ticības izplatitājs - internets bija gluži vai radīts šādai reliģijas propagandai.

Fords ieskatījās pulkstenī. Bija bez piecpadsmit minūtēm divpadsmit, un pēc stundas ceturkšņa puspasaule, ari Manny's Buck- horn apmeklētāji, vēros notikumu, ko tiešraidē pārraidīs no kādam interneta miljardierim piederoša Kolorādo rančo.

Skaņa televizorā bija nogriezta klusu, un Fords saspridzināja dzirdi. Fonā aiz diktora bija redzama panorāma - milzīgs ļaužu pūlis, pēc ziņu dienesta aplēsēm, ap trim miljoniem cilvēku. Ņudzošā drūzma pildīja prērijas laukus, cik vien tālu varēja saskatīt, un ainavas dibenplānā glezni slējās sniegā tērptās Sanhuanas kalnu virsotnes.

Mēneša laikā Fords bija izdomājies gan šā, gan tā. Viņš bija atzinis Hazēliusa ģenialitāti. Sarkanā galdkalna katastrofa bija likusi pamatus jaunai reliģijai un viņu pašu padarījusi par kustības augstāko pravieti un mocekli. Sarkanais galdkalns, Hazēliusa upuris liesmās un traģisma pilnā transcendence bija devusi vielu mītam un leģendai, stāstam, kas līdzinājās vēsdjumiem par Būdas, Krišnas, Medīnas un Muhammeda dzīvi, Jēzus dzimšanu, Svēto vakarēdienu, krustā sišanu un augšāmcelšanos. Hazēliuss un stāsts par "Izabellu" bija tādi paši vēstījumi, kas izplati- jās ticīgo vidū, tas bija stāsts par pirmsākumiem ticībai, kas to atdzīvināja un vēstīja, kas viņi ir un kāpēc šeit nonākuši.

Tas bija kļuvis par vienu no pazīstamākajiem stāstiem.

Hazēliuss visu bija nostrādājis spīdoši. Viņš pat nebija maldījies par sevis iecelšanu mocekļa kārtā, par savu ugunīgo pārtapšanu, kas bija piesaistijusi sabiedrības apziņu līdz šim neredzētos apjomos. Ejot nāvē, viņš bija kļuvis par morālo spēku, neizmērojami ietekmīgu pravieti un garīgo vadoni.

Tuvojās pusdienlaiks, un bārmenis pagrieza televizoru skaļāk. Apmeklētāji - kravas auto šoferi, vietējie fermeri, daži tūristi, kas bija ieradušies bārā, - tagad bija pievērsuši tam visu uzmanību.

Ziņās rādija korespondentu, kas atradās pie rančo Kolorādo. Vīrietis stāvēja blakus milzīgajam pūlim, žņaudzīdams mikrofonu. Nosvīdušajā sejā staroja tāds pats fanātisms, kāds bija pārņēmis visus apkārt stāvošos. Tas bija lipīgs. Pūlis ritmiski skandēja, gavilēja, dziedāja un vicināja karogus, uz kuriem bija attēlota grubuļaina, mezglaina, liesmojoša priede.

Televīzijas reportieris lasīja ziņas, pārkliegdams pūļa aurus un nosaukdams to par "reliģijas Vudstoku" un "ziedošanās, sirsnības un mīlestības svētkiem".

Labi vismaz, Fords ieprātojās, ka nelīst lietus un neplūst narkotikas.

Aiz koka atradās liels Jaunanglijas stilā būvēts šķūnis, sarkans ar baltiem rotājumiem. Kamera pievērsās durvīm. Pūlis pamazām norima. Tieši pusdienlaikā durvis atsprāga vaļā un saules gaismā parādījās seši baltā tērpušies cilvēki.

Pūlis iekrācās kā milzu jūra - diženi, monumentāli, neaprakstāmi.

Fordam pamira sirds - uz skatuves iznāca Keita, piespiedusi pie krūtīm plānu grāmatiņu ādas vākos. Vienkāršajā baltajā kleitā un melnajos cimdos, kas viņai piestāvēja un izcēla viņas piķa melnos matus un tumšās, mirdzošās acis, sieviete bija satriecoši skaista. Blakus gāja Korkorana, ari ģērbusies vienkāršās alabastra krāsas drānās. Agrākās ienaidnieces bija kļuvušas par draudzenēm un sabiedrotajām.

Viņām piebiedrojās vēl četri cilvēki, un tagad uz skatuves bija sapulcējušies seši, kas izdzīvojuši uzbrukumā "Izabellai": Čena, Sentvinsents, Iness, Cečīni, Keita un Korkorana. Tagad viņi izskatījās citādi - svarīgi un ievērojami, patmīlīgā sīkmanība bija aizmirsta kopīga mērķa un aicinājuma labad. Mirdzošām sejām viņi stāvēja, smaidīja un māja pūlim. Katram pie baltā apģērba bija piestiprināta sudraba nozīmīte, kuru arī rotāja degošas priedes attēls.

Pūļa dārdošās ovācijas ilga piecas minūtes. Uzkāpusi uz paaugstinājuma, Keita pārlaida skatienu pūlim. Mati, melni kā kraukļa spalvas, vizēja un laistījās saules gaismā, un acīs kvēloja dzīvība. Sieviete pacēla rokas, un auri apklusa.

Viņā jautās pārsteidzoša harisma, Fords nodomāja. Beigu beigās Hazēliuss nemaz nebija vajadzīgs. Viņa viena pati - vai vismaz pāri ar neparasti pārvērtušos Korkoronu - spēja radīt un vadīt šo kustību. Abas bija masu plašsaziņu līdzekļu mīlules un tuvas sabiedrotās. Viņas bija kā arhetipisks pāris - viena gaiša, otra tumša.

Kad iestājās pilnīgs klusums, Keita pārlaida skatienu cilvēku jūrai, viņas acīs vīdēja līdzcietība un miers. Viņa nolaida grāmatu uz podesta un nesteidzīgām, atbrīvotām kustībām to sakārtoja. Viņa bija ticīgā, viņā valdīja rāma, skaidra pārliecība par patiesību un nebija ne miņas no mulsuma vai šaubām.

Televizorā parādīja viņas sejas tuvplānu. Pacēlusi grāmatiņu virs galvas, Keita atvēra to un pavērsa pret sanākušajiem miljoniem.

-    Dieva vārds, - viņa ierunājās melodiskā, stingrā un skaidrā balsī.

Ticīgo jūra atkal ierēcās. Kamerai tuvojoties grāmatiņai, Fords ieraudzīja, ka tā ir vecā datorizdruka, kuru viņa bija parādījusi, sēžot papeles paēnā - tagad izgludināta, notīrīta un iesieta vākos.

Keita nolika grāmatiņu uz katedras un pacēla rokas. Pāri pūlim atkal nolaidās klusums. Pusdienotāji ēstuvē bija pametuši galdiņus un drūzmējās pie bāra letes, pavērsuši pret televizoru bijības pilnas sejas.

-   Iesākumā es nolasīšu pēdējos vārdus, ko sacīja Dievs, pirms "Izabella" tika iznīcināta un Dieva balss tika apklusināta.

Ilgs, ilgs klusums.

Es jums saku - jūsu liktenis ir uzmeklēt patiesību. Tāda ir jūsu pastāvēšanas jēga. Tāds ir jūsu mērķis. Zinātne ir tikai līdzeklis. Un tieši tas jums jāpielūdz - patiesības meklējumi. Ja jūs ieliksiet meklējumos visus sirdi, tad kādā dižā dienā tālā nākotnē jūs nostāsieties manā priekšā. Tāda ir mana derība ar cilvēku rasi.

Jūs noskaidrosiet patiesību. Un patiesība darīs jūs brīvus.

Fordam uz skausta saslējās matiņi. Šos un citus tā saucamos Dieva vārdus viņš bija lasījis simtām reižu. Tie bija atrodami visur, ar tiem bija pilns internets, tos apsprieda televīzijā un radio, tie bija lasāmi blogos, par tiem strīdējās grāmatnīcu kafejnīcās un uz ielu stūriem visā Amerikā. Tie pat sāka parādīties uz lielajām afišām šoseju malās. No tiem nevarēja izbēgt.

Ikreiz tos redzot, Fordam nedeva mieru kāda pagalam dīvaina doma. Degošajās ogļraktuvēs Hazēliuss bija stāstījis: "Programma pati nebija vienkārša - neesmu pārliecināts, vai pats to īsd labi sapratu. Tomēr dīvaini, ka tā pavēstīja daudz ko tādu, ko es nebija paredzējis, par ko es pat nebiju sapņojis. Var pat apgalvot, ka tā pārsniedza instrukcijas."

Jā, tā patiešām pārsniedza instrukcijas. Katru reizi, pārlasot tā saucamos Dieva vārdus, Fords aizvien vairāk pārliecinājās, ka tajos ieslēpta dižena patiesība, varbūt pat visdiženākā.

Patiesība darīs jūs brīvus. Tādi bija Jāņa evaņģēlijā iekļautie Jēzus vārdi. To atceroties, prātā iezagās cita Bībeles frāze. Dieva ceļi ir neizdibināmi.

Iespējams, sprieda Fords, šī jaunā reliģija varētu būt Viņa ne- izdibināmākais ceļš.

PIELIKUMS

DIEVA VĀRDI

PIRMĀ SESIJA

Sveicināti.

Arī jūs esat sveicināts.

Priecājos ar jums aprunāties.

Arī es priecājos ar jums aprunāties. Kas jūs esat?

Dievs -ja vien mani var tā saukt.

Ja jūs nudien esat Dievs, pierādiet to.

Mums nav laika, lai nodarbotos ar pierādījumiem.

Es iedomājos skaitli starp viens un desmit. Kurš tas ir?

jūs iedomājāties transcendentu skaitli e.

Tagad es iedomājos skaitli no nulles līdz viens.

Čeitina konstante - omega.

Ja jūs esat Dievs, tad kāda ir eksistences jēga?

Tās galējais mērķis man nav zināms.

Tad nu gan skaisti. Dievs, kurš nezina eksistences mērķi.

Ja es to zinātu, eksistence būtu bezjēdzīga.

Kātā?

Ja Visuma beigas būtu zināmas jau tā rašanās brīdī -ja mēs patlaban atrastos sākotnēji noteiktu apstākļu fatālistiskas attīstības vidū - tad Visums būtu bezjēdzīgs pasākums. Paskaidrojiet!

Ja jūs esat pie galamērķa, kāda jēga no ceļojuma? Ja zināt atbildi, kāpēc uzdot jautājumu? Tam domāta nākotne, un tādai tai jābūt - pilnīgi paslēptai pat Dievam. Pretējā gadījumā eksistencei nav jēgas. Tas ir metafizisks, nevis fizisks arguments.

Fiziskais arguments ir tāds, ka neviena Visuma daļa nevar rēķināt straujāk kā pati pasaule. Visums "pareģo nākotni", cik vien ātri iespējams.

Kas ir Visums? Kas mēs esam? Ko mēs te darām?

Visums ir viens plašs, nesamazināms, nepārtraukts rēķinājums, kas tiecas uz man nezināmu stāvokli. Eksistences mērķis ir sasniegt šo beidzamo stāvokli. Taču šis beidzamais stāvoklis man ir noslēpums, un tā tam arī jābūt - jo, ja es zinātu atbildi, kāda būtu jēga?

Ko jūs domājat ar vārdu "rēķinājums"? Vai mēs visi esam datorā?

Ar vārdu " rēķinājums" jāsaprot domāšana. Visa eksistence, viss notiekošais - krītoša lapa, vilnis krastmalā, zvaigznes sabrukšana. To radu es domādams.

OTRĀ SESIJA

Atkal sarunājamies.

Pastāstiet par sevi.

Tikpat labi es varētu izskaidrot vabolei, kas esat jūs.

Tik un tā pamēģiniet.

Drīzāk paskaidrošu, kāpēc jūs mani nesaprotat.

Dariet tā.

Jūs apdzīvojat pasauli, kas atrodas vidū starp Planka garumu un Visuma diametru. Jūsu smadzenes ir ārkārtīgi labi piemērotas dzīvei jūsu pasaulē, taču nav domātas tās pamata realitātes izpratnei. Jūsu evolūcija Jauj svaidīt akmeņus, nevis kvarkus. Jūsu evolūcijas iznākums ir tāds, ka jūs redzat pasauli fundamentāli kļūdaini. Piemēram, jūs uzskatāt, ka apdzīvojat trīsdimensiju telpu, kurā atsevišķi objekti virzās pa vienmērīgiem, viegli paredzamiem lokiem, ko jūs dēvējat par laiku. To jūs saucat par realitāti.

Vai gribat teikt, ka mūsu realitāte ir māns?

Jā. Dabiskā atlase jums iedvesusi mānu, ka izprotat realitātes pamatus. Nekā tamlīdzīga. Kā gan jūs varētu to aptvert? Vai vaboles apjēdz realitātes pamatus? Un šimpanzes? Jūs esat tādi paši dzīvnieki kā viņi. Jūs evolucionējāt tāpat kā viņi, jūs vairojaties tāpat kā viņi, jums visumā ir tāda pati nervu sistēma. No šimpanzēm jūs atšķir vien divsimts gēnu. Kā šāda niecīga atšķirība ļautu jums aptvert Visumu, ja šimpanze nespēj aptvert smilšu graudiņu? Ja gribam, lai mūsu saruna ir auglīga, jums jāatmet visas cerības saprast mani.

Kādas ir mūsu ilūzijas?

Evolūcijas rezultātā jūs redzat pasauli, kas veidota no sīksīkiem priekšmetiem. No pirmā radīšanas brīža viss ir sajaucies. Tas, ko jūs dēvējat par telpu un laiku, ir vienīgi dziļākas realitātes redzamākās daļas. Tajā realitātē nav atdalāmības. Tur nav laika. Tur nav telpas. Viss ir viens.

Pastāstiet sīkāk.

Jūsu kvantu mehānikas teorija, lai cik apšaubāma, tomēr skar dziļo patiesību - Visums ir vienots.

Labi, lai nu tā būtu, taču kāda tam nozīme mūsu ikdienas dzīvē?

Liela nozīme. Jūs uzskatāt sevi par "atsevišķu indivīdu" ar unikālu un atšķirīgu prātu. Jūs uzskatāt, ka esat dzimuši, uzskatāt, ka mirsiet. Visu dzīvi jūs jūtaties atdalīti un vientuļi. Brīžam pat līdz izmisumam. Jūs bīstaties nāves, jo baidāties zaudēt individualitāti. Tas viss ir māņi. Jūs, viņš, viņa, viss, kas jums apkārt, gan dzīvs, gan nedzīvs, gan zvaigznes, gan galaktikas un tukšā telpa pa vidu - tie nav atsevišķi, atšķirīgi objekti. Viss pamatos ir sajaucies kopā. Dzimšana un nāve, sāpes un ciešanas, mīlestība un naids, labais un ļaunais - viss ir māņi un maldi. Tie ir evolūcijas procesa atavismi. Tie realitātē nepastāv.

Tātad viss ir ilūzija - tā, kā uzskata budisti?

Nebūt ne. Pastāv absolūtā patiesība, realitāte. Taču cilvēka prāts, kaut pa spraudziņu ielūkojies tajā, izputēs.

Ja jūs esat Dievs, metīsim pie malas rakstīšanu. Jums vajadzētu mani dzirdēt.

Dzirdu skaļi un skaidri.

Jūs apgalvojat, ka viss ir vienots. Mums te ir skaitīšanas sistēma. Viens, divi, trīs… šādi es apgāzīšu jūsu apgalvojumu.

Viens, divi, trīs… Arī tas ir māņi. Skaitīšanas nav.

Tā ir matemātiska gudrība. Nav skaitīšanas? Es nupat atspēkoju jūsu apgalvoto skaitīdams. [Viņš paceļ plaukstu.] Vēl viens atspēkojums - tas ir veselais skaitlis pieci.

Tā ir plauksta ar pieciem pirkstiem, nevis veselais skaitlis. Jūsu skaitīšanas sistēma reālajā pasaulē nepastāv atsevišķi no visa pārējā. Tā nav nekas cits kā izsmalcināta metafora.

Es gribētu dzirdēt šāda absurda apgalvojuma pierādījumus.

Izvēlieties jebkuru skaitli no reālo skaitļu kopas. Iespēja ir tikai viena - jūs esat izvēlējies skaitli, kam nav nosaukuma, kam nav definīcijas, ar to nevar veikt aprēķinus un to nevar pierakstīt, pat ja darbā iesaistītu visu Visumu. Tas attiecas arī uz it kā definējamiem skaitļiem, tādiem kā 7i vai kvadrātsakne no skaitļa divi. Jūs nevarat aprēķināt skaitli pat tad, ja jūsu rīcībā būtu dators, tik liels kā Visums, kas darbotos bezgalīgi ilgu laiku. Sakiet, Edelštein - kā var apgalvot, ka šāds skaitlis pastāv? Kā var pastāvēt aplis vai kvadrāts, no kuriem šie divi skaitļi ir radušies? Kā var pastāvēt telpa no dimensijām, ja to nevar izmērīt? Jūs, Edelštein, esat kā pērtiķis, kas ar pārcilvēcisku garīgo piepūli iemācījies skaitīt līdz trīs. Atradis dažus oļus, jūs esat ieņēmis galvā, ka atklāta bezgalība.

Ak tā gan? Jūs vērpjat skaistu valodu, dižojades, ka pat vārds "Dievs" nepilnīgi apraksta jūsu varenību. Labs ir, pierādiet. Pierādiet, ka esat Dievs!

Vai dzirdējāt? Pierādiet, ka esat Dievs.

Jūs paši radāt pierādījumus, Hazēlius. Es jūs brīdinu, tas ir pēdējais pārbaudījums, kurā esmu ar mieru piedalīties. Mums ir svarīgas darīšanas un pavisam maz laika.

Pats uzprasījāties. Mana sieva Astrīda nāves bridi bija stāvoklī. Mēs par to tikai nupat bijām uzzinājuši. Par grūtniecību nezināja neviens. Neviens. Pārbaudījums ir šāds. Kādu vārdu mēs izvēlējāmies savam bērnam?

Alberts Leibnics Gunds Hazēliuss, ja tas būtu zēns.

Un ja tā būtu meitene? Ja nu tā būtu meitene? Kā tad viņu sauktu?

Rozalinda Karija Gunda Hazēliusa.

Labs ir, sāksim no sākuma. Kas tu, velns parāvis, esi? Nē, patiešām?

Es jau jums pirmīt izskaidroju - jūs nevarat uzzināt, kas es esmu. Vārds "Dievs" ir daudzmaz precīzs, tomēr ir un paliek ārkārtīgi nepilnīgs apraksts.

Jūs esat daļa Visuma? Vai arī esat atsevišķi?

Atdalāmības nav. Mēs visi esam viens.

Kāpēc pastāv Visums?

Visums pastāv tāpēc, ka tas ir vienkāršāks nekā nekas. Tāpēc pastāvu arī es. Visums nevar būt vienkāršāks, nekā tas ir. No šā fizikas likuma izriet visi pārējie.

Kas var būt vienkāršāks par neko?

"Nekas" nevar pastāvēt. Tas ir tūlītējais paradokss. Visums ir stāvoklis, kas visvairāk līdzinās "nekam".

Ja viss ir tik vienkāršs, kālab Visums ir tik komplicēts?

Sarežģītais Visums, kuru jūs redzat, ir tā vienkāršības jaunradītā īpašība.

Tātad kas ir šī dziļā vienkāršība, kas ir visa centrā?

Šāda realitāte izpostītu jūsu prātus.

Man sāk apnikt! Ja reiz esat tik gudrs, jums jāprot izskaidrot to mums, nabaga tumšajiem ļautiņiem! Vai gribat apgalvot, ka mēs par realitāti nezinām neko un mūsu fizikas likumi ir pilnīgas aplamības?

Jūs balstījāt fizikas likumus uz pieņēmumu, ka pastāv laiks un telpa. Visi jūsu likumi ir nepilnīgi, jo balstās uz šāda ierobežojuma. Tie nav spēkā. Drīz jūsu lolotie pieņēmumi par īsto pasauli sabruks drupās, un no pelniem pacelsies jauna tipa zinātne.

Ja mūsu fizikas likumi nav spēkā, kāpēc mūsu zinātne ir tik iespaidīgi veiksmīga?

Ar Ņūtona mehānikas likumiem - kuri, starp citu, IR nepareizi - pietika, lai aizsūtītu cilvēku uz Mēnesi. Tāpat ir ar jūsu likumietn - tie savā ziņā ir darboties spējīgi, lai arī pašos pamatos ir aplami.

Kā var veidot fizikas likumus, ja nav ne laika, ne telpas?

Mēs šķiežam laiku, bārstoties ar metafiziskām koncepcijām.

Kas tad mums būtu jāapspriež?

Iemesls, kāpēc jūs uzrunāju.

Kāds tas ir?

Man jums ir kāds uzdevums.

Tad nu tā. Tagad pastāstiet, kāds ir šis uzdevums?

Izplatītās monoteiskās reliģijas bija nepieciešama stadija cilvēku kultūras attīstībā. Jūsu uzdevums ir aizvadīt cilvēku rasi uz nākamo ticības sistēmu.

Un kas tā būtu?

Zinātne.

Absurds! Zinātne nevar būt reliģija!

Jūs jau esat aizsākuši jaunu reliģiju, tikai paši to negribat redzēt. Savulaik reliģija ļāva labāk izprast pasauli. Šo lomu tagad pārņēmusi zinātne.

Zinātne un reliģija ir pilnīgi atšķirīgas jomas! Tās uzdod atšķirīgus jautājumus un pieprasa atšķirīgus pierādījumus.

Gan zinātne, gan reliģija tiecas noskaidrot vienu un to pašu - patiesību. Starp šīm abām jomām nevar būt samierināšanās. Abu pasaules uzskatu sadursme jau ir notikusi, un ar katru brīdi situācija pasliktinās. Zinātne jau ir atspēkojusi vairākumu pasaules vēsturisko reliģiju ticības postulātu, saceļot reliģijās visaptverošu jezgu. Jūsu uzdevums ir palīdzēt cilvēkiem izcirst ceļu cauri šai krīzei.

JUs iedomājaties, ka fanātiķi Vidējos Austrumos vai mūsu pašu dienvidu pavalstu baptisti pacels rociņas un būs ar mieru pieņemt zinātni par jauno reliģiju? Neprāts!

Jūs darīsiet zināmus pasaulei manus vārdus un visu, kas šeit noticis. Nenovērtējiet par zemu manu varu - patiesības varu.

Ko mēs ar šo jauno reliģiju iesāksim? Kāda ir tās jēga? Kam tā ir vajadzīga?

Sākotnējais cilvēces mērķis ir atraisīties no bioķīmijas ierobežojumiem. Jums jāatsvabina prāti no jūsu miesas.

- Miesas? Neko nesaprotu

Miesa. Nervi. Šūnas. Bioķīmija. Vide, ar ko jūs domājat. Jums jāatbrīvo prāts no gaļas.

Kā?

Jūs jau esat sākuši apstrādāt informāciju ārpus savas miesas - ar datoriem. Drīz jūs atklāsiet, kā var apstrādāt to ar kvantu skaitļojamām mašīnām, kas s7iiegs jums zināšanas, kā pakļaut visapkārt esošos dabiskos kvantu procesus un iztnantot tos skaitļošanas vajadzībām. Jums vairs nevajadzēs būvēt iekārtas informācijas apstrādei. Jūs izpletīsieties Visumā gan tiešā, gan pārnestā nozīmē - gluži tāpat kā citas saprātīgas vienības pirms jums. Jūs izbēgsiet no bioloģiskā saprāta cietuma.

Un tālāk?

Laika gaitā jūs nodibināsiet kontaktus ar citiem paplašinātiem intelektiem. Visi šie savā starpā saistītie intelekti atradīs iespēju saplūst un pāriet trešajā prāta stadijā, kas spēs aptvert vienkāršo realitāti, eksistences būtību.

Un tas ir viss? Tad, lūk, tas sāls?

Nē. Tas ir tikai ievads dižākam uzdevumam.

Un kāds tas būtu?

Apstādināt Visuma bojāeju no karstuma. Kad Visums sasniegs augstāko entropijas pakāpi - Visuma karstuma nāvi tad vispārējais rēķinājums apstāsies. Es iešu bojā.

Tas ir neizbēgami? Vai to nevar novērst?

Tieši tas jums ir jāizdibina.

Bet kāds ir eksistences augstākais mērķis? Sakaut šo noslēpumaino karstuma nāvi? Tas izklausās pēc zinātniskas fantastikas.

Izvairīšanās no karstuma nāves ir tikai viens solis šajā cefā.

Kas tas ir par ceļu?

Tas sniegs Visumam nepieciešamo laika pilnbriedu, lai ar domu palīdzību nonāktu beidzamajā stāvoklī.

Kas ir šis beidzamais stāvoklis?

Es nezinu. Tas nelīdzināsies nekam, ko jūs vai pat es spēju iztēloties.

Jūs pieminējāt kaut kādu laika pilnbriedu. Cik ilgi tas ir?

Tas skaitlis ir vienāds ar desmit faktoriālu, kas kāpināts desmit faktoriāla pakāpē. Šis skaitlis arī tiek kāpināts desmit faktoriāla pakāpē, bet rezultāts kāpināts desmit faktoriāla pakāpē, šo kāpināšanu atkārtojot 1083 reizes, un tad šis rezultāts tiek kāpināts viņa paša faktoriāla pakāpē 1047 reizes. Izmantojot jūsu matemātiskos jēdzienus, šis skaitlis, pirmais Dieva skaitlis, izskatās šādi:

(10!ttl083 )[10!Ml °83)!tl104 ''

jāpaiet tik daudz gadiem, lai Visums ar domu palīdzību nonāktu šajā beidzamajā stāvoklī, nonāktu pie augstākās atbildes.

Tas ir nenormāli liels skaitlis!

Tas ir labi ja piliens bezgalības okeānā.

Kur jūsu jaunajā, drošajā Visumā ir vieta morālei un ētikai? Pestīšanai un grēku piedošanai?

Es atkārtoju - atdalāmība ir tikai māņi. Cilvēciskas būtnes ir kā šūnas ķermenī. Šūnas mirst, bet ķermenis turpina dzīvot. Naids, cietsirdība, karš un genocīds ir drīzāk autoimūnas slimības, nevis jūsu tā sauktā ļaunuma radītas. Manis piedāvātā savstarpējās saistības vīzija sniedz bagātīgu morāles darbības lauku, kurā svarīgāko vietu ieņemt altruisms, līdzcietība un atbildība citam par citu. jūsu liktenis ir viens liktenis. Cilvēciskās būtnes vai nu visas kopā gūs virsroku, vai visas kopā ies bojā. Neviens netiek pestīts, jo neviens nav zudis. Nevienam netiek piedoti grēki, jo neviens nav apsūdzēts.

Kā tad paliek ar Dieva solījumu par labāku pasauli?

Jūsu dažādās paradīzes koncepcijas ir krietni vien aprobežotas.

Atvainojiet, bet pesdšana ne mazākajā mērā nav aprobežots jēdziens!

Garīgās pilnības vīzija, kuru jums piedāvāju, ir neizmērojami dižāka par jebkādām debesīm, par ko sapņo uz Zemes.

Un dvēsele? Vai jūs noliedzat nemirstīgas dvēseles pastāvēšanu?

Informācija nekad nezūd. Līdz ar ķermeņa bojāeju šīs dzīvības radītā informācija maina apveidus un sastāvu, taču tā nepazūd. Nāve ir informācijas pārvērtības. Nebīstieties tās.

Vai mēs līdz ar nāvi zaudējam savu individualitāti?

Neapraudiet zaudēto. No šīs spēcīgās individualitātes sajūtas, kas ir tik nepieciešama evolūcijai, izriet daudzas īpašības - gan labas, gan sliktas -, kas vajā cilvēces eksistenci. Bailes, sāpes, ciešanas un vientulība, kā arī mīlestība, laime un līdzcietība. Taisni tāpēc jums jāatsvabinās no savas bioķīmiskās eksistences. Kad atbrīvosieties no miesas tirānijas, jūs paņemsiet līdzi visu labo - mīlestību, laimi, līdzcietību un altruismu -, bet sliktais paliks aiz muguras.

Neredzu ipašu prieku domā, ka manas eksistences izraisītās nelielās kvantu svārstības mums dāvās nemirstību.

Meklējiet lielu mierinājumu šādā dzīves uztverē. Informācija Visumā nemirst. Neviens solis, neviena atmiņa, neviena bēda no jūsu dzīves netiek aizmirsta. Jūs kā personības izgaisīsiet laika vētrā, jūsu molekulas izķaisīsies, taču jūsu esība, jūsu darbi, jūsu dzīves allaž paliks vispārējā rēķinājumā.

Piedodiet, bet šīs runas par eksistenci, ko dēvē par "rēķināju- mu", izklausās dk mehāniski, dk bezdvēseliski.

Sauciet to par sapni, ja jums tā tīk, sauciet par vēlmi, alkām, domām. Viss, ko jūs redzat, ir daļa neiedomājami plaša un skaista rēķinājumā, - sākot ar mazuli, kas izrunā savus pirmos vārdus, un beidzot ar zvaigzni, kas iegrūst melnajā caurumā. Mūsu Visums, kura sākotne ir viena vienīga pavisam vienkārša aksioma, ir satriecošs rēķinājums, kas darbojas jau trīspadsmit miljardus gadu. Piedzīvojumi tik tikko sākušies! Kad atklāsiet, kā novirzīt miesā iesprostoto domāšanas procesu uz citām dabiskām kvantu sistēmām, jūs varēsiet šo rēķinājumu kontrolēt. Jūs sāksiet saprast tā skaistumu un pilnību.

Ja viss ir rēķinājums, kāda ir saprāta jēga?

Saprāts pastāv jums visapkārt, arī nedzīvajos procesos. Pērkona negaiss arī ir rēķinājums, daudz sarežģītāks nekā cilvēka prāts. Tas arī savā ziņā ir saprātīgs.

Pērkona negaisam nav apziņas. Cilvēka prāts apzinās sevi. Tā ir manāma un nebūt ne triviāla atšķirība.

Vai tad es nestāstīju, ka sevis apzināšanās jau pati par sevi ir ilūzija, evolūcijas paliekas? Šī atšķirība nav pat triviāla.

Laika apstākļu sistēma nav radoša, tā neizdara izvēli. Tā nespēj domāt. Tā ir tikai mehāniska spēku darbība.

Kā jūs zināt, ka paši neesat mehāniska spēku darbība? Laika apstākļu sistēmai tāpat kā prātam ir sarežģīta ķīmiskas, elektriskas un mehāniskas īpašības. Tā domā. Tā ir radoša. Tās domas atšķiras no jūsu domām. Cilvēks rada sarežģītību, uzrakstot romānu uz papīra virsmas; laika apstākļu sistēma rada sarežģītību, uzrakstot viļņus uz okeāna virsmas. Kāda ir atšķirība starp informāciju, kādu sevī ietver romānā rakstītie vārdi, un informāciju, kuru slēpj jūras viļņi? Ieklausieties, un jūs dzirdēsiet viļņu runas. Kādudien, es jums saku, jūs rakstīsiet savas domas uz jūras virsmas.

Ko īsti Visums rēķina? Kādu milzu uzdevumu tas pūlas atrisināt?

Tas ir visdziļākais, visbrīnišķīgākais noslēpums.

Mums ir ļoti maz laika. Tas, ko grasos jums pavēstīt, ir neizmērojami svarīgs.

Lūdzu, turpiniet. Mēs esam pati uzmanība.

Reliģija radās kā centieni izskaidrot neizskaidrojamo, kontrolēt nekontrolējamo un izturēt neizturamo. Ticība augstākai varai kļuva par visvarenāko jaunievedumu cilvēces evolūcijas beidzamajā posmā. Ciltis, kurās tika piekopta reliģija, bija pārākas par bezdievju ciltīm. Tām bija virzība un mērķis, motivācija un misija dzīvē. Reliģijas loma izdzīvošanā bija tik iespaidīga, ka alkas pēc ticības atspoguļojās pat cilvēka genomā. Zinātne visbeidzot ir panākusi to, kas reliģijai gadsimtu gaitā nav izdevies. Jūs tagad zināt, kā izskaidrot neizskaidrojamo un kontrolēt nekontrolējamo. "Apgaismojoša" reliģija jums vairs nav vajadzīga. Cilvēce beidzot ir pieaugusi. Reliģija cilvēka izdzīvošanai ir tikpat nozīmīga kā ēdiens un ūdens. Ja mēģināsiet aizvietot reliģiju ar zinātni, cietīsiet neveiksmi. Tā vietā jūs pasniegsiet zinātni kā reliģiju. Jo es jums saku - zinātne ir reliģija. Vienīgā patiesā reliģija. Zinātne piedāvā nevis patiesības grāmatu, bet metodi tās noskaidrošanai. Zinātne ir nevis patiesības atklāsme, bet tās meklējumi. Tas ir līdzeklis, nevis dogma. Tas ir ceļojums, nevis tā galamērķis.

Jā, bet cilvēku ciešanas? Vai zinātne spēs "izturēt neizturamo", kā jūs izteicāties?

Pēdējā gadsimtā medicīna un tehnoloģijas novērsušas cilvēkiem tik daudz ciešanu, kas nav izdevies visiem mācītājiem pēdējās tūkstošgades laikā.

Jūs runājat par fiziskajām ciešanām. Bet cieš arī dvēsele. Kā tad garīgās mokas?

Vai tad es neesmu sacījis, ka viss ir viens? Vai tas mv mierinājums - apzināties, ka jūsu ciešanas satricina visu kosmosu? Neviens necieš vienatnē, un mokām ir savs mērķis - pat bezdelīgas kritiens ir būtisks visā. Visums nekad neaizmirst. Nenolaid iet ies līdz kautrībai! Jūs esat mani mācekļi, jums ir vara apgriezt otrādi pasauli. Kādā dienā zinātne būs savākusi vairāk pierādījumu par patiesību nekā reliģija visā tās pastāvēšanas laikā. Ļaudis tā turas pie ticības tamdēļ, ka tiem tā vajadzīga. Viņi ir izslāpuši pēc tās. ļūs neliegsiet cilvēkiem ticību, taču piedāvāsiet tās vietā citu. Es neesmu nācis aizvietot jūdu un kristiešu Dievu, bet gan to papildināt.

Runājot par šo jauno reliģiju, kas mums esot jāsludina… Kas ļaudim ir jāpielūdz? Kur te slēpjas skaistums un bijība?

Es lūdzu jūs apcerēt Visumu, kāds tas, jūsuprāt, patlaban pastāv. Vai tas jau pats par sevi neiedveš lielāku bijību kā jebkuru vēsturiski radušos reliģiju radītās Dieva koncepcijas? Simts miljardi galaktiku, vientuļas uguns saliņas, kas kā spožas monētas izmētātas tik milzīgā plašumā, kāds cilvēka prātam nav bioloģiski saprotams un aptverams. Un es jums saku, jūsu atklātais Visums ir tikai sīciņa daļiņa no radītā kolosālā grandiozuma. ļūs apdzīvojat tikai visniecīgāko zilo punktiņu bezgalīgajās debesu velvēs, tomēr šis punktiņš man ir dārgs, jo tas ir nozīmīga veseluma sastāvdaļa. Tāpēc esmu ieradies pie jums. Pielūdziet mani un manus dižos darbus, nevis kādu cilšu dievu, ko pirms tūkstošiem gadu iztēlojās karojoši pastorālu autori.

Vēl. Stāstiet vēl!

Ar saviem zinātnes instrumentiem izzīmējiet manus sejas vaibstus. Meklējiet mani kosmosā un elektronā, ļo es esmu dziļā laika un telpas Dievs, galaktiku superkopu un melno caurumu Dievs, Lielā sprādziena un Visuma izplešanās Dievs, tumšās matērijas un tumšās enerģijas Dievs. Zinātne un ticība nevar pastāvēt viena otrai līdzās. Viena iznīcinās otru. ļums jāpierauga, lai izdzīvo zinātne, citādi jūsu zilais punktiņš aizies zudībā…

Ko lai mēs darām?

Ar maniem vārdiem jūs uzvarēsiet. Pavēstiet pasaulei šeit notikušo. Pavēstiet pasaulei, ka Dievs ir uzrunājis cilvēku rasi - pirmo reizi. Jā, pirmo reizi!

Bet kā lai mēs izskaidrojam jūs, ja nevarat pastāstīt, kas jūs esat?

Neatkārtojiet vēsturiski radušos reliģiju kļūdu, iesaistoties strīdos par to, kas es esmu un ko domāju. Es esmu augstāks par saprašanu. Es esmu Dievs tik apjomīgā Visumā, ka to var aprakstīt vienīgi Dieva skaitļiem - un vienu šādu skaitli es jums jau nosaucu… jūs esat pravieši, kas ved pasauli uz nākotni. Kādu nākotni jūs izvēlēsieties? Jūsu rokās ir atslēga…

Es jums saku - jūsu liktenis ir uzmeklēt patiesību. Tāda ir jūsu pastāvēšanas jēga. Tāds ir jūsu mērķis. Zinātne ir tikai līdzeklis. Un tieši tas jums jāpielūdz - patiesības meklējumi. Ja jūs ieliksiet meklējumos visus sirdi, tad kādā dižā dienā tālā nākotnē jūs nostāsieties manā priekšā. Tāda ir mana derība ar cilvēku rasi.

Jūs noskaidrosiet patiesību. Un patiesība darīs jūs brīvus.

PATEICĪBA

ES VĒLĒTOS DAUDZIEM izteikt pateicību par dāsno palīdzību. Pirmām kārtām Selēnai Prestonei, Ērikam Simonovam, Sūza- nai Heizenai-Hamondai, Bobijam Rotenbergam, Haivelam Vaitam un Rolandam Otevelam. Tāpat esmu pateicību parādā Džonam Džavnam, kurš laipni atvēlēja savu bibliotēku par kristiešu labējo spārnu. Es izsaku pateicību Klaudijai Rīlkei par mūsu interne- ta vietnes izveidi un Tobaiasam Denjēlam Vabelam par eseju Im Anfang war (k)ein Gott: Naturivissenschaflische undeo theologische Per- spektiven, kas mani pamudināja aizdomāties. Es vēlētos izteikt dziju pateicību savam kolēģim un rakstniekam Linkolnam Čaildam, kas izlasīja manuskriptu un, kā parasti, sniedza neizmērojami noderīgus ieteikumus. Tāpat es gribu pateikties savam redaktoram Bobam Glīsonam par nenovērtējamiem un radošiem padomiem un Ērikam Rābam par palīdzību.

Esmu lielu pateicību parādā saviem navahu draugiem, kuri gadu gaitā man daudz iemācījuši par navahu reliģiju un dzīvi rezervātā, galvenokārt Normenam Tallijam, Edselai Braunai, Fren- kam Fetam, Edam Blekam, Viktoram Bigejam, Nesvudam Bigejam, Nadai Kurjē un Čepijam Neitanam. Romānā iekļautās navahu radīšanas vārsmu rindiņas divdesmitā gadsimta sākumā pierakstīja tēvs Berārds Hills no kāda šamaņa navahu rezervātā, un šeit tās mazliet mainītas.

Kā allaž, saku pateicības vārdus Kristīnei, Aletejai un Aizekam par mīlestību, atbalstu un pacietību, sadzīvojot ar tik nervozu literātu.

Dažas romānā izklāstītās domas filozofijā, evolūcijā un matemātikā aizgūtas vai balstītas uz Gregorija Čeitina, Rūdija Rukera, Braiena Grīna, Stīvena Volframa, Edvarda Fredkina, Sema Harisa, Ričarda Doukinsa un Frenka Dž. Tiplera darbos izteiktajām domām. Dieva skaitlis izteikts, lietojot Donalda Knuta bultiņu matemātisko pierakstu.

Duglass Prestons

ĶECERIS

Redaktore Ingūna Jundze Korektore Inguna Sudmale Maketētāja Ilze Kalēja Atbildīgā sekretāre Ilze Kalēja

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

D. Prestons

Pr 397 Ķeceris/ No angļu vai. tulk. Uldis Šēns. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2008. - 480 lpp.

piezīmes

* īsā tonna - ASV mērvienība. 50 miljoni īso tonnu ir apmēram 45,3 miljoni metrisko tonnu.

* Kapteinis Kirks - tēls seriāla "Zvaigžņu ceļš"

[1] Īpaša, indiāņiem raksturīga ceremonijām domāta kupolveidīga celtne - tvaika pirts ar nokarsētiem akmeņiem.

[2] otrā pasaules kara laikā asv armijā navahu indiāņi dienēja par sakarniekiem, sazinoties savā starpā bez šifriem un pārraidot militāru informāciju.

[3] kokteilis, ko gatavo no Seagram Seven Crmvn viskija un 7Up atspirdzinošā dzēriena

[4] angliski - bureau of lndiait affairs.

[5] Pinč - navahu cilts nosaukums pašu navahu valodā.

[6] saukts par Mičiganas Marku - prominents paramilitārists un radioraidījumu vadītājs. Attīstījis "melno helikopteru" sazvērestības teoriju, saskaņā ar kuru Jaunās pasaules kārtības, ANO spēku vai t.s. vīru melna īpašie aģenti pārvietojas melnos helikopteros bez atšķirības zīmēm.

[7] 20. gs. septiņdesmitajos gados izveidota balto nacionālistu apvienība, radikālu kristiešu organizācijas atzars.

Content

Prestons Duglass Ķeceris

OGĻGAKTUVES

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

PIELIKUMS

PATEICĪBA

piezīmes