Prestons Duglass

Čailds Linkolns

Lamatas

Duglass Prestons Linkolns Čailds

LAMATAS

Linkolns Čailds velta šo grāmatu savai meitai Veronikai.

Duglass Prestons velta šo gramatu savam brālim Ričardam Prestonam.

Pateicības

Mēs esam lielu pateicību parādā vienam no Menas ievērojuma kajiem doktoriem Deividtnri Prestonam par nenovērtējamu pali dzibu, sniedzot ieskatu medicīnas joma. Tiipat pateicamies mušu aģentiem trikam Simonovam un Linam Nesbitam no Janklovv & Nesbil; Meiju Suideram no C.realive Artists Agency; mītsu brīnišķīgajai redaktorei Bet sija i Mičelai un izdevējai Morinai I gēna i no VVarner Books.

Linkolns Ciiilds vēlētos pateikties Denisam Kellijam, Brusam Svensoīiam, Li Sukno, M.D., Bn Bendžamiiuim, M.D., Bonijai Mauerei, Čerifai Kedai, Viņa Svētībai Robertam M. Diačekam un Dzimām Kašam. īpaši es vēlētos pateikties savai sievai Lučijai - par piecus gadus ilgo atbalstu un bargo (bet dažkart pārāk skar bo) kritiku četru romānu sagatavošanas laika. Vēlos pateikties saviem vecākiem par bezgalīgo mīlestību pret kuģošanu un sajo ūdeni, kas iemidzinātā kopš mazotnes 1111 nav izzudusi vel joprojām. Vēl veļos izteikt pateicību noslēpumainajai, gadsimtiem senajai juras laupītāju, pirātu, šifretiiju un kodu uzlauzēju, dile tautu un karalienes Elizabetes laika spiegotāju kompānijai, kas palidzeja rndit krasainus arhetipus un noderēja par avotu "LAMATU" arsenālam. Un, visbeidzot, gribu izteikt ļoti novēlotu paldies lomam Makkormakam - bijušajam priekšniekam un menloram, kurš ar entuziasmu un pacietību man macija rakstīšu mis mākslu un rediģēšanas amata noslēpumus. Nullum tļiiod Icligit non ornavit.

Duglass Preslons vēlētos izteikt atzinību Džonam P. Vilejam jaunākajam žurnāla Smithsonian vecākajam redaktoram, 1111 redaktoram Donam Moseram. Es velētos pateikties savai sievai Kristinai - par atbalstu, un meitai Selčmi - par to, ka viņa izlasīja manuskriptu un netaupīja izcilus priekšlikumus. Veļos izteikt visdziļāko pateicību savai mātei Dorotejai Makanai Pres- tonei un savam tēvam Džeromam Prestonam ļaunākajam - par Crīnpāstšeras fermas uzturēšanu un saglabāšanu, lai mani bērni un mazbērni varētu izbaudīt vietu, kas pieminēta ari grāmatā "LAMATAS".

Mēs atvainojamies Menas puristiem - par to, ka nekaunīgā kārtā izmainījām krasta līniju un pārvietojām salas un kanālus. Nav nepieciešams atgādināt, ka Stormheivena un tās iedzīvotāji, "Talasa" un tās darbinieki ir izdomāti, un eksiste tikai mūsu iztēle. Lai arī Austrumu krastā var atrast vairākas Skrandu salas, tā, kuru esam aprakstījuši "LAMATĀS", - tāpat kā Heia ģimene, kam sala pieder, - ir pilnīgs iztēles auglis.

..

PROLOGS

Tūkstoš septiņsimt deviņdesmitā gada jūnija pēcpusdienā mencu zvejnieks Saimons Raters no Menas iekļuva vētrā un spēcīgā straumē. Maza zvejas laiviņa bija pilna ar zivīm, viņš nomaldījās no kursa, un Saimonam nācās doties uz miglā tīto Skrandu salu, kas atrados sešas jūdzes no krasta. Gaidīdams, kamēr pāries negaiss, zvejnieks nolēmu izpētīt vientulīgo salu. Tās iekšienē tālu no klinšainajām robotajām kraujām, kuru dēļ salu tikusi pie sava nosaukuma, viņš atradu milzīgu vecu ozolu, kam vienā zarā karājas senlaicīgs kuģa ķīlis un takelāžas paliekas. Tieši zem koka zeme bija iegrimusi. Lai arī bija zināms, ka sala nav apdzīvota, Raters atrada skaidrus pierādījumus, ka pirms daudziem gadiem te kads pabijis.

Viņa modās ziņkāre, tādēļ Raters savervēja palīgos brāli un dažas nedēļas vēlāk svētdiena ieradās sala, bruņojies ar cērtēm un lāp- stām. Atraduši zemes ieplaku, vīri sāka rakt. Piecu pēdu dziļumā viņi uzdūrās ozolkoka baļķu platformai. Viņi izvilka baļķus un, satraukumam pieaugot, turpināja rakt. Dienas beigās viņi bija ierakušies divdesmit pēdu dziļumā - tikuši cauri kokogļu un mala slānim un nonākuši pie vēl vienas platformas. Brāļi devās mājup, nolēmuši atsakt rakšanu pēc ikgadējās skumbriju sezonas. Bet jau pēc nedēļas Ratera brālis noslīka - viņa laiva nesaprotamu iemeslu dēļ pēkšņi apgāzās. Bedre uz kādu laiku tika pamesta.

Pēc diviem gadiem Raters kopā ar vietējiem tirgotājiem nolēma apvienot resursus un atgriezties noslēpumainajā vietā Skrandu sa- lā. Sākuši rakt, viņi drīz vien atklāja neskaitāmas smagas, vertikāli novietotas ozolkoka sijas un šķērssijas, kas atgādināja aizbērtas šahtas stiprinājumus. Vēsture klusē, cik dziļi šie viri aizrakās - lielā-

koties tiek minētas simts pēdas. Te viņi uzdūrās akmens plāksnei ar iegravētu uzrakstu: Sākumā tu melosi, Nolādēts tu raudāsi, Taču ļaunākais ir tas, Ka tev jāmirst.

Plāksni izcēla virszemē. Vēlāk parādījās teorijas, ka plāksnes izcelšana iedarbinājusi kadu mehānismu, jo pēc pāris sekundēm bedrē pēkšņi sāka plūst jūras ūdens. Visi vīri izglābās - izņemot Saimo- nu Rateru. Ūdens Aka, kā tika iesaukta applūdusi šahta, bija paņēmusi saini pirmo upuri.

Ūdens Aku apvija daudzas leģendas. Taču visticamākā vēstīja, ka apmēram tūkstoš sešsimt deviņdesmit piektajā gadā bēdīgi slavenais angļu pirāts Edvards Oketns kaut kur Menas krastos apracis savas bagātības - tas noticis neilgi pirms viņa noslēpumainās nāves. Skrandu salas šahta šķita piemērota dārgumu krātuve. Drīz pēc Ratera nāves paklīda baumas, ka apslēptā manta ir nolādēta un ikviens, kas centīsies to iegūt, piedzīvos likteni, ko solīja uzraksts uz akmens plāksnes.

Neskaitāmas reizes Ūdens Aku mēģināja nosusināt. Tūkstoš astoņsimtajā gada divi kādreizējie Ratera biedri dibināja jaunu kompāniju un savāca naudu, lai izraktu otru tuneli - divpadsmit pēdas uz dienvidiem no sākotnējās bedres. Līdz brīdim, kad viņi nonāca simts pēdu dziļumā, viss bija labi - tur viņi sāka rakt horizontālu eju tieši zem Ūdens Akas. Viņi bija plānojuši pierakties apslēptajai mantai no apakšas. Taču, tiklīdz tunelis pagriezās pret Aku, tas strauji applūda. Vīri tik tikko izglābās.

Trīsdesmit gadus Aka palika neskarta. Tad, tūkstoš astoņsimt trīsdesmit pirmajā gadā raktuvju inženieris Ričards Pārkhērsts dibināja Bālas Kravas glābšanas ekspedīcijas kompāniju. Pārkhērsts bija draugs vienam no tiem tirgotājiem, kas pirmie pētīja Ūdens Aku, tādējādi spēja iegul vērtīgu informāciju par senāk veiktajiem darbiem. Pārkhērsts virs ieejās Ūdens Akā uzstādīja milzīgu ar tvaiku darbināmu sūkni, taču jūras ūdeni izsūknēt neizdevās. Būdams nepiekāpīgs, inženieris aizgādāja uz salu primitīvu urbjtorni, ko novietoja tieši virs Akas. Instruments ieurbās krietni tālāk nekā visi iepriekšējie racēji - tas nonāca simt septiņdesmit pēdu dzijumā, bet tad atdūrās pret kaut ko nesalaužamu. Kad urbi izcēla virszemē, uz tā nodilušajiem asmeņiem atrada dzelzs un rūsas paliekas. Tāpat lika konstatētas tepes, cementa un šķiedru daļiņas. Šķiedru izanalizēja, un atklājās, ka tā ir Zoysia matrella jeb kokosa šķiedra. Šo augu, kas sastopams tikai tropos, plaši izmantoja uz kuģiem - kravas nostiprināšanai. Drīz pēc šī atklājuma Bātas Kravas glābšanas ekspedīcijas kompānija bankrotēja, un Pārkhērsts bija spiests pamest salu.

Tūkstoš astoņsimt četrdesmitajā gadā tika dibināta Bostonas Kravas glābšanas kompānija, un tā Ūdens Akas apkārtnē sāka rakt trešo šahtu, jau pēc sešdesmit sešām pēdām viņi negaidīti uzdūrās senlaicīgam sānu tunelim, kas, izrādījās, ved uz Ūdens Aku. Arī trešo šahtu applūdināja ūdens, un tā aizgruva.

Nepiekāpīgie uzņēmēji trīsdesmit jardu attālumā izraka nākamo loti lielu šahtu, kas kļuva zināma kā Bostonas šahta. Atšķirībā no iepriekšējām, Bostonas šahta nebija vertikāla - tā urbās zeme mazliet ieslipi. Septiņdesmit pēdu dziļumā uzdūrušies pamatiežu slānim, viņi mainīja virzienu - iedzīvojoties milzīgos tēriņos, jo izmantoja urbjus un šaujampulveri, ierakās vēl piecdesmit pēdas dziļāk. Tad tika izrakta horizontāla eja - zem vietas, kura tika uzskatīta par Ūdens Akas pamatni. Tur tika atrastas koka konstrukcijas un pirmās aizbērtās šahtas turpinājums. Aizrautīgie racēji turpināja urbties zemē, attīrot veco šahtu. Simt trīsdesmit pēdu dziļumā viņi uzdūrās vēl vienai platformai, kuru atstāja savā vietā - līdz tiks izlēmis, vai to vajag izcelt virszemē. Un taja naktī apmetnes iemītniekus uzmodināja skaļa rīboņa. Vīri izskrēja ārā un ieraudzīja, ka Ūdens Akas pamatne iegāzusies jaunajā tunelī ar tādu spēku, ka trīsdesmit pēdu attālumā no Bostonas šahtas izšāvušas ūdens un dubļu šaltis. Tajās tika atrasta raupja metāla bultskrūve - līdzīga tām, kuras tika dzītas jūrnieku lādes.

Nākamajos divdesmit gados, lai piekļūtu dārgumu krātuvei, tika izrakts vēl ducis šahtu, taču visas applūda vai iegruva. Bankrotēja vēl četras bagātību meklēšanas kompānijas. Dažos gadījumos racēji apgalvoja, ka plūdi nav nejauši, ka Ūdens Akas radītāji uzbūvējuši velnišķīgu mehānismu, kus izraisu plūdus ikvienā šahtā vai tuneli, kas tiek izrakts salā.

Pilsoņu karš rakšanas darbus apturēja. Bet jau tūkstoš astoņsimt sešdesmit devītajā gadā savas tiesības veikt izrakumus salā pieteica jauna bagātību meklēšanas kompānija. Kalnrūpniecības meistars F. K. Vrenčs ievēroja, ka ūdens līmenis Akā ceļas un krīt atbilstoši plūdmaiņām, un izvirzīja teoriju, ka mākslīgi veidots tunelis savieno Aku un tās atzarus ar jūru. ļa šo tuneli varētu atrast un aizbērt, varētu nosusināt Aku un piekļūt dārgumu krātuvei. Vrenčs Ūdens Akas apkārtnē kopumā izraka vairāk neka duci izpētes šahtu. Daudzas no tām uzdūrās horizontāliem tuneļiem un klinšu caurulēm, kuras uzspridzināja ar dinamītu, lai apturētu ūdens plūsmu. Taču tuneli, kas savieno Aku ar jūru, atrast neizdevās. Kompānijai beidzās nauda, un tā - gluži kā visas pārējās - atstāja savu aprīkojumu sarūsēšanai sāļajā jūras gaisā.

Deviņpadsmitā gadsimta astoņdesmito gadu sākuma Kanādas un Anglijas rūpnieku konsorcijs dibināja Zeltraču kompāniju. Uz salas tika nogādāti jaudīgi sūkņi un moderni urbji, tāpat kā tvaika katli, kas tos darbināja. Kompānija mēģināja izurbt Ūdens Akā vairākus caurumus, līdz beidzot tūkstoš astoņsimt astoņdesmit trešā gada divdesmit trešajā augustā varēja svinēt uzvaru - viņi bija nonākuši līdz dzelzs plāksnei, kas pirms piecdesmit gadiem apturēja Pārkhērsla racējus. Ar jauno dimanta urbi viņi tika cauri dzelzij - priekšā bija mīkstāka metāla plāksne. Kad urbis tika pacelts virszemē, uz tā tika atrasta gara, smaga zelta spirāle, kā ari bojāts pergamenta gabals, uz kura bija izlasāmas aprautas frāzes - "zīds, Kanā- riju salu vīns, ziloņkauls" un "Džons Haids pūst Deptfordas karātavās".

Pusstundu pēc šī atklājuma eksplodēja viens no milzīgajiem tvaika katliem, un bojā gāja īrs, kurš tos kurināja. Daudzas kompānijās būves tika nolīdzinātas līdz ar zemi, trīspadsmit cilvēki tika ievainoti, bet viens no vadītājiem - F,cēkiēls llariss - kļuva akls. Zeltraču kompānija sekoja saviem priekšgājējiem - bankrotēja.

Deviņpadsmitā gadsimta beigās un divdesmitā gadsimta sākumā tika radītas vel trīs kompānijas, kas izmēģināja savu laimi Ūdens

Aka. Tas neveiksmīgi centās atkartot Zeltraču panākumus, izmantoja modernus sūkņus līdz ar dažādās vietās uzstādītiem zemūdens spridzekļiem, lai radītu aizslēgus un izsūknētu ūdeņiem pārpludinātās ejas. Strādājot ar pilnu jaudu, sūkņi bēguma laikā par apmēram divdesmit pēdām pazemināja ūdens līmeni dažās centrālajās šahtās. Racēji, kas tika sūtīti izpētīt Aku, sūdzējās par indīgām gāzēm; daži noģība un tika nogādāti virszemē. Tūkstoš deviņsimt septītā gada septembri salā darbojās pēdējā no Šīm trim kompānijām - un, priekšlaikus eksplodējot kādam spridzeklim, viens cilvēks zaudēja roku un abas kajas. Pēc divām dienām mežonīgs ziemeļaustre- nis sabojāja galveno sūkni. Darbi tika apturēti.

luīi arī citas kompānijas vairs netika dibinātas, netrūka individuālu racēju un entuziastu, kas laiku pa laikam izmēģināja laimi izpētes tuneļos. Tolaik oriģinālās Ūdens Akas vieta starp neskaitāmajām applūdušajām sānu šahtām, caurumiem un tuneļiem bija zudusi. Beidzot sala tika atstāta zivju ērgļu un Virdžinijas ievu ziņā - ta bija pārāk bīstama un nestabila, un iedzīvotāji no netālās pilsētiņas vairījās tur piestāt. Bet tūkstoš deviņsimt četrdesmitā gada vasarā Alfrēds Vestgeits Hečs Seniors - jauns, turīgs finansists no Ņujorkas - atveda uz Menu savu ģimeni. Viņš uzzinaja par salu un ieintriģēts sāka pētīt tās vēsturi. Dokumentu bija maz - neviena no iepriekšējām kompānijām netika parūpējusies par rūpīgiem pierakstiem. Sešus gadus vēlāk Hečs nopirka salu no zemes spekulanta un ar ģimeni pārcēlās uz Stormheivenu.

Tapai kā daudzi pirms viņa, arī A. V. liečs Seniors kļuva kā apmāts ūdens Akas dēļ, un tā viņu arī pazudināja. Divu gadu laikā ģimenes finanses tika iztērētas, un Hečs bija spiests pasludināt personīgo bankrotu. Viņš pievērsās dzeršanai un drīz vien nomira, atstājot rūpes par ģimeni uz deviņpadsmit gadus vecā A. V. Heča ļaunākā pleciem.

1. 1971, gada jūlijs

Melinam Hečam bija apnikusi vasara. Viņi ar Džoniju šo rītu pavadīja vecajā kūrmājā, metot ar akmeņiem pa lapseņu pūzni. Tas bija jautri, taču prieki ātri beidzās. Vēl tikai pāri vienpadsmitiem, bet viņš jau apēdis divas mātes pagatavotās maizes ar zemesriekstu sviestu un banāniem. Nu viņš sakrustotam kājām sēdēja uz peldošā doka mājas priekšā un skatījās jūrā - cerēdams pie horizonta ieraudzīt kāda līnij- kuģa skursteni. Pietiktu ari ar milzīgu tankkuģi. Tas varbūt dotos uz vienu no tālākajām salām, uzskrietu uz sēkļa un uzsprāgtu. Vismaz kāda pārmaiņa.

No mājas iznāca brālis un, koka laipu rībinādams, soļoja uz doku. Pie kakla viņš turēja ledus gabaliņu.

-    Tev nu gan trāpīja, - Melins noteica, klusībā priecādamies, ka netika sadzelts, turpretī vecākais un, tātad, it kā gudrākais brālis gan tika.

-    Tu vienkārši nebiji piegājis tik tuvu, - Džonijs atbildēja. Viņa mute bija pilna ar pēdējo sviestmaizes kumosu. - Zaķpastala.

-    F:s piegāju tikpat tuvu kā tu.

-    Jā, ka tad! Tām lapsenem bija redzama tikai tava bēgoša kaulainā pakaļa! - Džonijs nosprauslājās un iemeta Iedus gabaliņu ūdeni.

-    Nē, ser. Fs biju tieši klāt.

Džonijs ar blīkšķi nosēdās līdzās brālim uz doka un nometa blakus ari savu somu.

-    Un tomēr mēs ar tam lapsenēm tikām galā visai veikli, vai ne, Mel? - viņš noteica, ar rādītājpirkstu braucīdams sūrstošo vietu uz kakla.

-    Bez šaubām!

Viņi apklusa. Melins vērās uz salām nelielajā līcītī: Vientuļnieku sala, Vraku sala, Vecais Kupris, Kilika Akmens. Aiz tām tālumā vidēja ari Skrandu salas krasta līnija, kas nozuda un atkal parādījās neatlaidīgajā miglā, kas negribēja izgaist pat šai skaistajā vasaras vidus dienā. Aiz salām sākās atklāts okeāns - kā tēvs mēdza teikt, rāms kā dzirnavu dīķis.

Garlaicības mākts, Melins iemeta ūdeni akmeni un vienaldzīgi raudzījās sīkajos viļņu aplīšos. Viņš jau sāka nožēlot, ka nav devies vecākiem līdzi uz pilsētu - tā butu vismaz kaut kāda nodarbošanās. Viņš vēlējās būt jebkura citā vietā uz zemes - Bostonā, Ņujorka - vienalga kur, tikai ne Mena.

-    Vai esi kādreiz bijis Ņujorka, Džonij? - Melins jautāja.

Džonijs nesteidzīgi palocīja galvu.

-    Vienu reizi. Vēl pirms tavas dzimšanas.

Kādi mdi, Melins nodomāja. It ka Džonijs varētu atcerēties, kas noticis laikā, kad viņš bija mazāk nekā divus gadus vecs. Taču skaļi to pateikt būtu riskanti - var dabūt dunku sānos.

Melina acis pieversās doka galā pietauvotajai laivai ar piekarināmo motoru. Un pēkšņi viņam prātā iešāvās ideja. Tiešām laba ideja.

-    Pabraukāsim ar to! - Melins ierosināja, pieklusinādams balsi un pamādams ar galvu uz laivas pusi.

-    Traks esi, vai? - Džonijs atbildēja. - Tēvs mums sados pa kaklu.

-    Izbeidz, - Melins teica. - Viņi pēc staigāšanas pa veikaliem pusdienos pie Heistingsiem. Būs mājās tikai trijos vai pat četros. Neviens neko neuzzinās!

-    Neviens, tikai visa pilsēta mūs redzēs braucam ar to!

-     Neviens taču neskatīsies, - iebilda Melins un tad negribīgi piebilda, - nu, kurš tagad ir zaķpastala?

Džonijs, šķita, neievēroja šo dzēlibu. Viņa skatiens bija pievērsts laivai.

-    Un uz kurieni tad tu gribi doties, ja ir vērts tā nopūlēties? - viņš jautāja.

Lai ari viņi bija tikai divi vien, Melins sāka runāt vel klusāk.

-    Uz Skrandu salu.

Džonijs pievērsās brālim.

-    Tētis mūs nositis, - viņš nočukstēja.

-    Ja atradīsim apslēpto mantu, nesitīs.

-    Nekādas apslēptās mantas nav, - Džonijs nicigi, taču ne visai pārliecināti iebilda. - Lai vai ka, to bedru dēj tur ir ļoti bīstami.

Melins pazina brāli pieliekami labi, lai saprastu, ko nozīmē šis tonis. Džonijs bija ieinteresējies. Melins klusēja, ļaudams, lai vienmuļais nts palīdz pārliecināt brāli.

Džonijs pēkšņi piecēlās un devās uz doka otru galu. Melins gaidīja; un viņu parņēma satraukums - kā pirms kāda liela notikuma. Kad brālis atgriezās, katrā roka viņš turēja pa glābšanas vestei.

-    Kad nonāksim salā, mēs neiesim tālāk par klintīm krasta. - Džonijs tīšām runāja skarbi, it ka gribētu atgādināt Me- linam, ka lieliskas idejas iešaušanas prāta vēl nenozīmē, ka speķu samērs mainījies. - Saprati?

Melins palocīja galvu. Viņš pieturēja margapmali, kamēr Džonijs iemeta laiva savu somu un glābšanas vestes. Melins prātoja, kādēļ viņi jau agrak nebija par to iedomājušies. Ne viņš, ne brālis ne reizi nebija devies uz Skrandu salu. Melins nepazina ari nevienu Stormheiveņas pilsētas bērnu, kurš to būtu izdarījis. Bus ko izstāstīt draugiem.

-    Tu sēdi priekšgala, - Džonijs izrīkoja, - bet es stūrēšu.

Melins vēroja, kā Džonijs rīkojas ar ātrumpārslēgu, atver

slāpētāju, uzpumpē degvielu un tad parauj startera auklu. Motors nosprauslājās un atkal apklusa. Džonijs rāva vēlreiz un vēlreiz. Skrandu sala bija sešu jūdžu attālumā; Melins sprieda, ka pa tik rāmu ūdeni viņi tur nonāks pusstundas laikā. Tuvojās paisums, kad salu neatlaidīgi apskaloja spēcīgi viļņi.

Džonijs mirkli atpūtas - viņa seja bija sarkana - un tad atkal stipri parāva startera auklu. Motors sāka darboties.

-    Aida! - Džonijs iesaucās.

Tiklīdz virve bija atritinājusies, Džonijs pagrūda droseli līdz galam uz priekšu, un nelielās astoņpadsmit zirgspēku laiviņas motors sāka smagi pukšķināt. Laiva atrāvās no doka un garām Perēkļa zemesragam devās dziļāk līci. Melina seju patīkami glāstīja vējš un ūdens šaltis.

Šķeļot okeāna ūdeni, laiva atstāja krēmkrasas viļņus. Pirms nedēļas bija plosījusies spēcīga vētra, tomēr, kā allaž, nomierinājusies, un okeāns nu vizēja spoguļgluds. Aiz labā borta parādījās Vecais Kupris - zems, kails, kaiju mesliem notašķīts granīta paugurs, ko rotāja tumšu ūdenszāļu bārkstis. Kad viņi brauca cauri kanālam, uz laivu nolūkojās neskaitāmās kaijas, kas, uz vienas kājas stāvēdamas un galvas izslē- jušas, snauda klinšu korē. Divas pacēlās debesīs un, skumji klaigādamas, patraucās viņiem garām.

-    Tā bija lieliska ideja, - Melins ierunājās, - vai ne, Džo- nij?

-    Iespējams, - Džonijs novilka. - Bet, ja mūs pieķers, tā būs tava ideja.

Lai arī Skrandu sala piederēja tēvam, viņiem - cik vien Melins spēja atcerēties - bija aizliegts turp doties. Tētis ienīda to vietu un nekad par to nerunāja. Skolā klīda leģendas, ka, meklējot apslēpto mantu, bojā gājuši neskaitāmi cilvēki; ka ta vieta ir nolādēta; ka tur spokojas. Tur bija tik daudz bedru un šahtu, ka sala šķita pārrakta no viena gala līdz otram un gatava aprit ikvienu neuzmanīgu nācēju. Viņš bija dzirdējis arī par Lāstu akmeni. To pirms daudziem gadiem atrada Aka, un nu tas it ka tika glabāts īpašā telpā baznīcas pagrabos - aiz atslēgas, jo bija sātana darbs. Džonijs reiz stāstīja, ka nepaklausīgākos svētdienas skolas bērnus nekavējoties varēja nomierināt, pabiedējot ar Lāstu akmens kapenēm. Melinu atkal pārņēma satraukuma vilnis.

Sala jau vidēja priekšā - dūmakas vaļu ieskauta. Ziemā vai lietainas dienās dūmaka pārvērtās par smacējošu, zirņu zupai līdzīgu biezu miglu. Šajā mirdzošajā vasaras dienā tā vairāk atgādināja caurspīdīgu cukura vati. Džonijs mēģināja skaidrot, ka to izraisa krasta straumes, taču Melins neko nesaprata un bija pilnīgi pārliecināts, ka arī Džonijs to patiesība nesaprot.

Migla jau skāra laivas priekšgalu, un viņi pēkšņi attapās dīvaina krēslas pasaule, kurā motora skaņa šķita kā apslāpēta. Džonijs samazināja ātrumu - drīzāk tas bija neapzināti. Beidzot viņi izpeldēja no biezās dūmakas, un Melins priekšā ieraudzīja Skrandu salas klintsradzes, kuru asās, juras augiem klātas malas maigākas darīja miglas mākoņi.

Viņi stūrēja laivu garām zemām klintsradzēm. Dūmakai izklīstot, Melins ieraudzīja zaļganas robotas zemūdens klinšu virsotnes, ko klaja kustīgas jūraszāles. Tās bija klintis, no kuram bēguma vai biezas miglas laikā tik ļoti baidījās omāru ķērāji. Bet tagad bija paisums, un neliela laiviņa viegli slīdēja tām garām. Mazliet pastrīdējušies, kuram būs jāsaslapina kajas, viņi piestāja oļiem klātā krastā. Melins izlēca no laivas ar tauvu rokā un vilka. Teniskurpēs smēlās ūdens.

Džonijs izkāpa uz sauszemes.

-     Diezgan jauka vietiņa, - viņš it ka starp citu noteica, uzmezdams plecā somu un nopētīdams apkārtni.

Aiz akmeņainā okeāna krasta smilšu klaja sākās grīšļu un Virdžinijas ievu audzes. Tās izgaismoja dīvaina sudrabota gaisma, kas spiedās cauri miglas vāliem, kuri vēl joprojām drūzmējās virs viņu galvām. Netālu no zāles arā vidēja vismaz desmit pēdas augsts dzelzs tvaika katls, ko klaja masī- vas kniedes un bieza rūsas kārta. Vienā pusē tas bija iesprēgājis, sasists un izrobots. Katla augšējā daļa grima zemajā dūmakā.

-     Varu derēt, ka tas uzsprādzis, - Džonijs teica.

-    Saderam, ka tas kādu nogalinājis, - Melins tīksminādamies piebilda.

-    Saderam, ka tas nogalinājis divus.

Oļiem klatais smiltājs beidzās pie zemesraga, kas stiepās jūrā un kur sākās viļņu nospodrinātas granīta klintis. Melins zināja, ka zvejnieki, kas brauca cauri Skrandu salas kanālam, sauca šis klintis par Vaļu mugurām. Viņš uzrāpās tu- vākaja Vaļa mugurā un mēģināja pāri kraujai kaut ko saskatīt salas iekšienē.

-    Kāp lejā! - Džonijs iekliedzās. - Ko gan tu domā saskatīt tajā biezajā migla? Idiots!

-     Tāds tadu pazīst… - Melins iesāka, kāpdams lejā no klints, un par sagādātajam raizēm saņēma brālīgu belzienu pa galvu.

-    Turies aiz manis, - Džonijs nokomandēja. - Mēs paiesimies gar krastu un tad nāksim atpakaļ.

Džonijs ātri pagāja garām klints pakājei - blāvajā gaismā bija redzamas viņa nosauļotas, šokolādes brūnās kajas. Melins, juzdamies apbēdināts, sekoja. Braukšana uz salu taču bija viņa ideja, bet Džonijs allaž guva virsroku.

-     o! - Džonijs uzkliedza. - Paskaties! - Viņš pieliecās un pacēla kaut ko garu un baltu. - Tas ir kauls.

-    Nav gan, - Melins atbildēja, vēl joprojām juzdamies aiz- kaitinats. Došanās uz salu bija viņa ideja. Viņam vajadzēja būt tam, kurš atrod kaulu.

-     Ir gan. Un varu deret, ka tas ir cilvēka kauls. - Džonijs šupināja atradumu uz priekšu un atpakaļ kā beisbola nūju. - Tas kājas kauls piederējis kādam nelaimīgajam, kas gājis bojā, meklējot apslēpto mantu. Vai varbūt pirātam. Paņemšu to līdzi uz mājām un turēšu zem gultas.

Ziņkārība ņēma virsroku par aizkaitinājumu.

-    Ļauj apskatīt, - Melins teica.

Džonijs pasniedza viņam kaulu. Tas šķita pārsteidzoši smags un auksts, turklāt neciešami oda.

-     Pretīgi, - Melins noteica un steidzīgi padeva atradumu atpakaļ.

-    Varbūt tepat kaut kur ir ari galvaskauss, - Džonijs atbildēja.

Viņi pārmeklēja klinšu apkārtni, taču atrada tikai beigtu dzeloņzivi ar izvalbītām acīm. Aiz zemesraga skatam paveras no sen aizmirstas dārgumu meklētāju ekspedīcijas laikiem saglabājies liellaivas vraks. Laiva bija palikusi paisuma vieta - salauzīta, uztriekta klintīm un pakļauta neskaitāmu vētru cirtieniem.

-     Paskaties, - Džonijs teica ieinteresētības pilnā balsi.

Viņš uzrāpās uz mazliet ļodzīgā klaja. Visapkart bija redzami sarūsējuša metāla gabali, caurules, sadauzītas iekar- tas un briesmīgi trošu un vadu mudžekļi. Melins saka pētīt šīs grabažas, cenzdamies uztvert kāda pirātu pamesta dub- lona1 spīdumu. Viņš iedomājās, ka pirāts Sarkanais Neds Okems bijis tik bagāts, ka, iespējams, izmētājis dublonus pa visu salu. Sarkanais Neds šajā salā apracis miljonus vērtas zelta kaudzes un dārgakmeņiem rotātu ieroci, ko mēdza saukt par Svētā Mihaēla zobenu-1 - tik varenu, ka nogalināja ikvienu, kas uz to tikai paskatījās. Stāstīja, ka Sarkanais Neds reiz nogriezis kādam cilvēkam ausis un izmantojis tās kā likmi kauliņu spēlē. Sestās klases skolniece Sindija bija teikusi, ka patiesibā Sarkanais Neds tam vīram nogriezis pautus, taču Melins viņai neticēja. Citkārt Sarkanais Neds piedzeries, uzšķērdis cilvēku, pakāris aiz zarnām un pārmetis par bortu, kur tas karājies, kamēr haizivis viņu apēdušas. Bērni skola daudz zināja stāstīt par Sarkano Nedu.

Sācis garlaikoties, Džonijs pamāja Melinam, ka laiks doties tālāk - garam akmeņiem, kas izkaisīti gulēja klinšu pakājē. Aiz tiem debesīs slejās augsts dubļu dambis, kur no augsnes kā puvuši pirksti ārā spraucas sen bojā gājušu egļu saknes. Dambja virsotni klāja miglas vāli. Dažas klintis bija sagruvušas - pie tā vainojamas vētras, kas katru rudeni plosīja salu.

Klinšu ēnā bija vēsi, un Melins pielika soli. Džonijs, atradumu satraukts un aizmirsis pats savus brīdinājumus, steidzās uz priekšu, klaigādams un vicinādams uzieto kaulu. Melins zināja, ka māte, atradusi kaulu, nekavējoties iemetīs to okeānā.

Džonijs laiku pa laikam apstājās, lai parakņātos krasta iz- skalotajas lietās. Tur bija vecas omāru bojas, salauzti trapi, lietus un vēja sabojāti dēļi. Tad viņš piegāja pie svaigas bedres netālu no klintīm. Krasts nesen bija iebrucis, atstājot aiz. sevis dubļu šaltis un izmētātus akmeņus. Džonijs lēkāja pari lielajiem akmeņiem, līdz pazuda no redzesloka.

Melins saka soļot daudz ātrāk. Viņam nepatika, ka Džonijs nav redzams. Gaisā jautas spriedze: pirms viņi ieslīdēja Skrandu salas miglā, diena šķita rāma un saulaina, bet tagad viss bija iespējams. Vējš šķita dzestrs - it kā tuvotos negaiss - un jūra kļuva nemierīga, viļņi arvien spēcīgāk sitas pret

Skrandu salas klintīm. Drīz sāksies bēgums. Vajadzētu doties atpakaļ.

Pēkšņi atskanēja griezīgs kliedziens, un Melins sāka bažīties, ka Džonijs uz slidenajiem akmeņiem savainojies. Tad atskanēja vēl viens kliedziens - ka neatlaidīgs aicinājums un Melins steidzīgi sāka rāpties pari izmētātajiem akmeņiem un apkārt bedrei. Priekšā vidēja milzīgs granīta bluķis, ko no uzbēruma atrāvusi nesenā vētra. Pie tā stāvēja Džonijs - pārsteiguma ieplestam acīm.

Sākumā Melins nespēja izteikt ne vārda. Bluķis, aizripojis no iepriekšējās atrašanās vietas, uzbēruma pakājē bija atklājis ieeju tunelī - tik šauru, ka tajā tikko varēja iespraukties. No tuneļa vējoja lipīga, sasmakuša gaisa pūsma.

-     Velns parāvis! - Melins iesaucās, skriedams klāt uzbērumam.

-     Es to atradu! - Džonijs nokliedza, satraukumā palicis bez elpas. - Varu saderet uz jebko, ka apslēpta manta ir šeit. Paskaties, Melin!

Melins pagriezās.

-    Tā bija mana ideja.

Džonijs smīnēdams atskatījās.

-     Iespējams, - viņš teica, noņēmis 110 pleca somu. - Bet es to atradu. Un es paņēmu līdzi sērkociņus.

Ziņkārības mākts, Melins paliecās tuvāk ieejai tunelī. Dziļi sirdi viņš bija ticējis tēvam, kurš teica, ka Skrandu salā nekādās apslēptas mantas nemaz nav. Taču tagad vairs nejutās par to tik pārliecināts. Vai tiešām iespējams, ka tētis kļūdījies?

Saraucis degunu sasmakušā gaisa dēļ, viņš steigšus atrāvās.

-     Kas notika? - Džonijs jautāja. - Baidies?

-    Nē, - klusi atteica Melins. Tunelis šķita ļoti tumšs.

-     Es iešu pirmais, - Džonijs teica. - Tu man sekosi. Un labāk būs, ja nepazudīsi.

Aizmetis kaulu, viņš nolikās ceļos un ielūkojās tuneli. Ari Melins vilcinādamies notupās. Zeme bija cieta un auksta. Bet Džonijs jau pazuda no redzesloka, un Melins nevēlējās palikt viens šajā biezas miglas klātajā krastā, tādēļ spraucās pakaļ brālim.

Uzšņirkstēja sērkociņš, un Melins, celdamies kājās, neapzināti dziļi ievilka elpu. Viņš atradās nelielā kambari, kura griestus un sienas balstīja senlaicīgi baļķi. Priekšā melnēja šaurs tunelis.

-    Apslēpto mantu mēs sadalīsim uz pusēm. - Džonijs runāja ļoti nopietni. Tādu toni viņa balsi Melins nekad agrāk nebija manījis. Un tad brālis izdarīja kaut ko vel pārsteidzošāku: viņš pagriezās un bērnišķā manierē paspieda Melina roku. - Mēs ar tevi, Mel, esam vienlīdzīgi partneri.

Melins norija siekalas - viņš jau jutās mazliet labāk.

Kad viņi paspēra soli uz priekšu, sērkociņš nodzisa. Džonijs apstājās; Melins izdzirdēja vēl vienu sērkociņa švirkstu, un atkal uzplaiksnīja vāra liesmiņa. Raustigajā gaismiņā Melins ieraudzīja brāļa cepuri ar Red Sox3 simboliku. Gar baļķiem pēkšņi sāka birt dubļu un oļu straumīte, kas ar troksni sitas pret akmeņiem klāto grīdu.

-    Pie sienam neskaries, - Džonijs nočukstēja, - un netrokšņo. Citādi viss iebruks.

Melins neko neteica, taču neapzināti pakāpās tuvāk brālim.

-     Nenāc tik tuvu! - Džonijs nošņāca.

Viņi devās dziļāk nedaudz slīpajā tuneli, bet pēkšņi Džonijs iekliedzās un parāva Melinu aiz rokas. Gaismiņa nodzisa, un viņi palika tumsa.

Džonij? - spējas panikas pārņemts, Melins iesaucās un centas satvert brāļa roku. - Un ka ar lāstu?

-     Izbeidz, nekāda lasta nav, - nicīgi nočukstēja Džonijs. Pēc vēl viena švirksta atkal iedegas sērkociņš. - Neuztraucies! Man ir vismaz četrdesmit sērkociņi. Un paskat… - Viņš pagriezās pret Melinu un no kabatas izņēma milzīgu saspraudi, kuru iesprauda sērkociņa gala. - Redzi? Tā nedegs pirksti.

Tunelis griezās pa kreisi, un Melins pamanīja, ka vairs nav redzama mierinošā gaisma, kas plūda iekšā pa ieeju tunelī.

-     Varbūt vajadzētu doties atpakaļ un paņemt lukturi, - viņš ierosinaja.

Pēkšņi viņš izdzirdēja biedejošu troksni, dobju vaidu, kas, šķita, nāk no salas vidienes un piepilda šauro telpu.

-      Džonij! - viņš iesaucās un atkal sagraba brāļa roku. Troksnis izplēnēja, pārvēršoties par dziļu nopūtu. No augšas nokrita vēl dažas dubļu pikas.

Džonijs nokratīja brāļa roku.

-    Jeziņ, Melin! Tie ir tikai viļņi. Ūdens Akā tādi trokšņi ir pierasta lieta. Kā jau teicu, uzvedies klusāk.

-    Kā tu to zini? - Melins jautāja.

-     Visi to zina.

Atkal atskanēja vaids un tāda kā burbuļošana, kam sekoja skaļa baļķu krakšķēšana, kas pamazām izplēnēja. Melins iekoda lūpā, lai tā netrīsētu.

Kad viņi bija izdedzinājuši vēl dažus sērkociņus, tunelis atkal pagriezās un veda lejup pa stāvu krauju. Sienas nu bija daudz īsākas un raupjākas.

Džonijs turēja sērkociņu izstiepta rokā.

-     Lūk, te tas ir, - viņš teica. - Apslēpta manta būs tur, lejā.

-    Nezinu, - Melins atbildēja. - Varbūt labāk doties atpakaļ un pasaukt tēti.

-    Tu joko? - Džonijs nošņāca. - Tētim riebjas šī vieta. Izstāstīsim tētim visu pēc tam, kad būsim atraduši zeltu.

Viņš aizdedza vēl vienu sērkociņu un pielieca galvu, lai dotos tālāk pa šauro tuneli. Melins lēsa, ka eja nav vairāk kā četras pēdas augsta. Saliektos griestu baļķus balstīja šķelti akmens bluķi. Vēl spēcīgāk oda pec pelējuma, un šai smakai klāt jaucās jūraszāļu un vel sazin kāds smārds.

-    Vajadzēs rāpot, - Džonijs visai nepārliecinoši nočukstēja.

Viņš apklusa, un Melinu uz brīdi pārņēma cerība, ka viņi

dosies atpakaļ. Tad Džonijs iztaisnoja vienu saspraudes galu un iebāza mutē. Šaudīgās sērkociņa liesmas darīja viņa seju līdzīgu neķītram satiram. Melinam ar to pietika.

-     Es tālāk neiešu, - viņš paziņoja.

-     Lieliski, - Džonijs atteica. - Vari palikt šeit, tumsā.

-    Nē! - Melins skaļi noelsās. - Tētis mūs nogalinās! Džonij, lūdzu…

-     Kad tētis uzzinās, cik esam bagati, viņš būs pārak laimīgs, lai dusmotos. Viņš nedēļā ietaupīs divus dolārus, ko dod mums kā kabatas naudu.

Melins nošņaukājās un noslaucīja degunu.

Džonijs pagriezās un uzlika roku Melina galvai.

-    Ei, - viņš maigi nočukstēja. - ja mēs tagad nobisimies, otras iespējas mums, visticamāk, vairs nekad nebūs. Esi čalis, ja, Melin? - Un viņš pabužināja Melina matus.

-     Labi, - Melins atkal nošņaukājās.

Viņš nometās uz visām četrām un sekoja Džonijam tuneli. Delnās dūrās oļi un grants. Šķita, ka Džonijs i/.tērējis lielāko daļu sērkociņu, un Melins jau gandrīz saņēmās, lai pajautātu, cik vēl palikuši, bet tad brālis spēji apstājās.

-     Priekšā kaut kas ir, - viņš nočukstēja.

Melins centās kaut ko saskatīt garām Džonijam, taču tunelis bija pārak šaurs.

-    Kas tas ir?

-    Durvis! - Džonijs pēkšņi nošņāca. - Zvēru, ka tas ir senlaicīgas durvis! - Griesti augšā veidoja nelielu paplašinājumu, un Melins izmisīgi izlocījās, lai labāk kaut ko saredzētu. Tiešām, priekšā slējās biezu dēļu rinda, ko saturēja divas tunelī iestiprinātas senlaicīgas metāla viras. Abas pusēs sienas bija apdarinātas ar milzīgām akmens plāksnēm. Visu klāja mitrums un pelējums. Durvju spraugas bija aizdrīvētas ar kaut ko līdzīgu pakulām. - Skaties! - Džonijs satraukts iesaucās un uz kaut ko rādija.

Durvis bija aizzīmogotas - aizslēgu no papīra un vaska rotaja iespiests ģerbonis. Pat cauri biezajai putekļu kārtai Džonijs redzēja, ka zīmogs nav salauzts.

-     Aizzīmogotas durvis! - Džonijs godbijīgi nočukstēja. - Kā grāmatās!

Melins jutās ka sapnī - vienlaikus brīnišķīgā un biedējošā. Viņi patiešām atraduši apslēpto mantu. Un tā taču bija viņa ideja.

Džonijs satvēra senlaicīgo dzelzs rokturi un uzmanīgi pavilka. Eņģes kā pretojoties griezīgi iečīkstējās.

-    Dzirdi? - viņš noelsās. - 'Tās nav aizslēgtas. Mums tikai jāuzlauž zīmogs. - Džonijs pagriezās un pasniedza Melinam sērkociņu kastīti. - Tu dedzināsi sērkociņus, kamēr es vēršu vaļā durvis. Un pavirzies mazliet nostāk, ja?

Melins blenza kastītē.

-    Palikuši tikai pieci! - viņš izbailēs iesaucās.

-    Aizveries un dari, kā likts! Mēs varam turpināt ceļu arī tumsā. Zvēru, ka varam!

Melins aizdedzināja sērkociņu, taču viņam drebeja rokas, un gaismiņa nodzisa. Vēl tikai četri, viņš nodomāja. Džonijs kaut ko nepacietīgi murmināja. Uzšvirkslēja nākamais sērkociņš, un Džonijs ar abām rokām ieķērās dzelzs rokturi.

-    Gatavs? - ar kājām atspēries pret zemaino sienu, viņš nošņāca.

Melins pavēra muti, lai protestētu, taču Džonijs jau rāva durvis vaļā. Zīmogs pēkšņi sadalījās, un durvis čīkstēdamas atvērās. Melins salēcas. Smirdīga gaisa pūsma nodzēsa sērkociņu. Tumsā Melins izdzirdēja, kā Džonijs spēji ievelk elpu. Tad Džonijs spalgi iekliedzās: - Au! - viņš šķita aizelsies un svešāds. Atskanēja dobjš troksnis, un tuneļa grīda spēji nodrebēja. Visapkārt sāka birt draza un smiltis, kas spraucās degunā un acīs. Melinam šķita, ka viņš dzird vēl kaut ko - dīvainu, apslāpētu skaņu, it kā tur kāds klepotu. Tad šī skaņa pārtapa par gargšanu un pilēšanu, it kā šis kāds būtu nospiedis slapju lupatu.

-     Džonij! - Melins iesaucās un izstiepa rokas, lai noberzētu putekļus no sejas.

Sērkociņu kastīte nokrita zemē. Bija ļoti tumšs, un viss pēkšņi šķita pamatīgi sagājis grīstē. Melinu pārņēma panika. luvumā atskanēja vēl kāds troksnis - kluss un apslāpēts. Melins tikai pec brīža atskārta, kas tas bija: nepārtraukta vilkšana…

Tad burvestība bija lauzta. Viņš, nometies uz visām četrām, neveikli taustīdamies, saka meklēt sērkociņus un visu laiku sauca brāļa vārdu. Viena roka uzdurās kaut kam slapjam un tūdaļ aizmeta prom, jo otra roka uztaustīja sērkociņu kastīti. Izslejies uz ceļiem un pūlēdamies apslāpēt šņukstus, viņš neatlaidīgi šķīla sērkociņu, līdz uzplaiksnīja liesmiņa.

Melins ka neprātīgs lūkojās apkart. Džonija nebija. Durvis vaļā, zīmogs salauzts - taču aiz durvīm - tikai tukša akmens siena. Gaiss bija neciešami putekļains.

Kad ceļi kļuva mikli, viņš paskatījās lejup. Vietā, kur bija tupējis Džonijs, vīdēja milzīga, melna ūdens peļķe, kas sūcās drebēs. Pēkšņi Melinam iešāvās prātā, ka tunelī kaut kur ir caurums, pa kuru iekšā sūcas okeāna ūdens. Tad viņš sērkociņa gaismā pamanīja, ka no peļķes ceļas tvaiks. Paliecies tuvāk, viņš atskārta, ka ūdens nav melns, bet sarkans: tās bija asinis - daudz vairāk asiņu, neka, viņaprāt, varētu but cilvēka ķermeni. Sastindzis viņš vēroja, kā peļķe izplūst, spiežoties grīdas spraugās, sūcoties caurumiņos un viņa slap- jajas teniskurpēs. Melinam šķita, ka viņu skauj tumšsārts astoņkājis. Pēkšņi sērkociņš šņākdams iekrita peļķē, un apkārt atkal valdīja tumsa.

2.Kembridža, Masačūsetsas štats Mūsdienas

No nelielās laboratorijas slimnīcas piebūve Obērna kalnā pāri kļavu lapotnēm pavērās skats uz rāmajiem, drūmajiem Čārlza upes ūdeņiem. Tumšos, spožos viļņus spēcīgi šķēla airētājs adatiņai līdzīgā vieglā laiviņa. Melinu I leču, kurš vēroja šo ainu, tūdaļ aizrāva ķermeņa, laivas un ūdens perfektā sinhronija.

-      Doktor 1 lec? - atskanēja laboratorijas asistenta balss. - Kolonijas4 ir gatavas. - Viņš norādīja uz pīkstošo inkubatoru.

Hečs aizgriezās no loga. Sapnis pārtrūka, un viņam nācās apslāpēt dusmas pret asistentu, kurš taču neko ļaunu nebija gribējis.

-    Tad izņemsim pirmo barotni un apskatīsim mazos velnēnus, - Hečs teica.

Brūss, kā allaž nervozēdams, atvēra inkubatoru un izņēma milzīgu plātni ar agarizetam barotnēm, kuru centros ka spīdīgi peniji bija redzamas augošas baktērijas. Relatīvi nekaitīgas baktērijas - nebija jāievēro parastās procedūras sterilos apstākļos -, tomēr Hečs bažīgi nolūkojās, kā plātne nožvadz, kad asistents uzgrūžas ar to autoklāvam.

-    Iii, uzmanīgāk! - Hečs iesaucās. - Citādi Hūvilā5 šonakt svētku nebūs.

Asistents nolika plātni uz nestabilas cimdu kārbas.

-     Piedodiet, - viņš kaunīgi noteica, pakāpdamies atpakaļ un braucīdams rokas baltajā halāta.

1 lečs ar trenetu aci nopētīja barotnes. Otrajā un trešaja rindā baktērijas bija labi augušas, pirmajā un ceturtajā - ar mainīgiem rezultātiem, turpretī piektā rinda izrādījās pavisam neauglīga. Viņš tūdaļ saprata, ka eksperiments izdevies. Viss bija noticis, kā pareģots; pec mēneša New England Journal of Mcdicine varēs publicēt vēl vienu iespaidīgu rakstu, un pārejie atkal varēs runāt, kads zinātnes spīdeklis sastopams šajā nozarē.

Šāda perspektīva raisīja bezgalīga tukšuma sajūtu.

Viņš izklaidīgi pavirpināja palielināmo stiklu, ar kuru grasījās apskatīt kolonijas. Viņš tik bieži bija to darījis, ka atšķirības spēja pamanīt jau no pirmā acu uzmetiena, vien salīdzinot struktūru un augšanas apjomus. Pēc pāris mirkļiem viņš pievērsās savam rakstāmgaldam, pastūma nostāk datora tastatūru un sāka kaut ko rakstīt piezīmju grāmatā.

Iezvanijas iekšējais telefons.

-     Brūs? - I lečs, vēl joprojām skribelēdams piezīmes, norūca.

Brūss pielēca kājās - viņa bloknots nokrita uz grīdas. Pēc minūtes palīgs atgriezās.

-    Viesis, - viņš vienkārši noteica.

I lečs izslēja lielo augumu. Laboratorijā viesi bija reta pa- radiba. Ka lielākā daļa doktoru, viņš savas laboratorijas atrašanas vielu un telefona numuru atklāja tikai dažiem izredzētajiem.

-     Uzzināsi, ko viņš grib? - Hečs jautāja. - Ja vien tas nav kaul kas steidzams, nosūti viņu uz manu biroju. Tur šodien dežurē doktors Vinslovs.

Brūss atkal izgāja 110 telpas, un laboratorijā iestājās klusums. I leča skatiens 110 jauna pievērsās logam. Tajā spīdēja pēcpusdienas saule, ar zeltainu gaismu apmirdzēdama meģe- nos un laboratorijas aparaturu. 1 lečs piespieda sevi koncen- treties piezīmēm.

-     Tas nav pacients, - steigšus atgriezies laboratorijā, Brūss paziņoja. - Apgalvo, ka jus gribēšot ar viņu tikties.

Hečs pacēla acis. Varbūt kads zinātniskais pētnieks no slimnīcas, viņš nodomāja un dziji ievilka elpu.

-     Labi. Ved iekšā!

Pēc minūtes priekštelpā atskanēja soļi. 1 lečs durvīs ieraudzīja kalsnu augumu. Pilnā sparā blāzmojošās rietošās saules gaismā iedegusi āda darīja seju pievilcīgu, un stari spoguļojās pelēkajās acis.

-    Žerārs Naidelmans, - čerkstošā klusā balsī iesāka svešinieks.

Tik iededzis cilvēks nevar būt daudz laika pavadījis laboratorijā vai pie pētījumu piezīmēm, 1 lečs nodomāja. Droši vien kaut kāds speciālists, kam atliek daudz laika, lai uzspēlētu golfu.

-    Lūdzu, nāciet tālāk, doktor Naidelman, - Hečs teica.

-    Kapteinis, - svešais palaboja, - nevis doktors.

Iegājis telpā, viņš izslējās, un Hečs tūdaļ saprata, ka tas nav tikai goda tituls. Jau tas vien, kā svešais, pieliecis galvu, ienāca pa durvīm, liecināja, ka šis cilvēks daudz laika pavadījis jūrā. Hečs sprieda, ka vecs viņš nevar būt - varbūt četrdesmit pieci gadi -, taču viņam bija šauras acis un vēja appūsta seja kā jūrniekam. Šajā virā jautās kaut kas savāds - kaut kas pārpasaulīgs, tāda kā askētiska intensitāte. Hečam tas šķita intriģējoši.

Kad svešais paspēra soli uz priekšu un pastiepa roku sveicienam, Hečs nosauca savu vārdu. Svešinieka roka bija sausa un viegla, rokasspiediens - īss un lietišķs.

-    Vai varam aprunāties divatā? - virs klusi apjautājās.

-    Ko man darīt ar tām kolonijām, doktor 1 Ieč? - sarunā iejaucās Brūss. - Tās nevajadzētu pārāk ilgi turēt…

-    Vaubut ieliksi atpakaļ ledusskapī? Tām vēl vismaz pāris miljardus gadu kājas neizaugs. - I lečs ieskatījās pulkstenī, tad atkal svešinieka pētošajās acīs. Lēmumu viņš pieņēma ātri. - Un pēc tam vari iet mājas, Brus. Ierakstīšu, ka aizgāji piecos. Tikai neko nesaki profesoram Alvaresam.

Brūss atplauka smaidā.

-     Labi, doktor Ileč. Paldies.

Jau pēc brīža Brūss ar visām kolonijām bija prom, un I lečs atkal pievērsās savam dīvainajam viesim, kurš tagad stāvēja pie loga.

-    Vai šeit top lielākā daļa jūsu darbu, doktor? - viņš jautāja, pārvietodams no vienas rokas otrā ādas portfeli. Vīrs bija tik kalsns, ka atgādinātu spoku, ja nebūtu tās rāmās pašpārliecinātībās, kuru viņš izstaroja.

-    Šeit top lielākā daļa manu darbu.

-    Jauka ainava, - Naidelmans nočukstēja, skatīdamies ārā pa logu.

Hečs vērās svešā vīra mugurā un jutās pārsteigts, ka nemaz neļaunojas par traucējumu. Jau nospriedis, ka vajadzētu apjautāties par savādā viesa nodarbošanos, viņš tomēr pārdomāja. Nez kādēļ viņš jutas pārliecināts, ka Naidelmans nav ieradies nieku dēļ.

-    Čārlza upes ūdens ir tik tumšs, - kapteinis teica. - Tālu no tām lēna un klusa plūst Lēte - Aizmirstības upe.6 - Viņš pagriezās. - Upes ir aizmirstības simbols, vai ne?

-     Neatceros, - nevērīgi noteica Hečs, taču kļuva jau piesardzīgāks un gaidīja.

Kapteinis pasmaidīja un atrāvās no loga.

-    Jūs droši vien gribat zināt, kādēļ esmu ielauzies jūsu laboratorijā. Vai drīkstu izlūgties dažas minūtes jūsu iecietības?

-     Vai tad neesat jau dabūjis? - Hečs noradīja uz brīvo krēslu. - Sēdieties! Šodien jau grasījos beigt, bet tas svarīgais eksperiments, ko es… - viņš pavēcināja ar roku uz inkubatora pusi, - ir, kā lai pasaka, garlaicīgs.

Naidelmans izbrīnā sarauca pieri.

-    Laikam jau ne tik interesants kā ciņa ar Denges vīrusa7 izraisītiem izsitumiem Amazones purvos.

-      Tiešām, - Hečs pēc brīža atbildēja.

Vīrs pasmaidīja.

-    Lasīju to rakstu žurnālā dobe.

-     Žurnālisti nepieļauj, ka fakti traucē sižeta izklāstam. Nebija nemaz tik aizraujoši, kā var spriest pēc uzrakstīta.

-     Un tādēļ jūs atgriezāties?

-     Apnika skatīties, kā mirst mani pacienti, jo pietrūkst piecdesmit centus vērtas amoksicilina injekcijas. - Hečs fa- tālistiski noplātīja rokas. - Vai nešķiet savādi, ka vēlējos atgriezties šeit? Dzīve pie Memoriālā ceļa salīdzinājumā ar to šķiet pārāk mierīga. - Viņš pēkšņi apklusa un, paskatījies uz Naidelmanu, prātoja, kas šajā cilvēkā ir tāds, kas atraisa mēli.

-    Tai publikācijā bija aprakstīti jūsu ceļojumi pa Sjerrale- oni, Madagaskaru un Komoru salām, - Naidelmans turpināja. - Bet varbūt jūsu dzīve varētu kļūt daudz aizraujošāka ari tagad?

-     Neņemiet ļaunā manu rūkšanu, - Hečs noteica, cerodams, ka tas izklausījās laipni. - Garlaicība laiku pa laikam dvēselei var būt ari tonizējoša. - Viņš paskatījās uz Naidel- mana portfeli. Uz tā bija iespiesta kaut kāda viņam nesaprotama zīme.

-     Varbūt, - skanēja atbilde. - Lai nu kā, bet izskatās, ka pēdējo divdesmit piecu gadu laika esat pabijis vai katra Zemes punktā. Izņemot Stormheivenu Menā.

Hečs sastinga. Viņš juta, ka nejutigums no pirkstiem pāriet uz augšdelmiem. Pēkšņi viss kļuva skaidrs: aplinkus jautājumi, pļāpāšana par ceļojumiem, svešinieka saspringtais skatiens.

Naidelm$te klusēdams cieši vērās Hečā.

-     Ak tā, - Hečs novilka, pūlēdamies atgūt pašsavaldīšanos. - Un jums, kaptein, acīmredzot ir zināma zālīte, ar ko ārstēt manu dzīves apnikumu. - Naidelmans pielieca galvu. - Ļaujiet minēt! Vai tas viss kādā dīvainā kārtā nav kaut ka saistīts ar Skrandu salu? - Mirdzums Naidelmana acīs liecināja, ka minējums ir pareizs. - Un jūs, kaptein, esat apslēptas mantas meklētājs, vai ne?

Naidelmana seja saglabāja aukstasinību un pašpārliecinātību.

-     Mēs dodam priekšroku jēdzienam meklēšanas speciālists.

-      Mūsdienas visam ir eifēmisms". Meklēšanas speciālists. Atgādina nosaukumu sanitārijas inženieris. Jus gribai uzrakt Skrandu salu. Ļaujiet minēt: un tagad jus gribēsiet teikt, ka jūs un tikai jūs zināt Ūdens Akas noslēpuma atrisinājumu.

Naidelmans rāmi klusēja.

-     Un jums, bez šaubām, ir augstas klases aprīkojums, kas ļaus noteikt apslēptās mantas atrašanās vietu. Bet varbūt esat dabūjis savā pusē slaveno gaišreģi Sosostri kundzi"?

Naidelmans saglabaja mieru.

-     Es zinu, ka ari agrāk esat traucēts, - viņš teica.

-    Tad jau jūs zināt, kāds liktenis sagaidīja tos, kas mani traucēja. Visus rikstniekus, gaišreģus, naftas baronus, inženierus un pārējos, kam bija pilnīgi droši plāni.

-     Viņu plāni, iespējams, bija kļūdaini, - Naidelmans atbildēja, - taču sapņi īsti. Es zinu, kādas traģēdijas piemeklējušas jūsu ģimeni kopš tā laika, kad vectēvs nopirka to salu. Taču viņa nojauta bija pareiza. Salā patiešam ir apslēpta milzu bagātība. Es zinu.

-     Nu, protams, ka zināt. Visi to zina. Bet, ja domājat, ka jūsos reinkarnējies pats Sarkanais Neds, būs tikai godīgi, ja brīdināšu, ka to pašu esmu dzirdējis no vairākiem citiem. Bet varbūt esal nopircis vienu 110 tam it kā senlaicīgajām kartēm, kurās norādīta apslēpta manta un kas laiku pa laikam parādās pārdošanā Portlendā? Kaptein Naidelman, ar ticību vien nepietiek. Tādas Skrandu salas apslēptās mantas nekad nav bijis un nekad arī nebūs. Man ļoti žēl, tiešām. Bet tagad būs labāk, ja iesiet, kamēr vēl neesmu izsaucis apsardzi, piedodiet, es gribēju teikt, drošības speciālistu, kas pavadīs jus līdz durvīm.

Nelikdamies ne zinis par šo piebildi, Naidelmans paraustīja plecus un tad paliecās uz rakstāmgalda pusi.

-    Es jau neprasu, lai jūs tam ticētu.

Kapteinis bija tik pašpārliecināti, tik noteikti paraustījis plecus, ka Heču pārņēma jauns dusmu vilnis.

-    Ja jums būtu kaut vismazākā nojausma, cik daudzas reizes esmu dzirdējis vienu un to pašu, jūs būtu kaunējies šurp nākt. Kādēļ lai jūs butu citāds nekā pārējie?

Naidelmans no portfeļa izņēma kādu papīra lapu un, ne vārda neteikdams, pārslidināja pāri rakstāmgaldam.

1 lečs paskatījās uz dokumentu, taču pal nepieskāras tam. Tā bija vienkāršotā, notariāli apstiprināta finanšu atskaite, kura noradīts, ka kompānija ar nosaukumu Talasa1 " Holdings

Ltd. ir piešķīrusi naudu Skrandu salas apgūšanas korporācijās izveidošanai. Piešķīrusi divdesmit divus miljonus dolāru.

I lečs atkal pievērsās Naidelmanam un sāka smieties.

-     Un jums tiešām pietika nekaunības savākt šo naudu, pirms esat lūdzis man atļauju? Jums acīmredzot ir viegli ietekmējami investori.

Naidelmans vēlreiz atplauka viņam raksturīgajā smaidā - rezervētā, pašpārliecināta -, taču tajā nebija ne kripatas augstprātības.

-     Doktor Heč, pēdējo divdesmit gadu laikā jums bijušas visas tiesības paradīt durvis ikvienam apslēptās mantas meklētajam. Es pilnīgi saprotu jusu reakciju. Nevienam no viņiem nepietika naudas un neviens no viņiem nebija pietiekami sagatavojies šai operācijai. Taču viņi nebija vienigā problēma. Ari jūs bijāt problēma. - Naidelmans atkal izslējās. - Es jūs pārāk labi nepazīstu, taču jūtu, ka pēc ceturtdaļgadsimtu ilgas nenoteiktības jus, iespējams, esat gatavs beidzot noskaidrot, kas notika ar jūsu brāli.

Naidelmans uz bridi apklusa, taču nenovērsa acis no Heča. Un tad viņš akal turpināja - tik klusi, ka vārdi bija tik tikko saklausāmi.

-     Es zinu, ka jus neinteresē finansiālais ieguvums. Un saprotu, kā bēdas ir likušas ienīst šo salu. Tieši tādēļ ierodos pie jums tikai tagad, kad esmu pilnībā sagatavojies. "Tala- sa" šiem darbiem ir vispiemērotākā pasaulē. Un mums ir pieejams aprīkojums, par kādu jūsu vectēvs varēja tikai sapņot. Mēs esam nofraktējuši kuģus. Mums ir nirēji, arheologi, inženieri, ekspedīcijas ārsts - visi gatavi nekavējoties doties ceļā. Tikai viens jusu vārds, un es apsolu, ka pēc mēneša Ūdens Aka bus atklājusi visus savus noslēpumus. Mēs zināsim par to visu. - Vārdu 'visu' viņš uzsvēra ipaši.

-     Kādēļ jūs neliekaties mierā? - norūca Hečs. - Kādēļ negribat atstāt tos noslēpumus neatklātus?

-      Tas nav manā daba, doktor Heč. Un jūsēja?

Iestājās klusums, un bija dzirdams, kā tālumā Trīsvienības baznīcas tornis nozvana pulksten piecus. Klusums ilga minūti, divas, piecas. Beidzot Naidelmans paņēma papīra lapu no rakstāmgalda un ielika atpakaļ portfeli.

-    Jūsu klusēšana ir pietiekami daiļrunīga, - viņš noteica, taču balsī nebija jaušams niknums. - Esmu jau diezgan jūs aizkavējis. Rit informēšu partnerus, ka atteicāt mūsu lūgumam. Lai jums laba diena, doktor I leč. - Viņš piecēlās, lai ietu, bet pie pašām durvīm apstājās un pagriezās. - Un vēl viena lieta. Atbildot uz jūsu jautajumu, tiešām ir kaut kas tāds, kas mūs atšķir no visiem pārējiem. Mēs esam uzzinājuši par Ūdens Aku kaut ko tādu, par ko pārējiem nav ne jausmas. Ari jums ne.

Ielūkojies Naidelmana sejā, Hečs apslāpēja smieklus.

-     Mes zinām, kurš to radījis, - kapteinis klusā balsī pavēstīja.

Hečs juta, kā pirksti nevilšus savelkas ciešās dūrēs.

-    Kā, lūdzu? - viņš čērkstošā balsī pārjautaja.

-     Ja. Un vel kas. Mums ir žurnāls, kas rakstīts Ūdens Akas tapšanas laika.

Pēkšņi iestājās klusums. Hečs vairākkārt dziļi ievilka elpu. Nodūris acis, viņš skatījās uz rakstāmgaldu un papurināja galvu.

-    Brīnišķīgi, - viņš izmocīja. - Vienkārši brīnišķīgi. Acīmredzot esmu jus novērtējis par zemu. Pēc tik daudziem gadiem beidzot dzirdu kaut ko oriģinālu. Jūs mani patiešām iepriecinājāt, kaptein Naidelman.

Bet Naidelmans jau bija prom - Hečs atskārta, ka runā ar tukšu vietu.

Pagāja vairākas minūtes, iekams viņš piespieda sevi piecelties no krēsla. Drebošām rokām liekot mapē dokumentus, viņš pamanīja, ka Naidelmans atstajis vizītkarti. Tās augšpusē ar roku uzšņāpts telefona numurs - visticamāk, viesnīcā, kur viņš bija apmeties. Hečs iemeta vizītkarti papīrgroza, paņēma savu mapi, izgāja no laboratorijas un pa krēslainajām vasarīgajām ielām mundri devās uz mājām.

Bet divos nakti viņš jau atkal bija laboratorijā - saspiedis delnā Naidelmana vizītkarti, viņš soļoja šurpu turpu gar logu. Trijos viņš beidzot paņēma rokā telefona klausuli.

3.

Hečs apturēja iznomāto mašīnu dubļainajā stāvlaukumā un izkāpa. Aizvēris duHK, viņš, joprojām ieķēries rokturi, mirkli uzkavējās, lai paskatītos uz ostu. Acis pārslīdēja šaurajam līcītim, ko ieskāva granīta krasts, kura iezīmējas omāru ķērāju laivas un dragas, ko apmirdzēja vesa sudrabota gaisma. Ari pēc divdesmit pieciem gadiem Hečs atminējās to nosaukumus - Lola B un Mai/belle \M.

Neliela Stormheivenas pilsētiņa rāpās kalnā, līkumoto bruģēto ieliņu abās puses slējās dēļiem apsistas mājiņas. Tuvāk virsotnei mājiņu vieta stājās egles un pļaviņas, ko ieskāva akmens sienas. Kalna gala atradās kongregācijas baznīca, kuras vienkāršais baltais tornis stiepās pelēkajās debesīs. Ostas tā- lākajā mala Hečs ieraudzīja savu bērnības dienu māju, kuras jumta kore un terase sniedzās pāri koku galotnēm, lielā pļava pa nogāzi stiepās lidz. pat okeāna krastam un nelielajam dokam. 1 lečs atri novērsās - šķita, ka viņa vietā stāv kāds svešinieks un viņš visu redz ar šī svešinieka acīm.

Hečs uzlika saulesbrilles un devās uz ostu. Saulesbriļļu un iekšējā nemiera dēļ viņš jutās mazliet muļķīgi. Tagad bailes bija daudz lielākas nekā Raruānas ciemā, kur visapkārt gulēja Denges vīrusa nonāvētu cilvēku līķi, daudz lielākas nekā buboņu mēra laika Sjerramadre rietumos.

Dambis bija viena no divām kuģu piestātnēm šajā ostā. Vienā piestātnes pusē rindā stiepās vairākas koka būdiņas: Omāru ķērāju kooperatīvs, uzkodu bars "Sarkanais Neds", atpūtas mājiņa un instrumentu buda. Dambja galā atradās sarūsējis degvielas uzpildes sūknis, vinčas un žūstošu omāru vārāmo katlu kaudzes. Ieeja osta slīga zemā miglā - jūra tur nemanāmi saplūda ar debesīm. Šķita, ka simts jardus no krasta līnijas beidzas pasaule.

Lubiņām klāta kooperatīva būda bija pirmā ēka pie dambja. Tievā dūmu strūkliņa, kas stiepās augšup no nelielā skursteņa, apliecināja, ka tur tiek vārīti omāri. Hečs apstajās pie tāfeles un nopētīja dažādās, ar krītu uzrakstītās omāru cenas: par omāriem ar cieto čaulu, par mazuļiem, par izlasi, par atgriezumiem. Cauri nespodrajam loga stiklam viņš ieraudzīja rindās saliktas tvertnes, kurās nikni mutuļoja omāri, kas tikai pirms dažām stundām bija izvilkti no dzelmes. Atsevišķā tvertne bija ievietots tumši zils omārs - liels retums, kas izlikts apskatei. *

Kad pie dambja, skaļi veldams mucu ar smirdīgu ēsmu, parādījās omāru ķērājs augstos zābakos un lietusmētelī, Melins atkapās no loga. Vīrs aizvēla mucu līdz molam, piestiprināja vinčai un iecēla laivā - šādu ainu Melins neskaitāmas reizes bija vērojis bērnībā. Atskanēja kliedzieni, iebrēcās dīzeļmotors, laiva devās jūrā, kur tai sekoja aizsmakušās balsis ķērcošas kaijas. Melins noraudzījās, kā laiva pazūd spokainajā miglā, kas lēni cēlās augšup. Drīz būs redzamas salas. Redzeslokā jau vīdēja Ugunsgalvas zemesrags - milzīga granīta klints, kas slējās jūrā uz dienvidiem no pilsētiņas. Pret klints pakāji nemierīgi sitās viļņi - līdz lleča ausim gan nonāca tikai vārgi ūdens čuksti. Kraujas virsotnē starp irbule- nēm un zemajiem melleņu krūmiem slējās no plēstiem akmeņiem būvēta bāka - tās sarkanbaltās svītras un vara kupols padarīja krāsaināku vienmuļo miglas vālu.

Tā stāvot dambja galā un ieelpojot sarkanasaru ēsmas smārda, sāļa ūdens un dīzeļmotora izmešu sajaukumu, Melins juta, kā ceturtdaļgadsimta laikā izstrādātā piesardzība lēnām sāk drupt. Gadi atkāpās, un krūti nospieda spēcīga saldeni rūgta atskārta. Te nu viņš stāvēja - vieta, kuru nebija cerējis vairs jebkad ieraudzīt. Viņš pats bija ļoti mainījies, turpretī šī vieta - gandrīz nemaz. Viņš tik tikko spēja apvaldīt asaras.

Aiz muguras aizcirtās mašīnas durvis. Melins atskatījās - no International Scout markas mašīnas izkāpa Žerārs Naidelmans un atsperīgiem, stingriem soļiem devās prom pa dambi: taisnu muguru, apņēmības pārpilns. No rožkoka pīpes cēlās dūmu mutulītis, un viņa acis mirdzēja rūpīgi slēpts, taču nepārprotams prieks.

-    l,abi, ka sagaidāt mani šeit, - viņš teica, izņēmis no mutes pīpi un paspiedis Heča roku. - Ceru, ka tas nesagādāja pārāk daudz neērtību.

Pirms izteikt pēdējo vārdu, viņš mazliet saminstinājās, un Hečs sāka prātot, vai kapteinis gadījumā nav uzminējis viņa personīgos motīvus braukšanai uz šo pilsētiņu - un salu - vel pirms jebkādu saistibu uzņemšanās.

-      Nekādu problēmu, - Hečs vesi atteica, paspiezdams kapteiņa roku.

-    Un kur tad mūsu kuģis? - Naidelmans apjautājās un sa- miegtām acīm nopepja ostu.

-    Tas ir tur. "Žēlabainā Džeina".

Naidelmans paskatījās norādītajā virzienā.

-    Ak. Varenais omāru ķērāju kuģītis. - Tad viņš sarauca pieri. - Bet es neredzu, ka tam tauva būtu piesieta laiviņa. Ka tad mēs izkāpsim Skrandu salā?

-    Laiva ir pie doka, - Hečs paskaidroja. - Taču mēs neizkāpsim uz sauszemes. lūr nav dabiski veidotas piestātnes. Lielākoties salu ieskauj augstas klintis, tādēļ mēs tāpat neko daudz neredzēsim. Turklāt uz salas ir pārāk bīstami, lai pa to staigātu kājām. Vislabāk viss būs redzams no okeāna puses. - Vel jo vairāk tādēļ, ka es nebūt neesmu gatavs spert kāju uz šīs salas, viņš domās piebilda.

-     Saprotu, - Naidelmans noteica, atkal iespraudis pīpi starp zobiem. Viņš palūkojās debesis. - Migla drīz izklīdis. Vējš virzas uz dienvidrietumiem, jūra mierīga. Ļaunākais, ko varam sagaidīt, ir lietutiņš. Es ar nepacietību gaidu šo izbraucienu, doktor I Ieč.

hečs veltīja viņam skarbu skatienu.

-    Gribat teikt, ka nekad agrāk neesat redzējis to salu?

-    Esmu aprobežojies ar karšu un plānu pētijumiem.

-     Biju domājis, ka tāds cilvēks kā jus jau agrak būs atbraucis uz šejieni. Tais senajās dienās mēs redzējām neskaitāmus ķertos, kas brauca skatīties uz Skrandu salu, daži pat mēģināja izkāpt uz sauszemes. Esmu pārliecināts, ka šajā ziņa nekas nav mainījies.

Naidelmana dzedrais skatiens atkal pievērsās Hečam.

-    Negribēju to redzēt, iekams nebiju pārliecināts, ka būs iespējams taja parakņāties. - Šajos vārdos jautās mēms spēks.

Dambja galā uz peldošo doku veda jodzigas kāpnes. Hečs atraisīja "Žēlabainās Džeinas" laivas tauvu un satvēra starteri.

-     Esat apmeties pilsētā? - Naidelmans jautāja, neveikli iekāpis laivā un apsēdies priekšgalā.

Hečs papurināja galvu un iedarbināja motoru.

-     Esmu noīrējis istabu Sautportas moteli, no šejienes piecas jūdzes lejup gar krastu.

pat kuģi viņš bija noīrējis ar starpnieku palīdzību. Vismaz pagaidām Ilečs vēlējās savu ierašanos paturēt noslēpumā.

Naidelmans palocīja galvu un pāri Heča plecam lūkojās, kā viņi attālinās no sauszemes.

-    Brīnišķīga vieta, - viņš teica, lai mainītu sarunas tematu.

-    Jā, - Hečs atbildēja. - Laikam jau tā ir. Uzradušās vēl dažas vasaras mājiņas, tiek piedāvātas naktsmītnes ar brokastīm, bet citādi pasaulīgais progress Stormheivenai gājis secen.

-    Tā ir pārāk tālu uz ziemeļiem, prom no iecienītajiem maršrutiem.

-     Daļēji tādēļ, - hečs piekrita. - Bet viss, kas te izskatās tik dīvains un tik apburošs - vecās koka laivas, laika zoba sagrauztās būdas, bēdīgā paskata dambis - tas viss ir tikai nabadzības dēļ. Nedomāju, ka Stormheivena jebkad attapsies no depresijas.

Viņi bija nonākuši līdzās "Žēlabainajai Džeinai". Naidelmans uzkāpa uz kuģīša, bet I lečs piesēja laivu ta pakaļgalā. Tad viņš iekāpa kuģīti un jutas atvieglots, dzirdot, ka tūdaļ vienmērīgi ierūcās dīzeļmotors. Droši vicu vccs, viņš nodomāja, kad kuģītis jau brauca ārā no ostas, taču labi uzturēts. Pēc mirkļa "Žēlabainā Džeina" jau rāmi šķēla viļņus. Virs galvas saule, ka spoža lampa mirdzēdama cauri miglai, cīnījās ar mākoņu segu. Hečs lūkojās dienvidaustrumu virzienā, pāri Vecā Kupra salas kanālam, taču tur nekas nebija saskatāms.

-    Tur būs vēss, - viņš noteica, uzmetis acis Naidelmana kreklam ar īsajām piedurknēm.

Naidelmans pagriezās un pasmaidīja.

-    Esmu rūdīts.

-    Jūs sevi saucat par kapteini, - Hečs iesāka, - esat die- nejis juras spēkos?

-    Ja, - sekoja apdomīga atbilde. - Mīnu tralera kapteinis, kas kursēja no Mekongas deltas". Pēc kara12 es Nantūketā13 nopirku koka dragu un mīcījos pa Džordža krastu, zvejojot ķemmes gliemenes un plekstes. - Naidelmans pievērsās viļņiem. - Un tolaik saku interesēties par apslēptas mantas meklēšanu.

-     Tiešām? - Hečs ieskatījās kompasā un palaboja kuģa virzienu. Tad viņš parbaudīja kustības ātrumu. Skrandu sala bija sešu jūdžu attālumā no krasta; viņi tur nokļūs pēc divdesmit minūtēm.

Naidelmans palocīja galvu.

-     Viendien tiklā ieraudzīju milzīgu koraļļu bumbu. Mans biedrs tam uzsita ar marlīņu ķeramo piķi, un bumba pavē- ras ka austere. Iekša izrādījās neliels sudraba šķirstiņš, kas septiņpadsmitajā gadsimtā tapis Dānijā. Tad ari radās vēlēšanas meklēt apslēpto mantu. Mazliet parakņājos vecos papīros un noskaidroju, ka esam bagarējuši virs Cincj Ports vraka - šo barku bija komandējis franču pirātu kapteinis Šarls Dampjē. Tad es pārdevu kuģi, nodibināju kompāniju, nopelnīju miljonu un saku meklējumus.

-    Cik daudz esat atradis?

Naidelmans viegli pasmaidīja.

-      Mazliet vairāk nekā deviņdesmit tūkstošus monētās, porcelānā un antīkās lietās. Tā bija mācība, ko nevar aizmirst. Ja būtu nodevies pētījumiem, būtu izšķirstījis ziņojumus par dāņu kuģiem, kam Dampjē uzbruka. Tie lielākoties veda kokmateriālus, ogles un rumu. - Viņš apcerīgi kūpināja pīpi- - Ne visi pirāti bija tik prasmīgi ka Sarkanais Neds Okems.

-     Droši vien jutāties tikpat vīlies kā ķirurgs, kurš cer atrast audzēju, bet priekšā ir tikai žultsakmeņi.

Naidelmans paskatījās uz sarunu biedru.

-     Laikam jau tā varētu teikt.

Iestājās klusums. Izklīda pēdējās miglas paliekas, un I lecam pilnībā atklājās skats uz Vientuļnieku salu un Vraku salu, kuru paugurus klaja biezas egļu audzes. Drīz kļus redzama ari Skrandu sala. Viņš uzmeta skatienu Naidelmanam, kurš neatlaidīgi veras noslēpumainās salas virzienā. Bija laiks.

-     Esam gana pļāpājuši, - viņš klusi noteica. - Gribu dzirdēt visu par cilvēku, kurš radīja Ūdens Aku.

Naidelmans bridi klusēja. Hečs gaidīja.

-     Piedodiet, doktor Heč, - Naidelmans teica. - Vajadzēja visu izskaidrot jau jūsu birojā. Jūs vēl neesat parakstījis li- gumu. Mūsu divdesmit divus miljonus dārgais pasākums bal- stas tikai uz informāciju, ko esam ieguvuši.

Heču pārņēma pēkšņs dusmu vilnis.

-     Priecājos, ka tik ļoti uzticaties man.

-     Mēģiniet saprast mūsu nostāju… - Naidelmans iesaka.

-     Nu, protams! Jus baidāties, ka varu izmantot jūsu rīci- bā esošo informāciju, pats atrast apslēpto mantu un atstāt jūs tukšā.

-     Bez sevišķas liekulības varu teikt, ka jā, - Naidelmans atbildēja.

Uz bridi iestājās klusums.

-     Pateicos par tiešumu, - Hečs noteica. - Un kā būtu, ja atbildes vietā saņemtu šo? - Viņš parāva stūri, un kuģis asi pagriezās pa labi.

Naidelmans jautājoši pavērās doktora un, cenzdamies sa- glabāt līdzsvaru, ieķērās margapmalē.

Sagriezis kuģīti par simt astoņdesmit grādiem, Hečs stūrēja "Žēlabaino Džeinu" atpakaļ uz ostu.

-     Doktor Heč? - Naidelmans iesāka.

-    Viss ir vienkārši, - Hečs atbildēja. - Vai nu jūs izstāstāt par saviem noslēpumainajiem atradumiem un pārliecināt mani, ka neesat viens no tiem ķertajiem, vai ari jūsu nelielais ceļojums brīvā dabā beidzas jau tūdaļ pat.

-    ja jūs piekristu parakstīt mūsu līgumu…

-     Dieva dēļ! - iesaucās 1 lečs. - Jus esat tāds pat jūrlietu jurists ka kuģa kapteinis! Ja mums jākļūst partneriem - ja mēs kaut uz mirkli pieļaujam šādu iespēju -, mums jāgūst savstarpēja uzticība. F.s paspiedīšu jūsu roku un došu savu godavārdu, un jums ar to būs jāapmierinās, vai ari zaudēsiet jebkādu iespēju kaut ko meklēt šajā salā.

Naidelmans nekad nezaudēja savaldību. Ari tagad viņš smaidīja.

-     Rokasspiediens. Cik savādi.

Hečs apņēmīgi stūrēja kuģi atpakaļ pa viļņiem, ko tas tikai pirms dažām minūtēm bija radījis. Pamazām skatam atkal paveras Ugunsgalvas klintis, bet aiz tām - pilsētiņas namu jumti.

-     Labi jau labi, - Naidelmans samierinājies teica. - Lūdzu, grieziet kuģi atpakaļ. Luk, mana roka.

Viņi sarokojas. Hečs ielika ātruma parslēgu neitrālā pozīcija un kadu bridi vadīja "Žēlabaino Džeinu" gar krastu. Beidzot, atkal palielinājis ātrumu, viņš sāka stūrēt atklātos ūdeņos pagaidām neredzamās Skrandu salas virzienā.

Braucot Naidelmans skatJflķ uz austrumiem, kūpināja pīpi - šķita iegrimis dziļas pārdomās. I lečs, uzmetis kapteinim slepenu skatienu, prātoja, vai tā varētu būt novilcināšanas taktika.

-     Jus taču esat bijis Anglijā, vai ne, doktor Heč? - beidzot ierunājās Naidelmans.

I lečs palocīja galvu.

-     Jauka zeme, - Naidelmans turpināja, it kā atcerētos kaut ko patīkamu. - Man īpaši patika ziemeļi. Esat bijis I laundsberijā? Brīnišķīga mazpilsētiņa Kotsvolda, kas tā ari paliktu neievērojama, ja tajā nebūtu tik neatkārtojamas katedrāles. Varbūt esat bijis Vaitstounholā Peninu kalnos? Ve- seksas hercogu rezidencē?

-      lajā slavenajā, kas būvēta kā abatija? - I lečs pārjautāja.

-     liesi ta. Debešķīgi septiņpadsmitā gadsimta sakrālas arhitektūras paraugi.

-     Debešķīgi, - mazliet sarkastiski atkārtoja Hečs. - Un tad?

-    Abu šo celtņu autors ir sers Viljams Makalans. Cilvēks, kurš projektējis ari Ūdens Aku.

-     Projektējis?

-    Jā. Makalans bija lielisks arhitekts, varbūt izcilākais Anglijā aiz sera Kristofera Rēna14 . Taču Makalans ir daudz interesantāks cilvēks. - Naidelmana skatiens vēl joprojām bija pievērsts austrumiem. - Bez ēkām un Vecā Betersi tilta Makalans atstājis ari monumentālu tekstu par sakrālo arhitektūru. Kad viņš tūkstoš sešsimt deviņdesmit sestajā gadā pazuda jura, pasaule zaudēja izcilu sapņotāju.

-     Pazuda jūra? Intriga savērpjas vēl ciešāk.

Naidelmans saknieba lupas. Hečs sāka prātot, ka beidzot

kapteinis ir pieķerts.

-    Jā. Šausmīga traģēdija. Tikai… - Naidelmans pievērsās Hečam. - Tikai viņš, protams, nepazuda jūrā. Pagājušajā gadā mēs atradām viņa zinātnisko traktātu. Uz dokumenta malām bija kaut kas līdzīgs traipiem un pabalējušam krāsām. Musu laboratorijā izdevās apstiprināt, ka pabalējušas krāsas patiesība ir piezīmes, kas rakstītas ar neredzamu tinti, kas laika gaita kļūst redzama. Ķīmiskā analīze apliecināja, ka tinte ir organisks savienojums, kas iegūts no etiķa un baltajiem sīpoliem. Tālākas analīzes datēja šo traipu - tā tolaik sauca neredzamās tintes - ar apmēram tūkstoš septiņsimto gadu.

-     Neredzamā tinte? Būsiet pārak daudz lasījis "Hārdija puišu" grāmatas15 .

-    Neredzamās tintes septiņpadsmitajā un astoņpadsmitajā gadsimtā bija visai izplatītas, - Naidelmans mierīgi paskaidroja. - Džordžs Vašingtons1 " to izmantoja slepenu ziņojumu rakstīšanai. Kolonisti to sauca par rakstīšanu ar balto tinti.

Hečs centās sagudrot vēl kādu sarkastisku piezīmi, taču nespēja to noformulēt. Viņš atskārta, ka pats pret savu gribu sāk ticēt Naidelmana stāstam - tas šķita pārāk neticams, lai būtu meli.

-     Mūsu laboratorijā, izmantojot ķīmiskās vielas, izdevās rekonstruēt visu tekstu. Izrādījās, tas ir dokuments ar apmēram desmit tūkstošiem zīmju, ko uz grāmatas malām uzrakstījis Makalans pats ar savu roku. Dokuments bija kodēts, taču "Talasas" speciālists pirmo daļu atšifrēja bez jebkādām pūlēm. Kad izlasījām atšifrēto tekstu, uzzinājām, ka sers Viljams Makalans bijis vēl intriģējošāks arhitekts, nekā līdz šim domāts.

I lečs norija siekalas.

-    Piedodiet, bet tas viss izklausās pēc absurda.

-     Nē, doktor Heč, tas nav nekāds absurds. Makalans ir Ūdens Akas projekta autors. Kodētais teksts bija viņa slepenas piezīmes par pēdējo ceļojumu. - Naidelmans uz bridi apklusa, lai ievilktu dumu. - Saprotiet, Makalans bija skots un slepus piederēja katoļu baznīcai. Pēc Viljama 111 uzvaras Boinas kaujā Makalans devās uz Spāniju. Spāņu kronis pasūtīja viņam katedrāles būvi - lielāko Jaunajā Pasaulē. Tūkstoš sešsimt deviņdesmit sestajā gadā viņš no Kadisas devās uz Meksiku - ar divmastu brigu, ko pavadīja spāņu karakuģis. Kuģi pazuda, un kopš tā brīža par Makalanu neviens neko vairs nav dzirdējis. Tika pieņemts, ka visi noslīkuši jūrā. Taču šīs piezīmes atklāj, kas patiesībā noticis. Kuģiem uzbrucis Edvards Okems. Spāņu kapteinis atteicies sadarboties un tikai pēc spīdzināšanas atzinies, kāds bijis viņa ceļa mērķis. Tad Okems visus licis nodurt ar zobeniem, taču Makalanu atstājis dzīvu. Arhitekts, ķēdēs iekalts, aizvilkts pie Okema. Pirāts pielicis zobtfm viņam pie rīkles un teicis - es citēju piezīmes: "Lai Dievs pats ceļ sev to sasodīto baznīcu, es tev došu citu uzdevumu."

I leču pārņēma savads satraukums.

Kapteinis atslīga pret margapmali.

-    Saprotiet, Sarkanais Neds gribēja, lai Makalans uzbūvē krātuvi viņa milzīgajām bagātībām. Nepieejamu krātuvi, kuras noslēpums bulu zināms tikai pašam Okemam. Viņi devas uz Menas krastiem, izvēlējās Skrandu salu, tur uzbūvēja krātuvi un paslēpa tajā pirāta bagātības. Drīz pēc tam Okems un viņa komanda gāja bojā. Bet Makalanu, bez šaubām, nogalināja, tiklīdz bija pabeigta krātuve. Un kopā ar viņiem gāja bojā Ūdens Akas noslēpums.

Naidelmans ieturēja pauzi - ūdens mirdzums viņa acis darīja gandrīz baltas.

-     Protams, tagad nebūtu pareizi tā teikt. Jo noslēpums negāja bojā līdz ar Makalanu.

-     Paskaidrojiet!

-     Pēc kāda laika Makalans piezīmēs mainīja kodu. Mes domājam, ka viņš to izdarījis, lai pierakstītu Ūdens Akas slepeno šifru. Protams, septiņpadsmitā gadsimta kods ir pa spēkam mūsu ātrgaitas datoriem, tātad mūsu speciālisti jau tuvākajās dienās to atšifrēs.

-     Un cik lielām bagātībām tur vajadzētu būt? - I lečs vaicāja.

-      Labs jautājums. Mēs zinām, kāda bija Okema kuģu kravnesība, mēs zinām, ka tie bija pārpildīti, un mums ir kravas saraksti 110 kuģiem, kam uzbruka šis pirāts. Vai zinājāt, ka viņš bija vienīgais pirāts, kam izdevās veiksmīgs uzbrukums spāņu kara flotei?

-     Nē, - norūca Hečs.

-     Kad to visu saskaita, pat paši pieticīgākie aprēķini liecina, ka apslēpto bagātību vērtība mūsdienās… - Naidelmans atkal ieturēja pauzi, un viņa lūpas savilkas smaidā, - ir miljards astoņi simti līdz divi miljardi dolāru.

Iestājās dziļš klusums, ko pārtrauca tikai motora rūkoņa, monotonā kaiju ķērkšana un laivas švīksti viļņos. Hečs pūlējās aptvert, cik milzīga ir šī summa.

Naidelmans pieklusināja balsi.

-    Tas ir, neskaitot Okema lielākā ķēriena - Svētā Mihaēla zobena - vērtību.

Šajā brīdi burvestība tika lauzta.

-     Izbeidziet, kaptein! - Hečs iesmējās. - Nestāstiet, ka ticat šai apsūbējušajai vecajai leģendai.

-    Kamēr nebiju izlasījis Makalana piezīmes, neticēju. Doktor 1 leč, manta ir tur. Makalans redzēja, kā tā tiek aprakta.

Hečs neko neredzošām acīm vērās kuģa klājā, domas auļoja ka neprātīgas. Neticams stāsts, tam vispār nav iespējams noticēt…

Viņš pacēla acis un juta, kā nevilšus sažņaudzas vēders. Neskaitāmie, prātu urdošie jautājumi pēkšņi izplēnēja. Pari ūdens plašumam viņš jau varēja sazīmēt garo, zemo miglas vālu, kas sedza Skrandu salu - tāds pats vāls salu bija sedzis pirms divdesmit pieciem gadiem.

Pēkšņi viņš atskārta, ka Naidelmans stāv blakus un kaut ko saka. Hečs pagriezās un, strauji elpodams, centās apslāpēt strauji pukstošo sirdi.

-    Kā, lūdzu?

-     Es saku, ka zinu, cik maz esat ieinteresēts atrast naudu. Taču gribu, lai jūs zinātu, ka manis piedāvātajā Iigumā paredzēts, ka jūs saņemat pusi visu dārgumu, turklāt izdevumus apmaksājam mēs. Es uzņemos finansiālo risku, bet pretī saņemu Svētā Mihaēla zobenu. Tādējādi jūsu daļa būs apmēram miljardu dolāru vērta.

1 lečs norija siekalas.

-    Jums taisnība. Nauda mani patiešām neinterese.

Iestājās ilgs klusums. Tad Naidelmans pielika acīm binokli

un saka pētīt miglā tīto salu.

-    Kādēļ tā visu laiku ir miglas ieskauta?

-    Tam ir brīnišķīgs iemesls, - I lečs atbildēja, pateicīgs, ka mainīts sarunas temats. - Salas spēcīgā paisuma straume, kas novirza auksto l.abradora straumi siltajā Ki^ķodas straumē. Kur tās sajaucas, veidojas miglas mutuļi. Dažkārt salu ieskauj tikai plāns dūmakas gredzens, bet cikkārt tā pilnīgi pazūd miglas vālos.

-    Un kas gan pirātam vairak vajadzīgs? - Naidelmans nočukstēja.

Vairs ilgi nav palicis, Hečs nodomāja. Viņš centās aizmirsties, klausoties ūdens čalas, kad viļņi sitās pret kuģa bortiem, ieelpojot sāļā ūdens smārdu, sajūtot veso misiņa stūri plaukstā. Viņš paskatījās uz Naidelmanu - kapteiņa nopietnajā sejā raustījās kads muskulītis. Ari viņš pārdzīvoja spēcīgas emocijas - citādas, taču ne mazāk personiskas.

Miglas vāls pamazām tuvojās. Hečs klusēdams izcīnīja iekšēju ciņu - piespiezdams sevi stūrēt kuģi ložņājošo dūmakas pirkstu virzienā. Šī migla šķila savadi sveša pie citādi skaidrā horizonta. Kad kuģa priekšgals iedūrās tumšajā dūmakā, viņš samazināja ātrumu. Pēkšņi viņus apņēma nepatīkams miklums. Hečs juta, kā uz pirkstu kauliņiem un kakla veidojas ūdens pilieniņi.

Viņš centās vismaz kaut ko saskatīt šajā biezajā miglā. Šķita, ka tālumā vīd tumšas aprises, taču tad tās atkal izzuda. Viņš vel vairāk samazināja ātrumu. Relatīvajā klusumā viņš saklausīja krasta bangas un Skrandu salas boju zvanus, kas brīdināja jūrniekus par nodevīgajiem rifiem. Hečs pagrieza kuģi vēl vairāk uz ziemeļiem, lai piebrauktu salai no aizvēja puses. Pēkšņi apmēram divsimt metrus tālāk aiz kreisā borta parādījās daudzo vētru saplosītais, rūsas kārtas klātais, pussabrukušais dzelzs urbjtornis.

Asi ievilcis elpu, Naidelmans steigšus pielika acīm binokli, taču kuģis atkal ieslidēja miglas vālā un sala pazuda skatienam. Sāka pust auksts vējš un līņāt.

- Vai varam piebraukt tuvāk? - norūca Naidelmans. Hečs stūrēja tuvāk rifiem. Kad viņi iepeldēja salas aizvēja pusē, viļņi un vējš rimas. Pēkšņi viņi jau bija izlauzušies cauri miglai, un priekša vīdēja Skrandu sala.

i lečs virzīja kuģi paralēli rifiem. Šķita, ka binoklis vai pieaudzis pakaļgalā stāvošā Naidelmana sejai. Zobos viņš vēl joprojām turēja pīpi, taču likās, ka ir pilnīgi par to aizmirsis. Kapteiņa pleci mirka tumšajā lietu. Pagriezis priekšgalu pret jūru, Hečs ieslēdza neitrālo ātrumu un ļāva kuģim dreifēt. Un tad viņš beidzot arī pats pagriezās ar seju pret salu.

4.

Viņa priekšā atkal vidēja tumšās, biedējošās salas aprises, kas tik dziļi bija iespiedušās atmiņā un mocīja murgainajos sapņos. Tas bija tikai melns siluets starp pelēkajām debesīm un juru, - tas atgādināja dīvainu saliektu galdu, kas no salas aizvēja puses stiepās kraujas virzienā un kura centrā slējās sauszemes paugurs. Bangas sitās pret klintīm un atstāja aiz sevis putu plēksnes, kas līdzinājās kuģa ķīļudenim. Tagad sala šķita vēl drūmāka nekā Heča bērnības atmiņās: neaizsargāta pret vēju, neauglīga, jūdzi gara un astoņsimt jardus plata. Aizvēja pusē pāri oļiem klātajam krastam slējās vientulīga, salīkusi egle, kuras galotni jau sensenos laikos bija pāršķēlis zibens, bet tas zari sabozušies slējās debesis kā vecas raganas rokas.

It visur starp grīšļu stiebriem un mežrozīšu krūmiem rēgojās velnišķīgu mašīnu paliekas: senlaicīgi tvaika kompresori, vinčas, ķedes, katli. Vecajai eglei vienā pusē atradās laika zoba sagrauztas budeles - sašķiebušas uz sāniem un bez. jumtiem. Tālākajā galā llečs varēja saskatīt gludās, apaļīgās Vaļu muguras, kurās viņi ar Džoniju bija rāpušies pirms vairak nekā divdesmit pieciem gadiem. Pie tuvākajām klintīm gulēja vairāki milzīgu kuģu vraki, kurus saviem viļņiem bija slacījušas un drupinājušas neskaitāmas vētras. Šķēpelēs sadauzītie veco kuģu klaji un brangas mētājās starp granīta bluķiem.

Ik pēc simt pēdām virs paisuma līmeņa zīmēm bija izlikti brīdinājumi:

UZMANĪBU!

BĪSTAMI DZĪVĪBAI!

KRASTĀ NEIZKĀPT!

Naidelmans uz bridi šķita zaudējis valodu.

-     Beidzot, - viņš izdvesa.

Mirkļi izvērtās minūtēs, bet "Žēlabainā Džeina" turpināja dreifet. Naidelmans atrāva no acīm binokli un pievērsās Uečam.

-     Doktor? - viņš uzsauca.

1 lečs bija stingri ieķēries stūrē un dziļi iegrimis atmiņās. Kā jūrasslimibas lēkme viņu bija pārņēmušās šausmas. Stūres mājas logus rasinaja sīks lietutiņš, bet bojas zvaniņš migla drūmi dzindzinaja. Tomēr viņu mocīja ne tikai šausmas; tām pievienojās kaut kas līdz šim nepieredzēts: apjausma, ka šajā sala tiešām apslēpti dārgumi - ka vectēvs nemaz nav bijis muļķis, kurš nieku deļ izpostījis dzimtu trijās paaudzēs. Šajā bridi Hečs saprata, kādam jābūt lēmumam - galīgajai atbildei, ko viņš dos vectēvam, tēvam un brālim.

-     Doktor Heč? - atkārtoja Naidelmans; viņa seja miklu- ma mirdzēja.

I lečs vairākas reizes dziļi ievilka elpu un piespieda sevi atslābināt stūres ratu sažņaugušos pirkstus.

-    Brauksim apkārt salai? - viņš jautāja, pūlēdamies runāt mierīgi.

Naidelmans mirkli raudzījās Hečā, tad vienkārši palocīja galvu un atkal pielika binokli pie acīm.

Mazliet palielinājis ātrumu, Hečs virzīja kuģi jūrā, āra no aizvēja. Kuģis slīdēja ar ātrumu trīs mezgli stundā. Hečs stūrēja, lai izvairītos no Vaļu mugurām un citiem, daudz bīstamākiem objektiem aiz tam.

-     Drūma vieta, - Naidelmans noteica. - Drūmāka nekā biju iedomājies.

-    Te nav dabiskas ostas, - atbildēja Hečs. - Salu ieskauj rifi, un paisuma viļņi ir briesmīgi. Sala atrodas atklātā okeānā, un katru rudeni to satricina pamatīgs ziemeļaustrenis.

Salā izrakti tik daudzi tuneļi, ka lielākā daļa zemes ir piesūkusies ar ūdeni un nav stabila. Vēl ļaunāk, dažas kompānijas darbos izmantoja sprāgstvielas. Zemē aprakts, savu stundu gaida nesprādzis dinamīts, detonatori un Dievs vien zina kas vēl.

-    Un kas tas par lūzni? - jautāja Naidelmans, norādīdams uz masīvu saliektu metāla konstrukciju, kas slējās virs udens- zāļu nogludinātajām klintīm.

-     Barža, kas te pamesta vēl mana vectēva dzīves laikā. Tā ar peldošo celtni bija noenkurota pie krasta, taču nokļuva ziemeļaustreņa nagos un tika sadauzīta pret klintīm. Kad okeāns bija savu padarījis, nekas glābjams pāri nepalika. Mana vectēva pūlēm bija pielikts punkts.

-     Vai jūsu vectēvs nav atstājis kādas piezīmes? - apjautājās Naidelmans.

-     Tēvs tās iznīcināja, - drūmi atbildēja Hečs. - Vectēvs šīs salas dēļ ģimeni noveda līdz bankrotam, tādēļ tēvs ienīda gan šo vietu, gan visu, kas ar to saistits. Vēl pirms tā nelaimes gadījuma. - Viņš apklusa un, skatīdamies taisni sev priekšā, vel ciešāk ieķerās stūrē.

-     Piedodiet, - Naidelmans noteica, un viņa vaibsti atmai- ga. - Esmu tik ļoti aizrāvies ar šo lielu, ka dažkārt piemirstu jūsu personīgo traģēdiju. Atvainojiet, ja kāds jautājums šķiet neiejūtīgs.

1 leča skatiens vēl joprojām bija vērsts taisni pari kuģa priekšgalam.

-    Ir jau labi.

Naidelmans apklusa, un Hečs jutās par to pateicīgs. Nekas nebija sāpīgāks par banālajām frāzēm, ko saka cilvēki, kas grib tikai labu, īpaši tādas kā: "Nemocieties pašpārmetumos, tā taču nebija jūsu vaina."

"Žēlabainā Džeina" apbrauca salas dienvidu pusi. Hečs mazliet palielināja ātrumu, un kuģis rāvās uz priekšu.

-    Apbrīnojami, - Naidelmans nočukstēja. - Iedomājieties: šī nelielā saliņa ar smiltīm un klintīm ir vienīgā, kas šķir mūs no vislielākajām bagātībam, kas jebkad apraktas zemē!

-    Rāmāk, kaptein, - Hečs atbildēja, cenzdamies šo brīdinājumu izteikt pēc iespējas nebēdnīgāka tonī. - Tieši tādi sajūsmas pilni izsaucieni noveda līdz bankrotam dučiem kompāniju. Vietā atcerēties to seno dzejolīti:

Lai ari esmu cieši līdzās templim, Kas glabā Debesim ziedotās šķirstu, Viņa, godīgi teiksim, Nav mana un nekad ari nebūs.

Nakfflfhians pievērsās Hečam.

-     Kā redzu, jums bijis laiks lasīt ne tikai Greja "Anatomiju" un Merka rokasgrāmatu. Nav daudz kaulu lauzēju, kas spēj citēt Koventri Petmoru17 .

Hečs paraustīja plecus.

-    Man šad un tad patīk palasīt dzeju. Malkoju kā smalku portvīnu. Bet par ko jūs atvainojaties?

Naidelmans īsi pasmaidīja.

-     Esmu vairāk nekā desmit savas dzīves gadus pavadījis jūrā. Mēdz būt, ka mana vienīgā nodarbošanās ir lasīšana.

Pēkšņi no salas puses atskanēja spējš troksnis - šķita, ka tur kads klepo. Tas kļuva arvien skaļāks, pārvērtās par klusu rūkšanu un beidzot pārtapa par ķērkstošu vaidu - likās, tā varētu gārgt mirstošs dziļjūras briesmonis. Hečs juta, kā šermuļi pārskrien par kauliem.

-     Kas tas par ellišķīgu troksni? - asi noprasīja Naidelmans.

-     Paisumu nomaina bēgums, - paskaidroja I lečs un viegli nodrebinājās. - Acīmredzot kāds apslēpts kanāls savieno Ūdens Aku ar jūru. Kad paisuma straume maina savu virzienu un ūdens tunelī plūst atpakaļ, rodas šāds troksnis. Tā vismaz runā.

Vaidi turpinājās - tie izplēnēja lēni, pirms pilnīgas izzušanas pārtopot par burbuļojošu stostīšanos.

-     No vietējiem zvejniekiem var dzirdēt vēl vienu teoriju, - I lečs stastija. - Varbūt ievērojāt, ka apkārt salai nav izlikti omāru murdi. Bet nevajadzētu domāt, ka te nav omāru, ko ķert.

-    Skrandu salas lāsts, - palocījis galvu, Naidelmans noteica, un viņa acīs iedegās jautras uguntiņas. - Esmu par to dzirdējis. - Naidelmana skatiens pievērsās kuģa klajam, un tikai pēc ilgas klusēšanas viņš lēni pacēla galvu. - Nav manos spēkos atdzīvināt jūsu brāli, - viņš teica, - bet vienu varu apsolīt: mēs noskaidrosim, kas ar viņu nolicis.

Hečs pavēcināja roku - spēcīgā emociju uzplūdā nespēdams izteikt ne vārda. Viņš pagriezās pret atvērto stūres mājas logu - pateicīgs, ka lietu nav redzama viņa seja. Pēkšņi Hečs saprata, ka nespēj vairs ne mirkli ilgāk palikt šajā sala. Neko neteicis, viņš pagrieza kuģi uz rietumiem, palielināja ātrumu un stūrēja atpakaļ miglas vāla, kas ieskāva salu. Viņam gribējās atgriezties viesnīcas istabiņā, pasūtināt pusdienas un aizskalot visu ar glāzi "Asiņainās iMērijas".

Izbraukuši cauri miglai, viņi nonāca ilgi gaidītaja, spožajā dienas gaismā. Vējš pieņēmās spēkā, un Hečs jula, kā uz sejas un rokām sāk iztvaikot mitrā gaisa pilieniņi. Viņš neatskatījās. Atslābināt saspringtos muskuļus palīdzēja jau apziņa, ka miglas ieskautā sala ātri vien pārvēršas par tumšu punktiņu, kas izzūd pie horizonta.

-    Jums bulu jazina, ka mēs strādāsim ciešā sadarbībā ar pirmklasīgu arheologu un vēsturnieku, - pavēstīja līdzas sla- vošais Naidelmans. - Informācija, ko iegūsim par septiņpadsmitā gadsimta inženiermākslu, pirātiem un tālaika jūrniecības tehnoloģijām, varbūl pat Sarkanā Neda Okema noslēpumaino navi, nebūs naudā novērtējama. Šī būs ne tikai apslēptās mantas meklēšana, bet vienlīdz ari arheoloģiskā ekspedīcija.

Atkal ieslajās klusums.

-    Gribētu sev paturēt tiesības pārtraukt visus darbus, ja jutīšu, ka tie kļūst pārāk bīstami, - paziņoja Hečs.

-    Visai saprotams lūgums. Mūsu standarta līguma ir astoņpadsmit punkti. Vienkārši pievienosim deviņpadsmito.

-    Ja es iesaistīšos šajā lietā, - Hečs saka runāt daudz lēnāk, - negribu, ka man tikai jāklusē un jāskatās citiem pār plecu.

Naidelmans izkratīja pelnus no pīpes.

-    Šadas ekspedīcijas ir visai bīstamas, īpaši neprofesionālim. Kādu lomu jūs vēlētos uzņemties?

Hečs paraustīja plecus.

-    Jūs minējāt, ka esat nolīdzis mediķi.

Naidelmana rokas apstājās un viņš, pievērsies doktoram, izbrīnā sarauca pieri.

-    Nu, jā, to paredz Menas likumi. Gribat ierosināt kadru mainu?

-Jā. **

Naidelmans pasmaidīja.

-    Varēsiet tik viegli pamest darbu Obērna kalna slimnīcā?

-    Pētījumi var pagaidīt. Turklāt tas taču nebūs uz ilgu laiku. Tagad ir jūlija beigas. Ja gribat ķerties pie darba vēl šogad, tas jāpabeidz četru nedēļu laikā. Vētru sezonā izrakumi nav iespējami.

Naidelmans pārliecās pāri bortam un ar vienu spēcīgu sitienu izkratīja tabakas paliekas no pīpes. Viņš atkal izslējās. Aiz muguras horizontu iezīmēja šaura un gara Ugunsgalvas raga krasta līnija.

-     Pēc četrām nedēļām ekspedīcija būs galā, - viņš noteica. - Tā būs jusu uzvara, un ari manējā.

5.

Hečs iebrauca mašīnu dubļainā stāvvietā līdzās veikalam Bud's Superette. Šoreiz tas bija viņa paša braucamais. Vērot savu pagātni caur automašīnas vējstiklu - tagadnes apliecinājumu - bija neparasti neomulīgi. Viņš paskatījās uz apbružātajiem ādas sēdekļiem un pabalejušajiem kafijas traipiem, kas klāja riekstkoka krāsas pārnesumkarbu. Viss tik pazīstams, tik drošs - bija jāliek lieta milzīgs gribasspēks, lai piespiestu sevi atvērt durvis. Hečs paņēma no paneļa saulesbrilles, taču tūdaļ nolika atpakaļ. Pietika slēpties.

Viņš nopētīja nelielo laukumu. Cauri sadrupušajam asfaltam vīdēja šķembas. Stūri reiz atradās veclaicīgs avīžu stends, kurā plivinājās komiksu un žurnālu rindas; tagad tā vietā slējās saldējuma kiosks. Pilsētiņa stiepās lejup pa nogāzi - tikpat gleznaina kā vienmēr - namu šīfera un ciedru lubiņu jumti spožajā saulē mirdzēja. No ostas puses tuvojās puisis gumijas zābakos un plecā uzmestu lietusmēteli - omāru ķerajs atgriezās no darba. Virs paskatījās uz I Ieču un tad nozuda sānieliņā. Puisis bija jauns - ne vairāk ka divdesmit gadu. 1 lečs atskarta, ka laikā, kad viņš kopa ar māti aizbraucis no Stormheivenas, šis puisis vēl nemaz nebija dzimis. Viņa prombūtnes laika šajā pilsētiņā izaugusi vesela paaudze. Un vesela paaudze, bez šaubām, bija arī nomirusi. Pēkšņi gribējās noskaidrot, vai vecais Bads Rovels vēl ir dzīvs.

Pirmajā mirkli Bada veikaliņš izskatījās tāds pats kā senāk: zaļās aizsargtīkla durvis, ko nekad nevarēja cieši aizvērt, senlaicigais Coca-cola reklāmas plakāts, lietus un vēju sašķobītais lievenis. 1 lečs iegāja iekšā - zem kājām iečīkstējās nodeldētie grīdas dēļi. Veikalā neviena nebija. Pateicīgs par to, Hečs paņēma pirkumu ratiņus. Iedams pa šaurajām ejām, Hečs ņēma no plauktiem produktus - viņš bija nolēmis paliki uz "Žēlabainas Džeinas" klāja, kamēr liks sagatavota viņu vecā ģimenes māja. Tā viņš staigāja pa veikalu, bridi pa brīdim likdams ratiņos iepirkumus, kamēr beidzot atskārta, ka vienkārši cenšas attālināt neizbēgamo. Hečs saņēmās un aizstūma ratiņus pie letes, kur aci pret aci sastapās ar Badu Rovelu - liela auguma, plikgalvainu, mundru viru spodrā miesnieka priekšauta. Hečs neskaitāmas reizes atsauca atmiņā brīžus, kad Bads viņiem ar Džoniju paslepus deva sarkanās lakrioui^onfektes. Māti tas darīja traku.

-     'Bdien, - norūca Bads. Viņa skatiens pārslīdēja Heča sejai un tad pieversās ārpusē novietotās mašīnas numurzimei. Ne pārāk bieži viņa veikaliņa stāvlaukumā parādījās antīks Jaguar XKli. - No Bostonas?

Hečs palocīja galvu - viņš vēl joprojām nezināja, ka izturēties.

-    Jā-a.

-    Atvaļinājumā? - Bads apjautājās, rūpīgi likdams maisiņā artišoku saišķili un ierasti nesteidzīgi spiezdams vecā misiņa kases aparāta taustiņus. Pēc tam maisiņa nozuda ari otrs artišoku saišķitis.

-     Nē, - I lečs atteica. - Darīšanās.

Pārdevēja roka apstajās pusceļā. Uz Stormheivenu darīšanās neviens nekad nav braucis. Tādēļ Badam, profesionālam tenku vācējam, nu bija jānoskaidro visi sikumi. Roka atsaka cilāt pirkumus.

-    Ak ta, - Bads novilka. - Darīšanās.

1 lečs palocīja galvu, visiem spēkiem cenzdamies saglabāt anonimitāti. Tiklīdz Bads uzzinās, kas viņš patiesībā ir, par to zinas visa pilsēta. Iepirkšanās Bada veikaliņā bija solis pari liktenīgajai robežai. Vēl nebija par vēlu savākt pirkumus un iet prom, atstājot Badu neziņā. Alternatīva bija daudz sāpīgākā - Hečs tik tikko spēja izturēt domu par senās traģēdijas uzjundīšanu, par to, ka ļaudis šūpos galvas un kniebs lupas. Mazpilsētiņas iedzīvotāji, izrādot līdzjūtību, spēja būt ārkārtīgi nežēlīgi.

Pārdevējs ielika maisiņā piena paku.

-    Tirgotājs?

-     Ne-e.

Atkal iestājās klusums. Likdams līdzās piena pakai apelsīnu sulu, Bads kustējās vēl lēnāk. Kases aparāts džinkstēdams reģistrēja vēl vienu pirkumu.

-    Caurbraucot? - Bads minēja.

-     Man darīšanas tepat, Slormheivenā.

Tas šķita tik neticami, ka Bads vairs nespēja atturēties no jautājumiem.

-     Kas tad tās par darīšanām?

-    Visai delikātas, - I lečs klusi atbildēja.

Apjukums, kas pārņēma Bada vaibstus, bija tik izteiksmīgs, ka Hečs tikko spēja apslāpēt smaidu.

-  Saprotu, - Bads novilka. - Apmētāties pilsētā?

-     Ne-e, - Hečs dziļi ievilka elpu. - Palikšu vecajā Heču mājā ostas viņā pusē.

To izdzirdējis, Bads gandrīz izmeta no rokām steika gabalu. Māja jau divdesmit piecus gadus neviens nedzīvoja. Beidzi)! steiks tomēr nonāca maisiņā. Bads bija izsmēlis jautājumu krājumu - vismaz pieklājigas interesēšanās robežās.

-    Labi, - I lečs noteica, - es mazliet steidzos. Cik man jāmaksā?

-    Trīsdesmit viens divdesmit pieci, - Bads nelaimīgā balsī novilka.

Hečs paņēma pirkumus. Bija pienācis laiks. Ja gribēja palikt uz dzīvi šai pilsētiņa - kaut uz neilgu laiku vajadzēja atzīties, kas viņš tāds ir.

Viņš apstājās, pavēra vienu maisiņu un ieskatījās taja.

-    Atvainojiet, - I lečs teica, atvēris ari otru maisiņu un sācis rakņāties taja. - Vai tad neesat kaut ko aizmirsis ielikt?

-     Nedomāju vis, - Bads flegmātiski novilka.

-    Esat gan, - I lečs neatlaidas, likdams maisiņu saturu atpakaļ uz letes.

-     Tur ir viss, - Bads taisnojās. Nu viņa balsī ieskanējās Vienas iedzimtajiem raksturīgais negantums.

-     Nav gan, - strīdējās Hečs, norādīdams uz nelielu at- vilktnīti zem letes. - Kur tad manas bezmaksas konfektes?

Bads paskatījās uz atvilktni, tad atkal pievērsās Hečam - tagad viņš pirmo reizi uzmanīgi nopētīja pircēju. Jau nākamajā mirkli Bads nobālēja.

1 lečs jau nobijās, ka tas bijis par daudz, taču vecais pārdevējs atvieglots dziļi nopūtās.

-     Sasper mani jods! - viņš iesaucās. - Sasper mani jods! Tas taču Melins Hečs!

Pārdevēja seja atkal atguva ierasto krāsu, taču vaibsti tajā vel joprojām liecināja, ka viņš tikko redzējis spoku.

-     Nu, Bad, - Hečs jautāja, - kā tad klājas?

Pēkšņi vecais pārdevējs pārgāzās pāri letei un abam plaukstām satvēra Heča labo roku.

-     Paskat tik, - Bads teica, ieķēries pircēja plecos un turēdams to rokas stiepiena attālumā. Apaļīgajā sejā atplauka plats smaids. - Paskat tik, kād?*iels virs no tevis izaudzis! Cik gan reižu neesmu prātojis, kas ar tevi noticis un kad atkal varēšu tevi satikt! Un nu - Dievs augstais! - tu uzkrīti kā sniegs uz galvas!

Hečs dziļi ievilka plaušās gaisu - tas oda pēc šķiņķa, zivīm un siera. Vienlaikus viņu pārņēma gan atvieglojums, gan apjukums - šķita, viņš atkal ir atgriezies bērnībā.

Bads vel mirkli cieši pētīja ciemiņu un tad jau pievērsās atvilktnei ar konfektēm.

-    Velna puika! - viņš iesmējās. - Vel joprojām ēd lakricas ledenes? Palikusi pēdējā.

Un viņš uzmeta uz letes konfektīti.

6.

Viņi sēdēja šūpuļkrēslos uz lieveņa veikala sētas pusē, malkoja gāzētu berzu sulu un vērās uz tumšo priežu audzi pļaviņas viņā malā. Pakļāvies Bada neatlaidīgajiem jautājumiem, Hečs izstāstīja par dažiem saviem piedzīvojumiem Meksikā un Dienvidamerikā, kurp viņš bija devies kā epidemiologs, taču veiksmīgi izvairījās no atzīšanās, kādēļ atgriezies Storm- heivenā. Viņš juta, ka pagaidām nav gatavs sniegt paskaidrojumus. liecam ļoli gribējās atgriezties uz klāja, iekurināt pārnēsājamo grilu, uzcept steiku un vienkārši pasēdēt, ļaujoties grēciņam ar sausā martini glāzi rokā. Taču mazpilsētas etiķete prasīja, lai viņš vismaz stundu papļāpātu ar veco veikalnieku.

-     Izstāsti, kas noticis pilsētā kopš manas aizbraukšanas, - viņš palūdza, kad uz mirkli iestājās klusums. Tādējādi bija iespējams izvairīties 110 tālākas izprašņāšanas. Bija pilnīgi skaidrs, ka^l\ds vai mirst aiz ziņkārības noskaidrot, kādēļ

Hečs atgriezies, un viņu attur tikai iedzimtā pieklājība.

-     Nu, - iesāka Bads, - šis tas jau ir mainījies.

Viņš izstāstīja, ka pirms pieciem gadiem uzcelta skolas piebūve; ka līdz pamatiem nodegusi Tibodo ģimenes māja, kamēr paši saimnieki atpūtušies pie Niagāras ūdenskrituma; ka Frenks Pikets iedzēris pār mēru un ar savu kuģīti uzskrē-

jis uz Vecā Kupra salas klints. Visbeidzot viņš pajautāja, vai Hečs jau redzējis jauno ugunsdzēsēju ēku.

-     Nu, protams, - Melins atbildēja, no sirds bēdādamies, ka vecā koka celtne nojaukta un vietā uzbūvēts metāla monstrs.

-    Un it visur kā sēnes aug jaunas mājas. Vasarnieki, - nievājoši novilka Bads.

Taču Hečs ļoti labi saprata, ka patiesībā tirgotājs par to nemaz nesūkstījās. Turklāt viņa pieminētas mājas, kas augot kā sēnes, patiesībā bija trīs vai četras vasaras mājas Perēkļa zemesragā un dažas renovētas dzīvojamās ēkas un jaunā viesnīca.

Stāstījumu Bads pabeidza, šūpojot galvu.

-     Kopš tavas aizbraukšanas te viss mainījies. Tu tik tikko pazīsi savu pilsētiņu. - Viņš atgāzās krēsla un nopūtās. - Tātad atbrauci, lai pārdotu māju?

Hečs mazliet saspringa.

-    Nē, plānoju te dzīvot. Vismaz līdz vasaras beigām.

-     Tiešām? - jautāja Bads. - Atvaļinājums?

-     Es taču teicu, - Hečs atbildēja, cenzdamies runāt pec iespējas mierīgāk, - esmu ieradies delikātās darīšanās. Apsolu, Bad, ilgi es to noslēpumā neturēšu.

Bads šķita aizvainots.

-    Tu taču zini, ka mani nemaz neinteresē tavas darīšanas. Bet, manuprāt, tu teici, ka esi ārsts.

-    Esmu. Un tieši ar to arī nodarbošos šeit. - Hečs iemalkoja gāzēto bērzu sulu un slepus paskatījās rokas pulksteni.

-    Bet, Melin, - tirgotājs neveikli sagrozījās krēslā, - mums pilsētā jau ir ārsts. Doktors Freizers. Viņš ir vesels kā zirgs, nodzīvos vēl vismaz divdesmit gadus.

-    Nav nekā tada, ar ko nevarētu tikt galā arsēns tējas tasītē, - I lečs iebilda.

Veikalnieks sabijies paskatījās sarunu biedrā.

-      Neuztraucies, Bad, es negrasos konkurēt ar doktoru Freizeru, - 1 lečs atbildēja, atplaukdams platā smaidā. Un atgādināja sev, ka laucinieciskajā Menā tādus jokus var ari nesaprast.

-    Tad jau labi, - Bads veltīja savam viesim greizu skatienu. - Tad jau tavas darīšanas būs saistītas ar tiem helikopteriem.

1 lečs neizpratnē paskatījās uz veikalnieku.

-    Tas bija vakar. Jauka, skaista, saulaina dieniņa. Atlidoja divi helikopteri. Tiešām milzīgi aparāti. Pārlidoja pari pilsētai un devās uz salām. Redzēju, ka tie diezgan ilgi grozījās virs Skrandu salas. Nospriedu, ka tie būs no armijas bāzes. To sakot, Bada sejā parādījās pārdomu ēna. - Bet varbūt tā nemaz nebija.

1 lečam atbildēt nenācās - nočīkstēja aizsargtīkla durvis. Viņš nogaidīja, kamēr Bads ieiet veikalā, lai apkalpotu pircēju.

-     Tirgošanās, šķiet, iet no rokas, - viņš teica, kad Bads atgriežas.

-     Diez vai tā var teikt, - tas atsaucās. - Kad beidzas sezona, pilsētiņā paliek tikai kadi astoņi simti cilvēku.

Hečs domās nosprieda, ka tāds iedzīvotāju skaits Storrn- heivenā bijis vienmēr.

-     līh, - Bads turpināja, - bērni izaug un dodas prom, lai pabeigtu vidusskolu. Negrib palikt pilsēta. Brauc uz lielajām pilsētām, Bangoru, Ogastu. Viens pat bija nonācis līdz Bostonai. Pēdējos trijos gados no pilsētas aizbraukuši pieci jaunie. Ja nebūtu vasarnieku vai tās nūdistu pludmales Priežu kaklā, nedomāju, ka man butu kaut paris lieku peniju kabatā.

I lečs palocīja galvu. Bada uzņēmums acīm redzami plauka un zēla, taču nebūtu pieklājīgi celt iebildumus viņa paša veikalā. Un ta nudislu pludmale patiesībā bija mākslinieku apmetne kadā vecā namā priežu meža vidū desmit jūdžu attālumā no Stormheivenas. Hečs atcerējās, ka pirms trīsdesmit gadiem omāru ķērāji, velkot āra lomus, bija redzējuši sauļojamies nūdistus. Atmiņa Menas piekrastē cilvēkiem patiešām bija lieliska.

-     Un ka klajas tavai mātei? - Bads jautāja.

-     Viņa nomira astoņdesmit piektajā. Vēzis.

-    Man ļoti žēl. - To Bads teica no visas sirds. - Viņa bija lieliska sieviete, kas izaudzinājusi lieliskus… lielisku dēlu. -

Pēc īsa klusuma brīža Bads atslīga krēslā un iztukšoja savu dzeramo. - Klēru esi redzējis? - viņš jautāja, cik vien bezrūpīgā tonī varēdams.

-    Viņa vēl joprojām dzīvo šeit? - Hečs pēc mirkļa jautāja tikpat bezrūpīgi.

-    Jā-a, - atbildēja Bads. - Šis tas viņas dzīvē ir mainījies. Un tev? Ģimene?

Hečs pasmaidīja.

-    Sievas nav. Vismaz pagaidām nav. - Viņš nolika pudeli un piecēlās kājās. Bija pienācis laiks doties prom. - Bad, bija tik brīnišķīgi ar tevi atkal satikties! Bet nu, domāju, iešu un sarūpēšu sev vakariņas.

Bads palocīja galvu un uzsita viesim pa plecu, kad tas devas atpakaļ veikalā. Hečs jau bija uzlicis roku uz aizsargtīkla durvju roktura, kad Bads nokremšļojās.

-     Un vēl kas, Melin.

Hečs sastinga. Viņš jau nojauta, ka pārāk viegli ticis cauri. Un gaidīja jautājumu, kurš tūdaļ neizbēgami tiks uzdots.

-      Uzmanies ar to lakricu, - Bads nopietnā balsī teica. - Zobi nav mūžīgi, zini.

7.

Hečs izgāja uz "Žēlabainās Džeinas" klāja, izstaipījās un, sa- miedzis acis, paskatījās uz ostu. Stormheivenā šajā saules pielietajā jūlija pēcpusdienā valdīja klusums, pat stingums, un viņš par to jutās pateicīgs. Iepriekšējā vakarā viņš bija apslacījis steiku ar mazliet vairak Beefeater's viskija nekā gribēts, un no rīta pamodās ar paģirās sāpošu galvu - pirmo reizi desmit gadu laikā.

Šī diena daudzējādā ziņa bija pirmā. Viņš pirmo reizi kopš ceļojuma pa Amazoni bija uzturējies kuģa kajītē. I lečs jau bija aizmirsis, cik tas ir brīnišķīgi - palikt vientulība, ko traucē tikai viegla viļņu šūpošanās. Pirmā diena pēc ilgiem, ilgiem gadiem, kad nebija nekā daudz ko darīt. Laboratorija bus slēgta visu augustu, un laborants Brūss nodots kolēģa uzraudzībā - lai pieraksta pirmos pētījuma rezultātus. Kembridžas pilsētas māja slēgta, ekonomei paskaidrots, ka viņš neatgriezīsies līdz pat septembrim. Un jaguārs paslēpts stāvlaukumā aiz veca saimniecības preču veikala.

Vakar pirms izrakstīšanās no Sautportas viesnīcas viņš bija saņēmis zīmīti no Naidelmana - vienu pašu teikumu, kura viņš šovakar saulrieta stundā uzaicināts uz, tikšanos Skrandu sala. Sākumā 1 lečs bažījās, ka tas nozīmē veselu dienu, kas jāpavada, kavējoties atmiņās. Viņš pat apsvēra

iespēju ņemt rokā akvareļus, ar kuriem niekojās nedēļu nogales, un uzšņāpt kadu piekrastes ainiņu. Taču šī doma drīz vien tika atmesta. Šeit, uz ūdeņiem, pārņēma rāms miers. Viņš atbraucis uz Stormheivenu. Pabijis Skrandu salas krastā. Skatījies acis briesmonim un izdzīvojis.

Hečs ieskatījās pulkstenī - gandrīz septiņi trīsdesmit, l.aiks doties ceļā.

Iedarbinājis dzinēju, viņš apmierināts ieklausījās, cik paklausīgi tas rūc. Viegla vibrācija zem kājām, izplūdes gāzu šņākšana - šīs skaņas atgādinaja sirēnu dziesmu1 " no pagātnes, kas reiz bijusi tik salda un vienlaikus arī sāpīga. Pagriezis pārslēgu, viņš palielināja kuģīša ātrumu un pavērsa tā priekšgalu Skrandu salas virzienā.

Diena bija skaidra. Kamēr kuģītis šķēla viļņus, Hečs vēroja tā ēnu, kas slīdēja pa priekšu. Okeāna plašumā neviena nebija, izņemot kādu omāru ķēraja laivu - vīrs pārbaudīja murdus pie Vientuļnieku salas krastiem. Hečs šajā diena vairākkārt bija izgājis uz klāja, lai nopētītu horizontu - it ka gaidītu, ka Skrandu salas apkārtnē sāksies kāda rosība. Taču redzams nebija nekas - tikai jūra un debesis. Un Hečs nesaprata, - jūtas sarūgtināts vai laimīgs.

Ārpus ostas gaiss kļuva dzestrāks. Taču Hečs nevis samazināja ātrumu, lai noietu kajīte un paņemtu vējjaku, bet gan pagrieza kloķi līdz maksimumam, pavērsa seju pret vēju un atvēra muti - lai tajā iekļūst sāļā ūdens šaltis, ko uzmeta "Žēlabainā Džeina", šķeļot viļņus. Tas šķita tāds kā attīrīšanās rituāls - it kā vējš un ūdens spētu aizslaucīt visus pagājušajā ceturtdaļgadsimtā uzkrātos zirnekļtiklus un sārņus.

Pēkšņi autrumu pusē pie horizonta parādījās tumša ēna. Hečs samazināja ātrumu - viņš juta, ka atgriežas senais satraukums. Migla ap salu bija plānāka, taču krasta aprises tik un tā šķita neskaidras un draudīgas, bet celtņi un vinčas šķēla dūmaku kā sagrauti minareti kādā mītiskā pilsētā. Hečs pagrieza laivu pret ostu, taču saglabāja distanci un gatavojās apmest loku.

Tad salas aizvēja pusē viņš ieraudzīja apmēram ceturtdaļ- jūdzi no krasta noenkurotu nepazīstamu kuģi. Piebraucot tuvāk, noskaidrojās, ka tas ir senlaicīgs ugunsdzēšanas kuģis, kas būvēts no brūna materiāla - sarkankoka vai tīkkoka. Uz pakaļgala ar zelta burtiem bija uzkrāsots nosaukums "C.rifs", bet zemāk ar mazākiem burtiem - Mistika, Konekti- kuta.

I lečs prātoja, vai nepiebraukt vēl tuvāk, taču pārdomāja un izslēdza "Žēlabainas Džeinas" motoru apmēram simts jardu attālumā. Kuģis šķita pamests - neviens neiznāca uz klāja, lai sagaidītu atbraucēju. Hečam iešāvās prātā, ka šis kuģis varētu piederēt kādam tūristam vai trofeju medniekam, taču jau rietēja saule - sagadīšanās bija pārāk acīmredzama.

Viņš ziņkārīgi pētīja kuģi. Ja šis kuģis piederēja Naidelmana komandai, tad tā bija neparasta, taču ļoti praktiska izvēle. Ātruma trukums tika kompensēts ar stabilitāti - 1 lečs bija pārliecināts, ka ar šādu kuģi var droši doties visnegan- tākajā jūrā, bet priekšgala un pakaļgalā izvietotie dzinēji padarīja to lieliski manevrējamu. Šļūteņu rituļi un monitori bija aizvākti, atbrīvojot vietu uz klāja. Kravas bomji, torņi un prožektori bija atstāti, un pakaļgalā uzstādīts ar datoru va- dams celtnis. I Ieča acis pievērsās plašai stūres mājai un pārmetamajam tiltiņam. Virs tiem - parasta elektronisko antenu, radionavigācijas sistēmu un radaru gūzma, tāpat papildu aprīkojums, kas īsti nebija saistīts ar jūrniecību - mikroviļņu antena, satelītu šķīvis, gaisa izlūkošanas radars un ļoti zemas frekvences antena. Iespaidīgi, nodomāja Hečs. Viņš uzlika vienu roku uz vadības pults, bet ar otru jau gatavojās piespiest signāltaures pogu.

Taču tad viņš pārdomāja. Tālumā varēja saklausīt dobju pulsējošu troksni - pavisam klusu, tik tikko dzirdamu, i lečs nolaida roku gar sānu. Jau pēc minūtes viņš bija pilnīgi pārliecināts - tur darbojās kuģa motors. Vēl talu, taču strauji tuvojās. Hečs nopētīja horizontu, līdz dienvidu mala pamani ja pelēku punktiņu. Rietošās saules stars uzzibsnīja šī nezināmā peldlidzekļa nospodrinātajā metālā. Varbūt '"Masas" kuģis, Hečs pratoja, kas brauc šurp no Portlendas.

Un tad Hečs pamanīja, ka pelēkais punktiņš sadalās divos, tad - trijos, tad - sešos. Neticēdams savām acīm, viņš vēroja, kā nelielajai saliņai tuvojas īsta iekarotāju flote. Tuvojās mil- ziga jūras barža, kuras tumši sarkanie borti bija skaidri sa- skatāmi, tiklīdz viļņi atkāpās no ūdenslinijas. Aiz baržas sekoja velkonis, kura takelāža priekšgalā bija apsūnojusi un spīdēja. Velkonim tauvā bija piesiets simttonnīgs peldošais celtnis. Nākamie bija vairāki motorkuteri - spīdīgi un vareni un pārbāzli ar elektroniku. Aiz tiem, dziļi iegrimis ūdenī, peldēja smagi piekrauts kravas kuģis. Tā mastā plīvoja neliels sarkanbalts karodziņš. I lečs atcerējās, ka šādu zīmējumu pirms dažām dienām bija redzējis uz Naidelmana portfeļa.

Pēdējais šajā flote bija liels kuģis ar lielisku aprīkojumu. Priekšgalā ar ziliem burtiem bija uzkrāsots nosaukums "Cerbers"'1 '. Hečs ar godbijību vērās šais mirdzošajās konstrukcijas, ievēroja harpunu uz priekšējā klāja un iluminatorus ar tumšiem stikliem. Piecpadsmit tūkstoši tonnu vismaz, I lečs domas secināja.

Kuģi ka klusā dejā viens pēc otra apstājās ar priekšgalu pret "Grifu" - lielākie apstājās ugunsdzēsības kuģīša tālākajā galā, bet mazākie novietojās līdzās "Žēlabainajai Džeinai". Nožvadzēja ķēdes - kuģi noenkurojās. Pētīdams motorkuterus, kas bija nostājušies labajā un kreisajā pusē, Hečs manīja, ka arī pats tiek pētīts. Daži uzsmaidīja un palocīja galvas. Tuvākajā kuterī bija redzams virs ar matiem dzelzs krāsā un apaļīgu baltu seju, kas vērās Hečā ar pieklājīgu interesi. Mugurā viņam bija paliela oranža glābšanas veste, uzvilkta virs cieši aizpogāta uzvalka. Līdzās stāvēja jauns puisis ar gariem, taukainiem matiem un kazbārdiņu, ģērbies Bermudu šortos un puķaina kreklā. Viņš kaut ko eda no baltas papīra kārbas un skatijas uz lleču nekaunīga vienaldzībā.

Tika izslēgts pēdējais dzinējs, un iestājās teju spocīgs klusums. I lečs skatījās 110 viena kuģa uz otru - izrādījās, visu acis pievērstas tukšajam ugunsdzēsības kuģīša klajam.

Pagāja minūte, tad divas. Beidzot atveras stūres mājas durvis, un tajās parādījās Naidelmans. Klusēdams viņš piegāja pie borta un apstajās - taisni ka stiga - un vērās sabrau- kušajos cilvēkos. Rietoša saule viņa iedegušo seju iekrāsoja burgundieša sarkanu, bet plānos matus darīja zeltainus. 1 lečs prātoja, cik ļoti šis slaidais stāvs ietekmēja pārējos. Kad iestājās pilnīgs klusums, aiz Naidelmana parādījās vēl viens cilvēks - neliela auguma un muskuļots - viņš palika stūres mājas durvīs un sakrustoja rokas uz krūtīm.

Kādu laiku Naidelmans turpināja klusēt. Beidzot viņš sāka runāt - klusi, gandrīz godbijīgi, taču labi sadzirdami.

-     Mēs dzīvojam laikmetā, - Naidelmans teica, - kad nezināmais ir zināms un lielākā daļa Zemes noslēpumu jau uzminēta. Mēs esam pabijuši ziemeļpolā, uzkāpuši Everestā, aizlidojuši uz Mēnesi. Mes esam sadalījuši atomu un iezīmējuši karte okeāna dzelmes reljefu. Tie, kas ķērušies pie šiem uzdevumiem, nereti riskējuši ar dzīvību, zaudējuši mantu un likuši uz spēles visu, kas bijis dārgs. Lielus noslēpumus var atklāt tikai par ļoti augstu cenu - dažkārt tikai par visaugstāko.

Kapteinis ar žestu norādīja uz salu.

-    Tur, tikai simts jardu attālumā, mus gaida viena no tām lielajām mīklām, varbūt pati lielākā, kāda vel palikusi Ziemeļamerikā. Paraugieties! Izskatās pec nieka - pēc cauruma dubļu un klinšu ielāpā. Taču šis caurums - šī Ūdens Aka - izsukusi dzīvības sulas no ikviena, kas mēģinājis piekļūt tas noslēpumiem. Iztērēti daudzi miljoni dolāru. Izpostītas dzīves, zaudētas dzīvības. Starp mums ir cilvēki, kas uz savas adas izbaudījuši, cik asi var būt Ūdens Akas zobi.

Naidelmans nolūkojās uz klausītājiem, kas bija sapulcējušies uz daudzajiem kuģiem. Tad viņš saskatījās ar Heču un turpināja runāt.

-    Citas pagātnes mīklas, piemēram, Saksavamanas monolīti2 ", Lieldienu salas statujas21 , Lielbritānijas stateniskie akmeņi22 vēl slēpj savu nozīmi. Taču ar Ūdens Aku ir citādi. Tās atrašanās vieta, nozīme un pat vēsture ir zināma. Tā ir mūsu priekšā ka nekaunīgs orākuls, kas uzdrošinās izaicināt visus, kas gadās ceļa.

Viņš ieturēja nelielu pauzi.

-      Tūkstoš sešsimt deviņdesmit sestajā gada Edvards Okems kļuva par vienu no bīstamākajiem jūras pirātiem. Viņa flotes kuģi, sagumstot zem salaupītās bagātības, bija kļuvuši gausi. Vētra vai vienkārši neveiksmīga sastapšanās ar karakuģi varēja nozīmēt visas flotes aiziešanu bojā. Okems visu laiku bija atlicis savas bagātības novietošanu drošā krātuvē, bet nu viņu pārņēma izmisums. Un tad viņa ceļā nejauši gadījās arhitekts, kas atrisināja visas problēmas.

Naidelmans atspiedās pret bortu, un vējš pluinija viņa matus.

-    Okems nolaupīja arhitektu un uzdeva tam izbūvēt dārgumu krātuvi. Tik draudīgu un nepieejamu, ka atturētu pat vislabāk apgādālāko bagātību mednieku. Viss ritēja saskaņa ar plānu. Aka tika uzbūvēta, dārgumi paslēpti tajā. Taču, kad pirāts devās kārtējā slepkavošanas un laupīšanas turē, liktenis no viņa novērsās. Sarkanais Neds Okems nomira. Kopš tās dienas viņa bagātības snauž Ūdens Akas dzelme un gaida laiku, kad tehnoloģijas un cilvēks spēs iznest dārgumus saules gaismā.

Naidelmans dziļi ievilka elpu.

-     Lai arī šis bagātības ir ļoti vērtīgas, cilvēku pūliņi pie tām tikt allaž izrādījušies velti. Visi, izņemot vienu!

To sakot, kapteinis strauji pacēla roku. Izrādījās, viņš kaut ko tur pirkstos. Rietošās saules stari tik žilbinoši atspīdēja šai priekšmetā, ka šķita, Naidelmana pirkstu gali deg liesmās. Apkārtējie sāka pārsteigumā un izbrīnā sačukstēties.

Hečs paliecās pāri sava kuģīša bortam, lai labāk saskatītu, kas ir Naidelmana rokās. Ak, Dievs, viņš nodomāja, tas droši vien ir zelta gabaliņš, ko no pazemes pirms vairak nekā simts gadiem izcēla Zeltraču kompānija.

Naidelmans pacēla zelta spirāles gabaliņu virs galvas un tā nekustoties nostāvēja diezgan ilgi. Tad viņš turpināja savu runu.

-    Daži iebilst, ka Ūdens Akas dzelmē nav nekādas bagātības. Šiem apšaubītājiem es saku: "Paskatieties uz šo!"

Kad pēdejie saules stari iekrāsoja ūdeni un kuģi blāvi sārtā toni, viņš pagriezās ar seju uz "Grifa" stūres mājas logu pusi. Pacēlis nelielu āmuriņu, viņš piesita zelta gabaliņu stūres mājas sienai. Tad viņš atkal pievērsās klausītajiem, bet zelts turpināja mirgot.

-     Patlaban, - Naidelmans teica, - Okema bagātības vēl guļ Akas dzelmē, kur tās neaizsniedz ne saule, ne lietus jau trīssimt gadu garuma. Bet rītdien sāksies šis ilgās atpūtas beigas. Jo atslēga, kas pirms daudziem gadiem pazaudēta, atkal ir atrasta. Līdz vasaras beigām dārgumi jau būs atvadījušies no dzelmes.

Viņš mirkli paklusēja, lai nopētītu cilvēkus uz daudzo kuģu klāja.

-     Mums būs daudz darba. Jānovāc senie instrumenti, jāpadara sala droša. Mums jānosaka oriģinālās Akas atrašanās vieta. Tad mums jāatrod un jānosprosto zemūdens tunelis, kas savieno Aku ar jūru. Mums jāizsūknē ūdens no Akas un jānostiprina šahta, lai varētu piekļūt dārgumu krātuvei. Taču mums ir aprīkojums, ar ko vairāk nekā pietiek, lai sasniegtu mērķi. Mums ir darīšana ar, iespējams, atjautīgāko septiņpadsmitā gadsimta prātu. Taču divdesmitā gadsimta tehnoloģijām Ūdens Aka nav sāncense. Ja ikviens, kas šeit šodien sapulcējies, pieliks roku, mēs veiksmīgi pabeigsim izcilāko un ievērojamāko dārgumu meklēšanas operāciju visā pasaules vēsturē.

Cilvēki sāka aplaudēt, taču Naidelmans ar vienu rokas vēzienu apklusināja viņus.

-    Šodien starp mums ir doktors Melins I lečs. Tikai ar viņa laipnu atļauju šis pasākums varēja sākties. Un viņš - vēl vairāk nekā jebkurš cits - zina, ka mēs šodien šeit esam sapulcējušies ne tikai zelta dēļ. Mēs šeit esam, lai uzšķirtu jaunu lappusi vēstures grāmatā. Mēs esam šeit, lai vairāk uzzinātu. Un pārliecinātos, ka to drosminieku upuri, kas pabija šai salā vēl pirms mums, nav bijuši veltīgi.

Viņš pielieca galvu un tad atkapās no kuģa borta. Šur tur atskanēja aplausi, kas kā smalks ūdenskritums vēlās pāri viļņiem, līdz beidzot visi izplūda spontānā līksmībā - rokas tika paceltas, lai uzmestu gaisā cepures, skanēja satraukti, nepacietības un prieka pilni saucieni. Hečs atskārta, ka ari viņš pievienojies vispārējam priekam, bet pāri vaigam noritēja vientuļa asara. Šķita, ka pāri plecam skatās Džonijs, kurš noraugās šajā jautrībā - greizā ziņkārē un klusā cerībā, ka viņa jauneklīgā dvēsele beidzot varēs dusēt mierā.

8.

Dienu vēlāk Hečs stāvēja pie "Žēlabainās Džeinas" stūres un vēroja, kā apkārt visi rosās. Teju par spiti sev viņš juta pieaugošu satraukumu. Līdzās divi aparāti - skeneris, kas no- klaja visus ekspedīcijas kanālus, un rācija, kas darbojās īpa- šaja mediķu frekvencē, - laiku pa laikam iečērkstējās, un bija dzirdamas sarunu druskas. Okeāns bija mierīgs, ūdens virsmu tikai mazliet skāra viļņu kustēšanās. Pūta lēns krasta vējiņš. Mūžam biezā migla šajā dienā atgādināja caurspīdīgu audeklu, kas brīvi ieskava salu. Ideāli piemērota diena ekipējuma izkraušanai, un Naidelmans to izmantoja pilnībā.

Lai gan "Žēlabainā Džeina" atradās tajā pašā vietā, kur iepriekšējā dienā, - tūdaļ aiz Skrandu salas rifiem - apkār- tējā ainava bija kardināli mainījusies. Darbi sākās tūdaļ pēc saulrieta un ausmas stundā kļuva vel rosīgāki. Tagad divus enkurus no salas austrumu krasta stāvēja milzīga barža, ko vietā noturēja divas masīvas ķēdes, kuras Naidelmana nirēju komanda droši bija piestiprinājusi zemūdens klintīm. Ilečs vēroja, kā salas rietumu galā tiek noenkurots simttonnigs peldošais krāns, kura gara hidrauliskā strēle vidēja virs krasta ka skorpiona aste - gatava pārcilāt grabažas, kas uzkrājušās divsimt apslēptās mantas meklēšanas gados. Krāna ēnā slejās "Grifs" - Naidelmana kuģis. 1 lečs tik tikko spēja saskatīt uz tiltiņa spēcīgo, slaido kapteiņa stāvu - tas uzmanīgi sekoja darbu norisei.

Lielais pētniecības kuģis "Cerbers" kluss un mierīgs palika aiz dūmakas vāla - it ka neuzskatītu par vajadzīgu tuvoties sauszemei. Divi kuteri - "Najāda"23 un "Delfīns" - jau agri no rīta bija nogādājuši komandu salā un tagad šūpojās piekrastes ūdeņos. Pēc tā, kā "Najāda" kustējās, I lečs sprieda, ka tā kartē okeāna dibenu. "Delfīns" skenēja pašu salu - ar aparatūru, kādu 1 lečs līdz šim nebija redzējis.

Hečs turpināja vērot mutuļojošo rosību, kas valdīja vis- apkart, līdz viņa skatiens pievērsās salai. Skatoties uz to, krūtis vēl joprojām kapa nelabums. Iespējams, tas nekad neizzudīs. Taču viņš bija pieņēmis lēmumu, un jau tas vien notrauca no pleciem smagu nastu. Tagad viņš katru rītu jutās arvien pārliecinātāks, ka lēmums bijis pareizs. Pagājušonakt viņš pat pieķēra sevi spriedelējot, ko darīt ar to miljardu dolāru. Un tūlīt pat nolēma: šī nauda, visa līdz pēdējam centam, tiks noguldīta fondā, ko nosauks brāļa vārdā.

Pēkšņi salā uzplaiksnīja kaut kas balts - un tūdaļ pat izzuda miglā. Hečs zināja, ka salā jau rosās komandas viri - meklē senos tuneļus, ar virvēm nožogo takas, stiprina zīmītes pie senlaicīgajām grabažām, kas ieaugušas krūmos un ko vēlāk vedis prom. Hečs atsauca atmiņa citātu:

Jau daudzus pavasarus nātres

Sedz rūsas ēstas ecēšas un arklu, kas sen lauzts,

Un akmens veltni ar'.

Un tagad nātru galotnes tik gobu pirksti skar.2 ''

Hečs zināja, ka pārējās grupas patlaban neskaitāmajās šahtas ņem paraugus no baļķiem, lai pēc tam "Cerbera" laboratorijā ar radioaktīvā oglekļa C14 metodi mēģinātu noskaidrot to vecumu un tā uzzinātu, kura ir īstā Ūdens Aka. Hečs ar binokli nesteidzīgi nopētīja apkārtni, līdz beidzot uzduras vienai no šim grupām - cilvēki miglā atgādināja bālganus spokus. Tie bija sastājušies nekārtīgā rindā un lēni virzījās uz priekšu, ar zaru cirtņiem un cirvjiem lauzdami sev ceļu cauri Virdžīnijas ievu audzēm. Bridi pa brīdim viņi apstājās, lai kaut ko nofotografētu vai pierakstītu. Viens vīrs rokā turēja metālu detektoru, cits zondēja zemi ar garu, šauru instrumentu. Grupas priekšgala Hečs pamanīja vācu aitu suni, kas uzcītīgi ošņāja apkārtni. Droši vien dresēts meklēt sprāgstvielās, Hečs domās nosprieda.

Pavisam sala rosījās apmēram piecdesmit cilvēki. Visi - "Talasas" darbinieki, turklāt labi apmaksāti. Kā bija teicis pats Naidelmans, - ja neskaita pusduci pašu galvenāko speciālistu, kas algas vietā saņems daļu atrasto dārgumu, ierindas strādniekiem tiks samaksāti divdesmit pieci tūkstoši dolāru. Tas nebija maz, ja ņem vērā, ka lielākā daļa šo cilvēku aizbrauks no salas jau pēc divām nedēļām - kad būs pabeigta iekārtu montāža un sala būs nostiprināta.

Hečs turpināja vērot salu. Tās drošajā ziemeļu daļā - vienīgajā, kur varēja staigat bez bažām, - jau bija parādījies dambis un piestātne. Netālu no tās velkonis ar milzīgu daudzumu aprīkojuma: redeļu kastēs iepakotiem ģeneratoriem, acetilēna baloniem, kompresoriem, elektronisko saziņas apa- ratūru. Krastā jau bija saliktas metāla leņķišu, gofrētu alvas plākšņu, kokmateriālu un finiera kaudzes. Draudīga izskata visurgājējs ar milzīgiem riteņiem pa improvizētu ceļu vilka piekabi ar ekipējumu. Turpat netālu tehniķi bija ķērušies pie telefona līnijas ierīkošanas, savukārt citi viri montēja Quon- set firmas ražotās saliekamās mājiņas. Jau rit no rīta kāda no tām kļūs par Heča jauno biroju. Apbrīnojami, cik ātri te viss notiek!

Un tomēr Hečs nesteidzās spert kāju uz Skrandu salas zemes. Rītdiena tāpat pienāks pietiekami ātri, viņš klusībā nosprieda.

Atskanēja metāliska šķindoņa - krastā tika izcelts smags aprīkojuma blāķis. Virs ūdens skaņa izplātījās ļoti labi. Hečs bija pārliecināts, ka tagad arī bez Bada Rouvela palīdzības Stormheivena liek kaismīgi apspriesta viņa atgriešanas un pēkšņa drudžainā rosiba salā. Viņš jutās mazliet vainīgs, ka jau pirms divām dienām neuzdrošinājās visu izstāstīt Badam. Tagad vecais veikalnieks neapšaubāmi jau sapratis, kas notiek. Hečs sāka prātot, ko cilvēki varētu teikt. Varbūt kādam pilsētiņas iedzīvotājam radās aizdomas par viņa patiesajiem nolūkiem. Lai - viņam nebija par ko kaunēties. Lai ari vectēva rīcības izraisītais bankrots bija atbrīvojis ģimeni no juridiskajām saistībām, tēvs pakāpeniski - ar grūtībām un gadu no gada - nomaksāja visus parādus. Uz pasaules nebija labāka cilvēka par tēvu. Un šis cildenums padarīja viņa nejēdzīgo, patētisko galu vēl baismīgāku… I lečs aizgriezās prom no salas - viņš vairs nevēlējās grimt šajās pārdomās.

Viņš ieskatījās pulkstenī. Vienpadsmit; Menā - pusdienlaiks. Hečs nokāpa lejā, uzbruka ledusskapim un atgriezās ar omāra gabalu un ingveralus pudeli roka. Ierāpies kapteiņa krēslā, viņš atbalstīja kājas uz kompasmājiņas un kāri iekodās omārā. Cik savāds ir tas jūras gaiss, viņš nodomāja, tas allaž liek justies izsalkušam. Varbūt vajadzētu par šo tēmu veikt pētījumu un aprakstīt Amerikas mediķu asociācijas žurnālā? Un laborantam Brūsam neskāde tu kārtīga deva jūras gaisa. Patiesībā, jebkura gaisa.

Kamēr Hečs ēda, līdzās nolaidās kaija un jautājoši paskatījās viņa. Melins zināja, ka omāru ķērāji ienīst kaijas - sauca tās par krasta žurkām ar spārniem -, taču viņš allaž bija izjutis vājību pret šiem trokšņainajiem putniem, kas nemitīgi rakņājās atkritumos. Viņš pameta gaisa kumosiņu omāra gaļas; kaija to noķēra un strauji pacēlās debesis; pakaļ viņai metās vēl divas biedrenes. Drīz vien visas trīs atgriezās un, nosēdušās uz margas, raudzījās viņā melnām izsalkušām acīm. Nu ir viss, I lečs labsirdīgi nodomāja un pameta vidējam putnam vēl vienu gabaliņu omāra.

Kaijas, izmisīgi kulstīdamas spārnus, tūdaļ metās gaisā. Kad llečs saprata, ka putni nevis cenšas noķert omāru, bet gan neprātīgi bēg no kuģa, lai pēc iespējas ātrāk atrastos uz sauszemes, prieku nomainīja izbrīns. Kad uz īsu bridi iestājās klusums, viņš izdzirdēja, kā uz klāja ar neskanīgu plak- šķi nokrīt omāra gabaliņš.

Saraucis pieri un ar skatienu sekodams putniem, Hečs sajuta, kā zem kājām kaut kas sakustas. Viņš izlēca no krēsla, jo domāja, ka pārtrūkusi enkura tauva un "Žēlabainā Džei- na" uzskrējusi uz sēkļa. Taču lauva vēl joprojām bija nostiepta. Ja neskaita plāno dūmakas apmetni, kas ieskāva salu, debesis virs galvas bija dzidras, ari zibeni nemanīja. Hečs steidzīgi pārlūkoja apkārtni, lai saskatītu kaut ko neparastu. Varbūt kaut kur sprāga dinamīts? Ne, vēl bija pārāk agrs…

Un tad viņa skatiens pievērsās okeāna pleķītim piekrastes rifu rajonā - apmēram simts jardu attālumā no kuģa.

Šajā pleķītī, kura diametrs bija kādas trīsdesmit pēdas, rāmais ūdens pēkšņi sāka viļņoties - virspusē parādījās mutuļojoši burbuļi. Klājs nodrebēja vēlreiz, un atkal virs ūdens izsprāga burbuļi. Kad tie izplēnēja, ūdens virsma saka griezties pretēji pulksteņa radītāja virzienam - sākumā lēni, bet pēc tam arvien ātrāk. Viduci parādījās bedrīte, kas momentā pārvērtās par piltuvi. Virpulis, Hečam iešāvās prātā, kāda velna pēc…

Tad Heča uzmanību pievērsa krakšķis skeneri. Skaļruņos atskanēja histēriski kliedzieni - vispirms kliedza viens cilvēks, pēc tam jau vairaki.

-     Cilvēks nokrita! - cauri troksnim Hečs sadzirdēja kāda vīra balsi. - Apmetiet viņam apkart virvi! - kliedza cits. - Uzmanīgi! Tās sijas tūdaļ gāzīsies!

Pēkšņi ieskanējās l leča racija.

-    Heč, jūs klausāties? - noskaldīja Naidelmans. - Kads cilvēks iekritis salas bedrē.

-    Sapratu, - Hečs noteica un iedarbināja kuģa dīzeļmotoru. - Tūdaļ piestūrēšu pie dambja.

Vējš izklīdināja miglas vālus ap salu, un viņš salas centrā ieraudzīja baltā ģērbušos cilvēkus, kas ka neprātīgi skraidīja šurpu turpu.

-    Aizmirsti par dambi, - Naidelmans iebilda, un viņa balsī ieskanējās nepacietība. - Nav laika. Pēc piecām minūtēm viņš jau būs miris.

Hečs izmisīgi paraudzījās apkārt. Tad viņš izslēdza motoru, paķēra mediķa somu un pavilka "Žēlabainās Džeinas" laivu. Izrāvis virvi no stiprinājumiem, viņš iemeta to laivā un tad iekāpa arī pats. Laiva spēji sasvērās. Pa pusei sēdēdams uz ceļiem, pa pusei atkritis uz pakaļgala sedekļa, Hečs parava startera auklu. Piekarināmais motors nikni ierūcās.

Ieķēries stūrē, viņš virzīja laivu uz rifu pusi. Netālu no salas dienvidu gala starp robainajām zemūdens klintīm bija divas šauras spraugas. Hečs no sirds cerēja, ka atceras, kur īsti tās atrodas.

Kad krasts jau bija tuvu, Hečs pamanīja, ka zem laivas priekšgala mainās ūdens krasa - no neizdibināmi pelēkas uz zaļu. ļa būtu kaut nedaudz lielāki viļņi, viņš domās sprieda, es cauri tiem spētu saskatu klintis. Viņš ieskatījās pulksteni: rīkoties apdomīgi nebija laika. Dziļi ievilcis elpu, Hečs apņēmīgi palielināja motora apgriezienus. Laiva dedzīgi metās uz priekšu, un zaļās zemūdens rifu aprises kļuva ievērojami gaišākas, jo strauji kļuva arvien seklāks. Gatavodamies triecienam, Hečs ieķērās stūrē.

Un tad jau rifi bija aiz muguras - okeāna dibens atkal attālinājās. Līdz pašam pēdējam brīdim braukdams ar maksi- mālo ātrumu, Hečs stūrēja laivu uz nelielu, oļiem klātu krasta laukumiņu starp abām Vaļu mugurām. Tad viņš izslēdza piekaramo motoru un izcēla to no ūdens. Spējš trieciens - laivas priekšgals atsitas pret krastu un paslīdēja pret oļiem.

Laiva vēl nebija pilnīgi apstājusies, kad Hečs, pagrābis čemodāniņu, jau trausās arā no tās. Atskanēja kliedzieni un saucieni. Uzrāpies krastā, viņš apstājās. Priekšā pletās neskartas grīšļu un smaržojošu mežrozīšu audzes, kas vējā šūpojās un slēpa zem zariem nāvi nesošu zemes virsmu. So mežonīgo dienvidu galu "Talasas" speciālisti vēl nebija iezīmējuši kartē. Skriet pa šejieni ir pašnāvība, I lečs nodomāja, taču kājas jau sāka kusteties. Un nākamajā mirkli viņš lauzās cauri krūmiem, lēca pari veciem baļķiem, skrēja garām sapuvušām platformām un mela lokus apkārt regainiem iedobumiem.

Pēc minūtes viņš jau atradās starp balta ģērbtiem cilvēkiem, kas bija sapulcējušies pie nelīdzenajām bedres malām. No tās vēdija jūras ūdens un svaigas zemes smārds. Līdzās atradās vinča, kurai bija uz tītas vairākas virves.

- Slriters, - Hečam uzsauca blakus stāvošais vīrs. - Darbu vadītājs.

Tas pats cilvēks, kas bija stāvējis Naidelmanam aiz. muguras, kamēr tas teica runu, - kalsns, ar sakniebtām lūpām un isi apcirptiem matiem.

Ne vārda neteikusi, divi citi viri sāka sprādzēt l iecam apkārt drošības siksnas.

Hečs ieskatījās bedrē, un viņam nevilšus sažņaudzās vēders. Vairākus dučus pēdu zemāk - precīzāk pateikt nebija iespējams - varēja saskatīt dzeltenas kabatas lukturīšu gaismas strēles. Divi virvēs iesieti vīri kā neprātīgi cīnījās ar resnu siju. Zem tās Hečs ieraudzīja vēl vienu cilvēku - pavērtu muti tas kusli kustināja locekļus. Hečam šķita, ka pat cauri ūdens rēkoņai viņš dzird mokpilnu kliedzienu.

-     Pie velna, kas te notika? - Hečs skaļi jautāja, izņēmis no čemodāna pirmās palīdzības aptieciņu.

-     Viens no datu vākšanas grupas iekrita šahtā, - Strīters atbildēja. - Viņu sauc Kens Fīlds. Mēs laidām lejā virvi, taču tā laikam aizķēra siju, un sākās kaut kas līdzīgs nogruvumam. Sija piespiedusi viņam kājas, bet ūdens strauji ceļas. Mums ir trīs minūtes, ne vairāk.

-     Tad iedodiet viņam akvalangu! - Hečs uzkliedza, rādot vinčas operatoram, lai laiž viņu bedrē.

-     Nav laika! - atkliedza Strīters. - Akvalangisti ir pārāk tālu no krasta.

-    Jā, jūs lieliski vadāt darbu.

-     Viņš jau ir iesiets virvēs, - pēc brīža turpināja Strīters. - Vienkārši izvelciet puisi no sijas apakšas, un mēs uzrausim viņu augša.

Izvilkt? Hečs nodomāja, un jau tajā paša brīdī tika nogrūsts no bedres malas. Nepagudams attapties, viņš šūpojas šahtā, kur apdullinoši skaļi rēca ūdens. Kādu bridi viņš bija pakļauts brīvam kritienam, bet pēc tam virves apturēja viņu līdzās abiem glābējiem. Hečs uztaustīja zemi un tad paskatījās lejup.

Vīrs gulēja uz muguras. Sija bija uzkritusi šķērsām pāri viņa kreisās kājas potītei un labās kājas celim. Vīrs atkal un atkal sāpēs kliedza. Viens glābējs rauša sānis akmeņus un dubļus, bet otrs ar smagu cirvi plēsa siju. Skaidas lēca uz visām pusēm, piepildot šahtu ar puvuša koka smārdu. No apakšas mežonīgā ātrumā cēlās ūdens.

Hečs tūdaļ saprata, ka tas ir bezcerīgi - vīri noteikti nepagūs pārcirst siju. Hečs vēlreiz uzmeta acis ūdens līmenim un aši aprēķināja - nepaies ne divas minūtes, kad straume aprīs vīru; tatad laika atlicis vēl mazāk, nekā bija teicis Strīters. 1 lečs apsvēra visas iespējas - diemžēl tādu nebija. Nepietika laika ne pretsāpju līdzekļiem, ne anestēzijai, ne kam citam. Viņš izmisīgi rakņājās aptieciņā - tur bija tikai divi skalpeļi, kas noderētu, lai likvidētu ienadžus. Atmetis ar roku, Hečs sāka vilkt nost kreklu.

-    Paskaties, vai viņa virve izturēs! - viņš uzkliedza pirmajam glābējam. - Tad ņem aptieciņu un vācies prom!

Pēc tam Hečs pievērsās otram glābējam.

-    Bet tu paliec un esi gatavs vilkt viņu augšā!

Viņš pārplēsa kreklu uz pusēm. Savijis vienu piedurkni, viņš to apsēja cietušā kreisajai kājai - apmēram piecas collas zem ceļa. Otru piedurkni viņš aplika labajam gurnam. Vienu pēc otras viņš abas piedurknes sasēja pēc iespējas ciešākā mezglā.

-    Dod cirvi! - Hečs uzkliedza palikušajam glābējam. - Un gatavojies vilkt!

Ne vārda neteicis, virs pasniedza ārstam cirvi. Hečs jāteniski nostājās virs Kena un pacēla darbarīku.

Cietušais iepleta acis - viņš pēkšņi saprata, kas tūdaļ notiks.

-     Nē! - Kens iekliedzās. - Ludzu, ne…

Hečs no visa spēka cirta pa vira kreiso apakšstilbu. Asmens iecirtās miesā, un Hečam uz bridi likās, ka viņš cērt jauna kociņa zaļo stumbru. Vliesa pretojās tikai mirkli. Vīrs apklusa, taču viņa acis vēl joprojām bija plaši ieplestas - izvalbītas. Uz kakla izspiedās saites. Kājā atvērās dziļa nelīdzena brūce, un uz bridi blāvaja gaisma bija saskatāma gaļa un kauli. Tad ap- kart savainojuma vietai sāka burbuļot ūdens, kas iekrāsojās asinssarkans. Hečs cirta vēlreiz, un kāja atdalījās. Ūdens putodams jau skalojās ap siju. Virs atmeta galvu, un viņa mute paveras mēma kliedzienā. Kabatas lukturīša blāvajā gaisma bija skaidri redzamas plombas viņa dzerokļos.

Hečs uz brīdi atkāpās un pāris reižu dziļi ievilka elpu. Viņš sakopoja spēkus, lai savaldītu trīcošās delnas un apakšdelmus. Tad viņš bija gatavs ķerties pie cietušā vīra labā gurna - šis darbiņš būs grūtāks. Daudz grūtāks. Bet ūdens līmenis jau sasniedzis Kena celi - laika vairs nebija.

Pirmais cirtiens trāpīja pa kaut ko, kas bija mīkstāks neka koks, taču atsperīgs un izturīgs. Kens sagāzās uz sāniem - viņš bija zaudējis samaņu. Otrais cirtiens trāpīja citā vietā - šķērsām celim parādījās šausminoša brūce. Ūdens jau skalojas ap Kena vidukli. Novērtējis, kur tālāk vajadzētu cirst, Hečs atvēzēja cirvi pāri galvai, mirkli vilcinājās un no visa spēka trieca lejup. Kad asmens pazuda ūdeni, Hečs saprata, ka ir trāpījis. Kaulu brīkšķi liecināja, ka Kena kāja padevusies.

-    Velc augšā! - Hečs uzsauca.

Glābējs divas reizes paraustīja virvi. Tā tūdaļ nostiepās. Cietušā pleci iztaisnojās, un viņš jau bija sēdus stāvoklī, taču masīvā sija tomēr nelaida viņu vaļā. Izrādījās, kāja vel nav pilnībā nocirsta. Virve atkal tika atslābināta, un virs atkrita atpakaļ. Tumšais ūdens skalojās viņam ap ausīm, degunu un muti.

-    Dod man savu zaru cirtni! - Hečs uzsauca glābējam.

Paķēris īso, mačetei līdzīgo instrumentu, Hečs dziļi ievilka elpu un ienira bangojošajā straumē. Viņš aiztaustījās līdz cietušā labajai kajai un ar zaru cirtni aši pārgrieza paceles cīpslas.

-     Mēģini vēlreiz! - viņš klepodams uzsauca, tiklīdz bija izbāzis galvu no ūdens.

Virve nospriegojās, un šoreiz bezsamaņā esošais virs tika izrauts no ūdens. No amputētajiem locekļiem šļācās asinis un lija dubļi. Nākamo augšā cēla glābēju, bet jau pēc pāris acumirkļiem Hečs sajuta, ka pats, līdzīgi raķetei, traucas augšup. Pec dažam sekundēm viņš jau bija ārā no tumšās, miklas bedres un nākamajā brīdī pieplaka pie bieza zālē noguldīta Kena. Hečs steigšus novērtēja dzīvības pazīmes: virs neelpoja, taču sirds vēl joprojām pukstēja - bieži un vārgi. Lai ari amputētajām kājām bija uzlikti improvizēti žņaugi, asinis straumēm šļācās ārā no brūcēm.

ABC, domās skaitīja Hečs. Elpceļi, elpošana, cirkulācija,2S Viņš atvēra cietuša muti, ar saliektu pirkstu iztīrīja to, pavēla puisi uz kreisajiem sāniem un salieca embrija pozā. I lečam par lielu atvieglojumu no Kena mutes izplūda vāja ūdens strūkliņa un pec tam - nopūta. Hečs tūdaļ sāka stabilizācijas procedūras: desmil reizes elpināšana no mutes mutē; pauze, lai savilktu ciešāk žņaugu uz kreisās kājas; atkal desmit ieelpas un izelpas; pauze, lai savilktu ciešāk otru žņaugu; elpināšana no mutes mutē; pulsa pārbaude.

-    Atnesiet manu čemodānu! - viņš uzkliedza apstulbušajiem strādniekiem. - Man vajadzīga šļirce!

Viens no vīriem paķēra čemodāniņu un sāka rakņāties tajā.

-     Dieva dēļ, gāz visu ārā!

Virs paklausīja. Hečs nekārtīgajā kaudzē sameklēja šļirci un ampulu. Iepildījis šļircē vienu miligramu epinefrina, viņš to injicēja cietuša vira pleca zemada. Tad Hečs atsāka elpināšanu no mutes mutē. Pēc piektās izelpas virs sāka klepot un vāri ievilka plaušās gaisu.

Pienāca Strīters, kam roka bija mobilais telefons.

-    Mēs izsaucām katastrofu medicīnas helikopteru, - viņš teica. - I'as mūs gaidīs Stormheivenas piestātnē.

-     Pie velna, - atrūca Hečs.

Strīters sarauca pieri.

-     Bet helikopters…

-    …izlidos no Portlendas. Un tur ir pilns ar neprašām, kas nespēj apturēt helikopteru gaisā, lai nolaistu lejā grozu.

-    Bet vai tad mēs viņu nesūtīsim uz kontinentu?

Hečs strauji pagriezās pret Striteru.

-     Vai tad tu nesaproti, ka tik ilgi viņš nenodzīvos? La- bak sazinies ar krasta apsardzi.

Strīters nospieda telefona taustiņus un, ne vārda neteikdams, atdeva aparātu Hečam.

Doktors palūdza pie telefona mediķi un steigšus sāka aprakstīt pacienta stāvokli.

-     Dubulta amputācija, viena virs, otra zem ceļa, - Hečs stāstīja, - liels asiņu zudums, šoks, pulss vājš - piecdesmit pieci -, plaušās nedaudz ūdens, vēl joprojām bez samaņas. Sūtiet helikopteru ar pašu labāko pilotu. Nosēšanās laukuma te nav, tādēļ bus vajadzīgs grozs. Paķeriet lidzi fizioloģisko šķīdumu un asins plazmu, ja jums tāda ir. Bet pats galvenais - dariet to pec iespējas ātrāk! Viena kāja tur, otra - te! - Viņš aizklāja telefonu ar roku un pievērsās Strīteram.

- Vai ir kaut vismazākā iespčja dabūt tās kājas augšā stundas laikā?

-     Nezinu, - Strīters mierigi atteica. - Ūdens būs izskalojis bedres sienas, tas var nogrūt. Varam nosūtit izlūkos kādu ūdenslīdēju.

Hečs papurināja galvu un atsāka runāt telefonā.

-     Vedīsiet cietušo taisnā ceļā uz Austrummenas Medicīnas centru. Brīdiniet traumatoloģijas nodaļu, lai sagatavo operāciju zāli. Varbūt mums izdosies sadabūt tās kajas. Tātad katram gadījumam būtu vajadzīgs mikroķirurģijas speciālists.

Viņš ar troksni aizcirta telefona vāciņu un atdeva atpakaļ Slriteram.

-   Ja varat, īpaši neriskējot ar dzīvību, izvilkt tas kājas, dariet to!

Tad 1 lečs atkal pievērsās ievainotajam vīram. Pulss bija pārāk vārgs, taču stabils. Vēl svarīgāk tas, ka virs pamazam nāca pie samaņas - vari svaidījās un vaidēja. Heču pārņēma vel viens atvieglojuma vilnis - ja virs bez samaņas būtu palicis ilgāk, izredzes nebūtu nekādas dižās. Viņš parakņājās sava čemodānā saturā un iešļircināja cietušajam piecus miligramus morfīna - ar to pietika, lai atvieglotu nabaga vīra ciešanas, bet nepalēninātu pulsu. Tad viņš apskatīja to, kas atlicis no vira kājām, - un iekšēji saviebās, ieraugot nelīdzenās brūces malas un smalkos gabalos sašķaidītos kaulus. Jā, cirvja asmens nemaz nelīdzinājās brīnišķīgajam kaulu zāģītim operāciju zālē. Viņš nopētīja vairakus asinsvadus, īpašu uzmanību pievēršot labā augšstilba artērijai. Parakņājies aptieciņas atliekās, viņš paņēma adatu un diegus un sāka šūt vēnas un artērijas.

-    Doktor Heč? - iesāka Strīters.

-     Kas ir? - Hečs atrūca. Viņa galva atradās dažas collas no amputācijas stumbra. Ārsts centās ar pinceti izstiept vidēja lieluma vēnu, kas jau bija paguvusi paslēpties.

-      Kad jums būs laiks, kapteinis Naidelmans vēlētos ar jums aprunāties.

Hečs palocīja galvu, savilka cilpu uz vēnas, pārbaudīja žņaugus un izmazgaja brūces. Tad viņš paņēma rāciju.

' - Jā?

-    Kā viņš jūtas? - jautāja Naidelmans.

-     Domāju, ka izķepurosies, - Hečs atbildēja. - Ja nebūs nekādas aizķeršanās ar to helikopteru.

-     Paldies Dievam! Bet kājas?

-    Ja ari izdosies izvilkt, šaubos, vai tas varēs piešūt atpakaļ. Iesaku ar komandu pārrunāt darba drošības pamatprincipus. No šī nelaimes gadījuma bija iespējams izvairīties.

-    Saprotu, - atteica Naidelmans.

Hečs izslēdza rāciju un paskatījās ziemeļaustrumu virziena - uz tuvāko krasta apsardzes staciju. Pēc trim vai četrām minūtēm pie horizonta parādīsies dzelzs putns. Viņš pievērsās Strīteram.

-     l.abāk izlieciet signālugunis. Un dzeniet visus no šejienes prom! Mums taču nav vajadzīgs vēl viens nelaimes gadījums. Kad parādīsies helikopters, būs nepieciešami tikai četri vīri, lai ieceltu cietušo nestuvēs. Tas ari viss.

-    Skaidrs, - sakniebis lūpas, atbildēja Strīters.

Hečs pamanīja, ka vira seja nedabiski satumsa, bet pierē saka pulsēt izspiedusies vēna. Kāda neraža, Hečs nodomāja. Bet gan jau man izdosies nodibināt labas attiecības. Turklāt ne jau šim puisim visu atlikušo mūžu nāksies dzīvot bez kājām.

Viņš atkal pievērsās horizontam. No turienes strauji tuvojas melns punktiņš. Pēc dažām sekundēm jau bija dzirdama helikoptera motoru rūkoņa. Tas pārlidoja pāri salai, apmeta asu loku un tad pietuvojās cilvēku pulciņam, kas stāvēja pie bedres. Rotoru lāpstiņu izraisītās gaisa pūsmas mežonīgi saviļņoja grīšļu stiebrus un iecirta 1 lečam acis putekļus. Kravas tilpnes durvis tika atgrūstas, un lejā sāka laisties glābšanas nestuves. Ievainotais tika piesprādzēts nestuvēm un uzsūtīts augšā, Hečs ar zīmēm rādija, lai platforma tiek nosūtīta leja vēlreiz - lai helikopterā varētu likt arī viņš. Tiklīdz viņš bija lidaparātā, dežurējošais mediķis aizvēra durvis 1111 parādīja pilotam uz augšu pavērstus īkšķus. Helikopters tūdaļ pagriezās pa labi un devās dienvidrietumu virzienā.

Hečs palūkojās apkārt. Fizioloģiskais šķīdums jau bija sagatavots, tapat kā skābekļa balons un maska, antibiotikas, apsēji, žņaugi un antiseptiķi.

-     Plazmas mums nav, dakter, - mediķis pavēstīja.

- Neuztraucieties, - I lečs atbildēja, - jus jau tā daudz esat izdarījuši. Laidīsim iekšā fizioloģisko šķīdumu. Puisis zaudējis daudz asiņu.

I lečs pamanīja, ka mediķis uz viņu savādi skatās, un tad saprata, kāpēc - viņš taču bija bez krekla, notašķījies ar dubļiem un asinīm, tādēļ nebūt neatgādināja Menas ārstu.

No nestuvēm atskanēja vaids, un cietušais atkal saka svaidīties.

Pēc stundas Hečs viens pats stāvēja tukšā operāciju zālē - taja valdīja betadlna un asiņu smārds. Kens Fīlds - cietušais - atradās blakus zale, Bengoras pilsētas labākā ķirurga rokās. Kajas atpakaļ piešūt neizdosies, taču cilvēks dzīvos. Hečs savu darbu bija padarījis.

Viņš dziļi ievilka elpu un tikpat lēni izelpoja, tādējādi cenšoties atbrīvoties no indēm, ko organismam bija nesusi šī diena. Vel viena ieelpa, un tad vēl viena. Beidzot viņš smagi atkrita uz operāciju galda, saliecās uz priekšu un piespieda cieši sažņaugtās dūres deniņiem. Tā nevajadzēja notikt, galvā nodunēja dzedra balss. Doma par to, ka viņš sēdējis uz "Žēlabainās Džeinas" klaja, laiski ēdis un draiskojies ar kaijām, uzdzina nelabumu. Hečs sodījās par to, ka nelaimes gadījuma brīdī nav bijis uz sauszemes, ka pieļāvis darbu sākšanu, iekams nav iekārtots viņa kabinets un atvests medicīniskais aprīkojums. Si bija otrā reize mūžā, kad viņš nav sagatavojies likteņa sitienam, otrā reize mūžā, kad viņš pārāk zemu novērtējis salas varenību. Nekad vairs, viņš saniknots nodomāja, nekad vairs!

Pamazām viņš atguva pašsavaldīšanos, un prātu paršķe- la vēl viena doma. Šodien viņš pirmo reizi kopš brāļa nāves bija spēris kāju uz Skrandu salas. Glābjot cietušo, nebija laika pārdomām. Tagad, šajā pustumšajā operāciju zālē, paliekot vienam ar savām domām, Hečam bija vajadzīga dzelžaina griba, lai neļautos drebuļu vilnim, kas draudēja pārņemt visu ķermeni.

9.

Licencētā nekustamo īpašumu tirgotāja Dorisa Boudiča mundri kapa augšā pa Okeāna alejas piektā nama kāpnēm. Vecie lieveņa dēļi čīkstēja zem neierastā svara. Kad viņa paliecās uz priekšu, lai atslēgtu ārdurvis, lejup pār apakšdelmu džinkstēdamas noslīdēja lejā neskaitāmas sudraba rokassprādzes. Šī šķindoņa atgādināja Mečam ragavu zvaniņus. Mazliet pacīnījusies ar atslēgu, viņa beidzot pagrieza rokturi un plaši atvēra durvis.

Hečs nogaidīja, kamēr sieviete, brīvi krītošajai kleitai plandot, ieiet iekšā, un tad sekoja viņai vēsajā, tumšajā māja. Un tūdaļ viņu kā sitiens pa pakrūti ķēra atziņa: tā pati senā priedeskoka, naftalīna bumbiņu un pīpes dūmu smarža. Lai gan I lečs to nebija ieelpojis jau divdesmit piecus gadus, vienīgais, ko viņš tagad spēja, - piespiest sevi neatkāpties tālāk no šīs spēcīgās bērnības smaržas, kas draudēja iznīcināt izstrādāto aizsardzības sistēmu.

-     Lūk! - atskanēja Dorisas dzidrā balss, kad viņa aizvēra durvis. - Brīnišķīga sena vietiņa, vai ne? Es vienmēr esmu teikusi, ka bija grēks to tik ilgi turēt aiz atslēgas. - Sārtajā kleitā tērptā sieviete ievirpuļoja istabas vidū. - Kā domājat?

-    Jauka, - atteica llečs, nedroši sperdams soli uz priekšu. Viesistaba izskatījās tāda pati kā bērnības atmiņās -

diena, kad māte beidzot bija padevusies un viņi aizbrauca uz Bostonu. Te bija tie paši ar raibu kokvilnas audumu apvilkti atzveltnes krēsli, vecie dīvāni, Viņas Majestātes kuģa Leander fotokopija virs kamīna apšuvuma, Herkeimer pianīns ar apaļo grozāmo krēslu un pītais paklājiņš.

-    Sūknis darbojas, - Dorisa turpināja, nelikdamās ne zinis par klienta noskaņojumu. - Logi ir nomazgāti, elektrība pieslēgta, propānā gāzes balons piepildīts. - Uzskaitot viņa pielieca pirkstus ar sarkanajiem lakotajiem nagiem.

-     Izskatās ļoti jauki, - Hečs izklaidīgi noteica.

Viņš piegāja pie veclaicīgā pianīna un pārvilka ar plaukstu vākam, atsaucot atmiņā aukstās ziemas pēcpusdienas, ko nācās pavadīt, cīnoties ar kārtējo Baha skaņdarbu. Uz plaukta līdzās kamīnam atradās nolietota Parchcesi spēle76 , līdzās tai - "Monopols", kam vāks jau sen bija pazudis, bet sārtās, dzeltenās un zaļās naudas zīmes daudzkārtējās lietošanas dēj nobružātas un saburzītas. Uz augšējā plaukta bija daži nokvēpuši kāršu komplekti, ko saturēja gumijas, lleču atkal pārņēma skaudras atmiņas - viņš ar Džoniju spēlē pokeru, žetonu vietā izmantojot sērkociņus, un sparīgi strīdas, kura kombinācija ir stiprāka: pilna māja vai iela27 . Te vēl joprojām viss bija savās vietās - ikviens pagātnes notikumu apliecinātājs. It kā viņš atrastos atmiņu muzejā.

Braucot prom, viņi līdzi paņēma tikai drēbes. Sākotnēji bija plānots atgriezties pēc mēneša. Tad mēnesis izvērtās par trim, tad - par gadu, un drīz vien vecā māja kļuva par tālu sapni: aizslēgta, neredzama, nepieminama, taču vēl joprojām pacietīgi gaidoša. Hečs atkal sāka prātot, kādēļ māte nav pārdevusi šo maju - arī toreiz, kad viņiem Bostonā klājās tik grūti. Un tāpat viņš prātoja, kādēļ pats to nav gribējis izdarīt pēc mātes nāves.

Iegājis dzīvojamajā istabā, viņš apstājās pie loga ēkas izvirzījuma un noraudzījās bezgalīgajā okeāna zilgmē, kas mirdzēja rīta saules staros. Kaut kur pie horizonta atradās Skrandu sala - miera pārņemta pēc pirmā nelaimes gadījuma gadsimta ceturkšņa laikā. Pēc negadījuma Naidelmans uz vienu dienu bija pārtraucis darbus. Heča skatiens pievērsās priekšplānā redzamajai pļaviņai - zaļajam apmetnim, kas nu mājas stiepās līdz pat okeāna krastam. Viņš atgādināja sev, ka varēja arī nebraukt šurp. Bija taču daudzas citas vietas, kur apmesties un kur nevajadzētu ļauties šai atmiņu nastai. Taču tās vietas nebūtu Stormheivenā. Braucot šorīt uz māju, viņš bija redzējis apmēram duci "Talasas" darbinieku, kas bija sapulcējušies pie pilsētiņas vienīgās viesnicas un dega nepacietībā noīrēt piecus brīvos numuriņus. Hečs nopūtās. reiz esmu šeit, jāiet līdz galam.

Rīta saules staros virpuļoja puteklīši. Stāvot pie loga, Hečs juta, ka iet gadi. Viņš atcerejās, kā kopā ar Džoniju šai pļaviņā bija parlaiduši nakti - izklājuši guļammaisus miklajā, smaržojošajā zālē, viņi skaitīja krītošās zvaigznes.

-     Vai pagājušajā gadā saņēmāt manu vēstuli? - atmiņas pārtrauca Dorisas balss. - Baidījos, ka tā bus noklīdusi.

Hečs aizgriezās prom no loga un pūlējās saprast sievietes teikto vārdu jēgu, taču velti, tādēļ atkal iegrima pagājušajos laikos. Stūrī atradās līdz galam nepabeigts, līdz pas- teļtoņiem izbalējis tamborēts krēsla pārklājs. Turpat - plaukts ar tēva grāmatām: Ričards Henrijs Dana2 ", Melvils2 ", Slokums30 , Konrāds31 , Sendberga grāmata par Linkolna dzīvi32 . Tālāk - divi plaukti ar mātes iemīļotajiem angļu detek- tīvstāstiem. Zem tiem - apdriskātu Life un dzelteno National Geograpltic žurnālu kaudze. Hečs iegāja ēdamistabā, un viņam pa pēdām zagās arī nekustamo īpašumu aģente.

-    Doktor Heč, jūs taču zināt, cik dārga ir tādas vecas mājas uzturēšana! Es allaž esmu teikusi, ka tāda māja ir pārak liela vienam cilvēkam… - žilbinoši pasmaidījusi, viņa teikumu nepabeidza.

Hečs lēni apstaigāja istabu, ar plaukstu pārvilka saliekamajam galdam un ar skatienu pārslīdēja Odubona33 hromo- litogrāfijām pie sienas. Tad viņš iegāja virtuvē. Tur atradās vecais Frigidaire firmas ledusskapis, apdarināts ar hromētiem aplīšiem. Pie tā ar magnētiņu vēl joprojām bija piestiprināta sarullejusies un pabalējusi papīra lapiņa. Uz tās viņa zēna gadu rokrakstā bija uzšņāpts: "Sveika, mamm! Zemenes, lūdzu!" I lečs pakavējās nišā, kur viņi mēdza brokastot, pie saskrambātā galda un soliem, kas atsauca atmiņā cīniņus ap edienu un izlietu pienu; tēvu, kas cienīgs un stalts sēdēja šajā draudzīgajā haosā un nesteidzīgi stāstīja jūrnieku piedzīvojumus, kamēr vakariņas pavisam atdzisa. Vēlāk pie galda palika tikai viņš ar māti - mātes galva skumjās noliekta, rīta saule apmirdz sirmos matus, asaras birst tējas krūzītē.

-     Lai vai kā, - atskanēja Dorisas balss, - es jums rakstīju par jaunu pārīti no Mančestras un diviem viņu bērniem. Jauks pāris. Viņi jau vairākas vasaras īrē Figinsu māju un nu gribētu pirkt savu māju.

-     Nu, protams, - Hečs nenoteikti novilka.

Fa nišas logu pavērsās skats uz pagalma pļaviņu, kurā auga ābeles. Hečs atsauca atmiņā vasaras rilus, kad laukus klāja migla un no meža pirms saullēkta, nervozi brizdams cauri timotiņam, nāca briedis, lai panašķētos ar āboliem.

-    Manuprāt, viņi ir gatavi samaksat vairāk nekā divsimt piecdesmit. Vai man viņiem piezvanīt? Nav jau obligāti, protams…

Sakopojis visu savu gribasspēku, Hečs pievērsās nekustamo īpašumu aģentei.

-    Kā jūs teicāt?

-     Iedomājos, ka jus varbūt gribat pārdot šo māju, tas ari viss.

Hečs samirkšķināja acis.

-    Pārdot? - viņš lēni pārjautāja. - Maju?

Dorisa Boudiča turpināja smaidīt.

-     Vienkārši iedomājos, ka jūs esat vecpuisis un… saprotiet, tas šķiet nepraktiski. - Viņa saminstinājās, taču izturēja neveiklo pauzi.

Hečs apslāpēja vēlēšanos nikni atcirst. Tādā mazpilsētiņā kā Stormheivena jābūt uzmanīgam.

-      Nedomāju vis, - viņš centās runāt mierīgi. Tad viņš iegāja atpakaļ dzīvojamajā istabā un devās uz ārdurvju pusi. Sieviete sekoja.

-     Fs, protams, nesaku, ka jārīkojas nekavējoties, - nekustamo īpašumu aģente moži turpināja. - Ja atradīsiet… nu, to apslēpto mantu… Tas taču nebūs ilgi, vai ne? Jums taču ir tik daudz palīgu! - Uz bridi viņas seja satumsa. - Bet, ak, tas gan bija šausmīgi! Vakar taču gāja bojā divi cilvēki un tā tālāk.

Hečs ļoti lēni pievērsās Dorisai.

-      Divi cilvēki? Viņi negāja bojā, Doris. Neviens negāja bojā. Tas bija nelaimes gadījums. Kur jus to dzirdējāt?

Dorisa BoudiČa izskatijās apmulsusi.

-     Ka, man to izstāstīja 1 lilda Makola. Viņai pieder skaistumkopšanas salons "Mildas frizētava". Lai vai kā, tiklīdz būsiet dabūjis to naudu, šeit palikt vairs nebūs vajadzības, tādēļ varēsiet ari…

Paspēris soli uz priekšu, Hečs atvēra durvis un palaida sievieti pa priekšu.

-       Paldies, Dorisa, - viņš teica, mēģinādams izmocīt smaidu. - Māja ir brīnišķīgā stāvoklī.

Nekustamo īpašumu aģente vilcinādamās apstājās.

-      Par to jauno pāri. Vīrs ir ļoti veiksmīgs jurists. Divi bērni, ziniet, zēns un…

-    Paldies, - Hečs teica jau daudz, stingrāk.

-    Ak, ja, ludz.u, lūdzu! Es, ziniet, nedomāju, ka divsimt piecdesmit tūkstoši ir pārāk nesaprātīga cena par vasaras…

Hečs izgāja uz lieveņa tik tālu, lai ari Dorisai Boudičai nāktos iet ara, ja viņa gribētu, ka tiek saklausīta.

-     Nekustamo īpašumu cenas tagad ir ļoti augstas, doktor Heč, - viņa teica, parādījusies durvis. - Bet, kā es allaž saku, nekad nevar zināt, kad tās kritis. Pirms astoņiem gadiem…

-     Doris, jūs esat ļoti jauka, un ieteikšu jūs visiem saviem paziņām, kas gribētu pārcelties uz Stormheivenu. Vēlreiz paldies. Es gaidīšu rēķinu. - Hečs iesteidzās mājā un klusi, bet strikti aizvēra aiz sevis durvis.

Pastāvējis viesistabā, viņš prātoja, vai aģente uzdrošināsies piezvanīt pie durvīm. Taču sieviete vienkārši pastāvēja brīdi uz lieveņa un tad, kleitai plandot, viņa, vēl joprojām žilbinoši smaidot, devās uz savu mašīnu. Seši procenti komisijas naudas no divsimt piecdesmit tūkstošiem, Hečs prātoja, Stormheivenā ir ļoti liela nauda. Viņš neskaidri atcerējās dzirdējis, ka šis sievietes vīrs ir dzērājs, kas nogremdējis savu kuģīti netālu no krasta. Viņai nav ne jausmas, ka es jūtos, nodomāja ! lečs, pūlēdamies būt kaut mazliet līdzjūtīgs pret Dori su Boudiču.

Hečs apsēdās pie klavierēm un klusītēm uzspēlēja pirmos akordus no Šopena prelūdijas mi minorā. Viņš jutās patīkami pārsteigts, ka klavieres ir uzskaņolas. Dorisa vismaz bija rūpīgi izpildījusi visus norādījumus: uzkopt māju, visu sagatavot, bet neko neaiztikt un neko nepānnetot. Viņš ka sapņodams klusināti spēlēja prelūdiju, tādējādi cenzdamies atbrīvot prātu no jebkādām domām. Bija grūti aptvert, ka viņš divdesmit piecus gadus nav pieskāries šiem taustiņiem, sēdējis uz ši soliņa, staigājis pa šiem grīdas dēļiem. It viss, kam vien pievērsās skatiens, atgādināja par laimīgo bērnību. Galu gala ta patiešām bija laimīga. Neizturamas bija tikai tās beigas. ja vien…

Hečam bija vajadzīgs viss gribasspēks, lai apslapētu šo dzedro, uzstājīgo balsi.

Divi cilvēki gājuši boja, bija teikusi Dorisa. Parak bagāta iztēle pat tādai mazpilsētas klaču vācelei. Līdz šim Storm- heivena, šķila, bija uzņēmusi ciemiņus ar ziņkārīgu viesmīlību. Atbraucēji noteikti bija izdevīgi tirgotājiem. Taču Hečs juta, ka kādam vajadzētu kļūt par "Talasas" pārstāvi saru- nam ar vietējiem iedzīvotajiem. Citādi, kas lai zina, kādi stāsti tiks sacerēti Bada veikaliņā vai "I lildas frizētava". Un, pēkšņa vājuma pārņemts, Hečs saprata, ka šim pienākumam derīgs tikai viens cilvēks.

Viņš diezgan ilgi nosēdēja pie pianīna. Bija pilnīgi iespe- jams, ka vecais Bils Benss vel joprojām ir vietējas avīzes galvenais redaktors. Smagi nopūties, Hečs piecēlās un devās uz. virtuvi, kur - ja vien Dorisa nebija aizmirsusi - varēs atrast šķīstošo kafiju un telefonu.

10.

Grupiņa, kas nākamajā rītā bija sapulcējusies ap senlaicīgo kļavaskoka galdu "Grifa" stūres mājā, nebūt nelīdzinājās tam trokšņainajam, nepacietīgajam pūlim, kas satraukts auroja ap šo pašu kuģi pirms trim dienam. Kad Hečs ieradās uz norunāto tikšanos, lielākā daļa klātesošo tā nelaimes gadījuma dēļ izskatījās nospiesti, pat sagrauti.

Hečs nopētīja Naidelmana kuģa vadības centru. Vairaki apaļie logi ļāva netraucēti novērot salu, okeānu un cietzemi. Stūres mājas iekārtošanai bija izmantots Brazīlijas rož- koks un misiņš, viss prasmīgi restaurēts - ari sarežģītais griestu rotājums. Līdzās kompasmājiņai stikla kastē atradās kaut kas līdzīgs astoņpadsmitā gadsimta holandiešu sekstantam, un stūres rats bija izgriezts no eksotiska melnkoka. Rož- koka skapjos katrā pusē stūrei bija paslēpti moderni instrumenti, radiosignālu uztvērēju un sonāru ekrānus, ka ari globālās pozicionēšanas sistēmu ieskaitot. Pie tālākas stūres mājas sienas atradās neskaitāmas nepazīstamas elektroiekārtās. Pats kapteinis vel nebija atstājis savus privātos apartamentus - zemās koka durvis starp elektroiekārtām dziļākajā sienā bija ciet. Virs durvīm uz nagliņas otrādi apgriezts karājās pakavs, bet misiņa plāksnītē uz durvīm ar nelieliem, bet skaidri salasāmiem burtiem bija iegravēts PRIVĀTS. Vienīgo troksni telpā radīja trošu skrapstēšana un klusā ūdens šļakstēšana pret kuģa korpusu.

Apsedies pie galda, Hečs apskatīja apkārtējos cilvēkus. Dažus viņš bija saticis jau pirmajā vakarā, bet citi vēl nebija pazīstami. Grupas vadītājs Lails Strīters apzināti novērsās, kad Hečs sasveicinoties draudzīgi uzsmaidīja. Acīmredzot viņš nebija no tiem, kam patīk, ja uz viņu kliedz. Hečs domas sev atgādināja - lai ari katrs medicīnas students zina, ka kliegšana, bļaušana un lamāšanās neatliekamās palīdzības sniegšanas laikā nav nekas īpašs, citiem cilvēkiem par to nav ne jausmas.

No apakšas atskanēja troksnis, un stūres mājas durvis parādījās kapteinis. Pārējie ar acīm sekoja Naidelmanam, kurš nostājās galda galā un, atspiedies pret to ar abām rokām, pec kārtas nopētīja katru klātesošo. Spriedze telpā bija jūtami mazinājusies - it ka NO kapteiņa katrs būtu saņēmis savu devu spēka un paškontroles. Pievērsies l lečam, Naidelmans jautāja:

-    Kā klājas Kenam?

-     Stāvoklis ir nopietns, taču stabils. Iespējama embolija, taču viņu nepārtraukti novēro. Domāju, jūs zināt, ka kājas piešūt nevarēja.

-     Tā es sapratu. Paldies, doktor Heč, ka izglābāt viņam dzīvību.

-     Bez Strītera kunga un viņa komandas palīdzības es to nevarētu izdarīt, - Hečs atbildēja.

Naidelmans palocīja galvu. Uz bridi iestājās klusums, bet pēc tam viņš turpināja - ne skaļi, taču pārliecinoši:

-      Novērošanas grupa izpildīja manus norādījumus un ievēroja visus drošības noteikumus, kurus es uzskatīju par nepieciešamiem, ja kāds ari ir vainojams šajā nelaimes gadījumā, tas esmu es. Mēs esam pamatīgi pārskatījuši drošības tehnikas noteikumus. Protams, ir ļoti nepatīkami, ka tā noticis. Protams, jājūt līdzi Kenam un viņa ģimenei. Bet savstarpējiem apvainojumiem te nav vietas.

Naidelmans izslējās un salika rokas aiz muguras.

-     Mēs katru dienu būsim pakļauti riskam, - viņš turpināja jau skaļāka balsi. - Visi. Rit kājas varu zaudēt es vai jūs.

Var gadīties vel kas ļaunāks. Risks ir pilnīgi reāls, tā ir daļa mūsu darba. Ja izcelt divus miljardus dolāru no ši applūdinātā kapa būtu vienkārši, tas būtu izdarīts jau pirms daudziem gadiem. Pirms vairākiem gadsimtiem. Mēs šeit esam briesmu dēļ. Un pirmo likteņa triecienu jau esam saņēmuši. Taču mēs nedrīkstam pieļaut, ka tas mazina musu apņēmību. Pasaulē nav bagātību, kas būtu apslēptas tik prasmīgi un tik viltīgi. Mums jābūt vel prasmīgākiem un viltīgākiem, lai tās atrastu.

Naidelmans piegāja pie tuvāka loga un bridi raudzījās āra. Tad viņš atkal pagriezās.

-     Esmu pārliecināts, ka tagad jau gandrīz visi zina šī nelaimes gadījuma detaļas. Kad grupa virzījās salas iekšienē, Kens Fīlds iekrita ar dēļiem pārklātā šahtā, kas izrakta, iespējams, deviņpadsmitā gadsimta vidu. Drošības trose noturēja viņu un neļāva nokrist līdz galam. Taču, velkot viņu ārā, trose aizķērās aiz sapuvušas, izgāzušās stiprinājuma sijas. Tā tika izrauta no vielas, izraisīja iegruvumu un izrāva robu nākamajā šahtā, kas bija pārplūdusi.

Viņš uz mirkli apklusa.

-    Mes zinām, kadu mācību esam guvuši. Un, domāju, mēs visi zinām, kādam jābūt mūsu nākamajam solim. Rīt sāksim gatavošanos Ūdens Akas pārbaudēm ar krāsu, lai noteiktu, kur atrodas slepenais tunelis, kas savieno Aku ar jūru. Līdz tam laikam jābūt uzstādītām pirmajām datorsistēmām. Iekams sakam strādāt, jāsamontē sonāru sistēma, seismo- metri, tomogrāfi un protonu magnetometri. Ūdenslīdēju aprīkojumam līdz pulksten trijiem jābūt pārbaudītam un gatavam lietošanai. Un, pats svarīgākais, līdz dienas beigām jabut uzstādītiem sūkņiem, lai tos var pārbaudīt.

Naidelmans pēc kārtas nopētīja katru viru.

-     Katrs no jums kā neaizvietojams šīs komandas loceklis algas vieta saņems daļu apslēptās mantas. Jūs zināt, ka veiksmes gadījuma kļūsiet ārkārtīgi bagāti. Var likties, ka četras nedēļās tikt pie tādas bagātības nemaz nav tik slikti… Ja vien nedomā par to, kas notika ar Kenu Rīdu. Ja kads no jums apsver iespēju doties prom, šis ir īstais laiks. Saņemsiet standarta kompensāciju no "Talasas", taču pie apslēptās mantas netiksiet. Nebūs nekādu pārmetumu, nekādu lieku jautājumu. Tikai vēlāk nenāciet pie manis un nesakiet, ka esat pārdomājuši. Mes iesim Iidz galam, lai tur vai kas. Tātad - vārds jums!

Kapteinis piegāja pie skapja un izņēma senlaicīgu rožko- ka saknes pīpi. Tad viņš paņēma kārbu ar Dunhill tabaku, iebēra to pīpē, rūpīgi noblietēja un aizdedzināja ar koka sērkociņu. Tas viss notika apzināti nesteidzīgi, bet klusums, kas valdīja ap galdu, kļuva arvien nomācošāks. Aiz loga mūžīgā Skrandu salas migla bija kļuvusi vēl biezāka un ieskava "Grifu" ar gandrīz juteklisku maigumu.

Beidzot kapteinis atkal pievērsās vīriem un, izputis zilu dumu grīsti, sāka runāt.

-     Ļoti labi. Iekams izklistam, gribētu jūs iepazīstināt ar jaunāko ekspedīcijas locekli. - Naidelmans paskatījās uz 1 lecu. - Doktor, cerēju jūs ar galvenajiem speciālistiem iepazīstināt daudz patīkamākos apstākļos. - Viņš ar plašu žestu norādīja uz pārējiem. - Kā jau gandrīz visi zina, tas ir Melins 1 lečs, Skrandu salas īpašnieks un šīs operācijas partneris. Viņš bus mūsu ekspedīcijas mediķis.

Tad Naidelmans pagriezās.

-    Doktor Heč, šis ir Kristofers Sendžons, ekspedīcijas vēsturnieks.

Tas bija apaļsejigais vīrs no barkas, ar kuru ITečam gadī- jas saskatīties pirms divām dienām. Viņa galvu ieskāva nepaklausīgu sirmu malu cekuls, savukārt uz saņurcītā tvīda uzvalka bija redzamas vairāku brokastošanu nodevīgās pēdas.

-     Kristofers ir ļoti zinošs Elizabetes un Stjuartu laikmeta eksperts, pārzina arī pirātu būšanas un kodu izmantošanu. Bet šis… - Naidelmans norādīja uz nevīžīgu puisi Bermudu šortos, kurš, pārmetis kāju par krēsla paroceni, garlaikoti pētīja savu roku nagus, - …ir Kerijs Vopners, mūsu datorspe- cialists. Kerijs ir lietpratējs datortīklu ierīkošanā un kripto- analīzē. - Naidelmans cieši paskatījās uz. abiem. - Nav vajadzības skaidrot, cik ārkārtīgi svarīgi ir atšifrēt otro žurnālā daļu, īpaši jau tikko notikušās traģēdijas deļ. Makalans vairs neko nedrīkst no mums slēpt.

Naidelmans turpināja iepazīstināšanu.

-    Ar mūsu grupas vadītāju Lailu Strīteru tikāties jau vakar. Viņš ir kopā ar mani kopš tiem laikiem, kad kuģojām pa Mekongu. Un, lūk… - viņš norādīja uz neliela auguma skarba un barga izskata sievieti košā apģērbā, - …Sandra Magnusena, "Talasas" galvenā inženiere un tālvadības zon- dēšanas speciāliste. Un galda galā ir Rodžers Renkins, mūsu ģeologs. - Naidelmans norādīja uz plecīgu, parupju, matiem noaugušu vīru, kas sēdēja krēslā, kurš izskatījās pārāk mazs tādam augumam. Vīrietis saskatījās ar liecu, un pasmaidot viņa gaišā bārda sadalījās divās daļas. Rodžers piedūra divus pirkstus pierei.

-     Doktore Bontjēra, - Naidelmans turpināja, - mūsu ar- heoloģe un ūdenslīdēju komandas vadītāja, kavējas un ieradīsies tikai vēlu vakara. - Viņš uz mirkli apklusa. - Ja vairs nav jautājumu, tad man viss. Paldies, tiksimies rit no rīta.

Klātesošie jau cēlas kājās, bet Naidelmans apkārt galdam piegāja klāt liecam.

-    Sala palika īpašā grupa, kas sagatavos komunikācijas un ierīkos Galveno nometni, - viņš teica. - Medpunkts būs jūsu rīcībā vēl pirms saullēkta.

-    Tas ir lieliski, - atbildēja Hečs.

-    Jūs, iespējams, vēlaties vairāk uzzināt par šo projektu. Sopēcpusdien varētu tam atvēlēt laiku. Vai varēsiet divos ierasties uz "Cerbera" klaja? - Naidelmana lupas savilkās tikko jaušamā smaidā. - Sakot no rītrīta, izskatās, mēs visi būsim mazliet aizņemti.

11

Divos pēcpusdienā "Žēlabainā Džeina", lēni slīdēdama rāmajā ūdeni, atbrīvojās no pēdējām Skrandu salas miglas dris- kām. Priekšā liecam vidēja "Cerbera" baltās aprises - kuģis bija noenkurots un tā garais gludais korpuss dziļi iegrimis ūdeni. Līdzās ūdenslīnijai Hečs ieraudzīja pietauvošanās lūku, kura slejas slaidais kapteiņa stāvs. Viņš gaidīja ierodamies doktoru.

Izslēdzis motoru, I lečs sagrieza savu kuģi asā leņķī un tuvojās milzīgajam "Cerberam". Tā ēnā valdīja vēsums un miers.

-    Jums nu gan maziņš tas kuģītis! - I lečs uzsauca, kad bija apstājies pretim kapteinim. "Cerbera" ēnā "Žēlabainā Džeina" atgādināja rūķīti.

-     Lielākais visā "Talasas" flotē, - atbildēja Naidelmans. - Patiesībā tā ir peldoša laboratorija un papildu pētījumu stacija. Uz kuģa ir aprīkojums, ko izkrausim salā. Bet lielie aparāti - elektronu mikroskopi un oglekļa C-14 daļiņu paātrinātāji, piemēram, - paliks uz kuģa.

-     Mani ieinteresēja tā harpūna kuģa priekšgalā, - I lečs teica. - Vai tiešām jūs medījat zilos vaļus, kad matroži sāk ciest badu?

Naidelmans plati pasmaidīja.

-      Harpūna apliecina kuģa izcelsmi, mans draugs. Tas pirms sešiem gadiem tika būvēts kādai Norvēģijas kompānijai kā moderns vaļu medību kuģis, taču tad pasaulē tika pieņemts aizliegums medīt vaļus, un kuģis vēl pusbuvēts vairs nevienam nebija vajadzīgs. "Talasa" to iegādājās par ļoti labu cenu. Aprīkojumu, kas bija paredzēts vaļu ķeršanai un ģērēšanai, noņēmām, taču nevienam tā arī neienāca prātā demontēt harpūnu. - Naidelmans ar galvas mājienu aici- naja tālāk. - Iesim, paskatīsimies, cik tālu puiši tikuši.

Hečs pietauvoja "Žēlabaino Džeinu" pie "Cerbera" borta un tad skriešus pieveica kāpnes uz otru kuģi. Pa pēdām Nai- delmanam viņš cauri lūkai nonāca garā, šaurā, gaiši pelēkā gaiteni. Kapteinis vedināja viņu garām vairakām tukšām laboratorijām un virsnieku kopkajītēm, līdz apstājās pie durvīm ar uzrakstu "Datorlelpa".

-    Aiz šim durvīm mums ir daudz jaudīgāka tehnika nekā kādā nelielā universitātē, - ar lepnumu balsi pavēstīja Naidelmans. - Taču mums tā vajadzīga ne tikai skaitļošanai. Tā ir ari profesionāla navigācijas sistēma un autonavigators. Avārijas situācijās šis kuģis spēj vadīt sevi pats.

-     Bet kur tad palikuši cilvēki? - Hečs jautāja.

-     Uz klāja ir tikai grupas kodols. Tāpat kā uz pārejiem kuģiem. Tāda ir "Talasas" filozofija, lai saglabātu resursus. Ja nepieciešams, jau rit te var ierasties ducis zinātnieku. Vai ducis grāvraču. Taču bez īpašas vajadzības liekus cilvēkus cenšamies šeit neturēt un izmantojam tikai pašus spējīgākos.

-     Līdzekļu taupīšana, - jokodams noteica Hečs. - "Talasas" grāmatveži acīmredzot ir laimīgi.

-     Ne tikai viņi, - Naidelmans nopietni atbildēja. - Ari no drošības viedokļa tā rīkoties ir vispareizāk. Nevajag lieki izaicināt likteni.

Kapteinis pagriezās ap stūri un pagāja garām smagām metāla durvīm, kas bija atstātas pusvirus. Ieskatījies telpā, Hečs pamanīja pie sienām piestiprinātu glābšanas ekipējumu. Tur bija ari vairākas bises un divi mazāki metāliski, spīdīgi ieroči, kurus viņš nekad agrak nebija redzējis.

-     Kas tad tas? - viņš jautāja, rādīdams uz vēderainajām, strupajam ierīcēm. - Atgādina nelielus putekļsūcējus.

Naidelmans atskatījās.

-    Flešetes, - viņš paskaidroja.

-    Kā, lūdzu?

-      Kaut kas līdzīgs pistolei, ar ko šauj naglas. Šauj ar šikiem, spurainiem volframa karbīda stieples gabaliņiem.

-     Izklausās vairāk sāpīgi, nekā bīstami.

Naidelmans tikko jaušami pasmaidīja.

-      Pieci tūkstoši šāvienu minūtē, munīcijas ātrums pārsniedz trīs tūkstošus pēdu sekundē… diezgan bīstami. - Viņš aizvēra durvis un vēlreiz paraustīja rokturi. - Šo telpu nedrīkst atstāt vaļā. Velreiz jāatgādina Striteram.

-    Bet, pie velna, kam tās vajadzīgas? - Hečs sarauca pieri.

-     Ielāgojiet, Melin, ka "Cerbers" ne vienmēr peld tik mierīgos ūdeņos ka šajā Menas lauku apvidū, - kapteinis atbildēja, steidzinādams viesi tālāk pa gaiteni. - Nereti mums nākas strādāt vietas, kur čum un mudž haizivis. Kad atrodies aci pret aci ar balto haizivi, ātri vien novērtē flešetes priekšrocības. Pagājušajā gadā Koraļļu jūrā redzēju, kā ar tādu pusotras sekundes laikā pāršķeļ haizivi no mutes hdz astei.

Hečs kopā ar kapteini pa kāpnēm devās uz nākamo klāju. Naidelmans mirkli uzkavējās pie durvīm bez jebkāda uzraksta un tad skaļi pieklauvēja.

-    Esmu aizņemts! - atskanēja īgna balss.

Naidelmans zinigi uzsmaidīja līečam un atvēra durvis,

aiz kuram atklājas blāvi apgaismota kajīte. Hečs sekoja kapteinim iekšā, paklupa pret kaut ko un, acis mirkšķinādams, sāka lūkoties apkārt, kamēr pierada pie pustumsas. Kajītes pretējā siena un iluminatori bija pilnība aizklāti ar plauktiem, kuros rindojās elektroniskās iekārtas: osciloskops, procesori un neskaitāmi citi aparāti, par kuru nozīmi Hečam nebija ne jausmas. Grīdu hdz pat potītēm klāja saburzīti papīri, saspaidītas dzērienu skārdenes, konfekšu papīriņi, netīras zeķes un apakšveļa. Uz. kojas, kas bija piestiprināta pie vienas sienas, šķita, plosījies viesulis, kas palagus izsvaidījis gan uz matrača, gan uz grīdas. Telpu piepildīja ozona un elektronikas smārds, un vienīgais gaismas avots bija daudzie mirgojošie ekrāni. Ši haosa vidū ar muguru pret ienacejiem, drudžaini kaut ko rakstīdams datorā, sēdēja cilvēks saņurcītā puķainā kreklā un Bermudu šortos.

-     Kerij, vari atrauties uz mirklīti? - Naidelmans jautāja. - Atvedu doktoru Heču.

Vopners pagriezās un vispirms paskatījās uz Naidelma- nu, pēc tam - uz I Ieču.

-    Šeit jus esat noteicējs, - datorspeciālists atbildēja spalgā, aizkaitinātā balsī. - Taču jūs pats teicāt, lai viss būtu gatavs vēl vakardien. - Es pēdējās četrdesmit astoņas stundas esmu pavadījis, ierīkojot tiklu, bet vēl ne velna nav izdevies tikt klāt kodam.

Naidelmans iecietīgi pasmaidīja.

-     Un tomēr esmu pārliecināts, ka jūs ar doktoru Sendžo- nu varat veltīt dažas minūtes ekspedīcijas svarīgākajam investoram. - Viņš pievērsās Hečam. - No malas nepateiksi, taču Kerijs ir viens no spožākajiem šifrētājiem ārpus Nacionālās drošības aģentūras.

-     Nu jau gan, - norūca Vopners, taču Hečs manīja, ka kompliments viņam paticis.

-    Jums nu gan te aparātu netrūkst, - vērdams ciet durvis, noteica Hečs. - Vai tas pa kreisi ir dalortomogrāfs?

-    Ļoti smieklīgi. - Vopners pabīdīja brilles augstak uz deguna un nosprauslājās. - Domājat, ka tas ir kaut kas smalks? Nē, ta ir vienkārša dublējuma sistēma. Svarīgākos aparātus viņi vakarrīt aizveda uz salu. Tie, lūk, patiešām bija smalki!

-     Vai kontroltesti pabeigti? - Naidelmans jautāja.

-    Tūdaļ beigsies pēdējā sērija, - Vopners paskaidroja, purinādams galvu, lai acīm priekšā nekarātos taukainu matu šķipsna, un atkal pievērsās monitoram.

-    Šodien mūsējie pabeigs tīkla izveidi uz. salas, - Naidelmans teica Hečam. - Kā jau Kerijs teica, ši ir rezerves sistēma, precīzs Skrandu salas datorsistēmas dublikāts. Dārgs prieks, taču ietaupa laiku. Kerij, parādi, ko es ar to gribēju teikt!

-     Bet protams! - Vopners uzsita paris tastatūras taustiņu, un virs galvas iedegas kāds monitors. Hečs taja ieraudzīja kvadrātos sadalītu Skrandu salas diagrammu, kas lēni rotēja ap centrālo asi.

-      Visiem pamattīkla maršrutētajiem ir dublikāti. - Vēl daži tastatūras taustiņi, un uz salas zīmējuma parādījās zaļu līniju raksts. - Tie ar šķiedru optikas kabeļiem savienoti ar galveno centrmezglu.

Naidelmans ar roku norādīja uz ekrānu.

-      Uz salas viss - no sūkņiem līdz turbīnām, kompresoriem un urbjlorņiem - ir savienots tiklā. Mēs uz salas visu varēsim kontrolēt no komandpunkta. Viens signāls, un sāk darboties sūkņi; cits signāls iedarbinās vinču; trešais izslēgs gaismu jusu medpunkta un tā tālāk.

-     Tieši tā, - Vopners piebilda. - Bezgalīgi paplašināma. Un viss klausa uz vārdiņa, ticiet man, miniatūras datu paketes un viss parejais. Tas ir milzīgs tīkls - tūkstošiem pie- slēgvietu viena domēnā, bet latentums līdzinās nullei. Jūs neticesiet, ka ehotestējas šis smukulītis.

-     Angliski, lūdzu, - iebilda 1 lečs. - Datoristu slengu nekad neesmu mācījies. Ei, un kas tas tāds? - Viņš norādīja uz vel vienu ekrānu, kurā bija redzams tāds kā viduslaiku ciematiņš. Visapkārt dažādās uzbrukuma vai aizstāvēšanas pozas bija izvietotas sīkas bruņinieku un burvju figūriņas.

-     "Ērkšķu zobens". Lomu spēle, ko es pats izdomāju. Esmu autors trim tiešsaistes spēlēm. - Vopners izstiepa apakšlūpu. - Kas par lietu?

-     Nekas, ja kapteinim nav iebildumu, - atbildēja Hečs, paskatīdamies uz Naidelmanu.

Bija pilnīgi skaidrs, ka kapteinis saviem padotajiem ļauj diezgan brīvi rīkoties. Un šķita, ka Naidelmanam - lai cik tas neticami arī neliktos - patīk šis ekscentriskais puisis.

Atskanēja skaļš pīkstiens, un ekrānos parādījās ciparu kolonnas.

-       Lūk, - pētīdams datus, iesaucās Vopners. - "Scilla" gatava.

-    "Scilla"? - pārjautāja Hečs.

-     Jā. "Scilla" ir sistēma uz kuģa. "Haribda" savukārt ir uz salas.

-     Ir pabeigta tikla testēšana, - paskaidroja Naidelmans.

Tiklīdz būs pabeigta tikla instalācija uz salas, mums atliks

tikai pārkopēt programmu uz "Haribdu". Vispirms viss tiek

pārbaudīts šeit, pēc tam lejupielādēts uz salas. - Viņš ieskatījās pulkstenī. - Man vēl palikuši daži sīkumi. Kerij, es zinu, ka doktors Hečs labprāt uzklausīs stāstu par to, kā jūs ar doktoru Sendžonu cenšaties atšifrēt Makalana kodu. Me- lin, tiksimies vēlāk uz klāja.

Naidelmans izgāja no kajītes un aizvēra aiz sevis durvis.

Vopners atkal sāka drudžaini spiest tastatūras taustiņus, un Hečs kādu brīdi pratoja, vai tik jauneklis nav nolēmis viņu pilnībā ignorēt. Tad, nenovērsis acu no termināļa, Vopners izķeksēja no galda apakšas kurpi un aizmeta pie galējās sienas. Tai sekoja smaga grāmata ar nosaukumu "Tikla subrutinu rakstīšana C++".

-    Ei, Kris! - Vopners iesaucas. - Pienācis laiks suņu un poniju parādei!

Hečs noprata, ka Vopners acīmredzot mērķējis uz nelielām durvīm kajītes tālākajā sienā.

-     Ļaujiet man, - viņš teica, tuvodamies durvīm, - jums ar mērķēšanu nevedas.

Atvēris durvis, Hečs attapās vel vienā kajīte - tā bija tikpat liela ka iepriekšējā, taču citādi pilnīgi atšķirīga. Tā bija labi apgaismota, tīra un brīva. Anglis Kristofers Sendžons, lēni bakstīdams Roijal firmas rakstāmmašīnas taustiņus, sēdēja pie koka galda telpas vidū.

-     Labdien, - Hečs teica. - Kapteinis Naidelmans dažas minūtes jūsu laika atļāva veltīt man.

Sendžons piecēlās un paņēma no rakstāmgalda dažas senas grāmatas. Viņa gludo, apaļīgo seju bija izvagojušas nervozitātes grumbas.

Prieks, ka esat mums pievienojies, doktor Heč, - Sendžons teica, paspiežot Melina roku, taču apmierināts ar to, ka iztraucēts, neizskatījās.

-    Varat saukt mani par Melinu, - sacija Hečs.

Sendžons viegli paklanījās un sekoja doktoram Vopnera

kajītē.

-    Ņemiet krēslu, Mclin, - uzsauca Vopners. - Es pastasti- šu, ar ko es te pa īstam nodarbojos, savukārt Kriss pastāstīs par visiem tiem putekļainajiem foliantiem, ko viņš nemitīgi pārcilā sava kajītē. Mēs strādājam kopa. Vai ne, vecais?

Sendžons saknieba lupas. Pat šeit, jūrā, I lečs juta raksturīgo putekļu un zirnekļu tiklu smārdu, kas apņēma vēsturnieku. Viņš iederētos antikvariātā, nevis apslēptas mantas meklētāju komanda, 1 lečs domas nosprieda.

Pastūmis malā drazu, viņš apsēdās līdzās Vopneram, kurš norādīja uz kadu ekrānu - pagaidām melnu. Dažas ašas komandas uz tastatūras, un ekrānā parādījās digitalizēts Ma- kalana traktāta attēls un mīklainas piezīmes uz tā malām.

-     llerr Naidelmans domā, ka žurnāla otrajā daļā ir svarīga informācija par apslēpto mantu, - skaidroja Vopners. - Tādēļ mes atšifrēšanā izmantojam divas metodes. L7 .s nodarbojos ar datoriem, bet Kriss - ar vēsturi.

-      Kapteinis pieminēja divus miljardus dolāru, - teica 1 lečs. - Kā jus pie tadas summas nonācāt?

-     Redziet, - nokremšļojies, it kā gatavotos lekcijai, iesaka Sendžons, - ka jau vairumam pirātu, ari Okema flote bija visdažādākie kuģi, kurus viņš nolaupījis: pāris galjonas, dažas brigantīnas, atrgaitas vienmasta burinieks un, šķiet, milzīgs Ostindijas kompānijas kuģis. Kopa deviņi kuģi. Zināms, ka tie bija tā piekrauti, ka zaudējuši spēju manevrēt. Tādējādi iespējams vienkārši saskaitīt kravnesību, ņemot vēra to kuģu kravas sarakstus, ko Okems aplaupījis. Zināms, piemēram, ka Okems tikai no Spānijas flotes kuģiem vien ieguvis četrpadsmit tonnas zelta un desmitkārt vairāk sudraba. No citiem kuģiem viņš nolaupījis lazuritu, pērles, dzintaru, briljantus, rubīnus, serdoliku, pelēko ambru, nefritu, ziloņkaulu un gvajaka koku34 . F.s vel neminēju svētās relikvijas, kas salaupītas Spāņu Amerikas31 piekrastes pilsētās.

Vēsturnieks neapzinati sakārtoja kaklasaiti - viņa seja apmierinātībā staroja.

-     Piedodiet, vai jus teicāt četrpadsmit tonnas zelta? - Hečs izbrīnīts pārjaulaja.

-      Tieši tā, - atbildēja Sendžons.

-     Peldošs Noksa forts36 , - aplaizījis lupas, piebilda Vopners.

-     Un vel jau ir Svēta Mihaela zobens, - Sendžons piebilda. - Nauda nenovērtējams materiālās kultūras piemineklis. Mums te ir darīšana ar lielāko pirātu dārgumu krātuvi, kāda jebkad radīta. Okems bija gudrs, apdāvināts un izglītots cilvēks, bet tāpēc vēl bīstamāks. - Viņš paņēma no plaukta plānu plastikāta mapīti un pasniedza I lečam. - Te ir biogrāfiskie dali, ko apkopojis viens no mūsu pētniekiem. Domāju, ari jus piekritīsiet, ka šoreiz leģendas nekas nav pārspīlēts. Okema reputācija bija tik briesmīga, ka pietika viņam iestūrēt savu flagmani ostā, uzvilkt karogu ar galvaskausu un sakrustotiem kauliem un izšaut borta zalvi, lai ikviens - no vienkārša iedzīvotāja līdz priesterim - savāktu savas dārglietas un steigtos uz ostu.

-     Un jaunavas? - Vopners iesaucās, samākslotā ieinteresētība iepletis acis. - Kas notika ar viņām?

Sendžons, pievēris acis, uz mirkli apklusa.

-     Kerij, varbūt nevajag?

-     Ne, patiešām, - draiskulīgā nebēdnībā turpināja Kerijs. - Es gribu zināt visu.

-    Tu ļoti labi zini, kas notika ar jaunavām, - Sendžons atcirta un atkal pievērsās 1 lečam. - Okemam uz deviņiem kuģiem bija divi tūkstoši viru. Viņam bija vajadzīgi ļaužu pulki, lai uzbruktu kuģiem un šautu no lielgabaliem. Parasti viņiem tika dotas divdesmit četras stundas… e… brīvei laika, lai atpūstos nelaimes skartajā pilsētā. Rezultāti bija šausmīgi-

-     Divpadsmitcollīgie bija ne tikai kuģiem, ja saprotat, ko ar to gribu teikt, - indīgi noradīja Vopners.

-    Jus redzat, ko man nākas paciest, - norūca Sendžons.

-     Ludzu, lūdzu, piedod, veco zēn, - Vopners atbildēja, atdarinādams angļu akcentu. - Dažiem cilvēkiem nav humora izjūtas, - viņš piebilda Hečam.

-    Okema veiksme, - Sendžons mundri turpināja, - bija ari viņa neveiksme. Viņš nezināja, kā aprakt tik milzīgu bagati- bu. Tas nav nekāds simtiņš zelta monētu, ko klusītēm var paslidina! zem akmens. Un tad uz skatuves iznāca Makalans. Un nelieši - ari mcs. Jo Makalans savu noslēpumaino die- nasgrāmatu rakstījis kodētā valodā.

Vēsturnieks uzsita pa gramatām sava azotē.

-    Šis ir grāmatas par kriptoloģiju, - viņš pavēstīja. - Piemēram, Johanesa Tritemija Poli/graphiae, kas publicēta sešpa- dsmilā gadsimta beigās. Tas bija rietumu pasaules pirmais traktats par atšifrēšanu. Bet šis ir Porta De Furtivus Literārām Notis - teksts, ko visi Elizabetes laika spiegi zināja no galvas. Man ir vēl pusducis citu, kurās pamatīgi aprakstīta kriptogrāfijas māksla Makalana dzīves laikā.

-    Skan briesmīgāk par mācību grāmatām otra kursa medicīnas studentiem.

-      Patiesībā tās ir brīnišķīgas, - aizrautīgi iebilda Sendžons.

-     Vai tolaik šifrētu tekstu rakstīšana bija pierasta lieta? - ziņkārīgi apjautājās Hečs.

Sendžons iesmējās - atgādinot roņa rējienu -, un viņa sārtie vaigi mazliet raustījās.

-     Pierasta? Tā praktiski bija universāla, viena no vitāli nepieciešamākajam diplomātijā un kara mākslā. Gan britu, gan spāņu valdība bija nodaļas, kas specializējās ziņojumu šifrēšana un atšifrēšana. Pat dažiem pirātiem komandā bija viri, kas prata uzlauzt kodus. Galu galā kuģu papīros gadijās uziet interesantus šifrētus dokumentus.

-     Kā šifrētus?

-    Parasti tie bija nomenklatori - gari saraksti ar vārdu aizvietotājiem. Piemēram, ziņojuma vārds ērglis varēja aizvietot karali Džordžu, bet narcises - dublonus un ta tālāk. Dažkārt tie bija vienkārši alfabētu aizvietotāji, kuros burts, cipars vai simbols aizvietoja alfabēta burtu.

-     Un kāds bija Makalana kods?

-     Pirmā žurnālā daļa sarakstīta, izmantojot samērā viltīgu monofonisko kodu. Otro daļu mēs vēl joprojām cenšamies atšifrēt.

-     Un tas ir mans darbiņš, - teica Vopners, kura balsi jaucas lepnums un greizsirdība. - Viss ir datorā.

Viņš nospieda kādu taustiņu, un ekrānā parādījās gara nesakarīgu burtu un ciparu rinda:

AUJ KQB7 BOLA W IEVV DBP OL QS<JMN WX 4JK 2K VVN 111N7 VVPDO FKS N2T YX FR<) W DF3 DEI FK IC DF9F DFS K l)K FGRE DF3 V.it IE4DI 2F 9GE DF W FEIB5 MI.FK BLK BV6 Fl PET BOP IBSDF K2LJ BVF EIO PUOEK VVB13 OPDJK LBI JKF

-Šis ir pirmās daļas šifrs, - Vopners paskaidroja.

-    Un kā jūs to uzlauzāt?

-     Lūdzu! Angļu alfabēta burti parādās noteiktās proporcijas, E sastopams ļoti bieži, savukārt X ir visretāk lietotais. Atliek tikai radīt to, ko mes saucam par kodu simbolu un burtu pāru kontaktshēmu. Bāc! Un pārējo izdara dators.

Sendžons noliedzoši atgaiņājās.

-     Kerijs programmē datoru, lai tas uzbruktu kodam, savukārt es piegādāju vēsturiskos faktus. Bez senajām šifru tabulām datora izmantošana ir bezcerīga. Tas zina tikai to, ko tajā ieprogrammē cilvēks.

Vopners pagriezās krēsla un sāka blenzt uz Sendžonu.

-     Bezcerīga? Patiesība šī kaste uzlauztu kodu ari bez. jusu dārgajām tabulām. Vienkārši butu vajadzīgs mazliet vairāk laika, un viss.

-     Tikpat daudz laika būtu vajadzīgs divdesmit mērkaķiem, lai nejauši uzdrukātu "Karali l.iru"37 , - atkal dobji iesmiedamies, attrauca Sendžons.

-     I la-ha! Un tikpat daudz laika būtu vajadzīgs vienam Sendžonam, kurš ar diviem pirkstiem klabina Royal firmas rakstāmmašīnu. Jēziņ, sāc beidzot lietot portatīvo datoru! Un dzīvo! - Vopners atkal pievērsās liecam. - Īsāk sakot, tā mēs ari uzlauzām to kodu.

Daži nervozi pieskārieni taustiņiem, un ekrānā parādījās divas sadaļas: viena pusē - kods, otrajā - atšifrētais teksts. Hečs nepacietīgs sāka to pētīt.

2. jūnijs, Anno D. 1696. Pirāts Okems uzbruka mūsu flotei, izsita caurumu kuģa sānos un nobendēja visas dvēseles. Musu karakuģis kaunpilni nolaida karogu bez cīņas, un kapteinis sagaidīja savu galu, pinkšķēdams kd bērns. Paliku tikai es - tiku iekalts ķēdēs un aizvests taisnā ceļā uz Okema kajīti, kur tas neģēlis pielika zobenu man pie kakla un teica: "Lai Dievs pats ceļ savu nolādēto baznīcu, tev es došu citu uzdevumu." Un tad viņš manā priekša izklāja dokumentus. Lai šis žurnāls ir liecinieks Dieva priekšā, ka es atteicos parakstīt…

-    Satriecoši, - noelsa 1 lečs, izlasījis visu, kas bija redzams ekrānā. - Vai ir ari turpinājums?

-    Izdrukāšu jums vienu eksemplāru, - apsolīja Vopners, nospiezdams tastatūras taustiņu.

Kaut kur pustumšās kajītes dzijumā iedūcās printeris.

-    Lielākoties, - norādīja Sendžons, - atšifrēta žurnāla daļa stāsta par to, kā Makalans turēts gūstā, ka viņš, juzdams nāves draudus, piekritis izbūvēt Ūdens Aku un ka atrasta īsta sala. Diemžēl jauno kodu Makalans sācis izmantot tieši tad, kad sākušies būvdarbi. Mēs uzskatām, ka žurnāla otrajā daļa aprakstīts Ūdens Akas projekts un būvniecība. Un, protams, veids, ka piekļūt apslēptajai mantai.

-    Naidelmans teica, ka žurnālā pieminēts Svētā Mihaēla zobens.

-     Varu derēt, ka tā ari ir! - Vopners viņu pārtrauca, vēl joprojām klabinādams tastatūras taustiņus. Ekrānā paradi- jās cita teksta daļa:

Okems izkrāvu trīs kuģus, cerēdams uz bagātīgu guvumu piekrastē. Šodien krastā tika iznests garš svina Šķirsts, viss vienā zelta, un ducis kastu ar dārglietām. Korsāri stāsta, ka šķirstā ir Svētā Mihaēla zobens - darga manta, kas iegūta uz Spānijas galjonas un ko ļoti augstu vērtē kapteinis. Viņš nekaunīgi plātās un lielas, ka tas ir lielākais dārgums, kads jebkad rasts Indijā. Kapteinis aizliedzis atvērt šķirstu, un to apsargā dienu un nakti. Viri ar aizdomām raugās viens uz otru un nepārtraukti strīdas, ja nebūtu nežēlīgās disciplīnas, ko uztur kapteinis, baidos, ka ikviens ņemtu sliktu galu, turklāt īsa laika.

-     Un tāds, lūk, izskatās otrās daļas kods, - Vopners nospieda dažus taustiņus, un ekrānā parādījas ciparu rindas:

34834590234582394438923492340923409856902346789023490562349083934290863 99812349012849123400494903412089509868907347605783568496324098735078390 45709234045895390456234826025698345875767087645073405934038909089080564 504556034568903459873468907234589073908759087250872345903569659087302

-     Vecais nācis pie prāta, - Vopners turpināja. - Vairs nav atstarpju, tādēļ nevaram izmantot vārdu formu. Visi ir cipari, vairs nav neviena burta. Iedomājies, riebeklis tāds!

Sendžons saviebās.

-     Kerij, vai tiešām jārunā tādiem vārdiem?

-    Ja, vecīt, obligāti.

Sendžons kā atvainodamies paskatījās uz Heču.

-    Līdz šim, - Vopners stāstīja tālāk, - šis mīļumiņš ir turējies pretī visam Kriša jaukajām kodu tabuliņām. Tādēļ ņemu lietu savās rokās un sāku brutālu uzbrukumu. Kamēr mēs te runājam, programma strādā.

-     Brutālu uzbrukumu? - pārjautāja Hečs.

-     Nu, ziniet, algoritmu, kuram atbilstoši programma par- bauda visu šifrēto tekstu, izmēģinot visdažādākos iespējamos variantus. Tas vienkārši ir laika jautājums.

-     Vienkārša laika šķiešana, - Sendžons iebilda. - Esmu ķēries pie jaunas kodu tabulas, ko atradu holandiešu kriptogrāfijas gramatā. Bet ir vajadzīga dziļāka vēsturiskā izpēte, nevis procesorlaiks. Makalans bija sava laikmeta cilvēks. Tas kods neradās 110 zila gaisa, tam noteikti ir vēsturisks precedents. Mēs jau zinām, ka tas nav Šekspīra koda variants vai rozenkreiceru3 * kods. Taču esmu pārliecināts, ka kads ma- zak zināms kods šais grāmatās dos mums vajadzīgo atslēgu. Tas taču ir acīmredzami pat vidējam prātam…

-     Ei, apklusti, ja? - Vopners iesaucās. - Atzīsti taču beidzot, Kris, mīļumiņ, ka neviena no tam vēstures grāmatām nepalīdzēs uzlauzt šo kodu! Tas ir pa zobam tikai datoram. - Viņš uzsita pa tuvāko procesoru. - Mēs taču tiksim galā ar to mīļumiņu, vai ne, mammit?

Vopners sagriezās savā krēslā un atvēra skapīti, kas I lečam par pārsteigumu izrādījās medicīniskais ledusskapis, kāda parasti glabā audu paraugus. Datorspeciālists no ta izņēma saldējumu.

-     Kads grib BigOne? - viņš, vēcinādamies ar rokam, jauta ja.

-    Tikai pec tam, kad bušu apēdis promnešanai sagatavoto tamiooriM no benzīntanka pie M-l šosejas, - atklāti izradīdams riebumu, atbildēja Sendžons.

-    Jus, briti, vispār varētu paklusēt, - Vopners noteica ar pilnu muti. - Dieva dēļ, jūs taču pīrāgos liekat gaļu! - Viņš draudīgi pavēcināja ar saldējuma paciņu, il ka tas būtu ierocis. - Te jūs redzat ideālu produktu. Taukvielas, olbaltumvielas, cukurs un ogļhidrāti. Vai es jau nosaucu taukvielas? Šādus produktus ēdot, var dzīvot mūžīgi.

-     Un viņš, iespējams, ari nodzīvos, - piebilda Sendžons, pievērsies Hečam. - Jums vajadzētu redzēt, cik tādu kastīšu viņš noglabajis kuģa virtuvē!

Vopners sarauca pieri.

-    Tu domā, ka lai nožēlojamajā pilsētelē var atrast pietiekami daudz BigOnes, lai apmierinātu manu kāri? Nekā nebija! Brūnās strīpas manās apakšbiksēs ir garākas par tās pilsēteles galveno ielu!

-     Varbūt jums vajag aiziet pie proktologa, - ieteica 1 lečs, un Sendžons pateicība par to izplūda rejošos smieklos. Anglis šķila priecīgs, ka atradis sabiedroto.

-    Lūdzu, dakter, uzmetiet aci! - iesaucās Vopners un, pie- lēcis kājās, pagrozīja dibenu, vienlaikus ar žestiem rādīdams, ka gatavojas novilkt bikses.

-     Es ari paskatītos, taču mani tādos gadījumos šķebina, - 1 lečs atbildēja. - Tātad jums ne visai patīk Menas lauku apvidi?

-     Kerijs pat nenoirēja istabu pilsētā, - pavēstīja Sendžons. - Viņam labāk patīk gulēt uz kuģa.

-    Ticiet man, - teica Vopners, tiesādams pēdējos saldējuma kumosus, - kuģi man patīk tikpat ļoti kā tā nolādētā sauszeme. Taču tur ir tas, kas man nepieciešams. Elektrība, piemēram. Ūdens no krāna. Un GK. Tas ir, gaisa kondicionētājs. - Viņš paliecās uz priekšu, un plānā kazbārdiņa šūpojās šurpu turpu, it kā baidītos atdalīties no sejas. - GK. Bez tā es nevaru.

Labi vien ir, ka Vopneram ar viņa Bruklinas akcentu un puķainajiem krekliem nav sevišķu iemeslu doties uz pilsētu, Hečs klusībā nodomāja. Tikko spēris kāju Stormheivena, viņš kļutu par vispārējas uzmanības objektu - kā divgalvainā telēna izbāzenis, ko katru reizi izliek apskatei gadatirgū. Hečs nolēma, ka pienācis laiks mainīt sarunas tematu.

-    Iespējams, mans jautājums liksies muļķīgs. Bet kas ir šis Svētā Mihaēla zobens?

Iestājās neveikls klusums.

-     Nu, teiksim tā, - sakniebis lūpas, iesāka Sendžons. - Es vienmēr esmu uzskatījis, ka tam, protams, ir ar dārgakmeņiem rotāts spals, apsudrabots un apzeltīts, bet asmens ir ar daudzām gropītēm. Nu, apmēram tā.

-     Bet kādēļ Okems teicis, ka tas ir lielākais Indijas dārgums?

Sendžons izskatījās mazliet apmulsis.

-    Ja godīgi, nekad neesmu par to domājis. Es tiešam to nezinu. Iespējams, tam ir kāda reliģiska vai mistiska nozīme. Nu, kā spāņu Ekskaliburam4 ".

-    Bet, ja jau Okemam bija tik daudz mantas, ka jūs sakāt, kādēļ viņš tik pārlieku augstu vērtējis kaut kādu zobenu?

Sendžons pievērsa Hečam savu ūdeņaino skatienu.

-     Patiesību sakot, doktor Heč, nekas manos dokumentos nenorāda, kus patiesībā ir Svētā Mihaēla zobens. Zināms tikai tas, ka to rupigi apsargājuši un ārkārtīgi godājuši. Līdz ar to, baidos, es nevarēšu atbildēt uz jūsu jautājumu.

-    Bet es gan zinu, kas tas ir, - plati smaidīdams, ierunājās Vopners.

-     Ko? - iesaucās Sendžons. Viņš bija iekritis lamatās.

-     Nu, jūs jau zināt, kā klājas vīriem, kas tik ilgi spiesti atrasties jurā, bez. sievietēm, un tas Svētā Mihaēla zobens… - viņš nepabeidza teikumu, un iestājās piedauzīgs klusums. Savukārt Sendžona sejā parādījās šoka un riebuma izteiksme.

12

Hečs atvēra durvis savu vecāku guļamistabā un izgāja uz nelielās terasltes. Bija tikai pusdesmit, taču Stormheivena jau dusēja. Kokos, kas ieskāva veco māju, bija aizķēries patīkams vasaras vējiņš, kas atvēsināja vaigu un bužināja matus. Viņš nolika uz apbružāta šupuļkrēsla divas melnas mapes un piegāja pie margām.

Aiz ostas izgaismotās pilsētas ielas un laukumi tiecās pa nogāzi lejup - tuvāk ūdenim. Valdīja tāds klusums, ka bija dzirdams, ka krastmalā šņirkstēja oļi un piestātnē šķindēja kuģa takelāža. Virs Bada veikaliņa durvīm dega viena vienīga spuldzīte. Mēnessgaismā mirdzēja ielu bruģakmeņi. Vēl tālāk stāvajā krasta brīdinoši mirgoja augsta Ugunsgalvas bāka.

Viņš jau bija paguvis aizmirst šo nelielo otrā stāva tera- sili, kas bija paslēpta zem vecās, Otrās impērijas stila celtas mājas frontona. Tagad, stāvot pie margām, lleču pārņēma atmiņu vilnis. Atmiņas par to, kā viņi ar Džoniju pusnakti spēlēja pokeru, kamēr vecāki "Ostas bārā" svinēja kāzu jubileju; par to, ka viņi ar brāli gaidīja parādāmies mašīnas lukturu gaismas; ka viņi jutas nerātni un pieauguši vienlaikus; ka viņš daudzus gadus vēlāk stāvēja šeit un pētīja Hort- katu māju, gaidot, kad savas guļamistabas logā parādīsies Klēra.

Klēra…

Atskanēja smiekli un klusas, apslāpētas balsis. Hečs atgriezās tagadnē un pievērsa skatienu pilsētiņas viesnīcai. Tajā iegāja vairāki "Talasas" darbinieki - durvis aiz viņiem aizvērās, un atkal iestājās klusums.

Hečs gausi pārlaida acis ēku rindām. Bibliotēka, kuras sarkano ķieģeļu fasāde nakts gaismā šķita blāvi sārta. Bila Bensa māja - viena no vecākajām ēkam pilsētā, mazliet nosēdusies un sašķobījusies. Un pakalna virsotnē - plaša ēka ar lubiņu jumtu, kas bija rezervēta draudzes mācītājam; apēnots kabinets; vienīgais stick-style'n koka arhitektūras stila piemērs visā apkārtnē.

Heča skatiens vēl mirkli pakavējās pie jūras un miglas tumšā apmetņa, kas slēpa Skrandu salu. Tad nopūties viņš apsēdās krēslā un paņēma rokā melnas mapes.

Pirmajā bija Makalana žurnāla atšifrētā daļa. Kā jau Sendžons bija teicis, tajā kodolīgi aprakstīts, ka arhitekts sagūstīts un piespiests strādāt, lai izbūvētu Okemam salaupīto mantu krātuvi, kura iekļūt varētu tikai pats pirāts. Katra rindiņa apliecināja nicinājumu, ko Makalans juta pret kapteini; viņa nepatiku pret barbaru komandu; šausmas, kas pārņēma apstākļos, kur valdīja nežēlība un izvirtība.

Žurnāls izrādījās īss, un drīz vien Hečs to nolika malā - urdīja ziņkāre par to, kas rakstīts otrajā daļā, un viņš saka prātot, cik atri Vopners spēs atšifrēt visu tekstu. Hečam programmētājā kajīte bija nācies noklausīties, kā datorspeciālists sūdzas par daudzajiem pienākumiem.

-     Sasodītais tīkls! Tas ir darbs santehniķim, nevis programmētajam. Taču kapteinis neliksies mierā, kamēr komandā nebūs palicis tikai viņš un Strīters. Drošības apsvērumi, iedomājies! Neviens taču negrasās zagt to apslēpto mantu! Jūs redzēsiet! Tiklīdz rit viss būs uzstādīts, visi topogrāfi un inženieru palīgi tiks aizsūtīti prom. Kļūs par vēsturi.

-    Skan loģiski, - Hečs bija atbildējis. - Kādēļ turēt cilvēkus, kas nav vajadzīgi? Ari es daudz labpratāk ārstētu kāju sēnīti pēdējā stadijā, nevis sēdētu tādā kajīte un blenztu burtu mudžekļos.

Hečs atcerējās, ka Vopners bija nicīgi savilcis lūpas.

- Tas tikai liecina, cik daudz jus zināt. Jums tie varbūt ari ir burtu mudžekļi. Paklau: bet aiz ši mudžekļa stāv cilvēks, kurš uzrakstījis šo šifrēto ziņojumu, kurš pastiepis tev šo mazo pirkstiņu. Ši ir pēdējā kauja. Uzminēsi viņa algoritmu, dabūsi kroņa dārgumus. Varbūt tā tiksi pie kredītkaršu datubāzes. Vai pie atomieroču palaišanas procedūras. Vai pie pamācības, ka atrast apslēpto mantu. Atšifrēšana prasa veiklu rīcību. Kriptoanahze ir vienīgā spēle, kas ir gudra cilvēka cienīga. Tieši tādēļ man jūsu sabiedrībā ir tik ļoti vientuļi, ticiet man!

i lečs nopūtās un atkal pievērsās melnajām mapēm. Otra- ja bija Sendžona apkopotā Okema biogrāfija. Atslīdzis šūpuļkrēslā, lai mēnessgaisma apspīdētu lappuses, viņš sāka lasīt.

13.

CITĀTI

Dokumenta numurs: T14-A-41298

Uzbūve: 14049

Loģiskā vienība: LU-48

Zinātniskais līdzstrādnieks: T. T. Ferels

Citātus pieprasījis: K. Sendžons

KOPIJA 001 NO 003 Autortiesības uz šo dokumentu, kas satur komerciālu noslēpumu, pieder korporācijai Talasa Holding. Neatjauta ta izmantošana ir likumpārkāpums un tiek sodīta atbilstoši Virdžīnijas štata Kriminālkodeksam.

AIZLIEGTS KOPĒT

ĪSA LDVARDA OKLMA BIOGRĀFIJA

T. T. Ferels, "Talasa" - Srīporla

1 Fd vārds Okems dzimis tūkstoš sešsimt sešdesmit otrajā gada Kornvolā, Anglijā, sīkmuižnieka ģimenē. Izglītību ieguvis Herovā, divus gadus pavadījis Bei-

liola koledža Oksfordā. Pēc tam koledžas vadība viņu padzinuši par mums nezināmiem pārkāpumiem.

10 Ģimene vēlējās, lai viņš kļūtu par jūrnieku, un tūkstoš sešsimt astoņdesmit otrajā gadā Okems noslēdza līgumu un devas jurā kā leitnants Vidusjūras flotē admirāļa Piontona vadībā. Strauji kāpdams pa karjeras kāpnēm un izceldamies vairākās kaujas pret Spāniju, viņš atstaja jūras kara floti un, no Britu admiralitātes saņemot kaperēšanas atļauju, kļuva par kapera kapteini[1].

20 Pēc vairakām veiksmīgām operācijām Okems acīmredzot nolēmis, ka vairs nevēlas dalīt laupījumu ar karali. Tūkstoš sešsimt astoņdesmit piektā gada sākuma viņš saka nodarboties ar vergu tirdzniecību un kuģoja no Gvinejas krastiem Āfrikā uz. Gvadelupu Vējpu- ses salas'3 . Pēc aptuveni diviem gadiem veiksmīgu ceļojumu, Okems nonāca slazdā, ko bloķētajā ostā bija izveidojuši divi karakuģi. Lai novērstu uzmanību, Okems aizdedzināja savu kuģi un aizbēga ar nelielu kuteriti. Pirms bēgšanas viņš nogalināja visus vergus, kas atradās uz klāja. Pārejie četri simti vergu, kas, iekalti važās, bija ieslodzīti kravas tilpne, gāja bojā liesmās. Dokumenti liecina, ka tieši pēc tam Okemu sākuši saukt par Sarkano Nedu.

30 Pieci Okema komandas viri lika sagūstīti, aizvesti atpakaļ uz Londonu un pakārti pie Sodu doka Vepingā. Okemam izdevās nonākt bēdīgi slavenajā pirātu patvēruma Portrojalā44 Kārību jūra, kur viņš tūkstoš sešsimt astoņdesmit septītajā gadā pievienojās "Krasta brālībai"45 . (Sk. "Talasas" dokuments P6-B19-ĪĪ0292, Pirātu dārgumi Portrojalā (domājamie).) uzskatāms par autoru daudzām vispārzināmām pirātu metodēm - tādām kā iešana pa dēli10 , galvaskausa un sakrustotu kaulu izmantošana, lai iedvestu bailes pretinieku sirdis, un rescate (izpirkuma maksas pieprasīšana par civilajiem gūstekņiem). Uzbrūkot pilsētām vai kuģiem, viņš nekavējās pielietot spīdzināšanu pret jebkuru, lai tikai noskaidrotu, kur apslēptas bagātības. Pārāks pār citiem gan fiziski, gan intelektuāli, Okems bija viens no nedaudzajiem pirātu kapteiņiem, kas atļāvās pieprasīt - un arī saņēma - krietni lielāku daļu trofeju nekā pārejie komandas locekļi.

50 Savas valdīšanas laika Okems guva uzvaras, izmantojot reti sastopamu psiholoģijas, taktikas un cietsirdības sajaukumu. Piemēram, uzbrukdams nocietinātajai Spānijas pilsētai Portobelo47 , viņš ar varu panāca, ka aplenkuma ieročus un kāpnes izvieto netālu esošā klostera mūķenes, - pirātu kapteinis loģiski bija izspriedis, ka stingrā reliģiozitāte neļaus spāņiem atklāt uguni. I'ar uzbrukuma ieroci Okems izvēlējās musketi - ieroci ar īsu stobru, kas šauj nāvējošu svina skrošu šaltis. Nereti, aizbildinoties, ka uzsāks miera sarunas, viņš sapulcināja aplenktās pilsētas tēvus vai pretinieka kuģa virsniekus. Un pēc tam - paceldams ieročus abās rokās - ar dubullšāvienu iznīcināja visu grupu.

60 Alkatība auga augumā, un proporcionāli pieauga ari Okema pārdrošība un bezkaunība. Tūkstoš sešsimt deviņdesmit pirmajā gadā viņš mēģināja aplekt Panamas pilsētu no sauszemes, taču beigu beigas šī operācija izrādījās neveiksmīga. Atkāpjoties pari Čagrisas upītei, viņš tuvēja līci ieraudzīja galjonu, kas devās atklata jūrā uz Spāniju. Uzzinājis, ka ar kuģi tiek vesti trīs miljoni peso, Okems, kā tiek uzskatīts, nozvērējās nekad neļaut kaut vienai galjonai izsprukt no viņa rokām.

70 Turpmākajos gados Okems vēl stiprāk pievērsās Spa- nijas zeltam - pilsētām, kas to glabāja, un kuģiem, kas to pārvadāja. Viņš tik precīzi prata paredzēt, kad spāņi vedīs zeltu, ka daži zinātnieki uzskata, - Okems bijis spējīgs lasīt spāņu kapteiņu un sūtņu kodētos ziņojumus Csk. "Talasas" konfidenciālo dokumentu Z-A4-050997).

80 Tikai vienā tūkstoš sešsimt deviņdesmit trešā gada rudens mēnesi katrs no Okema astoņsimt vīru lielās komandas, uzbrūkot spāņu kolonijām, kā savu laupījuma daļu ieguva sešsimt peso.

90 Okems kļuva arvien ietekmīgāks un biedējošāks, un, šķiet, vienlaikus pieauga ari viņa sadistiskas tieksmes. Parādījās milzum daudz ziņojumu par viņa barbarisko nežēlību. Nereti pēc kuģa ieņemšanas viņš mēdza nogriezt sagūstītajiem virsniekiem ausis, apbēra tās ar sāli, aplaistīja ar etiķi un lika nelaimīgajiem upuriem est. Tā vietā, lai ierobežotu savus vīrus pilsētas postīšanas laikā, Okems tos, nežēlīgas iekāres pārņemts, sita ar pātagu un tad ļāva pilnīgi brīvi izrīkoties ar bezpalīdzīgajiem iedzīvotājiem - pats gūdams baudījumu no šim zvērībām un ļaužu izmisuma. Ja upuri nespēja sagādāt pirāta pieprasīto izpirkuma maksu, viņš pavēlēja tos leni cepināt uz koka iesmiem vai izraut tiem iekšas sakarsētiem ķekšiem.

100 Lielāko laupījumu Okems guva tūkstoš sešsimt deviņdesmit piektaja gadā, kad viņa nelielā kuģu armada veiksmīgi sagrāba, aplaupīja un nogremdēja Spānijas flota de plata, kas bija ceļā uz Kadisu. Guvums - zelta stieņi un gabali, sudraba sloksnes un bluķi, kā arī neapstrādātās peries un dārgakmeņi - tika lēsts vairāk nekā miljarda dolāru nominālvērtībā.

110 Turpmākais Okema liktenis ir noslēpumā tīts. Tūkstoš sešsimt deviņdesmit septītajā gadā viņa komandkuģis tika atrasts dreifējam pie Azoru salam. Visi viri bija miruši neizprotamos apstākļos. Uz klaja nekādas bagātības netika atrastas, un zinātnieki ir vienisprātis, ka

pirāts tās noslēpis Jaunās Pasaules austrumu piekrastē neilgi pirms savas nāves. Lai ari parādījušās neskaitāmās leģendas, kuru ticamības pakāpe ir dažāda, paši pārliecinošākie pierādījumi norāda uz trim iespējamajām vietām: Vasas sala Espanjolas piekrastē; Palmu sala Dienvidkarolīnā un Skrandu sala Menā, septiņdesmit jūdzes uz ziemeļiem no Monheganas.

IZDRUKA BEIDZAS DRUKAŠANAS LAIKS: 001:02 KOPA BAITI: 15425

14

Hečs izslēdza "Žēlabainās Džeinas" motoru un izmeta enkuru divdesmit jardu attālumā no Skrandu salas aizvēja pusē. Bija seši trīsdesmit, un saule tikko saka parādīties pie horizonta, mezdama uz salu caurspīdīgu zeltainu gaismu. Pirmo reizi kopš Heča atgriešanās Stormheivenā migla, kas ieskāva salu, bija pilnībā izklīdusi. Viņš ierāpās laivā un devās uz dambi pie Galvenas nometnes. Jau bija silts un mitrs, gaiss šķila smags - pirmās pazīmes, ka laika apstākļi pasliktināsies.

Pētot apkartni, Hečs juta, ka vecie aizspriedumi sāk izplēnēt. Pēdējo četrdesmit astoņu stundu laikā Skrandu sala bija patīkami mainījusies līdz nepazīšanai. Paveikts milzīgs darbs - vairak, nekā viņam jebkad būtu šķitis iespējams. Apkārt nestabilajam salas vietām bija apvilkta dzeltena lente - ar tādām policija parasti norobežo nozieguma vietas, šeit tā iezīmēja drošus koridorus iešanai. Pļavas virs šaurās, oļiem klātās krastmalas strēles vairs nevaldīja tukšums un klusums - tas bija pārtapušas par miniatūrām pilsētiņām. Ciešā lokā sabūvēti treileri un Quouset firmas saliekamās mājiņas. Aiz tām dūca vairāki spēcīgi dizeļģeneralori, kas gaisā izpūta izplūdes gāzes. Līdzās tiem bija izvietotas divas milzīgas degvielas tvertnes. Miklo zemi klāja baltu polivinilhlorīda cauruļu mudžekļi, kas sakaru kabeļus un eiektrovadus aizsargāja no

stihijām un nejaušas sabradāšanas. Un vidū šim haosam at- radas Pirmā sala - komandpunkts, treileris, kas bija divreiz lielāks par parastajiem un ko rotāja komunikāciju iekārtas un raidītāji.

Nostiprinājis laivu, I lečs sāka lēni rikšot pa dambi un tad pa nelīdzenu taciņu augšup. Nonācis Galvenajā nometne, viņš pagāja garām noliktavas angaram un iegāja saliekamajā mājiņā ar uzrakstu "Medpunkts" - viņš dega nepacietība apskatīt savu jauno biroju. Iekārtojums bija spartisks, taču patīkams - oda pēc finiera, etilspirta un cinkota skārda. Hečs apstaigāja telpu, apbrīnodams jauno ekipējumu - viņš jutās pārsteigts un iepriecināts, ka Naidelmans iegādājies pašu labāko. Medpunkts bija pilnība aprīkots - no aizslēdzamas glabātavas ar atbilstošam iekārtām un zāļu skapīšiem līdz elektrokardiogrāfijas aparātam. Patiesībā tas jau bija pat pārāk labi aprīkots - Hečs ieraudzīja ari kolonoskopu, defib- rilatoru, smalku elektronisko Geigera skaitītāju un dažādus citus, pēc skata dārgus un modernus niekus, kurus viņš re- dzeja pirmo reizi. Saliekama mājiņa patiesība bija lielāka nekā izskatījās no malas. Tajā bija gan priekštelpa, gan apskašu kabinets, gan izolators ar divām gultām. Pašā dziļuma bija neliela istabiņa, kur Hečs varēs pārlaist naktis nemīlīgos laika apstākļos.

Atkal izgājis no mājiņas, Hečs devās uz Pirmo salu - rūpīgi izvairīdamies no grambām un vagām, kas bija palikušas pec smaga aprīkojuma pārvietošanas. Komandpunktā I lečs satika Naidelmanu, Striteru un inženieri Sandru Magnuse- nu - visi bija pārliekušies pāri ekrānam. Magnusena atgādināja sīku, bet aizrautīgu kukainīti, kam seju zilganu darīja gaisma no datora ekrāna. Tajā slīdēja datu rindas, kas atspoguļojas sievietes biezajos briļļu stiklos. Inženiere allaž šķila ļoti aizņemta, un ITeču pārņēma sajūta, ka viņai nepatīk lielākā daļa cilvēku, ārstus ieskaitot.

Naidelmans pacēla galvu un pamāja.

- Datu pārsūtīšana no "Scillas" beigusies pirms vairākām stundām, - viņš paskaidroja. - Tagad beidzam sūkņu darba modelēšanu. - Naidelmans pakāpās sānis, lai Hečs varētu redzēt ekrānu.

MODELĒŠANA PABEIGTA 06:39:45:21 TĀLĀK - REZULTĀTI

================DIAGNOSTIKA================

TOC \o "1-3" \h \z SERVERU TĪKLS OK

CENTRMEZGLA RELEJI OK

SEKTORA RELEJI OK

DATU STRAUMES ANALIZATORS OK

OPERATĪVĀS ATMINAS KONTROLLERS OK

TĀLVADĪBAS VIETNU KONTROLLERS OK

SŪKŅU STĀVOKLIS OK

PLŪSMAS SENSORI OK

AVĀRIJAS PĀRTRAUKŠANA OK

RINDAS ATMINA 305385295 /

PAKETES AIZKAVE .000045

=========KONTROLSUMMAS VERIFIKĀCI|A=========

KONTROLSUMMA NO TĀLVADĪBAS VIETNĒM OK

KONTROLSUMMAS NOVIRZE 00.00000%

NOVIRZE NO SCILLAS 00.15000%

NOVIRZE NO IEPRIEKŠĒJĀ 00.37500% BEIGU REZULTĀTI MODELĒŠANA VEIKSMĪGA

Magnusena sarauca uzacis.

-    Vai viss ir kārtībā? - Naidelmans jautāja.

-     Jā, - inženiere nopūtās. - Ne. Nu, es nezinu. Dators, šķiet, strādā mazliet bremzēti.

-    Paskaidrojiet sikak! - klusi lūdza Naidelmans.

-     Tas darbojas gausi, īpaši tad, kad lika testēta avārijas pārtraukšana. Un paskatieties uz tiem novirzes cipariem! Salas tīkls, izskatās, darbojas normāli. Taču te redzamas novirzes no modelēšanas, ko mēs veicām "Cerbera" sistēmā. Un vel lielākas novirzes ir no palaišanas, ko mēs veicām vakar.

-    Taču normas robežās?

Magnusena palocīja galvu.

-    Acīmredzot tā ir kāda anomālija kontrolsummas algoritmos.

-   Tātad jūs pieklājīgi gribat pateikt, ka ir pieļauta "blusa". - Naidelmans pievērsās Striteram. - Kur ir Vopners?

-    Guļ uz "Cerbera".

-    Modini augšā! - Naidelmans pagriezās pret Heču un ar galvu norādīja uz durvju pusi. Viņi izgaja dūmakainajā sau- lesgaismā.

15

- Gribētu jums kaut ko parādīt, - kapteinis teica.

Negaidīdams atbildi, viņš, ar garajām kājām šķirdams zaļi un atstādams aiz sevis tabakas dūmu mutuļus, savā ierastajā straujajā gaitā devās uz priekšu. Divas reizes viņu apturēja "Talasas" darbinieki, un šķita, ka viņš rāmā mierā precīzi deva instrukcijas vairākos virzienos vienlaikus. Hečs, cik spēka, centās neatpalikt - viņam tik tikko pietika laika pamanīt, kādas izmaiņas notikušas uz salas. Viņi virzījās pa virvēm norobežotu taciņu - tas drošību bija apliecinājuši "Talasas" topogrāfi. Šur un tur pari vecajām bedrēm un citām nedrošām vietām bija uzslieti īsi alumīnija tiltiņi.

-    Jauks rīts pastaigai, - Hečs aizelsies noteica.

Naidelmans pasmaidīja.

-    Ka jums patika medpunkts?

-     Viss atbilstoši labākajām jurnieku tradīcijām: priekšzīmīgā kartībā. Paldies. lajā varētu apkalpot vai veselu ciemu.

-    Zināmā mera ta ari būs jadara, - Naidelmans atbildēja.

Taciņa noveda pie salas centrālā paugura nogāzes, kuratradās lielāka daļa seno šahtu. Virs dubļainajām šahtu mutēm slejas vairākas alumīnija platformas un urbjceltņi. Te galvena taka sadalījās vairākās norobežotas taciņās, kas vijās apkārt senajiem rakumiem. Pamājis ar galvu vientuļam topogrāfam, Naidelmans izvēlējās vienu no lielākajām takām. Pēc

minūtes I lečs jau attapās stāvam pie plata cauruma. Ja neskaita divus inženierus, kas cauruma tālākajā gala veica mērījumus ar 1 lečam nepazīstamiem aparātiem, šis šķita tāds pats ka duči pārējo bedru tuvākajā apkārtnē. Pāri tā malai tumsas dzijumā sliecās zāle un krūmi, kas apslēpa sapuvušas sijas galu. Hečs uzmanigi paliecās uz priekšu. Lejā valdīja necaurredzama tumsa. No dziļuma pretī slējās neiedomājami gara, elastīga, ar metālu savienota šļūtene, kas aizvijās pāri dubļainajam laukam rietumu krasta virzienā.

-   Jā, bedre, - izdvesa 1 lečs. - Žēl, ka nepaņēmu līdzi piknika grozu un dzejas gramatu.

Naidelmans pasmaidīja, no kabatas izņēma salocītu izdruku no datora un pasniedza ITečam. Uz papīra bija redzamas garas datu slejas ar numuriem līdzās. Viens paris bija izcelts ar dzeltenu flomāsteru: 1690±40.

-    Šorīt agri no rīta "Cerbera" laboratorija tika pabeigta pārbaude ar radioaktīvā oglekļa C-14 metodi, - Naidelmans pavēstīja. - Lūk, rezultāti. - Viņš ar pirkstu iebakstīja izceltajiem cipariem.

I lečs paskatījās vēlreiz un tad atdeva papīra lapu atpakaļ kapteinim.

-    Un ko tas nozīmē?

-    Tā ir īstā, - Naidelmans klusi atbildēja.

Uz īsu bridi iestājās klusums.

-    Ūdens Aka? - I lečs sava balsi saklausīja neticību.

Naidelmans palocīja galvu.

Pati īstākā. Koki, kas izmantoti Akas būvniecībā, cirsti apmēram tūkstoš sešsimt deviņdesmitajā gadā. Visās pārejas bedrēs koki datēti no tūkstoš astoņsimta līdz tūkstoš deviņsimt trīsdesmitajam gadam. Nekādu šaubu. Šī ir Ūdens Aka, ko projektējis Makalans un uzbūvējuši Okema komandas viri. - Kapteinis norādīja uz daudz mazāku atveri apmēram trīsdesmit jardu attālumā. - Ja nemaldos, ta ir Bostonas šahta, kas izrakta simt piecdesmit gadus vēlāk. Par to liecina tās pakāpeniskais slīpums.

-    Jums tik ātri izdevās atrast īsto Ūdens Aku! - 1 lečs pārsteigts iesaucas. - Kādēļ nevienam citam līdz šim nebija ienācis prātā izmantot radioaktīvā oglekļa metodi?

-     Pēdējos izrakumus sala veica jūsu vectēvs četrdesmito gadu beigas. Radioaktīvā oglekļa metodi izgudroja tikai pēc desmit gadiem. Viena no tehnoloģiskajām priekšrocībām, ko mums nāksies izmantot tuvākajās dienās. - Viņš pavēcināja roku pari Akai. - Šodien mēs ķersimies pie Ortankaw izbūves. Visas detaļas jau ir noliktavā, vajag tikai samontēt.

-    Orlaņks? - Hečs sarauca pieri.

Naidelmans iesmējās.

-     Mēs to uzbūvējām pagājušajā gadā, kad veicām izrakumus Kortu salā. Novērošanas tornis ar stiklotu grīdu, kas uzbūvēts virs milzīga urbjceltņa. Viens no pagājušā gada komandas viriem bija Tolkina fans, un šis nosaukums pielipa. Tornis aprīkots ar vinčām un tālvadības zondešanas iekārtam. Mēs varēsim skatīties rīklē pašam nelabajam - burtiskā un elektroniskā nozīmē.

-    Un kam vajadzīga šī šļūtene? - pavaicāja 1 lečs, ar galvu pamadams uz Akas pusi.

-     Palikusi pēc šīrīta pārbaudes ar krāsu. Šī šļūtene saistīta ar vairākiem sūkņiem rietumu krastā. - Naidelmans pa- skatījās pulksteni. - Apmēram pēc stundas, kad paisums sasniegs augstako atzīmi, ar šo šļūteni saksim suknēt Ūdens Aka desmit tūkstošus galonu juras ūdens minūtē. Kad straume bus kļuvusi vienmērīga, mēs tai pievienosim speciālu, ļoti košu krasu. Kad ūdens līmenis pazemināsies, sūkņi palīdzēs iepumpēt krāsu Makalana slepenajā tuneli un atpakaļ okeāna. Tā ka mēs nezinām, kurā salas puse iekrasotais ūdens paradisies, novērošanai izmantosim gan "Najadu", gan "Delfīnu". Mums tikai jāierauga, kur parādīsies iekrāsotais ūdens, jāaizsūta turp ūdenslīdēji un jāpiepilda tunelis ar sprāgstvielām. Kad juras ūdens vairs neieplūdīs Aka, mēs to izsūknēsim un nosusināsim. Makalana izgudrotā Aka būs uzvarēta. Piektdien šaja pašā laika mēs jau varēsim nolaisties leja, ģērbušies tikai lietusmēteli un zābakos. Un tad jau rāma gara varēsim izrakt apslēpto mantu.

Hečs pavēra muti un tad, papurinājis galvu, atkal aizvēra to.

-     Kas ir? - Naidelmans apjautajās, un viņa seja atplauka jautrs smaids, bet blavajas acīs atmirdzēja austošās saules spožais zelts.

-    Nezinu. Viss notiek pārāk ātri.

Naidelmans dziļi ievilka elpu un paskatījās apkārt, kur kūsāt kusaja darbs.

-    Jūs pats teicat, - viņš pēc mirkļa atbildēja, - mums nav daudz laika.

Bridi viņi stāvēja klusēdami.

-     Labāk iesim atpakaļ, - Naidelmans beidzot ierunājās. - Liku, lai "Najāda" atbrauc jums pakaļ. No tas klaja vare- siet verot krāsu testu.

Abi viri pagriezās un devās uz Galveno nometni.

-    Esat izveidojis labu komandu, - piebilda Hečs, vērdamies uz cilvēkiem lejā, pie noliktavas doka, kuri darbojās ar lietišķu precizitāti.

-    Jā, - Naidelmans novilka. - Ekscentriski, dažkārt grūti paciešami, taču lieliski cilvēki. Necenšos pulcēt ap sevi lišķus, tas ir pārak bīstami šada biznesā.

-    Tas Vopners gan ir savāds puisis. Atgādina riebīgu trīspadsmit gadus vecu puišeli. Vai dažus man pazīstamus ķirurgus. Vai viņš tiešām ir tik labs, kā pats iedomājas?

Naidelmans pasmaidīja.

-    Atcerieties skandālu tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ol- raja gadā, kad katrs pensionārs, kam bija adrese ar noteiktu Bruklinas pasta indeksu, saņēma sociālās apdrošināšanas čeku, kura summai bija pievienotas divas liekas nulles?

-    Ne īpaši.

-    Tas bija Kerija darbiņš. Dabūja par to trīs gadus Alen- vudā'". Viņš ļoti sāpīgi to uztver, tādēļ labak izvairīties no cietumnieku jociņiem.

Hečs iesvilpās.

-    Jēziņ!

-     Viņš ir vienlaikus gan lielisks kriptoanalitiķis, gan urķis. Ja nebūtu to liešsaistes lomu spēļu, no kurām viņš tik ļoti negrib atteikties, Kerijs būtu ideāls speciālists. Nepie- vērsiet viņa uzvedībai pārāk lielu uzmanību. Kerijs ir labs cilvēks.

Viņi jau bija nonākuši pie Galvenas nometnes, un it ka pēc slepena signālā 110 Pirmās salas atskanēja Vopnera kašķīgā balss.

-    Tu mani pamodināji tādēļ, ka tevi māc sajūtai Es to programmu pārbaudīju "Scilla" simtiem reižu, un viss darbojās lieliski. Lieliski. Vienkārša programma vienkāršiem cilvēkiem. Vienīgais, ko tā dara, - palaiž tos stulbos pumpjus!

Magnusenas atbildi nomaca "Najādas" motoru rūkoņa - kuteris jau bija nonācis doka galā. 1 lečs aizskrēja pēc sava čemodāniņa un tad uzlēca uz varenā divmotoru kuģa klāja. Netālu stāvēja ari līdzbiedrs - "Delfīns", kas gaidīja Naidel- manu un kam bija jādodas uz tālāko salas sluri.

Hečam bija žēl Strītera, kas kā granīta statuja stāvēja pie "Najādas" stūres ar bezkaisligu izteiksmi sejā. Strīters pa- māja ar galvu un savilka lūpas smaidā - ceredams, ka tas izskatās draudzīgs, - un saņēma pretī tādu pašu sveicienu. Hečs bridi pārlika, vai tik nav ieguvis ienaidnieku, bet tad atmeta šo domu. Strīters šķita profesionālis - un tas bija pats svarīgākais. Ja viņš vel joprojām dusmojās par to, kas notika nelaimes gadījuma laika, tās bija šī speciālista personīgās problēmas.

Tālāk uz kuģa divi ūdenslīdēji pārbaudīja savu aprīkojumu. Krāsa virs ūdens ilgi neturesies, tādēļ, lai atrastu zemūdens tuneli, jārīkojas ātri. Ģeologs Renkins stāvēja blakus Strīteram. Ieraudzījis Heču, viņš plati pasmaidīja un pienāca tuvāk, lai saspiestu doktora roku sava milzīgajā spalvainajā ķetnā.

-    Sveicināts, doktor Heč! - Renkins iesaucās, un bārdā atmirdzēja baltu zobu rinda. Viņa garie brūnie mati bija sasieti uz pakauša. - Vecīt, tev nu gan ir brīnišķīga sala!

I lečs dažādus šis piezīmes variantus jau bija dzirdējis no citiem "Talasas" darbiniekiem.

-    Nu, tādēļ jau laikam esam šeit sapulcējušies, - viņš smaidīdams atbildēja.

-    Ne, nē, es biju domājis 110 ģeoloģiska viedokļa.

-   Tiešām? Es allaž biju domājis, ka ta ir tāda pati kā citas. Parasts granīta bluķis okeāna vidū.

Renkins no sava lietusmēteļa kabatas izņēma saujiņu sauso brokastu pārslu.

-     Sasodīts, nē! - viņš čāpstinādams izsaucās. - Granīts? Tas taču ir biotīta slāneklis! Ārkārtīgi izmainīts, saplaisājis un sadauzīts. Un ar kori. Traks var paliki, vecīt, traks var palikt!

-     Kore?

-     Ļoti neparasts ledus laikmeta pakalns, kam vienā puse ir asa smaile, bel otrā nošļaupts. Neviens nezina, ka lādi veidojušies, bet es, ja nebulu mācījies, teiktu…

-     Ūdenslīdēji, gatavoties! - rācijā atskanēja Naidelmana balss. - Visiem posteņiem! Pēc kārtas numuriem apstiprināt gatavību!

-     Novērošanas stacija, sapratu! - nokliedza Magnusena.

-        Datoru stacija, sapratu! - atsaucās Vopners, kurš pat rācijā izklausījas garlaikots un aizkaitināts.

-     Novērotājs alfa, sapratu!

-    Novērotājs beta, sapratu!

-    Novērotājs gamma, sapratu!

-     "Najāda", sapratu! - rācija noteica Strīters.

-    "Delfīns" apstiprina, - atskanēja Naidelmana balss. - Izejam pozīcijās!

"Najāda" uzņēma ātrumu. Hečs paskatījās pulksteni - astoņi divdesmit. Drīz sāksies plūdmaiņa. Kamēr viņš rosījās ap savu čemodāniņu, no kajītes iznāca divi ūdenslīdēji - viņi par kaut ko smējās. Viens bija vīrietis - garš un slaids, ar melnām ūsām. Tērpies tik pieguļošā ūdenslīdēja tērpā no tik plāna neoprena, ka visas anatomiskās detaļas bija ka uz delnas.

Otra bija sieviete, kura, ieraudzījusi Heču, atplauka rotaļīgā smaidā.

-    A! Jūs esat tas noslēpumainais doktors?

-    Nezināju, ka esmu noslēpumains, - atbildēja Hečs.

-     Bet ši taču ir briesmīga doktora Heča sala, non? - viņa noteica un izplūda smieklos. - Ceru, ka nesagādāšu jums sirdēstus, ja neizmantošu jūsu pakalpojumus.

-    Es tiešām ceru, ka tie nebūs jums vajadzīgi, - atsaucās I lečs, pūlēdamies izdomāt kādu saturīgāku sakāmo.

Uz sievietes olivkrāsas ādas mirdzēja ūdens lāsītes, bet gaišbrūnajās acīs dzirkstīja zeltainas liesmiņas. Viņai nav vairāk par divdesmit pieciem, nosprieda Hečs. Un runā ar eksotisku akcentu - franču, ko papildina britu piesitiens.

-     Mani sauc Izabella Bontjēra, - sieviete pavēstīja, novilkusi neoprena cimdu un pastiepusi roku sveicienam. Hečs to paspieda. Roka bija vēsa un mikla.

-    Jums nu gan ir karsta roka! - sieviete iesaucas.

-     Ļoti patīkami, - mirkli vilcinājies, atbildēja Hečs.

-    Un jus esat tas izcilais ārsts no Hārvardas, par kuru stāstīja Žerārs, - skatīdamās tieši acis, sacīja Izabella. - Ziniet, jus viņam ļoti patikat.

Hečs juta, ka nosarkst.

-     Priecājos to dzirdēt. - Viņš nekad nebija domājis par to, vai ir iepaticies Naidelmanam, taču atskārta, ka jutas apmierināts, to dzirdot. Ar acs kaktiņu viņš manīja naidīgu Strī- tera skatienu.

-     Priecājos, ka esat uz. klaja. Nenāksies jus nekur meklet.

Hečs neizpratnē sarauca pieri.

-     Es meklēšu seno pirātu nomelni, - paskaidroja Izabella, vērīgi lūkodamas doktorā. - Jums taču pieder šī sala, noii? Kur jūs ierīkotu nometni, ja vajadzētu šeit pavadīt trīs mēnešus?

Hečs brīdi apdomāja jautājumu.

-    Sākuma salu klaja biezi egļu un ozolu meži. Manuprat, pirāti izcirstu kokus salas aizvēja puse. Krastmala, netālu no n oe n k u ro ta ji em kuģiem.

-    Aizvēja puse? Bet vai tad tas nenozīmē, ka tādā gadījumā viņi skaidra laikā bulu redzami 110 cietzemes?

-    Nu, laikam jau ja. Tūkstoš sešsimt deviņdesmit sestajā te jau bija izveidojušās ļaužu apmetnes, lai ari ne visai blīvas.

-     Un viņiem vajadzēja pieskatīt arī vēja puses krastmalu, n'est-ce pus'"? Vai netuvojas kāds svešs kuģis.

-     Protams, - klusībā niknodamies, piekrita Hečs. ļa jau viņa zina visas atbildes, kādēļ vispār jautā man? - Galvenais jūras ceļš no Ilelifeksas uz Bostonu gaja garam tieši šeit, šķērsam Menas līcim. - Viņš uz bridi apklusa. - Bet, ja jau ši vieta bija apdzīvota, ka pirāti varēja noslēpt deviņus kuģus?

-    Es ari netiku gudra. Divas jūdzes tālāk pie krasta ir dziļš ielicis, kam priekšā ir sala.

-     Melnais licis, - I lečs noteica.

-     Exactementc '\

-     Diezgan loģiski, - Hečs atbildēja. - Melnā liča piekraste nebija apdzīvota Iidz pat astoņpadsmitā gadsimta vidum. Strādnieki un Makalans varēja dzīvot uz salas, bet kuģi tika paslēpti līci.

-    Tātad vēja pusē! - iesaucās Bontjēra. - Jūs man ļoti palīdzējāt! Bet nu man jāgatavojas darbam.

Niknums, ko bija izjutis Hečs, izplēnēja, kad arheoloģe žilbinoši pasmaidīja. Viņa savija matus mezgla un uzvilka galvā kapuci, bet pec tam uzlika masku. Otrs ūdenslīdējs pienāca klat, lai sakārtotu Izabellas skābekļa balonus. Viņš stadijas priekšā ka Serdžio Skopati.

Bontjēra uzmanīgi nopētīja kolēģa tērpu - it ka redzētu to pirmo reizi.

-    Gremde merde du noirS1 , - viņa dedzīgi novilka. - Nezināju, ka Speedo ražo ari ūdenslīdēju tērpus.

-     Itālieši ražo modernus apģērbus, - iesmiedamies atbildēja Skopati. - Un malto svelta53 .

-     Vai mana kamera darbojas? - Izabella skaļi noprasīja, pievērsusies Strīteram un uzsitusi nelielai kamerai, kas piemontēta ūdenslīdēja maskai.

Strīters pārvilka ar roku vairākiem pārslēgiem, un vadības pults ekrānā parādījās smaidošā Skopati seja.

-    Paskaties uz citu pusi! - Skopati teica Izabellai, - citādi salauzīsi kameru.

-   Tad es skatīšos uz doktoru, - pavēstīja Bontjēra, un 1 lečs ekrānā ieraudzīja pats sevi.

Tādā gadījuma kamera ne tikai salūzis, vēl arī objektīvs sašķīdīs, - atteica I lečs, klusībā prātodams, kadeļ šīs sievietes klātbūtnē zaudē valodu.

-     Nākamreiz kameru ņemšu es, - tēlodams aizvainoto, teica Skopati.

-     Neka nebija, - atcirta Bontjēra. - Es esmu slavena arheoloģe, bet tu tikai lētais darbaspēks no Itālijas.

Skopati, nebūt neapvainojies, plati pasmaidīja.

Atskanēja Naidelmana balss:

-     Līdz plūdmaiņai palikušas piecas minūtes. Vai "Najāda" ir savā vietā?

Strīters apstiprināja.

-    Vopnera kungs, vai programma darbojas nevainojami?

-    No problēma, kaptein, - kā caur degunu atbildēja dator- speciālisls. - Strādā lieliski. Tagad taču šeit esmu es.

-    Sapratu. Doktore Magnusena?

-    Sūkņi ir kartība un gatavi darbam, kaptein. Komanda ziņo, ka krāsas bumba ir pakārta virs Ūdens Akas, tālvadības pults strada.

-     Brīnišķīgi. Doktore Magnusena, pēc mana signāla metīsiet bumbu lejā!

Uz "Najādas" klaja iestājās klusums. Lidodamas virs paša ūdens, garām aizšalca pāris alkas. Salas tālākajā galā Hečs vēroja "Delfīnu", kas šķēla rāmos viļņus pie pašām klintsradzēm. Pieauga satraukums un sajūta, ka tūdaļ kaut kas notiks.

-    Paisuma kulminācija, - klusi pavēstīja Naidelmana balss. - Iedarbiniet sūkņus!

Atskanēja sūkņu pulsējošais troksnis. It kā atbildēdama, sala pludmaiņu rezultātā ievaidējās un noklepojās. Hečs nevilšus nodrebēja - ja šajā pasaulē ari pastāvēja vēl kas tāds, kas lika drebēt šausmās, tad tā bija šī skaņa.

-    Sūkņi uz desmit, - rācijā pavēstīja Magnusena.

-    Tā turēti Vopnera kungs?

-      "I laribda" uzvedas normāli, kaptein. Visas sistēmas normālu toleranču robežās.

-     Ļoti labi, - noteica Naidelmans. - Turpinām. "Najāda" gatava?

-    Tieši tā, - mikrofonā atbildēja Strīters.

-     Palieciet pozīcijā un uzmanīgi vērojiet, kur parādīsies krasa. Novērotāji?

Atskanēja apstiprinošu ja koris. Paskatījies uz salas pusi, Hečs ieraudzīja vairākas cilvēku grupas ar binokļiem.

-    Tas, kurš pirmais ieraudzīs krasu, dabūs balvu. Tātad: laidiet krāsu bumbu!

Uz bridi iestājās klusums, un tad no Ūdens Akas puses atskanēja apslāpēts sprādziena troksnis.

-     Krāsa ir lejā, - paziņoja Magnusena.

Visi sāka verot vieglos okeāna viļņus. Tie bija tumši, gandrīz melni; vēja nebija, tikai viegla pūsmiņa ņirbinaja ūdens virsmu. Ideāli apstākļi. Lai ari straume kļuva spēcīgāka, Strīters prasmīgi turēja kuģi vienā noteikta vietā. Pagāja minūte, tad vel viena. Dzirdami bija tikai sūkņi, kas gāza jūras ūdeni Ūdens Aka, tādejādi novadot krāsvielu pazemē un no turienes - atklātā jurā. Kuģa pakaļgalā gaidīja Bontjēra un Skopati - abi kaujas gatavība.

-    Krāsa divdesmit divos grādos, - nepacietīgā balsi paziņoja viens no novērotajiem salā. - Simt četrdesmit pēdas no krasta.

-      "Najāda", tas ir jusu kvadrāts, - teica Naidelmans. - "Delfīns" dosies palīgā. Malači!

Rācijā bija dzirdams, kā viri viens otru apsveic.

Tas taču ir tur, kur es redzēju virpuli, nodomāja Hečs.

Strīters pagrieza kuģi, un jau pēc brīža 1 lečs ieraudzīja okeānā gaišu plankumu - apmēram trīssimt jardu attālumā. Bontjēra un Serdžio uzlika maskas un jau slavēja pie marg- apmales - gatavi laisties pari bortam.

Krasa divsimt deviņdesmit septiņos grādos, simt pēdas 110 krasta, - ziņoja nākamais novērotājs, pārtraukdams jautrās čalas.

-    Ko tas nozīmē? - atskanēja Naidelmana balss. - Tu gribi teikt, ka krāsa parādās cita vietā?

-    Tieši tā, kaptein!

Visus pārņēma šoks.

-     Izskatās, ka mums būs darīšana ar diviem tuneļiem, - noteica Naidelmans. - "Delfīns" lai dodas uz otro vietu!

"Najāda" jau bija tuvu dzeltenās krāsas plankumam, kas mutuļoja pie pašiem rifiem. Strīters samazināja kuģa ātrumu līdz minimumam, un tas saka tukšgaitā riņķot vietā, kur ūdeni nolaidās Bontjēra un Skopati. Hečs nepacietībā piever- sas ekrāniem - plecu pie pleca ar Renkinu. Pirmajos kadros bija tikai dzelteni mutuļi. Tad viss noskaidrojās. Tumšajā rifa pakājē parādījās milzīga plaisa, no kuras kā dūmi plūda ārā krāsviela.

-     Le vuila- atskanēja satraukta Bontjeras balss. Attēls mežonīgi šūpojās, jo ūdenslīdēja piepeldēja tuvāk plaisai, iestiprināja klinti nelielu spridzekli un tai galā piepūšamu boju. Tā cēlās augšup, un 1 lečs pari bortam paskatījās bridi, kad virs ūdens parādijas boja ar sīku saules bateriju un antenu pašā galā.

-     Iezīmēts! - uzsauca Bontjēra. - Gatavojos izlikt lādiņus.

-    Paskat tikai! - noelsa Renkins, skatīdamies te uz ekrānu, te uz sonāru. - Starveidīga lūzuma vieta. Viņiem atlika tikai izrakt tuneli vietā, kur klintīs jau dabiski izveidojušās plaisas. Un tomēr šķiet neiespējami, ka tādu tehnoloģiju izmantojuši septiņpadsmitajā gadsimtā…

-    Krasa piecos grādos, deviņdesmit pēdas no krasta, skanēja nakamais paziņojums.

-     Esi pārliecināts? - Naidelmana balsī neticība jaucās ar šaubām. - Tātad esam atraduši trešo tuneli. "Najāda", tas ir jūsējais! Novērotāji! Dieva dēļ, turiet savus lūrekļus plankumu virzienā! Gadījumam, ja tie izzudīs ātrāk, nekā mēs tos atradīsim.

Atkal krāsa! Trīssimt trīsdesmit divi grādi, septiņdesmit pēdas no krasta.

Un tad atkal ierunājās pirmais novērotājs: Krāsa parādījusies astoņdesmit piecos grādos, atkārtoju, astoņdesmit piecos grādos, četrdesmit pēdas no krasta.

-      Mēs ņemam to, kas ir trīssimt trīsdesmit divos, - noteica Naidelmans, un viņa balsi bija jaušama savāda pieskaņa. - Cik tuneļu tad tas sasodītais arhitekts ir izbūvējis? Strīter, jums, tātad, jātiek galā ar diviem. Lai tavi ūdenslīdēji ceļas augšup, cik airi vien iespējams. Tagad tikai iezīmēsim ieejas tuneļos, bet spridzekļus izliksim vēlāk. Mums palikušas tikai piecas minūtes; pēc tam krāsa jau bus izkliedējusies.

Jau nākamajā mirklī Bontjēra un Skopati bija uz klāja. Strīters, ne vārda neteicis, pagrieza stūri, un, motoram skaļi recot, "Najāda" virzījās uz priekšu. Hečs ieraudzīja vēl vienu dzelteno plankumu, kas mutuļoja virs ūdens. Kuģis atkal sāka riņķot, un Bontjēra un Skopati pārslīdēja par bortu. Drīz parādījās piepūšamā boja. Nirēji uzpeldēja virs ūdens, "Najāda" devās uz. vietu, kur bija parādījies trešais krāsas plankums. Atkal Bontjēra un Skopati ienira, un Hečs pievērsās video ekrānam.

Skopati peldēja pirmais - kolēģes kamerā bija redzams viņa spokainais tēls krāsas mutuļu viduci. Nu viņi atradās dziļāk nekā pirmajās divās reizes. Pēkšņi ekrānā parādījās robainās klintis rifu pakaje un četrstūraina atvere - daudz lielākā neka iepriekšejās caur kuru plūda pēdējās krāsas paliekas.

-    Kas tas? - i lečs Bontjēras balsī saklausīja šaubas. - Ser- džio, attends55 !

Pēkšņi rācijā atskanēja Vopnera sauciens.

-    Mums ir problēmas, kaptein!

-    Kas tad nu? - Naidelmans apjautājās.

-    Nezin'. Nāk ziņojumi par kļūdām, taču sistēma apgalvo, ka strādā normāli.

-    Pārslēdzies uz rezerves sistēmu.

-    Es jau to daru, bet… Pag, tagad centrmezgls… Sasodīts!

-    Kas ir? - skarbi noprasīja Naidelmans.

Tanī pašā bridi Hečs saklausīja, ka sūkņi uz salas sāk rīstīties.

-    Avārija sistēmā, - paziņoja Vopners.

Pēkšņi atskanēja ass, apslāpēts troksnis no Bontjēras rācijas. Hečs ieskatījās ekrānā - tas bija atslēdzies. Nē, viņš precizēja savu domu, nevis atslēdzies, bet vienkārši melns. Un tad šajā melnumā parādījās sniedziņš, bet drīz vien tas izzuda elektronisko traucējumu jūkli.

-    Pie velna, kas te notiek? - Strīters iesaucās, nikni spaidot sakaru pogu. - Bontjēra, vai tu mani dzirdi? Mēs tevi vairs neredzam. Bontjēra!

Skopati parādījās virs ūdens desmit pēdu attalumā no kuģa un izņēma iemuti.

-    Bonljeru iesūca tunelī! - viņš izdvesa.

-    Kas tur notiek? - Naidelmans uzsauca rācijā.

-     Viņš teica, ka Bontjēru iesūca… - Strīters iesāka.

-    Nolādēts, dodies viņai pakaļ! - Naidelmana rēciens atbalsojās virs ūdens.

-     Bet tā ir droša nāve! - iekliedzās Skopati. - Spēcīga pretstraume, un…

-    Strīter, pamet viņam trosi! - pavēlēja kapteinis. - Bet Magnusena lai iedarbina sūkņus bez datoru palīdzības. Tie pārtrauca suknēt, tādēļ arī radās kaut kāda pretstraume.

-   jā, ser, - atbildēja Magnusena. - Vīriem nāksies iedarbināt sūkņus ar roku. 13us vajadzīgas vismaz, piecas minūtes.

-    Kusties! - stingri, taču negaidīti mierīgi noteica Naidelmans. - Un trijās minūtes.

-    Jā, ser.

-     Vopner, sakārto beidzot to sistēmu!

-    Kaptein, - Vopners iesaka, - diagnostika liecina, ka viss…

-     Beidz pļāpāt, - izgrūda Naidelmans, - un sāc strādāt!

Skopati nostiprināja trosi sev ap vidukli un atkal pazuda

zem ūdens.

-    šī vieta būs vajadzīga man, - 1 lečs paskaidroja Stnte- ram un, gatavodamies uzņemt pacientu, sāka klāt dvieļus uz klaja.

Strīters rīkojās ar trosi, un Renkins viņam palīdzēja. Pēkšņi trose tika parauta, bet pec tam ta vienmerigi izstiepās.

-    Strīter? - atskanēja Naidelmana balss.

-      Skopati nokļuvis pretstraume, - paskaidroja Strīters. - Jutu, kā nostiepusies trose.

I lečs blenza ņirbošajā ekrānā - viņu bija pārņēmusi šaušalīga sajuta, ka viņš to jau vienreiz ir piedzīvojis. Šķita, ka arheoloģe pazudusi, izgaisusi tikpat pēkšņi kā…

Viņš dziļi ievilka elpu un novērsās. Kamēr sieviete nav izcelta no ūdens, viņš neko palīdzēt nevar. Neko.

Piepeši no salas atpluda dārdoņa - atkal bija iedarbināti sūkņi.

-       Lieliski nostrādāts, - rācijā atskanēja Naidelmana vārdi.

-     Trose atslābusi, - paziņoja Strīters.

lēstajās saspringts klusums. Hečs vēroja pēdējos krāsvielās burbulīšus, kas plūda ārā no tuneļa. Un pēkšņi ekrāns atkal palika melns, bet tad viņš skaņas kanala saklausīja elsas. Melnais ekrāns kļuva arvien gaišāks, hdz beidzot - Hečam par atvieglinājumu - taja parādījās zaļganais applūdušā tuneļa ieejas attēls.

-    Merile36 , - atskanēja Bontjēras balss, kad viņa izlīda no ieejas un attēls saka mežonīgi šūpoties.

Pec brīža ūdens saka mutuļot. I lečs un Renkins piesteidzas pie kuģa borta un izcēla Bontjēru uz klaja. Tūdaļ para- dijas ari Skopati, kas noņēma Izabellai skābekļa balonus un masku, kamēr I lečs noguldīja viņu uz dvieļiem.

Atvēris muti, Hečs pārbaudīja elpceļus: tīri. Attaisījis ūdenslīdēja tērpu, viņš pielika krūtīm stetoskopu. Elpoja sieviete normāli, nešķita, ka plaušās būtu iekļuvis ūdens, arī sirdsdarbība bija ātra un spēcīga. Doktors pamanīja, ka vēdera rajona tērps ir uzplēsts un cauri sūcās asins strūkliņa.

-    lncroyabie '" - Bontjēra sāka klepot un mēģināja piecelties sēdus. Kokā viņai vidēja kaut kas pelēks.

-    Guliet mierīgi, - Hečs asi noteica.

-    Cements! - viņa iesaucās, vēl ciešāk sažņaugusi pelēko atlūzu. - Trīssimt gadus vecs cements! Tai rifā ir iebūvētas akmeņu rindas…

Hečs ātri pārbaudīja, vai sievietei nav traumēts galvaskauss vai mugurkauls. Nebija nekādu zilumu, brūču vai mežģījumu.

-    Ģa sujjlt! - pagriezusi galvu, ierunājās Izabella. - Jūs ko, esat phrenologiste^l

-    Strīter, ziņo! - Naidelmans norēca rācijā.

-     Viņi ir uz klaja, ser, - Strīters atbildēja. - Šķiet, ka ar Bontjeru viss ir kārtībā.

-    Ar mani viss ir kartība, ja neskaita to uzmācīgo doktoru! - nokliedza Izabella.

-     Vēl tikai mirklīti! Es apskatīšu jusu vēderu, - noteica 1 lečs, cenzdamies savaldīt sievieti.

-     Tie akmeņi izskatījās pēc tādiem kā pamatiem, - Izabella turpinaja. - Serdžio, vai tu redzēji? Kas tas varētu būt?

Ar veiklu roku kustību i lečs attaisīja ūdenslīdēja tērpa rāvējslēdzēju lidz nabai.

-     Ei! - iesaucās Bontjēra.

Nelikdamies ne zinis par iebildumiem, Hečs apskatīja brūci. Zem ribām bija redzams briesmīgs skrāpējums, taču tas nešķita pārāk dziļš.

-    Nieka skrambiņa, - protestēja Izabella, izliekusi kaklu, lai redzētu, ko ārsts dara.

Hečs atrāva roku no sievietes vēdera un atskārta, ka cirkšņos jut pagalam neprofesionālu kņudoņu.

-     Iespējams, jums taisnība, - viņš noteica mazāk sarkastiski neka bija vēlējies un izņēma no somas antibakteriālo ziedi. - Nākamreiz es plunčāšos ūdeni, bet jus būsiet dak- te re. Bet pagaidām es uzziedīšu šo, lai brūcē neiekļūtu infekcija. Jusu dzīvība karajas mata galā! - 1 lečs uztriepa ziedi uz skrapējurna vietas.

-     Man kut, - noteica Bontjēra.

Skopati jau bija līdz pusei novilcis savu tērpu un stāvēja, rokas sakrustojis uz krūtīm. Viņa iedegušais augums mirdzēja, saulē, bet seju rotāja plats smaids. Līdzas stāvēja Renkins - pinkains un milzīgs, un viņa acis jautas nepārprotams spīdums. Visi, domās nosprieda Melins, ir iemīlējušies šajā sievietē.

-    Līs nonācu lielā zemūdens alā, - viņa stāstīja. - Sākuma nevarēju uztaustīt sienas un jau nodomāju, ka man beigas, h'in.

-    Alā? - neticīgi pārjautāja Naidelmans atklātajā kanālā.

-    Mais oui.SM L ielā alā. lāču rācija nedarbojās. Kādēļ tā?

-     Tunelī droši vien tika bloķēta translacija, - Naidelmans paskaidroja.

-    Bet kādēļ radās pretstraume? - Bontjēra jautāja. - Ūdens plūda ārā.

Uz bridi iestājas klusums.

-     Uz to es nevaru atbildēt, - beidzot atskanēja Naidelmana balss. - Varbūt, nosusinājuši Aku un tuneļus, mēs uzzināsim, kādēļ. Gaidīšu ziņojumu. Bet pagaidām atpūties, labi? Viss, beidzu.

-     Marķieri izlikti. Atgriežamies bāzē, - paziņoja Strīters.

Iedarbojās dzinēji, un kuģis sāka šķelt lezenos viļņus.

Hečs, klausoties sarunas pa rāciju, savāca mediķa piederumus. Naidelmans no "Delfīna" sarunajās ar Pirmo salu.

-     Ka es saku! Tas ir kibergeists! - atskanēja Vopnera balss. - Es tikko pārsūtīju lasāmatmiņu uz "Haribdu" un salīdzināju rezultātus ar "Scillu". Drausmīgs bardaks! Bet kods ir drošs, kaptein. Tā sasodītā sistēma ir nolādēta. Pat urķis nespētu pārrakstīt lasāmatmiņu…

-    Par lāstiem nemaz nesāc, - viņu asi pārtrauca Naidelmans.

Kuģis tuvojas dokam. Bontjēra novilka ūdenslīdēja kostīmu, ielika to aizslēdzamā skapītī uz klāja un, spiezdama no matiem ūdeni, pagriezās pret Heču.

-     Tātad, doktor, mans dzīves ļaunākais murgs piepildi jies. Man tomēr nācās izmantot jūsu pakalpojumus.

-      Nieki, - Hečs novilka. Viņš sarka un, sev par sirdēs tiem, ļoti labi apzinājās to.

-     Bet, ziniet, tas bija ļoti patīkami.

16

Melnās Slēdzenes forta akmens drupas atradās pļava, no kuras pavērās skals uz ieeju Stormheivenas oslā. Apaļo fortu no visām pusēm ieskāva plaša pļava ar ballu priežu puduri- šiem, kas izzuda zemnieku lauku un biezo cukura kļavu audžu virzienā. Aiz pļavas slējās milzīgs dzelteni balts paviljons, ko rotāja lentes un vimpeļi, kas jautri plivinājās vējā. Virs paviljona bija uzvilkts transparents, uz kura ar roku bija uzkrāsots: 71. IKGADĒJAIS STORMHEIVENAS OMĀRU CEPŠANAS FESTIVĀLS!

I lečs satraukts kapa augšup pa lēzeno, ar zāli apaugušo nogāzi. Omāru cepšanas festivāls - pirmā reāla iespēja satikties ar šo pilsētu aci pret aci, un viņam nebija ne vismazākās nojausmas, kādu uzņemšanu gaidīt. Taču viņš gandrīz nešaubījās, ka tiks uzņemta pati ekspedīcija.

Lai gan "Talasa" Stormheivenā uzturējās mazliet vairāk par nedēļu, kompānijas atstātais iespaids jau bija jūtams. Komandas locekļi bija noīrējuši lielāko daļu pieejamo māju un brīvo istabu, un dažkārt viņiem nācās pārmaksāt. Viņi bija pārpildījuši vietējo viesnīciņu. Abi pilsētiņas restorāni - "Izmet enkuru!" un "Piestātne" - kairu vakaru bija stāvgrūdām pilni. Degvielas uzpildes slacija kuģu piestātnē bija spiesta triskaršol piegādes, savukārt Bada veikaliņa - lai ari īpašnieks lo nekad neatzītu - apgrozījums pieaudzis vismaz par piecdesmit procentiem. Pilsētnieki tā priecājās par apslēptās mantas meklēšanu Skrandu salā, ka mērs steigšus bija pasludinājis "Talasu" par goda viesi omāru cepšanas festivālā. Punktu visam uzlika tas, ka Naidelmans - pēc Heča ieteikuma - regulāri izpirka pusi vietējās avizes tirāžas.

Nonācis pie paviljona, Hečs ieraudzīja goda viesu galdiņu, pie kura jau sēdēja ievērojamākie pilsētnieki un "Talasas" oficiālie pārstāvji. Aiz. galdiņa bija novietots neliels paaugstinājums un mikrofons. Apkārt pulcējās pilsētas iedzīvotāji un ekspedīcijas locekļi - viņi dzēra limonādi vai alu un stāvēja rindā, lai saņemtu savu omāru devu.

leniris pūlī, Hečs izdzirdēja pazīstamu nazālu balsi. Tur nāca Kerijs Vopners ar papīra šķīvīti roka - tas vai plīsa no dubultās omāru porcijas, kartupeļu salātiem un kukurūzas vālītēm. Otra roka viņš žonglēja ar alus kausu. Kriptoanalī- tiķis uzmanīgi lauzās uz priekšu - rokas izstiepis taisni uz priekšu, lai neizgāztu ēdienu un alu uz sava dārgā havajiešu krekla, Bermudu biksēm, pusgarajam baltajam zeķēm un melnajam teniskurpēm.

-    Kā to visu ed? - apturējis kādu samulsušu omāru ķērāju, jautāja Vopners.

-     Ko tad? - parvaicāja vīrs, pieliecis galvu, it kā nebūtu labi saklausījis jautājumu.

-     Tur, kur uzaugu es, omāru nebija.

-     Nebija omāru? - domīgi pārprasīja zvejnieks.

-    Nebija gan. Esmu uzaudzis Bruklinā. Tā ir daļa Amerikas. Iesaku kādreiz uz turieni aizbraukt. Tātad, nekad neesmu ēdis omārus. - Vopnera skaļie, stieptie vārdi atbalsojas visā paviljonā. - Nu, ka lai dabu vaļā to čaulu?

Savilcis flegmātisku seju, zvejnieks atbildēja:

-     Vienkārši no visa spēka sēdies virsū.

Lidzās stāvošie pilsētnieki sāka skaļi smieties.

-     Ļoti smieklīgi, - novilka Vopners.

-    Labi jau labi, - apžēlojās omāru ķērājs, - tev vajadzīgas knaiblītes.

-     Man ir knaiblītes, - nepacietīgi atcirta Vopners, pavēcinājis vīram zem deguna šķīvi ar austeru cepumiņiem. Vietējie atkal izplūda skaļos smieklos.

-     Knaiblītes, ar ko pāršķelt čaulu60 , saproti? - zvejnieks paskaidroja. - Var izmantot ari āmuru. - Viņš parādīja āmuriņu, ko klāja omāru sula, zaļganās omāru akniņas un roz.i- gās čaulas gabaliņi.

-    Ar netīru āmuru? - iekliedzās Vopners. - Tad tiktai gan esam nonākuši! Hepatīta pilsēta!

Iejaucās Hečs.

-    Es palīdzēšu, - viņš teica zvejniekam, kurš, purinādams galvu, devās prom. Hečs aizveda Vopneru līdz. galdam, nosēdināja un ātri pasniedza pirmo stundu omāru ēšana: ka pāršķelt čaulu, ko est un ko neēst. Tad viņš devas paņemt kaut ko ēdamu ari sev un pusceļā apstājās, lai no milzīgas muciņas iepildītu sev pinti1 '1 alus. Tas bija auksts un reibinošs - vests no nelielas darītavas Kemdenā. I lečs to dzēra lieliem malkiem - un juta, ka atbrīvojas no spriedzes. Pirms iestāšanas rindā viņš piepildīja kausu vēlreiz.

Omāri un kukurūza, pārklāti ar jūraszālēm, tika sutināti kaudzēs virs liesmojošam ozola pagalēm, no kuram zilajās debesīs stiepās smaržīgu dūmu mutuļi. Aiz juraszāļu kalniem rosījās trīs pavari - uzmanīja uguni un lika uz. šķīvjiem koši sarkanus omārus.

-     Doktor Heč! - atskanēja sauciens.

Pagriezies Melins ieraudzīja Dorisu Boudiču, kurai ap augumu ka violets izpletnis vijās vēl viena kupla kleita. Blakus stāvēja viņas vīrs - neliela auguma, iededzis un kluss. - Ka patika māja?

-    Tā ir lieliska, - Hečs patiesi sirsnīgi atbildēja. - Paldies, ka uzskaņojāt klavieres.

-     Ludzu, lūdzu! Ceru, ka nav nekādu problēmu ar elektrību vai ūdeni? Lieliski! Ziniet, es te prātoju, vai jums ir bijis brītiņš padomāt par to jauko pārīti no Mančestras…

-    Jā, - I lečs atbildēja tik ātri, cik vien iespējams, - un es neko nepārdošu.

-    Ak, - sadrūvējusies noteica Dorisa. - Viņi tik ļoti rēķinājās ar…

-    Jā. Bet, Dorisa, tā ir māja, kurā es uzaugu, - 1 lečs iebilda maigi, taču nelokāmi.

Sieviete satrūkās - it kā būtu atcerējusies Heča bērnības apstākļus un iemeslus aizbraukšanai no pilsētas.

-     Protams, - viņa sacīja, izmokot smaidu un pieskaroties I leča rokai. - Saprotu. Ir grūti atteikties no dzimtas mājas. Vairāk par to mēs nerunāsim. - To pateikusi, Dorisa viegli paspieda 1 leča roku. - Vismaz pagaidām.

Nonācis rindas sākumā, Hečs pievērsās milzīgajām, kūpošajām jūraszāļu kaudzēm. Pavārs apgrieza vienu no tām, un skatam atklājās sarkanu omāru rindas, kukurūzas vālītes un iedauzītas olas. Puisis ar cimdotu roku paņēma vienu olu, ar nazi pārgrieza uz. pusēm un pārbaudīja, cik tā cieti novārīta. I'a, I lečs atcerējās, tiek parbaiuiits, vai omāri jau gatavi.

-    Perfecto! - iesaucās pavārs.

Balss šķita pazīstama, un Hečs pēkšņi atskārta, ka tas ir viņa klasesbiedrs Donijs Truits.

Hečs sagatavojās neizbēgamajam.

-     Ei, vai tik tas nav Mellijs Hečs! - iesaucās Truits. - Es jau domāju, kad tad mes beidzot saskriesimies! Velns pārāvis, kā tev iet?

-     Donij, - atsaucās Hečs, paspiedis pavāra roku. - Nav nemaz tik slikti. Un ka tev?

-    T āpat. Četri bērni. Kopš Mārtiņa Marinē nogrima, meklēju citu darbu.

-     Četri bērni? - iesvilpās Hečs. - Acīmredzot esi smagi strādājis.

-    Vairāk, nekā vari iedomāties. Divreiz esmu ari šķiries. Pie velna! Esi uzmaucis tās sakas sev kakla?

-     Vēl ne, - 1 lečs atbildēja.

Donijs pasmīkņāja.

-     Klēru esi saticis?

-    Ne. - Hečs pēkšņi juta aizkaitinājuma uzplūdus.

Kamēr Donijs lika uz šķīvja omāru, Hečs vēlreiz, nopētīja

bijušo klasesbiedru. Uzaudzējis sev vēderiņu, kļuvis lēnīgs. Bet citādi - tāds pats kā toreiz, kad viņš pirms divdesmit pieciem gadiem aizbrauca. Pļāpīgais puisis ar labo sirdi, bet ne visai asu pratu acīm redzami bija pārtapis par tādu pašu pieaugušu vīru.

Donijs divdomīgi paglūnēja uz Heču.

-     Izbeidz, Donij! - attrauca Hečs. - Mēs ar Klēru bijām tikai draugi.

-    Nu, jā. Draugi. Nebiju dzirdējis, ka draugi tiek pieķerti bučojamies Pikstuļu gravā. Jūs taču tikai bučojaties, vai ne, Mel?

-      Tas bija ļoti sen. Es neatceros visus savus romānus visos sīkumos.

-    Bet pirmā mīlestība ir pavisam kaut kas cits, ko, Mel? - Donijs ieķiķinājās un piemiedza aci, ko aizsedza burkānkrā- sas matu šķipsna. - Viņa ari tepat kaut kur ir. Lai vai kā, tev nāksies pameklēt, jo viņa beidzot…

Pēkšņi Hečs saprata, ka neko vairs negrib dzirdēt par Klēru.

-    Es aizkavēju rindu, - viņš partrauca bijušo klasesbiedru.

-    A, nu jā. Tiksimies vēlāk! - Plati pasmaidījis, Donijs ar dakšiņu meistarīgi apversa otrādi nakamo juraszāļu kaudzi, zem kuras atklājās vēl viena rinda spoži sarkanu omāru.

Tatad Donijam vajadzīgs darbs, iedams pie goda viesu galda, domās parlika Hečs. '"ialasai" nekaitētu pieņemt darba dažus vietējos.

Pie galda viņš atrada vietu starp vietējas avīzes redaktoru Bilu Bensu un Badu Rovelu. Kapteinis Naidelmans sēdēja divas vietas tālāk - blakus mēram Džesperam Ficdžeral- dam un vietējam mācītājam Vudijam Klejam. Otra pusē mācītājam sēdēja Lails Strīters.

I lečs ziņkārīgi nopētīja abus Stormheivenas iedzīvotājus. Džespera Ficdžeralda tevs savulaik lika vadījis vietējo apbedīšanas biroju, un dels, bez. šaubām, bija to mantojis. Eic- džeraldam bija apmēram piecdesmit gadi - tas bija parsmal- cinats vīrietis ar garam ūsām, bikšturiem un baritonu, kas atgādināja fagota skaņas.

Heča acis pievērsās Vudijam Klejam. Viņš te nemaz neiederas, domas nosprieda 1 lečs. Klejs bija teju pilnīgs Ficdžeralda pretstats - kalsns askētiska cilvēka augums, iekritusi, taču apgarota seja ka svētajam, kas tikko iznācis no tuksneša. Taču viņa skatiens bija grūti izdibināms un dziļš. Hečs tūdaļ saprata, ka mācītājs ne visai ērti jutas pie šī galda. Viņš bija no tiem cilvēkiem, kas runa ļoti klusi - il kā negribētu, lai kads noklausās. To apliecināja Kleja saruna ar Strīteru. Hečs prātoja, ko gan tādu mācītājs saka, ja Strīters izskatās tik samulsis.

-    Redzēji avīzi, Melin? - lieca domas pārtrauca Bils Benss, leni stiepdams vārdus.

Jaunība Benss vietējā kinoteātri bija noskatījies "Ievadrakstu'"'2 . Kopš tā laika viņa priekšstati par to, kādam jābūt īstam reportierim, nebija mainījušies. Krekla piedurknes viņam vienmēr bija uzrotītas - pat visaukstākajā dienā un cepure ar zaļo nagu viņam galvā bija jau tik sen, ka šaja vakarā bez tās piere šķita plika.

-    Vel ne, - atbildēja Hečs. - Nezināju, ka tā jau iznākusi.

-    Šorīt, - Benss paskaidroja. - Aha. Domāju, tev patiks. Pats uzrakstīju ievadrakstu. Ar tavu palīdzību, protams.

Viņš pielika pirkstu degunam, it kā gribētu teikt: Esi mans informācijas avots, bet es savukārt parūpēšos, lai visi tiek pareizi informēti. Hečs nolēma turpmāk Superette veikaliņā avīzi pirkt katru vakaru.

Uz galda atradās neskaitāmi instrumenti omāru sadalīšanai: koka un citi āmuriņi, kā ari knaiblītes - un visi bija notašķīti ar omāru asinīm. Galda centra bija divas lielas bļodas - pilnas ar čaulu un vairodziņu šķēpelēm. Visi lauž, dala un ēd. Paskatījies apkart, Hečs manīja, ka Vopners dīvainā veidā attapies pie viena galdiņa ar vietējā Omāru ķērāju kooperatīva vīriem. Vējš atnesa Vopnera skarbās balss skaņas.

-     Vai jūs zinājāt, - stāstīja kriptoanalitiķis, - ka no bioloģijas viedokļa omāri ir kukaiņi? Kad ta īsti iedziļinās, tie ir tikai milzīgi sarkani zemūdens tarakāni…

Hečs novērsās un iedzēra vēl vienu dāsnu alus malku. Izrādījās, ka viss bija tīri ciešami; varbūt pat vairāk neka ciešami. Hečs bija pārliecināts, ka ikviens pilsētnieks vārds vārdā zina, kas ar viņu noticis. Un tomēr - pieklājības vai iedzimta laucinieku kautrīguma deļ neviens neko neteica. Un par to 1 lečs bija pateicīgs.

Viņš nopētīja ļaužu pūli, meklēdams pazīstamas sejas. Tur bija Kristofers Sendžons, iespiests pie galda starp diviem tukliem viriem - acīmredzami prātoja, ka atbrīvoties no omāra čaulas, neradot pārak lielu nekārtību. Mazliet tālāk bija saimniecības preču veikala īpašnieks Kejs Estensons un bibliotēkas vadītāja Taira Tomsone, kas nemaz nešķita vecāka kā toreiz, kad dzina viņu ar Džoniju ārā no telpām par to, ka puikas skaļi stāstīja anekdotes un smējās, laikam jau taisnība tiem, kas apgalvo, ka etiķis ir konservants, Hečs nodomāja. Tad viņš ieraudzīja sirmu galvu un sakumpušus plecus - tas bija doktors Horns, kādreizējais bioloģijas skolotājs, kurš stāvēja paviljona gala, it kā neuzskatītu ķēpāšanos ar omāriem par sevis cienīgu nodarbi. Doktors Horns pret Heču bija izturējies daudz stingrāk nekā jebkurš aspirantūras profesors; viņš mēdza teikt, ka dzīvnieki, kuri gājuši bojā sadursmē ar automašīnu, ir daudz pareizāk uzšķērsti nekā vardes, kuras preparējis Hečs. Doktors Horns iedvesa bailes, taču taja paša laikā enerģiski palīdzēja un vairāk nekā kads cits uzkurināja 1 leča interesi par zinātni un medicīnu. Hečs jutās pārsteigts un iepriecināts, ka doktors vēl joprojām ir starp dzīvajiem.

Tad Hečs pievērsās Badam, kurš tobrīd sūkāja omāra kā- jiņu.

-    Pastāsti man par Vudiju Kleju.

Bads iemeta kājiņu tuvākajā bļodā.

-     Viņa Svētību Kleju? Viņš ir mācītājs. Esmu dzirdējis, ka dienas bijis hipijs.

-    No kurienes viņš nācis? - I lečs jautāja.

-     Kaut kur no Bostonas apkārtnes. Ieradās pirms divdesmit gadiem, lai nolasītu sprediķi, un nolēma palikt. Stāsta, ka pirms iestāšanās garīdznieka kārtā viņš izdāļājis milzīgu mantojumu.

Bads meistarīgi sagrieza šķēlēs astīti un ar vienu rāvienu izvilka gaļu. Veikalnieka balsī bija saklausāma vilcināšanas, un Heču tas mulsināja.

-    Kādēļ viņš te palika? - Hečs jautāja.

-     Nu, droši vien iepatikās. Tu taču zini, kā mēdz būt. - Bads apklusa, lai apēstu astīti.

Hečs uzmeta skatienu Klejam, kurš bija beidzis runāties ar Striteru. Kamēr viņš ziņkārīgi pētīja tā saspringto seju, mācītājs pēkšņi pacēla galvu, un viņu acis sastapās. Hečs, juzdamies neveikli, atkal pievērsās Badam Rovelam, taču tas bija devies kārtējā omāra meklējumos. Ar acs kaktiņu 1 lečs manīja, ka mācītājs pieceļas no galda un nāk tuvāk.

-    Melins Hečs? - viņš jautāja, pastiepis roku. - Esmu mācītājs Klejs.

-    Priecājos iepazīties, Jūsu Svētība, - Hečs piecēlās un paspieda vēso roku.

Klejs bridi vilcinājās, tad norādīja uz tukšo krēslu.

-     Vai drīkst?

-    Ja Badam nav iebildumu, lūdzu, - Hečs atbildēja.

Mācītājs lempīgi ietūcīja savu stūraino augumu nelielajā

krēslā - viņa kaulainie ceļi gandriz dūrās galda malā - un pievērsa lielās pētījošās acis Hečam.

-    Redzu, ka Skrandu salā sākusies rosība, - viņš klusi iesāka. - Tas ir ne tikai redzams, bet ari dzirdams. Klaudzieni un rīboņa gan dienā, gan naktī.

-     Domāju, mēs mazliet līdzināmies pastam, - I lečs atbildēja, cenzdamies runāt bezrūpīgi un saprast, ko mācītājs vēlas panākt. - Mēs nekad neguļam.

Ja ari Klejam patika šis jociņš, viņš to neizrādīja.

-      Šī ekspedīcija kādam droši vien izmaksājusi krietnu summiņu, - viņš jautājoši savilka pieri.

-     Mums ir investori, - teica Hečs.

-     Investori, - Klejs atkārtoja. - Tas nozīmē - kāds iedod desmit dolārus un cer, ka atpakaļ saņems divdesmit.

-    Var teikt ari tā.

Klejs palocīja galvu.

-    Arī mans tēvs mīlēja naudu. Tādēļ viņš nekļuva laimīgāks un nenodzīvoja kaut stundu ilgāk. Kad viņš nomira, es mantoju visas akcijas un obligācijas. Grāmatvedis to sauca par portfeli. Kad ieskatījos tajā, atradu tabakas kompānijās, kalnrūpniecības uzņēmumus, kas uzrok veselus kalnus, kokapstrādes firmas, kas mužamežu vietā atstāj tukšumu.

Runājot viņš ne mirkli nenovērsa skatienu no Heča.

-    Saprotu, - tas beidzot izmocīja.

-    Lūk, arī tēvs deva tiem cilvēkiem naudu, cerēdams, ka atpakaļ saņems divtik. Un tieši tā arī notika! Atpakaļ tika dots divas, trīs, pat četras reizes vairāk! Un pēc tam visa šī amorālā naudiņa bija manējā.

Hečs pamāja.

Klejs pielieca galvu un sāka runāt vēl klusāk.

-    Vai drīkst jautāt, cik lielu bagātību jus ar saviem investoriem cerat tajā salā atrast?

Kaut kas mācītāja balsi, kad viņš izrunāja vārdu bagātību, darīja Heču uzmanīgu. Taču neatbildēt nešķita pareizi.

-    Teiksim tā: summa rakstāma ar sešām nullēm, - viņš atbildēja.

Klejs lēni palocīja galvu.

-     Esmu radis runāt tiešu valodu, - mācītājs iesāka, - un neesmu tukšas pļāpāšanas meistars. Nekad neesmu mācējis smalki izteikties, tādēļ teikšu tā, kā protu. Man nepatīk tā apslēptās mantas meklēšana.

-     Man ļoti žēl, - Hečs atbildēja.

Klejs, mirkšķinādams acis, pētīja sarunu biedru.

-     Man nepatīk, ka visi tie cilvēki apmetas mūsu pilsētā un šķiež naudu pa labi un pa kreisi.

Jau no paša sākuma Hečs bija gaidījis šādu atbildi. Tagad, to izdzirdējis, viņš juta savādu atvieglojumu.

-     Neesmu īsti pārliecināts, ka arī pārējie pilsētas iedzīvotāji tikpat nicinoši izturas pret naudu, - 1 lečs rāmi noteica. - Daudzi no viņiem visu mūžu bijuši nabadzīgi. Viņiem nebija tādas privilēģijas izvēlēties nabadzību kā jums.

Kleja vaibsti saspringa, un Hečs saprata, ka aizskāris jutīgu stīgu.

-     Nauda nebūt nav panaceja, kā cilvēki domā, - turpināja mācītājs. - Jus to zināt tikpat labi kā es. Un šiem cilvēkiem piemīt pašcieņa. Nauda izpostīs šo pilsētu. Iznicinās omāru zveju, mieru, visu. Un nabagi tā ari netiks pie naudas. Viņus aizslaucīs attīstība. Progress.

Hečs neatbildēja. No vienas puses, viņš saprata, ko Klejs ar to gribēja teikt. Stormheivenai tā butu īsta traģēdija, ja naktos pārvērsties par vēl vienu pārattistītu un mežonīgi dārgu vasaras kurortu piekrastē, kada ir Būtbeja. Taču tas nešķita iespējami - neatkarīgi no tā, vai "Talasai" izdosies atrast apslēpto mantu.

-     Ko lai es saku? - atteica Hečs. - Operācija beigsies pec četrām nedēļām.

-     Nav svarīgi, cik laika bus vajadzīgs, - Klejs sacīja, un viņa balsī ieskanējās kada griezīga nots. - Svarīga ir motivācija. Ši mantas meklēšana sākusies alkatības pēc. Tīras, kailas alkatības pēc. Un viens cilvēks jau zaudējis kajas. Ne pie kā laba tas nenovedīs. Tā sala ir slikta, nolādēta vieta, ja tā var teikt. Neesmu māņticīgs, taču Dievs zina, ka sodīt tos, kam ir netīri nodomi.

Miers, ko bija izjutis 1 lečs, pēkšņi izzuda dusmu jurā. Mūsu pilsēta? Netīri nodomi?

-    Ja jūs būtu uzaudzis šajā pilsētā, jūs zinātu, kādēļ es to daru, - viņš izdvesa. - Nevajag domāt, ka zināt, kādi ir mani motīvi.

- Es neko nedomāju, - atbildēja Klejs. Viņa izstīdzējušais augums bija novilkts kā stiga. - Es zinu. Es varbūt ari neesmu uzaudzis šajā pilsēta, taču zinu, kas ir tās intereses. Visus te aizrāvusi tā ideja par mantas meklēšanu, par vieglas naudas atrašanu. Taču mani nē, Dieva deļ, mani nē. Es aizstāvēšu šo pilsētu. Aizstāvēšu no jums un no pilsētas pašas.

-    Jūsu Svētiba, iesaku jums palasīt Bībeli un tikai tad sākt mētāties ar tādiem apvainojumiem. Netiesā, un tu netapsi tiesāts.

Hečs atskārta, ka sācis kliegt - balss trīcēja dusmās. Apkārt bija iestājies klusums, cilvēki, nodūruši acis, blenza šķīvjos. Hečs spēji piecēlās, pagāja garām klusējošajam, no- balušajam Klejam un devās uz tumsa slīgstošajām forta drupām pļavas viņā gala.

17

Fortā bija tumšs, vēss un mitrs. Granīta torņa iekšpusē laidelējās bezdelīgas - tās kā lodes šaudījās turpu šurpu saules staros, kas asā leņķī spīdēja iekšā senajās ambrazūrās.

Hečs izgāja cauri akmens arkai un, smagi elpodams un cenzdamies atgūt savaldību, apstajās. Par spīti visiem pūliņiem, viņš tomēr bija ļāvies mācītāja provokācijai. Puse pilsētas to redzēja, un otra puse to pavisam drīz uzzinās.

Viņš apsēdās uz akmens pamatu paliekām. Klejs, protams, bija runājis ar pārējiem. 1 lečs šaubījās, vai pārējie ieklausījās - izņemot, varbūt, omāru ķērājus. Tie var būt visai māņticīgi ļautiņi, un runas par lāstiem var atstāt smagu iespaidu. Un tad tā piezīme par to, ka bagātību meklēšana izpostīs omāru zvejniecību… Atlika vien ceret, ka sezona bus veiksmīga.

Pamazām viņš nomierinājās - forta klusums aizsiaucīja dusmas - un ieklausījās attālajās klaigās, ko vējš atnesa no festivāla vietas pļaviņas otrā galā. Jāmācās sevi kontrolēt. Mācītājs patiešām ir riebīgs tips, taču viņa deļ nedrīkst zaudēt pašsavaldīšanos.

Apkārt valdīja pilnīgs miers - ka mātes klēpī… Hečam šķita, ka gribētu fortā paliki stundām ilgi, lai baudītu šo vēsumu. Taču viņš zināja, ka jāatgriežas pie pārējiem, jauz-

liek bezrūpības maska un jānogludina neveiklā situācija. Lai vai ka, atpakaļ jabut pirms neizbēgamajām svinīgajām uzrunām. Hečs piecēlās un pagriezās, lai ietu, bet tad, pats sev par pārsteigumu, ieraudzīja arkas ēnā kādu stāvu. Cilvēks pakāpās uz priekšu un nostājas staru gaismā.

-    Profesors I lorns! - iesaucās Hečs.

Vecīga seja atplauka.

-    Visu laiku gaidīju, kad tu mani pamanīsi, - iesaka skolotājs. Atbalstījies uz spieķa, viņš pagāja tuvāk un sirsnīgi paspieda Ileča roku. - Tas nu gan bija skandaliņš, vai ne?

(lečs papurinaja galvu.

-    Zaudēju savaldīšanos kā tads idiots. Kādēļ gan šis cilvēks tā spēj satracināt mani?

-     Nekā pārdabiska. Klejs ir netaktisks, nepiemērots dzīvei sabiedrība, morāli nelokāms. Taču aiz šis rūgtas ārienes sitas silta sirds - plaša kā okeāns. Un, varu derēt, tikpat mežonīga un neizdibināma. Viņš ir sarežģīts cilvēks, Melin; nevajadzētu viņu novērtēt pārak zemu. - Profesors sagraba He- ča plecu. - Pietiks runāt par mācītāju. Dieva dēļ, Melin, tu labi izskaties! F.s ļoti lepojos ar tevi. I lārvardas Medicīnas skola, zinātniskā pētnieka amats Obērna kalna slimnīcā. Tu allaž esi bijis gudrs puisis. Žēl, ka tas ne vienmēr nozīmē ari labu studentu.

-    Esmu jums lielu pateicību parādā, - Hečs teica.

Viņš atsauca atmiņā pēcpusdienas profesora plašajā Viktorijas laika mājā tālajās pļavās - kā viņi pētīja akmeņu, vaboļu un tauriņu kolekcijas. Tas bija dažus gadus pirms aizbraukšanas no Stormheivenas.

-     Kadas muļķības! Es, starp citu, vēl joprojām glabāju tavu putnu ligzdu kolekciju. Nezināju, kurp lai to tev nosutu.

Hečs sajuta sirdsapziņas pārmetumus. Viņam pat prātā nebija ienācis, ka dižais profesors gribēs zināt, kā klājas skolēnam.

-     Brīnos, ka neesat izmetis tos mēslus.

-    Patiesību sakot, tā bija lieliska kolekcija. - Horns ar kaulainajiem pirkstiem pieskārās Heča rokai un saspieda to. - Pavadi mani āra no forta un pari pļavai, labi? Pēdējā laikā jūtos visai nedrošs uz savām kājām.

-     Man vajadzēja sazināties ar jums… - Hečs iesāka, taču nepabeidza teikumu.

-    Neatsutiji ne vārdiņu, ne adresi, - dzēlīgi iebilda profesors. - Bet pagājušajā gadā izlasīju par tevi Globe.

Hečs novērsās - viņš juta, kā kaunā pietvīkst.

Profesors piesmacis iespurdzās.

-     Labi jau labi. Ja ticam statistikai, man jau sen vajadzēja būt mirušam. Nākamajā ceturtdienā man būs astoņdesmit deviņi, un lai sasper tevi jods, ja neatnesīsi man dāvanu!

Abi vīrieši bija izgājuši saules pielietajā pļavā. Vēja brāzma atnesa līdz viņiem smieklu šaltis.

-    jus noteikti zināt, kādēļ esmu atgriezies, - 1 lečs nedroši iesaka.

-     Kurš tad to nezina! - skanēja dzēlīga atbilde. Vairāk profesors neko neteica, un kādu bridi viņi soļoja klusēdami.

-    Tātad? - beidzot ierunājās Hečs.

Vecais virs jautājoši pavērās savā skolniekā.

-    Ja reiz iesākāt, turpiniet! - Hečs mudināja. - Ko jūs domājat par to bagātību meklēšanu?

Profesors kādu minūti neatbildēja, tad apstājās un, piever- sies Melinam, noņēma savu roku no sarunu biedra elkoņa.

-    Atceries, ka tu pats gribēji to zināt, - viņš noteica. 1 lečs palocīja galvu. - Domāju, ka tu esi Dieva nolādēts muļķis.

Uz bridi Hečs stāvēja pārsteigts un apstulbis. Viņš bija gatavojies sarunai ar Kleju, taču ne šādam pavērsienam.

-     Kadeļ jus ta sakat?

-    Tev tas būtu jāzina labak par visiem citiem pasaulē. Lai kas arī tur nebūtu paslēpts, jūs to nekad nedabūsiet.

-      Bet mums, doktor Horn, ir tāda tehnika, par kādu iepriekšējie bagātību meklētāji pat sapņot nevarēja. Cietķer- meņu sonārs, protonu magnetometri, iespēja izmantot sate- lītus un aerofotografēšanu. Mums ir divdesmit miljonus dolāru liels budžets un žurnāls, ko rakstījis cilvēks, kas projektējis Ūdens Aku. - Hečs nevilšus bija sācis runāt skaļāk, pēkšņi atskartis, ka ši cilvēka viedoklis viņam ir ļoti svarīgs.

Doktors Horns papurināja galvu.

-    Melin, jau gandrīz gadsimtu esmu liecinieks tam, ka viņi nāk un iet. Un katram ir pats modernakais aprīkojums. Katram ir apaļa summiņa. Katrs ir uzmeklējis kādu nozīmīgu informācijas drusciņu vai piedzīvojis pēkšņu atklāsmi. Un katrs teica, ka ar viņu viss būs citādi. Bet gals visiem bija vienāds. Bankrots, ciešanas, pat nāve. - Viņš paskatījās uz Heču. - Kaut ko jau esat atraduši?

-     Vēl ne, - atbildēja Hečs. - Radās kāda neliela problē- miņa. Mes zinājām, ka Aka pa apakšzemes tuneli savienota ar okeānu, tādēļ ta allaž ir pilna ar ūdeni. Izmantojām krāsvielu, lai noteiktu, kur tunelis sākas. Taču izskatās, ka ir nevis viens, bet gan pieci tuneļi, un…

-    Saprotu, - doktors Horns viņu pārtrauca. - Tikai viena neliela problēmiņa. Arī agrāk esmu to dzirdējis. Varbūt jums izdosies atrisināt savu problēmu. Bet tad radīsies nākamā, un tad nākamā, līdz jūs visi bankrotēsiet. Vai mirsiet. Varbūt notiks gan viens, gan otrs.

-    Bet šoreiz viss būs citādi, - Hečs iesaucās. - Jus nevarat apgalvot, ka nav iespējams atrast apslēptu mantu! Ko cilvēks radījis, to cilvēks var arī iznicināt.

Pēkšņi profesors atkal sagrāba Heča roku. Viņam bija pārsteidzoši spēcīgas rokas - mezglainas, cīpslainas un sausas kā veca koka saknes.

-     Es pazinu tavu vectēvu, Melin. Viņš lielā mērā bija tāds pats ka tu: jauns, gudrs kā velns, satriecoši dzīvespriecīgs, viņu gaidīja daudzsološa karjera. Tu tikko pateici to pašu - vārds vārdā -, ko viņš man bija teicis pirms piecdesmit gadiem. - Skolotājs sāka runāt čukstus. - Atceries, kādu mantojumu viņš atstāja savai ģimenei? Tu gribēji dzirdēt manu viedokli. Tad, lūk, kads tas ir: dodies atpakaļ uz Bostonu, iekams vēsturē nesāk atkārtoties.

Viņš strupi pagriezās un, ar spieķi šķirdams zāli, aizkliboja prom, līdz nozuda aiz pakalna.

18

Nākamajā rītā pamodies ar mazliet aizmiglotu skatienu iepriekšējā diena izdzerta alus dēļ , 1 lečs ieslēdzās med- punktā un sāka kārtot plauktos instrumentus, vienlaikus veicot inventarizāciju. Pēdējo dienu laika nācās palīdzēt daudziem ievainotajiem, taču tās, par laimi, bija tikai sīkas skrambiņas un ielauzta riba. Kamēr viņš pārskatīja plauktus un atķeksēja aprīkojuma nosaukumus saraksta, ausīs šalca monotonā viļņu sišanās pret nelalajiem rifiem. Pa iogu metāliskajā rāmī laiku pa laikam iespīdēja blāva saule, kas cīkstējās ar visuresošo miglas aizkaru.

Pabeidzis inventarizāciju, I lečs pakarināja planšeti ar sarakstu līdzas plauktiem un paskatijas āra pa logu. Bija redzams slaidais Kristofera Sendžona augums ar sagumu- šajiem pleciem - viņš uzmanīgi staigāja pa Galvenās nometnes nelīdzeno apkārtni. Anglis parkāpa pāri smagam kabelim un garai polivinilhlorida caurulei, tad nozuda Vopnera midzeni - Sendžona nepaklausīgais sirmais matu ērkulis tik tikko neskāra durvju aplodu. Hečs brīdi pastāvēja pie loga, tad paņēma divas melnas mapes, izgāja no medpunkta un devas vēsturniekam pa pēdām. Varbūt atšifrēta vēl kada daļa teksta.

Vopnera Galvenaja nometnē valdīja vel lielāka nekārtība neka viņa kajīte uz "Cerbera" klaja. Kaut vai tādēļ, ka

monitori un servokontroles iekārtas telpu padarīja vel mazāku. Vopners sēdēja vienīgajā krēslā, kas bija ietūcīts tālā- kajā stūri starp plauktiem ar radiotranslācijas aparatiem. Pa divām atverēm virs galvas plūda iekšā vēss gaiss, un pie dziļākās sienas dūca milzīgs kondicionētājs.

Lai ari gaiss tika kondicionēts, elektronikas radītā karstuma dēļ tas šķita sasmacis. Kad Hečs ienāca, Sendžons raudzījās pēc vielas, kur pakarināl savu žaketi. Pēc neveiksmīgiem meklējumiem viņš to rūpīgi nolika uz tuvākās vadības pults.

-    Jēziņ, - iesaucās Vopners, - tavs vecais pūkainais tvīds radīs īssavienojumu visur, kur vien iespējams!

Saraucis pieri, Sendžons atkal paņēma žaketi.

-     Kerij, tev ir brītiņš laika? - viņš jautāja. - Mums vajadzētu apspriesties par to kodu.

-     Vai izskatās, ka man ir brīvs brītiņš? - datorspeciālists attrauca un, atrāvies no termināļa, veltīja ienācējiem niknu skatienu. - Es tikko pabeidzu visu salas sistēmu diagnostiku. Pārbaudīju pilnigi visu līdz pēdējam mikrokodam. Veselu stundu ņemos, lai ari darbojās maksimālais frekvenču diapazons. Pārbaudīts viss: sūkņi, kompresori, servodzinēji un tā tālāk. Nekādu problēmu, nekādu noviržu.

-    Tas jau labi! - ierunājās Hečs.

Vopners veltīja viņam neticības pilnu skatienu.

-     Varbūt pieslēgsi arī smadzenes, ko? Labi? Tās ir pilnīgas šausmas!

-     Nesaprotu.

-    Atceries, mēs konstatējām sistēmas avāriju, vai ne? Tie sasodītie sūkņi atteicās strādāt. Pēc tam es salīdzināju salas datorsistēmu ar "Scillu" uz "Cerbera", un - kā tu domā? Lasāmatmiņas mikroshēmas šeit, uz "Haribdas", ir mainījušās! Mainījušās! - Viņš nikni uzsita pa vienu 110 centrālajiem procesoriem.

-    Un?

-     Un tad es atkal diagnosticēju visu sistēmu, un viss ir kārtībā. Visa tiklā nav ne vismazāko kļudu! - Vopners paliecās uz priekšu. - Nekādu noviržu! Vai tad nesaprotat? Ne no fizikas, ne skaitļošanas viedokļa tas nav izskaidrojams!

Salicis rokas aiz muguras, Sendžons pētīja aparatūru sev apkart.

-     Datora spoks, Kerij? - viņš riskēja pajautāt.

Vopners izlikās nedzirdam šo piezīmi.

-    Neko daudz par datoriem es nezinu, - Sendžons turpināja, un viņa sulīga balss piepildīja visu telpu, - taču vienu terminu zinu gan: Gigo princips'*.

-    Tad nu gan! Ar programmēšanu tas nav saistīts!

-    Ak, jā. Varbūt vainojams cilvēciskais faktors? Ja pareizi atceros, FORT RAN valodāM pietika ar vienu nepareizu vienādojumu, lai Mariner I nonāktu kosmisko atkritumu izgāztuvē un aizmirstībā1 *.

-     Bet tagad viss strādā normāli, - Hečs iebilda. - Kadēj nevar turpināt darbu?

-     Nu, protams, lai tas viss atkal atkārtojas! Es gribu zināt, kādēļ ta nolādēta kaste toreiz, atteicās strādāt!

-     Tagad tu neko nevari izdarīt, - teica Sendžons. - Bet mēs, starp citu, kavējam kriptoanaliz.es termiņu. Nekas neizdodas. Es vēl mazliet papētīju un domāju, ka mēs pārāk ātri atteicāmies no…

-     Par mesliem pat nesāc! - Vopners izgrūda, ar riteņkrēs- lu pievirzījies tuvāk vēsturniekam. - Ceru, vecais, ka tu negribi tagad atkal pļāpāt par to daudzalfabētisko šifru, ko? Es, zini, grasos modificēt brutālā spēka metodes algoritmu, dot piecdesmit procentu prioritāti, tātad - kārtīgi ķerties vērsim pie ragiem. Bet tev varbūt labak doties uz savu bibliotēku? Un piekāp vakarā ar dažām noderīgām idejām.

Sendžons veltīja Vopneram īsu skatienu. Tad viņš uzvilka savu tvida žaketi un izgāja blāvajā rīta gaismā. Hečs ari gāja prom - uz savu medpunktu.

-    Paldies, - Hečs teica, pasniegdams Sendžonam abas mapes.

-    Ziniet, viņam taisnība, - vēsturnieks iesāka, apsedies pie sava kārtīgā galda un leni vilkdams sev tuvāk rakstāmmašīnu. - Es vienkārši esmu izmēģinājis visu. Izmantojis visas šifrēšanas metodes, kadas bija zināmas Makalana laika. Esmu centies to risināt kā aritmētisku problēmu, ka astronomisku vai astroloģisku sistēmu un ari ka svešvalodas kodu. Nekā.

-     Bet kas ir daudzalfabētiskais šifrs?

Sendžons nopūtās.

-     Tas tiešām ir pavisam vienkāršs. Saprotiet, Makalana laikā lielāka daļa kodu bija vienkārši, izmantoja monofonisko aizvietošanu. Jūs ņemat normālo alfabētu, tad šifra alfabētu - viss tur ir juku jukām. Lai kaut ko šifrētu, jūs vienkārši paskatāties, kurš koda burts dokumentā atbilst normālā alfabēta burtam. Piemēram, s kods bija y, bet e kods bija z. Tātad, šifrējot vārdu see, iznāks yzz. Tāda ir kriptogrammu būtība vietējā avīzē.

-    Šķiet, tas patiešam ir vienkārši.

-    Ja, bet tai ne visai var uzticēties. Ja nu nākas strādāt ar vairākiem kodu alfabētiem? Teiksim, viena vietā ir desmit. Šifrējot kādu dokumentu, tu izmanto visus desmit alfabētus un tad atkal sac ar pirmo. Tas ir daudzalfabētiskais kods. Tātad vārds see nebūs vienkārši yzz. Katrs burts būs aizšifrels no citas kodu tabulas.

-     Izklausās, ka tādu grūti uzlauzt.

-    Jā, tie ir ļoti sarežģīti. Bet Kerijs uzskata, ka Makalana laikā daudzalfabētisko kodu neizmantoja. Šo kodu jau pazina, taču cilvēki to uzskatīja par pārāk laikietilpīgu, turklāt bija liela iespēja kļūdīties. - Sendžons atkal nopūtās. - Taču šajā gadījumā pati lielākā problēma ir nepieciešamība sagla- bat visu slepenībā. Ja Makalans izmantoja daudzalfabētisko kodu, kur viņš glabāja visas kodu alfabētu tabulas, kas bija jāizmanto? Ja Sarkanais Neds Okems tās būtu ieraudzījis, visam butu beigas. Lai cik Makalans bija izcils, prātā tās tabulas paturēt nav iespējams.

-     Ja jau domājāt, ka ticis izmantots daudzalfabētiskais kods, kādēļ nemēģināt pats to atšifrēt?

Sendžona lūpu kaktiņi savilkās grimasē, ko varētu uzskatīt par smaidu.

-    Ja man būtu vismaz divi mēneši laika, es ar lielāko prieku pamēģinātu. Taču laika nav. Turklāt man nav ne jausmas, cik daudz alfabētu viņš izmantojis un cik bieži licis nulles.

-    Nulles?

-    Nihil importantes. Burtus, kas neko nenozīmē un liek lietoti, lai sajauktu prātu tiem, kuri vēlētos dokumentu atšifrēt.

Atskaņoja kuģa signāls - dobjš un noslēpumains. I lečs paskalijās pulksteni.

- Desmit, - viņš teica. - Es labāk iešu. Pēc dažām minūtēm viņi sāks aizsprostot tuneļus un tukšot Ūdens Aku. Lai jums veicas darba ar Keriju!

19

Ejot prom no Galvenās nometnes, Hečs, lēni skrienot, devās augšup pa taciņu uz Ortanku, degdams nepacietībā apskatīt jauno konstrukciju, kas uzbūvēta virs Ūdens Akas četrdesmit astoņu stundu laikā. Vel nenonācis salas visaugstākajā punkta, viņš samanīja stikloto novērošanas torni, ko no visām pusēm ietvēra šaura platforma. Piegājis tuvāk, viņš ieraudzīja masīvus balstus, kas noturēja torni gandrīz četrdesmit pēdas virs smilšainās zemes. No torņa apakšas nokarājās vinčas un kabeļi, kas stiepās Akas tumsībā. Ak, Dievs, nodomāja 1 lečs, šī celtne noteikti ir redzama ari no cietzemes!

Prāts aiznesa viņu atpakaļ omāru cepšanas festivālā un atsauca atmiņā Kleja un vecā skolotāja vārdus. Hečs zināja, ka profesors savas domas nevienam skaļi neizteiks. Ar Kle- ju bija pavisam citādi. Līdz šim sabiedrība pret "Talasu" bija izturējusies bezgalīgi labvēlīgi; jādara viss iespējamais, lai tā paliktu ari turpmāk. Festivāls vēl nebija beidzies, kad viņš jau paguva aprunāties ar Naidelmanu par iespēju dot darbu Donijam Truitam. Kapteinis nekavējoties iesaistīja viņu rakšanas brigādē, kura sāks strādāt, tiklīdz Ūdens Aka būs izsūknēta sausa.

Hečs piegāja pie torņa un sāka kāpt augšā pa ārējām kāpnēm. Skats no novērošanas laukuma šķita brīnišķīgs. Visur-

esošā migla karstajā vasaras saulē bija sadalījusies sīkos gabaliņos, un tālumā bija redzama tumši violetā kontinenta krasta līnija. Saule okeānā atspīdēja tik spoži, ka ūdens līdzinājās izkausētam metālam. Viļņi salas vēja pusē sitās pret rifiem, atstājot ap tiem putas un jūraszāļu kaudzes. Prātā liecam ienāca Ruperta Bruka vardi:

Sīkās putu šļakatas dzeltē un šķist, kad viļņi atpakaļ jūra klīst.

Izdzirdējis balsis, viņš pacēla galvu. Novērošanas torņa platformas tālākajā galā viņš ieraudzīja Izabellu Bontjēru, kuras ūdenslīdēja tērps saulē mirdzēja. Viņa bija pārliekusies pāri margām, spaidīja ūdeni no matiem un dzīvi sarunājās ar Naidelmanu.

Kad Hečs pienāca, Izabella veltīja viņam platu smaidu.

-    O! Lūk, cilvēks, kas izglāba man dzīvību!

-    Ka savainojums? - Hečs apjautājās.

-     De rien, monsieur Ic docteur."7 Kamēr jūs droši vien vēl skaļi šņācāt, es sešos no rīta jau nodarbojos ar niršanu. Un jūs nemaz nevarat iedomāties, ko es atklāju!

Hečs paskatījās uz. Naidelmanu, kurš, acīm redzami apmierināts, māja ar galvu un kūpināja pīpi.

-    Atcerieties tos akmens pamatus, ko todien redzēju okeānā dibenā? - Izabella turpināja. - Tie stiepjas gar rifu iek- šejo sienu, apkārt salas dienvidu galam. Šorīt apskatījos, uz kurieni tie ved. Un ir tikai viens izskaidrojums: tie ir senlaicīgas kesona kameras pamati.

-     Senlaicīga kesona kamera? Kas uzbūvēta apkarl salas galam? Bet kāpēc? - Tiklīdz Hečs bija uzdevis šo jautājumu, viņš saprata, kāda ir atbilde. - Jēzus! - viņš izsaucas.

Bontjēra plati pasmaidīja.

-     Pirāti apkārt dienvidu rifiem uzbūvēja pusapaļu dambi. Viņi iegremdēja ūdenī koka palus, kas stiepās no krasta līdz sēklim, un tad atkal atgriezās krasta, izveidojot jūrā tādu kā stāvkoku žogu. Atradu darvas un pakulu atliekas, ar ko viņi, iespējams, padarīja žogu ūdensnecaurlaidīgu. Tad viņi izsūknēja ūdeni, atklājot juras dibenu, un izraka piecus tuneļus. Pabeiguši viņi vienkārši nojauca dambi un ielaida ūdeni atpakaļ. Iii voilā6S , lamatas izliktas!

-    Jā, - Naidelmans piebalsoja, - ja padomā, tas ir tik acīm redzami. Kā gan citādi viņi bez akvalangiem varēja uzbūvēt zemūdens tuneļus? Makalans bija gan inženieris, gan arhitekts. Viņš tika piedalījies Vecā Betersi tilta būvniecībā, tātad zināja, ka izmantojamas šādas konstrukcijas. Šaubu nav, - viņš te visu izplānojis līdz vissīkākajai detaļai.

-    Dambis apkārt visam salas galam? - Hečs jautāja. - Tas droši vien ir milzīgs darbs.

-    Jā, milzīgs. Taču ņemiet vērā, ka viņam bija vairāk neka tūkstotis entuziasma pilnu strādnieku. Un viņiem kuģu tilpnēs bija ārkārtīgi lieli ķēžu pumpji. - Atkal atskanēja kuģa signāls, un Naidelmans ieskatījās pulkstenī. - Līdz brīdim, kad tiks saspridzinātas ieejas visos piecos tuneļos, palikušas piecpadsmit minūtes. Migla pamazām izklīst, varēsim visu labi redzēt. Nāciet!

Kapteinis mudināja visus doties iekšā Ortankā. Aiz stikliem visapkārt tornim Hečs varēja saskatīt aprīkojuma grēdas un rindā saliktus monitorus. Magnusena un ģeologs Renkins stāvēja pretējos torņa stūros, turpretī divi tehniķi, kurus Hečs nepazina, montēja un pārbaudīja iekārtas. Pie vienas sienas atradās neskaitāmi monitori, kuros bija redzamas dažādas vietas uz salas: Vadības centrs, ieeja Akā, ka ari pats Ortanks no iekšienes.

Pati brīnišķīgākā bija milzīga stikla plāksne, kas izklāta grīdas centrā. Hečs pakāpās uz priekšu un ieskatījās Ūdens Akas tumšajā atverē.

-    Skatieties, - Naidelmans teica, nospiedis sviru uz tuvējās vadības pults.

Iedegās spēcīga dzīvsudraba loka lampa, un gaisma spīdēja tieši lejā, tumsa. Aka bija pilna ar ūdeni. Tajā peldēja jūraszāļu kumšķi, bet okeāna garneles, gaismas vilinātas, cēlās augšup un draiskojās pie pašas ūdens virsmas. Dažas pēdas dziļāk varēja samanīt vecu baļķu gabalus, kas viscaur bija noklāti ar sprogkājvēzīšiem, kuru kolonijas izzuda tumšajā ūdeni. Liela, ar metālu apdarināta sūkņa šļūtene vijas pa zemi un grima Akā kopā ar pusduci kabeļu un citām palīgierīcēm.

-     Briesmoņa rīkle, - drūmi priecādamies, noteica Naidelmans un pārvilka ar roku pari vadības pullnn, kas bija izvietotas zem logiem. - Esam aprīkojuši torni ar vismodernākajām tālvadības zondešanas iekārtām, superaugsto frekvenču diapazona un X diapazona frekvences sintētiskās diafragmas lejupvērsto radaru. Un visam ir atvēlētā saite ar Galvenās nometnes datoru. - Viņš atkal ieskatījās pulkstenī. - Doktore Magnusena, vai ar sakariem viss kārtībā?

-    Jā, kaptein, - atbildēja inženiere, atglauzdama īsos matus. - Visi pieci marķieri uz bojām raida skaidri. Atliek tikai dot signālu.

-    Vopners ir Pirmajā salā?

-    Pirms piecām minūtēm devu viņam signālu. Ja viņa tur vēl nav, tad pavisam drīz bus.

Naidelmans piegāja pie vadības pultīm un ieslēdza rāciju.

-     "Najāda" un "Delfīns", runā Ortanks. Dzirdat?

Kuģi atsaucās.

-     Ieņemiet savas vietas! Pec desmit minūtēm sāksim spridzināt.

Hečs piegāja pie loga. Migla bija pārvērtusies tikko jaušama dūmakā, un bija redzami divi kuģi, kas attālinājās no dambja, lai apstatos norādītajās vietas jūra. Rifu iekšējā daļa salas dienvidu galā vidēja piecas bojas, kas iezīmēja tuneļu izejas. Hečs jau zināja, ka katrs tunelis aizminēts ar vairā- kam mārciņām Semtex6y . Bojām pierikotās antenas gaismā zibināja - tas bija gatavas saņemt signālu sākt spridzināšanu.

-    Pirmā sala, ziņojiet! - Naidelmans teica rācijā.

-     Vopners klausās.

-     Novērošanas sistēmas darbojas?

-    Jā, viss štokos. - Vopners izklausījās nomākts.

-      1ās labi. Ja kaut kas mainās, nekavējoties ziņo man.

-      Kaptein, kādēļ es esmu šeit? - Vopners žēli iesāka. - Tornis ir ieslēgts tiklā, bet sūkņus iedarbināsiet ar roku. Visu, kas vajadzīgs, jus varat izdarīt paši. Man vajadzētu sēdei pie tā sasodītā koda.

-     Negribu vairs nekādus pārsteigumus, - Naidelmans atbildēja. - Mēs uzspridzināsim visus tuneļus un izsūknēsim ūdeni no Akas. I aci nepaspēsi pamirkšķināt, kad jau atkal varēsi lasīt to žurnālu.

Lejā sākās satraukta rosība, un Hečs ieraudzīja Stnteru, kas izvietoja cilvēkus apkārt sūkņa šļūtenei. Matiem plīvojot, no klāja atgriezās Bontjēra.

-    Cik ilgi vēl jāgaida līdz uguņošanai? - viņa apjautājās.

-    Piecas minūtes, - Naidelmans paskaidroja.

-    Satriecoši! Man patīk noraudzīties pamatīgos sprādzienos. - Viņa paskatījās uz Heču un piemiedza ar aci.

-    Doktore Magnusena, - Naidelmans teica, - lūdzu, vēlreiz visu pārbaudiet.

-     Protams, kaptein. - Uz bridi iestājās klusums. - Visas lampiņas ir zaļas. Sakaru signāli lieliski. Sūkņi gatavi, strādā tukšgaitā.

Renkins pamāja ar roku I lečam un noradīja uz ekrānu.

-     Skatieties!

Ekrānā bija redzama Aka šķērsgriezuma - hdz simts pēdu dziļumam, un skala bija sadalīta intervālos ik pa desmit pēdām. Tur bija ari zils stabiņš, kura augšējais gals atradās ūdens virsmas līmenī.

-    Mums izdevās iebāzt Aka miniatūru dziļuma mērītāju, - Renkins satraukts stāstīja. - Strīters pirms tam bija aizsūtījis uz turieni udenslīdēju komandu, taču tie dažādu atlūzu un gruvešu deļ netika tālāk par trīsdesmit pēdām. - Viņš pamāja ar galvu uz ekrāna pusi. - Bet te mēs redzēsim, kā krītas ūdens līmenis.

-     Uzmanību visiem! - iesaucās Naidelmans. - Spridzināsim pec kārtas.

Novērošanas torni iestājās klusums.

-    Spridzinām no pirmā līdz piektajam, - Magnusena klusi noteica, ar strupajiem pirkstiem vilkdama pāri vadības pultij.

-     Desmit sekundes, - Naidelmans skaitīja. Gaisā jautas sasprindzinājums.

-    Pirmais aiziet!

Hečs paskatījās uz jūras pusi. Vairākas mokošas sekundes viss šķita mierīgs. Tad no okeāna dzelmes izlauzās milzīgs geizers oranžā krāsa. Pēc mirkļa novērošanas platformas logus sadrebināja triecienvilnis. Skaņa aizslīdēja pari ūdens virsmai, un pec trīsdesmit sekundēm no cietzemes bija dzirdama vārga atbalss. Geizers šāvās gaisa savādi lēni, izraudams no apakšas iežu drumslas, dubļus un jūraszāles. Kad tas kā netīra strūkla sāka krist atpakaļ, pāri okeānam aizšalca augsti viļņi, kas atsitās pret krastmalu. "Najāda" - tuvākais no abiem kuģiem - mežonīgi sasvārstijās.

-    Otrais aiziet! - Naidelmans komandēja, un simts jardu attāluma no pirmā sprādziena nogranda otrs. Viens pēc otra tika detonēti zem ūdens saliktie spridzekļi, līdz Hečam saka likties, ka visu Skrandu salas dienvidu krastu savā varā pārņēmusi šausmīga vētra. Žēl, ka nav svētdiena, viņš nodomāja. Mēs izdarītu Klejam pakalpojumu, pamodinot tos, kas nokavējuši sprediķi.

Kamēr ūdens nomierinājās un udenslīdēju komandas pārbaudīja sprādzienu rezultātus, apkārt valdīja klusums. Kad tika saņemta ziņa, ka visu piecu tuneļu ieejas ir aizgruvu- šas, Naidelmans pievērsās Magnusenai.

-    Atvērt sukņu izplūdes ventiļus, - Naidelmans nokomandēja. - Sūknēšanas ātrumam jābūt divdesmit tūkstoši galo- nu minūtē. Striter, tavai grupai jabut kaujas gatavība!

Neizlaizdams rāciju no rokas, viņš pievērsās cilvēkiem, kas bija sapulcējušies tornī.

-    Nu, tad izsūknēsim to Aku sausu! - viņš piebilda.

Dienvidu krastmalā atskanēja sūkņu rūkoņa. Gandrīz lajā

pašā brīdi Hečs izdzirdēja skaļu, pulsējošu troksni - no Akas dziļumiem tika suknēts ara ūdens. Paskatījies lejup, viņš ieraudzīja uzblīdušo šļūteni - ūdens bija sācis savu ceļojumu ārā no Akas, pāri visai salai un atpakaļ okeānā. Renkins un Bontjēra šķita kā pielīmēti ekrānam ar Akas dzijuma šķērsgriezumu, savukārt Magnusena novēroja sūkņu apakšsistēmu. Tornis sāka viegli vibrēt.

Pagaja dažas minūtes.

-     Ūdens līmenis samazinājies par piecām pēdām, - paziņoja Magnusena.

Naidelmans paliecās tuvāk I lečam.

-    Bēguma laikā līmenis pazeminās par astoņām pedam, - viņš teica. - Aka ūdens nekad nenokrīt zemāk par astoņām pēdām, pat pašu spēcīgāko bēgumu laikā. Kad sasniegsim desmit pēdu atzīmi, varēsim svinēt uzvaru.

Gaidīšana šķita bezgalīgi gara un mokoša. Tad Magnusena atrāvās no ekrāna.

-    Līmenis krities par desmit pēdām, - viņa lietišķi pavēstīja.

Apkārtējie saskatījās viens ar otru. Un tad Naidelmans pēkšņi atplauka platā smaidā.

Vienā mirklī Orlanka novērošanas tornis pārvērtās par jautru trakomāju. Bontjēra skaļi svilpoja un ielēca pārsteigtā Renkina apskāvienos. Tehniķi aizrautīgi sita viens otram uz pleca. Pat Magnusena, iekams atkal pievērsties monitoram, savilka lūpas tikko jaušamā smaidā. Šajā priecīgajā jūkli kads uzmeklēja Veuve Cliijuot šampanieša pudeli un dažas plasti- kāta glāzes.

-     Ak Dievs, mēs to izdarījām! - Naidelmans iesaucās, spiezdams roku ikvienam, kas atradās telpā. - Mes izsūknēsim Ūdens Aku! - Viņš pasniedzās pēc šampanieša, norāva foliju un izšāva korķi.

-    Ne velti šī vieta ta nosaukta, - viņš teica, pildīdams glāzes. I lečam šķita, ka kapteiņa balsi saklausāms emocionāls satraukums. - Divus gadu simteņus ūdens bija ienaidnieks. Kamēr Aka nav sausa, apslēpto mantu atrast nav iespējams. Bet, sakot no rītdienas, mani draugi, šai vietai būs vajadzīgs cits nosaukums. Paldies jums visiem! Priekā! - Viņš pacēla glāzi. No salas puses atbalsojās priecīgi izsaucieni.

-     Ūdens līmenis krities par piecpadsmit pēdām, - paziņoja Magnusena.

Turēdams šampanieša glāzi vienā rokā, 1 lečs izgāja telpas centrā un paskatījās caur stiklu. Bija tik neomulīgi raudzīties Akas tumsa. Līdzās milzīgajai šļūtenei slavēja Strīte- ra ļaudis un vēroja ūdens aizplūšanu. Sūknēšanas ātrums turējās divdesmit tūkstošu galonu robežās - katras divas minūtes tika iztukšots viens peldbaseins. Hečam šķita, ka līmenis krītas acīmredzami. Pamazām, milimetru pec milimetra, atsedzās jūraszālēm klātās sijas un vēzīšu un brunaļģu pārņemtās sienas. Dīvainā kārlā viņš atskārta, ka cīnās ar savādu nožēlas sajūtu. Šķita tik muļķīgi, gandrīz netaisnīgi, ka viņi mazāk neka divās nedēļas izdarījuši to, ko citi, pakļauti sāpēm, ciešanām un nāvei, nav spējuši sasniegt divos gadu simtos.

Naidelmans atkal ķērās pie rācijas.

Runā kapteinis. - Viņa vardi atbalsojas pāri visai salai un tālāk tumšajos ūdeņos. - Izmantojot ekspedīcijas vadītāja tiesības, paziņoju, ka visam otrā līmeņa personālam pēcpusdiena ir brīva.

Atkal atskanēja prieka pilni izsaucieni. I lečs paskatījās uz Magnusenu, kas kaut ko uzmanīgi pētīja monitorā.

-    Kaptein? - Renkins ierunājās, atkal raudzīdamies ekrānā. Pamanījusi ģeologa sejas izteiksmi, Bontjēra pievirzījās tuvāk.

-     Kaptein? - Renkins atkārtoja jau skaļāk.

Naidelmans, papildinot glāzēs šampanieti, pagriezās pret

ģeologu.

Renkins norādīja uz ekrānu.

-     Ūdens līmenis vairs nekrītas.

Iestājās klusums, un visi pievērsās stiklotajai grīdai.

No Akas atskanēja vārga, taču nepārtraukta šņākoņa. No tumšajiem dziļumiem augšup sāka celties burbuļi.

Naidelmans atkapās no stikla.

-     Palieliniet sūknēšanas ātrumu līdz trīsdesmit! - viņš klusi pavēlēja.

Ja, ser, - atsaucās Magnusena.

Rūkoņa no salas dienvidu gala kļuva arvien spēcīgāka.

Ne vārda neteicis, 1 lečs pievienojās Renkinam un Bont- jerai pie ģeologa monitora. Zila ūdens līnija bija apstājusies starp desmit un divdesmit pēdu atzīmi. Pēc mirkļa līnija noraustījās un lēni, taču nepielūdzami sāka kāpt augšup.

-    Līmenis atkal ir piecpadsmit pēdas, - Magnusena pavēstīja.

-    Ka tas iespējams? - I lečs iejautājās. - Visu tuneļu ieejas ir aizsprostotas. Aka taču nevar iekļūt ūdens.

Naidelmans sāka runāt rācijā.

-    Striter, kads ir sūkņu maksimālais ātrums?

-     Norma ir četrdesmit tūkstoši, ser, - skanēja atbilde.

-     Es neprasu, kāda ir norma! Es jautāju, kads ir maksimālais ātrums!

-     Piecdesmit tūkstoši. Bet, kaptein…

Naidelmans pievērsās Magnusenai.

-     Dariet!

Sūkņu motoru rūkoņa kļuva gandrīz apdullinoša, un tornis nežēlīgi drebēja. Neviens nerunāja, neatrāva skatienus no monitoriem. Hečs ievēroja, ka zila līnija atkal apstājas, mazliet sasvārstās un, šķita, pat mazliet noslīd uz leju. Atskārtis, ka ir aizturējis elpu, viņš lēni izelpoja.

-    Gramie merde du noir, - Bontjēra nočukstēja.

Neticēdams savām acīm, Hečs ieraudzīja, ka līmenis Aka atkal ceļas.

-    Atkal esam pie desmit pēdām, - nepielūdzami paziņoja Magnusena.

-    Palieliniet ātrumu līdz sešdesmit tūkstošiem! - Naidelmans pavēlēja.

-   Ser! - rācijā nočērkstēja Strītera balss. - Mēs nevaram…

-     Dariet! - Naidelmans uzbrēca Magnusenai. Viņa lupas bija tik?cieši sakniebtas, ka atgādināja šauru baltu līniju. Inženiere apņēmīgi pagrieza sviru.

Hečs atkal atskārta, ka cieši veras novērošanas logā. Apakšā bija redzama Strītera komanda - viri aplika šļūtenei papildus metāla gredzenus, un šļūtene locījās un mētājās ka dzīva. Hečs saspringa - viņš bažījās, ka šļūtene varētu pārsprāgt un ūdens spiediens šādā ātrumā var pāršķelt cilvēku uz pusēm.

Sūkņu rēkoņa kļuva neizturama - atgādināja spoku, kas pareģo navi - šķita, ka šis troksnis pārplēsīs galvu. I lečs juta, ka dreb visa sala. No Akas gāzās āra sīkas dubļu piciņas un atkal krita atpakaļ duļķainajā ūdenī. Līnija, kas apzīmēja ūdens līmeni, sasvārstijās, taču uz leju nekritās.

-    Kaptein! - uzsauca Strīters. - Priekšējais stiprinājums neizturēs!

Naidelmans stāvēja nekustīgs un kā piekalts skatījās Akā.

-     Kaptein! - Strīters rācijā centās pārkliegt troksni. - Ja šļūtene pārsprāgs, ūdens nonesis Ortanku!

1 lečs jau atvēra muti, lai kaut ko teiktu, taču Naidelmans spēji pagriezās pret Magnusenu.

-    Slēdz ārā, - viņš teica.

Iestājās kapa klusums. I lečs skaidri saklausīja vaidus un čukstus, kas skanēja Akas dziļumā.

-      Ūdens atgriežas normālajā līmenī, ser, - Magnusena izdvesa, neatraudama acis no vadības pults.

-     Kaut kādas šausmas, - Renkins norūca, pārbaudīdams sonāra radījumus. - Mēs aizsprostojām visus piecus tuneļus. Mums ir pamatīgas ziepes.

Naidelmans mazliet pagrieza galvu, un Hečs ieraudzīja akmenscielu profilu un niknumā spīdošas acis.

-    Tas nav nekādas ziepes, - viņa balss skanēja savādi un klusi. - Mes vienkārši atkārtosim to, ko izdarīja Makalans. Mes uzcelsim apkārt salai aizsprostu.

20

Bez piecpadsmit desmitos vakarā Hečs parādījās "Cerbera" lūkā un pa kāpnēm devās lejup uz savu kuģīti. Darba dienas beigās viņš bija piebraucis pie liela kuģa, lai parbaudilu hematoloģisko analizatoru - gadījumam, ja kādam ekspedīcijas loceklim būtu vajadzīgas asins analīzes. Uzkavēdamies uz klaja, viņš aprunājās ar "Talasas" intendantu7 ", kurš nekavējās uzaicināt viņu vakariņas kuģa kambīzē un iepazīstināja ar pusduci ekipāžas viru. Beigu beigās, pieēdies dārzeņu lazanju un padzēris kafiju, viņš atvadījās no bezbēdīgajiem jūrniekiem un laborantiem un pa baltajiem gaiteņiem devās atpakaļ uz izejas lūku. Iedams garām Vopnera kajītei, Hečs uz mirkli iedomājās, ka vajadzētu apraudzīt programmētāju, taču izlēma, ka nelaipnā uzņemšana, kas viņu noteikti sagaida, būs daudz nepatīkamāka par gūtajiem jaunumiem.

Nonācis atkal 117 "Žēlabainās Džeinas", Hečs iedarbināja motoru, atraisīja tauvu un vadīja kuģīti dziļāk siltajā naktī. Tumsā baloja attālas kontinenta gaismas, un cauri miglas apmetnim spraucas Skrandu salas tuvākas klinšu virsotnes. Rietumos zemu pie horizonta bija redzama Venera, kas spīdēja viļņos kā balts diedziņš. Motors mazliet niķojās, taču sāka darboties vienmērīgāk, kad I lečs palielināja apgriezienus. Kuģa pakaļgalā pēkšņi paradijas mirdzoša fosforescences svilra - virpuļojošas zaļas uguns dzirkstelites. Hečs apmierināts nopūtas - viņš priecājas par iecerēto rāmo peldējumu vēlajā vakara stundā.

Pēkšņi motors atkal saniķojās. Hečs steigšus izslēdza to un ļāva kuģītim dreifēt. Šķiet, degvielas sistēma iekļuvis ūdens, viņš nodomaja. Nopūties viņš uzmeklēja kabatas lukturīti un dažus instrumentus, tad atgriezās kabinē un atrava dēļus, zem kuriem atklājās motors. Hečs paspīdināja lukturīti uz visām pusēm, lai ieraudzītu starpliku, kas šķir ūdeni un degvielu. Atradis meklēto, viņš atskrūvēja kādu rezervuāru. Protams - pilns ar tumšu šķidrumu. Izlējis to pāri bortam, Hečs atkal pieliecās, lai novietotu rezervuāru atpakaļ.

Un tad viņš sastinga. Klusuma, kas bija iestājies pēc motora izslēgšanas, un nakts rāmumā atskanēja dīvains troksnis. Sākumā viņš nesaprata, kas tas ir, taču ieklausījies at- skarta: ta ir sievietes balss - zema un melodiska, ta dziedāja apburošu āriju. Hečs piecēlās un neapzināti pagriezās balss virzienā. Tā slīdēja virs tumšajiem viļņiem, šķita pilnīgi neiederīga šajā vietā, un tajā jautās smeldzošas dvēseles mokas.

Hečs ka apmāts klausījās un gaidīja. Pāri ūdens plašumam viņš samanīja, ka melodija plūst no tumsas ieskautā "Grifa" puses. Uz Naidelmana kuģa spīdēja tikai viens sarkans punktiņš - binoklī bija redzams, ka uz priekšējā klāja kapteinis kūpina pīpi.

Hečs nolika vieta dēļus un atkal iedarbināja motoru. Tas ierēcās pec otrā mēģinājuma - vienmērīgi un pareizi, l lečs palielināja apgriezienus un, ļaudamies pēkšņam impulsam, lēni tuvojās "Grifam".

-     'bvakar, - ierunājās kapteinis, kad "Žēlabaina Džeina" jau bija pavisam tuvu. Viņa balss naksnīgajā klusumā šķita neparasti skaidra.

-     Jums tapat, - atbildēja I lečs, likdams savam kuģītim darboties tukšgaitā. - Varu derēt uz savu acu zobu, ka tas ir Mocarts, taču nezinu, kura opera. Varbūt "Figaro kazas"?

Kapteinis papurinaja galvu.

-    Tā ir ārija Zeffiretti Lusinghieri.

-     A, no "Idomeneja"71 .

-    Jā, Silvija Makneira72 to izpilda vienreizēji, vai ne? Mīlat operu?

-      Mana māte mīlēja. Katru sestdienu mūsu māja tika ieslēgts radio, kas pārraidīja visus tos trio un tuttis73 . Es to cienīt esmu iemācījies tikai pēdējos piecos gados.

Uz mirkli iestājās klusums.

-    Gribat uzkāpt uz. klāja? - pēkšņi iejautājās Naidelmans.

Hečs pietauvoja "Žēlabaino Džeinu", noslāpēja motoru un

uzlēca uz "Grifa" klāja. Kapteinis palīdzēja - pasniedza pretim roku. Naidelmans ievilka dūmu no pīpes, un acumirkli viņa seju apspīdināja sarkana gaisma, kas izcēla iekritušos vaigus un acis. Mēnessgaisma, apspīdējusi zeltītas aukliņas uz kapteiņa cepures, atgādināja dārgmetāla mirdzumu.

Viņi klusēdami stāvēja pie reliņiem un klausījās pēdējās ārijas taktis. Kad tā beidzās un sākās rečitativs, Naidelmans dziļi ievilka elpu un izkratīja pari bortam tabakas paliekas.

-    Kādēļ jūs nekad neesat aicinājis mani atmest pīpēšanu? - viņš jautāja. - Visi dakteri, kurus jebkad esmu pazinis, ir centušies mani pierunāt to izdarīt. Visi, izņemot jus.

I lečs apsvēra, ko atbildēt.

-     Man likās, ka ta bus velta mutes dzesēšana.

Naidelmans jautri iesmejas.

-    Tad jau jus mani ļoti labi pazīstat. Varbūt nokāpsim lejā un iedzersim pa glāzītei portvīna?

Hečs pārsteigts paskatījās uz kapteini. Pirmīt, sēdēdams "Cerbera" kambīzē, viņš bija dzirdējis, ka nevienu nekad neaicina nokāpt "Grifa" kajītes, ka neviens patiesībā nezina, kā tur izskatās. Kapteinis - lai ari izskatīgs un draudzīgs ar komandas locekļiem - allaž turējās savrup.

-    Laikam esmu pareizi rīkojies, nesākdams lasīt morāli par jūsu netikumiem, vai ne? - Hečs noteica. - Paldies, glāze portvīna man tiešām noderētu.

Viņš sekoja Naidelmanam stūres mājā, tad pa kāpnēm lejup un cauri zemām durvīm. Aiz tām atkal bija metāla kāpnes, vēl vienas durvis - un I lečs attapās milzīgā telpa ar zemiem griestiem. Viņš ziņkārīgi paskatījās apkārt. Sienas bija bagatigi rotātas ar sarkankoka paneļiem, karaļa Džordža laikmetam atbilstošiem kokgriezumiem un perlamutra inkrustācijām. Katrā iluminatorā bija iestrādātā smalka krāsaina vitrāža, pie sienām izvietoti ādas dīvāniņi. i'ie pretējas sienas kurējās neliels kamīns, piepildot kajiti ar siltumu un tikko jaušamu patīkamu bērza malkas aromātu. Abas puses kamīnam atradās grāmatu skapji ar stikla durvīm - aiz tam I lečs saskatīja teļādas sējumus ar zeltītiem rotājumiem. Viņš piegāja tuvāk, lai izlasītu nosaukumus: 1 lekleta74 "Ceļojumi", sens Ņūtona73 "Principu" izdevums. Šur un tur bija redzami izgaismoti vērtīgu un dārgu manuskriptu un citu inkunabulu7 " vaki - Hečs pamanīja brīnišķīgu Les Tres Riches Heures tlu Duc de Berryn eksemplāru. Viens plauktiņš bija atvēlēts senu pirātu stāstu oriģinālizdevumiem: Laionela Vafera/S "Vecpuiša priekam", Aleksandra Hskvemelina7 " "Amerikas bukanieriem" un Čārlza Džonsona™ "Vispārējai vēsturei par laupišanām un slepkavībām, ko izdarījuši paši slavenākie pirāti". Šī kolekcija droši vien izmaksājusi veselu bagātību. I lečs prātoja, vai tik šajā kajītē nav savāktas trofejas no iepriekšējām Naidelmana ekspedīcijām.

Līdzas vienam skapim karājās glezna - juras ainava zeltīta rāmi. I lečs piegaja tuvāk, lai labāk apskatītu, un tad spēji ievilka elpu.

-    Augstais dievs! - viņš iesaucas. - Tas taču ir Terners, vai ne?

Naidelmans palocīja galvu.

-     Uzmetums tūkstoš astoņsimt septiņdesmit ceturtā gada gleznai "Brāzmās Bīčīhedas piekraste".

las pašas, kas glabājas Teita galerijā? - 1 lečs jautāja. - Pirms paris gadiem biju Londonā un vairākas reizes mēģināju to nokopēt.

-    Jus esat gleznotājs? - Naidelmans izbrīnījās.

-     Diletants. Lielākoties akvareļi.

Hečs atkāpās un atkal sāka skatīties apkārt. Pārejie zīmējumi pie sienām, izrādījās, nemaz nav gleznas, bet filigrāni vara grebumi, kuros attēloti krāšņi ziedi, dīvainas zāles un eksotiski augi.

Naidelmans piegāja pie nelielas ar audeklu apklātas kastes, kurā ar lūku izklātās iedobes atradās kristāla karafes un glāzītes, ņemis divas glāzes, viņš las piepildīja ar portvīnu divu pirkstu platumā.

-    Tās gravīras, - Naidelmans iesaka, sekodams I leča skatienam, - ir radījis sers Džozefs Benkss81 . Botāniķis, kurš devās līdzi kapteinim Kukam1 *2 viņa pirmajā ceļojumā apkārt pasaulei. Tie ir augu paraugi, ko viņš savācis Botānikas līci drīz pec tam, kad tika atklāta Austrālija. Ziniet, tur bija tik daudz dažādu augu! Tieši tādēļ Benkss to nosauca par Botānikas līci.

-    Skaisti, - ņemdams glāzi, noteica Hečs.

-    Iespējams, tas ir brīnišķīgākās vara gravīras, kādas jebkad radītas. Viņš nu gan bija laimes luteklis, vai ne? Botāniķis, kuram bijusi iespēja izpētīt pilnīgi jaunu kontinentu!

-    Jūs interesējaties par botāniku? - Hečs apjautājās.

-     Rs interesējos par jauniem kontinentiem, - Naidelmans atbildēja, skatīdamies uguns liesmās. - Taču esmu piedzimis mazliet par vēlu. Visi jau bija atklāti. - Viņš pasmaidīja, it kā gribētu apslēpt sapņaino mirdzumu acīs.

-    Taču Ūdens Aka esat atradis uzmanības cienīgu noslēpumu.

-    Ja, - Naidelmans atteica. - Varbūt pēdējo uz pasaules. Tieši tādēļ es uzskatu, ka tādas īslaicīgas neveiksmes kā šodien nedrīkst mani iebiedēt. Īsti noslēpumi nemaz tik viegli nedodas rokās.

HeČs malkoja portvīnu, un iestājās ilgs klusums. Lielākajai daļai cilvēku, kurus viņš pazina, tāda pauze sarunas laikā liek justies neomulīgi. Taču Naidelmanam, šķiet, ta pat patika.

-    Gribēju jums jautāt, - beidzot ierunājās kapteinis, - ko jus domājat par to vakardienas pieņemšanu pilsēta?

-    Vispār ņemot, ikvienu mūsu klātbūtne, šķiet, iepriecina. Ir pilnīgi skaidrs, ka vietējam biznesam esam izdevīgi.

-    Ja, - Naidelmans atbildēja. - Bet ko jūs gribējāt teikt ar to vispār ņemot?

Nu, ne jau visi ir tirgotāji. - Hečs nosprieda, ka nav vērts izvairīties no tiešas atbildes. - Man radies iespaids, ka vietēja mācītāja personā esam sastapuši morālo opozīciju.

Naidelmans šķībi pasmaidīja.

-     Mācītājam tas viss nepatīk, vai ne? Taisni jābrīnās, ka pēc slepkavībām, inkvizīcijas un neiecietības divu tūkstošu gadu garumā kāds kristiešu mācītājs vēl ir pārliecināts par savas morāles patiesumu.

Hečs sāka neveikli mīņāties - viņa priekšā tagad stāvēja pļāpīgs Naidelmans, kas nebūt nelīdzinājās tam atturīgajam cilvēkam, kas pirms dažām stundām bija pavēlējis darbināt motorus bīstamā ātrumā.

-    Viņi stāstīja Kolumbam, ka viņa kuģis pārkritis pāri zemes malai. Un piespieda Galileju publiski atteikties no sava izcilā atklājuma. - Naidelmans izņēma no kabatas pīpi un nesteidzīgi izpildīja aizkūpināšanas rituālu. - Ari mans tēvs bija luterāņu mācītājs, - viņš daudz klusākā balsī piebilda, uzšķildams sērkociņu. - Man ar to pietika līdz mūža galam.

-    Jus neticat Dievam? - iejautājās Hečs.

Naidelmans klusēdams nopētīja sarunu biedru un tad nolieca galvu.

-    Godīgi sakot, es bieži vien esmu gribējis ticēt. Reliģijai manā bērnībā bija tik liela loma, ka, dzīvojot bez tās, pa reizei jūtu tādu kā tukšumu. Taču esmu no tiem cilvēkiem, kas nespēj ticēt, ja nav pierādījumu. Es nespēju sevi pārvarēt. Man ir vajadzīgi pierādījumi. - Viņš iemalkoja portvīnu. - Kādēļ jautājat? Jums ir kada reliģiska pārliecība?

Hečs ieskatījās kapteinim tieši acīs.

-     Nu… jā.

Naidelmans kūpināja pīpi un gaidīja.

-    Taču negribu par to runāt.

Naidelmana sejā atplauka smaids.

Brīnišķīgi! Noceļu cepuri jūsu priekšā!

Hečs pasniedza viņam glāzi.

Taču viņš nebija vienīgais pilsētnieks, kurš iebilda, - I lečs turpināja. - Kāds mans sens draugs, dabaszinātnes skolotājs, uzskata, ka mēs cietīsim neveiksmi.

-    Un jus? - liedams portvīnu un neskatīdamies uz sarunu biedru, rāmi atjautāja Naidelmans.

-    Ja domātu, ka nekas nesanaks, es nebūtu piekritis sadarboties. Taču es melotu, ja teiktu, ka šodienas neizdošanās neko nenozīmēja.

-     Melin, - pasniegdams glāzi, gandrīz maigi iesaka Naidelmans, - nevaru jums neko pārmest. Atzīšos, - kad sūkņi izgāja no ierindas, jutu kaut ko līdzīgu izmisumam. Taču dziļi sirdi es nešaubos ne mirkli, ka mums izdosies. Tagad es zinu, kur esam pieļāvuši kļudu.

-    Droši vien ir vairāk nekā pieci zemūdens tuneļi, - Hečs noteica. - Bet varbūt tas ir kaut kāds hidraulikas jociņš.

-     Bez šaubām. Bet ne jau to es gribēju teikt. Saprotiet, mes visu uzmanību veltījām Ūdens Akai. Taču tagad esmu sapratis, ka ne jau šī Aka ir mūsu pretinieks.

Hečs jautājoši sarauca uzacis. Kapteinis pagriezās pret viņu - pīpe sažņaugta rokā, acis spoži mirdzēja.

-    Tā nav Aka. Tas ir cilvēks. Makalans, tas arhitekts. Viņš visu laiku ir soli mums priekša. Viņš ir paredzējis mūsu rīcību, viņš ir zinājis, ko darīs tie, kas šaja vietā bijuši pirms mums.

Nolicis glāzi uz galdiņa, kas pārklāts ar tuku, Naidelmans piegāja pie sienas un, atravis kādu koka paneli, atklāja nelielu seifu. Nospiežot vairākas podziņas uz tastatūras, seifa durtiņas atvērās. Kapteinis kaut ko izņēma, tad pagriezās un nolika Hečam priekšā uz galdiņa. Tā bija neliela grama- tiņa adas vākos - Makalana darbs "Par svētajām būvēm". Kapteinis ļoti uzmanīgi to atvēra un noglāstīja ar garajiem pirkstiem. Līdzās drukātajam tekstam uz malām bija redzami ar roku akurāti rakstīti vārdi - brūni, gluži kā ar udens- krāsu vilkti. Līnija pēc līnijas, ko laiku pa laikam pārtrauca brīvi uzvilkti zīmējumi - dažādi salaidumi, arkas, stiprinājumi un pakšu kastes.

Naidelmans uzsita pa grāmatiņu.

Ja Ūdens Aka ir Makalana bruņutehnika, tad šis ir vājais posms, kura varam iedurt nazi. Drīz vien būsim atšifrējuši ari teksta otro daļu. Un tā būs atslēga, lai piekļutu apslēptajai mantai.

-     Ka jus varat but tik pārliecināts, ka žurnālā atrodama ši atslēga? - Hečs jautāja.

-     Citādi tam visam nav jēgas. Kādēļ gan viņam bija vajadzīgs slepens žurnāls, kura teksts ir kodēts un turklāt rakstīts ar neredzamo tinti? Jāpatur prātā, ka Sarkanajam Nedam Okemam Makalans bija vajadzīgs, lai uzbūvētu neieņemamu cietoksni, kurā paslēpt bagātības. Cietoksni, kas ne tikai izturētu laupītāju uzbrukumus, bet būtu tiem arī bīstams, piemēram, draudētu ar noslīcināšanu vai iegrūšanu. Taču neviens neizgudro bumbu, ja pats nezina, ka to neitralizēt. Tātad Makalans acīmredzot ir izgudrojis veidu, kā Okems pats vajadzības gadījumā var piekļūt bagātībām. Varbūt tas ir slepens tunelis, varbūt iespēja apiet citiem izliktos slazdus. Un ir tikai pats par sevi saprotams, ka Makalans to visu pierakstījis. - Naidelmans paskatījās uz savu viesi. - Taču tajā žurnāla ir kas vairāk par parastu atslēgu. Tas ļauj mums ielūkoties cilvēka prātā. Un tas ir cilvēks, kurš mums noteikti jāuzvar. - Kapteiņa balss tagad bija tikpat zema un savadi spēcīga, kādu Hečs bija dzirdējis jau dienā.

1 lečs noliecās pār grāmatu un ieelpoja pelējuma, ādas, putekļu un sausu puvekļu smārdu.

-    Mani pārsteidz, luk, kas, - viņš teica. - Arhitektam, kurš nolaupīts un piespiests strādāt pirātu labā kada Dieva aizmirstā salā, pietika drosmes slepus rakstīt žurnālu.

Naidelmans lēni palocīja galvu.

-     Jā, gļēvulis tā nerīkotos. Iespējams, Makalans gribēja, lai nākamajām paaudzēm paliek pieraksti par viņa ģeniālāko būvi. Grūti pateikt, kas tieši mudinājis viņu šādi rīkoties. Būtībā viņš pats bija viens vienīgs noslēpums. Vēsturē palicis trīs gadus ilgs baltais plankums - no brīža, kad Makalans izbraucis no Kembridžas un acīmredzot pazudis. Viņa personīga dzīve tā ari palikusi migla lita. Izlasiet šo novēlējumu! - Naidelmans uzmanīgi pašķīra grāmatiņas titullapu un paslidināja tuvāk Hečam.

Dziļa pateicība un cieņā Par noradīto chi.l Autors no visas sirds vi-ita šo nfctlo darbu Ftai Onisai.

-      Mēs esam izmeklējušies it visur, taču tā ari neesam sapratuši, kas ir tā Eta Onisa, - turpināja Naidelmans. - Makalana skolotāja? Uzticības persona? Mīļākā? - Viņš uzmanīgi aizvēra grāmatu. - Un ar pārējiem viņa biogrāfijas datiem ir tieši tāpat.

-    Kauns atzīties, taču līdz brīdim, kad ienācāt mana kabineta, neko nebiju dzirdējis par šo vīru, - Hečs piebilda.

-    Par viņu neko nezina lielākā daļa cilvēku. Taču savā laikā viņš bija izcils fantasts, īsts renesanses laikabiedrs. Dzimis tūkstoš sešsimt piecdesmit septītajā gada, grāfa ārlaulības bērns, taču ļoti mīlēts. Tāpat kā Miltons, viņš apgalvoja, ka izlasījis pilnīgi visas grāmatas, kas līdz tam laikam publicētas angļu, latiņu un grieķu valoda. Studējis tieslietas Kembridžā, gatavots bīskapa amatam, bet tad acīmredzot slepeni pārmeties katoļu pusē. Pieversies mākslai, naturfilozofijai un matemātikai. Turklāt viņš bija lielisks atlēts - melsa, ka arhitekts spēj uzmest monētu hdz pašas augstākās katedrāles velvēm.

Naidelmans piecēlās, piegāja pie seifa un ielika taja grāmatiņu.

-     Un izskatās, ka visos savos darbos viņš daudz uzmanības veltījis hidraulikai. Šajā grāmatā viņš apraksta asprātīgu ūdens piegādes un novadīšanas sistēmu, ko izgudrojis, lai ar ūdeni apgādātu 1 laundsberijas katedrali. Viņš uzskicējis ari Sevērnas kanāla hidraulisko slūžu sistēmu83 . Tās ta ari nelika uzbūvētas - tolaik to uzskatīja par neprātīgu ideju -, taču Magnusena modelējusi šo sistēmu un uzskata, ka ta būtu darbojusies.

-    Vai tiešām Okems speciāli nolaupījis tieši Makalanu?

Naidelmans pasmaidīja.

-    Vilinoša doma, vai ne? Taču visai apšaubāma. Iespējams, tā ir viena no liktenīgajām nejaušībām, kādas mēdz gadīties vēstures gaita.

Hečs pamāja ar galvu uz seifa pusi.

-    Un ka jūsu rokās nonākusi tā grāmatiņa? Arī tā bija liktenīga nejaušība?

Naidelmana smaids kļuva vel platāks.

-     Ne gluži. Kad sāku interesēties par Skrandu salas ba- gatībām, šo to noskaidroju ari par Okemu. Ziniet, kad viņa dreifējošais kuģis lika atrasts pamests un atklājas, ka visa komanda gājusi bojā, kuģi aizvilka līdz Plimutai, bet mantas pārdeva ūtrupē. Mums Londonas arhīvā izdevās atrast mantu sarakstu, un ari kapteiņa lādi, kura bija pilna ar gramatam. Okems bija izglītots virs, un tā varēja but viņa personiska bibliotēka. Man iekrita acis grāmatiņa "Par svētajām būvēm"; ta bija iejaukta starp kartēm, franču pornogrāfiskajiem izdevumiem un navigācijas traktātiem. Bija vajadzīgi tris gadi. taču beigu beigās mums izdevās nākt tai uz pēdām. Sapelējušu grāmatu kaudzē pussabrukušas bazniciņas pagrabā Glenfarkilā Skotijā.izīs

Naidelmans nostājās tuvāk kamīnam un turpināja zemā, gandrīz sapņainā balsi.

Nekad neaizmirsīšu sajūtu, kad atvēru šo grāmatiņu pirmo reizi un atskārtu, ka traipi uz lapu malām nav nekas cits kā baltā tinte, kas kļuvusi redzama laika un pelējuma ietekmē. Tam bridi es sapratu - sapratu -, ka Ūdens Aka un tas bagātības bus manas.

Viņš apklusa. Pīpe jau bija nodzisusi. Kvēlojošas ogles kamīna meta tumšajā telpā dīvainas ēnas.

21

Kerijs Vopners mundri soļoja pa bruģēto ielu un svilpoja melodiju no "Zvaigžņu kariem". Laiku pa laikam viņš uz brīdi apstajās, lai pasmīkņatu par veikalu skatlogiem. Bezvērtīgas niecības apliecinājums. Ka tas saimniecības preču veikals "No krasta uz krastu", kas izlicis apskatei noputējušus instrumentus un dārza piederumus - tik senus, ka tie šķita nākuši no pirmsindustriālā laikmeta. Viņš ļoti labi zināja, ka trīssimt jūdžu rādiusā nav neviena datorpreču veikala. Un to gredzentiņu dēļ naktos šķērsot vismaz divu štatu robežas, lai sastaptu cilvēku, kas zinātu, ka tās patiesībā ir garšīgas smalkmaizītes.

Vopners spēji apstājās kadas baltas Viktorijas laika ēkas priekšā. Droši vien īstā, lai gan vairāk atgādināja vecu māju, nevis pasta kantori. Virs lieveņa plīvoja milzīgs Amerikas karogs, pļaviņā galvenās fasādes priekšā atradās nepārprotama norāde - STORMIIEIVENA, ML 04564. Atvēris stiklotās durvis, Vopners atskārta, ka tā patiešām ir māja: pasta kantoris bija iekārtots priekšējās telpas, savukārt spēcīgais ēdiena aromāts vedināja domāt, ka tālāk ir virtuve.

Viņš nopētīja nelielo telpu, papurināja galvu, ieraugot senlaicīgu pastkastīšu rindas un desmit gadus vecus paziņojumus par meklējamiem noziedzniekiem. Beidzot viņa acis atdūrās pie milzīgas koka letes ar uzrakstu: ROZA PAUND-

KŪKA, PASTA PRIEKŠNIECE. Aiz letes sēdēja sieviete - sirma galva bija noliekta pār izšuvumu - tapa čelrmastu burinieks. Vopners pārsteigts secināja, ka pastā nav rindas, ka viņš patiesībā bija vienīgais apmeklētājs.

-    Piedodiet, - viņš ierunājās, piegājis pie letes. - Šis taču ir pasta kantoris, vai ne?

-    Tieši tā, - atbildēja Roza, taču acis pacēla tikai tad, kad bija pievilkusi pēdējo dūrienu un nolikusi šuvekli uz šūpuļkrēsla paroceņa. Ieraudzījusi Vopneru, viņa satrūkās.

-    Ak, mans dievs, - viņa iesaucās un nevilšus pieskārās zodam, it ka bažītos, vai Vopnera izpluinītā kazbārdiņa nav lipīga slimība.

-    Tās labi, jo es gaidu svarīgu sūtījumu, ko piegādās kurjers, saprotat? - Vopners piemiedza acis. Zirgu pasts taču šai apkārtnē vēl darbojas, vai ne?

-    Ak! - atkārtoja Roza Paundkuka un, nejauši aizķērusi šuvekli, piecēlās no šūpuļkrēsla. - Vai jums ir vārds? Tas ir, vai, lūdzu, drīkstu uzzināt jūsu vārdu?

Vopners caur degunu iesmējās.

-     Vopners. Kerijs Vopners.

-     Vopners? - Pasta priekšniece sāka rakņāties koka kartotēkas kastītē ar dzeltenīgam veidlapām. - V-o-u-p-p…

-     Nē, nē, nē! Vopners. Bez u un ar vienu p, - programmētājs aizkaitināts palaboja.

-     Skaidrs, - atteica Roza. Sameklējusi vajadzīgo veidlapu, viņa jau bija atguvusi pašsavaldīšanos. - Vienu mirklīti! - Uzmetusi klientam vēl vienu ziņkārīgu skatienu, viņa nozuda durvis.

Vopners atslīga pret leti un atkal sāka svilpot. Tani bridi iečīkstējās stiklotās durvis. Pacēlis galvu, programmētājs ieraudzīja gara auguma slaidu vīrieti, kurš rūpīgi aizvēra aiz sevis durvis. Vīrietis pagriezās - Vopneram viņš atgādinaja Ābrahamu Linkolnu: izdēdējis, iekritušām acim, ļenganiem locekļiem. Zem vienkāršā melnā uzvalka vidēja garīdznieka apkaklīte. Roka viņš turēja vairākas vēstules. Vopners tūdaļ novērsās, taču par vēlu - viņu skatieni bija sastapušies. Viņš šausmās atskārta, ka garīdznieks nāk arvien tuvāk. Vopners nekad agrāk nebija licies ar mācītājiem, kur nu vēl runājis, un viņam nepavisam negribējās to darīt tagad. Viņš steigšus paķēra tuvākos pasta katalogus un sāka ieinteresēts lasīt par jaunu pastmarku līniju - amīšu lupatu segām.

-     Labdien, - atskanēja vīrieša balss.

Vopners negribīgi pagriezās. Garīdznieks stāvēja viņam tieši aiz muguras - pastiepis roku sveicienam un savilcis izvārgušo seju tikko jaušamā smaidā.

-    Jā, sveicināti, - programmētājs aši paspieda roku un tūdaļ atkal pievērsās katalogiem.

-     Mani sauc Vudijs Klejs, - vīrietis teica.

-    Jauki, - Vopners atbildēja, nepacēlis acis.

-    Un jūs droši vien esat no "Talasas" komandas, - turpi- naja Klejs, pasperdams soli tuvāk Vopneram.

-    Tieši tā. - Vopners, šķirstīdams brošūru, mēģināja izvairīties no tālākas sarunas un pakāpās nostāk 110 svešinieka.

-    Neiebildīsiet, ja uzdošu jums kādu jautājumu?

-     Nē, protams, - lasīdams atteica Vopners.

Līdz šim viņam pat prata nebija ienācis, ka pasaulē ir tik daudz dažādu segu.

-    Vai jūs tiešām cerat atrast apslēptus zelta kalnus?

Vopners atrāvās NO kataloga.

-    Nē, es grasos tikai izlikties. - Vīrietis nesmaidīja. - Protams, ka es uz to ceru. Kāpēc ne?

-    Kāpēc ne? Vai tad nevajadzētu jautāt ka vārda?

Kaut kas garīdznieka balsi samulsināja Vopneru.

-     Ko nozīmē kā vārdā? Tie taču ir divi miljardi dolāru!

Divi miljardi dolāru, - vīrietis izbrīnīts atkartoja. Tad

viņš palocīja galvu, it ka apstiprinātu kaut ko tādu, ko jau bija gaidījis. - Tātad tikai naudas dēļ. Nekāda cita iemesla nav.

Vopners iesmējās.

-     Tikai naudas dēļ? Vai tad vajadzīgs vēl cits iemesls? Būsim reālisti! Dieva deļ! Jūs taču saprotat, ka nerunājat ar Mati Terēžu! - Pēkšņi viņš atcerējas par garīdznieka apkaklīti. - Piedodiet, - Vopners apmulsis turpināja, - es negribe- ju… Jus esat mācītājs un ta tālāk, es tikai…

Klejs neizteiksmīgi pasmaidīja.

-     Ir jau labi, ari agrāk esmu ko lādu dzirdējis. Un es neesmu vienkāršs mācītājs. Es esmu kongregācijas baznīcas priesteris.

-    Saprotu, - Vopners atteica. - Tā ir kaut kāda sekla, vai ne?

-     Vai nauda jums tiešām ir tik svarīga? - Klejs cieši raudzījās sarunu biedrā. - Tas ir, šādos apstākļos.

Vopners nenovērsās.

-     Kādos apstākļos? - Sanervozējies viņš ieskatījās pasta kantora dienesta telpas. Kur gan, pie velim, ta resnule kavējas? Pa šito laiku viņa kājām varēja aiziet uz to trīskārt nolādēto Bruk- linui

Vīrietis paliecās tuvāk.

-    Ar ko jus "Talasa" nodarbojaties?

-     Esmu datorspeciālists.

-     A, tas noteikti ir ļoti interesanti.

Vopners paraustīja plecus.

-    Ja, kad tie strādā.

To dzirdot, vīrieša seja šķila norūpējusies.

-     Un viss darbojas nevainojami? Nevarat sūdzēties?

Vopners sarauca pieri.

-     Nē, - viņš piesardzīgi atbildēja.

Klejs palocīja galvu.

-     Lieliski.

Vopners nolika katalogu uz letes.

-     Un kādēļ jūs tā jautājat? - viņš centās izklausīties vienaldzīgs.

-     Tāpat vien, - garīdznieks atbildēja. - Nebiju domājis neko īpašu. Tikai… - viņš uz mirkli apklusa.

Vopners mazliet pielieca galvu.

-    Senāk tā sala… Nu, ta sagādāja grūtības ikvienam, kas spēra uz tas kāju. Katli uzsprāga. Mašīnas nedarbojās, taču nekādus bojājumus atrast neizdevās. Cilvēki guva traumas.

Gāja bojā.

Vopners iespurdzās un par soli atkāpās.

-    Jūs runājat par to Skrandu salas lāstu, - viņš iesaucās. - Lāstu akmens un ta tālāk? Absolūtas blēņas! Atvainojiet par izteicienu.

Klejs izbrīnā sarauca uzacis.

-    Tiešām? Ziniet, ir cilvēki, kas te pavadījuši krietni vai- rak laika un tā nedomā. Bet tas akmens tiek glabāts manas baznīcas pagrabā jau simts gadus.

-    Nopietni? - Vopneram pavērās mute.

Klejs palocīja galvu. Iestājās klusums. Garīdznieks paliecās tuvāk un sāka runāt čukstus.

-     Nekad neesat iedomājies, kādēļ ap salu nav nevienas omāru ķērāju bojas?

-    To puļķīšu, kas šūpojas ūdeni visapkārt?

-    Tieši tā.

-    Nebiju pat pamanījis, ka tur tādu nav.

-     Nākamreiz, kad dosieties uz salu, pievērsiet uzmanību. - Klejs sāka runāt vel klusāk. - I'am ir ļoti nopietns iemesls.

-Jā?

-    Tas notika pirms apmēram simt gadiem. Kā stasta, tolaik te dzīvojis omāru ķērājs vārdā I lirems Kolkords. Viņš mēdza savus murdus izmest Skrandu salas apkārtnē. Visi mēģināja iestāstīt, lai ta nedara, taču zvejniekam veicās, un viņš apgalvoja, ka tie lāsti tadi nieki vien ir. Kādā vasaras dienā, ne tāda ka šī, viņš nozuda migla, lai izliktu savus krātiņus. Saulrietā viņa laivu viļņi atdzina atpakaļ krastā. Tikai zvejnieka tajā nebija. Murdi bija pilni, un ari mucā mudžēja dzīvi omāri. Taču no Kolkorda ne miņas. Uz laivas sēdekļa tika atrastas pusēstas pusdienas un līdz pusei izdzerta alus pudele. Šķita, ka viņš vienkārši piecēlies un aizgājis.

-    Pārkrita pāri bortam un noslīka. Un tad?

-    Nē, - turpināja Klejs. - Tajā pašā vakara omāru ķērāja brālis devās uz salu, lai noskaidrotu, vai I lirems nav izmests krastā. Un ari viņš neatgriezās. Viņa laiva no miglas vaļa izpeldēja nākamajā rīta.

Vopners norija siekalas.

-    Tad jau viņi abi būs pārkrituši pāri bortam un noslīkuši.

-     Divas nedeļas vēlāk, - Klejs sacīja, - viņu mirstīgās atliekas izskaloja Perēkļa zemesragā. Vietejais, kurš bija redzējis, kas noticis, sajuka prātā. Un ari pārējie nevienam nestāstīja, ko tieši redzējuši. Nekad.

-     Nevar būt! - nervozi iesaucās Vopners.

-     Ļaudis runā, ka ne tikai Aka sargā apslēpto mantu. Saprotat? Jūs taču esat dzirdējis to šausmīgo skaņu, kas atskan ikreiz, kad noliek plūdmaiņa? Stāsta…

Pēkšņi paradījās pasta priekšniece.

-     Piedodiet, ka aizkavējos, - sacīja Roza, kas zem luklās rokas bija pasitusi kādu paku. - Tā izrādījās zem milzīgas putnu barotavu kaudzes, ko pasūtījis saimniecības preču veikals, bet Justass šodien ir prom, tādēļ man pašai nācās visu pārcilāt.

-     Ē, nekādu problēmu, paldies, - atbildēja Vopners, pateicies paķēra paku un steidzās uz durvju pusi.

-    Atvainojiet, kungs! - pasta priekšniece iesaucās.

Vopners spēji apstājās. Tad, piespiedis paku pie krūtīm,

negribīgi atskatījās. Sieviete turēja rokā dzeltenu veidlapu.

-    Jums jāparaksta šī!

Ne varda neteicis, Vopners piegāja pie letes un uzšņāpa uz lapas savu parakstu. Tad viņš atkal pagriezās un ātri izgāja pa durvīm, kas skaļi aizcirtās.

licis ārā, programmētājs dziļi ievilka elpu.

-    Pie velna! - viņš norūca.

Mācītājs, ne mācītājs, bet šoreiz viņš uz kuģa neatgriezīsies, iekams nebūs pārbaudījis, ka pasūtījums izpildīts kā na- kas. Vopners saka plēst nost uzlīmi - sākuma uzmanīgi, pec tam aizvien aizrautīgāk. Pēkšņi kastīte saplīsa, un no tās izbira ducis figūriņu - burvji un magi nodzinkstēja vien pret bruģakmeņiem pie viņa kājām. Tiem pakaļ izkrita maģisko kāršu komplekts ar pentagrammām, burvju vārdiem, lūgšanu tekstiem un sātana apļiem. Lamādamies un sodīdamies, Vopners pieliecās, lai savāktu savu mantību.

No pasta kantora iznāca Klejs, kurš rūpīgi aizvēra aiz sevis durvis. Nonācis uz ielas, viņš ilgi noraudzījās plastikāta figūriņās un tad, ne vārda vairs neteicis, aizsteidzās prom pa ceļu.

22

Nākamajā dienā laiks bija vēss un mitrs, taču pret vakaru sāka līņāt, un skaidrās debesis noklāja zemi mākoņi. Rit būs skaidrs un vējains, soļodams pa šauru taciņu aiz Ortanka, nodomāja Hečs. Viņam ši ikvakara pastaiga līdz salas augsta- kajai virsotnei bija kļuvusi par rituālu. Uzkāpis augša, viņš nogāja gabaliņu pa dienvidu kraujas malu, līdz kļuva redzama Stritera komanda, kas beidza darbu krasta kesona būvlaukumā.

Naidelmans, ka parasti, bija nācis klaja ar vienkāršu, taču elegantu plānu. Kamēr kravas kuģis devās uz Portlendu pēc cementa un citiem celtniecības materiāliem, Bontjēra, izmantojot iepriekšējo arheoloģisko izrakumu datu analīzi, uzzīmēja kartē sena pirātu bUvēta aizsprosta aprises. Pēc tam ūdenslīdēji virs senā fundamenta paliekām zem ūdens izvietoja betona atbalstus. Nākamais darbs bija tērauda profilsi- ju iedziļināšana atbalstos. 1 lečs lūkojās uz milzīgajām sijām, kas vertikāli stiepās ārā no ūdens desmit pēdu attālumā viena no otras, veidojot šauru loku apkart salas dienvidu galam. No sava novērošanas punkta Hečs redzēja, ka Strīters sēdēja peldošā ceļamkrāna kabīnē, kas atradās līdzas bargai aiz tērauda siju rindas. Krāna strēlē pacelts šūpojās dzelzsbetona bloks. Hečs vēroja, kā Strīters ievieto bloku spraugā starp divām profilsijām, kur tas pazūd zem ūdens. Tiklīdz

process pabeigts, divi ūdenslīdēji atāķē troses, un Strīters izveicīgi pagrieza ceļamkrānu pret baržu, uz kuras gaidīja nākamie bloki.

Pavīdēja rudu matu ērkulis - uz baržas strādāja Donijs Truits. Lai ari kavējās Akas nosusināšana, Naidelmans bija atradis viņam darbu. 1 lečs priecājās, ka Donijs, šķiet, strādā ja no sirds.

Ierēcās ceļamkrāns - Strīters atkal to virzīja tuvāk profil- siju puslokam, lai novietotu starp tām kārtējo bloku.

Kad kesons būs pabeigts, tas pilnībā atdalīs no okeāna salas dienvidu galu un visas zemūdens tuneļu izejas. Un tad varēs izsūknēt sausu gan Ūdens Aku, gan visus tuneļus, kas ar to savienoti - dambis aizturēs jūras ūdeni gluži tāpat kā pirātu būvētais aizsprosts pirms trīssimt gadiem.

Atskanēja svilpiens - signāls, ka darbadiena beigusies. Strādnieki uz baržas sāka nostiprināt ar ķēdēm jau gatavās dambja sekcijas. No piekrastes miglas vāla izslīdēja velkonis, kura uzdevums bija aizvilkt ceļamkranu uz. doku. Hečs vēlreiz paskatījās apkart un pagriezās, lai dotos uz Galveno nometni. Ieskrējis sava biroja, viņš savāca mantas soma, aizslēdza durvis un sāka soļot uz. doka pusi. Hečs bija nolēmis sarīkot sev vienkāršas vakariņas mājās, bet pec tam aiziet uz pilsētu, lai satiktos ar Bilu Bensu. Klajā vajadzēja nākt nākamajam Stormhaven Gazette numuram, un Hečs gribēja pārliecināties, ka vecais virs pirmajā lappusē izvietojis visus nepieciešamos materiālus.

Pietauvošanās vieta drošākajā teritorijā netālu no rifiem bija paplašināta, un Hečs to bija izmantojis, lai noenkurotu savu kuģīti. Iedarbinājis "Žēlabainās Džeinas" motoru un jau sagatavojies braukt prom, viņš izdzirdēja saucienu:

-    Ahoi, uz klāja!

Pacēlis acis, viņš ieraudzīja Bontjēru, kas tuvojās no doka puses. Sieviete bija ģērbusies darba kombinezonā, bet ap kaklu apsējusi sarkanraibu lakatiņu. Drēbes, rokas un seju klāja dubļu piciņas. Viņa apstājās un izslēja īkšķi, it ka gribētu nostopēt automašīnu. Vienlaikus viņa parāva uz augšu bikšu staru, atklājot apmēram pēdu no iedegušā stilba.

-    Aizvest? - I lečs jautāja.

-     Ka tu uzminēji? - atsaucās Bontjēra, iemetusi savu somu kuģīti un pēc tam ielēkusi pati. - Man no tas jūsu pretīgās salas jau nelabi metas.

Hečs atraisīja kuģīti no piestātnes un pagrieza to, lai pabrauktu garām rifiem.

-    Vai ar vēderiņu viss kārtībā?

-    Uz mana visādi brīnišķīgā vēderiņa redzama briesmīga krevele.

-    Neuztraucies, tas nav uz mūžu. - I lečs vēlreiz nopētīja netīro kombinezonu. - Cepi dubļu kūkas?

Bontjēra sarauca pieri.

-     Dubļu… kūkas?

-     Nu, saproti taču, tā ir tāda spēlēšanās ar dubļiem.

Sieviete sāka smieties.

-     Nu, protams! Tā ir arheologu mīļākā nodarbošanās!

-    Tā ari izskatās. - Viņi tuvojās nelielam caurspīdīgam miglas vālam, un Hečs, stūrējot tam cauri, samazināja ātrumu. - Ūdenslīdēju vidu tevi šodien neredzēju.

Bontjēra atkal iespurdzās.

-     Es pirmām kārtām esmu arheoloģe un tikai pec tam ūdenslīdēja. Esmu paveikusi ļoti svarīgu uzdevumu - uzzīmējusi kartē seno dambi. Smagie zirga darbi lai paliek Ser- džio un pārejās kompānijas ziņā.

-     Es viņam noteikti pateikšu, ko tu tikko sacīji. - Hečs stūrēja kuģīti cauri Vecā Kupra kanālam un apkart Vientuļnieku salai. Redzeslokā parādījās Stormheivenas osta - spoža balti zaļa svītra uz tumši zilā okeāna fona. Atslīgusi pret reliņiem, Bontjēra izpurināja matus - mirdzošu melnu vilni.

-     Un ar ko var nodarboties šajā pilsētelē? - viņa jautāja, pamājusi ar galvu uz cietzemes pusi.

-    Neka daudz jau nav.

-    Neviens nerīko diskotēkas līdz trijiem nakti? Merde, ko tad vientuļa sieviete lai iesāk?

-    Piekrītu, tā ir nopietna problēma, - I lečs atbildēja, apslāpēdams vēlmi atbildēt šai flirtēšanai. Neaizmirsti, ka šī sieviete noteikti var sagādāt nepatikšanas!

Bontjēra paskatījās uz Heču - lūpu kaktiņos rotājās tikko jaušams smaids.

-     Nu, es varētu ieturēt vakariņas kopa ar dakteri.

-    Dakteri? - Hečs pārjautāja, tēlodams pārsteigumu. - Bet patiešām, doktors Freizers noteikti jutīsies pagodināts. Savos sešdesmit viņš vēl joprojām ir visai sprauns.

-    Tu nu gan esi jauns! - Bontjēra iedunkaja viņam krūtis.

Hečs paskatījās uz sarunu biedreni. Un kādēļ gan ne? viņš

prātoja. Kādas gan nepatikšanas var gadīties, vakariņojot kopā ar sievieti?

-    Pilsēta, zini, ir tikai divi bari. Dabiski, abos piedāvā juras veltes. Taču vienā pasniedz ari pieņemamu steiku.

-    Steiku? Tad esmu ar mieru. Esmu pārliecināta gajēdāja. Dārzeņi domāti cūkām un mērkaķiem. Bet zivis… - Viņa pārliecās pāri bortam un visai izteiksmīgi attēloja, ka vemj.

-     Man likās, ka esi augusi Kārību salās.

-     Jā, un mans tēvs bija zvejnieks, un mēs mūžīgi ēdām tikai un vienīgi zivis. Izņemot Ziemassvētkus, kad galda tika celts chevre.

-     Kazas gaļa? - Hečs iejautājās.

-    Jā. Man garšo. Kad to astoņas stundas žāvē īpašā caurumā pludmales smiltīs un pēc tam ed, piedzerot mājās gatavotu Ponlac alu…

-     Burvīgi, - iesmējās Hečs. - Tu esi apmetusies pilsētā, vai ne?

-    Jā. Viss jau bija aizņemts, tādēļ izliku sludinājumu pasta kantori. To ieraudzīja pasta priekšniece un piedāvāja man istabu.

-     Istabu Paundkuku mājas otrajā stāva?

-     NaturellementM .

-     Pasta priekšniece un viņas vīrs. Jauks, patīkams pāris.

-    Ja. Māja ir tik kluss, ka dažkārt jāsāk domāt, ka viņi miruši.

Pamēģini pārvest mājā kādu vīrieti, 1 lečs domās piebilda, vai nepārnākt līdz vienpadsmitiem.

Viņi jau bija sasnieguši piestātni, un Hečs iestūrēja noenkurošanas vieta.

-     Man jānoģērbj šīs netīrās drēbes, - iekāpusi laivā, teica Bontjēra. - Un ari tev jāsameklē kas labāks par šo garlaicīgo vējjaku.

-     Bet man tā ļoti patīk, - Hečs protestēja.

-     Jums, amerikāņiem, vispār nav ne jausmas, kā vajadzētu ģērbties. Tev noteikti piestāvētu labs uzvalks no itāliešu lina.

-     Man riebjas lins, - Hečs iebilda. - Tas vienmēr saburzās.

-      Bet tur jau tas labums! - Bontjēra iesmējās. - Kāds ir tavs izmērs? Četrdesmit otrais un garais augums?

-    Kā tu zini?

-     Es protu novērtēt vīriešus.

23

Viņi salikās pie pasta kantora un pa stāvajām bruģētajām ieliņām devās uz restorānu "Piestātne". Vakars bija brīnišķīgs - vēss, mākoņi bija izklīduši, un debesīs virs ostas mirdzēja spožas zvaigznes. Skaidrajā naktī, ko izgaismoja dzeltenās lampas ļaužu mitekļu logos un virs ārdurvīm, Stormheive- na Hečam atgādināja tālo un draudzīgo pilsētu no bērnības.

Patiešām jauka vietiņa, - ieķērusies Hečam elkonī, noteica Bonljēra. - Senpjēra Martinika, kur uzaugu, ari ir jauka, taču, alors, pilnīgi citāda! Tur valda gaisma un krasas. Ne ta ka šeit, kur viss ir melns vai balts. Un tur ir tik daudz izklaides iespēju, ļoti labu naktsklubu, kur kārtīgi izpriecāties!

-    Man nepatīk naktsklubi, - Hečs iebilda.

-    Tu nu gan esi garlaicīgs, - labsirdīgi novilka Bonljēra.

Kad viņi iegāja restorānā, viesmīlis, pazinis Ileču, tūdaļ

ierādīja viņiem galdiņu. Tā bija omulīga vietiņa: divas atsevišķas zāles un bārs, ko greznoja zvejnieku tikli, koka katli omāru varišanai un stikla pludiņi. Apsēdies Hečs palūkojās apkārt. Trešā daļa apmeklētāju bija "Talasas" darbinieki.

-    Que de monde.'(B - nočukstēja Bonljēra. - No mūsējiem nekur nevar glābties. Nespēju vien sagaidīt, kad Zerārs sutīs viņus mājās.

-     Mazpilsētās tā notiek. Vienīgā iespēja aizbēgt ir doties atklātos ūdeņos. Un ari tad vienmēr atrodas kads, kurš tevi vero teleskopā.

-    Tātad seksu uz klāja atļauties nedrīkst, - secināja Bontjēra.

-     Nē, - apstiprināja Hečs. - Šeit, Jaunanglija, ar to nodarbojas tikai kajītēs. - Pamanījis, kā arheoloģe pasmaida, viņš sāka prātot, kādu jucekli turpmākajās dienās šī sieviete radīs vīriešu kolektīvā. - Tātad, ar ko šodien nodarbojies, ka biji tik netīrās drēbēs?

-     Ko tu tā noņemies ar tiem netīrumiem? - Bontjēra sarauca pieri. - Dubļi ir arheologu draugs. - Viņa paliecās pāri galdam. - Un tā nu sagadījās, ka es tajā jusu dubļainajā saliņā kaut ko atklaju.

-     Izstāsti!

Bontjēra iemalkoja ūdeni.

-     Mes atradām pirātu apmetni.

-    Tu joko? - Hečs pievērsās sarunu biedrenei.

-    Mais non! Šorīt mēs sākām pētīt salas vēja pusi. Tu taču zini to vietu, kur desmit metru attālumā no klintīm atrodas vientuļā krauja?

-Jā.

-    Vietā, kur krauja sākusi brukt, atklājām brīnišķīgu augsnes profilu. Vertikāls šķēlums, ideāls arheologiem. Ps atradu kokogles lēcu.

-    Kā, lūdzu? - I lečs sarauca pieri.

-    Nu, melno kokogles lēcu. Sena ugunskura paliekas. Pārmeklējam apkārtni ar metāla detektoru un šo to atradām. Karteču, musketes lodi un vairakas pakavu naglas. - Nosaukusi katru priekšmetu, viņa pielieca pirkstu.

-    Pakavu naglas?

-    Jā. Smagajos darbos viņi izmantoja zirgus.

-    Kur tad viņi tos dabūja?

-     Vai tiešam jūs esat tik vienaldzigs pret vēsturi, monsie- ur Ie docteur? Tolaik turēt lopus uz kuģa bija pierasta lieta. Zirgus, kazas, vistas, cūkas.

Tika atnests ēdiens - tvaicēti dārzeņi un omāri Hečam, bet fileja ar asinīm Bontjērai. Arheoloģe ar pārsteidzošu aizrautību metās virsū ēdienam, un Hečs uzjautrināts vēroja, ka pari viņas zodam pil tauki, bet seju rotā nopietnība un neatlaidība.

-     Lai vai kā, - viņa turpināja, uzdūrusi uz dakšiņas neiedomājami milzīgu filejas gabalu, - pec šiem atklājumiem mēs pie kraujas izdarījām kontrolrakumus. Un ko domājāt? Atkal kokogles, apaļš iedziļinājums, kas palicis 110 telts, daži salauzti tītara un brieža kauli. Renkins vēlas to vietu pārbaudīt ar saviem interesantajiem sensoriem, lai pārliecinātos, ka neesam kaut ko palaiduši garam. Jau esam iezīmējuši laukumu un rit sāksim rakt. Mazais Kristofs dienās kļus par lielisku racēju.

-    Sendžons rakņā zemi?

-      Bet, protams! IZs piespiedu viņu atbrīvoties no tam šausmīgajām kurpēm un žaketes. Samierinājies ar to, ka rokas paliek netīras, puisis pierādīja, uz ko spējīgs. Nu viņš ir mans pirmais racējs. It visur man seko un skrien klāt pēc pirmā svilpiena. - Bontjēra labsirdīgi iesmējās.

-     Nevajadzētu nabadziņu pārāk noslogot.

-    Au contrairees ļoti daudz daru viņa labā. Puisim vajadzīgs svaigs gaiss un fiziskas nodarbes, citādi paliks bāls 1111 resns. Pagaidiet tik! Kad tikšu ar viņu galā, mūsu priekšā bus slaids muskuļots jauneklis, kā Ic petit homme*7 .

-    Kas?

-      Nu, mazais vīrietis. - Bontjēra savilka lūpas draiska smaidā. - Strīters.

-     A. - Pēc toņa, kā to pateica Bontjēra, bija skaidrs, ka šo iesauku nav radījušas maigas jūtas. - Starp citu, ko tu par viņu zini?

Bontjēra paraustīja plecus.

-     Runā jau visu. Grūti pateikt, kas ir patiesība un kas izdomāts. Viņš bija Naidelmana padotais jau Vjetnamā. Jus taču tā to sakāt, non? Kads man stāstīja, ka reiz Naidelmans kaujas laika viņam izglābis dzivibu. Tam es tiešam ticu. Jus taču redzat, cik uzticīgs puisis ir kapteinim! Kā suns saimniekam! Viņš ir vienīgais, uz ko kapteinis patiešām paļaujas. - Viņa cieši paskatījās uz ITeču. - Ja neskaita jūs, protams.

I lečs sarauca pieri.

-     Droši vien ir labi, ka kapteinis tā rūpējas par Strīteru. Kādam taču tas jādara. Es gribēju teikt, ka viņš nav nekāda izcilā personība.

Bontjēra izbrīnīta iepleta acis.

-     Certainement. Izskatās, ka jums vienam uz otru radies slikts iespaids.

-    Vienam par otru, - Hečs palaboja.

-     Vienalga. Bet jūs maldāties, sakot, ka kapteinis Naidelmans rūpējas par Strīteru. Viņam rup tiktu viena lieta. - Bontjēra ar galvu pamāja uz Skrandu salas pusi. - Viņš par to daudz nerunā, taču tikai imbecilew to nepamanītu. Vai zināji, ka uz viņa rakstāmgalda "Talasas" birojā visu laiku stāv mazītiņa tavas salas fotogrāfijā?

-    Nezināju. - I lečs domās atgriezās pirmajā braucienā uz salu kopā ar Naidelmanu. Ko toreiz teica kapteinis? Negribētu to redzēt, ja nebūs iespēju to uzrakt.

Šķita, ka Bontjēru kaut kas sarūgtinājis. Jau atvēris muti, lai mainītu sarunas tematu, I lečs sajuta, ka kaut kas - kāds stāv telpas preteja galā. Pacēlis acis, Ilečs ieraudzīja Klēru, kas tanī mirklī pagriezās ap stūri. Iecerētā frāze palika neizteikta.

Viņa bija tieši tāda, ka 1 lečs bija iztēlojies: gara un lokana, ar vasarraibumiem klātu uzrautu deguntiņu. Ieraudzījusi viņu, Klēra sastinga un savilka sejiņu tikpat izbrīnītā izteiksmē, kāda bija palikusi Heča atmiņā.

-     Sveika, Klēra, - ierunājās Hečs, neveikli pieceldamies un pūlēdamies runāt mierīgi.

Viņa pienāca tuvāk.

-    Sveicināts, - Klēra teica, paspiedusi Heča roku, un pēc šī pieskāriena viņas vaigos ielija sārtums. - Jau dzirdēju, ka esi atbraucis. - Viņa iesmējās, it ka gribētu pati sevi nosodīt. - Protams, kurš tad to nav dzirdējis. Tas ir, par… - viņa izteiksmīgi pavēcināja roku pār plecu, it ka gribētu norādīt uz Ūdens Aku.

-     Labi izskaties, - Hečs noteica.

Un ta ari bija: gadu gaitā viņas augums bija kļuvis vēl slai- daks, bet tumši zilas acis kļuvušas piesātināti pelēkas. Ne- ratnais smaids, kas savulaik rotāja Klēras seju, tagad bija zudis, un tā vietā nākusi daudz nopietnāka, introspektīvāka izteiksme. Juzdama, ka tiek petita, viņa neapzināti nogludināja savus ieloču svārkus.

Pie ieejas restorānā kaut kas sakustējās - ienāca mācītājs Vudijs Klejs. Viņš skatījās apkārt, līdz ieraudzīja Heču. Mācītāja dzeltenīgo seju uz mirkli pāršalca karstas nepatikas vilnis, taču viņš savaldījās un panāca uz priekšu. Tikai ne šeit, Hečs nodomāja, gatavodamies vēl vienai lekcijai par alkatību un ētiku dārgumu meklēšanā. Mācītājs apstājās pie viņu galdiņa un skatījas te uz. Heču, te uz Bontjēru. Hečs prātoja, vai Klejam pietiks nekaunības pārtraukt šis jaukās vakariņas.

-    Ak, - noteica Klēra, ieraudzījusi mācītāju un virpināda- ma savus garos gaišos matus. - Vudij, tas ir Melins Hečs.

-    Hsam jau tikušies, - Klejs palocīja galvu.

I lečs atviegloti uzelpoja, sapratis, ka divu sieviešu klātbūtnē Klejs diez. vai ļausies kārtējām tirādēm.

-     Un šī ir doktore Izabella Bontjēra, - atguvies viņš teica. - Atļaujiet iepazīstināt ar Klēru Nortkatu un…

-    Viņa Svētība Vudrovs Klejs ar kundzi, - garīdznieks asi noteica, pastiepdams roku, lai sasveicinātos ar Bontjēru.

Hečs jutas satriekts - prāts atteicās noticēt tik pārsteidzošām paziņojumam.

Bontjēra piespieda lūpām salveti, tad lēni piecēlās kājās un, atplaukusi žilbinošā smaidā, sirsnīgi paspieda roku Klē- rai un Vudijam. Iestājās neveikla pauze, bet tad Klejs, asi palocījis galvu, lai atvadītos 110 Heča, mudināja sievu doties tālāk.

Bontjēra vispirms paskatījās uz aizejošo Klēru, pēc tam - uz 1 leču.

-   Seni draugi? - viņa jautāja.

-     Kā, lūdzu? - Hečs norūca. Viņš blenza uz Kleja kreiso roku, kas īpašnieciski skāra Kleras vidukli.

Bontjēras sejā atplauka smaids.

-   Seni mīlnieki! Cik savādi ir tikties pēc lik ilgiem gadiem! Un tomēr tik jauki!

-    Tu esi ļoti vērīga, - nomurmināja Hečs, kurš, vēl joprojām nespēdams atgūties no šis tikšanās un atklājuma, pat nemēģināja neko noliegt.

-    Taču ar šo vīru jūs neesat seni draugi. Patiesību sakot, izskatījās, ka tu viņam nemaz nepatīc. Šis nomācošais sapīkums, milzīgie zilie riņķi zem acīm. Izskatījās, ka viņš pārdzīvojis nuit blanche.

-    Ko?

-    Nuit blanche. Nu, kā jūs to sakāt? Bezmiega nakti. Un tai noteikti bijis kāds iemesls, - viņa draiski iesmējās.

Atbildes vietā Hečs paņēma dakšiņu un centās nodarbināt sevi ar omāra gabaliņu.

-     Ir acīm redzams, ka tu vēl joprojām neesi vienaldzīgs pret viņu, - jautri smaidīdama, Bontjēra nodūdoja. - Kādudien izstāstīsi man par viņu. Bet tagad parunāsim par tevi. Kapteinis minēja, ka esi daudz ceļojis. Izstāsti man par saviem piedzīvojumiem Surinama!

Divas stundas vēlāk Hečs piespieda sevi piecelties un sekoja Bontjērai ārā no restorāna. Viņš bija muļķīgā, smieklīgā kārtā pārēdies: divi deserti, divas kannas kafijas, vairāki brendiji. Bontjēra viņam labprātīgi bija pievienojusies it visā, taču brīdī, kad viņa ārā iepleta rokas un dziļi ieelpoja dzestro naksnīgo gaisu, neizskatījās, ka bagātīgais ediens kaut mazliet būtu gājis viņai labuma.

-    Cik svaigs gaiss! - sieviete iesaucās. - Fs jau sāku iemi- let šo vietu.

-     Pagaidi tikai, - Hečs atbildēja, - paies divas nedēļas, un tu vairs nespēsi aizbraukt. Šī vieta būs iesūkusies tavas asinis.

-    Vēl divas nedējas, un tu nebūsi spējīgs pietiekami veikli pamukt no mana ceļa, monsieur le docteur. - Bontjēra cieši pa- skatijās i Iečā. - Un ko darīsim tālāk?

1 lečs brīdi vilcinājās. Viņš pat domājis nebija par to, kas varētu nolikt pēc vakariņām. Ieskatījies sievietei acis, viņš atskārta, ka galvā dun brīdinājuma signāli. Dzeltenajās laternu gaismās arheoloģe izskatijas valdzinoši skaista, un viņas brūnganā ada un mandeļkrāsas acis šaja nelielajā Menas ciematiņā šķita apburoši eksotiskas. Uzmanies! brīdināja iekšējā balss.

-    Domāju, mēs novēlēsim viens otram arlabunakli, - Hečs izmocīja. - Rīt gaidāma smaga diena.

Bontjēra nekavējoties samāksloti sarauca uzacis.

-    C'est tout!m - viņa sabožas. - Jus, amerikāņi, esat izšāvuši visu pulveri. Labāk bulu vakariņojusi kopā ar Serdžio. Viņš vismaz nav zaudējis uguntiņu, lai ari no viņa smako kā no āža. - Viņa uzmeta acis savam sarunu biedram. - Un kā jūs šeit, Storrnheivenā, sakat arlabunakli, doktor Heč?

-    Šadi. - Hečs paspēra soli uz priekšu un paspieda sievietes roku.

-    Ak. - Bontjēra lēni palocija galvu, it kā kaut ko apsvērtu. - Skaidrs. - Tad viņa strauji saņēma rokās Heča seju, pievilka sev tik tuvu, lai abu lūpas saskartos.

Kad viņa ar maigu glāstu atlaida rokas, Hečs uz mirkli sajuta ķircinošu Izabellas mēles pieskārienu.

-     Bet ta atvadās Martinikā, - viņa nočukstēja. Tad viņa pagriezās pasta kantora virzienā un neatskatījusies nozuda nakti.

24

Nākamajā pēcpusdienā, kad Hečs, saārstējis ūdenslīdēja sastiepto roku, izgāja uz taciņas, lai ietu atpakaļ no piestātnes, no Vopnera būdas puses atskanēja pamatīgs blīkšķis. Hečs, baiļodamies, ka noticis ļaunākais, metas uz Galveno nometni. lāču tā vietā, lai atrastu programmētāju saspiestu zem aparatūras kaudzes, Hečs ieraudzīja saniknotu Vopneru sēžam krēslā un ēdam sviestmaizi, bet pie viņa kājām atradās sadauzīts centrālais procesors.

-    Viss kārtībā?

-     Nē, - skaļi košļādams, atbildēja Vopners.

-     Kas notika?

Hečā pavērās divas lielas skumjas acis.

-     Dators gadījās pa kājām, tas arī viss.

Hečs paskatījās apkārt, lai atrastu vietu, kur apsēsties, taču tādas nebija, tādēļ viņš atslīga pret durvju stenderi.

-     Pastāstiet!

Vopners iebāza mutē pēdējo gabaliņu maizes un nometa iesaiņojuma papīru uz grīdas.

-    Visam beigas.

-     Kā to saprast?

-    "Haribda". Skrandu salas tikls. - Vopners ar īkšķi norādīja Pirmās salas virzienā.

-    Kā tā?

-    Mana programma centās atšifrēt to nolāpīto kodēto tekstu. Tai bija uzlikta prioritāte, taču viss tomēr ritēja palēnināti. Un es sāku saņemt paziņojumus par kļūdām, kaut kādus savādus datus. Mēģināju tās pašas rutīnas palaist uz "Scillas", uz "Cerbera" datora, lūr viss darbojās bez problēmām. - Programmētājs saviebies iesmējās.

-     Vai ir kāda nojausma, kādēļ tā?

-    Jā. Iešāvās prātā lieliska ideja. Veicu šādu lādu diagnostiku. Izrādījās, daži lasāmatmiņas mikrokodi ir pārrakstīti. Tāpat ka toreiz, kad saniķojās sūkņi. Pārrakstīti nejauši, sistemātiskās Furjē paketēs.

-     Piedod, es īsti nesaprotu.

-     īsāk sakot, tas nav iespējams. Kas te ko nesaprast? Nav vel zināms process, kas tā spēj pārrakstīt lasāmatmiņu. Un, galvenais, tik sistemātiski, matemātiski. - Vopners pieceļas, atvēra durvis skapītim, kas atgādināja ledusskapi morgā, un izņēma vēl vienu sviestmaizi. - Un tas pats notiek ar maniem cietajiem diskiem un magnētoptiskajiem diskiem. Un tas notiek tikai šeit. Ne kabinetā, ne Bruklina. Tikai šeit.

-     Bet tu nevari apgalvot, ka tas nav iespējams! Tas ir, tu taču redzēji, ka tas notiek. Tu vienkārši vēl nesaproti, kādēļ.

-    Zinu gan! Vainīgs tas Skrandu salas lāsts.

I lečs sāka smieties, taču tūdaļ pamanīja, ka Vopners pat nepasmaida.

Programmētājs atplēsa iepakojumu un nokoda pamatīgu gabalu maizes.

-     Jā, jā, zinu! Nosauc man citu iemeslu, un es noticēšu! Taču visiem, kas jebkad ieradušies šajā salā, viss sagājis grīstē. Neizskaidrojama kārtā. Ja tā dziļi paņemam, mes ne ar ko neatšķiramies no pārējiem. Mums vienkārši ir modernākas rotaļlietas.

Hečs nekad vel nebija dzirdējis Vopneru tā runājam.

-    Kas tev lēcies?

-    Nekas nav lēcies. Mācītājs man visu paskaidroja. Vakar saskrējos ar viņu pasta kantorī.

Tātad Klejs nolēmis runāt ar visiem '"talasas" darbiniekiem, cenšas iepotēt savu indi visos, Hečs domās secinaja, pārsteigts pats par savu dusmu spēku. Ir nu gan uzmācīgs tips! Kadam viņš jai/spiež ka pretīgs augonis!

Viņa domas pārtrauca Sendžona parādīšanās durvis.

-    Redz, kur tu esi, - viņš teica Hečam.

Doktors paskatījās uz, viņu. Vēsturnieks bija uzvilcis dīvainu kombināciju - dubļainus Wellington gumijas zābakus, vecu žaketi un gumijotu meteli.

-     Kas nolicis? - Hečs jautāja, instinktīvi izsliedamies un gaidīdams, ka uzzinās par vel kādu negadījumu.

-     Nekas nopietns, - atbildēja Sendžons, kautrīgi braucīdams savas jūrnieku cepures nagu. - Izabella lūdza, lai aizvedu jūs uz mūsu izrakumu vietu.

-    Musu izrakumu vietu?

-    Ja. Jus varbūt zināt, ka es palīdzu Izabellai atrakt pirātu apmetnes vietu. - Izabella to, Izabella šito. Hečs atskārta, ka viņu kaitina vēsturnieka familiārā attieksme pret bontjēru.

Sendžons pieversās Vopneram.

-     Vai programma pabeidza darbu "Cerbera" datorā?

Vopners palocīja galvu.

-    Nekādu kļudu. Taču labak no tā nepalika.

-    Tad jau, Kerij, nav citas izejas. Jāmēģina…

-    Es nepārrakstišu programmu, lai izmēģinātu to daudz- alfabetu aizvietošanas koda uzlaušanu! - iesaucas Vopners, bērnišķigi iesperdams procesora paliekām uz. grīdas. - Pa- rak liela noņemšanas, bet rezultāta nebūs. Mums jau tā nav laika.

-    Pag, - iejaucās I lečs, mēģinādams mazināt saspīlējumu, iekams tas vēl nav nobriedis. - Sendžons man reiz stāstīja par to daudzalfabētu aizvietošanas kodu.

-      Viņš vienkārši velti dzesēja muti, - Vopners norūca. - Tie nebija populāri līdz pat deviņpadsmitā gadsimta beigām. Tika uzskatīts, ka, izmantojot šos kodus, ir pārāk viegli kļūdīties un pārak ilgi jāķēpajas. Turklāt, kur Makalans bulu glabājis savas šifrēšanas tabulas? Viņš taču nespētu iemācīties no galvas simtiem zīmju kombināciju!

1 lečs nopūtas.

-     Es neko daudz par kodiem nezinu, taču šo to zinu par cilvēka dabu. Ko kapteiņa Naidelmana teikta esmu sapratis, ka Makalans bijis īsts sapņotājs. Mēs zinām, ka teksta vidu viņš mainījis šifru, lai saglabātu to noslēpumā…

-    Tātad būtu loģiski, ka viņš izvēlējies daudz sarežģītāku kodu, - 1 leču pārtrauca Sendžons.

-   Tas taču ir skaidrs, muļķi, - Vopners izgrūda. - Ko, tavuprāt, mēs pēdējo divu nedēļu laikā esam centušies uzlauzt?

-    Jus varat uz mirkli apklust? - Hečs neatlaidās. - Mēs zinām ari to, ka Makalans izvēlējās šifru, kurā izmantoti tikai cipari.

-    Nu un?

-    Tātad Makalans nebija tikai sapņotājs, bet ari pragma- tiķis. Tu mēģini šo otro kodu atrisināt kā tehnisku problēmu. Bet ja nu tas ir kaut kas vairak? Vai varētu but kāds īpašs iemesls, kādēļ Makalans jaunajā šifrā izmantoja tikai ciparus?

Pēkšņi iestājas klusums - programmētājs un vēsturnieks iegrima domās.

-    Nē, - pēc brīža noteica Vopners.

-   Jā! - iekliedzās Sendžons un uzsita knipi. - Viņš izmantoja ciparus, lai apslēptu kodu tabulas!

-     Ko tu ar to gribi teikt? - norūca Vopners.

-     Klausies! Makalans soļoja pa priekšu savam laikmetam. Viņš zināja, ka daudzalfabētu aizvietošanas kodu ir visgrūtāk uzlauzt. Taču, lai to izmantotu, viņam bija vajadzīgas vairākas kodu tabulas, ne tikai viena. Taču viņš nedrīkstēja atļauties glabāt neskaitāmas alfabētu tabulas, kuras kāds nejauši varēja atrast. Tādēļ viņš izmantoja ciparus! Viņš bija arhitekts un inženieris. Tas, ka viņam apkārt bija papīri ar cipariem, neradītu nekādas aizdomas. Matemātiskas tabulas, plāni, vienādojumi hidraulikā - visu to varēja izmantot, lai apslēptu koda tabulu, turklāt ta, ka neviens neko neuzminētu.

Sendžons runāja satraukti, taču skaidri, viņa vaigi bija pietvīkuši - neko tādu Hečs agrāk nebija piedzīvojis. Ari Vopners to pamanīja. Viņš paliecās uz priekšu - viņš bija aizmirsis par saldējumu, kas kusa, veidojot brūngani baltu peļķīti uz rakstāmgalda.

-    Tajā kaut kas varētu būt, Kris, veco zen, - viņš nomurmināja. - Es nesaku, ka ir, bet varētu būt. - Vopners pavilka sev tuvāk tastatūru. - Teikšu, lūk, ko. Es pārprogrammēšu "Cerbera" datoru, lai atklāti mēģinātu uzlauzt šo kodu. Bet tagad, puiši, atstājiet mani vienu, ja? Man daudz darba.

Hečs no būdas izgāja tūdaļ aiz Sendžona. Ara smidzināja. Tā bija viena no tām jaunanglijai raksturīgajām dienām, kad mitrums šķita rodamies no tīra gaisa.

-    Esmu jums pateicību parādā, - vēsturnieks noteica, likdams galvā cepuri. - Tā bija lieliska ideja. Turklāt manī viņš nekad nebūtu klausījies. Es jau domāju, ka nāksies šajā liela iesaistīt kapteini.

-    Nezinu, vai tiešām paveicu kaut ko lietderīgu, bet bija prieks palīdzēt. - Hečs uz mirkli apklusa. - Jūs teicāt, ka Izabella mani meklējusi?

Sendžons pamāja ar galvu.

-    Viņa teica, ka salas tālākajā gala jus gaida kāds pacients.

1 lečs satrūkās.

-     Pacients? Kādēļ uzreiz neteicāt?

-    Nav jau steidzama lieta, - atbildēja Sendžons un zinīgi pasmaidīja. - Jā, es to noteikti nesauktu par steidzamu.

25

Kad viņi bija uzkāpuši augstienē, Hečs paskatijas dienvidu virzienā. Kesons bija pabeigts, un Strilera komanda strādāja pie masīviem sūkņiem, kas bija izvietoti rindā pie rietumu krasta - tos vajadzēja salabot pēc nesenās avārijas un sagatavot rītdien paredzētajiem darbiem. Turpat netālu slējās pelēkās un neskaidrās Ortanka aprises - neonzajā gaisma no novērošanas torņa kliedēja apkārtējo miglu. Hečs manīja, ka torņa iekšiene kāds kustas.

Viņi bija nonākuši salas virsotne un nu pa dubļainu taciņu, kas meta cilpas apkārt īpaši cieši izvietotam pamestam šahtām, kāpa lejup pa rietumu nogāzi. Izrakumu vieta pletās lēzenā pļavā aiz stāvās kraujas austrumu krastā. Pļavas tālākajā galā uz dzelzsbetona bloku platformas atradās pārvietojama noliktava. Augstā zāle tas priekšā bija nomīdīta. Apmēram akrs zemes ar baltām auklām bija sadalīts kvadrātos, tas tagad atgādināja milzīgu šaha galdiņu. Apkārt mētājās vairāki milzīgi brezenta gabali. Dažviet kvadrātmetru lielajos laukumos jau bija noņemta zaļā virskārta, zem kuras atklājas rūsgana augsne, kas stipri kontrastēja ar miklo zāli. Bontjēra un vairāki palīgi bija sapulcējušies pie viena kvadrāta - viņu slapjie lietusmēteļi spīdēja. Cits ekskavators ņēma nost velēnu blakus esošajā kvadratā. Aiz izrakumu vietas bija izvietoti vairāki milzīgi oranži

marķieri. Ideala vieta pirātu apmetnei, nodomāja 1 lečs. Nav redzama ne no juras, ne cietzemes.

Simts jardu attāluma, neiedomājamā leņķi sasveries uz nelīdzenās virsmas, bija novietots visurgājējs, kam piekabināts milzīgs pelēks treilers. Aiz ta vidēja trīsriteņu ratos saliktas augstas iekārtas. Pie vienas, ceļos noslidzis, tupēja Renkins - gatavoja vinču, lai ieceltu iekārtu atpakaļ treilerā.

-    Kur tad uzradās šis rotaļlietas? - 1 lečs jautāja, ar galvu pamājis uz iekārtu pusi.

Renkins plati pasmaidīja.

-    No "Cerbera", vecīt, no kurienes gan vēl? 'Pornogrāfiskie detektori.

-    Kas?

Smaids kļuva vēl platāks.

-      Nu, zemvirsmas zondēšanas sensori, - ģeologs saka skaidrot, rādot uz dažādām iekārtas daļām. - Te ir zemvirsmas zondēšanas radars jeb ģeoradars. Lieliska objektu vai, teiksim, slāņu rezolūcija pat vairāk nekā desmit pedu dziļumā. Atkarība no viļņu garuma. Blakus ir infrasarkanais iz- starotajs, kas lieliski noder smiltis, taču tam ir relatīvi zems piesātinājums. Bet te…

-    Labi, labi, es sapratu, - Hečs iesmējās. - Tas viss ir nemetālu objektiem, vai ne?

-    Tieši tā. Pat prātā neienāca, ka izdosies reiz izmantot kadu no šim mantiņām. Izabella gandrīz jau viena pati noplūca visus laurus. - Renkins norādīja uz. oranžajiem marķieriem. - Redzi, es šo to atradu, bet viņa jau pieķērusies bagātakajai vietai.

ITečs atvadījās un rikšiem metās pakaļ Sendžonam. Kad viņi piegāja pie izrakumu vietas, Bontjēra pameta palīgu grupu un steidzās pretim, pa ceļam bazdama cērti aiz. jostas un slaucīdama netīrās rokas biksēs. Viņas mati bija sasieti astē, bet seja un iedegušas rokas atkal nosmērētas ar dubļiem.

-     Es atradu doktoru, - kaunīgi pasmaidījis, paskaidroja Sendžons, lai ari tas bija acīm redzams.

-    Paldies, Christophe.

Hečs saka prātot, ko varētu nozīmēt šis kaunīgais smaids. Sendžons taču nebūs kļuvis par kārtējo Bontjēras šarma upuri? Bet diez vai ir vēl kads iemesls, kādēļ cilvēks labprātīgi atrautos no savam grāmatām, lai lietainā laikā rakņātos dubļos.

-    Nāc, - Bontjēra satvēra Heča roku un vilka viņu tuvāk bedres malai. - Malā! - viņa draudzīgi uzsauca strādniekiem, - doktors atnācis! Laidiet!

-     Kas tas? - Hečs pārsteigts jautāja, pievērsis skatienu netīri brūnam galvaskausam, kas vidēja ara no dubļiem, un kaut kam, kas līdzinājās divām kājām un senu kaulu kaudzei.

-     Pirata kaps, - Bontjēra triumfējoši paziņoja. - Lec iekšā! Tikai neuzkāp virsū.

-    Tad šis ir tas pacients, - noteica 1 lečs, lēni kāpdams iekšā atraktajā kvadrātā. Viņš bridi ieinteresēts nopētīja galvaskausu, tad pievērsās citiem kauliem. - Vai, drīzāk, pacienti.

-     Pardon?

Hečs pacēla acis.

-     Var jau būt, ka šim pirātam bijušas divas labās kājas, taču es sliecos domāt, ka te ir divu cilvēku skeleti.

-     Divu? Tas ir vachement bien\w - iesaucās Bontjēra un sasita plaukstas.

-    Vai viņi nogalināti? - I lečs jautāja.

-    Monsieur le docteur, tas ir jūsu lauciņš.

Hečs pietupās un uzmanīgak nopētīja kaulus. Uz tuvāka iegurņa kaula atradās vara sprādze, ap kruškurvja paliekām, kur bija redzama zelta lentite, izkaisītas vairākas vara pogas. I lečs uzsita galvaskausam - viegli un uzmanigi, lai neizkustinātu 110 vielas. Tas bija pagriezts uz sāniem, mute vaļā. Nekādu acīmredzamu patoloģiju: ne musketes ložu caurumu, ne salauztu kaulu, ne cirstu brūču vai citu vardarbības pazīmju. Noteikt, kādēļ miris pirāts, nebija iespējams - vismaz līdz bridim, kad izrakumi būs pabeigti un kauli no kapa izcelti. No otras puses, bija skaidrs, ka līķis apglabāts steiga, burtiski iemests kapā - rokas atmestas katra uz savu pusi, galva pagriezta un kājas saliektas. Bridi l lečs apsvēra, vai otra skeleta paliekas atrodas apakšā. Bet tad pēkšņi viņa uzmanību piesaistīja zeltains spīdums līdzās vienai kājai.

-    Kas tas? - viņš skaļi jautāja.

Pie lielā Iielakaula, pa pusei ierakta zemē, atradās zelta monētu kaudzīte un milzīgs dārgakmens. No tiem tikai daļēji bija notraukta augsnes kārta - tādejādi monētas turējās in situ*.

Bontjēra dzidri iesmējās.

-    Jau gaidīju, kad tu to beidzot ieraudzīsi. Domāju, šim džentlmenim zābakā bijis maisiņš ar naudu. Starp citu, mēs ar Christophe esam identificējuši visas. Zelta mohuraw no Indijas, divas angļu ginejās, franču luidors un četri portugāļu kruzado. Visi datējami pirms tūkstoš sešsimt deviņdesmit ceturtā gada. Bet akmens ir smaragds, iespējams, inku smaragds no Peru, iestrādāts ietvarā, kas atgādina jaguara galvu. Droši vien uzberzis pirātam pamatīgu tulznu!

-    Tātad beidzot, - noelsas Hečs. - Pirmā Edvarda Okema apslēptās mantas daļa.

-    Jā, - jau atturīgāk atbildēja arheoloģe. - Nu tas ir fakts.

Pētīdams kompakto zelta kaudzīti, kas kā numismātiska

vērtība jau bija ļoti iespaidīga, Hečs juta, ka mugurkaulam pārskrien vieglas skudriņas. Tas, kas līdz šim bija tikai teorētisks, pat akadēmisks, tagad kļuvis reāls.

-    Vai kapteinis jau zina? - viņš apjautājās.

-     Vel ne. Nāc, te ir vēl ko redzēt!

Taču Hečs nespēja atrauties no spožā, piesātinātā metāla mirdzuma. Ktis mani te tā saista? viņš domās prātoja. Acīmredzot cilvēka reakcijā uz zeltu ir kaut kas atavisks.

Atvairījis šīs domas, viņš izkāpa 110 bedres.

-      Tagad tev jāapskata pati pirātu apmetne! - iesaucās Bontjēra, ielikusi roku doktora elkonī. - Jo tā ir vēl dīvaināka.

Viņi devās pie cita izrakumu kvadrāta, kas atradās vai- rakus dučus jardu tālāk pa kreisi. Daudz nekā tur nebija: zāle un augsnes virskārtā noplēsta apmēram simt kvadrāljar- du platībā - palikusi vien brūna, blīva pamatne. I lečs manīja vairākas melnas kokogles atradnes - acīmredzot ugunskuru vielas - un lērumu apaļu iedziļinājumu, kas izkaisīti visā teritorija. Zemē bija sasprausti neskaitāmi plastikāta karodziņi, uz katra ar melnu marķieri uzrakstīts numurs.

-    Tie apaļie ied/.iļinājumi, iespējams, iezīmē telšu vietas, - Bontjēra paskaidroja. - Tajās dzīvoja strādnieki, kas būvēja Ūdens Aku. Bet paskaties uz šīm lietām, ko viņi atstājuši! Katrs karodziņš iezīmē atradumu vietu, bet mēs esam strādājuši mazāk neka divas dienas! - Viņa vedināja Heču pie noliktavas tālāka gala, kur bija izklāts milzīgs brezenta gabals. Kad arheoloģe to pacēla, Hečs pārsteigts sāka aplūkot kārtīgās rindās saliktos atradumus - katram bija pievienots numurs un zīmīte.

-     Divas kramenīcas, - Bontjēra saka stāstīt. - Trīs dunči, divi cirvji, mačete un muskete. Muciņa ar karteču, vairaki maisi ar musketes lodēm. Dučiem peso, vairākas sudraba šķīvju lauskas, bekslafs'" un ducis desmit collas garu kuģa ķīļa naglu. - Viņa pacēla acis. - Nekad tik daudz un tik īsā laikā neesmu atradusi. Un tad vēl šis! - Arheoloģe paņēma zelta monētu un pasniedza Hečam. - Neatkarīgi no tā, cik esi bagāts, tādu dublonu iesaku tev nezaudēt.

I lečs pasvārstīja monētu rokā. Tas bija paliels spāņu dub- lons - vess un neiedomājami smags. Zelts mirdzēja tik spoži, ka šķita, - monēta izkalta tikai pirms nedēļas. Tās centrā bija redzams masīvs Jeruzalemes Krusts, kas ieskāva lauvu un pili, kuras simbolizēja Leonu un Kastiliju. Uz maliņas bija rakstīts PH1LIPPVS+1V+DEI+GRAT. Zelts plauksta pamazām sasila, bet sirds pati no sevis sāka dauzīties arvien straujāk.

-      Bet, lūk, vēl viens noslēpums, - turpināja Bontjēra. - Septiņpadsmitajā gadsimtā jūrnieki nekad cilvēkus neap- glabāja apģērbtus, jo drēbes uz kuģa, tu saisbija ārkārtīga vērtība. Apglabājot nelaiķi ac visam drēbēm, viņš taču tiktu pārmeklēts, non? Maisiņš ar zeltu zābakā tolaik bija vesela bagātība ikvienam, pat pirātam. Un kādēļ viņi te atstājuši visu pārējo? Pistoles, zobeni, lielgabals, piķi - pirātam tās bija pašas pirmās nepieciešamības lietas. Un bekstāfs? Tas taču bija vajadzīgs, lai atrastu ceļu mājup! No laba prata tādas lietas neviens nepamet.

Tanī bridi parādījās Sendžons.

-    Atrasti arī citi kauli, Izabella, - viņš teica, vieglītēm pieskāries arheoloģes elkonim.

-    Vēl? Citā kvadrātā? Christophe, tas taču ir lieliski!

Hečs sekoja viņiem uz jauno izrakumu vielu. Strādnieki bija attīrījuši otro kvadrātu un enerģiski ķērušies klat trešajam. Noraugoties uz viņu darbošanos, Hečs juta, ka priecīgo satraukumu nomaina nemiers. Otrajā kvadrātā bija atrakti vēl trīs galvaskausi, kā ari nekārtīga kaudzē samesti kauli. Pagriezies Hečs ieraudzīja, kā strādnieki ar birstītēm aizslauka augsnes paliekas trešajā kvadrātā. Parādījās vēl viens galvaskauss, un tad vēl viens. Viņi turpināja darboties, un driz vien gadsimtiem ilgi neskarta zeme atdeva zinātniekiem bruņas cilvēka paliekas: garo kaulu, velteņkaulu un papēža kaulu. Pēdējais bija vērsts uz augšu, it ka līķis kapā bulu guldīts ar seju uz leju.

-     Un zobos šņirkst smiltis, - noteica Hečs.

-    Ka, lūdzu? - pārjautāja Sendžons.

-     Nekas. Tas bija no "lliādas".

Cilvēki, ja viņiem grib izrādīt pēdējo godu, netiek apbedīti ar seju uz leju. Masu kaps, domas sprieda 1 lečs, mirstīgās atliekas samestas ka pagadās. Atmiņā atausa gadījums, kad viņš reiz. Centrālamerikā tika izsaukts izpētīt zemnieku līķus - tie bija militārā apvērsuma upuri.

Pieklusa pat Bontjēra, kuras prieks bija noplacis.

-     Kas gan te varētu būt nolicis? - viņa jautāja, skatīdamas uz visām pusēm.

-     Nezinu, - atbildēja I lečs. Viņu pārņēma savāda žņaudzoša sajuta pakrūtē.

-     Uz kauliem nav acīmredzamu vardarbības pēdu.

-    Vardarbības pēdas ne vienmēr ir uzkrītošas, - Hečs noradīja. - Iespējams, viņi miruši no slimības vai bada. Ekspertīze varētu dot plašāku informāciju.

Viņš novērsās, lai nebutu jāredz šis šaušalīgais skats - arvien jauni un jauni kauli, skeleti, kas vietām gulēja viens uz otra, ādas puvekļi, kas melnēja sīkajā lietū.

-    Vai tu varētu veikt to ekspertīzi? - Bontjēra jautāja.

Hečs, stāvēdams kapa malā, bridi klusēja. Tuvojās vakars, sāka krēslot. Iztālēm bija dzirdama viļņu sišanās pret krastu. Lietū, miglā un pustumsā šķita, ka viss klust pelēks un pamirst - it kā 110 apkārtnes pamazam vien tiktu izsūkti pē- dejie dzīvības speķi.

-    Jā, - pēc brīža viņš noteica. Atkal iestājās ilgs klusums.

-    Kas gan te varctu but noticis? - Bontjēra čukstus atkar- toja savu jautājumu.

26

Nākamās dienas rītausmā ekspedīcijas vadošie darbinieki sapulcējās "Grifa" stūres mājā. Noskaņojums bija pilnīgi citāds - cilvēki vairs nešķita tik nomākti un demoralizēti ka toreiz, pec nelaimes gadījuma ar Kenu Pildu. Šaja dienā gaiss šķita ka elektrizēts, tajā jautas gaidas. Pie viena galda Bontjēra ar Striteru runāja par arheoloģisko atradumu transportēšanu uz noliktavu. Komandas vadītājs klusēdams klausījās. Galda otra galā Vopners, briesmīgi izspūris un saņurcīts, dzīvi sačukstējās ar Sendžonu, savus vārdus pastiprinādams ar mežonīgiem žestiem. Naidelmans nebija manāms - viņš, ka parasti, uzturējās sava privataja kajītē līdz brīdim, kamēr visi nebija sanākuši. Hečs ielēja sev tasīti karstas kafijas, paņēma milzīgu taukainu virtuli un apsēdas krēsla līdzās Renkinam.

Atvērās kajītes durvis, un tajās parādījās Naidelmans. Jau pec soļiem Hečs saprata, ka ari kapteiņa garastāvoklis atbilst vispārējam noskaņojumam. Viņš pamāja Hečam, aicinādams sev klāt.

- Gribu, lai jus, Melin, paņemtu šo te, - Naidelmans klusi noteica un iespieda Hečam rokā kaut ko smagu.

Hečs pārsteigts atskārta, ka tas ir masīvais zelta dublons, ko Bonljēra bija atradusi iepriekšējā dienā. Viņš jautajoši vērās kapteinī.

-   Tas nav daudz, - smaidīdams sacīja Naidelmans. - Mūsu pūliņu pirmie augļi. Gribu, lai jūs to pieņemat ka mūsu ten- cinājuma apliecinājumu. Jūs taču mūsu dēļ nonācāt tik sarežģītas i/vēles priekšā.

Hečs nomurmināja pateicības vārdus un ieslidināja monētu kabatā. Atgriezdamies savā vieta pie galda, viņš jutas bezgalīgi apmulsis. Nez kādēļ viņam nepatika saņemt dub- lonu, kas atrasts Skrandu sala; šķita, ka tā bus slikta zīme - vest to līdzi, iekams visa apslēptā manta nav atrasta. Vai ari es kļūstu māņticīgs? Hečs prātoja un nolēma ieslēgt monētu savā medpunkta.

Naidelmans nostājās galda galā un, burtiski izstarodams spēcīgu enerģiju, nopētīja savu komandu. Naidelmans izska- tījās nevainojami: nomazgājies, noskuvies, ar tīru un gludu sejas adu, ģērbies gludinātās haki krasas biksēs. Pelēkās acis stūres mājas siltajā gaisma šķita gandrīz baltas.

-     Šodien acīmredzot būs daudz ko ziņot, - viņš iesāka, skatīdamies uz klātesošajiem. - Doktore Magnusena, sāksim ar jums.

-    Sūkņi ir kartība un gatavi darbam, kaptein, - inženiere atbildēja. - Vairākās otršķirīgajās šahtās esam izvietojuši papildu sensorus, tāpat ari kesonā, lai varētu noverot ūdens līmeni sūknēšanas laika.

Naidelmans palocīja galvu un pievērsa savu stingro, nepacietīgo skatienu nākamajam.

-    Strītera kungs?

-     Kesons pabeigts. Visas stabilitātes un struktūras viengabalainības pārbaudes devušas pozitīvu rezultātu. Āķis ir vieta, un racēju komanda uz "Cerbera" gaida tālākus norādījumus.

-    Lieliski. - Naidelmans paskatījās uz vēsturnieku un programmētāju. - Jums, kungi, noteikti ir informācija no mazliet citas jomas.

-    Bez šaubām, - atsaucās Sendžons. - Ka…

-     Ļauj labāk man, Kris, bērniņ, - iejaucās Vopners. - Mes esam uzlauzuši otrās teksta daļas kodu.

Klātesošie skaļi ievilka elpu. Hečs paliecās uz priekšu un neapzināti sažņaudza pirkstos krēsla paroceņus.

-     Un kas lur rakstīts? - noprasīja Bontjēra.

Vopners pacēla rokas.

-    Es teicu, ka mēs to uzlauzām. Es neteicu, ka mēs to atšifrējām. Atklājām dažas burtu kombinācijas, kas atkārtojas, sagatavojām tabulu un atšifrējām pietiekami daudz vārdu, kas sakrīt ar žurnāla pirmo daļu, lai zinātu, ka esam uz pareizā ceļa.

-     Un viss? - Bontjēra atkrita krēslā.

-     Ko nozīmē un īriss?! - Vopners izbrīnīts iesaucās. - Tas taču ir viss, kas vajadzīgs! Mēs zinām, kas tas par kodu: daudzalfabetu aizvietošanas kods, kura izmantoti pieci līdz piecpadsmit šifrēšanas alfabēti. Tiklīdz zināsim īsto daudzumu, atliks tikai pagaidīt, kamēr dators pabeigs savu darbiņu. Izmantojot iespējamo vārdu metodi, mēs uzzināsim jau pēc dažām stundām.

-      Daudzalfabetu aizvietošanas kods, - I lečs atkārtoja.

-     Kristofers jau no paša sākuma teica, ka izmantots tieši tas, vai ne?

Pec šiem vārdiem Hečs saņēma pateicības pilnu skatienu no Sendžona un niknu zibsni no Vopnera.

Naidelmans palocīja galvu.

-     Un kā ar kāpņu programmām?

-    Esmu pabeidzis simulāciju uz "Cerbera" datora, - Vopners paskaidroja, atmezdams atpakaļ mīkstu malu cirtu.

-     Viss kā pa sviestu. - Un tad viņš zīmīgi piebilda: - Protams, Aka es to vēl neesmu pārbaudījis.

-    Ļoti labi. - Naidelmans piecēlās, piegāja pie loga un pagriežas pret pārējiem. - Nedomāju, ka varu vēl kaut ko piebilst. Viss sagatavots. Desmitos nulle nulle mēs iedarbināsim sūkņus un nosusināsim Ūdens Aku. Strītera kungs, jūs turpināsiet uzmanīt kesonu. Tiklīdz rodas problēmas, ziņojiet mums! "N'ajādu" un "Delfīnu" katram gadījumam turiet tuvumā. Vopnera kungs, jūs novērosiet situāciju 110 Pirmās salas un pabeigsiet kāpņu programmas pārbaudi. Doktore Magnusena no Ortanka vadīs sūknēšanas procesu. - Viņš paspēra soli tuvāk galdam. - Ja viss noritēs saskaņa ar plānu, Aka bus sausa jau rit pēcpusdienā. Tad mūsu cilvēki izvāks no Akas pašus lielākos šķēršļus un ievietos kāpnes. Un nākamajā rītā pirmo reizi nokāpsim Akā.

Viņa balss apsīka un acis pievērsās te vienam, te otram no klātesošajiem.

-     Nav vajadzības atgādināt, ka ari nosusināta Aka būs ārkārtīgi bīstama vieta. Patiesībā ūdens izsūknēšana radis vēl lielāku spiedienu uz koka konstrukcijām. Kamēr nebūsim tās nostiprinājuši ar titāna sijām, var gadīties nogruvumi vai nobrukumi. Vispirms lejā nolaidīsim nelielu izlūkošanas grupu, kas uz svarīgākajām koka sijām izvietos pjezoelek- triskos sprieguma sensorus. Tiklīdz sensori būs vietā, Kerijs no Pirmās salas ar tālvadības palīdzību tos kalibres. Ja pēkšņi kaut kur palielināsies spriegums - tas būs signāls, ka iespējams nogruvums, - sensori mūs brīdinās. Sensori būs pieslēgti tiklam, tatad signālu mēs saņemsim nekavējoties. Tiklīdz tos uzliksim, varēsim sūtīt grupas, kas sāks kartografēšanu. - Naidelmans ar rokām atspiedās pret galdu. - Es ilgi domāju, ko iekļaut pirmajā grupā, taču beigās izrādījās, ka tur vispār nav ko domāt. Tajā būs trīs cilvēki: doktore Bontjēra, doktors Hečs un es. Doktores Bontjēras pieredze arheoloģija, zināšanas par augsnes analīzi un pirātu konstrukcijām bus nenovērtējamas, uzsakot Akas izpēti. Doktors Hečs vajadzīgs, ja neparedzēti rastos vajadzība pēc neatliekamas medicīniskās palīdzības. Bet par trešo grupas locekli runājot, es vienkārši izmantoju kapteiņa privilēģiju. - Šos vārdus izrunājot, viņa acis iemirdzējās. - Es zinu, ka lielāka daļa, ja ne visi jūs, gribētu redzēt to, kas gaida mūs. Es to tiešām saprotu. Ticiet man, pienāks diena, kad ikvienam no jums bus iespēja iepazīties - ļoti tuvu iepazīties - ar Makalana radīto konstrukciju. - Viņš izslējās. - Vēl kadi jauta- jumi?

Stūres mājā valdīja klusums. Kapteinis palocīja galvu.

-    Tādā gadījumā, kungi, ķersimies pie darba!

27

Nākamajā pēcpusdienā Hečs no salas devās prom pacilātā noskaņojumā. Sūkņi visu iepriekšējo dienu un nakti bija pukšķinājuši nevainojami, izsūknēdami no Akas miljoniem galo- nu brūngana ūdens, pa caurulēm aizdzīdami to pari visai salai un izspļaudami atpakaļ okeānā. Pēc trīsdesmit stundām šļūtenē beidzot bija iesūktas sanesas no paša Ūdens Akas dibena - no simt četrdesmit pedu dziļuma.

Hečs saspringti gaidīja savā medpunklā, taču piecos saņēma ziņu, ka spēcīgs paisums sācies un pagājis, taču Aka juras ūdens nav ieplūdis. lād sekoja nemierīga iekšējo struk- tūru novērošana - sijas vaidēja, krakšķēja un sēdās zem smagās nastas. Seismiskie sensori reģistrēja dažus nogruvumus - sānu tuneļos un bedrēs, ne galvenajā šahtā. Pēc dažām stundām šķita, ka lielāka daļa stabilizācijas procesa ir pabeigta. Kesons bija izturējis. Tagad komanda bija ķērusies pie magnetizētā aķa, lai izvilktu atlūzas, kas gadsimtu gaita sakritušas Ūdens Akā uz neskaitāmajām šķerssijām un baļķiem.

Izmetis sava kuģīša enkuru Stormheivena, Hečs iegriezās kooperatīvā, lai sagādātu laša fileju. Tad, ļaudamies pēkšņam impulsam, viņš nobrauca astoņas jūdzes līdz Sautportai. Braukdams pa seno piekrastes autostrādi - 1A šoseju -, viņš zili violetajās vakara debesīs četrdesmit grādu leņķi virs horizonta ievēroja bali dzeltenas drūmas zibens šautras. Tālu dienvidos aiz Monheganas salas trīsdesmit tūkstošu pēdu augstumā debesis šķēla pamatīgs pērkons - ta teraudkrāsas pamats burtiski elektrizējās un mirdzēja. Tipiska vasaras lietusgāze - spēcīgas lietavas un, iespējams, zibeņošana, taču ne tik stipra, lai izraisītu jūrā vētru.

Sautportas pārtikas preču veikalā, kurā pēc Kembridžas standartiem bija visai maza izvēle, varēja atrast daudzas lietas, kuras nesameklēt Bada veikaliņā. Izkāpis no sava jaguārā, Hečs steigšus nopētīja ielu - nebūtu labi, ja kads viņu šeit pamanītu un pec tam par šādu nodevību izstāstītu Badam. I lečs pasmaidīja pats par sevi - cik sveša šāda mazpilsētas loģika šķistu, piemēram, Bostonas iedzimtajam.

Parradies mājās, Hečs uzvārija sev kafiju, pagatavoja lasi ar citronu, dillēm un sparģeļiem un tad uzputoja majonēzi ar kariju un mārrutkiem. Lielāko daļu ēdamistabas galda klāja milzīgs zaļa brezenta gabals. Viņš atbrīvoja sev vietu galda tālākajā stūri un apsēdās, lai pavakariņotu un palasītu Stormhaven Gazette. Iepriecināts un tajā pašā laika apbēdināts, viņš konstatēja, ka par izrakumiem Skrandu salā rakstīts tikai otrajā lappusē. Pirmā pilnībā bija atvēlēta Omāru cepšanas festivālam un Ziemeļamerikas alnim, kas bija ieklīdis noliktavās aiz Kaja Estensona saimniecības preču veikala, sācis trakot, hdz to notvēra mežniecības darbinieki. Rakstā par izrakumiem bija pieminēts milzīgs progress par spīti dažiem negaidītiem kavēkļiem un noradīts, ka cilvēks, kurš guvis traumu iepriekšējās nedēļas nelaimes gadījumā, veseļojas savas mājas. Kā Hečs bija lūdzis, viņa vārds laikraksta slejās neparādījās.

Pabeidzis vakariņot, viņš ielika traukus izlietnē un uzlēja tiem ūdeni. Tad viņš atgriezās ēdamistabā pie milzīgā zaļa brezenta gabala. Malkodams jau nākamo tasīti kafijas, I lečs parava nost brezentu - zem tā atradās mazāks audekla gabals, uz kura gulēja abi iepriekšējā dienā izraktie skeleti. Viņš no satriecoši lielās masu kapa kaulu kaudzes bija izvēlējies, pec paša domām, vispilnīgākos un raksturīgākos skeletus, pārvedis mājās, lai, neviena netraucēts, varētu tos izpētīt.

Kauli bija tīri un cieti, tos klaja gaišbrūni plankumiņi - salas augsne ar augstu dzelzs saturu. Mājas sausajā gaisa tikko jaušami oda pēc sastāvējušās zemes. 1 lečs atkāpās vienu soli, iesprieda rokas sānos un uzmanīgi nopētīja gan skeletus, gan žēli aizkustinošo pogu, sprādzīšu un zābaku naglu kolekciju, kas bija atrasta līdzas skeletiem. Uz viena skeleta pirksta atrada gredzenu - zelta riņķiti ar neslīpētu granāta akmentiņu, kura vērtība bija vairak vēsturiska nekā jebkādā cita. Hečs paņēma to un mēģināja uzvilkt savā mazajā pirkstiņā - derēja. Viņš atstāja gredzenu pirkstā - šī saikne ar sen mirušo pirātu dīvainā kārtā priecēja.

Pļavā aiz. atvērtajiem logiem valdija vasaras krēsla, un vardes dzirnavu dīķī bija sākušās ikvakara kurkstēšanu. Hečs izvilka nelielu piezīmju grāmatiņu, lappuses kreisajā puse uzrakstīja Pirāts A, bet labajā - Pirāts B. Tad viņš abus vārdus nosvītroja un aizvietoja ar Melnā Bārda un Kapteinis Kids. Tā viņi šķita cilvēcīgāki. Zem abiem virsrakstiem viņš saka pierakstīt savus pirmos iespaidus.

Pirmām kārtām I lečs noteica abu skeletu dzimumu. Viņš zinaja, ka astoņpadsmitajā gadsimta bija daudz vairak pirātu sieviešu, neka uzskatīja vidusmēra cilvēks. Abi bija vīrieši. Abiem gandrīz nebija zobu - tas pats sakāms ari par pārējiem skeletiem šaja masu kapa. Hečs paņēma rokā atsevišķi nolikto apakšžokli un apskatīja to ar palielināmo stiklu. Bija redzamas brūces, kas Iiecinaja, ka smaganas bijušas bojātas, - vietām kauls kļuvis pavisam plāns. Acīmredzot noēsts. Daži palikušie zobi uzrādīja pārsteidzošu palaloģiju: dentoblasta slānis atdalījies no dentina. Hečs nolika apakšžokli un sāka prātot, kas bijis šādas patoloģijas cēlonis: slimība, bads vai vienkārša higiēnas neievērošana.

Tad viņš pašūpoja roka galvaskausu no pirāta, ko bija nosaucis par Melno Bārdu, un, satvēris kā Joriku, uzmanīgi nopētīja. Melnas Bārdas vienīgais palikušais priekšzobs bija visai plats - tas liecināja, ka cilvēks bijis no Austrumāzijas vai indiānis. Hečs nolika galvaskausu un turpinaja izpēti. Otrs pirāts - Kids - savulaik lauzis kaju: kaula malas līdzās lūzuma vietai bija noberztas un pārkaļķojušās, turklāt kauls nebija kārtīgi saaudzis. Visticamāk, staigājot klibojis un cietis neželīgas sāpes. Dzīvs būdams, Kids diez vai bijis miermīlīgs pirāts. Vel viens dziļš ievainojums bija redzams uz atslēgas kaula. Cirtiens nr zobenu? domās sprieda I lečs.

Abi pirāti, visticamāk, bijuši apmēram četrdesmit gadus veci. Ja Melnā Bārda bija aziāts, kapteinis Kids varēja but eiropietis. Hečs nolēma vēlāk pajautai Sendžonam, vai ir kaut kas zināms par to, kādu rasu pārstāvji bijuši Okema komandā.

Hečs, iegrimis domās, apgāja apkart galdam, tad paņēma augšstilba kaulu. Tas šķita viegls un trausls. Viņš to salieca, un - lavu pārsteigumu! - kauls sašķīda pirkstos ka sauss zariņš. Hečs nopētīja lūzuma vietas. Tipisks osteopo- rozes gadījums, nevis parastas trūdēšanas sekas. Apskatot luvāk otra skeleta kaulus, Hečs atrada tos pašus simptomus.

Pirāti bija pārāk jauni, lai ciestu 110 šis geronloloģiskās slimības. Tātad tas varēja but sliktas pārtikas vai slimības sekas. Bet kādas slimības? I lečs apsvēra vairāku iespējamo slimību simptomus - diagnosticēšanas aparāts stradāja ar pilnu jaudu - un pēkšņi atplauka platā smaidā.

Hečs piegāja pie grāmatplaukta un paķēra apdriskātu I la- risona grāmatu Principles of Internai Medicinev5 . Pāršķirstījis alfabētisko rādītāju, viņš atrada meklēto un aši uzšķīra vajadzīgo lappusi. Nodaļa bija par cingu: Scorbutus (C vitamīna trukums). Ja, tieši tadi simptomi: zobu izkrišana, osteo- poroze, atjaunošanas procesu palēnināšanās, pat vecu retu atvēršanās.

Viņš aizvēra gramatu un nolika atpakaļ plauktā. Noslēpums atklats. Tagad cinga pasaulē visai reti sastopama. Pat nabadzīgākajās trešās pasaules valstis, kur I lečs bija strādājis, audzēja svaigus augļus un dārzeņus, un viņam nebija nācies saskarties ar šo slimību. Juzdams neparastu apmierinājumu, viņš atkal piegāja pie galda.

Atskanēja durvju zvans. Nolādēts, viņš domas nosodījās un, steigšus pārklājis skeletus ar audeklu, iegāja dzīvojamajā istaba. Dzīvošanai mazpilsētā bija viens trūkums - neviens pat neiedomājās piezvanīt, iekams ierasties ciemos, ja kāds ieraudzīs ēdamistabas galdu, kas nokrauts ar seniem skeletiem, nevis sudrablietām, I lečs nodomāja, pie laba gala tas nenovedīs.

Piegājis pie durvīm un paraudzījies arā pa logu, I lečs izbrīnījās - tur stāvēja sakumpušais profesors Orvils Horns. Vecais virs gaidīja, atspiedies uz spieķa, un sirmie mati bija tā izspūruši, it kā viņš tikko būtu pieskāries van de Grāfa ģeneratora .

-     O, šausmīgais doktors Hečs! - profesors iesaucās, tiklīdz durvis atveras. - Gāju garām un ieraudzīju, ka šajā jūsu senajā mauzoleja deg gaisma. - Kamēr Horns runāja, viņa mazas mirdzošās ačteles nerimtīgi šaudījās apkārt. - Iedomājos, ka tu droši vien esi ieslēdzies pagraba un šķērd līķus. Ciemā, zini, pazudušas dažas jaunavas, un ļaudis sākuši uztraukties. - Vecā vira skatiens apstājās pie lielā brezenta gabala uz ēdamistabas galda. - Ei! Un kas tad tas?

-     Pirātu skeleti, - plati smaidīdams, atbildēja Ilečs. - jus taču gribējāt dāvaniņu, vai ne? Tātad, daudz laimes dzimšanas dienā!

Profesora acis sajūsmā spoži iemirdzējās, un viņš, pat ne- palūdzis atļauju, iegāja istabā.

-     Brīnišķīgi! - viņš iesaucās. - Redzu, ka aizdomas bija pamatotas. Kur tu tos dabūji?

-     "Talasas" arheoloģe pirms pāris dienām atraka pirātu apmetnes vietu Skrandu salā, - Hečs paskaidroja, vedinādams veco viru ēdamistabā. - Viņi atrada masu kapu. Nolēmu pārīti paņemt sev, lai mēģinātu noteikt nāves cēloni.

Profesora kuplas uzacis izbrīna izliecās. Hečs pacēla brezenta malu, un viņa viesis ieinteresēts paliecās uz priekšu, ar spieķi pabikstīdams vairākus kaulus.

-     Domāju, ka esmu uzminējis, kādēļ viņi gājuši boja, - teica 1 lečs.

Profesors pacēla roku.

-    Klusu! Ļauj arī man pamēģināt!

I lečs pasmaidīja - viņš atcerējās, cik ļoti profesoram patika risināt zinātniskās problēmas. Viņi bieži vien pēcpusdienas spēlēja šo spēli - profesors iedeva Hečam kadu neparastu eksemplāru vai uzdeva āķīgu zinātnisku mīklu, kas bija jāatrisina.

Doktors Horns pacēla Melnās Bārdas galvaskausu, apgrieza otrādi un apskatīja zobus.

-    Austrumāzijas iedzimtais, - viņš noteica, likdams galvaskausu atpakaļ.

-     Ļoti labi.

-     Nekas īpašs, - atbildēja profesors. - Pirāti bija pirmie darba devēji, kas atzina rasu vienlidzību. Šis varētu but no Birmas vai Borneo. Varēja but laskārs97 .

-     Iespaidīgi, - I lečs noteica.

-    Jaunie gan visu ātri ai/mirst! - Profesors apgaja apkārt skeletiem. Viņa mazās un apaļās ačteles spidēja - viņš atga- dināja kaķi, kas rotaļājas ar peli. Tad vecais vīrs paņēma kaulu, ko bija salauzis 1 lečs. - Osteoporoze, - viņš konstatēja, paskatījies uz savu skolnieku.

Hečs pasmaidīja, taču neko neteica. Doktors Horns paņēma rokā apakšžokli.

-     Šie pirāti acīmredzot neuzskatīja par vajadzīgu divas reizes dienā izmantot diegu zobu tīrīšanai. - Viņš nopētīja zobus, domīgi parvilka ar pirkstu sejai un izslējās. - Visi simptomi liecina par cingu.

Hečs sadruma.

-    Jūs to noteicāt daudz ātrāk nekā es.

-    Agrākos gadsimtos cinga uz kuģiem plosījās endemis- kos apmēros. Baidos, to zina visi.

-    Iespējams, tas bija acīm redzami, - nomāktā balsī sacīja l lečs.

Profesors veltīja viņam dzēlīgu skatienu, taču neko neteica.

-     Nāciet, piesēdīsim dzīvojamajā istaba, - 1 lečs aicināja. - Pagatavošu jums tasīti kafijas!

Kad viņš pec dažam minūtēm atgriezās ar paplāti, uz kuras rindojās tasītes un apakštasītes, profesors jau bija apsēdies atzveltnes krēslā un laiski šķirstīja kadu senu detektiv- stāstu, ko I leča māte savulaik bija dievinājusi. Viņa plauktā turēja apmēram trīsdesmit grāmatas - māte bija teikusi, ka ar to pietiek, lai diena, kad izlasīta pēdējā, jau bulu aizmirsies, kas rakstīts pirmajā, un visu var sākt no sākuma. Ieraugot savā dzīvojamajā istabā vīru no bērnības, kas šķirsta mātes grāmatu, Heču pārņēma rūgteni salda nostalģija - tik spēcīga, ka paplati uz mazā galdiņa viņš nolika ar lielāku troksni, nekā bija vēlejies. Profesors paņēma tasīti, un kadu bridi viņi klusēdami malkoja kafiju.

-     Melin, - nokremšļojies vecais virs beidzot iesāka, - esmu tev parādā atvainošanos.

-     Ludzu, - atbildēja Hečs, - nav vajadzības to pieminēt. Es protu novērtēt jusu tiešumu.

-     Pie velna manu tiešumu! Todien es runāju pārsteidzīgi. Es vel joprojām esmu pārliecināts, ka Stormheivena lieliski varētu iztikt bez tas nolādētās dārgumu salas, taču neko nepadarīsi. Kas es esmu, lai tiesātu tevi? Tātad dari vien, kas tev jādara.

-     Paldies.

-     Lai izpirktu savu grēku, atnesu kaut ko, lai varētu uzspēlēt "parādi un stāsti" spēlīti, - profesora acis iedegās pazīstamas uguntiņas. Viņš izņēma 110 kabatas kastīti un atvēra. Tajā bija dīvaina gliemežnīca ar sarežģītu punktu un iesvitrojuma rakstu uz virsmas. - Kas tas ir? Tev ir piecas minūtes!

-    Jūras eži, Siāmas dvīņi, - Hečs teica, sniegdams kastīti atpakaļ profesoram. - Jauks eksemplārs.

-     Sasodīts! Ja tu neļauj iedzīt sevi strupceļā, esi vismaz tik daudz noderīgs, ka paskaidro apslakļus, kas saistīti ar šiem te. - Profesors ar īkšķi norādīja uz ēdamistabas galda pusi. - Gribu dzirdēt visu līdz pēdējam sīkumam, lai cik tas triviāls ari nebūtu. Ja kaut ko izlaidīsi, tiksi bargi sodīts.

Izstiepis un sakrustojis kājas uz pītā paklājiņa, Hečs pastāstīja, kā Bontjēra atradusi apmetni; ko atrada pirmo izrakumu laika; ka tika atrakts masu kaps, zelts un citi priekšmeti; cik blīvi bija salikti līķi. Profesors klausījās, sparīgi māja ar galvu 1111, izdzirdot kaut ko jaunu, rauca un atkal izlīdzināja pieri.

-     Manuprat, vispārsteidzošākais ir līķu skaits, - Hečs secināja. - Līdz šai pēcpusdienai identificēti astoņdesmit indivīdi, bet izrakumi vel nav pabeigti.

-    Tiešām. - Profesors apklusa. Viņa skatiens klejoja, nekur īpaši neuzkavēdamies. Tad viņš izstiepās, nolika tasīti, delikāti nogludināja žaketes stūrus un piecēlās kājās. - Cin- ga, - viņš atkārtoja vairāk pats sev un tad iespurdzas. - Pavadi mani līdz durvīm, labi? Esmu nozadzis tev pietiekami daudz laika.

Pie durvīm profesors apstājās un pagriezās. Viņš veltīja I lečam ilgu skatienu, kurā jautās slēpta interese.

-    Saki, Melin, kada flora dominē Skrandu sala? Es tur nekad neesmu bijis.

-     Nu, - I lečs iesāka, - tā ir tipiska sala, koku praktiski nav, grīšļi, Virdžinijas ievas, diždadži un mežrozītes.

-    Ak tā. Virdžinijas ievu pīrāgs… ļoti gards! Vai esi kādreiz baudījis mežrozīšu paauglišu tēju?

-     Protams, - atbildēja Melins. - Māte to dzēra lielos daudzumos un teica, ka ta esot veselīga. Bet man ta riebās.

Profesors Horns noklepojās, pielicis mutei priekšā roku. Hečam atcerejas, ka ar šādu žestu profesors pauž nosodījumu.

-     Kas notika? - viņš kā aizstāvoties jautāja.

-      Virdžinijas ieva un mežrozīšu paaugliši, - profesors iesāka, - pirms dažiem gadsimtiem šajā krastā bija neatņemama uztura sastāvdaļa. Abos ir ārkārtīgi daudz C vitamīna.

Iestājās klusums.

-     Ak, - novilka Hečs, - es saprotu, ko jūs ar to gribat teikt.

-    Septiņpadsmitajā gadsimta jūrnieki, iespējams, nezināja, kas izraisa cingu, taču viņi noteikti pazina gandrīz visas svaigas ogas, augļus, saknes vai dārzeņus, kas to spēja izārstēt. - Profesors pētījoši vērās llečā. - Un saistībā ar mūsu pārsteidzīgo diagnozi ir vēl viena problēma.

-    Kāda?

-     Veids, ka šie cilvēki apglabali. - Vecais virs, kā uzsvērdams savu vārdu nozīmi, paklaudzināja ar spieķi pa grīdu. - Melin, cinga vēl nav pietiekams iemesls, lai astoņdesmit līķus samestu masu kapa un šmauktu prom tada ātruma, ka tiek pamests pat zelts un smaragdi.

Tālu dienvidos noplaiksnīja zibens un nogranda pērkons.

-     Bet kas ir pietiekams iemesls? - Hečs apjautājas.

Vienīgā doktora Horna atbilde bija sirsnīgs uzsitiens pa plecu. Tad viņš pagriezās, nokliboja lejup pa pakāpieniem un devās prom - spieķa klaudzieni skanēja vēl ilgi pēc tam, kad viņa stāvs bija izzudis Okeāna alejas tumsā.

28

Agri nākamās dienas rita Hečs iegāja Pirmajā sala. Nelielā vadības un kontroles centra telpā bija neparasti daudz cilvēku. Bontjēra, Kerijs Vopners un Sendžons runāja visi vienlaikus. Klusēja tikai Magnusena un kapteinis Naidelmans. Magnusena sava nodaba turpināja diagnostiku, bet Naidelmans stāvēja pašā vidu un kūpināja pīpi - rams ka viesuļvētras epicentrs.

-    Jūs jukuši esat, vai? - teica Vopners. - Man jābūt uz "Cerbera", mans uzdevums ir atšifrēt žurnālu, nevis ložņāt pa alām. Esmu programmētājs, nevis kanalizācijas sistēmu labotājs.

-    Citas izejas nav, - Naidelmans atbildēja, izņemdams pīpi no mutes un paskatīdamies uz Vopneru. - Tu taču redzēji ciparus.

-    Jā, jā. Un ko tad jūs gaidījāt? Sitajā sasodītajā salā vispār nekas nedarbojas kā nākas!

-     Vai esmu kaut ko palaidis garām? - tuvodamies jautāja

Hečs.

-    A, labrīt, Melin! - Naidelmans smaidīdams teica. - Neko īpašu. Radušās dažas problēmas ar elektroniku kāpnēs.

-    Dažas, kā tad! - nosprauslājās Vopners.

-     Rezultātā mums nekas cits neatliek kā ņemt šīsdienas ekspedīcijā uz Aku līdzi arī Keriju.

-    Pie velna! - īgni novilka Vopners. - Cik reižu man jums jāatgādina, ka kods jau ir manējais? "Scilla" pēc pāris stundām bus atšifrējusi pilnīgi visu tekstu!

-    Ja tā, Kristofers te var paliki un visam sekot, - jau asāk noteica Naidelmans.

-   Tieši ta, - atsaucās Sendžons un izrieza krūti. - Atlikusi lāču tikai datu izvade un jāaizvieto daži simboli.

Vopners skatījās le uz vienu, te otru - lūpa bija uzmesta neiedomājami augstu.

-    Mēs vienkārši spriežam, kur tu šobrīd esi vajadzīgāks, - Naidelmans paskaidroja. - Un šobrīd tu visvairāk esi vajadzīgs komandai. - Viņš pievērsās Hečam. - Ir absolūti nepieciešams izvietot Akā tos pjezoelektriskos sensorus. Tiklīdz tie būs saslēgti tikla ar datoriem, tie darbosies ka savlaicīgas brīdināšanas sistēma, ja kaut kur pazeme sāksies nogruvums. Taču Kerijam līdz šim nav izdevies kalibrēt sensorus ar talvadibas palīdzību no Pirmās salas. - Kapteinis paskatījās uz. Vopneru. - Ja tikls niķojas, viņam nāksies kāpt mums līdzi un kalibrēt tos ar roku, izmantojot plaukstdatoru. Tad viņš varēs lejupielādēt informāciju lielaja datorā. Tas, protams, rada neērtības, bet citas izejas mums nav.

-    Neērtības? - iesaucas Vopners. - Skabarga pakaļā butu daudz precīzāks apzīmējums!

-     Lielākā daļa komandas vīru atdotu pusi no savas daļas, lai tikai piedalītos pirmajā nokāpšanā Akā, - Sendžons iebilda.

-     Man tā jūsu nokāpšana… - Vopners norūca un aizgriezās. Bontjēra ieķiķinājās.

Naidelmans pievērsās vēsturniekam.

-     Izstāstiet doktoram l lečam par teikumu, ko tikko atšifrējat žurnāla otrajā daļā.

Sendžons svarīgi nokremšļojās.

-    Tas patiesība nav teikums, - viņš teica. - Drizak teikuma daļa: Tie, kas alkst atrast atslēgu, lai iekļūtu - te ir kāds nesaprotams vārds -, atradis…

Hečs pārsteigts raudzījās kapteini.

-    Tad jau Ūdens Akai ir slepena atslēga.

Naidelmans pasmaidīja un nepacietīgi saberzēja rokas.

-     Ir jau gandrīz astoņi, - viņš teica. - Vāciet mantiņas, laiks sakt!

Hečs atgriezās medpunktā, lai paņemtu ārsta koferīti, un satikās ar pārējiem, kas kapa augšup uz Ortanku.

-     Merde, cik šodien auksts! - sirdījās Bontjēra un, cenzdamās sasildīties, pūta sev uz pirkstiem. - Un jūs to saucat par vasaras rītu?

-     Tas ir vasaras rits Menā, - atbildēja Hečs. - Baudiet! Svaigais gaiss tevi uzmundrinās.

-    Tas nu gan man nemaz nav vajadzīgs, monsieur le docteur. - Viņa laidās rikšos, ta cenzdamās sasildīties. Hečs sekoja un atskārta, ka ari pats mazliet trīs, tikai nebija pārliecināts - tas ir aukstuma dēļ vai tādēļ, ka gaidāma nokāpšana Ūdens Akā. Pāri salai parskrēja nelīdzena mākoņu ēna, un tai pa pēdām slīdēja lietusmākoņu rindas.

Nonācis salas augstākajā punktā, Hečs ieraudzīja milzeni Ortanku - no tā tumšas pavēderes iekšā Ūdens Akā stiepās daudzkrasainu kabeļu kuļi. Tikai ta vairs nebija Ūdens Aka - nosusināta un pieejama, tā gaidīja, kad liks izdibināti tas rūpīgi glabatie noslēpumi.

Hečs atkal nodrebēja un devās uz priekšu. No šis virsotnes bija redzams ari pelēkais kesona pusloks, kas apvija salas dienvidu galu. Tas bija dīvains skats. Kesona tālākajā mala sakas tumši zilais okeāna plašums, kas izzuda nebei- dzamajā miglā; savukārt tuvākajā malā akmeņainais okeāna dibens šķita gluži vai nepieklājīgi kails, un to klāja peļķītes ar sastāvējušos ūdeni. Šur un tur smiltis bija redzami starp akmeņiem iesprausti marķieri - tā bija iezīmētas ieejas pazemes tuneļos, kas gaidīja tālāku izpēti un analīzi. Krastmala līdzās kesonam bija redzamas vairākas sarūsējušu dzelzs gabalu, ar ūdeni piesūkušos koku un citu atlūzu kaudzes - tas viss bija izvilkts no Ūdens Akas, lai attīrītu ceļu ekspedīcijas locekļiem.

Strīters ar komandu stāvēja uz laukumiņa līdzās Akai - vilka ara vienus kabeļus un laida iekšā citus. Piegājis tuvāk, I lečs ieraudzīja, ka pari Akas malai nolaists kaut kas līdzīgs masīvam kāpnēm. Tas bija gatavotas no resnām, mirdzošām inelala caurulēm, starp kuram iestiprināti ar gumiju klāti šķērskoki. Hečs zināja, ka viri nostrādājuši vai visu nakti, lai sastiprinātu kāpņu posmus un ielaistu tās Akā, lavierejot starp neredzamiem šķēršļiem un palikušajām atlūzām, kas iesprūdušas starp šahtas sijām.

-    Es tās sauktu par kāpnēm, kas piebāztas ar steroidiem, - viņš iesvilpdamies noteica.

-    Tās ir vairak neka kāpnes, - atbildēja Naidelmans. - Ta ir kāpņu rinda. Tas ir gatavotas no titāna sakausējuma un kalpos ka Akas nostiprinājumu pamats. Ar laiku mēs to iebūvēsim titana statņu tiklā, kas stiepsies no kāpnēm gar visam sienām un baļķiem. Tad Aka būs nostiprināta un stabila visu rakšanas darbu laiku. Tāpat mēs kāpnēm pierikosim lifta platformu. - Viņš norādīja uz kāpņu stalnem. - Abās caurules iebūvēti optiskās šķiedras, koaksiālie un elektriskie kabeļi, bet katrā šķērskokā ir lampiņa. Galu galā ikvienu šis konstrukcijas daļu, sākot no servodzinēja līdz novērošanas kamerām, kontrolēs dators. Taču pagaidām musu draugs Vopners nav spējis panākt, ka viss darbojas no attalas vadības. Tādēļ ari aicinajam viņu šodien līdzi. - Kapteinis uzsita ar kāju pa virsējo šķērsi. - Uzbūvēts pēc "Talasas" specifi- kacijam un izmaksāja gandrīz, divsimt tūkstošus dolāru.

Plati smaidīdams, pienāca Vopners, kurš bija sadzirdējis pēdējos Naidelmana vārdus.

-     Sveiki, kaptein, - viņš teica. - Es zinu, kur var dabūt ari lieliskus tualetes podus par sešsimt dolāriem.

Naidelmans pasmaidīja.

-       Priecājos, ka jūsu garastāvoklis uzlabojas, Vopnera kungs. Ķersimies pie darba! - Viņš pievērsās pārējiem. - Musu galvenais uzdevums šodien ir piestiprināt Akas pakšu kastēm un nostiprinājuma sijām šādus pjezoelektriskos sprieguma sensorus. - Kapteinis izņēma no iesaiņojuma vienu sensoru un iedeva to apskatīt ari citiem. Tā bija neliela, caurspīdīga cietā plastikatā iestrādāta metāla strēmelīte ar datora mikroshēmu vidū. Katrā galā taisnā leņķī no plāksnītes ara vidēja puscollu gara nagla. - Tā vienkārši jāiedzen vai jāiespiež kokā. Vopnera kungs tos kalibres un reģistrēs savā plaukstdatora.

Kamēr Naidelmans runāja, pie Heča piegāja tehniķis un palīdzēja uzlikt drošības siksnas. Tad viņš pasniedza aizsargķiveri un paradīja, kā lietot rāciju un halogēnlampu. Pēc tam 1 lečs saņēma mugursomu ar pjezoelektriskajiem sensoriem.

Paņēmis ārsta čemodāniņu, Hečs pamanīja, ka Naidelmans aicina viņu tuvāk margām. Doktors pagāja tuvāk, un kapteinis sāka runāt mikrofoniņā, kas bija piestiprināts viņa aizsargķiverei.

- Magnusena, padod strāvu!

Heča acu priekšā visu kāpņu garuma iedegās dzeltenas lampiņas, kas izgaismoja spokaino Ūdens Akas dzelmi. Trīskārša spīdošu statņu rinda, kas vijās lejup, atgādināja ceļu uz elli.

Pirmo reizi Hečs ieraudzīja, kāda izskatās Aka. Kvadrāts ar nelīdzenām malām - apmēram desmit pēdas pa diagonāli -, ko no visām četrām pusēm balstīja smagi baļķi, kas bija iestiprināti masivas vertikālas sijās katra Akas stūrī. Ik pec desmit pēdām šahtu šķērsoja četras mazākas sijas, kas sastapās Akas vidū, - tas neļāva Akai iebrukt. Hečs jutās pārsteigts, cik augstas tehnoloģijas, šķita, izmantotas Akas būve - it ka Makalans to būtu projektējis tūkstoš gadiem, nevis paris gadiņiem, kas būtu nepieciešami Okemam, lai atgrieztos un pievāktu apslēpto mantu.

Skatīdamies lejup uz gaismiņu rindu, Hečs tikai šajā bridi visā nopietnībā apjauta, cik dziļa Aka ir patiesībā. Šķita, ka gaisma tālumā atduras pret tumsu, bet kāpnes drūmajā dziļumā saplūst vienā punktā. Aka šķita kā dzīva - bija dzirdama tikšķēšana, pilēšana un krakšķēšana, neskaidri čuksti un vaidi.

Pāri salai noducināja pērkons, un pēkšņa vēja brāzma piespieda zemei grīšļus, kas auga netālu no Akas. lād sākās spēcīgs lietus, kas saslapināja gan papardes, gan mehānismus. Hečs nekustējās - viņu no lietavām daļēji pasargāja masivais Ortanka tornis. Pēc dažām minūtēm mēs vienkārši nostāsimies pie kāpnēm nn laidīsimies lejup, viņš domās sprieda. Un atkal pārņēma sajūta, ka viss izdevies pārāk viegli. Taču tā izzuda, tiklīdz gaisā uzvēdīja dzestrais Akas dzelmes smārds - spēcīga sālsūdens smarža, kas jaucās ar pele- juma, beigtu zivju trūdu un puvušu jūraszāļu smaku. Pēkšņi prātā iešāvās doma: Kuut kur šajā tuneļu labirintā dus Džonija mirstīgās atliekas. Viņš ļoti baidījās, taču vienlaikus ari vēlējās tās atrast.

Tehniķis pasniedza Naidelmanam nelielu gaisa sastāva analizatoru, un viņš to aplika ap kaklu.

-     Atcerieties, ka mēs lejup nekāpjam, lai pastaigātos, - Naidelmans teica, pievērsies komandas locekļiem. - Vienīgais bridis, kad drīkstat atkabināties no kāpnēm, ir tad, kad jāpiestiprina sensors. Mēs tos izvietosim, kalibrēsim un tad veikli rāpsimies arā. Bet, kamēr būsim tur iekša, aicinu ikvienu pievērst uzmanību it visam: kads ir balstu stāvoklis, tuneļu skaits un izmērs. Visam, kas šķiet uzmanības vērts. Akas dibens vēl joprojām ir dubļiem klāts, tādēļ mēs kon- centrēsimies uz sienām un sānu tuneļu ieejām. - Kartodams ķiveri, viņš uz mirkli apklusa. - Labi. Ņemiet drošības siksnas un laižamies lejā!

Noklikšķēja drošības aķi. Naidelmans piegaja pie visiem, vēlreiz pārbaudīja stiprinājumus un troses.

-     Jutos kā idiotisks telefona līnijas remontstrādnieks, - žēlojās Vopners.

Hečs paskatījas pār plecu programmētajam, kuram bez mugursomas ar pjezoelektriskajiem sensoriem pie siksnas karājās arī divi plaukstdatori.

-     Nu, kādēļ tu tā, Kerij, - ķircinādamās iesaka Bontjēra, - beidzot tu izskaties pēc vīrieša.

Apkārt platformai bija sapulcējusies lielākā daļa to, kas paliks virs zemes. Atskanēja viens uzmundrinošs sauciens pēc otra. Hečs ielūkojās saviļņotajās sejās: šis bija bridis, ko gaidīja visi - ari viņš pats. Bontjēra plati smaidīja. Pat Vopners šķila vispārējās pacilātības pārņemts - viņš sakārtoja aprīkojumu un svarīgi parāva drošības trosi.

Naidelmans vēlreiz paskatījās uz apkārtējiem un pamāja ar roku. 1'ad viņš piegāja pie platformas malas, piestiprināja savu trosi kāpnēm un sāka laisties lejā.

29

Hečs bija pēdējais, kurš lika kāju uz kāpnēm. Pārējie jau bija izstiepušies divdesmit pēdu garā rindā zem viņa. Lēna kāpienā ritmā tumsā šūpojās aizsargķiveru lukturīšu gaismiņas. Hečam sareiba galva, un viņš, stingri ieķēries šķērsi, paskatījās uz augšu. Viņš apzinājas, ka kāpnes ir stabilas ka klints; ja ari tas saktu krist, viņu noturētu drošības troses.

Kāpjot leja, komandu pārņēma ziņkāres vadīts klusums. Ne varda neteica ari tie, kas palika pie Ortanka un vēroja ekspedīciju monitora. Akas izdvestie trokšņi šķita nebeidzami - gaisu piepildīja klusa krakšķēšana un šņirkstēšana, kas atgādināja neredzamu jūras radījumu sazināšanas skaņas. Hečs jau bija nonācis līdz pirmajam termināļa centrmezglam ar elektrības kontaktligzdām un kāpņu statņos ik pēc piecpadsmit pēdām iebūvētajām kabeļu savienojumu vietām.

-     Vai visiem viss ir kārtībā? - rācijā atskanēja Naidelma- na balss. Viena pēc otras bija dzirdamas apstiprinošas atbildes.

-     Doktore Magnusena? - Naidelmans iesāka.

-     Instrumenti normas robežas, - atbildēja inženiere no Ortanka. - Visos paneļos deg zaļas gaismiņas.

-     Doktor Renkin?

-    Iekārtās neko nav fiksējušas, kaptein. Ne miņas no seismiskiem traucējumiem vai magnētiskām anomālijām.

-    Strītera kungs?

-    Visas kāpņu sistēmas darbojas, - lakoniski atbildēja uzrunātais.

-    Ļoti labi, - Naidelmans noteica. - Nokāpsim līdz platformai piecdesmit pēdu dzijumā, vajadzīgajās vietās ieliksim sensorus un tad atputisimies. Raugieties, lai drošības troses neaizķeras aiz sijām! Doktor Bontjēra, doktor Heč, Vopnera kungs, turiet acis plati! Ja ievērojat kaut ko dīvainu, nekavējoties ziņojiet!

-    Jūs jokojat? - atskanēja Vopnera balss. - Te viss ir dīvains!

Kāpjot tālāk, Hečam šķita, ka viņš grimst dziļā, ar iesāļu ūdeni pilnā baseinā. Gaiss bija auksts un mitrs, oda pēc trūdiem. Katra izelpa kondensējās garaiņu mākoni, kas sastinga pārsātinātajā gaisa un neizklīda. Hečs paskatījās apkārt - līdzi kustējās ari gaismiņa, kas plūda no ķiveres lukturīša. Patlaban viņi atradās Akas plūdmaiņu zona, kurā Iidz šim divreiz dienā bija cēlies un krities ūdens līmenis. Pārsteigts viņš konstatēja, ka te redzamas tās pašas dzīvās radības, kas neskaitāmas reizes pēc paisuma bija novērotas starp akmeņiem jūras malā: vispirms sprogkājvēži, tad jūraszāles, div- vāku gliemji un moluski šķīvīši. Tur bija arī juras zvaigznes, juras gurķi, ēdamie jūras gliemeži, juras eži un anemones. Mirkli vēlāk viņš jau kāpa garam koraļļu un jūraszāļu slānim. Simtiem mīkstmiešu, joprojām cerēdami, ka sāksies paisums, izmisīgi turējās pie sienām un sijām. Kad tiem aptrūk- sies spēka, tie viens pēc otra iegāzīsies bezdibeni.

Lai ari vairums pelddrazu no Akas jau bija izvākts, neliela šķēršļu josla no senām atlūzām tik un tā bija palikusi. Kāpnes prasmīgi bija izdzītas cauri sapuvušām sijām, metāla stieņu pinumiem un salauztiem drupinātajiem. Komanda uz mirkli apstājās, kamēr Naidelmans iedzina sienā senso- ru. Tad viņi pagaidīja, kamēr Vopners kalibros sensoru. Gaidot Hečs juta, ka šajā smirdoņā viņš zaudē apņēmību, un prātoja, vai ari pārējos pārņēmušas līdzīgas sajūtas, jebšu viņu vienkārši papildus nomoka apziņa, ka tepat kaut kur šajā aukstajā, mitrajā labirintā atdusas brāļa mirstīgās atliekas.

-     Ei, le tik drausmīgi smird! - iesaucās Vopners, noliecies pār savu plaukstdatoru.

-     Gaisa sastavs ir normas robežas, - atbildēja Naidelmans. - Pēc paris dienām izbūvēsim šeit ventilācijas iekārtas.

Vēl dziļāk biezā parasto ūdenszāļu slāņa vietā parādījās brunaļģu spurainās vijas. Starp tām vēl skaidrāk varēja samanīt šahtas oriģinālās aprises. Augšā atskanēja apslāpēta dārdoņa - ducināja pērkons. I lečs pacēla acis - Akas atverē vidēja debess un Ortanks, ko apņēma zaļgans mirdzums. Virs ta zemie mākoņi bija pārvērtuši debesis metāla pelēkā klājienā. Acumirkli uzzibsnīja zibens - Aka atmirdzēja spokains spīdums.

Pēkšņi visi apstājās. Paskatījies lejup, Hečs ieraudzīja, ka Naidelmana lukturītis izgaismo divas atveres abās šahtas puses - tie bija tuneļi, kas slīga tumsā.

-    Nu, kā tev liekas? - jautaja Naidelmans, piestiprinādams nākamo sensoru.

-      Tas būvēts vēlāk, - atbildēja Bontjēra, uzmanigi ielieku- sies otrajā atvere, lai piestiprinātu sensoru un izpētītu tuneli. - Paskatieties uz materiālu: smalks, apstrādāts ar garenza- ģi, nevis tēsts. Varbūt saglabājies no Pārkhērsta ekspedīcijas laikiem deviņpadsmitā gadsimta trīsdesmitajos gados, non?

Viņa izslējās un paskatījās uz Heču, un viņas lukturīša gaisma apspīdēja doktora kājas.

-    Es redzu, kas tev darās zem biksēm, - viņa ķircinājās.

-     Varbūt mainīsimies vietām? - atjautāja Hečs.

Viņi turpināja kāpt lejup, laiku pa laikam apstājoties, lai iestiprinātu sijās un balstos sensorus. Beidzot viņi bija sasnieguši platformu, kas atradās piecdesmit pēdu dziļumā. Sava lukturīša gaismā Hečs saskatīja satraukumā nobālējušo kapteiņa seju. Lai ari gaiss bija dzestrs, to klāja sviedru lāsītes.

Atkal parādījās zibens un noducināja pērkons. Šķita, ka ūdens pil vēl ātrāk, un Hečs nosprieda, ka augšā sākusies pamatīga lietusgāze. Viņš paskatījās augšup, taču šķērsām saliktās sijas aizsedza pilnīgi visu. Lukturīša gaismā bija redzams, kā krīt lietus lāses. Hečs saka prātot, vai viļņi jūra cēlušies, un cerēja, ka kesons izturēs. Pēkšņi domās atausa aina, kā bangas pārrauj dambi, ielaužas Akā un viņi visi noslīkst.

-    Man salst, - sāka žēloties Vopners. - Kādēļ neviens mani nebrīdināja, ka jāpaķer līdzi apsildāmā sega? Un smird vēl briesmīgāk nekā pirmīt.

-     Mazliet paaugstināts metāna un ogļskābās gāzes līmenis, - skatīdamies monitorā, pavēstīja Naidelmans. - Uztraukumam nav pamata.

-    Taču viņam taisnība, - ierunājās Bontjēra, sakārtodama blašķiti pie jostas. - Te patiešām ir auksts.

-      Četrdesmit astoņi gradiw , - isi noteica Naidelmans. - Ko vel esat pamanījuši?

Visi klusēja.

-    Tad turpināsim. Tālāk mēs droši vien atklāsim ari citas šahtas un tuneļus. Sensorus uzstādīsim pec kārtas. Tā ka Vopnera kungam tie visi jākalibrē ar roku, viņš iepaliks. Mēs viņu pagaidīsim uz platformas, kas atrodas simts pēdu dziļumā.

Uz šķērskokiem bija sakrājies neiedomājams daudzums dažādu drazu. Tur karājas vecas troses, ķēdes, instrumenti, šļūtenes un pat sapelējuši ādas cimdi. Viņi nokāpa garām vairākām sienās izcirstām atverēm - šajās vietās sākās tuneļi vai ari Aku šķērsoja citas šahtas. Naidelmans izvēlējās pirmo un ievietoja sensoru divdesmit pēdu attālumā no ieejas; Bontjēra aprīkoja nākamo. Un tad pienāca 1 leča kārta.

Viņš piesardzīgi atāķēja trosi no drošības āķa, nocēla kāju no pakāpiena un spēra soli otrā šahtā. Kāja iegrima mīkstos dubļos. Tunelis bija šaurs un zems un tālāk ar asu līkumu tiecās augšup. Tas bija uz ātru roku izrakts un nebūt neatgādināja eleganto Ūdens Akas šahtu. Acīmredzot izrakts daudz vēlāk. Saliecies Hečs nogāja divdesmit pēdas, tad izņēma no mugursomas pjezoelektrisko sensoru un iespieda pārkaļķotajā augsnē. Atgriezies galvenajā šahtā, viņš pie tuneļa ieejas nolika fluorescējošu karodziņu - zirni Vopneram.

Atkal nonācis uz kāpnēm, Ilečs sadzirdēja skaļu - gluži kā pirmsnāves - krakšķi, kam sekoja neskaitāmas atbalsis, kas traucās augšup un lejup pa šahtu. Krakšķēja tuvējais baļķis. Hečs sastinga, cieši ieķērās kāpnēs un aizturēja elpu.

-    Bedre sēžas, - atskanēja Naidelmana balss. Viņš jau bija uzstādījis savu sensoru un kāpa lejup uz nākamo tuneļu krustojumu. Kamēr viņš izteica šos vārdus, no sānu šahtas atskanēja nākamais brākšķis - griezīgs un savada kārtā cilvēcīgs.

-    Sasodīts, kas tas? - iesaucās Vopners, kas nu jau bija noķēris Heču. Viņa balss šaurajā telpā šķita mazliet par skaļu.

-    Lielā mēra tas pats, - atbildēja Naidelmans. - Vecie koki protestē.

Un atkal bija dzirdams griezīgs troksnis, ko pavadīja klusa buldurēšana.

-    Tas nav nekāds koks, - noteica Vopners. - Tādas skaņas spēj izdvest tikai dzīvas būtnes.

llečs paskatijas augšup. Programmētājs stāvēja kā sastindzis pie kāda sensora. Plaukstdatoru viņš turēja vienā izstieptā roka, bet otras rokas rādītājpirksts bija uzlikts uz tā - izskatījās smieklīgi: it kā viņš radītu pats uz savu plaukstu.

Paklau, nespidini taču man acīs! - uzbrēca Vopners. - jo ātrāk es nokalibrēšu šitos piesūcekņus, jo ātrāk varēšu tikt ārā no šita sasodītā cauruma!

-    Tu vienkārši gribi nonākt uz kuģa, pirms Christophe ir nozadzis tev uzvaru, - pajokoja Bontjēra. Viņa tik tikko bija iznākusi no kārtējā tuneļa un turpināja kapt lejup.

Kad viņi bija nonākuši uz. platformas simts pēdu dziļumā, skatam atklājās kaut kas jauns. Līdz šim visas sānu šahtas bija nelīdzenas un pavirši raktas, nostiprinātas pa roku galam, dažas pat iebrukušas. Bet tagad viņi ieraudzīja rūpīgi nostrādātu tuneli.

Bontjēra iespīdināja gaismu atverē, kas atgādināja kvadrātu.

-    Šī noteikti ir Akas daļa, - viņa pavēstīja.

-     Un kadeļ tā rakta? - jautāja Naidelmans, izņēmis sensoru no mugursomas.

Bontjēra ieliecās tuneli.

-     Droši apgalvot nevaru. Taču šeit lieliski redzams, kā Makalans savai konstrukcijai izmantojis dabiski veidotās plaisas klintis!

-     Vopnera kungs? - Naidelmans uzsauca, vērdamies augšup šahtā.

Atbildes nebija. Tad Hečs saklausīja Vopnera jautājumu:

-ja?

Balss bija apslāpēta, neparasti klusa. Pacēlis acis, Hečs ieraudzīja, ka programmētājs apmēram divdesmit pēdas virs viņa sēdēja līdzās karodziņam un kalibrēja sensoru. Vaigiem bija pielipuši miklie mati, bet pats programmētājs drebēja.

-    Kerij? - Hečs uzsauca. - Vai ar tevi viss kārtībā?

-    Ar mani viss ir lieliski.

Naidelmans vispirms paskatījās uz Bontjēru, tad uz Heču. Viņa acis jautās neparasts nepacietīgs spīdums.

-    Viņam būs nepieciešams laiks, lai nokalibrētu visus sen- sorus, ko esam izlikuši, - kapteinis teica. - Varbūt mēs tikmēr izpētīsim šo tuneli?

Kapteinis pāri spraugai iekāpa sānu šahtā un tad palīdzēja pārējiem. Viņi atradās garā, šaurā tuneli, kas bija apmēram piecas pēdas augsts un tris pēdas plats. Tā sienas bija nostiprinātās ar baļķiem - tāpat ka Ūdens Aka. Naidelmans no kabatas izņēma nelielu nazīti un iecirta tuvākajā baļķi.

-     Puscollas dziļumā ir mīksts, bet pēc tam ciets, - viņš konstatēja, izvilkdams nazi no koksnes. - Izskatās drošs.

Viņi pieliekušies piesardzīgi virzījās tālāk. Naidelmans laiku pa laikam apstājās, lai parbaudilu baļķu izturību. Piecdesmit jardus viņi nogāja taisni uz priekšu, bet tad kapteinis pēkšņi apstājas un klusi iesvilpās.

Hečs ieraudzīja dīvainu akmens nišu - kādas piecdesmit pēdas diametrā. Izrādījās, ka tai ir astoņas malas, un katra beidzas ar arku, kas tiecās augšup uz krusta velvi. Pašā pamatnes centrā atradās sarūsējis dzelzs režģis, kas pārlikts pari nenosakāma dziļuma bedrei. Viņi stāvēja pie ieejas kada telpā, un katrs viņu elpas vilciens radīja smirdīgajā gaisā tvaiku mākonīti. Gaiss bija kļuvis krietni sliktāks, un Hečs atskarta, ka viņam viegli reibst galva. No apakšas plūda tikko jaušamas skaņas - iespējams, tur čaloja ūdens vai sēdās zemes slānis.

Bontjēra paspidināja lukturīti uz griestiem.

-    Mon dieu, - viņa izdvesa, - klasisks angļu baroka piemērs. Mazliet raupjš, taču nepārprotams!

Naidelmans paskatījās uz griestiem.

-    Ja, - viņš noteica, - te skaidri redzams, ka roku pielicis sers Viljams. Redz, kads terserons un lierna! Iespaidīgi!

-     Iespaidīgi ir tas, ka šī konstrukcija visu laiku bijusi šeit, simt pēdas zem zemes, - piebilda 1 lečs. - Bet kādam nolūkam tā būvēta?

-    Ja man būtu jāmin, - iesāka Bontjēra, - es teiktu, ka šai telpai bijusi hidrauliskas būves funkcija, ja? - Viņa izpūta lielu garaiņu mākonīti. Visi vēroja, kā tas slīd režģa virzienā un lad pēkšņi tiek iesūkts dziļumā.

-     Kad būsim lo visu iezīmējuši kartē, sapratīsim, - teica Naidelmans. - Bet pagaidām izliksim divus sensorus, šeit un šeit. - Viņš iestiprināja sensorus savienojumu vietās starp akmeņiem telpas pretējās pusēs, tad piecēlās un ieskatījās gaisa mērītājā. - Ogļskābas gāzes līmenis paaugstinās, - viņš sacīja. - Domāju, ka šai vizītei jāliek punkts.

Visi atgriezās galvenajā šahtā, kur Vopners gandrīz bija pabeidzis savu uzdevumu.

-    Ši tuneļa galā neliela niša ir vel divi sensori, - Naidelmans pavēstīja un iesprauda šahtas ieejā vēl vienu karodziņu.

Sēdēdams augstāk par pārējiem un uzgriezis muguru, Vopners darbojās ar plaukstdatoru un norūca kaut ko nesaprotamu. Hečs atklāja, ka, pārāk ilgi stāvot vienā vietā, izelpotais gaiss izveido miglas mākonīti, kas apgrūtina redzēšanu.

-    Doktore Magnusena, - Naidelmans runāja rācijā, - kāds ir stāvoklis, lūdzu?

-     Doktors Renkins monitoros saņēmis ziņojumus par dažam seismiskām anomālijām, kaptein, taču tas nav nekas nopietns. Tas var būt ari slikto laika apstākļu dēļ.

It ka apstiprinot šos vārdus, šahtā atbalsojas spēcīgi pērkona dārdi.

-     Sapratu. - Naidelmans pievērsās Bontjērai un Hečam. - Dosimies tālāk un saliksim pārējos sensorus.

Viņi atsāka ceļu lejup. Kāpjot pāri platformai, Hečs juta, kā viņam no aukstuma un noguruma tric rokas un kājas.

-     Paskatieties uz šo! - iesaucās Naidelmans, sašupodams savu lukturi. - Vel viens rūpīgi nostrādāts tunelis, tieši zem pirmā. Nav šaubu, ka tā ir daļa no oriģinālās konstrukcijas.

Bontjēra uzlika sensoru uz tuvākās sijas, un visi kāpa vēl zemāk. Pēkšņi Hečs sadzirdēja, kā kāds dziļi ievelk elpu un Bontjēra kaismīgi nolamājas. Paskatoties lejup, ari viņam dūša saskrēja papēžos.

Apakšā, sapinies milzīgā atluzu, ķēžu un sarūsējušu dzelzs gabalu ņudzekli, gulēja cilvēka līķis. Tukšajos acu caurumos spocīgi ņirbēja Bontjēras lukturīša gaisma. No pleciem un gurniem nokarājās drēbju driskas, bet mute bija pavērta, it kā nelaiķis smietos par kādu ārkārtīgi jautru joku. Heču pārņēma savāda sajūta - viņš jutās ka atrauts no realitātes, lai gan ar prātu saprata, ka šis skelets ir pārāk liels, lai piederētu viņa brālim. Novērsies un pamatīgi nodrebēdams, viņš atslīga pret kāpnēm un, dziļi ieelpodams un izelpodams, centās atgūties un nomierināties.

-     Melin! - atskanēja Bontjēras uzstājīga balss. - Melin! Šis skelets ir ļoti vecs. Comprends?** Vismaz divsimt gadus vecs.

Hečs, koncentrējies elpošanai, vēl nogaidīja un tikai tad atbildēja.

-     Es saprotu, - viņš teica un tad lēni atlaida titāna paka- pienu. Pēc tam viņš lēnām sāka kāpt lejup, līdz nonāca pie Bontjēras un Naidelmana.

Kapteinis kā apburts spīdināja lukturīti uz skeletu un šķita neredzam 1 leča reakciju.

-     Paskat, kāds krekla piegriezums, - viņš teica. - Pašausta drana, reglāna vīles… Tā ģērbās zvejnieki deviņpadsmitā gadsimta sākumā. Domāju, esam atraduši pirmo Akas upuri - Saimona Ratera mirstīgās atliekas.

Visi blenza uz skeletu, līdz tālumā atskanēja kārtējais pērkona rībiens. Kapteinis, ne vārda neteicis, paspidināja ar lukturi sev zem kājām. Sekodams šai kustībai, Hečs ieraudzīja viņu gala mērķi - Ūdens Akas dibenu. Apmēram divdesmit pēdas zemāk no dubļiem un sanesām ārā slējās salauzītu šķērskoku, sarūsējušu dzelzs gabalu, šļūteņu, instrumentu, stieņu un visdažādāko aparātu kaudzes. Tieši virs tām Hečs pamanīja ieejas vairākās lielās šahtas, kas saplūda Akā un no kuram ārā ka sapluinītas bārdas stiepās slapjas jūraszāles. Naidelmans, kura slaido augumu ieskāva mikls paša elpas mākonis, paspidināja gaismu uz šo jucekli un tad pievērsās Bontjērai un Hečam.

-    Apmēram piecdesmit pēdas zem šis postažas, - kapteinis klusi iesāka, - atrodas divus miljardus dolāru vērtas bagātības. - Lai ari viņa acis nemitīgi šaudījās no viena pie otra, šķita, ka skatiens pievērsts kaut kam tālam. Tad viņš sāka klusi, jautri un aizrautīgi smieties. - Piecdesmit pēdas, - viņš atkārtoja. - Tagad mums atliek tikai nīkt.

Pēkšņi iesprakšķējās racija.

-     Kaptein, te Strīters. - Hečam šķita, ka viņa sausajā balsi jaušama nepacietība. - Radusies kāda problēma.

-     Kāda? - kapteinis attrauca. Viņa balss pēkšņi bija zaudējusi sapņainibu.

Pēc mirkļa atkal bija dzirdams Strīters.

-      Kaptein, mēs… Mirklīti uzgaidiet! Mes iesakām jums pārtraukt ekspedīciju un nekavējoties kapt atpakaļ virszemē.

-     Kādēļ? - Naidelmans jautāja. - Vai ir kādas problēmas ar ekipējumu?

-    Nekas tamlīdzīgs. - Šķita, ka Strīters nezina, ko lai saka tālāk. - Dodu Sendžonu, viņš jums visu paskaidros.

Naidelmans veltīja Bontjērai ašu, jautājošu skatienu. Arheoloģe tikai paraustīja plecus.

Rācijā atskanēja vēsturnieka steidzīgā valoda.

-     Kaptein Naidelman, te Kristofers Sendžons. Esmu uz. "Cerbera". "Scilla" tikko uzlauzusi vairākas žurnāla teksta daļas.

-     Lieliski, - noteica kapteinis. - Bet kādēļ mums pēkšņi jāsteidzas?

-     Klausieties, ko Makalans uzrakstījis sava žurnāla otrajā daļā. Es tūdaļ nolasīšu!

Hečs stāvēja uz kāpnēm lipīgi miklajā tumsa Ūdens Akas piekajē un klausījās, kā anglis lasa Makalana žurnālu, un šķita, ka šī balss skan no pilnīgi citas pasaules.

Pēdējas septiņās dienas man nav bijis viegli, jūtu pilnīgi droši, ka Okems grasās atbrīvoties no manis - tikpat viegli, ka bija atbrīvojies no daudziem citiem -, tiklīdz vairs nebūšu noderīgs šī nekrietnā plāna īstenošanā. Un tādēļ, savas saplosītās dvēseles spēku balstīts, es šais stundas pēc pusnakts esmu nolēmis rīkoties. Šie sātaniskie dārgumi nes tādu pat ļaunumu kā pats Okems. Tie nodarījuši pārāk daudz ciešanu šajā dieva aizmirstajā salā un paņēmuši pārak daudz cilvēku dzīvību. Tie ir sātana dārgumi, un es ar tiem izrīkošos, kā ar tādiem pienākas…

Sendžons ieturēja pauzi, un rācijā bija dzirdama printera dūkšana.

-     Jūs gribat, lai pārtraucam ekspedīciju šo vārdu dēļ? - saniknots iesaucas Naidelmans.

-    Kaptein, ir vel kas. Lūk:

Tagad, kad Dārgumu Aka ir uzbūvēta, es zinu, ka manas stundiņas ir skaitītas. Mana dvēsele ir mierīga. Mana vadībā pirāts Okems un viņa banda, paši to nezinot, radījuši mūžīgu kapu šim negodīgi iegūtajām bagātībām, kas nākušas caur cilvēku ciešanām un sāpēm. Parasti mirstīgie šai mantai nekad nepiekļūs. To konstruējot un bagātības slēpjot, esmu izmantojis tik daudz dažādu veiklu paņēmienu un triku, ka ne Okems, ne kāds cits cilvēks nemūžam nespēs tām piekļūt. Aka nav ieņemama, nav uzvarama. Okems tic, ka viņam ir atslēga, un viņš mirs šīs pārliecības dēļ. Tagad es uzrunāju jus, tos, kas atšifrējuši šis rindas. Ņemiet vērā manu brīdinājumu: nolaišanās Akā nozīmē nāves briesmas dzīvībai un miesai; apslēptās mantas uzmeklēšana nozīmē drošu Nāvi. jus, kas alkstat iegūt Dārgumu Krātuves atslēgu, patiesībā iegūsiet atslēgu uz citu pasauli, un jusu skeleta kauli balos netālu no Elles, uz kurieni būs devusies jūsu dvēsele.

Sendžons apklusa, un arī ekspedīcijas locekļi neteica ne vārdā. I lečs paskatījās uz Naidelmanu - zods tikko jaušami nodrebēja, bet acis piemiedzas.

-    Saprotiet, tātad, - atkal iesāka Sendžons, - izradās, ka Ūdens Akas atslēga slēpjas apstākli, ka šādas atslēgas nemaz nav. Acīmredzot tā ir pēdējā atriebība pirātam, kas viņu nolaupījis: proti, arhitekts apslēpis mantu tā, ka tai nav iespējams piekļūt. Ne Okemam, ne ari kādam citam.

-     Svarīgākais ir tas, - sarunā iejaucās Striters, - ka nav droši palikt Akā, iekams neesam atšifrējuši un izanalizējuši visu tekstu. Izskatās, ka Makalans izlicis lamatas katram, kurš…

-    Muļķības, - viņu pārtrauca Naidelmans, - briesmas, par kuram rakstīts tajā žurnālā, ir lamatas, kas pirms divsimt gadiem nogalināja Saimonu Rateru un appludināja Aku.

Atkal iestājās dziļš klusums. Hečs paskatījās vispirms uz Bontjēru, tad uz Naidelmanu. Kapteiņa seja līdzinājās granītam, viņa lupas bija cieši sakniebtas.

-     Kaptein? - uzsauca Strīters. - Sendžons nolasīja pavisam kaut ko citu…

-      Tas ir strīdīgs jautājums, - Naidelmans izgrūda. - Mēs jau gandrīz esam galā, jāuzliek un jānokalibrē vēl tikai daži sensori, un tad kāpsim augšā.

-       Domāju, Sendžona vārdos vajadzētu ieklausīties, - iejaucās Hečs. - Vajadzētu pārtraukt nolaišanos bedre, vismaz hdz brīdim, kad būsim noskaidrojuši, ko Makalans ar to gribējis teikt.

-     Piekrītu, - sacīja Bontjēra.

Naidelmans veltīja abiem dzedru skatienu.

-    Pilnīgi izslēgts, - viņš strupi noteica. Aizvēris savu mugursomu, viņš paskatījās augšup. - Vopnera kungs?

Programmētāja uz. kāpnēm nebija, un ari pa rāciju viņu nevarēja sasaukt.

-    Viņš droši vien ir tunelī, kalibrē sensorus, ko mēs atstājām velve, - Bontjēra paskaidroja.

-    Tad sauksim viņu atpakaļ. Jēziņ, viņš droši vien izslēdzis raidītāju.

Kapteinis sāka kāpt augšup - garām Bontjērai un Hečam. Kāpnes viegli drebēja zem viņa svara.

Pag, nodomāja I lečs, te kaut kas nav kartība. Pirmīt kāpnes nemaz nedrebēja.

Un atkal - vieglas trīsas, ko tik tikko var sajust ar pirkstu galiem un pēdām. Hečs jautājoši paskatījās Bontjēra, un sievietes acis bija redzams, ka viņa jūt to pašu.

-      Doktore Magnusena, ziņojiet! - asi pavēlēja Naidelmans. - Kas notiek?

-    Viss kārtībā, kaptein.

-    Renkin? - Naidelmans sauca rācija.

-     Reģistrēta seismiska novirze, taču tikko jaušama, līdz bīstamajam līmenim vēl tālu. Kas nolicis?

-     Mēs jutām, ka… - kapteinis iesāka.

Pēkšņi kāpnes satricināja mežonīgs trieciens, un Hečs tik tikko nenokrita. Viena viņa kāja noslīdēja no pakapiena, un viņš izmisīgi ieķērās citā, lai noturētu līdzsvaru. Ar acs kaktiņu viņš manīja, ka Bontjēra cieši piespiedusies kāpnēm. Vēl viens grūdiens, un tad vel viens. Virs galvas Hečs saklausīja nogruvuma troksni, kas līdzinājās zemestrīcei, un tad tikko dzirdamu rīboņu.

-     Pie velna, kas te notiek? - kapteinis iesaucās.

-     Ser! - atskanēja Magnusenas balss. - Kaut kur netālu no jums fiksēts nogruvums.

-    Labi, jus uzvarējāt. Uzmeklēsim Vopneru un rāpsimies āra.

Viņi uzkāpa līdz platformai simts pedu dzijumā. Virs galvas vīdēja ieeja tuneli ar velvi - plata mute no puvuša koka un zemes. Naidelmans ieskatījās iekša un iespidināja tunelī savu lukturi.

-     Vopner? Sāc kustēties! Mēs dodamies atpakaļ.

Hečs klausījās, taču apkārt valdīja klusums, un tuneli bija jiītama tikai vāja dzestra vēja pusmiņa.

Naidelmans vēl bridi turpināja lūkoties tunelī. Tad viņš piemiegtām acīm vispirms paskatījās uz Bontjēru un pēc tam uz I Ieču.

Pēkšņi, it ka vienas un tās pašas domas uzlādēti, visi trīs atkabināja drošības āķus, ierāpās šahtā un skriešus metās iekšā tuneli. I lečam bija licies, ka eja nav tik tumša un neizraisa tādu klaustrofobiju. Pat gaiss bija mainījies.

Un tad jau viņi bija nonākuši pie nelielās akmenī izkaltas telpas. Pie tas pretējām sienam bija piestiprināti pjezoelek- triskie sensori. Līdzās vienam atradas Vopnera plaukstda- tors, kura antena bija saliekta dīvainā leņķi. Nišā augšup vijās sīkas miglas strūkliņas, ko izgaismoja viņu lukturi.

-     Vopner? - iesaucās Naidelmans, spīdinādams visapkarl. - Sasodīts, kur viņš palicis?

Hečs pagāja garam Naidelmanam un ieraudzīja kaut ko tādu, kas lika šermuļiem pārskriet pār kauliem. Viens no ma- sīvajiem krusta velves akmeņiem bija sabrucis pret sienu. Griestos bija redzams tukšums - kā izkrituša zoba vieta -, no kura sīka straumīte bira ārā bruņa mikla zeme. Grīdas līmenī, kur nokritušais akmens bija atbalstījies pret sienu, vidēja kaut kas melnbalts. Piegājis tuvāk, I lečs atskārta, ka tas ir Vopnera teniskurpes purngals, kas saspiests starp akmens plātnēm. Jau pēc mirkļa viņš spīdināja savu lukturīti uz šo atradumu.

-    Ak, mans Dievs, - aiz muguras novilka Naidelmans.

Hečs ieraudzīja Vopneru - saspiestu starp abām granīta plāksnēm. Viena roka bija piespiesta ķermenim, bet otra slīpi pacelta neparastā leņķī. Galva ar visu ķiveri bija pagriezta sānis, acis - plaši ieplestas un asaru pilnas - vērās Heča.

Vopnera lupas bez skaņas aldarinaja vārdu: - Lūdzu…

-      Kerij, mēģini saglabāt mieru, - Hečs teica, izgaismodams šauro spraugu un neveikli taustīdamies gar rāciju. Mans Dievs, cik dīvaini, ka viņš vel palicis dzīvs! - Strīler! - viņš iesaucās rācija. - Te starp diviem akmeņiem iespiests cilvēks! Dabu lejā dažus hidrauliskos domkratus! Man vajadzīgs skābeklis, asinis un fizioloģiskais šķīdums.

Tad viņš atkal pievērsās Vopneram.

-     Kerij, mēs tās plātnes pavisam driz pacelsim un dabūsim tevi ārā. Bet tagad man jāzina, kur tu esi ievainots.

Atkal sakustējās tikai lupas: - Es nezinu. - Nākamie vārdi drīzāk atgādināja izelpu.

-     Liekas… ka viss iekšā salauzts.

Programmētājs runāja ļoti neskaidri, un Hečs saprata, ka viņš tikko spēj pakustināt žokli. Atkāpies viņš atvēra ārsta čemodāniņu, izvilka šļirci un ievilka tajā divas devas morfī- na. Tad viņš iebāza roku starp akmens plāksnēm un iedūra adatu Vopneram pleca. Tas nesarāvās - nebija nekādas reakcijas, pilnīgi nekādas.

-     Kā ir? - jaulaja Naidelmans, pārliecies pāri Hečam.

-    Dieva dēļ, paej malā! - Hečs uzbrēca. - Viņam vajadzīgs gaiss. - Šajā bridi doktors atskārta, ka pats ir aizelsies, arvien dziļāk un dziļāk ievelk plaušās gaisu, taču jūt, ka tā nepietiek.

-     Uzmanīgi! - ierunājās Bontjēra. - Te var būt ari citas lamatas.

Lamatas? Hečam pat prātā nebija ienācis, ka tās varētu būt lamatas. Bet ka gan citādi milzīgais griestu akmens bulu nokritis tik precīzi… Viņš mēģināja aizsniegt Vopnera roku, lai uztaustītu pulsu, taču tā bija pārak tālu.

-     Domkrati, skābeklis un plazma jau ir ceļā, - rācijā atskanēja Strītera balss.

-     Lieliski. Līdz platformai simts pedu dziļumā nogādājiet ari saliekamās nestuves, piepūšamās šinas un imobilizā- cijas apkakli…

-     Ūdeni… - izdvesa Vopners.

Bontjēra pasniedza Hečam blašķi. Viņš iebāza roku starp akmeņiem un palieca blašķi, lai tieva ūdens strūkliņa litu Vopnera ķiveres sāna virzienā. Kad programmētājs izbāza mēli, lai uztvertu veldzi, I lečs ieraudzīja, ka tā ir zili melna un asiņaina visā garumā, jēziņ, kur, pie velna, ir tie domkrati…

-    Lūdzu, palīdzi! - nočerksteja Vopners un klusi ieklepojās. Uz viņa zoda parādījās dažas asins lāsītes.

Durta brūce plauša, secināja Hečs.

-    Turies, Kerij, vēl tikai dažas minūtes, - viņš teica, cik vien mierinoši spēja. Tad viņš aizgriezās un nikni iebrēca rācijā. - Striler, domkrati, kur, pie velna, ir domkrati? - Hečam kļuva nelabi, viņš ievilka plaušās gaisu.

-    Gaisa kvalitātes rādītājs tuvojas sarkanajai zonai, - klusi pavēstīja Naidelmans.

-     Mes jau laižam lejā, - cauri čērkstoņai atbildēja Strīters.

Hečs pagriezās pret Naidelmanu - tas jau bija devies saņemt sūtījumu.

-     Vai tu jūti savas rokas un kajas? - I lečs jautaja Vopneram.

-    Nezinu. - Iestājās pauze, kamēr programmētājs cīnījās pēc elpas. - Vienu kāju jūtu. Liekas, kauls iznācis āra.

Hečs pielieca lukturīti, taču redzēt šaurajā sprauga varēja tikai saņurcītu bikšu staru - džinsa audums caurcaurēm bija piesūcies ar kaut ko tumši sarkanu.

-    Kerij, es skatos uz lavu kreiso roku. Mēģini pakustināt pirkstus!

Zilganā un dīvaini uztūkuši ekstremitāte ilgu laiku nekustējās. Tad rādītājpirksts un vidējais pirksts mazliet notrīsēja. Heču pārņēma atvieglojums. Centrālā nervu sistēma vel darbojas. ja dažu minušu laikā varēsim dabūt nost tos akmens bluķus, viņš bus glābts. I lečs papurināja galvu, lai labāk sakar- totu domas.

Zeme zem kājām atkal nodrebēja, atkal nobira dubļu straumīte, un Vopners iekaucās - spalgi, kā dzīvnieks.

-    Mon dieu, kas tad tas? - Bontjēra iesaucās un aši pameta acis uz griestiem.

-     Domāju, tev vajadzētu iet, - klusi noteica I lečs.

-     Pilnīgi izslēgts.

-     Kerij? - I lečs atkal ieskatijās spraugā. - Kerij, vai vari atbildēt?

Vopners blenza uz viņu, taču pār lūpām izlauzās tikai kluss, apslāpēts vaids. Elpojot viņš gārdza un pa muti nāca asiņaini burbuļi.

Bija dzirdams, ka pie tuneļa ieejas Naidelmans žvadzināja un klaudzināja iekārtas - viņš paraustīja no augšas nomesto trosi. Hečs izmisīgi ievilka plaušās gaisu, un galvā sākas klusa dūkšana.

-    Nespēju paelpot, - izgrūda Vopners. Viņa acis bija kļuvušas ūdeņaini stiklainas.

-     Kerij? Tu lieliski turies, vel tikai mazliet pacieties!

Programmētājs atkal cīnījās pec elpas un ieklepojās. Pāri lūpām uz zodu tecēja asiņu tērcīte.

Atskanēja skrejoši soļi, un parādījās Naidelmans. Viņš nolika zemē divus hidrauliskos domkratus un skābekļa balonu. Hečs paķēra masku un savienoja sprauslu ar regulatoru. Tad viņš pagrieza slēdzi un izdzirdēja mierinošo skābekļa šņākšanu.

Naidelmans ar Bontjēru viņam aiz muguras saspringti rosījās, plēšot nost plastikāta iesaiņojumu, ņēma domkratus ārā no statīviem un skrūvēja kopā detaļas. Zeme vēlreiz nodrebēja, un Hečs juta, ka akmens plāksne zem viņa rokas nepielūdzami gāžas tuvāk sienai.

-    Ātrāk! - viņš uzsauca. Pagriezis balona slēdzi līdz maksimumam, viņš iebāza skābekļa masku šaurajā klinšu spraugā. - Kerij, - viņš turpināja, - es šo masku uzlikšu tev uz sejas. - Viņš dziļi ievilka elpu, lai pietiktu spēka parunāt.

-     Tev jāelpo lēni un sekli. Labi? Jau pēc dažam sekundēm mēs to bluķi nocelsim nost.

Hečs uzlika skābekļa masku uz Kerija sejas un pulējās pa- bazt zem sadragātās ķiveres. Masku nācās saspiest ar pirkstiem, lai to varētu aplikt sadauzītajam programmētāja degunam un mutei. Tikai tagad viņš pa islam atskārta, cik briesmīgi jaunais cilvēks saspiests starp plāksnēm. Miklās, trauksmes pilnas acis lūdzoši vērās ārstā.

Naidelmans un Bontjēra strādāja klusēdami, koncentrējušies domkrata detaļu savienošanai.

Saliecies, lai varētu ieskatīties šaurajā spraugā, Hečs ieraudzīja biedējoši savilkto Vopnera seju - žokļi zem milzigā spiediena bija pavērti. No vaigiem lija asinis - no vietas, kur ķivere bija iegriezusies miesa. Programmētājs vairs nevarēja parunāt vai iekliegties. Kreisa roka spazmatiski raustijas, un violetie pirksti glāstija gludo akmeni. No mutes un nāsīm plūda šņācošas skaņas. Hečs zināja, ka plāksnes spiediens padarīja elpošanu gandrīz neiespējamu.

-    Gatavs, - izgrūda Naidelmans un pasniedza domkratu I lečam. Tas mēģināja aparātu iespiest šaurajā spraugā.

-     Nelien! - 1 lečs iesaucās un padeva domkratu atpakaļ.

-     Vajag mazāku! - Viņš atkal pievērsās Vopneram. - Tagad, Kerij, elpo kopa ar mani. Es skaitīšu, labi? Viens… divi…

Zeme zem kājām spēcīgi novibrēja, un akmens plāksne ar griezīgu skaņu sasveras vēl vairak. 1 lečs pēkšņi atskārta, ka viņa paša roka ir saspiesta starp bluķiem. Vopners stipri nodrebēja un izgrūda skaļu elsojošu skaņu. Hečs ar šausmām vēroja, kā nežēlīgi skaidrajā luktura gaismā programmētāja acis izvalbas un vispirms kļūst sartas, tad sarkanas un melnas. Ķivere ar troksni sašķīda druskas. Sviedri uz sadraga- tajiem vaigiem un deguna iekrāsojās sārti. Plāksne spieda vēl ciešāk. Nu auss sāka tecēt asinis, bet vēl vairāk tās lija no Vopnera pirkstgaliem. Žoklis izliecas un atkārās, mēle izsprāga tieši skābekļa maska.

-    Akmens vēl joprojām kustas! - 1 lečs iekliedzās. - Dariet kaut ko, vismaz kaut ko…

To teikdams, viņš ar roku juta, kā programmētāja galva sašķist. Skābekļa maskā parādījās burbuļi - caurulītēs iešļā- cas šķidra straume. Starp pirkstiem kaut kas vibrēja. Hečs ar šausmam atskārta, ka tā ir Vopnera mēle, kas spazmatis- ki raustījās - par muskuļu kustībām atbildīgie nervi atteicās darboties.

-     Ne! - Hečs izmisis kliedza. - Dievs, lūdzu,

Acis satumsa. Viņš sagrīļojās, atslīga pret klinti. Gaiss šķita sabiezējis, bija grūti elpot. 1 lečs centas atbrīvot savu roku, kas tika spiesta arvien spēcīgāk!

-     Doktor Heč, malā! - uzkliedza Naidelmans.

-     Melin! - iesaucās Bontjēra.

-    Sveiks, Mel! - Hečs tumsa izdzirdēja sava braļa Džo- nija čukstu. Sveiks, Mel! Nāc šurp!

Viss satumsa, un Hečs iekrita nemaņā.

30

Ap pusnakti okeānā parādījās tie lēnie, gluži vai eļļainie viļņi, kas nereti seko vasarīgajam vējam. Hečs piecēlās no sava rakstāmgalda un, tumsā uzmanīgi taustīdamies, devās pie saliekamas mājiņas loga. Viņš raudzījās garam tumšajām Galvenās nometnes eciņām un meklēja gaismas, kas apliecinātu, ka beidzot ieradies kriminālmeklētājs. Viļņu putas pāri tumšajam ūdenim algādinaja spokainus pavedienus. Spēcīgais vējš, šķila, uz laiku izklīdinājis miglu, kas ieskāva salu, un pie horizonta bija redzama cietzeme - izplūdusi fosfo- rescējoša svītra zvaigžņotās debess malā.

Hečs nopūtās un, neapzināti sācis masēt apsaitēto roku, aizgriezās no loga. Viņš vientulība bija sēdējis medpunktā kopš vakara, kas pārvērtās naktī - negribējās kusleties, negribējās pat ieslēgt gaismu. Neizprotami, taču tumsā bija vieglāk nedomāt par bezveidīgo masu, kas zem balta palaga atradās viz nestuvēm. Bija vieglāk atmest visas domas un neatlaidīgos čukstus, kas lauztin lauzās viņa apziņā.

Atskanēja kluss klauvējiens, pagriezās durvju rokturis. Mēnessgaismā, kas ieplūda pa durvīm, parādījās slaidais kapteiņa Naidelmana augums. Viņš ieslīdēja medpunktā un izzuda tumšajā krēsla enā. Kaut kas nosprakšķēja, un istaba uzšķīlās dzeltena liesmiņa - kapteinis bija aizkūpinājis pīpi.

Vispirms Heča ausis sasniedza dūma vilkšanas skaņas, tad telpa izplūda turku tabakas smarža.

-   Izmeklētājs vēl nav rādījies, ja? - apjautājās Naidelmans.

Heča klusēšana bija pietiekama atbilde. Viņi gribēja pārvest Vopnera mirstīgas atliekas uz cietzemi, taču izmeklētājs - pārlieku rosīgs, aizdomu pilns virs, kurš atbraucis no Mači- asportas, - bija uzstājis, ka līķis jāpārvieto pēc iespējas mazāk.

Kapteinis dažas minūtes klusēdams smēķēja. Vienīgais viņa klātbūtnes pierādījums bija periodisks spīdums, kas parādījās pīpes galviņā. Tad viņš nolika pīpi un nokremšļo- jās.

-    Melin? - viņš klusi iesāka.

-     jā, - Hečs atbildēja. Paša balss šķita piesmakusi un sveša.

-     Esam pārdzīvojuši briesmīgu traģēdiju. Mes visi. Man ļoti patika Kerijs.

-    Ja, - Hečs vēlreiz atkārtoja.

-     Atceros, - kapteinis turpināja, - ka reiz vadīju grupu Seiblas salas piekrastē100 . Atlantijas kapsētā. Barokamerā at- radās seši ūdenslīdēji - bija nepieciešama dekompresija pēc ieniršanas simt metru dziļumā pie nacistu zemūdenes, kas bija pilna ar zeltu. Kaut kas sagāja grīstē, un kamera zaudēja hermētiskumu. - Hečs saklausīja, kā kapteinis sagrozās krēsla. - Varat iedomāties, kas notika. Plaša embolija. Smadzenes sašķist gabalos, sirds apstājas.

Hečs klusēja.

-     Viens no tiem jaunajiem ūdenslīdējiem bija mans dēls.

Hečs paskatījās uz aptumšoto augumu.

-     Man ļoti žēl, - viņš noteica. - Es nezināju…

Teikumu viņš pabeidza domās. Es nezināju, ka esat bijis tevs. Vai virs. Viņš patiešām gandrīz neko nezināja par Naidelmana personīgo dzīvi.

-     Džefs bija mūsu vienīgais bērns. Viņa nāve bija smags trieciens mums abiem. Mana sieva Adelaide… viņa tā ari nespēja man to piedot.

Hečs joprojām klusēja, atsaucot atmiņā sastingušo izteiksmi paša mātes seja taja tālajā novembra pēcpusdienā, kad viņi uzzinaja par tēva nāvi. Viņa toreiz paņēma no kamīna malas porcelānā svečturi un izklaidīgi spodrināja to priekšautā; tad nolika atpakaļ, atkal paņēma un spodrināja, spodrināja, spodrināja - bet seja bija pelēka ka rudens debess. 1 lečs pēkšņi sāka prātot, ko šajā bridi dara Kerija Vopnera māte.

-    Ak dievs, kā es esmu noguris! - Naidelmans atkal sagrozījās krēslā. Šoreiz daudz dzīvāk. It kā gribētu pamosties. - Mūsu darbā tā dažreiz gadās, - viņš turpināja, - no tā neizbēgt.

-     Neizbēgt, - atkārtoja Hečs.

-    Es negribu sevi attaisnot. Kerijs zināja, cik riskantā lietā iesaistās, un viņš piekrita. Tapai kā mēs visi.

Pats to negribēdams, Hečs atkal pievērsās bezveidīgajam ķermenim zem palaga. Cauri audeklam sūcās tumši traipi, kas mēnessgaismā atgādināja melnus caurumus. Viņš prātoja, vai tā tiešām bija paša Vopnera izvēle.

-    Galvenais, - kapteinis turpināja jau klusākā balsi, - mēs nedrīkstam ļauties sakdvnieciskam noskaņojumam.

Hečs piespieda sevi novērsties un smagi nopūtās.

-    Domāju, ka jutu tieši to pašu. Mēs esam aizgājuši pārāk talu. Kerija nāve šķitis vel bezjēdzīgākā, ja tagad pārtrauksim darbu. Mēs tos tikai apturēsim, lai vēlreiz pārbaudītu drošības tehniku. Tad mēs varēsim…

Naidelmans izslējās krēslā.

-    Apturēsim? Jus mani parpratāt, Melin. Mums darbs jāturpina jau rit.

Hečs sarauca pieri.

-     Ka gan tas iespējams? Pēc visa, kas notika… Pirmkārt, ļaudis zaudējuši apņēmību. Šodien pēcpusdienā dzirdēju, kā divi strādnieki pie mana loga runaja, ka te viss ir nolādēts un neviens nekad neatradīs to apslēpto mantu.

-     Bet tieši tādēļ jau mēs nedrīkstam apstāties, - kapteinis neatlaidas. - Nedrīkstam pieļaut slaistišanos apkārt, jāpanāk, ka cilvēki iegrimst darbā. Protams, cilvēki ir apmulsuši. Ko gan citu varēja gaidīt pec tādas traģēdijas? Ir tik vilinoši pļāpāt par lāstiem un pārdabiskām parādībām, taču tas grauj disciplīnu. Tieši to esmu atnācis apspriest. - Viņš pievilka krēslu tuvāk. - Par tam problēmām, kas mums bija ar eki- pējumu. Viss darbojas kā pulkstenis līdz brīdim, kad nonāk uz salas. Pēc tam sākas neizskaidrojamas problēmas. To deļ mums nācās kavēties, un tas radīja papildu zaudējumus. Nemaz jau nerunājot par ietekmi uz noskaņojumu. - Kapteinis paņēma savu pīpi. - Vai esat kādreiz domājis, kāds tam visam ir iemesls?

-    Ja godīgi, tad nē. Es neko daudz par datoriem nezinu. Kerijs nesaprata, kas notiek. Viņš visu laiku runāja par kaut kadu pardabisku ļaunu speķu.

Naidelmans klusi un drūmi iesmejās.

-   Jā, pat viņš. Dīvaini, ka datorspecialists var but tik māņticīgs. - Kapteinis pagriezās, un pat tumsā I lečs sajuta viņa skatienu. - Es, ziniet, esmu daudz domājis un nonācis pie kāda secinājuma. Tas nemaz nav lāsts.

-     Kas tad?

Kapteiņa seja uz mirkli tika izgaismota - viņš atkal bija aizkūpinājis pīpi.

-    Tā ir sabotaža.

Sabotāža? - Hečs neticīgi atkārtoja. - Kurš tad ir tas kaitnieks? Un kāpēc?

-     Nezinu. I'agaidām. Taču tas noteikti ir kāds no mūsējiem, kāds, kam ir pieeja datorsistēmai un ekipējumam. Tātad, Renkins, Magnusena, Sendžons, Bontjēra. Varbūt Vopners, kurš uzsprādzis uz. paša izliktās mīnas.

Hečs jutās pārsteigts, ka Naidelmans tik bezkaislīgi spej runāt par Vopneru, kura mirstīgās atliekas guļ tikai sešas pēdas tālāk.

-     Bet Strīters? - Hečs jautāja.

Kapteinis papurināja galvu.

-     Mes ar Strīteru esam kopā kopš Vjetnamas. Viņš bija apakšvirsnieks mana lielgaballaivā. Es zinu, ka jūs abi nesa- tiekat un viņš ir mazliet dīvains, taču pilnīgi izslēgts, ka viņš varētu but kaitnieks. Pilnīgi. Viss, kas viņam pieder, ieguldīts šajā pasākumā. Taču tas vēl nav viss. Reiz es viņam izglābu dzīvību. Starp cilvēkiem, kas karojuši plecu pie pleca, meli nav iespejami.

-     Ļoti labi, - Hečs atbildēja. - Taču nespēju iedomāties, kāda iemesla pec varētu gribēties kaitēt izrakumiem.

-    Es gan varu, - Naidelmans teica. - Piemēram, rūpnieciska spiegošana. "Talasa" nav vienigā apslēpto bagātību meklēšanas kompānijā pasaulē. Musu neveiksme vai bankrots atvērs durvis kadam citam.

-    Tikai ne ar manu palīdzību.

-    To viņi nezina. - Naidelmans uz mirkli ieturēja pauzi. - Un, ja ari zina, vienmēr var cerēt uz uzskatu maiņu.

-     Nezinu, - Hečs bilda. - Grūti noticēt, ka…

Viņš apklusa, jo atcerējās, ka iepriekšējā dienā saskrējies ar Magnusenu noliktavā, kur tiek uzglabāti arheoloģiskie atradumi. Viņa pētīja Bontjēras atrasto zelta dublonu. Tobrīd viņš jutās pārsteigts: inženiere, kas allaž izturējās tik nosvērti un bezpersoniski, aizrautīgi pētīja monētu, un viņas sejā jautās mežonīga, atklāta iekāre. Kad Hečs iegāja telpā, viņa steigšus nolika monētu - it kā būtu zagle, it kā justos vai- nīga.

-     Neaizmirstiet, - kapteinis turpināja, - ka uz šis spēles likti divi miljardi dolāru. Šajā pasaulē ir ļoti daudz cilvēku, kas nošaus degvīna veikala pārdevēju ari divdesmit dolāru dēļ. lad cik ir lādu, kas gatavi uz jebkādu noziegumu, pat slepkavību, lai tiktu pie diviem miljardiem?

Retoriskais jautājums palika bez atbildes. Naidelmans piecēlās un, kūpinādams pīpi, nemierīgi saka soļot gar logu.

-    Tagad Aka ir nosusināta, tādēļ pusi darbaspēka varam atlaist. Baržu un peldošo krānu jau esmu nosūtījis uz. Port- Iendu. Līdz ar to strādāt būs drošāk. Taču skaidrs ir viens: kaitnieks mierīgi var turpināt savu ļauno darbu. Viņš vai viņa varēja sabojāt datorus, lai piespiestu Keriju šorīt doties mums līdzi. Taču Keriju Vopneru nogalināja Makalans. - Pēkšņi kapteinis aizgriezās no loga. - Tāpat ka nogalināja jūsu brāli. Pat pēc trim gadsimtiem viņš spējis dot triecienu. Dieva dēļ, Melin, mēs nedrīkstam pieļaut, ka viņš uzvar! Mēs atminēsim Akas miklu un pievāksim zeltu. Un zobenu.

Hečs sēdēja tumsā. Viņā cīnījās pretējas jutas. Tā viņš par Ūdens Aku nekad nebija domājis. Taču tā bija tiesa: Maka- lans zināmā mērā atbildīgs par viņa nevainīgā brāļa nonāvēšanu un gandrīz tikpat nevainīga datoru programmētāja nāvi. Ūdens Aka bija nežēlīga, aukstasinīga nāves mašīna.

-     Neko nezinu par kaitnieku, - Hečs lēni ierunājās, - taču par Makalanu, jums, šķiet, taisnība. Atcerieties, ko viņš rakstījis savā žurnālā? Viņš konstruējis Aku tā, lai bojā ietu ikviens, kurš uzdrošinājies to izlaupīt. 1as ir vēl viens iemesls, lai apturētu darbus, izpētītu žurnālu un pārdomātu stratēģiju. Mēs vienkārši rīkojāmies pārāk ātri.

-    Melin, tieši ta jau ir tā nepareizā stratēģija. - Naidelmana balss nelielajā telpā pēkšņi šķita pārāk skaļa. - Vai tad jus nesaprotat, ka tas kaitniekam ir izdevīgi? Mums jāiet uz priekšu ar maksimālo iespējamo ātrumu, jākartografē Aka un jāizvieto balsti. Turklāt katra diena, kuru novilcinām, radis papildu sarežģījumus, papildu kavēkļus. Prese par to noteikti uzzinās, tas ir tikai laika jautājums. Un "Talasa" jau tagad ik nedēļu maksā Lloyd's kompanijai apdrošināšanu trīssimt tūkstošu dolāru apmērā. Šis nelaimes gadījums iemaksas divkāršos. Mēs jau pārsniedzam budžetu, par ko investori nebūt nepriecājas. Melin, mēs esam tik tuvu! Kādēļ gan jus iesakāt palēnināt tempus?

-     Patiesību sakot, - Hečs rāmi noteica, - es iesaku pārtraukt darbus un atsakt tos pavasari.

Naidelmans skaļi ievilka elpu.

-     Dievs, ko jūs runājat? Tad jau mums būtu jānojauc ke- sons, viss no jauna jāappludina, jānoārda Ortanks un Pirmā sala. Nē, tas nevar būt nopietni.

-    Paklausieties, - iebilda Hečs, - līdz šim mēs uzskatījām, ka ir kāda atslēga, kas atvērs durvis uz dārgumu glabātavu. Tagad esam uzzinājuši, ka tādas nav. Patiesībā viss ir gluži pretēji. Mēs šeit esam uzturējušies jau trīs nedēļas. Augusts gandrīz beidzies. Katra diena mūs tuvina iespējai, ka mūs aizslaucīs mežonīga vētra.

Naidelmans atgaiņājās.

-     Mes te nerotaļājamies ar bērnu konstruktoru. Mēs mierīgi pārdzīvosim jebkuru vētru. Pat viesuli vai spēcīgu dien- vidrieteni, ja tāds sāktos.

-     Es nerunāju par viesuļvētrām vai spēcīgiem dienvidrie- teņiem. Par tādiem parasti bridina tris vai četras dienas iepriekš, tātad pietiek laika evakuēties no salas. Es runāju par ziemejaustreni. Tas var uzbrukt pēkšņi, bez bridina juma. Ja tā noliks, būsim laimīgi, ja varēsim dabūt kuģus ostā.

Naidelmans sarauca pieri.

-     Es zinu, ko nozīmē ziemeļaustrenis.

-    Tad jus ari zināt, ka tas nāk kopā ar sānvēju un izraisa milzīgus viļņus, kas ir vēl bistamāk par viesuļvētru. Man vienalga, cik stiprs ir jūsu kesons; to aizslaucīs ka bērna rotaļlietu.

Naidelmans neganti paskatījās uz savu sarunu biedru. I lečam bija skaidrs, ka neviens no viņa argumentiem nav sasniedzis mērķi.

-     Paklausieties, - Hečs turpināja, cenzdamies runāt pēc iespējas apdomīgāk, - mēs sastapāmies ar šķērsli. Taču tas vēl nenozīmē, ka no visa jāatsakās! Apendikss ir iekaisis, taču nav plisis. Es tikai gribu teikt, ka mums vajadzīgs laiks, lai pamatīgi izpētītu Aku, citas Makalana radītās konstrukcijas, mēģinātu saprast, ko viņš ir domājis. Spītīgi rauties uz priekšu un akli taustīties ir parak bīstami.

-     Es jums te stāstu par kaitnieku, kura dēļ mēs nedrīkstam apturēt darbus, bet jus sakāt, ka mēs esam akli? - Naidelmans skarbi noprasīja. - Tieši uz tadu mazdūšību Makalans ari cerēja. Rīkoties nesteidzīgi, neriskēt, šķiest naudu, kamēr nekas nav palicis pāri. Nu, nē, Melin! Izmeklēšana, protams, ir laba lieta, taču… - kapteinis pēkšņi pieklusināja balsi, taču tajā skanoša apņēmība bija pārsteidzoša, - tagad ir īstais laiks doties cīņā uz dzīvību vai nāvi.

Heču līdz šim neviens netika saucis par mazdūšīgu - viņš šo vardu vispār nebija dzirdējis, tikai lasījis gramatās -, un viņam tas nebūt nepatika. Doktors juta, ka krūtis briest sens naids, kuru viņš tik tikko spēja apslāpēt, ja tagad atlaidīšu grožus, visam būs beigas, viņš domās sprieda. Varbūt kapteinim taisnība. Varbūt tiešam mani no sliedēm izsitusi Vopnera nāve. Galu galā esam jau daudz ko paveikuši. Un esam pavisam tuvu mērķim. šajā saspringtajā klusumā viņš sadzirdēja attālu kuģīša motora rukoņu.

-     Tas droši vien ir izmeklētāja kuteris, - teica Naidelmans. Viņš atkal skatījās āra pa logu, tādēļ ( lečs neredzēja kapteiņa seju. - Domāju, šo lietu atstāšu jūsu rokās.

Viņš devās uz durvju pusi.

-    Kaptein Naidelman? - Hečs uzsauca.

Uzrunātais apstājās un pagriezās, taču durvju rokturi neatlaida. Lai ari Hečs tumsā neredzēja seju, sev pievērstajā kapteiņa skatienā doktors sajuta neparastu speķu.

-     Par to zemūdeni, kas bija pilna ar nacistu zeltu, - turpināja 1 lečs. - Ko jus ar to izdarījāt? Pec tam, kad gāja boja jūsu dēls?

-      Mēs, protams, turpinājām operāciju, - stingrā balsi atteica Naidelmans. - Viņš tā būtu vēlējies.

Un tad viņš bija prom. Par viņa neseno klātbūtni liecināja vien tikko jaušama tabakas smarža, kas virmoja naksnī- gaja gaisa.

31

Badu Rovelu diez vai varēja nosaukt par priekšzīmīgu baznīcēnu. Kad pilsētā parādījās Vudijs Klejs, viņš dievnamu apmeklēja vel retāk - mācītājs izturējās bargi, piekopa uguns un sera politiku, kāda reti bija sastopama kongregācijas baznīca. Nereti savos sprediķos viņš aicināja draudzi dzīvot daudz tikumigak, nekā Bads bija radis. Stormheivenā veikala īpašniekam bija jāprot piedalīties baumu izplatīšana. Un, būdams profesionāls baumotājs, Bads necieta, ja nācās palaist garām kaut ko nozīmīgu. Runāja, ka Viņa Svētība Klejs sagatavojis īpašu sprediķi - sprediķi ar pārsteigumu.

Rovels ieradās desmit minūtes pirms dievkalpojuma, un nelielā bazniciņa jau bija stāvgrūdām pilna. Viņš lauzās uz pēdējām rindām, lai atrastu vietu aiz kolonnas, kur varētu sēdēt, neviena nemanīts. Gājiens izrādījās neveiksmīgs, tādēļ viņš piemetās baznīcsola galā - koka sēdvieta bija tik cieta, ka veikalnieka locekļi žēli iečīkstējās.

Viņš nesteidzīgi nopētīja draudzes locekļus un māja ar galvu daudzajiem Superette klientiem. Pirmajā rindā sēdēja pilsētas mērs Džespers Ficdžeralds, kurš tanī bridi sarokojās ar pilsētas padomes vadītāju. Vietējās avīzes redaktors Bils Benss, kura zaļganā cepure ar nagu šķita kā pieaugusi galvai, atradās dažas rindas tālāk. Otras rindas vidu savā ierastajā vietā sēdēja Klēra Kleja. Viņa bija kļuvusi par ideālu

mācītāja kundzi - skumjš smaids, drūms skatiens. Baznīcā bija ari daži svešinieki - Bads nolēma, ka tie būs "Talasas" darbinieki. Tas šķita neparasti, jo līdz šim neviens no tiem, kas strādāja Skrandu salā, nebija spēris savu kaju baznīcā. Iespējams, nesenās nelaimes viņus mazliet satricinājušas.

Tad viņa skatiens pievērsās kādam dīvainam objektam, kas atradās uz neliela galdiņa līdzās kancelei un ko klāja sniegbalta lina drāna. Tas pilnīgi noteikti bija savādi. Storm- heivenas mācītāji nemēdza izmantot teatralus rekvizītus, tāpat kā nemēdza skaļi kaut ko skandēt, draudīgi vicināt dūres un sist pa Bībeli.

Visi piecēlās tikai tad, kad misis Feninga apsēdās pie ēr- ģelēm un atskanēja pirmie akordi dziesmai "Dievs kungs ir musu stiprā pils". Kad draudze bija noklausījusies iknedēļas paziņojumus un noskaitījusi lugšanu, Klejs izgāja priekšā. Melnais mācītāja tērps brīvi krita pār izdēdējušo augumu. Viņš uzkapa kancelē un pavērās baznīcēnos - viņa seja jautas nopietna, apņēmības pilna izteiksme.

- Daži ļaudis, - viņš iesaka, - iespējams, domā, ka mācītājā uzdevums ir mierināt. Darīt tā, lai viņi justos labāk. Es šodien neesmu nācis šeit, lai kādam liktu justies labak. Nav mana misija, nav mans aicinājums pust miglu acīs vai bārstīt mierinošas banālas frāzes vai puspatiesības. Es runāju bez aplinkiem, un tas, ko teikšu, var kādam nepatikt. Tu saviem ļaudīm grūtu lietu esi licis redzēti101

Viņš atkal nopētīja draudzes locekļus, tad pielieca galvu un noskaitīja īsu lūgšanu. Bridi paklusējis, viņš pagriezās pret Bibeli un atvēra to.

- Un tas piektais eņģelis bazūnēja, - Klejs iesāka spēcīgā, enerģiskā balsī, - un es redzēju zvaigzni, kritušu no debess uz zemi, un tam tapa dota tā bezdibeņa akas atslēga. Un tas atvēra to bezdibeņa aku, tad dūmi uzkāpa no tās akas kā lielā cepļa dūmi. Un saule tapa aptumšota un tas gaiss no tās akas dūmiem. Un pār tiem bija viens ķēniņš, tas bezdibeņa eņģelis, viņa vārds bija ebrejiski Abadons. Tad tas zvērs, kas izkāpj no tā bezdibeņa, ar tiem karos un tos uzvarēs un tos nokaus. Un viņu miesas gulēs tā liela pilsāta ielā.

Un tie atlikušie cilvēki, kas nav nokauti caur šām mocībām, tomēr nav atgriezušies no savu roku darbiem, ka tie nebūtu vairs pielūguši tos zelta un sudrabā elkus.

Klejs lēni pacēla galvu un aiZvēra Bībeli.

-    Jana parādīšanās grāmata, devītā nodaļa, - viņš noteica un nogaidīja, kamēr iestājas neomulīgs klusums. Tad mā- citājs atsāka jau daudz klusākā balsi. - Pirms dažām nedēļām kada liela kompānijā ieradās šeit, lai uzsāktu kārtējo neveiksmīgo mēģinājumu atrast Skrandu salā apslēptās bagātības. Jūs visi esat dzirdējuši, kā dienu un nakti tiek spridzināts, darbināti motori, sirēnas un helikopteri. Jūs esat redzējuši, ka Skrandu sala naktī ir izgaismota kā tāds naftas tornis. Daži no jums strādā šīs kompānijas labā, ir izīrējuši istabas tās darbiniekiem vai guvuši finansiālu labumu no šis dārgumu meklēšanas.

Viņa skatiens klīda no viena pie otra, līdz apstājās pie Bada, kurš sagrozījās solā un paskatījās uz durvju pusi.

-     Tie, kuriem rup apkārtējās vides stāvoklis, iespējams, ir prātojuši, kāds iespaids būs šai sūknēšanai, netīrajam ūdenim, gāzei un naftai, eksplozijām un nerimtīgajai iedarbībai uz līča ekoloģiju. Un zvejnieki un omāru ķērāji, kas ir starp jums, droši vien ir prātojuši, vai ar to visu nav saistīta nesena omāru nozvejas samazināšanās par divdesmit procentiem un skumbriju nozvejas kritums gandrīz tikpat liela apmērā.

Mācītājs ieturēja pauzi. Bads zināja, ka nozveja pakāpeniski samazinas jau divdesmit gadus neatkarīgi no izrakumiem Skrandu salā. Taču tas netraucēja neskaitāmajiem zvejniekiem nemierīgi sagrozīties baznīcas solos.

-    Taču šodien es negrasos runāt tikai par troksni, piesārņojumu vai nozvejas samazināšanos, ne ari par līča izlaupīšanu. Šīs pasaulīgās lietas ir mēra kompetencē, ja vien viņš par tām ieinteresētos. - Klejs pētījoši pavēras pilsētas mērā. Bads ievēroja, ka Ficdžeralds neveikli pasmaidīja un ar roku pieglauda kuplās ūsas.

-    Man rup šīs mantas meklēšanas garīgais aspekts. - Klejs nokāpa no kanceles. - Bībelē par to ir teikts ļoti skaidri. Tieksme pēc zelta ir ļaunuma sakne. Un tikai nabagie nonāk debesis. Tas teikts nepārprotami un neizraisa strīdus par interpretāciju. To nav patīkami dzirdēt, bet tā ir. Un kad bagātais gribēja sekot Jēzum, Viņš teica, ka vispirms lai šis cilvēks atdod citiem savas bagātības. Taču virs to nespēja. Atcerieties l.ācaru, ubagu, kurš mira pie bagātnieka mājas vārtiem un nonāca Ābrahama azotē? Bagātais virs, kurš dzīvoja aiz vārtiem, nonāca ellē un lūdzas pēc lāsītes ūdens, lai veldzētu savu izkaltušo mēli. Taču viņš to nesaņema. Jēzus to pateicis ļoti skaidri: ViegUiki ir kamielim iziet caur adatas aci, nekā bagātām iekļūt Dieva valstībā.

Mācītājs uz bridi apklusa un paskatījās apkārt.

- Iespējams, jums allaž šķitis, ka tās ir citu problēmas, ne jūsējās. Galu galā lielākā daļa šis pilsētas iedzīvotāju nav bagāti. Taču šī apslēptās mantas meklēšana visu mainījusi. Vai jūs, kaut jel viens no jums, ir aizdomājies, kas notiks ar mūsu pilsētu, ja viņiem izdosies to mantu atrast? Ļaujiet teikt, luk, ko. Stormheivena kļūs par iecienītāko tūrisma objektu aiz Disnejlendas. Piestātnes bārs un Friporta pārvērtīsies par spoku pilsētām. Ja jums šķiet, ka tagad nav nozvejas, pagaidiet, kamēr šeit ieradīsies simtiem tūristu kuģu, kas drūzmēsies piekrastes ūdeņos, un krastmalā izaugs viesnīcas un vasaras majas. Un satiksme! Padomājiet par neskaitāmajiem uzņēmējiem un zelta meklētājiem, kas ieradīsies šeit, rakņāsies un rakņāsies gan krastā, gan jūrā. Tie laupīs un mēslos, līdz zeme bus izpostīta un zivju vietas iznicinātas. Protams, daži, kas sēž šajos solos, uz tā rēķina nopelnīs. Bet ar ko jusu liktenis atšķirsies no tā bagātnieka likteņa līdzībā par Lacaru? Bet no pašiem nabagākajiem, tiem, kas pelna iztiku, dodoties jurā, no tiem veiksme novērsīsies. Un viņiem būs tikai divas iespējas: pabalsts vai biļete uz Bostonu.

Kad izskanēja šis divas Stormheivenā visnicinātākās iespējas - sociālie pabalsti un Bostona -, telpu pārņēma drūma murdoņa. Pēkšņi Klejs atslīga pret kanceli un ieķērās tajā.

Un tad viņi atbrīvoja to skarpiju, kura vārds bija Abadons. Abadons, bezdibeņa ķēniņš. Abadons, kas ebreju valodā nozīmē Postītājs. - Mācītājs cieši vērās baznīcēnos. - Ļaujiet jums kaut ko parādīt.

Atkāpies no kanceles, viņš pasniedzās pēc priekšmeta, kas bija apklāts ar lina drānu. Bads paliecās uz priekšu, telpā atskanēja satraukti čuksti. Klejs mirkli vilcinājās un tad noņēma drānu. Atklājās plakans, melns akmens, apmēram divpadsmit reiz astoņpadsmit collas liels. Tā malas bija nodeldētas un apdauzītas. Akmens bija atbalstīts pret senlaicīgu tumša koka kastīti. Plāksnītē bija iecirstas četras rindas - pa- dzisušas, taču atjaunotas ar dzeltenu kritu.

Klejs piegāja pie kanceles un skaļā, trīsošā balsī nolasīja uzrakstu:

Sākuma tu melosi, Nolādēts tu raudāsi, Taču ļaunākais ir tas, Ka tev jāmirst.

- Tā nav sagadīšanās, ka akmeni atrada, kad pirmo reizi atklāja Ūdens Aku, un ka tūdaļ pēc tam Aka paņēma savu pirmo upuri. Kopš tā laika šī sātaniska akmens pareģojums allaž piepildījies. Visiem tiem, kas pielūgs zelta un sudraba elkus - vai nu tiešā ceļā, piedaloties izrakumos, vai netiešā, gūstot peļņu no racējiem, - jāatceras, kādā kartībā viss notiks. Sākuma tu melosi: tiekšanās pēc bagātības aptumšos jusu cildenās jūtas. - Mācītājs izslējās. - Omāru cepšanas festivālā pats Melins I lečs man teica, ka apslēptā manta ir vismaz pāris miljonu dolāru vērta. Nav maza summa, pat cilvēkam no Bostonas. Vēlāk es uzzināju, ka patiesā vērtība ir divi miljardi. Divi miljardi. Kādēļ doktors Hečs butu mani tā mānījis? Varu teikt tikai vienu: zelta elki ir vilinoši. Sākumā tu melosi. - Viņš sāka runāt klusāk. - Un, lūk, nākama rindiņa: Nolādēts tu raudāsi. Zeltam līdzi nāk ciešanas. Ja par to šau- bāties, parunājiet ar to cilvēku, kurš zaudēja kājas. Un kas teikts pēdējas pareģojuma rindiņās? lāču ļaunākais ir tas, ka tev jāmirst. - Kleja iekritušās acis cieši vērās auditorijā. - Šodien daudzi no jums grib pacelt akmeni, ta sakot, lai piekļūtu zelta elkam, kas zem tā paslēpts. To pašu gribēja arī Saimons Raters pirms divsimt gadiem. Vai atceraties, kas notika ar Rateru?

Klejs atgriezās kancelē.

-     Vakar Akā bojā gāja cilvēks. Es ar šo cilvēku runāju mazāk nekā pirms nedēļas. Viņš pat necentās noliegt, ka alkst pēc zelta. Patiesību sakot, viņam pietika nekaunības ar to lielīties. Es neesmu Māte Terēzei, viņš man teica. Nu šis cilvēks ir miris. Miris visbriesmīgākajā veidā - dzīvību no viņa burtiski izspieda milzīgs akmens. Taču ļaunākais ir tas, ka tev jāmirst. Stāv rakstīts: Un tiešām, es saku, tam sava alga nezudīs.

Klejs apklusa, lai atgulu elpu. Bads pavērās uz draudzes locekļiem. Zvejnieki sačukstējās. Klēra bija novērsusies no mācītāja un pētīja savas klēpī saliktās rokas. Tad Klejs turpināja.

-     Un kā tad ar pārējiem, kas miruši, sakropļoti vai bankrotējuši tās nolādētās apslēptās mantas dēļ? Tas ir sātana iemiesojums. Un visiem, kas tieši vai netieši gūst peļņu no tā, jāapzinās, ka nāksies par to samaksāt. Redziet, tai pēdējā dienā nebūs svarīgi, - ir atrastas tās bagātības vai nav. Jau pali to meklēšana ir grēks, kas nav patīkams Dievam. Jo tālāk Stormheivena dodas pa šo grēka ceļu, jo bargāk nāksies par to samaksāt. Tiks izpostīta iespēja nopelnīt iztiku, liks izpostīta iespēja zvejot. Tiks izpostītas jūsu dzīves. - Mācītājs nokremšļojās. - Gadiem nav apklusušas runas par Skrandu salas un Ūdens Akas lāstu. Tagad daudzi par to pat domāt negrib. Viņi teiks, ka tikai mazizglītoti laji tic tādiem māņiem. - Viņš norādīja uz akmeni. - Pasakiet to Saimonam Rateram! Pasakiet to Ecēhiēlam Harisam! Pasakiet to Džonam Hečam.

Klejs turpināja gandrīz čukstus.

-     Uz šīs salas notikušas dīvainas lietas. Un viņi par tām jums nestāsta. Aparatūra savādā kārtā nedarbojas. Neizskaidrojamu notikumu dēļ nākas atkāpties no ieplānotā grafika. Pirms dažām dienām salā tika atrakts masu kaps. Kaps, kurā pa roku galam samesti pirātu kauli. Astoņdesmit, varbūt pat simts cilvēki. Vardarbības pazīmju nav. Neviens nezina, kādēļ viņi miruši. Tad tas zvērs, kas izkāpj no tā bezdibeņa, ar tiem karos un tos uzvarēs un tos nokaus. Un viņu miesas gulēs tā lielā pilsāta ielā. Kādēļ miruši šie cilvēki? - pēkšņi nodār- dināja Klejs. - Tas bija Dieva pirksts. Jo, vai jūs zināt, kas tika atrasts līdzās mirušajiem?

Telpā iestājās tik dziļš klusums, ka Bads dzirdēja, kā pret baznīcas logu sitas koku zari.

- Zelts, - Klejs aizsmacis nočukstēja.

32

Tā kā Hečs bija oficiālais Skrandu salas ārsls, viņam nācās nodarboties ar birokrātiskajām formalitātēm, kas bija saistītas ar Vopnera nāvi. Atstādams savā vietā diplomētu medmāsu no piekrastes mazpilsētiņas, viņš aizslēdza lielo māju Oušenleinā un brauca uz Mečiasportu, kur nācās atbildēt uz izmeklētāju jautājumiem. Nākamajā rītā viņš devās uz Ban- goru. Pēc visu papīru kalnu aizpildīšanas viņš Stormheive- nā atgriezās tikai pēc trim darbadienām.

Tajā pašā pēcpusdienā viņš devās uz salu un drīz vien pārliecinājās, ka pieņēmis pareizu lēmumu, neprotestējot pret Naidelmana centieniem turpināt operāciju. Lai gan kapteinis pēdējās dienās bija licis komandai sUri strādāt, pūles - un pilnīgi jaunu drošības līdzekļu izmantošana pēc Vopnera nāves -, šķiet, bija izklīdinājusi nomāktību. Un tomēr, - Aka turpināja vākt nodevas: jau pirmajā dienā pie Heča palīdzību meklēja pusducis viegli ievainotu viru. Papildus tam medmāsa ziņoja par trim saslimšanas gadījumiem - diezgan daudz, ja ņem vēra, ka patlaban salā atradās uz pusi mazāk cilvēku nekā pirms tam. Viens pacients žēlojās par apātiju un nelabumu, otrs saķēris bakteriālu infekciju, par kuru Hečs bija lasījis, taču savām acīm līdz šim netika redzējis. Trešajam izrādījās vienkārša nespecifiska vīrusu infekcija - nekā

nopietna, taču vīru mocīja pamatīgs drudzis. Vismaz šim cilvēkam Naidelmans nevarēs pārmest simulēšanu, I lečs nodomāja, noņemot asins paraugu, lai vēlāk uz "Cerbera" uztaisītu analīzes.

Nākamajā dienā agri no rīta viņš pa taciņu devās uz Ūdens Aku. Darbi ritēja neprātīgā tempā - pat Bontjērai, kas tanī bridi izlēca no Akas ar lāzera attalumu mērītāju rokā, pietika laika tikai vieglam galvas mājienam un smaidam. Taču padarīts bija apbrīnojami daudz. Kāpnes tagad no visām pusēm ieskāva statīvs, un vienā pusē bija uzstādīts lifts, ar ko ātri nolaisties dziļumā. Tehniķis pastāstīja, ka zondēšana un Akas uzmērīšana jau gandrīz pabeigta. Naidelmans nekur nebija atrodams, taču tehniķis teica, ka pēdējo trīs dienu laikā kapteinis vispār nav gulējis, ieslēdzies Ortankā un no turienes vadījis visus darbus.

Hečs atskārta, ka sācis prātot, ko kapteinis darīs tālāk. Nebija nekāds brīnums, ka viņš pēc Vopnera nāves tik ļoti nodevies darbam. Bet visi paredzamie darbi jau bija gandrīz pabeigti: kāpnes gatavas, Aka kartēta. Atliks tikai nolaisties Akā un rakt - ārkārtīgi piesardzīgi - un meklēt zeltu.

Hečs brīdi stāvēja klusēdams un prātodams par zeltu un to, ko darīs ar savu daļu. Miljards dolāru bija milzīga summa. Iespējams, nevajadzētu visu naudu ieguldīt Džonija Heča fondā. Būs grūti šķirties no tādas summas. Turklāt būtu brīnišķīgi iegādāties jaunu kuģīti, ko noenkurot Linnā. Viņš domās iztēlojās pārdošanai izlikto brīnišķīgo savrupo mājiņu Bretlstrītā - netālu no slimnīcas. Nedrīkst aizmirst, ka reiz. viņam bus pašam savi bērni. Vai bija taisnīgi atņemt viņiem tiesības uz tik bagātīgu mantojumu? Jo vairāk Hečs par to domāja, jo pareizāk šķita paturēt kādus piecus miljonus personīgai lietošanai. Varbūt desmit, lai apaļš cipars. Neviens neuzdrošināsies iebilst.

Viņš vel kādu brīdi lūkojās Akā un prātoja, vai tumšajā dzelmē patlaban strādā ari viņa senais draugs Donijs Truits. Tad Hečs pagriezās un devās atpakaļ.

Iegājis Pirmajā salā, Hečs ieraudzīja Magnusenu, kas, cieši sakniebusi lupas, sēdēja pie datora un veikli klabinaja tasta- turu. Saldējuma iesaiņojuma papīri un salauztās plates bija pazudušas, bet neskaitāmās iekārtas un aparāti ar daudzkrāsaino kabeļu kumšķiem sarindoti stingrā kārtībā. Bija likvidētas visas Vopnera pēdas. Paskatoties apkārt, Heču pēkšņi pārņēma neizprotama sajūta, ka steidzīgā telpas tīrīšana bija visīstākā necieņas izrādīšana pret mirušo programmētāju. Magnusena, kā allaž, turpināja strādāt un par Heču nelikās ne zinis.

Viņš kādu minūti stāvēja un skatījās.

-    Atvainojiet! - viņš beidzot nobrēca un sajuta neiedomājamu apmierinājumu, kad inženiere krēslā salēcās. - Es gribēju paņemt pilnu Makalana žurnāla atšifrējumu, - Hečs paskaidroja, kad Magnusena pārstāja rakstīt, pagriezās un ziņkārīgi vērās ienācējā.

-     Protams, - viņa rami atbildēja. Un gaidīja.

-    Tātad?

-    Kur tas ir? - viņa noprasīja.

Hečs nesaprata, kas notiek.

-    Kas? - viņš pārjautāja.

Hečam šķita, ka inženieres sejā parādās triumfējoša izteiksme, bet jau pēc mirkļa to atkal klāja vienaldzības maska.

-    jūs gribat teikt, ka jums nav kapteiņa atļaujas?

Pārsteigums Heča seja bija pietiekami izsmeļoša atbilde.

-    jauni noteikumi, - Magnusena paskaidroja. - Tiek uzglabāta tikai viena atšifrētā žurnāla izdruka, kuru drīkst dabūt tikai tad, ja saņemta rakstiska kapteiņa atļauja.

Hečs uzreiz neattapa, ko atbildēt.

-    Doktore Magnusena, - viņš iesāka, cik mierīgi vien spēdams, - uz mani šie noteikumi neattiecas.

-    Kapteinis par izņēmumiem neko nav teicis.

Ne vārda neteicis, Hečs piegāja pie telefona. Uzgriezis Ortanka numuru, viņš palūdza pasaukt kapteini.

-    Melin! - stingrā balsī iesaucās Naidelmans. - Jau gribēju doties pie jums, lai uzzinātu, kā veicās kontinentā.

-     Kaptein, esmu Pirmajā salā kopā ar doktori Magnuse- nu. Kādēļ viņa apgalvo, ka man, lai saņemtu Makalana žurnālu, vajadzīga jūsu atļauja?

-     Formalitāte drošības nolūkos, - atbildēja Naidelmans. - Lai būtu skaidri zināms, kas to izmantojis. Mēs taču ar jums runājām par šādu nepieciešamību. Neuztveriet to personīgi.

-     Baidos, ka es to tomēr uztveru personīgi.

-     Melin, pat es parakstos, kad ņemu žurnāla tekstu! Tā mēs aizstāvam gan jūsu, gan "Talasas" intereses. Ja tagad padosiet klausuli Sandrai, es paskaidrošu, ka jums ir tiesības apskatīt žurnālu.

Hečs tā ari izdarīja, un Magnusena kadu brīdi klusējot klausījās telefonā. Drīz vien viņa, ne vārda neteikdama, nolika klausuli, izņēma no atvilktnes dzeltenu veidlapu un aizpildīja to.

-    Šo iedosiet dežurējošajam noliktavas sargam, - inženiere noteica. - Pēc tam jūs reģistrācijas grāmatā ierakstīsiet savu vardu, datumu un laiku, kā ari parakstīsieties.

Likdams veidlapu kabatā, Hečs sāka prātot, pēc kādiem kritērijiem Naidelmans tieši Magnusenu izvēlējies par žurnāla sargu. Vai tad Magnusena nebija viena no tām, ko turēja aizdomās par sabotāžu ?

Taču šajā vēsajā rītā versija par kaitniecību šķita krietni aiz matiem pievilkta. Ikvienam uz šīs salas pietiekami labi maksāja. Daži beigu beigās saņems miljonus. Vai tiešām kāds ir gatavs tik ļoti riskēt, lai iegūtu vēl lielāku summu? Tas šķita neloģiski.

Atsprāga durvis, un Vadības centrā parādījās slaidais, sa- kumpušais Sendžona stāvs.

-    Labrīt, - viņš teica un palocīja galvu.

Ari Hečs palocīja galvu. Viņu pārsteidza, cik ļoti pēc Vop- nera nāves izmainījies vēsturnieks. Apaļo balto vaigu un priecīga pašapmierinātā skatiena vietā bija nākusi ļengana āda un maisiņi zem piesartušajām acīm. Neiztrūkstošā tvīda žakete bija neparasti saņurcīta.

Sendžons pievērsās Magnusenai.

-    Jau gatavs?

-    Apmēram, - viņa atbildēja. - Gaidām vēl pēdējos datus. Tavam draugam Vopneram sistēmā valdīja tāds haoss, ka bija nepieciešams zināms laiciņš, lai visu sakārtotu.

Sendžona sejā jautās neapmierinātība, pat sāpes. Magnusena ar galvu pamāja uz ekrāna pusi.

-    Es patlaban korelēju kartogrāfu sniegtos datus ar tiem, kas uzņemti no satelīta.

I leča skatiens pievērsās milzīgajam monitoram Magnuse- nas priekšā. Ekrānā bija redzams sarežģīts dažādu garumu un krāsu krustojošos līniju tīkls. Apakšā parādījās uzraksts:

Ierobežota video dalu pārraide sākta 11:23. Telstar 704 Ketranslators UZ (KU frekvenču josla) Lejupsaites frekvence 14'044 MHz Saņemšana un saskaņošana

Sarežģītais līniju pinums ekrānā atjaunojās. Kādu brīdi Sendžons, ne vārda neteikdams, skatījās monitorā.

-    Gribētu mazliet ar to pastrādāt, - viņš beidzot izdvesa.

Magnusena palocija galvu.

-    Viens, ja neiebilsti.

Magnusena piecēlās kājās.

-     Peles tris pogas vada trīs asis. Vai arī vari…

-     Es zinu, kā šī programma strādā.

Magnusena klusēdama izgāja no Pirmās salas un aizvēra durvis. Sendžons nopūtās un iekārtojās atbrīvotajā krēslā. Hečs ari nolēma doties prom.

-    Uz jums tas neattiecas, - Sendžons pavēstīja. - Tikai uz viņu. Briesmīga sieviete! - Viņš papurināja galvu. - Esat redzējis šo? Iespaidīgi, goda vārds.

-    Nē, - atbildēja I lečs. - Kas tas ir?

-    Ūdens Aka un pārējās struktūras. Visas tās, kas līdz šim kartētas.

Hečs paliecās tuvāk. Tas, kas vairāk atgādināja juceklīgu daudzkrāsainu līniju mudžekli, patiesībā, kā viņš tagad saprata, bija Akas aprišu trīsdimensiju karkass, kam vienā malā norādītas dziļuma atzīmes. Sendžons nospieda kādu pogu, un zīmējums spokaini melnajā ekrānā - Aka un tās sānu šahtas un tuneļi - sāka kustēties.

-    Ak dievs, - izdvesa Hečs. - Man pat prātā nebija ienācis, ka tā ir tik sarežģīta.

-     Kartogrāfu komanda iegūtos datus datorā ievada divas reizes diena. Mans uzdevums ir atrast vēsturiskās paralēles starp Aku un citām konstrukcijām. Ja spēšu atrast kaut ko kopīgu ar citām būvēm vai, vēl labāk, Makalana projektiem, varēs mēģināt atklāt pārējās lamatas un saprast, kā tās var neitralizēt. Taču, atzīšos, tas nav tik vienkārši. Grūti nepadoties tik sarežģīta uzdevuma priekšā. Un neatkarīgi no tā, ko teicu pirms minūtes, man ir tikai vispārēja nojausma par to, kā šitais daikts strādā. Taču es drīzāk ļaušu sevi pakārt, nekā lūgšu palīdzību sievietei. - Viņš nospieda vēl dažus taustiņus. - Raudzīsim, vai varam atstāt tikai sākotnējās strukturas un aizvākt visu pārējo. - Lielākā daļa krāsaino līniju izzuda, palika tikai sarkanās. Tagad l lečam diagramma šķita daudz saprotamāka: bija skaidri redzama galvenā šahta, kas grima zemē. Simts pēdu dziļumā tunelis noveda lielā telpā - velvētajā nišā, kur gāja bojā Vopners. Vēl dziļāk, gandrīz pašā Akas dibenā, kā rokas pirksti katrs uz savu pusi pletās vēl seši mazāki tuneļi. Tieši virs tiem strauji virszemē veda nākamais lielais tunelis. No paša dibena aiz- likumoja kāds šaurs tunelis un vairāki nelieli atzari.

Sendžons norādīja uz ekrāna apakšējo daļu.

-     Tie ir seši appludinātie tuneļi.

-    Seši?

-    Ja. Piecus no tiem mēs atradām, bet sasodītajam sestajam tunelim krāsviela cauri neizplūda. Magnusena kaut ko runāja par viltīgu hidraulisko sistēmu ar atpakaļplūdi. Godīgi sakot, pusi no tā visa es nesapratu. - Sendžons sarauca pieri. - Hm. Šis augšējais tunelis ar lēzeno slīpumu ir Bostonas šahta, kas izbūvēta daudz vēlāk. Tā neietilpst sākotnējā struktūrā.

Sendžons uzsita pa dažiem taustiņiem, un liekais tunelis pazuda no ekrāna. Vēsturnieks paskatījās uz Heču, bet tad atkal pievērsās ekrānam.

-     Bet šis tunelis, kas ved krastmalas virzienā… - viņš norija siekalas. - Tas nav daļa no centrālās Akas, un to vēl kādu laiku atstās neizpētītu. Sakumā es domāju, ka tā ir otra ieeja Akā. Bet tagad izskatās, ka tas ir hermētiski noslēgts strupceļš. Iespējams, kaut kā saistīts ar lamatām, kurās iekļuva jusu brālis… - Sendžons samulsis apklusa.

-     Es saprotu, - Hečs izmocīja. Balss šķita sausa un nedabiski smalka. Viņš dziļi ievilka elpu. - Viņi to cenšas izpētīt, vai ne?

-      Protams. - Sendžons uzmanīgi veras datora ekrānā. - Ziniet, vēl pirms trim dienām es dievināju Makalanu. Bet tagad jūtos pilnīgi citādi. Šis projekts ir vienreizējs, un nevaru viņam neko pārmest par vēlmi atriebties pirātam, kas viņu nolaupījis. Un tomēr - viņš taču ļoti labi zināja, ka šajā Akā vienādi viegli var iet bojā ne tikai slikti, bet arī absolūti nevainīgi ļaudis!

Sendžons atkal lika zīmējumam griezties.

-     Protams, kā vēsturnieks es varētu teikt, ka Makalanam bija pilnīgs pamats ticēt, ka Okems nodzīvos pietiekami ilgi, lai atgrieztos un iekļūtu lamatās. Taču Aka tika konstruēta tā, lai pastāvētu gadsimtiem ilgi - arī pēc tam, kad Okems, ieradies pēc bagātībām, butu gājis bojā.

Viņš nospieda vel vienu taustiņu, un diagrammā parādījās zaļas līnijas.

-     Te var redzēt visas sijas un balstus, kas atrodas Akā. Četrsimt tūkstoši četras pēdas biezu ozolkoka baļķu. Ar tiem būtu pilnīgi pieticis, lai uzbūvētu divas fregates. Konstrukcija bija radīta, lai pastāvētu simtiem gadu. Kādēļ, pēc jūsu domām, Makalans šo nāves mašīnu būvējis tik varenu? Ja mēs to pagriežam šādi… - Sendžons pēc kārtas nospieda vai- rakus taustiņus. - Sasodīts! - viņš norūca, jo līniju mudžeklis sāka mežonīgā ātrumā kustēties.

-     Ei, tādā tempā jūs sadedzināsiet videokarti!

Durvīs stāvēja Renkins - ģeologs, kura lācim līdzīgais augums aizsedza blāvo rita gaismu. Viņa gaišajā bārdā rotājās greizs smaids.

-    Tinieties, kamēr neesat kaut ko salauzuši! - viņš pajokoja.

Aizvēris durvis, Renkins devās pie datora ekrāna. Iesēdies Sendžona krēslā, viņš nospieda pāris taustiņu un zīmējums paklausīgi pārstāja rotēt, taču palika ekrānā, it kā gaidītu turpmākos norādījumus.

-     Kā veicas? - Renkins pajautāja vēsturniekam.

Sendžons papurināja galvu.

-     Pagaidām grūti pateikt, acīmredzamu paralēļu nav. Ir šis tas kopīgs ar Makalana hidrauliskajām konstrukcijām, bet tas ari viss.

-     Pagrozīsim to ap Z asi ar ātrumu pieci apgriezieni minūtē. Varbiit radīsim kaut ko iedvesmai. - Renkins nospieda dažus tastatūras taustiņus, un zīmējums ekrānā atkal sāka rotēt. Viņš atslīga krēslā, salika rokas aiz. galvas un paskatījās uz Heču. - Zini, tas ir apbrīnojami, vecīt. Izskatās, ka tas jūsu vecais arhitekts rakšanas darbos izmantojis palīdzību, ja tā var teikt.

-    Kādu palīdzību?

Renkins piemiedza aci.

-    Mātes Dabas palīdzību. Pēdējie tomogrāfiskās skenēša- nas dati liecina, ka lielākā daļa Akas jau bija gatava, kad šeit ieradās pirāti. Tas ir, dabiski izveidota. Kā milzīga vertikāla plaisa pamatiezi. Iespējams, tieši tādēļ Okems arī izvēlējās šo salu.

-     Neesmu pārliecināts, ka saprotu.

-    Metamorfajā iezi, kas veido salas pamatni, ir neskaitāmās novirzes un pārbides.

-     Tagad esmu pilnīgi pārliecināts, ka neko nesaprotu! - iesaucās Hečs.

-     Es runāju par plātņu nobīdēm tieši zem salas. Plātnes kaut kādā dīvainā veidā atvirzījušās viena no otras.

-    Tātad zem zemes ir caurumi?

Renkins palocīja galvu.

-     Milzīgi daudz. Visdažādāko formu atklātas plaisas un lūzumi. Musu draugs Makalans tos tikai paplašinājis un pilnveidojis. Taču vienu es vēl nespēju saprast: kādēļ tās plaisas ir tikai šeit, zem salas. Parasti tādas nobīdes ir redzamas plašāka apmērā. Bet šeit tās ir tikai zem Skrandu salas.

Viņu sarunu pārtrauca Naidelmans, kas ienāca mājiņā. Viņš pēc kārtas paskatījās uz klātesošajiem, un sejā uz mirkli atplauka smaids, kas tūdaļ atkal pazuda.

-    Tātad, Melin, vai Sandra jums iedeva atļauju?

-    Jā, paldies, - atbildēja Hečs.

Naidelmans pievērsās Renkinam.

-      Manis dēļ nav vēris atrauties no tiešajiem pienākumiem.

-     Es tikai palīdzēju Sendžonam saprast trīsdimensiju modeli, - paskaidroja Renkins.

llečs skatījas no viena uz otru. Bezrūpīgais ģeologs pēkšņi šķita atturīgs, saspringts, satraukts. Vai starp šiem diviem kaut kas būlu noticis? viņš prātoja. Tad Hečs atskārta, ka Naidelmans dīvaini uz viņiem skalās. Ari viņu pārņēma tikko pārvarama vēlme attaisnoties, paskaidrot, ar ko viņi šeit nodarbojas.

-    Saprotu, - teica Naidelmans. - Tādā gadījuma man ir labas ziņas. Tīklā ievietoti pēdējie uzmērījumu dali.

-    Lieliski, - Renkins atbildēja un nospieda vēl dažus taustiņus. - Saņēmu. Un tagad savietošu tos ar pārējiem.

Hečs ekrana redzēja, kā diagrammu papildina nelieli līniju segmenti. Pēc pāris sekundēm lejupielāde bija pabeigta. Attēls lielā mērā bija tāds pats kā iepriekš, tikai mazliet vairāk samudžināts.

Sendžons, skatīdamies ekrānā pāri ģeologa plecam, dziļi nopūtās. Renkins uzsita pa dažiem taustiņiem, un modelis saka rotēt ap vertikālo asi.

-     Atstāj tikai pašas senākās struktūras, - Sendžons teica.

Renkins atkal nospieda vairākus tastatūras taustiņus, un

neskaitāmas sīkās līnijas pazuda. Tagad llečs redzēja tikai pašas centrālās Akas attēlu.

-    Tatad ūdens lamatas pievienotas vairāk uz beigām, - Naidelmans secināja. - Nekā tāda, ko mēs nebutu zinājuši līdz šim.

-    Vai redzi kādas līdzības ar citiem Makalana projektiem? - noprasīja Renkins. - Vai kaut ko tādu, kas atgādina lamatas?

Sendžons papurināja galvu.

-     Esi tik laipns, novāc visu, izņemot koka sijas.

Daži nospiesti taustiņi, un melnajā ekrānā parādījās savāds skeletam līdzīgs karkass. Vēsturnieks spēji ievilka gaisu.

-     Kas tad nu? - aši reaģēja Naidelmans.

Pēc īsas pauzes Sendžons pašūpoja galvu.

-    Nezinu. - Viņš norādīja uz diviem punktiem ekrānā, kur krustojās vairākas līnijas. - Šajos savienojumos ir kaut kas pazīstams, tikai neesmu īsti pārliecināts, kas.

Kādu bridi viņi klusēdami puslokā stāvēja ap datora monitoru.

-     Varbūt tas ir bezjēdzīgi, - Sendžons turpināja. - Tas ir, kādas gan paralēles ar citiem Makalana darbiem mēs te gribam atrast? Kādas vēl būves ir desmit pēdas platas un vairak nekā simt četrdesmit pēdas augstas?

-    Slipais Pizas tornis? - Hečs minēja.

-     Pag! - pēkšņi iesaucās Sendžons. Viņš vēl uzmanīgāk sāka pētīt zīmējumu. - Paskatieties uz šim simetriskajām līnijām kreisajā pusē, šeit un šeit. Un uz šiem lokiem, kas atrodas viens zem otra. Es teiktu, ka tās ir transversālās arkas. - Vēsturnieks pagriezās pret Naidelmanu. - Vai jūs zinājāt, ka Aka vidū kļūst šaurāka?

Kapteinis palocīja galvu.

-    No divpadsmit pēdām uz apmēram deviņām septiņdesmit pēdu dziļumā.

Vēsturnieks sāka ar pirkstu bakstīt zīmējumā, cenšoties savienot dažādus punktus.

-    Jā, - viņš nočukstēja. - Tas droši vien ir apvērstas kolonnas gals. Bet tā, visticamāk, ir iekšējā kontrforsa pamatne. Bet šī arka, lūk, šeit, koncentrē masu vienā punktā. Atšķirībā no parastas arkas.

-     Vai jus, lūdzu, nepaskaidrotu, ko ar to gribat teikt? - jautāja Naidelmans. Balss bija mierīga, taču kapteiņa acīs Hečs manīja ieinteresētības dzirkstelītes.

Sendžons par soli atkāpās no monitora. Viņa sejā jautās izbrīns.

-     Jā, viss sakrīt. Dziļa un šaura kā… un Makalans galu galā bija arī reliģisku celtņu autors… - vēsturnieks apklusa, nepabeidzis teikumu.

-     Kas tad ir? - Naidelmans nošņāca.

Sendžons pievērsa savas lielās skumjās acis Renkinam.

-       Pagriez zīmējumu ap Y asi par simt astoņdesmit grādiem.

Renkins paklausīja, un diagramma ekrānā apgriezās otrādi. Tagad Ūdens Aka ekrānā atradās ar kājām gaisā un tās sarkanās aprises mirguļoja. Pēkšņi kapteinis dziļi ievilka elpu.

-    Mans dievs, - viņš izdvesa. - Tā taču ir katedrāle!

Vēsturnieks palocīja galvu un triumfējoši pasmaidīja.

-     Makalans radīja to, ko vislabāk prata. Ūdens Aka nav nekas cits kā smaile. Sasodīts! Katedrāles torņa smaile, kas apgriezta kājām gaisā.

33

Bēniņi lielā mērā izskatījās lādi paši, kā Hečs bija ielāgojis: pārblīvēti ar grabažām, ko ģimene gadu desmitos iekrājusi. Pa mansarda logu iekšā plūda pēcpusdienas saules gaisma, kas starp tumšo mēbeļu kaudzēm, vecajiem skapjiem un gultas rāmjiem, pakaramajiem, cepuru kastēm un krēslu stalažām tūdaļ kļuva blāva. Kad I lečs spēra kaju uz pēdējā apdilušā pakāpiena, karstums, putekļi un naftalīna bumbiņu smārds spēji kā asa žilete atsauca atmiņā ainu no bērnības - kā viņi ar brāli spēlēja paslēpes, bet pa jumtu skaļi grabinājās lietus.

Hečs dziļi ievilka elpu un uzmanīgi, baidīdamies kaut ko apgāzt vai radīt pārāk lielu troksni, virzījās tālāk. Nez kādēļ šī atmiņu noliktava šķita kā svētvieta, un viņš jutās kā laupītājs, kas ielauzies svētnīcā.

Tagad, kad Akas kartēšana bija pabeigta, bet apdrošināšanas aģents gaidāms tikai pēcpusdienā, Naidelmanam ne- -fcas cits neatlika kā uz atlikušo dienu apturēt visus darbus. Melins izmantoja iespeju, lai atgrieztos mājās iekost un šo to izpētīt. Viņš atcerējās lielo ilustrēto grāmatu "Eiropas izcilākās katedrāles", kas reiz bija piederējusi viņa tantei. Ja paveiksies, tā atradīsies starp grāmatu kaudzēm, ko māte rūpīgi sakrāvusi bēniņos. Hečs vēlējās pats atrast dziļāku izskaidrojumu Sendžona atklājumam.

Virzīdamies dziļāk grabažu ņudzeklī, Hečs tik tikko nesaskrāpētās pret apdriskātu biljarda galdu un gandrīz apgāza mūžsenu gramofonu Victrola, kas nedroši balansēja uz kastēm ar septiņdesmit astotā gada ierakstiem. Viņš uzmanīgi pārvietoja gramofonu un tad nopētīja vecas, tik ļoti nolietotas plates, ka tikko bija izlasāmi uzraksti: Puttin' On the Ritz, The Varsiti/ Drag, Let's Misbehave, Bings Krosbijs un the An- dreios Sisters, kas visu laiku atkārto frāzi ls You ls Or Is You Ain't My Babym . Hečs atcerējās, kā tēvs uzstāja, lai vasaras vakaros tiktu spēlēta šī antīkā kaste, un aizsmakušās balsis pilnīgi neiederīgos dziesmu un deju ritmos plūda pagalmā un lejup pa oļiem klāto krastmalu.

Blāvajā bēniņu gaismā Hečs saskatīja lielo kļavas koka gultas galvgali, kas bija atbalstīts pret sienu tālākajā stūrī. To viņa vecvectēvs dāvinājis vecvecmāmiņai kāzu dienā. Interesanta dāvana, Hečs klusībā nodomāja.

Protams, līdzās gultas galvgalim atradās senlaicīgs skapis, bet aiz ta - kastes ar grāmatām - tikpat kārtīgās kaudzēs kā toreiz, kad viņi ar Džoniju, izpildot mātes pavēlēs, tās bija nesuši uz bēniņiem.

Hečs piegāja pie skapja un mēģināja to pastumt malā. Tas pabīdījās par kādu collu vai mazliet vairāk. Viņš atkāpās un novērtēja šo derdzīgo, smago, nestabilo Viktorijas laikmeta mēbeli, kas saglabājusies no vectēva laikiem. Tad Ilečs atspērās un ar plecu pagrūda skapi vairākas collas tālāk, un tas saka nedroši svārstīties. Ņemot vērā, ka daudzajos gados koks pamatīgi izžuvis, tas tomēr bija sasodīti smags. Varbūt skapi palikušas kādas mantas. Hečs nopūtās un notrauca sviedrus no pieres.

Skapja augšējās durvis bija pavērtas, atklājot tukšus, putekļiem klātus plauktus. Hečs atklāja, ka ari atvilktnes ir tukšas. Izņemot pašu apakšējo - tajā atradās vecs, saplīsis un izbalējis teniskrekls ar uzrakstu Led Zeppelin. To viņam bija nopirkusi Klēra, kad klase izbrauca zaļumos. Hečs bridi paturēja kreklu rokā - atcerējās dienu, kad Klēra to viņam uzdāvināja. Tagad tā bija parasta divdesmit gadus veca lupata. Hečs nolika to malā. Klēra bija atradusi - vai pazaudējusi - savas dzīves laimi; atbilde atkarīga no tā, kam jautāt.

Vēl viens mēģinājums. Hečs ieķērās skapī un uzsāka cīņu, šūpodams to uz priekšu un atpakaļ. Pēkšņi smagnējā mēbele padevās un bīstami sasvēras. Viņš palēca sānis, un skapis ar milzīgu troksni sabruka uz grīdas. Hečs pietrausās kājās - viņu apņēma biezs putekļu mākonis. Tad viņš, nepacietīgi vēcinādamies ar roku, lai izgaiņātu putekļus, ziņkāres dzīts, pieliecās.

Skapja aizmugurējā siena bija salūzusi divās vietās. Pa šauro spraugu Hečs varēja saskatīt izgriezumus no avīzēm un lappuses, ko klāja nelīdzenas sīkas rokraksta rindas. Lappušu malas salīdzinājumā ar veco sarkankoku šķita plānas un trauslas.

34

Izstieptais okera krāsas zemesrags, ko sauca par Ugunsgal- vu, atradās uz dienvidiem no pilsētas un atgādināja mezglainu milža pirkstu. Tālākajā raga galā kokiem un zālēm klāto klinšu nogāzes sasniedza tā saukto Pīkstuļu līci. Šo nosaukumu līcis ieguvis no neskaitāmajiem divvāku gliemjiem, kas berzējas viens pret otru caurspīdīgajos viļņos. Meža taciņas un ieplakas bākas ēnā mēdza saukt par Pīkstuļu gravu. Stormheivenas vidusskolas audzēkņiem šī grava kalpoja arī par mīlētāju taku, kur ne viens vien bija zaudējis nevainību.

Pirms apmēram divdesmit gadiem arī Melins llečs bija viens no tiem neveiklajiem nevainīgajiem zēniem. Nu viņš atkal soļoja pa šīm meža taciņām un nesaprata, kāds impulss mudinājis viņu turp doties. Hečs zināja, kurš aprakstījis tās lapas, ko viņš atrada skapī. Tas bija vectēva rokraksts. Nespēdams sevi piespiest uzreiz ķerties pie lasīšanas, viņš nolēma iziet pastaigāties pa krastmalu, taču kajas pašas aizveda ārpus pilsētas - apkārt Melnās Slēdzenes fortam uz bāku un Pīkstuļu līci.

Viņš izgāja uz grambainas taciņas - šauru melnu svītriņu, kas vijās cauri biezajai zālei. Pēc dažiem jardiem tā noveda nelielā klajumā. No trim pusēm to ieskāva stāvās Uguns- galvas nogāzes, ko klāja sūnas un ložņaugi. Ceturtā puse bija tik biezi apaugusi ar lapu kokiem, ka jūru nevarēja saskatīt, lai gan klusā divvaku gliemju sačukstēšanās viļņos lika saprast, ka tā ir tuvu. Pa diagonāli cauri lapotnei spiedās cauri blāvi saules stari, kas apspīdēja robotos zāles stiebrus. Par spīli drūmajam noskaņojumam Hečs pasmaidīja - prātā ne lūgtas, ne aicinātas ienāca Emīlijas Dikinsones"13 dzejas rindas:

Krīt gaismas stars slipi Pēc pusdienas ziemā - Un nospiež sirdi Kā meldijas Dieva namā.

Tā veroties noslēgtajā klajumā, atgriežas atmiņas. Par kādu nervoziem, slepeniem glāstiem un aprautām elsām piepildītu maija pecpusdienu. Eksotiskā sajuta, ka tiek izbaudīts kaut kas jauns, ka viņš uzdrošinājies iekļūt pieaugušo teritorijā, reibināja. Hečs aizgaiņāja šīs domas - viņš jutās pārsteigts, ka tik sens notikums vēl joprojām spēj tā uzbudināt. Tas nolika sešus mēnešus pirms tam, kad māte sakravāja mantas un viņi devās uz Bostonu. Klēra vairak nekā jebkurš cits saprata viņa noskaņojumu; visu to smagumu, kas bija ienācis viņas dzīvē kopā ar Melinu Heču - zēnu, kurš zaudējis lielāko daļu savas ģimenes.

Nespēju noticēt, ka te viss ir tāpat kā toreiz, nodomaja Hečs. Acīs iekrita samīcīta alus kārba zem akmens - vēl joprojām vecajā vietā un, šķiet, tiek izmantota tādiem pašiem mērķiem.

I lečs apsēdās smaržīgajā zālē. Šajā brīnišķīgajā vasaras nogales pēcpusdienā šī pļaviņa piederēja tikai viņam vienam.

Diemžēl ne, ne tikai viņam. Hečs saklausīja, ka uz taciņas aiz muguras kaut kas iečabas. Viņš pagriezās un sev par pārsteigumu ieraudzīja Klēru.

Pamanījusi 1 lecu, viņa sastinga un pēc tam tumši pietvīka. Mugura viņai bija vasarīga apdrukāta katūna kleita ar dziļu izgriezumu mugurpusē, garie zeltainie mati sapili franču bize, kas sniedzās pāri vasarraibumiem klatajai mugurai. Mirkli vilcinājusies, viņa apņēmīgi paspēra soli uz priekšu.

-     Sveika velreiz, - noteica Hečs, pielecis kājās. - Jauka dieniņa, kā radīta, lai saskrietos ar tevi.

Hečs centās runāt viegli un bezrūpīgi. Prātojot - paspiest sievietei roku vai noskūpstīt uz vaiga -, viņš palaida garam izdevīgo bridi gan vienam, gan otram.

Klēra tikko jaušami pasmaidīja un palocīja galvu.

-     Ka vakariņas? - viņš jautāja, jautājums šķita bezjēdzīgi muļķīgs, tiklīdz bija ticis pār lūpām.

-     Paldies, jaukas.

Iestājās neveikls klusums.

-     Piedod, - Klēra iesāka, - es droši vien tevi iztraucēju. - Un pagriezās, lai dotos prom.

-    Pagaidi! - Hečs iesaucās skaļāk neka bija gribējis. - I'as ir, tev nav obligāti jāiet prom. Es vienkārši pastaigājos. Turklāt es gribēju satikties.

Klēra nervozi paskatījās apkārt.

-    Tu taču zini, ka šī ir mazpilsēta. Ja kāds uzies mūs šeit, nodomās…

-    Neviens mūs te neatradīs, - 1 Iečs iebilda. - Šī taču ir Pīkstuļu grava, atceries?

Viņš atkal apsēdās un uzsita ar plaukstu pa zemi līdzās sev. Klēra panāca tuvāk un noglauda kleitu tikpat bikli ka sendienās.

-    Savādi, ka satiekamies tieši šeit, nevis kaut kur citur, - piebilda Hečs.

Klēra palocīja galvu.

-    Atceros, kā tu reiz sakāri uz ausim ozola lapas un stāvēji uz tā akmens, skaitīdams "Likīda" tekstu'"4 .

Hečs karoja atgādināt arī ko citu, ko atcerējās viņš.

-     Bet tagad esmu vecs kaulu lauzējs, kas pa labi un pa kreisi bārsta medicīniskas metaforas un dzeju fragmentus.

-    Cik tad pagājis? Divdesmit pieci gadi? - Klēra jautāja.

-    Apmēram. - Viņš mirkli klusēja. - Un ko tu šajā laikā esi darījusi?

-     Pabeidzu skolu, plānoju doties uz Orono un iestāties Menas universitātē, taču satiku Vudiju. Apprecējos. Bērnu nav. - Klēra paraustīja plecus, apsēdās uz akmens un apņēma ceļus. - Tas ari viss.

-    Bērnu nav? - pārjautāja Hečs. Jau vidusskola Klēra bija runājusi, ka vēlas bērnus.

-     Nē, - viņa lietišķi atteica. - Zema spermatozoīdu koncentrācija.

Iestājās klusums. Un tad I lečs - sev par šausmām un kāda neizprotama iemesla deļ - juta, ka viņā šīs sarunas neprognozējamā virzība rada dīvainu līksmību. Viņš nevilšus iespurdzās un izplūda smieklos - smējās tik ilgi, kamēr sāka sāpēt vēders un acīs sariesās asaras. Arī Klēra smējās tikpat aizrautīgi.

-    Ak dievs, - Klēra iesaucās, slaucīdama asaras, - cik jauki tā vienkārši izsmieties! īpaši par to. Melin, tu pat iedomāties nevari, cik stingri šī tēma aizliegta manās mājas. Zema spermatozoīdu koncentrācija. - Un abi atkal saka smieties.

Kad smiekli apsīka, šķita, ka izzuduši pagājušie gadi un neveiklība. Hečs izstāstīja Klerai par medicīnas skolā pavadīto laiku, par šaušalīgajiem izlēcieniem, ko viņš atļāvies cilvēka anatomijas lekcijās, par piedzīvojumiem Surinamā un Sjerraleone. Viņa savukārt pavēstīja, kāds liktenis sagaidījis viņu kopīgos draugus. Gandrīz visi viņi devušies uz Ban- goru, Portlendu vai Mančestru.

Beidzot Klēra apklusa.

-    Man jāatzīstas, Melin, - viņa teica. - Musu likšanās nav neja uša.

Hečs palocīja galvu.

-    Ieraudzīju, ka tu paej garam Melnās Slēdzenes fortam, un… nu, iedomājos, ka zinu, uz kurieni tu dodies.

-     Izrādījās, ka tiešam zini.

Klēra pievērsās I lečam.

-     Gribēju atvainoties. Tas ir, gribēju pateikl, ka es par tavu darbošanos šeit nedomāju tāpat kā Vudijs. Es zinu, ka tu to nedari naudas dēļ, un gribēju, lai tu to uzzini no manis. Ceru, ka jums veiksies.

-    Nevajag atvainoties. - Hečs uz brīdi apklusa. - Paslasti, kādēļ tu apprecējies ar viņu!

Klēra nopūtās un novērsa skatienu.

-    Vai vajag?

-     Noteikti.

-    Ak, Melin, es biju tik… Pat nezinu. Tu aizbrauci un neuzrakstīji man nevienu vēstulīti. Ne, ne, - viņa steigšus turpināja, - es nevainoju tevi. Zinu, ka mēs šķīrāmies vēl krietni pirms tam, kad tu aizbrauci.

-      Tieši tā. Un sāki satikties ar Ričardu Mouiju, futbola zvaigzni. Kā tad klājas vecajam Dikam?

-    Nezinu. Trīs nedējas pēc tavas aizbraukšanas no Storm- heivenas es pārstāju ar viņu tikties, turklāt viņš man nekad nav īsti paticis. Es ļoti dusmojos uz tevi. Tevi bija kaut kas tāds, ko tu man nekad neatklāji, ko slēpi no manis. Tu pa- meti Stormheivenu vēl ilgi pirms īstās aizbraukšanas, ja saproti, ko es ar to domāju. Es to tikai vēlāk sapratu. - Klēra paraustīja plecus. - Joprojām cerēju, ka tu atgriezīsies pie manis. Un tad kādu dienu jūs ar māti aizbraucāt.

-    Jā. Uz Bostonu. Domāju, biju visai nomākts bērns.

-    Tu aizbrauci, bet pārējie Stormheivenas puiši taču palika. Ak dievs, cik viņi bija garlaicīgi! Es biju cieši nolēmusi mācīties koledžā. Un tad ieradās jaunais mācītājs. Viņš bija bijis Vudstokā105 , tūkstoš deviņsimt sešdesmit astotaja izjutis asaru gāzi Čikāgā1116 . Viņš šķita tik dedzīgs un godīgs! Viņš mantoja miljonus, tu jau zini - margarīns -, taču izdalīja nabagiem pēdējo peniju. Melin, kaut tu viņu toreiz butu pazinis! Viņš bija pilnīgi citāds. Pilns apņēmības sasniegt augstus mērķus. Cilvēks, kurš paliesi tic, ka var mainīt pasauli. Tik dedzīgs! Pal iedomāties nevarēju, ka tāds cilvēks varētu ieinteresēties par mani. Zini, ar mani viņš nekad nerunāja par Dievu. Viņš vienkārši centās dzīvot atbilstoši Viņa piemēram. Vēl joprojām atceros, kā Vudijs pardzivoja, ka viņa dēļ neesmu ieguvusi grādu. Viņš uzstāja, lai iestājos koledžā. Viņš ir vienīgais vīrietis manā dzīvē, kurš ne reizi nav melojis, lai cik arī rūgta nebulu patiesība.

-     Un kas tad nolika?

Klēra nopūtas un atbalstīja zodu pret ceļiem.

-    Pati nezinu. Pa šiem gadiem viņš, šķiet, mazliet sanīcis. Mazpilsētas, Melin, var būt nomācošas, īpaši tādiem cilvēkiem kā Vudijs. Tu taču zini, kā tas ir. Stormheivena ir kā neliela pasaulīte. Te nevienu neinteresē politika, kodolieroču ražošana, bērni, kas cieš badu Biafrā107 . Lūdzos, lai Vudijs brauc prom, taču viņš ir tik stūrgalvīgs! Viņš bija ieradies, lai mainītu šo mazpilsētiņu, un negrasījas braukt prom, kamēr nebūs sasniedzis mērķi. Cilvēki viņu piecieta, visas viņa idejas un mēģinājumus savākt naudu labdarīgiem mērķiem uztvēra ka laika kavēkli. Neviens pat neļaunojās par viņa liberālajiem sprediķiem. Viņu vienkārši ignorēja. Tas bija pats ļaunākais, - viņu pieklājīgi ignorēja. Viņš kļuva arvien… - Klēra iegrima domās. - Nezinu, ka lai to īsti pasaka. Nelokāmāks un stingrāks morāles jautājumos. Pat mājās. Tā arī neiemācījās mierīgāk uztvert notiekošo. Turklāt viņam vispār nav humora izjūtas, kas visu vēl vairāk sarežģīja.

-    Nu, pie Menas štata humora vispār ir jāpierod, - ITečs iebilda, cik vien labsirdīgi spēdams.

-     Nē, Melin, es to domāju burtiski. Vudijs nekad nesmejas. Viņam nekad nekas nešķiet uzjautrinošs. Viņš to vienkārši neuztver. Nezinu, vai tas tādēļ, ka viņa dzīvē kaut kas gadījies. Mēs par to nerunājam. Iespējams, tieši tādēļ viņš ir tik dedzīgs un nelokāms sava pārliecība. - Klēra mirkli vilcinājās. - Un tagad viņam ir kaut kas, kam ticēt! Krusta karā pret jusu pasākumiem dārgumu meklēšanā viņš saskatījis sev jaunu mērķi. Kaut ko tādu, par ko, viņaprāt, Stormhei- vena sāks uztraukties.

-    Starp citu, kādēļ tu pieminēji izrakumus? - jautāja Hečs. - Vai vaina ir izrakumos? Vai viņš zina par mums?

Klēra pagriežas un paskatījās uz Heču.

-     Protams, zina. Savulaik viņš pieprasīja godīgu atbildi, un es visu izstāstīju. Nebija jau nekā daudz, ko stāstīt. - Viņa īsi iesmējās.

Dabūji, ko gribēji! domās sevi nobāra Hečs.

-     Būtu labāk, ja viņš sāktu meklēt jaunu mērķi. Mēs drīz būsim beiguši.

-    T iešām? Ka tu vari būt tik pārliecināts?

-    Musu vēsturnieks šorīt naca klajā ar būtisku atklājumu. Viņš uzzināja, ka Makalans, tas puisis, kas projektēja Ūdens Aku, radījis to līdzīgu katedrāles smailei.

Klēra sarauca pieri.

-    Smailei? Uz salas nav nevienas smailes.

-     Nē, nē, es biju domājis smaili, kas apgriezta kājām gaisā. Ari man tas šķita jocīgi. Taču atliek tikai iedziļināties, un viss nostājas savās vietās. Vēsturnieks man visu izskaidroja. - Bija tik jauki aprunāties. Un l lečs instinktīvi juta, ka Klērai var uzticēt noslēpumus. - Saproti, Sarkanais Neds Okems gribēja, lai šis Makalans uzbūvē kaut ko lādu, kur droši paslēpt bagātības līdz brīdim, kad varēs tām atbraukt pakaļ.

-    Kā tad viņš tās dabūtu?

-     Pa slepenajām durvīm. Taču Makalans bija izlēmis citādi. Vēlēdamies atriebties par to, ka nolaupīts, viņš konstruēja Aku tā, lai neviens nevarētu piekļūt apslēptajai mantai, pat Sarkanais Neds ne. Arhitekts parūpējās, ka ikviens, kurš mēģinās meklēt bagātības, ies boja. Sarkanais Neds tika nogalināts pirms atgriešanās Skrandu salā, un kopš tā laika Aka izturējusi visus uzbrukumus. Taču mēs izmantojam tehnoloģijas, par kādām Makalans pat sapņot nevarēja. Tagad Aka ir nosusināta, un mes varam precīzi pateikt, kāda tā izskatās. Makalans projektēja baznīcas. Tu taču zini, cik sarežģīta baznīcām ir iekšējā un ārējā balstu struktūra, lai augstās celtnes neapgāztos, vai ne? Makalans vienkārši izmantoja tas pašas konstrukcijas, tikai apgrieztā veidā. Un pēc tam, kad Aka jau bija izbūvēta, slepus likvidēja pašus svarīgākos balstus, un Aka appluda. Nevienam pirātam neradās ne vismazākās aizdomas. Ja Okems atgrieztos, viņam naktos no jauna uzbūvēt dambi, nosprostot tuneļus un, ja nepieciešams, izsūknēt Aku. Tad viņš mēģinātu dabūt apslēptās bagātības, un Aka sabruktu pār viņu. Tās bija lamatas Okemam. Bet mēs, rekonstruējot sākotnējos balstus, varam nostiprināt konstrukciju un mierīgi piekļūt slēptuvei.

-     Neticami, - Klēra iesaucās.

-    Tieši tā.

-    Bet kādēļ tu nemaz par to nepriecājies?

Hečs mirkli vilcinājās.

-    Vai tas ir tik acīm redzami? - viņš klusi iesmējās. - Par spīti visam notikušajam, laiku pa laikam mani tomēr pārņem divējādas jūtas. Zelts, alkatība spēj darīt ar cilvēkiem dīvainas lietas. Es neesmu izņēmums. Visu laiku cenšos sev iegalvot, ka daru to tādēļ, lai noskaidrotu, kas notika ar Džoniju.

Biju iecerējis savu daļu ieguldīt viņa piemiņas fondā. Taču šad un tad tomēr aizdomājos, ko varētu iesākt ar tādu naudu.

-    Tas ir tikai dabiski, Melin.

-    Iespējams. Bet tādēļ jau es nejūtos labāk. Tavs mācītājs izdalīja savu mantojumu nabagiem. - Hečs nopūtās. - Varbūt viņš tiešām pareizi mani novērtējis. Lai vai kā, hdz šim viņš ar savu pretdarbību mums neko ļaunu nav nodarījis.

-     Te nu tu kļūdies, - Klēra pievērsās sarunu biedram. - Esi dzirdējis par sprediķi, ko viņš nolasīja pagājušajā svētdienā?

-    Šo to.

-    Viņš nolasīja fragmentu no Jāņa Parādīšanās grāmatas. Vai zini ari to, ka viņš parādīja Lāstu akmeni?

-    Nē, - drūmi atbildēja Hečs.

-    Viņš teica, ka apslēptā manta ir divus miljardus dolāru vērta. Ka tu esi melojis, teicis, ka šī vērtība ir daudz mazāka. Vai tu viņam meloji, Melin?

-    Es… - Hečs apklusa. Viņš nesaprata, uz ko vairāk dusmojas: uz Kleju vai uz sevi. - Domāju, es gribēju aizstāvēties, jo viņš mani tajā omāru cepšanas festivālā iedzina stūrī. Jā, es mazliet samazināju skaitļus. Negribēju apbruņot viņu ar pārlieku plašu informāciju.

-     Bet tagad viņš ir apbruņots. Šogad nozveja ir vēl ma- zāka nekā iepriekš, un zvejnieku prātos viņš sēja aizdomas, ka tas tiešā veidā saistīts ar izrakumiem. Viņam patiešām izdevās sašķelt pilsētniekus. Viņš beidzot, pēc divdesmit gadiem, bija atradis iespeju to izdarīt.

-    Klēra, nozveja samazinās katru gadu. Viņi piecdesmit gadus bez jebkādiem ierobežojumiem zvejojuši zivis un ķēruši omārus!

-    Tu to zini, un es to zinu. Taču tagad viņiem ir kāds, ko var vainot savās nelaimēs. Melin, viņi plāno kaut kadu protesta akciju.

I lečs paskatījās uz Klēru.

-     Neko vairāk nezinu, taču nekad neesmu redzējusi Vu- diju tik enerģisku, vismaz kopš musu kāzu dienas ne. Viss noticis pēdējo paris dienu laika. Viņš sapulcinājis zvejniekus, un viņi ieplānojuši kaut ko pamatīgu.

-     Vai vari noskaidrot kaut ko sīkāk?

Klēra klusēdama vērās zemē.

-     līs jau tā tev esmu daudz pateikusi, - pēc brīža viņa atbildēja. - Neliec man izspiegot pašas viru.

Piedod, - teica Hečs. - Es nebiju tā domājis. Tu taču saproti, ka tas ir pēdējais, ko es tev lūgtu.

Pēkšņi Klēra saņēma seju plaukstās.

-    Tu nesaproti! - viņa iekliedzās. - Ak, Melin, ja vien es varētu… - Sievietes augums sāka raustīties elsās.

Melins maigi uzlika viņas galvu sev uz pleca.

-     Piedod, - Klēra nočukstēja. - Uzvedos kā tāds bērns.

-     Kuš, kuš, - Melins klusi atbildēja un glāstīja sievietes plecus.

Viņas elsas kļuva klusākas. Hečs ieelpoja Klēras matu aro- mātu - tā smaržo zaļie āboli -, cauri kreklam sajuta viņas miklo elpu. Klēras vaigs maigi pieskārās viņa sejai. Kad Klēra kaut ko nomurmināja, Hečs sajuta, ka viņa lūpai pieskaras karsta asara. Mēle to uztvēra. Kad sieviete pagriezās, viņš atrāvās tikai tik daudz, lai abu lūpas saskartos. Hečs vieglītēm noskūpstīja Klēru - sajuta viņas maigās lūpas un pusatvērto muti. Tad sekoja vēl viens nedrošs skūpsts, tad jau mazliet uzstājīgāks. Un tad viņu mutes pēkšņi saplūda viena ilgā skūpstā, un Klēras pirksti ievijās Heča matos. Savādie viļņu šļaksti, siltums, šķita, iegrima nebūtībā. Vienā mirkli pasaule bija tikai viņi divi vien. Heča sirds vai salēcās, kad, iebāžot mēli sievietes mutē, viņa piezīdās tai. Tagad Klēras pirksti bija ieķērušies vīrišķīgajos plecos un līda zem krekla. 1 lečs reibonī atskarta, ka agrak, jaunībā, viņi nekad nebija skūpstījušies tik kaislīgi. Varbūt mēs vienkārši nezinājām, ka tas jādara? Viņš alkaini paliecās uz. priekšu, ar vienu roku rotaļīgi glāstīja matiņus uz. sievietes kakla, bet otra gluži vai nevilšus slīdēja pāri tērpa izciļņiem, viduklim, padevīgajiem ceļiem. I'ari Klēras lupām izlauzās vaids, un viņas kajas pa- pletās. Hečs sajuta šauro sviedru svītriņu, kas bija izveidojusies zem ceļa. Gaisā jautās ne tikai zaļo ābolu, bet ari mus- kusa aromāts.

Pēkšņi Klēra atrāvās.

-    Nē, Melin, - viņa piesmakusi teica, pietrausās kājās un nogludināja kleitu.

-    Klēra… - Hečs iesāka un pastiepa roku.

Bet viņa jau bija aizgriezusies.

Hečs nolūkojās, kā sieviete devās prom pa taciņu un teju nekavējoties nozuda zaļajā lapotnē. Viņa sirds auļoja un prātā jaucās kaisle, vainas apziņa un adrenalīns. Dēka ar mācītāja sievu - to Stormheivena nekad nepiedotu. Tik muļķīgi viņš savā dzīvē vel nebija rīkojies. KļUda, viņš bija zaudējis paškontroli… Un tomēr, piecēlies un lēni devies prom pa citu taciņu, Hečs atskārta, ka sakairinālā iztēle atkal un atkal šķetina, kas būtu nolicis, ja Klēra nebutu atrāvusies.

34

Agri no rīta Hečs rikšiem devās uz Galveno nomelni un atvēra Sendžona kabineta durvis. Pārsteigts viņš atskārta, ka Sendžons jau ir tur un nolietotā rakstāmmašīna atbīdīta sānis, bet sev priekšā vēsturnieks atvēris pusduci grāmatu.

-     Nedomāju, ka būsiet šeit tik agri, - Hečs teica. - Gribēju atstāt jums zīmīti, palūgt, lai ienākat pie manis medpunktā.

Anglis atslīga krēsla un ar tuklajiem pirkstiem paberzēja nogurušās acis.

-    Ja godīgi, ari es gribēju ar jums aprunāties. Esmu atklājis šo to interesantu.

-     Es arī.

Un, neteicis ne vārda, Hečs nolika uz galda vairākas mapites ar sadzeltējušām lapām. Atbrīvojis vietu uz sava rakstāmgalda, Sendžons izklāja mapes sev priekšā. Pamazām nogurums viņa sejā izzuda. Paņēmis rokā seno pergamentu, vesturnieks pacēla acis.

-    Kur jūs to dabūjāt? - viņš jautāja.

-    Bija paslēpts vecā skapi manas mājas bēniņos. Mana vectēva pieraksti par viņa veiktajiem pētījumiem. Uz dažām lapām ieraudzīju pazīstamu rokrakstu. Viņš apslēptās mantas dēļ bija ka apmāts, un tās dēļ arī gāja bojā. Pēc vectēva

nāves mans tēvs lielāko daļu pierakstu sadedzināja, taču šos laikam nebūs atradis.

Sendžons atkal pievērsās dokumentam.

-    Pārsteidzoši, - viņš klusi norūca. - Daži no tiem paslīdējuši garām pat mūsu pētniekiem, kas strādāja Archwos de los Indios Seviljā.

-     Manas zināšanas spāņu valodā ir pamatīgi ierūsējušas, tādēļ visu pārtulkot nespēju. Taču šis šķita pats interesantākais. - Hečs norādīja uz mapi, uz kuras bija uzrakstīts Arclii- vos de Ui Ciudad de Cddiz■ Tajā bija tumša neskaidra manuskripta fotogrāfija, ko klāja pirkstu nospiedumi.

-     Paskatīsimies, - noteica Sendžons un sāka lasīt. - Izraksti no Kadisas tiesas, no 1661. hdz 1700. Astotais mēnesis, sešpadsmitais datums. Hm. Svētās Romas Impērijas imperatora Karolu- sa II - tas ir, Čārlza II - valdīšanas laikā mums nelika mieru pirāti. Tikai 1690. gada Karaliska Jūras Flote - jeb sudraba flote, lai gan Flota de Plata parvadāja ari lielas zelta kravas…

-    Turpiniet!

-      …iekaroja un izlaupīja nolādētais pagāns, pirāts Edvards Okems, un kronim tas radīja zaudējumus deviņdesmit miljonu reālu apmēra. Viņš kļuva par mūsu briesmīgāko mēri, īstu ļaunuma iemiesojumu. Pec ilgam diskusijām padomnieki atļāva mums ņemt rokas Svēta Mihaēla zobenu - mūsu izcilāko, slepenāko un briesmīgāko dārgumu. Tā 'Tēva vārdā, lai Dievs žēlo mūsu dvēseles par to!

Sendžons nolika mapīti un, iegrimis domās, sarauca pieri.

-     Ko gan nozīmē mūsu izcilāko, slepenāko un briesmīgāko dārgumu?

-    Nav ne mazākās jausmas. Varbūt viņi uzskatīja, ka zobenam piemīt kadas burvju spējas un tādējādi varēs Okemu no- biedet. Kaut kas līdzīgs spāņu Ekskaliburam.

-     Diez vai. Neaizmirstiet, ka jau bija sācies Apgaismības laikmets un tālaika Spānija uzskatāma par vienu no civilizētākajām valstīm Eiropā. Tātad imperatora slepenpadomnie- ki neticētu viduslaiku māņiem un pavisam noteikti nepaļautos uz tiem valstiski svarīgās lietās.

-    Bet zobens varbūt patiešām bija nolādēts, - zobodamies noteica I lečs un samāksloti iepleta acis.

Sendžons nesmaidīja.

-    Jau parādījāt lo kapteinim Naidelmanam?

-     Ne. Ja godīgi, gribēju pierakstus nosūtīt pa elektronisko pastu kādai savai paziņai, kas dzīvo Kadisā. Marķīzei 1 lermionei Končai de I Iohencollernai.

-     Marķīzei? - pārjautāja Sendžons.

Hečs pasmaidīja.

-     Pēc ārējā izskata tas nebūtu nosakāms. Taču viņa noteikti pagūtu jums apnikt, stāstot par savu izcelšanos un plašo dzimtas koku. Mēs satikāmies, kad strādāju ar Mēdi cins sans Frontiēresm . Ļoti ekscentriska būtne, gandrīz astoņdesmit gadus veca, taču ir brīnišķīga pētniece, lasa visas Eiropas valodas un daudzos dialektos, kā arī senajās valodās.

-     Iespējams, tev taisnība, mums ir nepieciešama palīdzība no malas, - Sendžons piekrita. - Kapteinis ir tā aizrāvies ar Ūdens Aku, ka baidos, viņam nebūs laika pievērsties, luk, šim. Ziniet, viņš vakar ienāca pie manis pēc tam, kad bija aizbraucis apdrošinašanas aģents, un lūdza salīdzināt Akas dziļumu un platumu ar dažādu katedrāļu smailēm. Un vēl viņš gribēja dabūt uzmetumus ar papildu balstiem, kas sākotnēji noturējuši katedrali. Tos atjaunojot, varētu uzvarēt Aku.

-    Tā es sapratu. Izklausās, ka bus daudz darba, vai ne?

-     Ar to konstrukciju nekādu problēmu nebūs, - atbildēja Sendžons. - Bet ar pētījumiem būs sarežģītāk. - Un viņš uzlika rokas uz grāmatu kaudzes. - Uzmetumiem vien bija vajadzīga visa atlikusī diena un nakts.

-     'lād jau jums labāk mazliet atpūsties. Es tagad došos uz noliktavām, lai paņemtu Makalana žurnāla otro daļu. Paldies, ka palīdzējāt iztulkot! - Hečs paņēma mapes un jau pagriezās iešanai.

-     Pagaidiet! - Sendžons iesaucās.

Kad I lečs pagriezās, anglis piecēlās un apgāja apkārt rakstāmgaldam.

-    Es taču teicu, ka kaut ko atklāju.

-    Ak jā, tiešām.

-    Tas saistīts ar Makalanu. - Sendžons bikli knibinaja savas kaklasaites mezglu. - Nu, netieši… Paskatieties uz šo.

Viņš paņēma no rakstāmgalda papīra lapu un pasniedza doktoram. Hečs ieraudzīja vienu vienīgu burtu rindu:

ETAONISRHLDCUFPMWYBGKQXYZ

-    Izskatās pēc bezjēdzīga burtu sakopojuma, - nosprieda I lečs.

-    Aplūkojiet uzmanīgāk pirmos septiņus burtus!

Hečs sāka skaļi lasīt.

-     Ii, T, A, O… Ei, pag! Eta Onis! Viņai Makalans veltījis savu grāmatu par arhitektūru! - Viņš apklusa un vērās papīra lapa.

-    Tā ir tabula ar angļu valodā biežāk sastopamajiem burtiem, - Sendžons paskaidroja. - Kārtība, kādā šie burti visbiežāk parādās teikumos. Kriptoanalītiķi tādas izmanto, lai atšifrētu kodētus ziņojumus.

Hečs iesvilpās.

-     Kad jūs to pamanījāt?

Sendžons kļuva vēl biklāks.

-     Dienu pēc Kerija nāves. Vēl nevienam neko neesmu teicis. Jutos ka muļķis. Iedomājieties, šis atklājums visu laiku smējies man acīs! Taču, jo vairāk par to domāju, jo vairāk tapa skaidrs. Es sapratu, ka Makalans bija ne tikai arhitekts. Ja viņš zināja par šo tabulu, tas nozīmē, ka viņš, iespejams, bijis saistīts ar toreizējo drošības dienestu vai vismaz kadu slepenu organizāciju. Tādēļ šo to papētīju sīkāk. Un uzdūros informācijai, kas ir pārāk intriģējoša, lai bulu vienkārša sagadīšanās. Tagad esmu pilnīgi pārliecināts, ka gados, kas it kā izzuduši no Makalana dzīves, viņš strādājis Melnās palātas labā.

-    Kā labā?

-     Tas tiešām ir aizraujoši. Redziet… - Sendžons pēkšņi apklusa un paskatījās pār plecu.

Hečs atskārta - un šī atklāsme izraisīja viņā līdzjūtību -, ka Sendžons skatās uz Vopnera kabineta pusi. It kā gaidītu,

ka no tās tūdaļ atskanēs dzēlīga replika par to, kas tad putekļiem klātajam antikvāram licies tik aizraujošs.

-     Turpiniet, - Hečs mudināja. - Varat visu izstāstīt, kamēr iesim uz noliktavām.

-     Melnā palāta, - izejot rīta miglā, Sendžons atsāka stāstu, - bija slepena Anglijas pasta nodaļa. Viņu uzdevums bija pārtvert aizzīmogotos ziņojumus, pārrakstīt to saturu un atkal aizzīmogot vēstules, tikai ar viltotiem zīmogiem, ja pārrakstītie dokumenti bija kodēti, tos nosūtīja tā sauktajai šifrēšanas nodaļai. Tad vēstule atkarībā no satura tika nosūtīta karalim vai kādam augsti stāvošam ministram.

-    Stjuartu laika Anglijā bija tik daudz spiegu?

-     Ne tikai Anglijā. Visās Eiropas valstīs pastāvēja līdzīgi dienesti. Tā bija iemīļota izglītotu, godkārīgu jaunu aristokrātu darba vieta. Ja viņi kļuva par labiem kriptoanalītiķiem, viņiem dāsni maksāja un atvēlēja vielu galmā.

Hečs papurināja galvu.

-    Es to nezināju.

-     Un tas vēl nav viss. Senās tiesu stenogrammās esmu šo to izlasījis starp rindām, un tagad ticu, ka Makalans, visticamāk, bijis dubullaģents, kurš darbojies Spanijas labā, jo simpatizējis Īrijai. Taču viņu pieķēra. Domāju, ka īstais iemesls viņa aizbraukšanai no valsts bija vēlēšanās glābt savu ādu. Iespējams, viņš aizsūtīts uz Ameriku ne tikai tādēļ, lai Jaunajā Spānijā uzbūvētu katedrāli, bet vēl kāda cita, slepena iemesla dēļ.

-    Un Okems šiem plāniem pielika punktu.

-     Jā. Taču Makalana personā ieguva daudz vairāk nekā spēja cerēt.

Hečs palocīja galvu.

-    Tas izskaidro, kur Makalans iemācījies izmantot kodus un neredzamo tinti.

-     Un kādēļ žurnāla otrā dala izrādījās tik velnišķīgi grūti atšifrējama. Nav daudz, cilvēku, kas prastu radīt tik rūpīgi izstrādātas lamatas, kada ir Ūdens Aka. - Sendžons bridi paklusēja. - Ieminējos par to Naidelmanam, kad vakar pēcpusdienā satikamies.

-    Un?

-     Viņš teica, ka tas ir ļoti interesanti un ka to vajadzētu izpētīt, taču tagad mūsu galvenais uzdevums ir Akas stabilizēšana un zelta iegūšana. - Viņa vaibstos pavīdēja tikko jaušams smaids. - Tieši tādēļ diez vai ir vērts rādīt viņam dokumentus, ko atradāt jūs. Viņš vienkārši ir tā aizņemts ar to rakšanu, ka nespēj domāt ne par ko citu.

Viņi jau bija nonākuši pie noliktavām. Kopš lika atrasta pirātu apmetne, noliktavas bija krietni paplašinājušas un nepavisam vairs neatgādināja sākotnējo pussagruvušo baraku. Abiem nelielajiem logiem priekšā bija pierīkotas restes, pie ieejas sēdēja "Talasas" sargs, kas reģistrēja visus, kas iegāja vai iznāca no noliktavas.

-     Piedodiet, ka tā, - Sendžons savilka seju grimasē, kad I lečam, lai saņemtu žurnālu, nācās uzradīt aizpildīto veidlapu. - Es ar prieku jums vienkārši izdrukātu atšifrētā teksta kopiju, taču Strīters viendien visus materiālus, kas saistīti ar šifrēšanu, pārrakstīja uz diskiem. Pēc tam serveros viss tika izdzēsts, rezerves kopijas iznicinātas. Ja es kaut nedaudz vairāk prastu apieties ar datoriem, varētu mēģināt…

Viņu pārtrauca skaļš sauciens no noliktavas tumšajiem dziļumiem. Pēc mirkļa parādījās Bontjēra, kurai vienā rokā bija mape, bet otrā dīvains apaļš priekšmets.

-      Divi mani mīļākie vīrieši! - viņa, plati smaidīdama, iesaucās.

Sendžons samulsis apklusa.

-     Kā sviežas l'irātvila? - Hečs apjautājās.

-     Vies jau gandrīz esam pabeiguši, - Bontjēra atbildēja. - Šorīt pabeigsim darbus pēdējā kvadrātā. Bet, tāpat ka mī- lējoties, izrakumos pats labums ir beigās! Paskatieties, ko mani racēji atrada vakar! - Viņa, turpinādama plati smaidīt, izstiepa rokā dīvaino priekšmetu.

Hečs ieraudzīja komplicētu, šķiet, no bronzas gatavotu priekšmetu, kura ārējā malā bija iegrebti cipari. Centram bija piestiprināti divi metāla stienīši - ka pulksteņa rādītāji.

-    Kas tas ir? - viņš jautāja.

-    Astrolabs. To izmantoja, kad pēc saules augstuma vajadzēja noteikt ģeogrāfisko platumu. Sarkanā Keda laikos jebkuram jūrniekam lads bija desmit reizes vērtīgāks par zeltu. Taču ari to viņi atstājuši šeit. - Bontjēra ar ikšķi pārvilka metāliskajai virsmai. - Jo vairāk atradumu, jo lielākā mulsumā tas mani dzen.

Pēkšņi netālu atskanēja skaļš kliedziens.

-    Kas tas? - nodrebējis jautāja Sendžons.

-     Izklausījās pēc sāpju kliedziena, - sprieda Hečs.

-     Man šķiet, tas nāca no ģeologu būdas, - Bontjēra norādīja minētajā virzienā.

Visi trīs skriešus metās uz Renkina biroju. Hečam par izbrīnu lācim līdzīgais virs neraustījās agonijā. Viņš sēdēja krēslā un skatījās te datora monitorā, te garā izdrukā un atpakaļ.

-     Kas noticis? - Hečs uzsauca.

Pat nepaskatījies uz nācējiem, Renkins izstiepa roku - bri- dinādams, lai viņi klusē. Ģeologs atkal ieskatījās izdruka, un viņa lupas kustējās, it kā kaut ko skaitītu. Tad viņš nolika papīru uz galda.

-       Divreiz pārbaudīts no abām pusēm, - viņš teica. - Kļūda nav iespējama.

-     Vai tas vīrs kļuvis foum ? - jautāja Bontjēra.

Beidzot Renkins pagriezās pret viņiem.

-     Viss pareizi, - viņš satraukts turpināja, - tā tam jābūt. Naidelmans visu laiku pieprasīja, lai es iegūstu datus par to, kas apglabāts Akas dibenā. Kad to beidzot nosusināja, iedomājos, ka visas dīvainības pazudīs. Ko tik neizmēģināju, taču katru reizi ieguvu citādus rezultātus. Līdz pat šim brīdim! Skatieties!

Viņš pasniedza trijotnei izdruku. Tajā bija nesaprotami melni punktiņi un līnijas, kā arī neskaidrs tumšs taisnstūris.

-     Kas tas ir? - jautāja I lečs. - Mātes Dabas pirkstu nospiedums?

-     Ne, puis. Tā ir dzelzs istaba, varbūt desmit pēdas sānis un piecdesmit pēdas zem attīrītas Akas daļas. Ūdens, šķiet, tur nav iekļuvis. Un es tikko noskaidroju, kas tajā atrodas. Bez visa kā cita tur ir ari piecpadsmit vai varbūt divdesmit tonnu blīva krāsainā metāla. Blīvums tikai mazliet lielāks par deviņpadsmit.

-    Pag, - iesaucās Hečs, - ir tikai viens metāls ar tādu blīvumu!

Renkins atplauka platā jo platā smaidā.

-    Jā gan. Un tas nav svins.

Iestājās īss, spriedzes pilns klusuma mirklis. Tad Bontjēra iekliedzās no laimes un metās Heča apskāvienos. Renkins atkal iebaurojās un uzsita Sendžonam pa muguru. Četrotne izskrēja no mājiņas, kliedza un smējās.

Arvien vairāk cilvēku sadzirdēja šo trokšņošanu un steidzās skatīties, kas noticis, un ziņa par Renkina atklājumu strauji izplatījās. Nekavējoties ducis - vai apmēram ducis - "Talasas" darbinieku, kas vēl joprojām strādāja Skrandu salā, sarīkoja improvizētus svētkus. Nomāktība, kas bija pārņēmusi visus pēc Vopnera nāves, nepārtrauktās aizķeršanās un stingrais darba grafiks tūdaļ aizmirsās mežonīgajā, teju histēriskajā liksmībā. Skopati, paņēmis zobos nazi, lēkāja apkārt un meta gaisā ūdenslīdēja pleznas. Bontjēra ieskrēja noliktavā un atgriezās ar senlaicīgu zobenu, kas atrasts pirātu apmetnē. Nogriezusi gabaliņu džinsa no šortiem, viņa pārsēja to vienai acij, izvilka uz āru kabatas un, atklājusi bīstami dāsnu daļu krūts, pāršķēla blūzi. Vēcinādama zobenu, viņa piedauzīgā gaitā skraidīja apkārt un nikni zibināja ar aci. Izrādījās, izlaidīga pirāta tēls viņai ļoti piestāv.

Hečs līdz sirds dziļumiem bija pārsteigts par to, ka kliedz kopā ar pārējiem, apskauj tikko pazīstamus tehniķus un lēkā apkārt pierādījumam - beidzot! -, ka zem kājām patiešām apslēpts zelts. Taču viņš ļoti labi saprata, ka tā ir tikai visiem tik ļoti nepieciešamā izlādēšanās. Tas nav zelta dēļ, viņš domās nosprieda. Tas tādēļ, ka mēs nepadosimies šai nolādētajai salai.

Prieka pilnie saucieni apsīka, kad Galvenās nometnes teritorijā parādījās kapteinis Naidelmans. Viņš nogurušām, pelēkām un dzedrām acīm vērās apkārtējos.

-     Pie velna, kas te notiek? - viņš stingri noprasīja balsī, kurā jautās rūpīgi apslāpēts niknums.

-    Kaptein! - iesaucās Renkins. - Tur ir zelts! Piecdesmit pēdas zem Akas! Ne mazāk par piecpadsmit tonnām!

-    Protams, tas ir tur, - atcirta Naidelmans. - Jūs ko domājāt? Ka mēs te rakņājamies, lai uzturētu labu fizisko formu? - Viņš paskatījās uz pieklusuši) puli. - Mēs neesam bērnudārza audzēkņi, kas devušies pārgājienā. Mēs nodarbojamies ar nopietnām lietām. Iesaku nopietni pret tām izturēties, - teica kapteinis un paskatījās uz vēsturnieku. - Doktor Sendžon, vai pabeidzāt analīzi?

Sendžons palocīja galvu.

-     Tad ievadiet datus "Cerbera" datorā! Pārējiem derētu ielāgot, ka mums ir ļoti saspringts grafiks. Bet tagad - atpakaļ pie darba!

Naidelmans pagriezās un devās lejup pa nogāzi uz doku pusi. Sendžons, pūlēdamies neatpalikt, viņam sekoja.

36

Nākamā diena bija sestdiena, tomēr Skrandu sala rosība nerimās. Hečs aizgulējās - parasti viņš tā nemēdza darīt. Izmeties no mājas Okeāna aleja, viņš uz mirkli apstājās pie pastkastītes, lai izņemtu iepriekšējās dienas sutījumus, un aizsteidzās uz piestātni.

Stūrēdams pa Vecā Kupra kanālu, viņš drūmi vērās svina pelēkajās debesis. Radio ziņoja par nelabvēlīgiem atmosfēras slāņiem, kas veidojās virs Ņīifaundlendas. Jau divdesmit astotais augusts - līdz paša noliktajam termiņam palikušas tikai dažas dienas -, un turpmāk laiks tikai pasliktināsies.

Samilzušās problēmas ar aprīkojumu un datoriem spieda nopietni atpalikt no grafika, bet nesenais slimību uzliesmojums un nelaimes gadījumi tikai saasināja stāvokli, - kad bez piecpadsmit desmitos 1 lečs parādījas medpunktā, viņu jau gaidīja divi pacienti. Vienam bija neparasta bakteri- ala smaganu infekcija; kāda īsti, varēs pateikt tikai pēc asins analīzēm. Otram daudz nopietnāka kaite - vīrusu pneimonija.

Tiklīdz Hečs bija nokārtojis otrā pacienta pārvešanu uz cietzemi un paņēmis asinis no pirmā, lai uz "Cerbera" tās testētu, parādījās trešais pacients - ventilācijas sistēmas ope-RATORS-bibliotekas grāmatai izplēsta lapa

37

Hečs šķērsoja pēdējos trapus un tiltiņus, kas veda uz Ortanka platformu. Virs Akas slējās pavisam nesen uzstādītā ventilācijas sistēma - trīs masīvi cauruļvadi, kas uzsūca no pazemes slikto gaisu un izpūta debesīs, kur tas kondensējās milzīgos mākoņos. Gaisma no Akas kliedējās miglas vālos, kas ieskāva apkārtni.

Hečs ieķerās kāpnēs un uztrausās novērošanas platformā, kas ietvēra torni.

Naidelmana tur nebija. Patiesību sakot, torni vispār neviena nebija. Izņemot Magnusenu, kas pārbaudīja sensoru datus - spriegumu Akas baļķos. Sensorus apzīmēja zaļu lampiņu rindas. Tiklīdz kādā baļķī palielinājās spriegums vai balsti kaut mazliet izkustējās no vietas, - atbilstošā uguntiņa nekavējoties kļuva sarkana, un tūdaļ iekaucās sirēna. Jo vairak balstu un stiprinājumu ierīkoja, jo retāk skanēja trauksmes signāls. Pat datori, kas nepakļāvās jau no pirmās ekspedīcijas dienas, niķojās arvien retāk. Vopnera dzīves pēdējās stundas iesāktais sarežģītais sensoru izvietošanas darbs bija pilnība pabeigts.

Hečs nostājās telpas centrā un cauri stikla grīdai sāka vērot Akas dzelmi. Tur vēl joprojām stiepās neskaitāmi bīstami sānu tuneļi un šahtas. Tagad tie bija iezīmēti ar dzeltenām lentēm, un tajos drīkstēja nolaisties tikai īpašas kartogrāfu grupas.

Vējš aizpūta miglas vālus no Akas mutes, un skaidrak varēja saredzēt kāpnes, kas veda lejup, - trīs spožas margas, kas norobežoja neskaitāmas platformas. No kāpnēm uz visām pusēm veda neparastu titāna statņu rindas. Vizuālais efekts bija vienreizējs: neskaitāmu lampu gaisma spoguļojās un mirdzēja nospodrināti statņi, kas veda bezgalīgajā dzelmē.

Statņu konfigurācija bija ļoti sarežģīta. No rīta Naidel- mana komanda bija sūri strādājusi, atbilstoši Sendžona rasējumiem aizvietojot ar titāna daļām trūkstošos posmus Makalana konstrukcijā. Vēl citus statņus izvietoja atbilstoši datormodelēšanā iegūtajām shēmām. Viņi acīmredzot jau bija gatavi dienas beigās sākt rakt pēdējo piecdesmit pēdas garo tuneli līdz dārgumu glabātavai.

Vērdamies spoži apgaismotajos Akas dziļumos, Hečs vel joprojām pārdomāja Klēras vēstulē lasīto. Pēkšņi viņš pamanīja kustību - liftā augšup brauca Naidelmans. Līdzās viņam stāvēja Bontjēra un aukstumā drebinājās. Akā izvietotas nātrija lampas kapteiņa smilškrāsas matus darīja zeltainus.

Hečs nespēja saprast, kādēļ kapteinis gribējis ar viņu satikties. Varbūt viņam piemetusies infekcija, drūmi nodomāja doktors. Viņš tiešām nejustos pārāk izbrīnīts, ja šī tikšanās butu saistīta ar veselības jautājumiem. Hečs nekad dzīve vēl nebija sastapis cilvēku, kurš tik daudz strādātu un tik maz gulētu kā Naidelmans pēdējās dienās.

Kapteinis uzlēca uz platformas un tad pa kāpnēm iegāja Ortankā. Viņa dubļainie zābaki uz metāliskas grīdas atstāja neglītus nospiedumus. Kapteinis, ne vārda neteikdams, vērās Hečā. Bontjēra parādījās tūdaļ aiz Naidelmana. Hečs paskatījās uz viņu un pēkšņi saspringa - arheoloģes sejas izteiksme pauda satraukumu. Abi ienācēji izturējās neierasti klusi. Naidelmans pievērsās Magnusenai.

-    Sandra, vai jus varētu mūs uz mirklīti atstat vienus?

Inženiere piecēlās, izgāja uz novērošanas platformas un

cieši aizvēra aiz sevis durvis. Naidelmans, neatraudams savas nogurušās pelēkās acis no Heča, dziļi ievilka elpu.

-    Saņemieties, - viņš klusi iesaka.

Bontjēra neko neteica, tikai skatījās uz doktoru.

-     Melin, mēs atradām jūsu brāli.

Hečam pēkšņi šķita, ka viņš tiek izrauts no reālās pasaules un atrodas uz kādas tālas, nepazīstamas planētas.

-    Kur? - viņš izmocīja.

-    Dziļā alā, zem velvētās nišas. Zem režģa.

-    Jus esat pārliecināti? - Hečs nočukstēja. - Vai tā nevar but kļūda?

-     Bērna skelets, - ierunājās Bontjēra. - Divpadsmit, varbūt trīspadsmit gadus vecs. Zila džinsa šorti, beisbola cepurīte…

-    Jā, - nočukstēja I lečs un noslīga uz grīdas, jo viņu par- nēma pekšns nelabums, celi saļodzījās un galva viegli reiba, -jā.

Tornī uz minūti iestājās klusums.

-     Man tas jāredz pašam, - beidzot noteica Hečs.

-     Protams, - Bontjēra atbildēja un palīdzēja viņam piecelties. - Nāc!

-     Nāksies pārvarēt visai stāvu kāpienu, - brīdināja Naidelmans. - Pēdējā ala vēl nav pilnībā nostiprināta, tādēļ ir bīstama.

Hečs atgaiņājās.

Lietusmēteļa uzvilkšana, iekāpšana nelielajā elektriskajā liftā, došanās lejup pa kāpnēm - nākamās minūtes pagāja ka migla tītas. Hečam sāpēja visi locekļi; viņš tik cieši ieķērās lifta margas, ka rokas košajā Akas gaisma izskatījās pelēkas un nedzīvas. Naidelmans un Bontjēra nostājās laukumiņa pretējā puse, bet strādnieki ar acīm pavadīja liftu.

Naidelmans apstādināja liftu simts pēdu dziļuma. Izkāpuši no tā, viņi drīz vien atradās pie ieejas tuneli. Hečs vilcinājās.

-    Citas iespējas nav, - Naidelmans teica.

Hečs spēra soli tunelī - garam milzīgai gaisa attīrīšanas iekartai. Pie telpas griestiem tagad bija piestiprinātas metāla plāksnes, ko turēja titāna domkratu rinda. Vēl daži soļi elle, un Hečs atradās pie ieejas astoņstūru nišā, kur gāja bojā Vopners. Milzīgais akmens vel joprojām bija atbalstīts pret sienu un izskatījās neskarts - kā šermuļus uzdzenošs piemineklis tam nāvi nesošajam mehānismam, kas pazudināja programmētāju. Spraugā, no kuras bija izvilktas viņa mirstīgās atliekas, vēl joprojām atradās divi domkrati. Košajā gaismā iezīmējās paliels rūsgans traips, kas klāja daļu akmens plāksnes un sienas. Hečs novērsās.

-    Jūs taču pats to gribējāt, vai ne? - apjautājās Naidelmans.

Ar milzīgu piepūli I lečam izdevās spert nākamos soļus un paiet garām akmens plāksnei un asins traipiem, tuvāk Akai telpas vidū. Dzelzs režģis bija noņemts un lejup tumsā nolaistas virvju kāpnes.

-    Mūsu kartēšanas komanda tikai vakar sāka pētīt sekundāros tuneļus, - Naidelmans skaidroja. - Atgriezušies šajā velvē, viņi noņēma režģi un aprēķināja, ka šahta zem tā krustojas ar tuneli, kas ved uz jūru. Ar to, ko jūs bērnībā atklājāt. Tad viens virs nokāpa lejā, lai apskatītu šahtu tuvāk. Viņam nācās lauzties cauri kaut kam, kas atgādināja ūdensnecaurlaidīgu izolācijas slāni. - Kapteinis spēra soli tuvāk Akai un piebilda: - Es iešu pirmais.

Un viņš nozuda dziļuma. I lečs jutās iztukšots,viņš gaidīja, apkārt valdīja tikai dzestrā Akas elpa. Bontjēra klusēdama saņēma doktora roku savējā.

Pēc dažām minūtēm atskanēja Naidelmana sauciens. Hečs pakāpās uz priekšu, pieliecās un satvēra šauro kāpņu virves.

Akas diametrs bija tikai četras pēdas. Hečs kāpa lejup. Šahtai bija gludas sienas, tā meta līkumu apkārt lielai klintij. Sasniedzot pēdējo pakāpienu, viņa kājas iestiga smirdošos dubļos. I lečs, stingdams bailēs, paskatījās apkārt.

Viņš atradās cietā akmeņainā mālā izcirstā neliela telpā. Telpa atgādinaja šauru cietuma kameru, ko no visām pusēm ieskauj akmens sienas. Pēc tam Hečs ieraudzīja, ka viena siena nesniedzas līdz grīdai. Patiesībā tas, ko viņš uzskatīja par sienu, bija masīvs plēsta akmens kvadrāts.

Naidelmans paspidināja gaismu zem akmens. Tur iemirdzējās kaut kas blāvi balts.

1 lečam deniņos pulsēja asinis. Viņš piegāja tuvāk un noliecās. Izņēmis lukturīti, viņš to ieslēdza.

Zem akmens atradās skelets, ko cieši bija piespiedusi klints. Galvaskausam virsū vēl joprojām bija beisbola cepurīte ar uzrakstu Red So.x, no kuras ārā spraucās bruņu matu šķipsnas. Krūškurvi klāja pussapuvis krekliņš, lejāk bija pa- diluši šorti, kas karājās siksnā. Arā no staras vīdēja kaulains celis. Labajā kāja bija augsta sarkana keda, bet kreisā bija saspiesta zem akmens un nogrimusi staipīgajā masā.

llečs secināja, ka rokas un kājas ir lauztas vairākās vietās, ribas atlauztas no krūškaula, galvaskauss sašķaidīts. Džonijs - un tas varēja būt tikai Džonijs - bija kļuvis par upuri Makalana lamatās. Tāpat kā Vopners. Tikai viņam nebija ķiveres, kas mazinātu klints spiedienu, tādēļ nāve iestājās uzreiz. Vismaz 1 lečs tā cerēja.

Viņš izstiepa roku un pieskārās cepurītes nagam. Džonija iemīļotākā cepure, uz kuras bija Dzima Lonborga autogrāfs. Tēvs to nopirka pirms braukšanas uz Bostonu, kad Red Sox komanda uzvarēja un izcīnīja balvu. Heča pirksti noglāstīja matu šķipsnu, pec tam vaigu un zodu, salauztās ribas, roku kaulus un skeleta pirkstus. Hečs pievērsa uzmanību ikvienai detaļai - it kā tas butu sapnis, kad viss šķiet tāls un tomēr tik skaidrs, ka katrs sīkums iespiežas prātā ar kristālskaidru precizitāti.

Šai aizkapa klusumā Hečs saliecies tupēja un neizlaida no savas rokas sīkos, putna skeletam līdzīgos kauliņus.

38

Hečs virzīja "Žēlabainās Džeinas" laivu garam Dzērveņu Kaklam un iepeldēja plataja, lēnajā Pasabekas upes straumē. Tuvodamies krastam, viņš paskatījās par plecu: Ugunsgalva palika trīs jūdzes aiz muguras - kā sarkanīgs punktiņš pie dienvidu horizonta. Vēlas vasaras rīta gaiss bija vēss - tajā jautās ziemas tuvums.

Laivas motors turpināja darboties - Hečs centās nedomāt ne par ko.

Kad upe sašaurinajās un viļņi samazinājās, ūdens kļuva rāms un zaļgans. Tagad viņš stūrēja garām vietai, ko bērnība mēdza saukt par Miljonāru rindu - vairākām lielām deviņpadsmitā gadsimta kotedžām, ko rotāja tornīši, fron- loni 1111 mansarda jumti. No kāda sliekšņa viņam māja mazs bērns, kas bija ģērbts satriecoši nemodernā tērpā ar priekšautu un rokā turēja dzeltenu lietussardziņu.

Tālāk no jūras ainava šķita maigāka. Klinšaino krastu vieta nāca lēzenas, oļiem klātas krastmalas, bet egles nomainīja sūnām klāti ozoli un bērzu birzis. Hečs pabrauca garam nopostītai laipai un zvejnieku būdai uz pāļiem. Vairs nav tālu. Vel viens likums, un tur jau tas bija: oļiem klāts krasts, kas tik ļoti iespiedies atmiņā. Pludmali ieskāva lieli, neticami torņi, kas divdesmit pedu augstumā bija sakrauti no austeru

vākiem. Apkārt ne dzīvas dvēseles - Hečs bija zinājis, ka ta bus. Lielākā daļa Stormheivenas un Melnā līča iedzīvotāju maz interesējās par aizvēsturiskām indiāņu apmetnēm un gliemežvāku krāvumiem, ko tie atstājuši. Lielāka daļa, bet ne visi: tieši uz šo vietu dienu pirms Džonija nāves - siltā, skaidrā pievakarē - viņu ar brāli bija atvedis profesors Horns.

I lečs izvilka laivu krastā un no priekšgala paņēma savu padilušo krāsu kasti un saliekamo krēslu. Brīdi paskatījies apkārt, viņš izlēma par labu vietai zem vientuļa bērza, kur varēja paslēpties no saules un krāsas karstuma neizžus. Nolicis krāsu kasti un krēslu koka ēna, viņš devās atpakaļ pie laivas, lai paņemtu molbertu un zīmēšanas papīru.

Sagatavojies darbam, Hečs, domās grupēdams ainavas objektus, atkal paskatījās apkārt, lai izvēlētos motīvu un skata punktu. Apsēdies viņš paskatījās uz ainavu caur rāmi un piemiedza acis, lai precīzāk novērtētu krāsas un skatu. Gaiši pelēkās gliemežvāku kaudzes priekšplānā ideāli kontrastēja ar tālumā vīdošo Lovela kalna virsotnes purpurkrasu. Skicēšana ar zīmuli nebija vajadzīga; varēja ķerties uzreiz pie akvareļiem.

Atvēris mapi, viņš uzmanīgi izņēma lielu papīra lapu. Piestiprinājis molbertam, viņš ar pirkstu galiņiem pārvilka pari tīrajai virsmai. Dārgs prieks, taču katra samaksatā penija vērts - papīrs bija grubuļains, tātad krāsa lieliski turesies un strādāt bus vieglāk ari tad, ja viņš izmantos savu iemīļoto tehniku, klājot vienu krāsu uz otras.

1 lečs noņēma otam kartona uzgaļus un tad nopētīja pieejamos materiālus: viena plata ota, paris apaļu, viena ota no kazas spalvas un veca ceturtdaļcollu plata - tā bija lieliska, lai uzzīmētu mākoņus fonā. Pēc tam viņš līdz pusei piepildīja paletes trauciņu ar ūdeni. Izņēmis no kastes lubiņu ar debeszilu krāsu, viņš to iespieda paletes trauciņā un samaisīja - dusmodamies uz savainoto roku, kas neatlaba tik ātri, kā vajadzētu. Ar vates piciņu samitrinājis papīru, viņš ilgi pētīja izvēlēto skatu. Beidzot, dziļi ievilcis elpu, I lečs iemērca olu krasa un uztriepa to augšējām divām trešdaļām lapas.

Kad ota pieskārās papīram, atstājot aiz sevis platas svītras, Hečam šķita, ka viņā atslābst kāda cieši novilkta stiga. Zīmēšana bija dziedinoša, attīroša. Šķita pareizi atgriezties šaja vietā. Ilgus gadus pec Džonija nāves viņš nespēja saņemties, lai dotos apskatīt šos gliemežvāku krāvumus. Bet tagad, pēc ceturtdaļgadsimta atgriežoties Stormheivenā - un īpaši jau pēc brāļa mirstīgo atlieku atrašanas -, Hečam šķita, ka viņš nonācis kādā pagrieziena punktā. Tas bija sāpīgi, taču vienlaikus sāpēm pienāca gals. Brālis atrasts. Ja viņš nolems uzbūvēt memoriālu, kauli tiks izcelti no pazemes, kur tie tik ilgi gulējuši. Iespējams, pienāks laiks, kad viņi izpratīs velnišķīgo mehānismu, kura dēļ Džonijs gāja bojā. Bet tagad ari tas nebija svarīgi. Tagad viņš varēja pāršķirt jaunu lappusi un turpināt dzīvot.

Hečs atkal pievērsās zīmēšanai. Laiks ķerties klāt priekšplānam. Oļi krastmalā bija teju dzeltenā okera krāsā. Lai iegūtu gliemežvāku kaudžu toni, varēs sajaukt okeru ar pelēko krāsu.

Kad doktors sniedzās pec nākamās otas, tālumā atskanēja motorlaivas rūciens. Pacēlis acis, viņš ieraudzīja pazīstamu stāvu, kas pētīja krastus, iedegušu ādu un salmu cepuri ar milzīgam malām. Bontjēra ieraudzīja viņu, pasmaidīja un pamāja ar roku. Tūdaļ pēc tam viņa pagrieza "Talasas" motorlaivu pret krastu un izslēdza dzinēju.

-    Izabella! - Hečs iesaucās.

Laivas priekšgals ietriecās smiltis. Tuvodamās doktoram, Bontjēra noņēma cepuri un atglauda garos matus.

-     Sekoju tev jau no pasta kantora. Viņiem ir brīnišķīgs vecs tālskatis. Redzēju, kā tu iekāpi laivā un devies uz upi, un mani pārņēma ziņkāre.

Lūk, ko viņa nolēmusi rīkoties, Hečs domās secināja. Kā parasti: bez tvīkstošas iejūtības, bez. glaimīgas līdzjūtības par to, kas noticis iepriekšējā dienā. Viņu pārņēma milzīgs atvieglojums.

Bontjēra ar īkšķi norādīja uz upi.

-     Iespaidīgas mājiņas!

-      Vasarā uz Melno līci regulāri mēdza braukt turīgas ņujorkiešu ģimenes, - Hečs paskaidroja. - Viņi arī uzbūvēja tās mājas. FDR"° mēdza pavadīt vasaras Kampobello salā, desmit jūdzes uz ziemeļiem no šejienes.

-     FDR? - Bontjēra neizpratnē sarauca pieri.

-     Prezidents Rūzvelts.

Sieviete palocīja galvu.

-    Jūs, amerikāņi, tik ļoti mīlat saīsināt savu vadoņu vārdus! JFK,n . LBJ112 . - Viņa iepleta acis. - Paskat! Tu glezno! Monsieur le docleur, pat iedomāties nevarēju, ka tevi mīt mākslinieks!

-    Pataupi savas replikas brīdim, kad ieraudzīsi galarezultātu, - Hečs atbildēja, ar otu triepdams uz papīra krastmalas oļus. - Ieinteresējos medskolā. Visvairāk man palika akvareļi. īpaši tādām ainavām kā šī.

-    Ainava patiešām ir lieliska! - Bontjēra iesaucās, norādīdama uz gliemežvāku krāvumiem. - Mon dieu, cik augsti!

-    Jā. Austeru vāki, kas ir pašā apakšā, tiek datēti ar laiku pirms trim tūkstošiem gadu, bet augšējie ir no septiņpadsmitā gadsimta sākuma, kad indiāņus no šejienes padzina. - Hečs norādīja virzienā augšup pa straumi. - Upes malā ir vairākas aizvēsturiskas indiāņu apmetņu vietas. Vēl viena interesanta vietiņa ir Mikmaka Rekitešas salā.

Bontjēra uzrāpās pa gliemežvākiem klāto krastu pie tuvākā krāvuma piekājes.

-     Bet kādēļ viņi atstāja šeit savus gliemežvākus? - viņa uzsauca.

-    To neviens nezina. Tā taču būtu liela noņemšanās. Reiz lasīju, ka tiem bijusi reliģiska nozime.

Bontjēra sāka smieties.

-    Ak tad reliģiskai Tā vienmēr saka arheologi, ja kaut ko nespēj izskaidrot.

I lečs paņēma citu otu.

-    Saki, Izabella, - viņš iesāka, - kam esmu pateicību parādā par tavu ierašanos? Tev noteikti ir daudz aizraujošāku nodarbošanos par ārstu - vecpuišu izsekošanu.

Bontjēra draiski pasmaidīja.

-    Gribēju uzzināt, kādēļ neuzaicināji mani uz nākamo satikšanos.

-     Nospriedu, ka tu mani uzskati par vīlušu niedri. Atceries, ko pati teici? Ka mums, ziemeļniekiem, dzīvība pazudusi no kauliem.

-    Un ta ir taisnība. Taču par vītušu niedri es tevi nesauktu, ja vien pareizi saprotu, ko tu ar to gribi teikt. Varbūt par sērkociņu būtu labāk, non? Vienkārši vajadzīga īstā sieviete, kas tevi aizdedzina. - Bontjēra paņēma kadu gliemežvāku un iemeta ūdenī. - Taču noteikti būs jāraugās, lai tu pārāk ātri neizdegtu.

l lečs atkal pieversās zīmējumam. Šādās sarunās Bontjēra bija neuzvarama. Arheoloģe pienāca tuvāk.

-    Turklāt baidījos, ka tu satiecies ar to otro sievieti.

I lečs pacēla galvu.

-    Jā, un kā tad viņu sauca? To mācītāja sievu, tavu senseno draudzeni?

-    Un tas ari viss, - Hečs atcirta daudz asāk, neka bija vē- lejies. - Vienkārši draudzene. - Bontjēra ziņkārīgi pētīja savu sarunu biedru, un viņš nopūtās. - Viņa man ļoti skaidri lika to saprast.

-     Un tu esi sarūgtināts, - Bontjēra savilka pieri grumbās.

Hečs nolika otu.

-     Taisnību sakot, es pat īsti nezinu, ko gaidīju, kad atgriezos šeit. Taču viņa ļoti skaidri lika saprast, ka mūsu attiecības palikušas pagātnē, nevis tagadnē. Uzrakstīja man vēstuli. Tā sāpināja. Bet zini ko? Viņai ir pilnīga taisnība.

Bontjēra turpināja vērties doktorā, un sejā lēnām atplauka smaids.

-    Ko tu smaidi? - I lečs jautāja. - Par doktoru un viņa mīlas problēmām? Gan jau pašai arī ir kāds greciņš!

Bontjēra skaļi iesmējās, taču uz āķa neuzķērās.

-    Tas ir atvieglojuma smaids, monsieur. Bet mani tu acīmredzot pavisam nepazīsti. - To teikdama, viņa ar rādītājpirkstu maigi pārvilka 1 Ieča plaukstas virspusei. - Man patīk šī spēle, comprends? Taču noķert sevi ļaušu tikai īstajam vīrietim. Mana māte izaudzinājusi īstu katolieti.

Hečs pārsteigts bridi raudzījās sievietē. Tad viņš atkal pacēla otu.

-     Biju iedomājies, ka tu šodien ieslēgsies kopā ar Naidelmanu un pētīsi kartes un diagrammas.

Bontjēras sejai pārslīdēja ēna. Temata maiņa viņai nepatika.

-     Nē, - viņa teica. Pēkšņi labais noskaņojums bija zudis. - Kapteinim vairs nav vēlēšanās nodarboties ar arheoloģiju. Viņš tikai steidzas, steidzas, vitement, un pie velna visu pārējo. Tagad viņš ir Akā, gatavojas rakt pašā šahtas apakšā. Vairs nekādas artefaktu meklēšanas vai stratigrafiskās analīzes… Es to nespēju izturēt.

Hečs pārsteigts raudzījās sievietē.

-     Viņš šodien strādā?

Strādāšana svētdienā, kad medpunktā neviena nav, bija rupjš pārkāpums.

Bontjēra palocīja galvu.

-     Tiklīdz tapa skaidrs, ka tā ir smaile, viņš nav apturams. Domāju, viņš jau nedēju nav gulējis un visu laiku strādā. Bet, zini, par spīti šai rosībai viņam bija vajadzīgas divas dienas, lai lūgtu palīgā manu mīļo racēju! Es visu laiku atkārtoju, ka Christophe, kuram ir lieliskas zināšanas arhitektūrā, ir īstais cilvēks, kas varētu palīdzēt rekonstruēt balstus. Taču viņš neklausījās. - Bontjēra papurināja galvu. - Nekad neesmu viņu īsti sapratusi, bet tagad saprotu arvien mazāk un mazāk.

Kādu brīdi Hečs apsvēra iespēju izstāstīt Bontjērai par Naidelmana aizdomām, ka salā uzdarbojas nodevējs, bet tad pārdomāja. Tāpat gribējās izstāstīt par atrastajiem dokumentiem, taču arī tas varēja pagaidīt. Viss var pagaidīt. Lai Naidelmans rakņājas arī svētdienā, ja viņam tā labpatīk. Šī ir brīvdiena, un Hečs vēlējās to pavadīt, pabeidzot akvareli.

-    Nu ir laiks zīmēt Lovela kalnu, - viņš noteica, pamājis uz tumšo virsotni tālumā.

Bontjēra vēroja, kā viņš iemērc otu pelēkajā krāsā, piejauc tai kobaltzilo un tad uz papīra uzvelk biezu līniju - vietā, kur debesis satiekas ar zemi. Tad Hečs noņēma deli no molberta un apgrieza zīmējumu otrādi - gaidīdams, kamēr svaigā krāsa izplūdis. 'Tad viņš atkal nolika dēli pareizi.

-    Man dieu! Kur tad to tu iemācījies?

-    Katrā darbā ir savas viltības, - atbildēja Hečs, iztīrīdams sarus un likdams tūbiņas krāsu kastē. Viņš piecēlās. - Mazliet jāapžūst. Varbūt uzkāpsim augšā?

Viņi, austerēm šņirkstot zem kājām, uzrāpās augstākajā gliemežvāku krāvumā. Ticis virsotnē, Hečs paskatījās uz laivām un upi. Ozolu birzī čivināja putni, gaiss bija silts un tīrs - ja ari tuvojās vētra, tad pagaidām to nemanīja. Augšup pa straumi nebija ne zīmes no cilvēku darbības sekām, tikai zili ūdens likumi un koku galotnes, ko šur tur pārrāva pļavu zaļums.

-    Magnifique,"3 - noteica Bontjēra. - Burvīga vieta!

-      Mēs ar Džoniju mēdzām nākt šurp, - Hečs stāstīja. - Laiku pa laikam sestdienas pēcpusdienās mūs pavadīja mans vidusskolas skolotājs. Bijām šeit ari dienu pirms Džo- nija nāves.

-     Pastāsti par viņu! - Bontjēra ierosināja.

Hečs klusēdams apsēdās - austeru vāki šņirkstēja un švīkstēja.

-       Viņam patika būt noteicējam. Stormheivenā nebija daudz bērnu, tādēļ mēs gandrīz visu laiku pavadījām kopa. Domāju, mēs bijām labākie draugi; vismaz brīžos, kad nekāvām ies.

Bontjēra iesmējās.

-    Viņš aizrāvās ar visu, kas saistījās ar zinātni; pat vairāk nekā es. Viņam bija lieliska tauriņu, iežu un fosiliju kolekcija. Viņš zināja visu zvaigznāju nosaukumus. Viņš pat uzbūvēja savu teleskopu.

Hečs atlaidās un atspiedās uz elkoņiem un skatījās tālumā uz kokiem.

-    Džonijs noteikti būtu daudz sasniedzis savā dzīvē. Domāju, ka viens no iemesliem manai centībai, manam studijām Hārvardas medicīnas skolā bija vēlēšanās izpirkt savu vainu notikušajā.

-     Ko izpirkt? - pārjautāja Bontjēra.

-    Es ierosināju todien doties uz Skrandu salu, - atbildēja llečs.

Bontjēra neizplūda parastajās banālajās frāzēs, un Hečs atkal bija viņai par to pateicīgs. Viņš dziļi ievilka elpu, tad vēlreiz un lēni izelpoja. Šķita, ka katrā izelpā viņš izpūš kādu gadiem krātu indes devu.

-     Kad Džonijs pazuda tunelī, - Ilečs turpināja, - es ilgi meklēju izeju. Neatceros, cik ilgi. Patiesību sakot, es vispār daudz neko neatceros. Esmu mēģinājis, taču tumšie laukumi atmiņā tik un tā palikuši. Mēs līdām dziļāk tuneli, Džonijs aizdedzināja kārtējo sērkociņu… Un nākamais, ko skaidri atceros, ir atgriešanās vecāku piestātnē. Viņi tik tikko bija pārbraukuši mājās no viesībām un tūdaļ metās uz Skrandu salu. Viņiem pievienojas teju puspilsēta. Nekad neaizmirsīšu tēva seju, kad viņš izkāpa no tuneļa. No galvas līdz kājām notašķīts ar Džonija asinīm. Viņš kliedza, sita pa sijām, raudāja. - Hečs uz mirkli apklusa, domās atgriezies tai šausmīgajā dienā. - Džoniju atrast viņiem neizdevās. Viņi mēģināja, centās izdauzīt caurumus sienās un griestos. Ieradās krasta apsardze un kalnu inženieris ar noklausīšanās ierīcēm. Viņi mēģināja rakt ar ekskavatoru, taču pamats bija pārāk nestabils un viņiem nekas neizdevās.

Bontjēra neko neteica, tikai klausījās.

-    Viņi meklēja Džoniju visu nakti un vēl divas dienas. Kad jau bija skaidrs, ka Džonijs vairs nav dzīvs, cilvēki sāka izklīst. Mediķi teica, ka asins daudzums tunelī liecina, ka brālis ir gājis bojā, taču tētis turpināja meklēt. Viņš atteicās doties prom. Pēc nedēļas lielākā daļa palīgu padevās, pat mamma, taču tētis palika salā. Traģēdijas iespaidā viņa veselais saprāts tika iedragāts. Viņš klīda apkārt, līda šahtās, raka ar cirtni un lāpstu, kliedza, kamēr aizsmaka un vairs nespēja pat parunāt. Taču nepadevās. Dievs! Gāja nedēļa pēc nedēļas. Mamma lūdzās, lai viņš brauc prom no salas, taču tētis neklausījās. Kādudien māte atnesa viņam pusdienas, taču tēta nebija. Atkal sākās meklēšana, un šoreiz tika atrasts līķis. Tas peldēja vienā šahtā. Noslīcis. Neviens neko skaļi mums neteica, taču lielākoties visi domāja, ka viņš izdarījis pašnāvību.

Ilečs turpināja vērot zaļo lapotni, kas kontrastēja ar gaišzilajām debesīm. Viņš nekad nevienam nebija to stāstījis un nebija pat iedomājies, cik viegli paliek, ja izrunājas. Tā viņš atbrīvojās no nastas, ko vilcis tik ilgi, ka pat bija aizmirsis par to.

-     Mes nodzīvojām Stormheivenā vēl sešus gadus. Domāju, māte cerēja, ka viss nokārtosies. Taču tā nenotika. Mazpilsētās šādi notikumi netiek aizmirsti. Visi bija tik… laipni. Taču aiz muguras baumoja joprojām. Es daudz neko nedzirdēju, taču zināju, ka tā notiek. Atkal un atkal. Droši vien tāpēc, ka Džonija līķis ta arī netika atrasts, un tas nedeva cil- vēkiem mieru. Redzi, ir zvejnieku ģimenes, kas tic lāstam. Vēlāk uzzināju, ka daži vecāki nejāva saviem bērniem rotaļāties kopā ar mani. Kad man palika sešpadsmit, māte vairs nespēja izturēt. Vasaru mēs pavadījām Bostonā. Bija iecerēts, ka paliksim tur tikai dažus mēnešus, bet septembri man vajadzēja iet uz skolu, un tad pagāja vēl viens gads, un vēl viens. Un tad es iestājos koledžā. Un neatgriežos dzimtajā pilsētā līdz pat šim brīdim.

Pāri upei pārlaidās liels zils gārnis un, ieraudzījis nokaltušu zaru, apsēdās uz. tā.

-    Un tālāk?

-     Medicīnas skola, Miera korpuss, Mēdicins suns Frontieres, Obērna kalna slimnīca. Un vienā jaukā dienā manā kabinetā ienāca kapteinis. Un te nu es esmu. - Ilečs ieturēja pauzi. - Zini, kad Aka bija nosusināta un noskaidrots, kur atrodas zemūdens tuneļi, es klusēju. Neuzstāju, lai tos nekavējoties izpēta. Varēja gaidīt, ka es neatlaidīgi mudināšu kapteini, centīšos pierunāt, bet nē. lāču tagad, kad jau esam tik tuvu, esmu nobijies. Neesmu īsti pārliecināts, ka gribu noskaidrot, kas patiesībā noticis.

-    Tātad nožēlo, ka parakstīji līgumu ar kapteini? - Bontjēra jautāja.

-    Patiesību sakot, viņš parakstīja līgumu ar mani. - Hečs bridi paklusēja. - Taču es to nenožēloju. Ja arī agrāk nožēloju, vakardien attieksme mainījās.

-     Pēc paris nedēļām tu no šejienes aizbrauksi kā viens no bagātākajiem cilvēkiem Amerikā.

Hečs iesmējās.

-     Izabella, - viņš teica, - esmu nolēmis ieguldīt naudu fondā, ko nosaukšu sava brāļa vārdā.

-    Visu?

-    Jā. - Hečs mirkli vilcinājās. - Nu, vēl joprojām apsveru to.

Bontjēra iekārtojās ērtāk uz gliemežvākiem un skeptiski pētīja sarunu biedru.

-     Es labi pazīstu cilvēkus, monsieur le docteur. Iespējams, lielāko daļu naudas tu patiešām ieguldīsi fondā. Taču krietnu summiņu tu tomēr paturēsi sev, un lai man dzīvai ādu pārvelk pār acim, ja tā nebūs! Citādi tu nebūtu cilvēks. Un esmu pārliecināta, ka, nebūdams cilvēks, tu man tik ļoti nepatiktu.

llečs automātiski pavēra muti, lai iebilstu. Bet tad nomierinājās.

-    Lai vai kā, tu esi svētais, - turpināja Bontjēra. - Ar savu naudu esmu iecerējusi rīkoties daudz savtīgāk. Piemēram, gribu nopirkt ļoti ātru mašinu. Protams, krietnu summiņu aizsūtīšu savai ģimenei uz Martiniku. - Viņa cieši vērās Hečā, un viņš sev par pārsteigumu atskārta, ka arheoloģe grib dzirdēt atzinīgu novērtējumu.

-    Ir jau labi, - Hečs noteica. - Tev tas ir bizness. Man personīga ieinteresētība.

-    Jūs ar Žerāru Naidelmanu esat viens otra vērti, - teica Bontjēra. - Tu varbūt arī esi atbrīvojies no saviem dēmoniem, bet kapteinis savējos vēl dzenā, n'est-ce pas? Viņam Skrandu salas bagātības allaž daudz nozīmējušas. Taču viņa apsēstība ar Makalanu c'est incro\jable\ Izskatās, ka viņš to uztvēris kā personīgu apvainojumu, kā tiešu izaicinājumu. Nedomāju, ka viņš spēs būt laimīgs, kamēr nebūs apspiedis vecajam arhitektam kaklu.

-    Apgriezis, - palaboja Hečs.

-      Vienalga. - Bontjēra sagrozījās, lai iekārtotos ērtāk. - Un mēris pār abiem jūsu namiem!"4

Abi apklusa un rāmi gulēja vēlā rila saulē. Virs galvām uz koka zara parādījās vāvere, kas, klusi krimšķinādama, vāca ozolzīles. Hečs aizvēra acis. Viņš saprata, ka vajadzēs izstāstīt avīzes redaktoram Bilam Bensam par Džonija mirstīgo atlieku atrašanu. Bontjēra kaut ko teica, taču viņš jutās parak miegains, lai klausītos. Un tad viņš iegrima rāmā, spirdzinošā miegā.

39

Nākamajā dienā Hečs saņēma vēstuli no marķīzes.

Klēpjdatora ekrāna apakšējā stūrī bija parādījusies ikona - aviopasta aploksne -, kas liecināja, ka saņemta jauna elektroniskā pasta vēstule. Mēģinādams to atvērt, Hečs atskārta, ka internets nav pieejams. Nolēmis mazliet atpūsties, Hečs devās uz piestātni un ar "Žēlabaino Džeinu" izbrauca jūrā. Tālāk no salas un tas mūžīgās miglas skautajiem krastiem viņš pievienoja klēpjdatora modemu mobilajam telefonam un bez grūtībām varēja izlasīt marķīzes vēstuli. Kas gan notiek ar datoriem uz salas? viņš domās prātoja.

Atkal iedarbinājis dzinēju, viņš stūrēja "Žēlabaino Džeinu" atpakaļ uz Skrandu salas pusi. Kuģīša priekšgals šķēla stiklainos viļņus, izbiedējot juras kraukli, kurš pazuda zem ūdens un pēc tam parādījās vairāku duču jardu attālumā, spēcīgi vēcinādams spārnus.

Ieskanējās radio - laika ziņas. Atmosfēras spiediena maiņas virs Ņūfaundlendas pārvērtušas par ciklonu, kas virzījās uz Menas ziemeļu piekrasti. Ja vētras virziens nemainīsies, rit pusdienlaikā, iespējams, izsludinās brīdinājumu par vētru. Klasisks ziemeļaustrenis, domās drūmi secināja Hečs.

Pie horizonta bija redzams neparasti daudz laivu - omāru ķērāji cēla augšā murdus. Varbūt gatavojās vētrai. Bet varbūt bija kāds cits iemesls. Klēru viņš nebija redzējis kopš

tikšanās Pīkstuļu gravā, taču Bils Benss piezvanīja svētdien vakarā, lai pateiktu, ka Klejs protesta akcijas sarīkos augusta pēdējā dienā.

Atgriezies medpunktā, 1 lečs ielēja sev tasīti kafijas un atkal pievērsās klēpjdatoram - ļoti gribējās izlasīt marķīzes vēstuli. Ka allaž, vecā kundze ziņojumu iesāka, aprakstot savu pēdējo uzvaru:

Viņš ir bezdievīgi kautrīgs, taču tik mīļš un tik ļoti cenšas man iepatikties, ka vai mirstu aiz laimes! Kad viņš piepūlas, brūnās cirtas, kas krīt pār pieri, sviedros samirkušas, kļūst melnas. Tas taču daiļrunīgi vēsta par viņa centību, vai ne?

Marķīze vēl pāris rindkopās turpināja apspriest bijušos mīļākos un vīrus, kā arī tās specifiskās anatomiskās īpatnības, kas viņai visvairāk patika vīriešos. Marķīze allaž atļāvās izmantot elektroniskās vēstules šādām vieglprātīgām atklāsmēm. Ja marķīze nav mainījusies, tālāk sekos sūkstī- šanās par hronisku naudas trūkumu un ciltskoku, kura saknes sniedzas Svētās Romas imperatoru dzimtās1 '5 līdz pat Alariham"6 . Taču šoreiz viņa neparasti ātri pievērsās informācijai, ko bija guvusi Kadisas katedrāles arhīvos. Lasot un pārlasot vēstuli, Hečs juta, kā pār muguru pārskrien auksti šermuļi.

Pie durvīm kāds klauvēja.

-     Iekšā, - uzsauca Hečs, tajā brīdī drukādams marķīzes vēstuli. Viņš paskatījās uz strādnieku, kas stāvēja durvīs, un sastinga.

-     Augstais dievs, - viņš izdvesa, pieceldamies no rakstāmgalda, - kas, pie velna, ar jums noticis?

40.

Pēc piecām minūtēm Hečs jau steidzās pa taciņu uz Ūdens Aku. Rietošās saules stari atmirdzēja ūdeni un vērta miglas vālus kvēlojošos mutuļos.

Ortankā neviena nebija - izņemot Magnusenu un trīša operatoru. Atskanēja šņirkstoņa, un no Ūdens Akas ārā parādījās milzīgs spainis, kas bija iekārts resnā tērauda trosē. Hečs vēroja, kā vīri Akas malā satver spaini, pagāž uz sāniem un izber saturu blakus esošā tuneli. Šķita, ka milzies sūknis ar troksni acumirkli uzņem neskaitāmus galonus dubļu un augsnes. Tad viri sasvēra spaini pareizi un tas atkal pazuda Akas mutē.

-    Kur Zerārs? - Hečs jautāja.

Magnusena, kas uzmanīja kabeļu stāvokli Ūdens Akas dibenā, no monitora atrāvās tikai uz mirkli.

-     Kopā ar racējiem, - viņa atbildēja.

Pie sienas līdzās vinčas operatoram atradās seši sarkani telefona aparāti, kas savienoja ar dažādām vietām uz. salas. Hečs pacēla klausuli aparātam, zem kura bija rakstits: ŪDENS AKA, PIRMĀ KOMANDA.

Pēc trim ātriem signāliem atskanēja Naidelmana balss.

-Ja?

Fonā Hečs saklausīja skaņu klaudzināšanu.

-     Mums vajadzētu aprunāties, - viņš teica.

-     Vai tas ir tik svarīgi? - saērcināts jautāja Naidelmans.

-    Jā, ļoti svarīgi. Esmu šo to uzzinājis par Svētā Mihaēla zobenu.

Iestājās pauze, kuras laikā klaudzināšana lapa vēl skaļāka.

-    Ja jau vajag, tad vajag, - Naidelmans beidzot noteica.

-     Bet jums būs jākāpj lejā pie manis. Mes patlaban liekam stiprinājumus.

Hečs nolika klausuli, paķēra aizsargķiveri un drošības siksnu, izsteidzās ārā no torņa un devas uz lifta platformu. Krēsla Aka izskatījās vēl košāka un lēja miglas vālā baltu gaismu. Kāds strādnieks Akas malā palīdzēja viņam iekāpt elektriskajā liftā. Viņš nospieda pogu, un nelielā platforma sašūpojās un sāka ceļu lejup.

Braukdams garām mirdzošajiem titāna statņu un kabeļu tikliem, Hečs nespeja neapbrīnot sarežģīto konstrukciju. Lifts paslīdēja gar vīriem, kas četrdesmit pēdu dziļumā pārbaudīja stiprinājumus. Pagāja deviņdesmit sekundes, un kļuva redzams Ūdens Akas dibens. Tur kūsāt kūsāja rosība. Dubļi un draza bija aizvākta, visapkārt izvietoti gaismas avoti. Akas dziļumā stiepās jauna, no visam pusēm nostiprināta šahta. Tievos vados karājās vairāki instrumenti un mēraparāti - tos droši vien pārzināja Magnusena vai varbūt Renkins. Viena pusē dziļumā sniedzās vinčas trose, bet pretējā jau bija uzstādītas titāna kāpnes. Izkāpis no lifta, Hečs devās pie kāpnēm - un tieši preti mežonīgajam troksnim, ko radīja lāpstas, āmuri un gaisa filtrēšanas iekārtas.

Rakšanas darbi tika veikti trīsdesmit pēdas dziļāk. Tur kameras uzraudzībā vīri raka miklo zemi un bēra to milzīgajā spainī. Citi ar vakuumsūkņiem sūknēja šķidros dubļus un ūdeni. Naidelmans ar aizsargķiveri galvā stāvēja vienā stūrī un vadīja balstu izvietošanu. Līdzās stāvēja Strīters ar rasējumu kaudzi rokās.

Melins piegāja pie viņiem, un kapteinis palocīja galvu.

-    Jūtos pārsteigts, ka jūs jau agrak neesat vēlējies nokāpt lejā, lai paskatītos, kas šeit izdarīts, - Naidelmans teica.

-     Tagad Aka ir stabila, tādēļ varam pilnā sparā rakt.

Iestājās pauze, taču Hečs neko neteica. Naidelmans pievērsa viņam savu bālo acu skatienu.

-    Jūs taču zināt, cik dārga mums katra minūte, - kapteinis turpināja. - Ceru, ka gribat runāt par kaut ko tiešām svarīgu.

Pagājusi nedēļa kopš Vopnera nāves, un šis cilvēks bija ļoti mainījies. Zudusi rāmā pārliecība un nosvērtība - kapteiņa neiztrūkstošā pavadone kopš dienas, kad viņš iegāja Heča kabinetā un skatījās uz Čārlza upi. Tagad šī vīra skatienu bija grūti aprakstīt vārdos: izmocīts, teju mežonīgas apņēmības pilns.

-    Tas patiešām ir svarīgi, - Hečs apstiprināja. - Taču konfidenciāli.

Naidelmans kādu bridi raudzījās doktorā, tad paskatījās pulkstenī.

-     Uzmanību visiem! - viņš uzsauca strādniekiem. - Maiņa beidzas pēc septiņām minūtēm. Liekam punktu! Kad būsiet augšā, pasakiet nākamajai maiņai, lai pasteidzas.

Viri nolika darbarīkus un sāka kapt augšup uz liftu. Stn- lers klusēdams palika uz vietas. Lielie sūkņi beidza darboties, un līdz pusei piepildītais spainis, šūpodamies tērauda trosē, sāka ceļu augšup. Striters arī tad palika līdzās kapteinim. Naidelmans pievērsās Hečam.

-    Jums ir piecas, varbūt desmit minūtes.

-     Pirms pāris dienām, - Hečs iesāka, - atradu vectēva atstātus dokumentus, ko viņš bija vācis par Ūdens Aku un Okema bagātībām. Papīri bija paslēpti mūsu mājas bēniņos. Tikai tādēļ tēvs tos nav iznīcinājis. Dažos pieminēts Svēta Mihaēla zobens. Norādīts, ka zobens ir kaut kāds šausmīgs ierocis, ko Spānijas valdība plānojusi izmantot pret Sarkano Nedu Okemu. Atradu vēl dažas satraucošas piezīmes. Sazinājos ar savu paziņu Kadisā un palūdzu noskaidrot ko vairāk par šo zobenu.

Sakniebis lūpas, Naidelmans vērās dubļos pie kājām.

-     Tas varētu būt komercnoslēpums. Jūtos pārsteigts, ka esat spēris šādu soli, neaprunājoties ar mani.

-    Un viņa atrada, lūk, ko. - Hečs no jakas kabatas izņēma papīra gabalu un pasniedza Naidelmanam.

Kapteinis veikli pārskrēja lapai ar acīm.

-    Senspāņu valoda, - viņš, saraucis pieri, noteica.

-    Apakšā ir tulkojums.

-     Pastāstiet pats! - Naidelmans atdeva lapu Hečam.

-     Aina nav pilniga. Te tiek rakstīts, kā Svētā Mihaēla zobens atrasts un kas ar to noticis pēc tam.

Naidelmans izbrīnīts iepleta acis.

-    Tiešām?

-     Melnā mēra laikā kāda bagāta spāņu tirgotāja ģimene ar barku devās prom no Kadisas. Viņi šķērsoja Vidusjūru un piestāja neapdzīvotā berberu piekrastē"7 . Tur viņi atrada senas romiešu apmetnes paliekas. Tirgotāja ģimene nolēma palikt šai vietā, kamēr Eiropā beigs plosīties mēris. Draudzīgi noskaņotie berberi brīdināja, lai viņi netuvojas tempļa drupām, kas atradās netālā kalna virsotnē, jo templis esot nolādēts. Brīdinājumi tika atkārtoti vairākas reizes. Kad mēra epidēmija apsīka, tirgotājs nolēma izpētīt templi. Iespējams, domāja, ka berberi noslēpuši kaut ko vērtīgu, un negribēja aizbraukt, to neredzējis. Izskatās, ka drupās viņš aiz altāra atradis marmora plāksni, zem kuras bijis aizzīmogots metāla šķirsts ar uzrakstu latīņu valodā. Tas vēstīja, ka šķirstā ir zobens - pats nāvējošākais ierocis pasaulē. Bojā iet pat tas, kurš tikai paskatījies uz zobenu. Tirgotājs to aiznesis uz kuģi, taču berberi atteicās palīdzēt šķirstu atvērt. Būtībā viņi padzina spāni, piespieda doties prom.

Naidelmans klausījās, vēl joprojām lūkodamies zemē.

-     Pēc dažām nedēļām, Svētā Mihaēla dienā, tirgotāja kuģis tika atrasts dreifējam Vidusjūras ūdeņos. Rāju galos saimniekoja maitasputni. Visi cilvēki uz klāja bija miruši. Kaste bija ciet, taču svina zīmogs uzlauzts. Šķirstu aizveda uz klosteri Kadisā. Mūki izlasīja uzrakstu latīņu valoda, izpētīja ari tirgotāja ierakstus kuģa žurnālā. Viņi nosprieda, ka zobens - citēju savas paziņas tulkojumu - ir fragments, ko izvēmusi pati Elle. Mūki atkal aizzīmogoja šķirstu un ievietoja katakom- bās zem katedrāles. Dokumenta beigās teikts, ka mūki, kas aiztikuši šķirstu, drīz vien saslimuši un nomiruši.

Naidelmans pievērsās Hečam.

-     Un jūs domājat, ka tas viss ir saistīts ar mūsu pašreizējo nodarbošanos?

-    Jā, - Hečs mierīgi atbildēja, - turklāt visai cieši.

-      Tad apgaismojiet mani!

-      Lai kur arī neatrastos Svētā Mihaēla zobens, apkārt mirst cilvēki. Pirmā bija tirgotāja ģimene. Tad muki. Kad to iegūst Okems, astoņdesmit viņa komandas viri iet bojā šajā salā. Pēc sešiem mēnešiem pirāta kuģis atrasts dreifējam tāpat kā tirgotāja kuģis, un visi cilvēki uz klāja ir miruši.

-     Interesants stāsts, - noteica Naidelmans. - Taču nedomāju, ka tā deļ bija vērts atraut mani no darba un piespiest klausīties. Ir divdesmitais gadsimts. Laiks mest māņus pie malas!

-    Te nu jūs kļūdāties. Vai neesat ievērojis, ka pēdējā laikā cilvēki šeit ļoti slimo?

Naidelmans paraustīja plecus.

-    Ja komandā ir tik daudz cilvēku, kāds vienmēr saslimst, īpaši, ja māc nogurums, bet darbs ir bīstams.

-     Es taču nerunāju par simulantiem! Esmu ņēmis asinis analīzēm. Gandrīz katram bijis ārkārtīgi mazs leikocītu skaits. Šodien manā kabinetā ienāca viens no racējiem, un tik neparastu ādas slimību es savā mūžā vēl nebiju redzējis. Uz rokam, gurniem un cirkšņos viņam bija briesmīgi izsitumi un augoņi.

-    Un kas tas ir? - Naidelmans jautāja.

-    Vēl nezinu. Ieskatījos rokasgrāmatās, taču diagnozi noteikt vēl nevaru. Taču, pec simptomiem spriežot, tas ir bubo- ņu mēris.

Naidelmans pārsteigts skatījās uz Heču.

-      Melnā nāve? 13uboņu mēris divdesmitajā gadsimtā Menā?

-    Es taču teicu, ka diagnozi vēl neesmu noteicis.

Naidelmans sarauca pieri.

-    Tad ko jūs te gvelžat?

Llečs ievilka elpu, lai nomierinātos.

-    Žerar, es īsti nezinu, kas ir Svētā Mihaēla zobens. Taču tas ir ārkārtīgi bīstams. Tas sēj nāvi it visur, kur vien parādās. Es visu laiku prātoju, vai mēs nekļūdījāmies, pieņemot, ka Spānija gribējusi šo zobenu izmantot pret Okemu. Varbūt viņam tas piespēlēts speciāli?

-     Ak tā, - Naidelmans palocīja galvu, un viņa balsi bija saklausāms sarkasms. - Varbūt zobens tiešām ir nolādēts?

Strīters, kas vēl joprojām stāvēja līdzās kapteinim, izsmējīgi pavīpsnāja.

-    Jūs zināt, ka es lāstiem ticu tikpat ļoti kā jūs, - Hečs izgrūda. - Bet tas nenozīmē, ka šai leģendai nav kāda slepena fiziska cēloņa. Piemēram, epidēmija. Zobenam ir visas Vēdertifa Merijas"8 pazīmes.

-    Un tas izskaidro, kādēļ dažiem no musu ļaudīm ir bak- teriāla infekcija, citi saslimuši ar vīrusu pneimoniju, bet vēl viens saķēris dīvainu zobu infekciju. Kas tā varētu būt par epidēmiju, doktor?

Hečs ieskatījās izdēdējušajā sejā.

-     Es saprotu, - tas, ka slimības ir tik dažādas, mulsina. Taču zobens patiešām ir bīstams. Un mums jānoskaidro, kā un kāpēc, iekams atrodam to.

Naidelmans smaidīdams palocīja galvu.

-    Saprotu. Jūs nespējat noteikt, kādēļ slimo mūsu viri. Jūs pat īsti nezināt, ar ko viņi saslimuši. Bet visā nez kādēļ vainojams zobens.

-    Tās nav tikai slimības, - Hečs deva pretsparu, - jūs jau droši vien zināt, ka tuvojas spēcīgs ziemeļaustrenis. Ja tas nemainīs virzienu, pagājušās nedēļas negaiss jums liksies kā pavasara lietutiņš. Turpināt darbus būtu neprāts.

-     Neprāts, - Naidelmans atkārtoja. - Un kā jūs piedāvājat apturēt darbus?

1 lečs bridi apdomāja atbildi.

-    Apelējot pie jūsu veselā saprāta, - viņš noteica tik mie- rigi, cik vien iespējams.

Iestājās saspringts klusums.

-    Ne, - atteica Naidelmans, un viņa balss liecināja par stingru apņemibu. - Rakšanu mēs turpināsim.

-    Jūsu stūrgalvības dēļ man nav izvēles. Es tūdaļ pat apturēšu rakšanu uz. visu sezonu!

-    Un kā tieši?

-    Atbilstoši mūsu līguma deviņpadsmitajam punktam.

Atbildes nebija.

-     Atceraties? - turpināja Hečs. - Es iekļāvu šo punktu līgumā, lai varētu apturēt darbus, ja uzskatītu, ka apstākļi ir pārāk bīstami.

Naidelmans lēni izņēma no kabatas pīpi un sāka tajā bāzt tabaku.

-     Interesanti, - viņš klusi un nedzīvi iesāka un pievērsās Strīteram. - Ļoti interesanti, vai ne, Stritera kungs? Tagad, kad no bagātību kambara mūs šķir tikai trīsdesmit stundas, doktors 1 lečs vēlas šai operācijai pielikt punktu!

-     Pēc trīsdesmit stundām, - Hečs turpināja, - vētra jau būs klāt…

-     Ziniet, - viņu pārtrauca kapteinis, - es nebūt neesmu pārliecināts, ka jūsu uztraukuma pamats ir zobens vai vētra. Un tie jūsu papīri, ja tie vispār ir īsti, ir tikai tukša viduslaiku māņticīgo buldurēšana. Nesaprotu, kādēļ jūs… - Naidelmans uz bridi apklusa, un tad viņa acis atausa gaisma. - Bet, protams! Protams, es saprotu! Jums ir vel kāds motīvs, vai ne?

-     Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Ja mēs pārtrauksim darbus tagad, "Talasa" zaudēs visus ieguldījumus. Jūs lieliski zināt, ka musu investoriem jau nācies rēķināties ar papildu izdevumiem desmit procentu apmēra. Viņi nepiešķirs vēl divdesmit miljonus, lai rakšanu turpinātu nākamajā gadā. Bet tieši uz to jūs cerat, vai ne?

-     Nemokiet mani ar savām paranoiskajam fantāzijām! - Hečs dusmīgi iesaucās.

-     Bet tās nemaz nav fantāzijas, vai ne? - Naidelmans bija sācis runāt vēl klusāk. - Jūs esat ieguvis no "Talasas" visu nepieciešamo informāciju, mēs jums faktiski esam atvēruši durvis uz bagatību kambari, un jums atliek tikai panākt, lai tagad mēs ciešam krahu. Tad jūs nākamgad varēsiet atbraukt, pabeigt darbu un pievākt visas bagātības. Un, galvenais, dabūsiet Svētā Mihaēla zobenu. - Kapteiņa skatiens bija ai/domu pilns. - Viss sakrīt. Tas, piemēram, izskaidro, kādēļ jūs tik ļoti uzstājāt, ka līgumā tiek iekļauts tas deviņpadsmitais punkts. Tas izskaidro visas datoru problēmas, nebeidzamās kavēšanās. To, kādēļ uz "Cerbera" viss strādā, bet uz salas jūdzas nost. Jūs jau no paša sākuma bijāt visu smalki izplānojis! - Viņš drūmi papurināja galvu. - Un es jums uzticējos! Iedomājies tikai! Tieši jums es atklāju savas aizdomas par sabotāžu!

-    Es negribu jūs aplaupīt. Man nospļauties par tām jūsu bagātībām! Mani interesē tikai cilvēku drošība un dzīvība.

-     Cilvēku drošība un dzīvība, - Naidelmans izsmējīgi atkārtoja. Izņēmis no kabatas sērkociņus, viņš vienu aizdedzināja, taču tā vietā, lai aizkūpinātu pīpi, piegrūda to Heča sejai. Doktors atkāpās. - Gribu, lai jūs saprotat vienu, - Naidelmans turpināja, nodzēsdams sērkociņu. - Pēc trīsdesmit stundām apslēptā manta būs manās rokās. Tagad, kad man ir zināmi jūsu spēles noteikumi, doktor Heč, es atsakos tajā piedalīties. Ikviens mēģinājums apturēt mani saņems pretsparu. Vai es pietiekami skaidri izsakos?

Hečs uzmanīgi nopētīja Naidelmanu, pūlēdamies saprast, kas slēpjas aiz aukstasinīgās sejas izteiksmes.

-     Pretsparu? - viņš atkārtoja. - Vai tie ir draudi?

Iestājās ilgs klusums.

-     Visai saprātīga interpretācija, - teica Naidelmans gandrīz čukstus.

Hečs izslējās.

-    Ja jūs vēl rīt pēc saullēkta, - viņš teica, - nebūsiet pazuduši no šīs salas, es pats jūs padzīšu. Un garantēju: ja šeit kāds ies bojā vai savainosies, jūs tiksiet apsūdzēts nolaidībā.

Naidelmans pagriezās.

-    Strītera kungs?

Uzrunātais pakāpās soli uz priekšu.

-     Pavadiet doktoru Heču līdz piestātnei.

Strītera šaurā seja atplauka smaida.

-    Jums nav tiesību tā rīkoties, - iebilda Hečs. - Šī ir mana sala.

Strīters spēcīgi satvēra Heča roku.

Spēris soli sānis, Hečs savilka labo roku dūrē un iesita darbu vadītājam pa saules pinumu. Sitiens nebija spēcīgs, taču anatomiski precīzs. Strīters saļima uz ceļiem, izmisīgi tvēra gaisu.

-    Ja vēlreiz man pieskarsies, - Ilečs teica, - visu atlikušo dzīvi nēsāsi savus pautus glāzītē!

Strīters ar mokām pīetrausās kājās. Viņa acīs dzirkstīja niknums.

-    Strītera kungs, nedomāju, ka būs jāpielieto spēks, - asi noteica Naidelmans, kad darbu vadītājs draudīgi tuvojās ārstam. - Doktors Hečs labprātīgi dosies atpakaļ uz savu kuģīti. Viņš saprot, ka tagad, kad esam uzminējuši viņa plānu, nav iespējams piespiest mūs apturēt darbus. Un es domāju, ka viņš apzinās, cik muļķīgi būtu mēģināt to darīt. - Viņš pievērsās Hečam. - Esmu goda vīrs, kas tur doto vārdu. Tu izmēģināji savu labāko ieroci un cieti neveiksmi. Tava klātbūtne Skrandu salā vairs nav nepieciešama. Ja dosies prom un ļausi man pabeigt to, par ko esam vienojušies, tu saņemsi savu daļu apslēptās mantas. Ja mēģināsi man traucēt…

To teikdams, kapteinis pavēra lietusmēteli un iespieda rokas sānos. Hečs ļoti skaidri saskatīja aiz siksnas aizbāzto pistoli.

-     Ko neteiksiet, - Hečs teica, - kapteinis uzlicis siksnu!

-    Kusties! - Strīters spēra soli uz priekšu.

-    Es pats atradīšu ceļu. - Hečs atkāpās pie tālākas sienas un, neatraudams skatienu no kapteiņa, izgāja no šahtas un devās pie lifta, no kura tikko bija izkāpuši nākamās maiņas strādnieki.

41

Lecošā saule izlīda no mākoņiem un spoži apmirdzēja okeānu. Nelielajā Stormheivenas ostā no piestātnes līdz pat kanālam drūzmējās kuģīši.

Pašā centrā lēni pukšķināja kuterītis, pie kura stūres stāvēja Vudijs Klejs. Kuģītis sagriezās un, tik tikko neuztriecies bojai, izbrauca jūrā - Klejs bija viduvējs jūrnieks.

Sasniedzis izeju ostā, viņš atkal sagrieza kuteri un izslēdza dzinēju. Pēc tam viņš izkliedza megafonā pavēles savai komandai - balsī jautās tāda iekšēja pārliecība, ka to nespēja apslēpt pat vecais, čīkstošais koka pastiprinātājs. Atbildes vietā viņš sadzirdēja, kā tiek iedarbināti neskaitāmi motori. Kuģīši pie izejas no ostas pacēla enkurus un, palielinājuši ātrumu, devās cauri kanālam. Tiem sekoja vēl daudzi citi kuģīši, līdz visu līci klāja baltas ķīļūdens putas. Improvizēta flote devās uz Skrandu salu.

Pēc trim stundām un dienvidaustrumu virzienā nobrauktām sešām jūdzēm saules stari izlauzās cauri miglai un apspīdēja plašo, mitruma skarto Ūdens Akas balstu un siju labirintu. Sarežģītās strukturas Akas mutē vidēja blāvā, spokainā mirdzumā.

Pašā Akas dziļumā - simt astoņdesmit pēdas zem zemes - diennakts stundai nebija nozīmes. Žerārs Naidelmans stā-

vēja pie nelielas novērošanas platformas un skatījās, ka zem viņa rosīgi strādā viri. Bija gandrīz pusdienlaiks. Cauri gaisa ventilācijas aparātu dūkšanai un vinčas ķēdes čīkstēšanai Naidelmans saklausīja signāltauru skaņas un klāja lielgabalu šāvienus. Kādu bridi viņš klausījās un tad pasniedzās pēc sava pārvietojama telefona.

-    Strīter?

-     Klausos, kaptein, - atskanēja darba vadītāja balss, kas dažādu trokšņu ielenkumā šķita vārga un čērkstoša. Strīters atradās Ortankā, divsimt pēdas augstāk.

-    Ziņo!

-    Apmēram divi duči kuģu, kaptein. Izveidojuši apli apkārt "Cerberam", mēģina bloķēt to. Domāju, viņi uzskata, ka mēs esam tur. - Rācijā atskanēja pamatīgi krakšķi. Strīters, iespējams, smējās. - Bet uz klāja ir tikai Rodžersons. Pārējo pētnieku grupu vakarnakt aizsūtīju krastā.

-    Ir sabotāžas vai iejaukšanās pēdas?

-    Nē, kaptein, visi ir padevīgi kalpi. Daudz trokšņa, bet uztraukties nav vērts.

-    Vēl kaut kas?

-     Magnusena sešdesmit četru pēdu dziļumā konstatējusi sensoru anomāliju. Visdrīzāk, nekas nopietns, jo sekundārie sensori neuzrāda neko neparastu.

-    Es pārbaudīšu, - teica Naidelmans un uz brīdi iegrima domās. - Strītera kungs, gribētu ar jums tur satikties.

-     Klausos!

Naidelmans uzkāpa pa kāpnēm līdz. elektriskā lifta stacijai - par spīti negulētajām naktīm viņš kustējās viegli un lokani. Kapteinis uzbrauca līdz sešdesmit pēdu līmenim, izkāpa uz platformas un piesardzīgi tuvojās aizdomīgajam sensoram. Pārbaudījis, ka viss kārtībā, viņš atgriezās uz platformas - tieši tanī brīdī, kad pa tālākajām kāpnēm lejup rāpās Strīters.

-     Ir kādas problēmas? - jautāja Strīters.

-     Ar sensoru nē. - Naidelmans pasniedzās, lai izslēgtu Strītera sakaru kanālu ar Ortanku. - Taču es visu laiku domāju par Heču.

Atskanēja motoru rūkoņa un pēc tam - mehānismā cīkstoņa: spēcīgā vinča vilka augšā kārtējo zemes un dubļu porciju. Abi viri vēroja, kā milzīgais spainis ceļas augšup - uz tā sāniem spožajā gaismā mirdzēja kondensāta lāsītes.

-     Līdz apslēptajai mantai palikušas tikai astoņas pēdas, - norūca Naidelmans, vēl joprojām skatīdamies, kā spainis slīd augšup. - Deviņdesmit sešas collas. - Viņš pievērsās Strite- ram. - No salas vajag aizvākt visus liekos cilvēkus. Visus. Varat viņiem teikt, ko gribat, atsaukties uz šo protesta akciju vai vētru, ja vajadzīgs. Kad nonāksim pie apslēptās mantas, pakaušu kasītāju pūļi mums te nav obligāti. Kad divos beigsies maiņa, sūtiet mājās arī racējus. Darbus pabeigs na- kama maiņa. Dārgumus uzvilksim augšā ar to spaini, bet zobenu nesīšu es pats. Rodžersonam var uzticēties?

-     Darīs visu, ko viņam teikšu.

Naidelmans palocīja galvu.

-     Piebrauciet "Cerberu" un manu kuģi tuvāk salai, taču pēc iespējas tālāk no rifiem. Dārgumus pārvedīsim ar laivām un sadalīsim pa abiem kuģiem. Drošības nolūkos. - Viņš apklusa un skatījās tālumā. - Nedomāju, ka viņš atkāpsies, - kapteinis klusi turpināja, it kā ne uz mirkli nebūtu pārtraucis domāt par Heču. - Neesmu pratis viņu pareizi novērtēt. Tiklīdz viņš nokļūs mājās, tūdaļ sāks domāt. Un ātri vien sapratis, ka būs vajadzīgas vairākas dienas vai pat nedēļas, lai saņemtu tiesas izpildrakstu un kaut ko uzsāktu pret mums. īpašums ir svēta lieta. Viņš par to deviņpadsmito punktu var bļaustīties, kamēr zils paliek, bet līdz izpildraksta saņemšanai tie ir tikai vārdi.

Naidelmans pieskārās Strītera jakas atlokam.

-     Kurš gan varēja iedomāties, ka tam alkatīgajam nelietim nepietiks ar diviem miljardiem? Viņam kaut kas padomā. Gribu, lai jūs noskaidrojat, kas tieši, un atbilstoši rīkojaties. No Okema bagātībām mūs šķir tikai dažas stundas, un es negribu, lai līdz tam mums gadītos vēl kādi nepatīkami pārsteigumi. - Pēkšņi viņš sažņaudza atloku dūrē. - Un, dieva deļ, nepieļaujiet, ka Hečs atkal sper kāju uz šīs salas! Viņš var visu salaist grīstē.

Strīters nesatricināmi skatījās kapteinī.

-    Jūs domājat kaut ko konkrētu?

Naidelmans atlaida atloku un pakāpās soli atpakaļ.

-    Allaž esmu uzskatījis jūs par radošu un izdomas bagātu jūrnieku, Strītera kungs. Atstāju to jūsu ziņā.

Strīters savilka seju grimasē, kas varēja nozīmēt gaidas vai vienkārši muskuļu spazmas.

-     Klausos, ser! - darbu vadītājs atsaucās.

Naidelmans paliecās uz priekšu un atkal ieslēdza rāciju.

-     Vēl sazināsimies, Strītera kungs.

Pēc mirkļa viņš jau bija pie lifta un brauca lejā. Strīters devās pie kāpnēm. Un pēc brīža arī viņš bija prom.

42

Hečs stāvēja uz plašā mājas lieveņa Okeāna alejā. Tas, kas iepriekšējā diena bija tikai meteorologu brīdinājums, šodien kļuvis par īstenību. Austrumos jūrā vēlās milzīgi viļņi, kas rifos pie Perēkļa zemesraga pārtapa pamatīgās bangās. Pretējā ostas pusē, aiz kanāla bojām, viļņi atkal un atkal sitās pret granīta klintīm aiz Ugunsgalvas bākas - trieciena spēks bija dzirdams pāri visam līcim. Debesis vēlās drūma spēcīgas vētras pavēdere - mākoņi grūdās viens otram virsū un drūzmējās virs ūdens. Tālāk no krasta pie Vecā Kupra krastiem plosījās negantas brāzmas. Hečs papurinaja galvu - ja viļņi jau sitās pret šīm kailajām klintīm, vētra bus mežonīga.

Viņš paskatījās uz ostu, kurā atgriezās daži kuģīši, kas bija piedalījušies protesta akcijā, - nelieli kuterīši un miljonu dolāru vērts kuģis.

Tad viņa skatiens pievērsās tuvāk mājai - pa ielas bruģi skaļi rībēja pazīstams Federal Express furgons, kas nepavisam neiederējās apkartne. Mašīna apstājās pie mājas, un Hečs devās pretī, lai parakstītos par sūtījuma saņemšanu.

Hečs atgriezās majā. Noplēsis virsējo iesaiņojumu, viņš steidzīgi sadriskāja arī plastikāta maisiņu. Ieraudzījuši sūtījumu, profesors Horns un Bontjēra, kas stāvēja līdzās pirāta skeletam, apklusa.

-    Taisnā ceļā no Smitsona antropoloģiskās laboratorijas, - I lečs paziņoja, kad plēsa vaļā plastikāta maisiņu.

Izņēmis biezu izdruku sainīti, Hečs nolika to uz galda un sāka šķirstīt lapas. Visi klusēdami noliecās pār rezultātiem - gaisa jautas vilšanās. Galu galā Hečs nopūlās un atkrita tuvējā krēslā. Profesors aizšļūca līdz krēslam pretim doktoram, apsēdies atbalstīja zodu pret savu spieķi un domīgi paraudzījās I Iečā.

-    Ne jau to tu biji gaidījis, vai ne? - noprasīja profesors.

-    Nē, - Hečs atbildēja, papurinājis galvu. - Nebiju gan.

Profesors sarauca pieri.

-     Melin, tu allaž parak steidzies padoties.

Bontjēra paņēma izdruku un sāka to lapot.

-    Es tiešām neko nesaprotu no tā jūsu mediķu žargona, - viņa noteica. - Kas tās par tādām briesmīgam slimībām?

Hečs nopūtās.

-    Pirms pāris dienām es aizsūtīju šo skeletu kaulu paraugus uz Smitsona laboratoriju. Nosūtīju ari dažus paraugus no tiem kauliem, ko atradāt apmetnē.

-    Lai viņi nosaka, kas tā par slimību, - papildināja profesors Horns.

-    Jā. Kad sāka saslimt arvien vairāk un vairāk cilvēku, es aizdomājos par šo masu kapu. Nospriedu, ka skeleti var izrādīties noderīgi. Ja cilvēks mirst no slimības, viņa ķermeni paliek milzīgs daudzums konkrētās slimības antivielu.

-     Vai viņas ķermenī, - palaboja Bontjēra. - Neaizmirsti, ka tajā kapā bija arī trīs sievietes.

-    Tādās lielās iestādēs kā Smitsona laboratorija ir iespējams pārbaudīt kaulus, lai noteiktu šīs antivielas, un precīzi noteikt, no kadas slimības šis cilvēks miris. - Hečs ieturēja pauzi. - Skrandu salā notiek kaut kas tāds, kā dēļ gan toreiz, gan tagad cilvēki saslimst. Piemērotākais kandidāts man šķiet zobens. Secināju, ka tas ir slimības nēsātājs. Kur tas parādījās, tur cilvēki gāja bojā. - Hečs paņēma dokumentu. - Bet analīzes norāda, - katrs pirāts miris no citas slimības. Klebsiella pneimonija, Brunjēra slimība, dendrīta mikoze, Taiti tīfs - daži miruši no slimībām, kas sastopamas ārkār-

līgi reti. Bet vismaz pusē gadījumu nāves cēlonis nav zināms. - Doktors paķēra papīrus no galda gala. - Rezultāti tikpat mistiski kā asins analīzes strādniekiem, kurus izmeklēju pirms dažām dienām.

Viņš pasniedza papīra lapu profesoram Hornam.

- Visiem ir novirzes no normas, taču katram tās ir atšķirīgas. Vienīgā līdzība ir tā, ka visiem ir zems leikocītu skaits. Piemēram, šis. Divarpus tūkstoši leikocītu uz kubikmilimet- ru. Norma ir pieci līdz desmit tūkstoši. Zems ir limfocītu, monocītu, baziofilu skaits. Jēziņ!

I lečs nolika papīra lapu un skumji nopūlās.

-     ŠI ir pēdējā iespēja apturēt Naidelmanu. Ja šis būtu parasts slimības uzliesmojums vai uz salas atrastos kāds vīrusu pārnēsātājs, iespējams, es varētu viņu pārliecināt vai izmantot cīņā savus sakarus mediķu vidu, lai salā tiek izsludināta karantīna. Taču slimību epidemioloģiskajā ainā nav neka kopēja ne tagad, ne senāk.

Iestājās ilgs klusums.

-     Bet juridiskais ceļš? - apjautājās Bontjēra.

-      Aprunājos ar savu advokātu. Viņš norāda, ka tas ir acīmredzams līguma pārkāpums. Lai apturētu Naidelmanu, man jadabū tiesas izpildraksts. - Hečs ieskatījās pulkstenī. - Bet mums šo nedēļu nav. Viņi rok tadā ātrumā, ka mums atlikušas tikai dažas stundas.

-    Vai viņu nevar arestēt par ielaušanos privātā teritorijā? - Bontjēra ierosināja.

-     Būtībā jau viņš nekur nav ielauzies. Līgums dod Nai- delmanam un "Talasas" darbiniekiem tiesības atrasties uz salas.

-    Es saprotu tavas bažas, - ierunājās profesors, - taču ne secinājumus. Ka gan zobens pats par sevi var būt bīstams? Tas ir, ja neņem vērā iespēju tikt sadurtam.

Hečs paskatījās uz profesoru.

-    To grūti izskaidrot. Diagnostiķim nereti attīstās sestais prāts. Un tieši tā es tagad jūtos. Man ir sajūta, esmu pārliecināts, ka šis zobens ir nēsātājs. Mēs taču visi esam dzirdējuši par Skrandu salas lāstu. Iespējams, zobens patiešām ir nolādēts, tikai tam ir arī objektīvs izskaidrojums.

-     Bet kādēļ tu nedomā, ka tas patiešām ir nolādēts?

Hečs neticīgi paskatījās profesorā.

-    Jūs jokojat, ja?

-    Mēs dzīvojam dīvainā pasaulē, Melin.

-    Ne jau tik dīvainā!

-    Es tikai gribu, lai tu padomā par neiedomājamo. Atrodi kopsakarības!

Hečs piegāja pie dzīvojamās istabas loga. Vējš plosīja pļavā augošā ozola lapas. No debesim krita pirmās lietus lāses. Osta drūzmējās arvien vairāk kuģu - daži mazākie stāvēja pie pandusiem un gaidīja, kad tos izvilks no ūdens. Viļņu baltās cepures bijn redzamas, cik vien tālu sniedzās skatiens; paisumu nomainīja bēgums, un jūra vēl vairak sāka viļņoties.

Viņš nopūtās un atrāvās no loga.

-    Neko nesaprotu. Kas var būt kopigs streptokoku pneimonijai un kandidiazei?

Profesors saknieba lūpas.

-    Līdzīgu komentāru izlasīju tūkstoš deviņsimt astoņdesmit pirmajā vai otrajā gadā; to bija uzrakstījis kads epidemiologs no Nacionālā veselības institūta.

-    Un ko tad viņš rakstīja?

-    Jautāja, kas var but kopīgs Kapoši sarkomai un pneu- mocļ/stis cannii izraisītai pneimonijai.

Hečs spēji pagriezās pret profesoru.

-     Klausieties, tas taču nevar būt H1V\ - Un, iekams profesors paguva izteikt indīgu piezīmi, atskārta, ko ar to gribēja teikt vecais virs. - HIV nogalina, novārdzinot cilvēka imūnsistēmu, - Hečs turpināja. - Ļauj saimniekorganismā attīstīties jebkurai oportūniskai infekcijai.

-     Tieši ta. Tev, tā sakot, jāatbrīvojas no traucējošā trokšņa un jāpaskatās, kas paliek pāri.

-    Tātad mēs, iespējams, meklējam kaut ko tādu, kas grauj cilvēka imūnsistēmu.

-     Nezināju, ka salā ir tik daudz slimo, - iebilda Bontjēra. - Manā grupā neviens nav saslimis.

Hečs pievērsās arheoloģei.

-     Neviens?

Bontjēra papurināja galvu.

-    Redzi? - pasmaidīja doktors I loms un uzsita ar spieķi pa grīdu. - Tu gribēji atrast kaut ko kopēju. Tagad tev ir daži pavedieni.

Viņš piecēlās un sniedza Bontjērai roku.

-     Bija prieks ar jums iepazīties, mademoiselle, un būtu ļoti priecīgs, ja varētu šeit uzkavēties ilgāku laiku. Taču tuvojas vētra, tādēļ gribu pēc iespējas ātrāk nokļūt mājās pie sava šerija, čībām, suņa un kamīna.

Kad profesors pasniedzās pēc sava mēteļa, uz lieveņa atskanēja steidzīgi soļi. Durvis atsprāga vaļā, un mājā iešalca vējš. Uz sliekšņa stāvēja Donijs Truits - lietusmētelis bija vaļā, bet pār seju plūda lietus straumītes.

Debesis pāršķēla zibens šautra, un pāri līcim atbalsojās pērkona dārdi.

-    Donij? - iesaucās Hečs.

Truits ar abām rokām pavēra samirkušo kreklu. Hečs izdzirdēja, kā profesoram aizraujas elpa.

-    Grande merde du noir, - nočukstēja Bontjēra.

Truita paduses bija kā nosētas ar milzīgiem slapjiem izsitumiem. Lietus lāses, kas tecēja tiem pāri, krāsojās sārti zaļas. Truita acis bija aiztūkušas, maisiņi zem tām - zili melni. Atkal nozibsnīja zibens, un lidz ar pērkona dārdiem atskanēja ari Truita kliedziens. Viņš spēra grīļīgu soli uz priekšu un norāva no galvas jūrnieka cepuri.

Uz bridi visi stāvēja kā paralizēti. Tad Hečs un Bontjēra satvēra Truitu un aizveda līdz dzīvojamās istabas dīvānam.

-     Palīdzi man, Mel, - Truits izdvesa un ar abām rokām satvēra galvu. - Es savā mūžā neesmu noslimojis nevienu dienu!

-     Es palīdzēšu, - atbildēja Hečs. - Bet tev jāatguļas, lai varu apskatīt tavas krūtis.

-    Pie velna krūtis! - izgrūda Donijs. - Es runāju par Јo!

Un viņš konvulsīvi atrāva galvu no rokām. I leču pārņēma šausmas - katra saujā bija pa biezu rudu matu šķipsnai.

43

Klejs stāvēja pie sava vienmotora kuģīša priekšgala reliņiem. Megafons karājās kajīte - samircis un nevajadzīgs, lietus sabojats. Viņš ar sešiem atlikušajiem protestētājiem bija paslēpies aizvējā - aiz lielākā "Talasas" kuģa, kuru viņi bija mēģinājuši aplenkt pirmo.

Klejs bija izmircis līdz kaulam, taču zaudējuma sajūta - rūgta, smaga - skāra daudz dziļāk nekā mitrums. Lielais kuģis, "Cerbers", neizskaidrojamā kārtā bija pamests. Vai nu tā, vai arī cilvēkiem ticis piekodināts nerādīties uz klāja - neviens neatsaucās ne uz signalizēšanu, ne kliedzieniem. Iespējams, Klejs rūgti nodomāja, bija kļūda par mērķi izvēlēties pašu lielāko kuģi. Varbūt vajadzēja doties uz. salu un bloķēt piestātnes. Tam vismaz būtu kāds rezultāts: pirms divām stundām vairāki ļaužu pārpildīti kuteri aizpeldēja prom no protestējošo flotiles - Stormheivenas virzienā.

Mācītājs paskatījās uz nožēlojamajām protesta flotiles paliekām. No rīta, izbraucot no ostas, viņš jutas garā stiprināts - tādas apņēmības pilns viņš bija juties tikai jaunībā. Viņš bija pārliecināts, ka beidzot gan viņam, gan pilsētai viss būs citādi. Ka beidzot viņš izdarīs kaut ko tādu, ko šie labie ļaudis spēs novērtēt. Bet tagad, skatoties uz sešām lietus apņemtajām laiviņām, kas šūpojas lielajos viļņos, Klejam nācās

alzīt, ka protests - tāpat kā viss pārējais, ko viņš iesācis Stormheivena, - bijis nolemts neveiksmei.

Omāru ķērāju kooperatīva vadītājs Lemjuels Smits izvirzīja savas laivas aizsargsijas, lai varētu droši pietuvoties mācītāja kuģītim. Abi peldlidzekļi viļņos šūpojas un sitās viens pret otru, bet lietus turpināja plikšķināt jūras virsmu. Klejs pārliecās pari reliņiem. Mati bija pielipuši stūrainajai sejai - tāpēc viņa vaibsti šķita vēl draudīgāki, atgādinot skeleta galvaskausu.

-     Laiks doties mājās, mācītāj! - omāru ķērājs uzsauca, ieķēries savas laivas bortā. - Vētra būs uz goda. Varbūt, kad vējelis nomierināsies, varēsim mēģināt vēlreiz.

-     Bet tad jau bus par vēlu! - Klejs centās pārkliegt vēju un lietu. - Posta darbi jau būs pastrādāti.

-     Bet mes savu attieksmi jau esam parādījuši, - atbildēja Smits.

-    Lem, ne jau attieksmes parādīšana bija svarigākā, - teica Klejs. - Ari es esmu nosalis un izmircis tāpat kā tu. Taču mums jānes šis upuris. Mums viņi jāaptur!

Zvejnieks papurinaja galvu.

-     Šādā negaisā mēs viņus neapturēsim, mācītāj. Turklāt šis ziemeļaustrenis var mums palīdzēt. - Smits pievērsa skatienu debesim, tad paskatījās uz tālo krastu, kas drīzāk at- gādināja spokainu zilu svītriņu, kas gaist spēcīgajās lietavās. - Es nedrīkstu pazaudēt savu laivu.

Klejs klusēja. Es nedrīkstu pazaudēt savu laivu. Lūk, dažos vārdos izteikta visu lietu sakne. Viņi nesaprata, ka ir kas daudz svarīgāks par laivām vai naudu. Varbūt nekad arī nesapratis. Mācītājs atskārta, ka acīs jūtams kaut kas dīvains, un mulsi apjauta, ka raud. Vēl divas asaras sēru okeānā.

-    Negribētu justies vainīgs, ja kāds pazaudēs laivu, - viņš aizgriezies izmocīja. - Brauc mājās, Lem. Es palikšu.

Omāru ķērājs vilcinājās.

-     Es noteikti jutīšos labāk, ja arī jūs brauksiet tagad. Ar viņiem cīņu var turpināt citudien, bet ar okeānu cīnīties nav iespējams.

Klejs atgaiņājās.

-    Varbūt izkāpšu sala, aprunāšos ar Naidelmanu… - viņš apklusa un, slēpdams seju, izlikās, ka kaut ko pēta savā kuģītī.

Smits vēl bridi satraukts vēroja mācītāju. Klejs ne visai labi prata stūrēt kuģi. Taču mācīt kādu, kā apieties ar laivu, bija nepiedodams apvainojums. Turklāt mācītāja sejā Smits bija ieraudzījis kaut ko dīvainu - pēkšņu bezrūpīgu neprātību -, kas lika saprast: jebkurš iebildums paliks nesadzirdēts.

Viņš uzsita pa Kleja kuģīša reliņiem.

-    Nu, tad mēs griežam atpakaļ. Es sekošu kanālam desmit komats pieci. Gadījumam, ja būs vajadzīga palīdzība.

Kleja kuģītis, darbodamies tukšgaitā, palika "Cerbera" aizvējā. Stāvēdams uz klāja, viņš vēroja, kā pārējās laivas, šūpodamās bangojošajos viļņos, dodas prom. Motoru rūkoņa vējā brīžiem nebija dzirdama, bet brīžiem tapa skaļāka. Mācītājs ciešāk ietinās lietusmētelī un centās nostāvēt uz klāja. Divdesmit jardus tālāk virs ūdens kā klints slējās baltais "Cerbera" korpuss, kam bez trokšņa garām slīdēja viļņi.

Klejs mehāniski pārbaudīja savu kuģīti. Sūkņi darbojās nevainojami un spļāva aiz. borta sīkas ūdens strūkliņas; motors dūca vienmērīgi; un arī degvielas viņam vēl bija pietiekami. Tagad, kad viss izvērties tieši tā - viņš palicis viens, vienīgais biedrs ir Visuaugstais viņu parņēma dīvaina komforta sajūta. Varbūt gaidīt no Stormheivenas iedzīvotājiem tādas lietas bija iedomības grēks? Uz viņiem nevarēja paļauties; taču uz sevi viņš varēja paļauties.

Klejs nolēma mazliet nogaidīt un tad doties uz. Skrandu salu. Viņam bija kuģis un laiks - cik tik uziet.

Stingri ieķēries stūresratā, viņš vēroja, kā flotiles pēdējie kuģi iestūrē Stormheivenas ostā. Jau pēc īsa brīža laiviņas bija vairs tikai tāli, spocīgi punktiņi, kas izplūda bangojošajā pelēcībā.

Klejs nepamanīja, ka no Skrandu salas krastiem attauvo- jies "Talasas" kuteris. Tas spēcīgi šūpojās un visu laiku novirzījās no kursa, taču nepiekāpīgi stūrēja uz "Cerbera" pusi.

44

Donijs Truits gulēja uz dīvāna. Kad puisim muskulī bija iešļir- cināta viena miligrama deva loraz.epama, viņš saka elpot daudz mierīgāk. Viņš skatījās griestos un pacietīgi mirkšķināja acis, savukārt Hečs apskatīja pacientu. Bonljēra un profesors bija iegājuši virtuvē, kur turpināja sarunāties čukstus.

Paklau, Donij, - I lečs teica, - kad sāka parādīties šie simptomi?

-     Apmēram pirms nedēļas, - Truits žēlā balsī atbildēja. - Sakumā nepievērsu tam uzmanību. Tad no rītiem sāka mesties nelaba dūša. Pāris reizes nācās atvadīties no brokastīm. Un tad uz krūtīm parādījās izsitumi.

-    Kadi tie izskatījās?

-     Vispirms bija sarkani pleķi, kas pēc tam tā kā pietūka. Saka sāpēt ari plecu un kakla daļa. Tad sāku manīt, ka ķemmē paliek daudz matu. Vispirms drusku, bet tagad ir tada sajūta, ka atliek tik paraut, un visi izkritis. Bet manā dzimtā plikpauriba nav raksturīga, visus manas dzimtas vīriešus allaž apglabā ar matiem. Goda vārds, Melin, nespēju iedomāties, ka mana sieva uzņems to, ka būšu plikpauris!

-       Neuztraucies. Tas nav uz visiem laikiem. Tiklīdz noskaidrosim, kas nolicis, un sapratīsim, kā to ārstēt, mati ataugs.

-      Nolādēts, ļoti ceru, ka tā ari bus, - Truits noteica. - Vakar atgriezos no nakts maiņas un tūdaļ gāju gulēt, taču no rīta jutos vēl briesmīgāk. Ne reizi savā mūžā neesmu bijis pie ārsta! Bet, iedomājos, tu taču esi draugs, vai ne? Te jau nav nekāda klīnika, ko?

-   Vai man vēl kaut ko vajadzētu zināt? - jautāja Hečs.

Donijs pēkšņi samulsa.

-    Nu… drusku tā kā sap pēcpuse. Tā kā jēls, tā kā kas.

-    Pagriezies uz sāniem, - Hečs izrīkoja, - es apskatīšos.

Pēc dažām minūtēm Hečs viens pats sēdēja ēdamistabā. Viņš no slimnīcas bija izsaucis neatliekamās palīdzības mašīnu, bet tā ieradīsies tikai pēc piecpadsmit minūtēm. Un tad vēl būs jānopūlas, lai iedabūtu tajā Doniju. Kā jau lauku puisi, Truitu pārņēma šausmas, iedomājoties, ka jāiet pie ārsta, bet no slimnīcas tādi baidījās vēl vairāk.

Daži simptomi līdzinājās tiem, par kuriem bija sūdzējušies citi komandas locekļi, - apātija, nelabums. Taču, tāpat kā pārējos gadījumos, bija ari nepatīkami unikāli simptomi. Ilečs paņēma apdriskāto Merka rokasgrāmatu. Dažas minūtes palasījis to, viņš nomācoši viegli varēja noteikt diagnozi - Donijam bija hroniska granulomatoza saslimšana. Granulo- mas, strutojoši limfmezgli, acīm redzami sāpīgi perianāli ab- scesi - diagnoze bija praktiski nepārprotama. Taču šo slimību parasti pārmanto, Hečs pratoja. Leikocītu nespēja nogalināt baktērijas. Kādēļ tā parādījusies tikai tagad?

Nolicis rokasgrāmatu, viņš iegāja atpakaļ dzīvojamajā istabā.

-    Donij, - viņš iesāka, - ļauj vēlreiz apskatīt tavus matus. Gribu redzēt, cik viegli tie izkrit.

-    Pavisam viegli. Tik viegli, ka drīz līdzināšos Julam Brin- neram"9 .

Truits ar roku uzmanīgi pieskārās galvai, un tanī brīdi I lečs pamanīja uz viņa rokas savainojumu, kādu agrak nebija redzējis.

-    Parādi roku! - Viņš uzrotīja Donija krekla piedurkni un apskatīja delnas locītavu. - Kas tad tas?

-     Nekas īpašs. Saskrāpēju, strādājot Akā.

-    Tā jāiztīra. - Hečs pasniedzās pēc savas somas un ap- strādāja brūci ar sāls šķīdumu un betadīnu, tad uzzieda an- tibakteriālu ziedi. - Kā tas gadījās?

-     Uzrāvu uz asas titāna detaļas malas, kad Akā uzstādījām tās dīvainās trepes.

Hečs izbijies pacēla acis.

-     Tas bija pirms nedēļas. Bet izskatas pavisam svaigs.

-      It kā es to neredzētu! Tā rēta visu laiku veras vaļā! Zvēru, ka manējā katru vakaru liek virsū kaut kādu smēri!

Hečs vēl uzmanīgāk apskatīja brūci.

-     Inficēta nav, - viņš noteica. - Vai ar zobiem viss kārtībā?

-   Savādi, ka tu par to jautā. Tikai vakar pamanīju, ka viens no maniem ilkņiem sācis kustēties. Laikam jau kļūstu vecs.

Izkrīt mati un zobi, kavēts dzīšanas process. Tāpat kā pirātiem. Pirātiem bija citas, nesaistītas saslimšanas. Taču šīs pazīmes viņiem visiem bija kopējas. Tāpat kā vairākiem vīriem no racēju komandas.

Hečs papurināja galvu. Klasiski cingas simptomi. Taču citi neparastie simptomi padarīja šādu diagnozi neiespējamu. Un tomēr - kaut kas šajā jūklī šķita sasodīti pazīstams. Kā jau profesors bija teicis, jāaizmirst par pārējām slimībām, jāizsvītro tas un jāapskatās, kas paliek pāri. Nenormāli zems leikocītu skaits. Izkrīt mati un zobi, kavēts dzīšanas process, nelabums, vājums, apātija…

Pēkšņi viss kļuva neizturami skaidrs.

-    Jēziņ… - viņš iesāka un steigšus piecēlās kājās.

Mozaīkas detaļas bija saliktas kopainā. llečs bridi stāvēja

ka zibens ķerts un centās aptvert šausmīgo patiesību.

-    Atvaino mani uz minūti, - viņš teica Truitam, uzmeta pacientam segu un ieskatījās pulkstenī: tas rādīja septiņi. Līdz brīdim, kad Naidelmans būs nonācis līdz apslēptajai mantai, palikušas vēl pāris stundas.

1 lečs vairākas reizes dziļi ievilka elpu, lai saglabātu pašsavaldīšanos. Tad viņš piegāja pie telefona un uzgrieza salas automātiskā maršrutēšanas centra numuru.

Atbildes nebija.

-    Sasodīts! - norūca Hečs.

No savas somas viņš izņēma rāciju. Visos "Talasas" kanālos bija dzirdami traucējumi. Mirkli apdomājies, Hečs apsvēra tālāko rīcību. Un tapa skaidrs, ka izeja ir tikai viena.

Viņš iegāja virtuvē. Profesors uz galda bija izklājis duci bultu uzgaļu un stāstīja Bontjērai par Indijas piekrastes pilsētām. Sieviete pacēla galvu, un tūdaļ viņas acis iezagās satraukums.

-    Izabella, - Hečs klusi ierunājās, - man jādodas uz salu. Vai tu būtu tik laipna un pieskatītu, ka Donijs tiek aizvests uz slimnīcu?

-     Uz salu? - Bontjēra iesaucās. - Traks esi?

-    Nav laika paskaidrot, - iedams pie sienas skapja, izmeta Hečs.

Aiz muguras viņam atskanēja mēbeļu švīkstoņa - Bontjēra un profesors bija atgrūduši krēslus un sekoja doktoram. Atvēris skapja durvis, Hečs izņēma divus vilnas džemperus un sāka vilkt mugurā.

-     Melin…

-     Piedod, Izabella. Paskaidrojumi vēlāk.

-     Es braukšu tev līdzi.

-     Pat nedomā, - atbildēja Hečs. - Tas ir pārāk bīstami. Turklāt tev jāpaliek šeit un jāparūpējas, lai Donijs tiek aizvests uz slimnīcu.

-    Es nebraukšu ne uz kādu slimnīcu! - no dīvāna puses atskanēja Truita balss.

-    Redzi? - Hečs noteica, uzvilka impregnēta auduma mēteli un ietūcīja kabata jūrnieka cepuri.

-     Nē. Es pazīstu jūru. Tādā laikā drīkst braukt tikai divatā, un tu to zini. - Bontjēra saka vilkt arā no skapja biezus svīterus un Heča tēva veco lietusmēteli.

-     Piedod, - Hečs atteica, vilkdams kājas zābakus.

Tad viņš uz pleca sajuta pieskārienu.

-     Damai taisnība, - teica profesors. - Es nezinu, ko tas viss nozīmē, taču skaidri zinu, ka tu tāda negaisa laikā nevarēsi viens stūrēt, uzmanīt kursu un pietauvoties krastā. Ari es varu parūpēties, lai Donijs tiek aizvests uz slimnīcu.

-      Vai tad jūs nedzirdējāt? - iesaucās Truits. - Es nebraukšu ne uz kādu slimnīcu!

Profesors pagriezās un veltīja viņam stingru skatienu.

-     Vēl viens vārds, un tevi nogāzis uz nestuvēm un pie- saitēs kā tādu vājprātīgo! Tā vai citādi, bet tu brauksi.uz slim- nicu!

Uz brīdi iestājās klusums.

-     Klausos, - Truits atbildēja.

Profesors pagriezās pret Bontjēru un Heču un piemiedza ar aci.

Hečs paķēra lukturi un paskatījās uz Bontjēru - zem milzīgās dzeltenās jūrnieku cepures mirdzēja viņas apņēmības pilnās melnās acis.

-     Viņa spēj ne mazāk kā tu, - profesors teica. - Un varbūt pat vairāk, ja godīgi.

-     Kādēļ tev tas vajadzīgs? - Hečs klusi jautāja.

Atbildes vietā Bontjēra ielika roku viņam elkonī.

-    Tādēļ, ka tu esi ļoti īpašs, monsieur Ic docteur. Īpašs man. Nekad sev nepiedošu, ja būšu pametusi tevi vienu un ar tevi kaut kas notiks.

Hečs vēl mirkli uzkavējās, lai pačukstētu profesoram, kā tālāk rīkoties ar Truitu, un tad viņi izsteidzās āra brāzmainajā lietū. Stundas laikā negaiss bija stipri pieņēmies spēkā, cauri vēja gaudošanai un koku šalkoņai Hečs sadzirdēja Atlantijas okeāna viļņu sišanos pret zemesragu - mežonīgie taču tik klusu, ka drīzāk viņš to sajuta, nekā sadzirdēja ar ausim.

Viņi skriešus metās prom pa ielām, kuras ieskāva aizslēģotas mājas. Paragri uznākušajā tumsā vārgi mirguļoja laternas. Lai ari Hečam mugurā bija lietusmētelis, jau pēc minūtes viņš mirka slapjumā. Kad viņi tuvojās piestātnei, debesis pāršķēla mirdzoši zila zibens šautra, un atskanēja apdullinoši pērkona dārdi. Nākamajā mirklī Hečs saklausīja blīkšķi transformatorā netālu no ostas. Pilsēta acumirkli iegrima necaurredzamā tumsā.

Hečs un Bontjēra aizkļuva lidz piestātnei un, uzmanīgi sperdami katru soli, devās lejup uz peldošo doku. Visas laivas bija nostiprinātas pie šūpojošās struktūras. Izņēmis no kabatas nazi, I lečs pargrieza "Žēlabainās Džeinas" laiviņas tauvu un ar Bontjēras palīdzību iestūma to ūdeni.

-    Mus divus ta var arī neizturēt, - Hečs teica, kāpjot laivā. - Es atgriezīšos un paņemšu arī tevi.

-    Labāk jau butu, - Bontjēra atteica. Milzīgajā svīterī un lietusmētelī viņa izskatījās smieklīgi.

Pat nemēģinādams iedarbinat dzinēju, I lečs ielika airus dullos un sāka irties uz "Žēlabainās Džeinas" pusi. Ostā ūdens vēl bija relatīvi mierīgs, taču vējš kļuva teju neciešams. Laiviņu mētāja augšup un lejup, un tā ik pa laikam ar nepatīkamu plīkšķi atkrita ieplakās starp viļņiem. Irdamies ar muguru pret jūru, I lečs vēroja neapgaismotās pilsētas aprises, kas zīmējas tumšajās debesis. Skatiens nevilšus pievērsās šaurajai, augstajai mācītāja mājai, kas kā koka pirksts slējās mākoņos. Debesis atkal nomirgoja draudīga zibens šautra, un tajā mirklī Hečs ieraudzīja - vai domāja, ka ieraudzīja - dzeltenos svārkos ģērbušos Klēru, kas, vienu roku uzlikusi durvju aplodai, skatījās uz jūru, tieši uz viņu. Bet jau nākamajā acumirkli visu atkal ieskāva tumsa.

Beidzot laiva bija likusi līdz Heča kuģītim un atsitās pret bortu. Piestiprinājis to kuģa pakaļgalam, Hečs uzrāpās uz klāja, uzpildīja degvielu un, noskaitījis īsu lūgšanu, pagrieza starteri. ^'Žēlabainā Džeina" atdzīvojās. Klausīdamies, kā velkas augšup enkura ķēde, Hečs kārtējo reizi nopriecājās, ka viņam li tik drošs kuģis.

Palielinājis ātrumu, viņš piebrauca tuvāk dokam un apmierināts noraudzījās, ka Bontjēra, par spīti biezajam un lielajam apģērbam, uzlec uz klāja ar īsta jūrnieka meistarību. Uzvilkusi Heča pasviesto glābšanas vesti, viņa paslēpa matus zem jūrnieka cepures. Hečs pārbaudija kompasmājiņu un tad pievērsās jūrai - uz. divām spīdošajām bojām kanāla vidū un boju ar zvanu pie izejas licī.

-     Kad iziesim alklāta okeānā, - Hečs teica, - es virzīšu kuģi ar pusi jaudas pa diagonāli viļņiem. Šūpos mus kā ellē, tādēļ turies cieši. Un paliec blakus, jo vari būt noderīga pie stūres.

-    Tu nu gan esi muļķis, - allaž jautra Bontjēra aizkaitināta atbildēja. - Tu domā, ka vētras plosās tikai Menā? Bet es patiešām vēlētos zināt, kādēļ mēs dodamies šajā neprātīgajā ceļojumā.

-    Es visu izstāstīšu, - Hečs noteica, vērdamies jurā. - Bet tev tas nepatiks.

45

Klejs, līdz sāpēm spēcīgi ieķēries stūrē, vērās bangojošajā tumsa. Pēc katra trakojošā viļņa sitiena kuģītis skaļi nodrebēja, ūdens šķīda pāri tā priekšgalam, un vējš plosīja putas no viļņu mugurām. Katra Ūdens vāla baltās dUres triecās stūres mājas logā, un kuģītis, tikko ticis bangas virsotnē, nekavējoties nāvējošā ātrumā atkal gāzās lejā. Uz bridi iestājās spējš bezvēja klusums; jau nākamajā mirkli kuģītis bīstami sasvērās uz sāniem, un viss atkal sākas no jauna.

Pirms desmit minūtēm, kad Klejs bija mēģinājis ieslēgt priekšgala prožektorus, izrādījās, ka izsisti vairāki drošinātāji un elektriskās strāvas nav. Rezerves baterijas nedarbojās - pirms iziešanas jūrā viņš nebija iedomājies tās pārbaudīt, lai ari zināja, ka tas noteikti jāizdara. Taču Kleja prātu tobrīd nodarbināja citas problēmas: "Cerbers" bez brīdinājuma bija pacēlis enkuru un, ienirdams brāzmainajā tumsā, devies prom, neliekoties ne zinis par signalizēšanu no viņa kutera. Klejs kādu bridi bija centies dzīties pakaļ lielajam kuģim, bez apstājas signalizēdams, taču "Cerbers" nepielūdzami attālinājās un nozuda mežonīgajā negaisā.

Pulēdamies novērtēt situāciju, viņš nopētīja stūres māju. Skaidrs, ka bija muļķīgi censties sekot "Cerberam", ja reiz tas jau pirmīt nepievērsa mazajam kuterim nekādu uzmanību, nebija cerību, ka tagad kaut kas mainītos. Turklāt

Skrandu salas vēja pusē okeāns burtiski mutuļoja - viļņi no austrumiem sitās pret bēguma vāliem, radot īstu bangu elli. Radionavigācijas sistēma nedarbojās, tātad viņš varēja paļauties tikai uz kompasu. Klejs mēģināja stūrēt un izskaitļot attālumu. Viņš lieliski apzinājās, ka nav nekāds izcilais jūrnieks, tādēļ šādos tumsības apstākļos viņam atlika tikai lūkoties kompasā tajos brīžos, kad uzplaiksnīja zibens. Kabatā bija lukturītis, taču stūri nācās turēt ar abām rokām.

Ugunsgalvas baka apdzisa. Vēja gaudas un viļņu bangošana bija tik skaļa, ka boju ar zvanu varēja sadzirdēt tikai tad, kad uztriecās tai virsū. Klejs piespieda stūri ar elkoņiem un uzgūlās tai virsū - viņš izmisīgi centās izdomāt, kā rīkoties tālāk. Sala bija apmēram pusjudzes attālumā. Viņš saprata, ka pat vislabākajam jūrniekam šādos laika apstākļos būtu sarežģīti izkuģot cauri rifiem, lai nonāktu pie "Talasas" dokiem. Taču - lai ari apņemšanas izkāpt Skrandu sala bija sašķobījusies - daudz grūtāk būtu bangojošajā jūrā pieveikt sešas jūdzes, lai atgrieztos Stormheivenā.

Divas reizes viņam šķita, ka dzird klusu "Cerbera" dzinēju rūkoņu. Neiespējami: kuģis vispirms bija pagriezies uz austrumiem, pēc tam uz rietumiem - it ka kaut ko meklētu vai gaidītu.

Kad atkal uzliesmoja zibens, Klejs, izmisīgi pēdējiem spēkiem ieķeries stūrē, ieskatījās kompasā. Kuteris kārtējo reizi gāzās ieplaka starp viļņiem. Klejs mazliet palaboja kursu - tagad viņš stūrēja gandrīz tieši atklātā okeānā. Kuteris sāka celties kārtējā viļņa mugurā. Kad pelēkmelnā ūdens siena paršļācās pāri kuģīša priekšgalam un cēlas arvien augstak un augstāk, viņš saprata, ka kursa maiņa bija kļūda. Kad vilnis atsitās pret stūres māju, šķita, ka kuterim trāpījusi dzelzs dūre, un tas gāzās lejup. Mežonīgās bangas izdauzīja vienu no logiem un triecas tieši virsu Klejam. Viņam tik tikko pietika laika, lai ieķertos stūrē un no visa spēka piespiestos tai, lai pārlaistu briesmīgo putienu.

Kuteris nodrebēja un arvien dziļāk un dziļāk slīka mutuļojošajā jūrā. Kad Klejs jau nosprieda, ka kuģītis tūdaļ nogrims, viņš ar prieku atskārta, ka peldspēju tas tomēr nav zaudējis. Kuteris cēlās augšup tik ilgi, kamēr viļņi sašķēlās un noslīdēja no klāja. Kamēr kuģītis atguva līdzsvaru, uz- šķilās zibens - un Kleja acu priekša pavērās mežonīgas vētras plosīts okeāns. Bet priekšā vīdēja daudz mierīgāki ūdeņi - Skrandu salas aizvēja puse.

Klejs pavērās melnajās debesīs, un pāri viņa lūpām izlau- zas vardi: Augstais Dievs, lai notiek Tava griba! Un jau nākamajā mirkli viņš atsāka cīņu ar jūru - sagrieza kuteri pa dia- gonāli viļņiem un ieķērās stūrē, lai pārciestu nākamo bangu, kas gāzās iekšā pa izdauzīto logu. Līdz ar nākamo augsto vilni kuģītis beidzot ieslīdēja mierīgākos ūdeņos.

Iekams Klejs paguva atviegloti nopūsties, nācās atskārst, ka tie ir mierīgāki, tikai salīdzinot ar to vētru, kas palika aiz muguras. Salu no abām pusēm ieskāva spēcīgas bangas, izraisot neprognozējamu šūpošanos, taču beidzot viņš varēja stūrēt taisni uz piestātni. Klejs mazliet palielināja ātrumu un ieklausījās motora rēcošajā atbildē.

Šķita, ka ātruma palielināšana mazliet nostabilizējusi kuteri. Tas iras uz priekšu, krita lejup un cēlās atkal augšup, un tad atkal krita. Prožektora trūkums un izsistais stikls ļoti apgrūtināja virziena noteikšanu tajos īsajos mirkļos, kad kuteris atradās viļņa mugurā. Klejs sāka saprast, ka, iespējams, bulu prātīgi samazināt dzinēja apgriezienus - gadījumam, ja…

Ar apdullinošu krakšķi kuteris uzskrēja rifiem. Klejs spē- cigi atsitās pret stūri un salauza degunu; tad viņš tika atsviests atpakaļ un ietriecās stūres mājas sienā. Vilnis, kas šļā- cās pāri rifam, pagrieza kuģīti sānis, bet nākamā brāzma spēji ietriecās tā bortā. Spļaudams asinis un sāļo ūdeni un pulēdamies atgūties, Klejs aizgrīļojās līdz stūrei. Tad kuģīša sānos iezvēla trešais vilnis, Klejs vispirms tika izsviests uz klāja, bet pēc tam - ūdens un vēja mutuļojošajā haosā.

46

Hečs stūrēja "Žēlabaino Džeinu" kanālā. Aiz muguras palika recoša simfonija - troses sitas pret mastiem kuģīšiem, kas histēriski šūpojas enkuru ķēdēs. Vējš bija auksts, debesis klaja biezs lietus slānis. I lečs ieelpoja - gaisā bija tikpat daudz sāls, cik svaiguma. Tādu juru viņš tika redzējis ari bērnībā, taču ne reizi nebija ļāvies neprātīgai dziņai iziet trakojošajos viļņos.

Pēdējais skatiens uz krastu, un tad jau viņš, palielinājis kuģīša ātrumu, pilnība pievērsās jūrai. Viņi paslīdēja garam peldošajai zīmei 5 jūdzes stundā un Bez ķīļūdens - zīmes vējā bija sasvērušas uz sāniem, it kā atzītu sakāvi.

Līdzās nostājās Bontjēra, ar abām rokām cieši ieķērusies vadības paneli.

-    Tātad? - viņa iekliedza Hečam tieši ausi.

-      Es, Izabella, esmu pilnīgs muļķis, - Hečs atkliedza. - Es tos simptomus esmu redzējis tūkstošiem reižu! Esmu skatījies tiem tieši virsū. Katrs, kurš slimojis ar vēzi un bijis pakļauts radioterapijai, zina, ko tas nozīmē.

-     Radioterapijai?

-    Jā. Kas notiek ar šiem pacientiem? Viņus moka nelabums. Viņi zaudē enerģiju. Matus. Leikocītu skaits samazinās līdz minimumam. Pēdējas nedēļas laikā izmeklējot pacientus, esmu šos simptomus sastapis ik uz soļa!

Bontjēra samulsumā iepleta acis - par spīti ūdens šaltīm, kas šjācās sejā.

-    Svētā Mihaēla zobens ir radioaktīvs. Padomā! Ilgstošā radiācijas ietekmē tiek nogalinātas kaulu smadzeņu šūnas, būtībā tam netiek ļauts dalīties. Tā sakropļo imūnsistēmu, un cilvēks kļūst par vieglu upuri jebkurai infekcijai. Tādēļ arī "Talasas" strādnieki nāca pie manis ar visām tām dīvainajām slimībām, kas novērsa manu uzmanību. Ja tiek traucēta šūnu dalīšanās, liek kavēts dzīšanas process, cilvēks zaudē matus. Redzi, cik lēni dzist mana roka? Augsts radiācijas līmenis noved pie osteoporoz.es un zobu zaudēšanas. Simptomi ir tādi paši kā cingai.

-     Un tas izskaidro arī problēmas ar datoriem.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Radiācija izraisa bojājumus mikroelektronika. - Bontjēra piemiedza acis un cieši vērās Hečā. Par viņas seju lija lietus un jūras ūdens. - Bet kādēļ mums bija jādodas šajā slepkavnieciskajā vētrā?

-    Tagad mēs zinām, ka zobens ir radioaktīvs. Bet tas ari ir viss, ko mēs par to zinām. Tas bijis ieslēgts svina šķirstā un tomēr ari pec septiņsimt gadiem spēj nogalināt ikvienu, kas nonāk ar to saskarē. Dievs vien zina, kas var notikt, ja Naidelmans to paņems rokā! Mēs to nedrīkstam pieļaut.

Kad kuģītis izpeldēja no Ugunsgalvas aizvēja puses, viļņi ar nežēlīgu niknumu ietriecās "Žēlabainās Džeinas" korpusa. I lečs apklusa un sāka griezt stUri, pulēdamies lureties pa diagonāli viļņiem. Gaiss bija ūdens pilieniņu un šļakstu pilns. Viņš ieskatījās kompasā, pielaboja kursu un pievērsās radionavigācijas sistēmai.

Bontjēra ar abām rokam ieķērās margās un pielieca galvu, lai sejā nešļāktos lietus straumes.

-     Bet kas tad ir šis zobens?

-     Dievs viens zina. Lai kas tas arī butu, tas ir bīstams kā elle. Personīgi es negribētu…

Viņš pēkšņi apklusa un vērās taisni uz priekšu. Tumsā neskaidri iezīmējās balta līnija - diezgan augstu virs kuģīša. Hečs sāka prātot, vai tas varētu būt milzīgs kuģis.

-    Jēziņ! - viņš nočukstēja, pats pārsteigts par lietišķumu savā balsi. - Tu tikai paskaties!

Tas nebija kuģis. Šausmu pārņemts, Hečs atskārta, ka ta ir milzīga viļņa balta mugura.

-    Palīdzi noturēt stūri! — viņš uzkliedza.

Paliekusies uz priekšu, Bontjēra ar abām rokām ieķērās stūrē, bet Hečs izmisīgi rīkojas ar droseli. Kuģītis sāka rāpties stāvajā ūdens sienā, bet Hečs tikmēr palielināja dzinēja apgriezienus, pūlēdamies noturēt "Žēlabaino Džeinu" vajadzīgajā virzienā. Kad kuģis atradās pašā virsotnē, to apšļāca baltu putu mutuļi un mežonīga vēja brāzma. Hečs izmisīgi turējāspretī spēcīgajai ūdens gāzmai un aizturēja elpu.

šķita ka kuģis uz brīdi sastindzis viļņos, bet jau nākamajā mirklī tas pēkšņi tika atbrīvots un, mežonīgi virpuļodams, pārpeldēja pāri ūdens valnim. Hečs tūdaļ samazināja apgriezienus, un kuģis strauji gāzās lejup. Brīdī, kad kuģis starp augstajiem viļņiem bija apslēpts vējam, iestājās biedējošs, pārdabisks miers. Pēc tam no tumsas iznira nākamais putu mākoņa klātais zaļganā ūdens milzenis.

-    Aiz Vraku salas būs vēl ļaunāk, - Hečs nokliedza.

Bontjēra neatbildēja. Kad "Žēlabainā Džeina" ar griezīgu krakšķi ietriecās nakamajā vilni, viņa vēl ciešāk ieķērās stūre.

Ieskatījies radionavigācijas sistēmas ekrānā, Hečs saprata, ka kuģis tiek nests uz. dienvidaustrumiem ar ātrumu četri mezgli stundā. Viņš palaboja kursu - vienu roku 1 lečs turēja uz droseles, bet otru uz stūres. Bontjēra palīdzēja noturēt stūri vajadzīgajā pozīcijā.

-     Profesoram taisnība, - Hečs nokliedza. - Bez tevis es netiktu galā.

Vējš un lietus bija izrāvis Bontjēras matus no cepures apakšas, un tie kā valdzinošs melns vilnis krita pār muguru. Sievietes seja bija pietvīkusi - vai nu no bailēm vai ari no satraukuma.

Kuģi satvēra nākamā banga, un Hečs atkal pievērsās mutuļojošajai jurai.

-    Kā tu doma pārliecināt Naidelmanu, ka zobens ir radioaktīvs? - Bontjēra skaļi nobļāva.

-     Kad "Talasa" iekārtoja medpunktu, tur tika salikta visdažādākā aparatūra. Ieskaitot radioloģijas dozimetru un modernu Geigera skaitītāju. Fs to sasodīto verķi ne reizi tā ari neieslēdzu. - Hečs papurināja galvu. Kuģis sāka rāpties nākamā vilna mugurā. - Ja butu ieslēdzis, rādītāji droši vien sajuktu prātā. Visi saslimušie racēji, kas nāca uz medpunktu, taču bija klāti ar radioaktīvajiem putekļiem. Man vienalga, cik ļoti Naidelmans alkst iegūt to zobenu. Skaitītāja rādījumus viņš nespēs apstrīdēt.

Cauri vēja rēkoņai un paša skaļajiem vārdiem viņš tik tikko spēja saklausīt viļņu sišanos pa kuģa labo bortu. Vraku sala. Izbraucot no aizvēja, vējš pieņēmās spēkā. Tagad - kā pec mājiena - virs "Žēlabainās Džeinas" parādījās vēl viens augsts balts vilnis, vēl lielāks par iepriekšējo. Tas, draudīgi šņācot, cēlās virs galvam. Kuģis iekrita klusā ieplakā un atkal sāka celties augšup. Sirdij strauji pukstot, Hečs mazliet palie- Iinaja ātrumu.

-    Turies! - viņš uzsauca, kad "Žēlabaina Džeina" atradās paša virsotnē.

Samazinājis apgriezienus, Hečs virzīja kuģi tieši mutuļojošajā ūdenī. "Žēlabainā Džeina" ar nežēligu spēku tika iesviesta dīvaina krēslas pasaulē, kur gan jūra, gan gaiss sastāvēja tikai no ūdens. Piepeši viņi atkal bija izlauzušies brīvībā. Dzenskrūve bezpalīdzīgi čīkstēja - kuģa priekšgals iedūrās putainajā viļņa sienā. Ieslīdot kārtējā stiklainajā dzelmē, Hečs ieraudzīja, ka priekša materializējusies vel viena baltā svītra, kas šaudījās un mētājās kā neprātīga.

Viņš centās apslāpēt pieaugošo paniku un izmisumu. Pēdējais, tikko sastaptais vilnis nebija nekāds niķīgs izņēmums. Ar tādiem nāksies cīnīties vēl vismaz trīs jūdzes.

Tagad, tiklīdz kuģītis sašūpojās vai novibrēja, tiklīdz sasvēras stūre, viņu pārņēma draudīgas sajūtas. "Žēlabainā Džeina" šķita smagnēja un balasta pārpilna. I lečs paskatījās uz pakaļgalu - seja iesitās pātagojošs vējš. Tilpnes sūkņi stra- dāja nevainojami jau kopš izbraukšanas no ostas, taču vecajai "Džeinai" tilpnē nebija ūdens līmeņa rādītāja. Lai to noskaidrotu, vajadzēja pašam doties uz tilpni.

-     Izabella! - viņš uzsauca, ar kājām atspēries pret kajītes sienu un ar rokam ieķēries stūrē. - Tiec līdz priekšējai kajītei un atskrūve metāla lūku grīdā. Pēc tam pateiksi, cik ūdens ir tilpnē.

Bontjēra nopurināja lietus lāses no sejas un saprotoši palocīja galvu. I lečs vēroja, ka viņa rāpjas pāri stūres mājai un atver kajītes durvis. Pēc mirkļa viņa jau bija atpakaļ.

-    Viena ceturtdaļa! - viņa nokliedza.

Hečs nolamājās. Korpusā acīmredzot ietriekusies kāda atlūza, taču viņš to tādā negaisā pat nepamanīja. Viņš ieskatījās radionavigācijas sistēmas ekrānā. Līdz salai palikušas divarpus jūdzes. Varbūt izdosies tik tālu tikt.

-    Ņem stūri! - viņš nobrēca. - Es pārbaudīšu laivu!

hečs, ar abām rokam ieķēries reliņos, devās uz pakaļgalu. Laiva vēl joprojām bija pietauvota kuģa pakaļgalam un šūpojās viļņos kā korķis. Izskatījās, ka ūdens tajā nav - "Žē- labainas Džeinas" korpuss bija aizturējis visas šaltis. Taču Hečs cerēja, ka viņiem nevajadzēs to izmantot - ne sausu, ne slapju.

Nomainījis Bontjēru pie stūres, Hečs atskārta, ka kuģis kļuvis vēl smagnējāks. Tagad rāpšanās viļņu virsotnēs aizņēma daudz vairāk laika nekā krišana lejā.

-     Viss kārtībā? - uzsauca Bontjēra.

-     Pagaidām jā, - atbildēja I lečs. - Un tev?

-     Esmu nobijusies.

Kuģis atkal nogrima ieplakā - jau pazīstamajā spokainajā klusumā. Ilečs, ieķēries stūrē, sastindzis gaidīja celšanos augšup. Taču kuģītis palika lejā.

Hečs turpināja gaidīt. Beidzot "Žēlabainā Džeina" cēlās, taču parak leni. Uz brīdi Hečs iedomājās, ka radionavigācijas sistēma sabojājusies un viņi jau nonākuši salas aizvēja pusē. Bet tad viņš saklausīja savādu rīboņu.

Augstu virs galvas bija pacēlusies gluda, Himalaju cienīga ūdens siena. Virsotni rotāja sakultu putu cepure, kas rūca un šņāca kā dzīva būtne.

Izslējusi galvu, Bontjēra ari vēroja vilni. Abi nespeja izteikt ne vārda.

Kuģītis atkal cēlās augšup - arvien augstāk un augstāk, līdz gaiss šķita ūdenskrituma rēkoņas pārpildīts. Kad vilnis uztriecās klājam, atskanēja mežonīgs krakšķis - "Žēlabainā Džeina" šūpojās uz augšu un atpakaļ, klājs nostājās gandrīz vertikāli, l lečs izmisīgi turējās - viņš juta, kā kājas slīd pa dēļiem. Tilpnē sašūpojās ūdens, un kuģis sasvēras uz sāniem.

Stūre pēkšņi atslāba. Kad brāzmainie viļņi atkāpās, Hečs saprata, ka kuģis slīkst.

"Žēlabainā Džeina" gulēja uz sāniem un strauji grima - tajā bija pārāk daudz ūdens, lai varētu atjaunot līdzsvaru. I lečs paskatījās uz pakaļgalu. Ari laivā bija iesmēlies ūdens, taču tā vēl turējās virs viļņiem.

Bontjēra sekoja Heča skatienam un palocīja galvu, leķē- rušies bortos, līdz viduklim mutuļojošajā ūdeni, viņi ar pūlēm līda uz laivas pusi. Hečs zināja, ka tik spēcīgam vilnim seko vairāki mazāki. Viņiem bija divas vai varbūt trīs minūtes, lai ierāptos laivā un attauvotos no "Žēlabainās Džeinas". Ja ne, gan laiva, gan viņi nogrims līdz ar kuģi.

Ieķēries reliņos, Hečs aizturēja elpu, kamēr pari galvai pāršalca kārtējais vilnis. Viņš vēl spēcīgāk ieķērās pakaļgala reliņos. Bultskrūve jau bija zem ūdens. Taustīdamies ledainajos viļņos, Hečs atrada tauvas galu. Atlaidis reliņus, viņš ieķērās tauvā. Cīnīdamies ar spēcīgo straumi, viņš rāvās uz priekšu, līdz atsitās pret laivas priekšgalu. Ierāpies tajā, viņš atkrita uz grīdas, taču tūdaļ pietrausās un ar acīm meklēja Bontjēru.

Viņa bija ieķērusies "Žēlabainās Džeinas" pakaļgala reliņos, kas gandrīz jau atradās zem ūdens. Satvēris tauvu, Hečs sāka virzīties tuvāk kuģim. Spēcīgs vilnis pasita laivu uz. augšu un apšļāca viņu ar kārtējo sāļu putu devu. Pārliecies pāri malai, viņš satvēra Bontjēru zem padusēm un ievilka laivā. Kad vilnis norima, "Žēlabainā Džeina" pagriezās ar kājām gaisā un, atstādama aiz sevis burbuļu mutuli, grima dzelmē.

- Mums jātiek tālāk! - iekliedzās Hečs.

Izņēmis no kabatas nazi, viņš izmisīgi zāģēja pušu tauvu. Laiva atkal iekļuva vilni. "Žēlabaina Džeina" pagrieza savu pakaļgalu tintes zilajām debesīm un, izgrudusi skaļu noputu, pazuda zem ūdens.

Bontjēra nevilcinādamās paķēra smejamo kausu un steidza atbrīvot laivu no ūdens. Aizlīdis lidz pakaļgalam, Hečs parava starteri - vienreiz, tad otrreiz. Motors noklepojās, nosprauslājas, un tad cauri trakojošā okeāna rēkoņai atskanēja metāliska čerkstoņa. Ļaudams motoram darboties tukš- gaitā, Hečs ar otru kausu metās smelt ūdeni. Viss velti - tā kā "Žēlabainā Džeina" bija nogrimusi, laivai nācās izturēt visu negaisa spēku. Viļņi pāri bortiem šļācās ātrāk, nekā viņi to spēja izsmelt.

-    Jāpagriežas, - ierosināja Bontjēra. - Tu turpini smelt, es vadīšu laivu.

-      Bet…

-    Klausi!

Aizrāpusies līdz laivas pakaļgalam, Bontjēra pagrieza laivu ar bortu pret viļņiem. Motors sāka darboties ar pilnu jaudu.

-     Dieva dēļ, ko tu dari?! - nobrēca I lečs.

-    Smel ūdeni! - atkliedza arheoloģe.

Laiva sašūpojās atpakaļ un uz augšu, ūdens, kas bija sakrājies laivā, satecēja pakaļgalā. Tiklīdz lielais vilnis bija garam, Bontjēra spēji pagrieza motoru, izcēla to no ūdens un ielaida atpakaļ. Un nekavējoties pagrieza laivu vēlreiz, paralēli vilnim, kam parslīdēja pāri.

Šāda rīcība bija pilnīgi pretēja tam, ko Ilečs jebkad mācījies par laivas vadīšanu. Šausmu pārņemts, viņš, tiklīdz laiva palielināja ātrumu, nometa kausu un ieķērās bortā.

-    Turpini smelt ūdeni! - Bontjēra pamācīja un pavilka noslēdzošo krānu. Kad laiva sāka slidēt vēl ātrāk, ūdens no tās izlija.

-    Tu mūs novedīsi kapos! - Hečs iekliedzās.

-     Rs jau tā esmu darījusi, - atsaucās Bontjēra. - Bērnībā stūrēju pamatīgos viļņos.

-     Bet ne jau šādos!

Laiva ieslīdēja viļņu ieplakā; kad viņi sāka rāpties nākamā vāla mugurā, dzenskrūve, briesmīgi čērkstēdama, ieurbās ūdenī. Ar kājām atspēries pret laivas dibenu un ar abām rokam ieķēries laivas bortos, llečs paguva nospriest, ka viņi pārvietojas ar ātrumu divdesmit mezgli stunda.

-    Turies! - uzsauca Bontjēra.

Laiviņa sāniski pārslīdēja pāri putojošajai bangai. I lečs, pārbijies un samulsis, atskārta, ka laiva uz bridi palecas gaisā un tikai nākamajā mirkli ar troksni iegāzās ūdenī viļņa otrajā pusē. Laiva atguva līdzsvaru un atkal nesās lejup, bangojošajā dzelmē.

-     Vai lēnāk nevar?

-     Lēnāk nekas neizdosies! Laivai jālido!

Hečs paskatījās pāri braucamā priekšgalam.

-     Bet mēs lidojam nepareizajā virzienā!

-     Neuztraucies! Pēc dažām minūtēm sagriezīsimics pareizi.

Hečs apsēdās priekšgalā. Viņš vēroja, kā Bontjēra pēc iespējas ilgāk aiztur laivu starp gludajiem, stiklainajiem viļņiem, kur to nevar aizsniegt vējš un putas - pilnībā pārkāpjot noteikumu, ka laivu nedrīkst pagriezt ar bortu pret nopietnu bangu. Taču lielais ātrums nodrošināja laivai stabilitāti, un Bontjērai pietika laika izvēlēties piemērotāko vietu, kur velties pari kārtējam vilnim.

Tuvojās nākamais milzu valnis. Bontjēra apņēmīgi pagrieza motora rokturi. Laiva pārlēca pāri viļņa mugurai un, krizdama ieplakā, mainīja virzienu.

-    Augstais Dievs! - Hečs iesaucās, izmisīgi pūlēdamies nosēdēt.

Kad viņi nonāca salas aizvēja pusē, vējš mazliet norima. Viļņi vairs nesekoja viens otram pārāk regulāri, tādēļ mazajai laivai bija grūti slīdēt mutuļojošajā ūdenī.

-    Griezies atpakaļ! - uzsauca Hečs. - Paisums mus aiznesis garam salai!

Bontjēra jau gribēja atbildēt, taču pārdomāja.

-    Gaismas! - viņa iesaucās.

No negaisa iznira "Cerbers" - tas bija apmēram trīssimt jardu attālumā, un tā prožektori uz tiltiņa un priekšējā klaja šķēla tumsu. Kuģis pagriezās pret viņiem - kā glābiņa simbols, kā miera osta. Iespējams, ieraudzījuši mūs, Hečs nodomāja, nē, pilnīgi noteikti ieraudzījuši mūs! Droši vien ieraudzījuši "Žēlabaino Džeinu" tin steidz palīgā.

-     Mēs esam šeit! - iekliedzās Bontjēra un māja ar rokām.

"Cerbers" samazināja ātrumu un pagriezās ar kreiso bortu pret laivu. Kad milzīgais korpuss nostājās priekšā vējam un viļņiem, šūpošanas mazliet nomierinājās.

-    Atveriet luku! - uzsauca Hečs.

Kādu bridi viņi turpināja šūpoties un gaidīja, taču uz "Cerbera" valdīja klusums un miers.

-     Vas-i/, vas-y! - Bontjēra kliedza. - Mēs salstam!

Hečs vēroja balto milzeni un saklausīja elektriskā motora rūkoņu. Viņš pievērsās lūkai - gaidīja, kad tā atvērsies. Taču tā nekustējās.

Debesis pāršķēla zibens. Hečam šķita, ka augstu virs galvas viņš spožajā gaismā ieraudzījis kādu cilvēka stāvu.

Motors turpināja rukt. Un tad viņš ieraudzīja harpūnu - ierocis lēni griezās viņu virzienā.

Ari Bontjēra samulsusi skatījās uz harpūnu.

-    Grande merde du noir, - viņa izdvesa.

-    Sagriez laivu! - I lečs uzsauca.

Bontjēra strauji sagrieza stūri pa labi. Virs galvas I lečs ieraudzīja zilu uguntiņu. Atskanēja skaļa šņākoņa, un tad no- granda tāds ka sprādziens. Viņu priekšā izauga divdesmit pēdas augsts ūdens tornis, ko no iekšpuses izgaismoja nepatīkams oranžs spīdums.

-     Harpūna ar sprāgstvielām! - iesaucās Hečs.

Atkal uzplaiksnījums un sprādziens - biedējoši tuvu. Nelielā laiviņa spēcīgi sasvērās. Tiklīdz viņi izslīdēja ārā no "Cerbera" aizvēja, laiva nonāca mežonīgās vētras varā. jau nākamajā mirkli ūdeni iesprāga vēl viena harpūna. Laiva atkrita atpakaļ un gandrīz paslīdēja zem ūdens - šļakatas iesitās Hečam sejā.

Ne varda neteikusi, Bontjēra atkal sagrieza laivu, palielināja ātrumu un virzīja laivu tieši "Cerberam" virsū. Hečs jau gribēja uzkliegt, taču tad saprata, ko arheoloģe grasas darīt. Pēdējā brīdi viņa pagrieza laivu sāniski, un tā spēcīgi atsitās pret milzīgo kuģi. Tagad viņi atradās korpusa aizsegā, kur harpūnai nebija aizsniedzami.

-    Aizlavīsimies gar pakaļgalu! - Bontjēra uzsauca.

Tiklīdz Hečs paliecās uz priekšu, lai smeltu ūdeni, priekšā pavērās dīvains skats - viņiem virsū pa ūdens virsmu brāzās šaura līnija. Hečs kā apburts nespēja atraut acis no tās. Kad līnija skāra laivas priekšgalu, tas ar plosošu troksni pazuda skaidu un dūmu mākoni. Atkritis pakaļgalā un pacēlis acis, Hečs ieraudzīja Strīteru, kas bija pārliecies pāri kuģa reliņiem - un tēmēja uz viņu ar flešeti.

Iekams Hečs paguva izdvest kaut vārdu, Bontjēra atkal vadīja laivu uz priekšu. Ierocis Strītera rokās saka strādāt kā velnišķīga šujmašīna - tā pāršķēla ūdeni tieši tajā vietā, kur laiva bija mirkli iepriekš. Viņi attālinājās no kuģa pakaļgala un atkal atradās vētras skavās - laiva šūpojās un ūdens šļācās pari sadragātajiem bortiem. "Cerbers" rēkdams sāka griezties. Bontjēra parāva laivu pa kreisi - tā gandrīz apgāzās. Tagad viņi taisnā ceļā devās uz Skrandu salu.

Taču mežonīgi mutuļojošajā jūrā laivele nespēja cīnīties ar vareno un ātro "Cerberu". Cauri stiprajiem viļņiem Hečs ieraudzīja, ka kuģis tuvojas. Nākamajā minūtē tiks aizšķērsots vienīgais ceļš cauri rifiem, un viņi netiks līdz salas piestātnei.

-    Uz rifiem! - Hečs uzsauca. - Ja izvēlēsies īsto vilni, varēsi pārlidot tiem pāri! Šai laivai vajadzīgā tikai peda ūdens!

Bontjēra stūrēja norādītajā virzienā. "Cerbers" turpināja sekot un nepielūdzami tuvojās.

-    Piemāni viņu! Lai domā, ka gatavojies pie rifiem griezties! - I lečs uzsauca.

Bontjēra virzīja laivu paralēli rifiem.

-     Viņš domā, ka ir mūs noķēris! - nokliedza Hečs, kad "Cerbers" kārtējo reizi sagriezās. Atskanēja vēl viens sprādziens, un jau nākamajā mirklī Hečam krūtīs iesitās sāļu šļakatu šalts. Tad viņi izspruka no ūdens strūklas, llečs ieraudzīja, ka harpūna līdz pusei nogrāvusi kreiso bortu.

-     Musu vienīgā iespēja! - viņš nokliedza. - Ar nākamo vilni laižam pāri!

Šķita, ka viņi neiedomājami ilgi slīd apkart rifiem. Pēc tam I lečs uzsauca:

-     Tagad!

Tajā pašā bridi, kad Bontjēra iestūrēja mutuļojošajā ūdens ellē, kas ieskāva rifus, atskanēja jauns sprādziens. Hečs izdzirdēja briesmīgu krakšķi un tika uzmests gaisā. Viss apkārt pārvērtās par burzguļojošu ūdens un koka gabalu vērpeti, un vienīgais troksnis bija apslāpēta burbuļošana. īss panikas mirklis, un pēc tam viņu apņēma pilnīgs miers.

47.

Vudijs Klejs paslīdēja uz jūraszāļu kumšķa, sasita apakšstil- bu un gandrīz jau sāka velti valkāt Dieva vārdu. Klintis piekrastē bija slidenas un zālēm klātas. Viņš nolēma, ka drošāk bus mesties rāpus.

Sāpēja visas maliņas. Deguns neiedomājami smeldza. Drēbes bija sarautas driskās. Un viņam briesmīgi sala. lāču viņš jutās dzīvāks neka jebkad savā mūžā. Klejs jau gandrīz bija aizmirsis, ko nozīme mundrs gars. Protesta akcija, kura nebija nesusi gaidītos augļus, tagad šķita maznozīmīga. Būtībā tā nebija izgāzusies. Viņš nonācis šajā salā. Tā Kunga ceļi ir neizdibināmi, taču Viņš savu kalpu atvedis uz Skrandu salu ar kadu nolūku. I'ātad viņam tiks uzticēts kāds uzdevums, kāds ļoti svarīgs uzdevums. Klejs pagaidām nezināja, kāds būs šis uzdevums, taču bija pārliecināts, ka vajadzīgajā bridi sapratīs.

Klejs uzrāpās virs paisuma līnijas. Nu iešana bija vieglāka, un viņš izslējās, atklepojot pēdējās jūraszāles. Katra ieelpa radīja briesmīgas sāpes degunā, taču Klejs nelikās par tām ne zinis. Kā bija teicis Svētais Laurenss12 ", kad romieši viņu dzīvu dedzināja sārtā? Pagriez, mani Dievs! Lai izcepas ari otrs sāns.

Bērnībā, kamēr citi puikas lasīja detektīvromānus par Hārdija puišiem, Mazuļa Ruta12 ' un Tija Koba'" biogrāfijas,

Klejam mīļākā bija Foksa "Mocekļu grāmata"123 . Ari tagad, jau būdams kongregācijas draudzes mācītājs, viņš nesaskatīja nekā ļauna, ja sprediķos brīvi tika citētas ainas no kada katoļu svētā dzīves vai stāsti par viņa nāvi. Tie bija cilvēki, kas apveltīti ar paredzēšanas spēju un kam pietika drosmes raudzīties nākotnē, lai ko tas arī nemaksātu. Klejs bija pilnīgi pārliecināts, ka viņam piemīt šī drosme. Taču līdz šim viņam bija trūcis spējas paredzēt turpmākos notikumus.

Bet tagad viņam bija vajadzīgs patvērums, kur sasildīties un noskaitīt lūgšanu - Klejs vēlējās, lai Dievs atklāj viņa misijas mērķi.

Klejs nopētīja pelēko krastmalu un melnās debesis, ko plosīja nevaldāmais negaiss. Pa labi tumsā vidēja vairāki milzīgi klints bluķi - zvejnieki tos dēvēja par Vaļu mugurām. Aiz tām - nedabiski sausa lagūna, ko ieskāva "Talasas" izbūvēta kesona sienas. Taču atklātais jūras dibens nebija pilnīgi sauss. Klejs ievēroja, ka viļņi bez žēlastības sitās aizsprosta konstrukcijās. Daži balsta statņi jau bija saliekti, bet viena dzelzsbetona plāksne pavisam deformēta. I.īdz ar katru bangu pāri augstajai sienai pāršalca lieli putu mākoņi.

Klejs devās tālāk pa klinšaino krastu, kamēr atrada patvērumu zem milzīga uzbēruma, zem kura vidēja koku saknes. Taču ari tajā viņu sasniedza lietus plīkšķi; apsēdies Klejs tūdaļ sāka drebēt no aukstuma. Atkal piecēlies kājās, viņš turpināja iet gar uzbērumu, lai uzmeklētu kādu aizvēja vietu. Visapkārt nemanīja ne dvēseles. Varbūt uz salas neviena nebija - laupītāji aizbraukuši vēl pirms vētras, aizbēguši kā augļotāji no tempļiem.

Viņš nonāca pie zemesraga. Aiz tā sākās atklāta jura. Pat šeit viļņu sišanās pret krastu šķita neiedomājami skaļa. Nonācis raga otrajā pusē, Klejs ievēroja dzelteno policijas lenti - viens tās gals brīvi plandīja mežonīgajā vējā. Viņš turpināja ceļu. Aiz lentes bija redzama triju spoža metāla stiprinājumu konstrukcija un tālāk - ieeja tumšā, nelīdzenā uzbērumā. Lavierēdams starp lenti un stiprinājumiem, Klejs nonāca pie atveres, kurā varēja ieiet, vien pieliecot galvu.

Iekšā bangojošās jūras rēkoņa jūtami pieklusa. Vieta šķita omulīga un sausa. Ja ari nebija īsti silts, arī salt nesala.

Klejs no kabatas izņēma pieticīgo pirmās nepieciešamības preču komplektu: lukturīti, sērkociņus plastikāta kastītē, miniatūru aptieciņu. Paspīdinājis uz sienām un griestiem, Klejs atskārta, ka atrodas nelielā kambari, kas sašaurinās un turpinās tunelī.

Ļoti interesanti, gandrīz iepriecinoši. Varētu pat teikt, ka viņš atvests uz šo tuneli. Klejs nešaubījās, ka šī eja ir kaut kā saistīta ar izrakņāto salas centru, par kuru viņam bija stāstīts. Viņš atkal sāka spēcīgi drebēt, tādēļ nolēma, ka vispirms jāiekur uguns un jaapžāvejas.

Salasījis alā ieskalotos kokus, Klejs atskrūvēja plastikāta cilindra vāciņu. Paliecot trauku, saujā iekrita sauss koka sērkociņš. Klejs pasmaidīja - tā bija rūpīgi apslāpēta triumfa izpausme. Šo ūdensnecaurlaidīgo sērkociņu kastīti viņš ņēma līdzi katrā braucienā ar laivu - kopš dienas, kad ieradās Stormheivenā. Klēra allaž ķircinājās par to - protams, tā taču bija Klēra, mūžam labsirdīgā jokdare -, taču viņai pat prātā neienāca, ka sāpīgi ievaino Kleja visslēptākās jūtas. Bet tagad šie sērkociņi piedalīsies viņa likteņa izspēlē.

Drīz vien nelielais ugunskurs meta alas sienās jautras ēnas. Arā plosījās vētra, taču garam ieejai tuneli. Sāpes deguna mazinājās, pārvērtās trulā, vienmērīgā pulsēšanā.

Klejs pietrausās tuvāk ugunij, lai sasildītu rokas. Drīz, pavisam drīz taps zināms, kāds īpašs uzdevums bija sagatavots tieši viņam.

48

Izabella Bontjēra, piemiegusi acis, lai pasargātos no vēja un lietus, novērtēja klinšaino krastu. It visur smiltis iezīmējās ēnas - tumšas un nenoteiktas -, un katra atgādināja Melina Heča ķermeni. Taču, pieejot tuvāk, izrādījās, ka tie ir tikai klinšu bluķi.

Viņa pievērsās jūrai. Tur bija saskatāms Naidelmana kuģis "Grifs", ko divi enkuri, cīnoties ar rēcošo auku, noturēja rifu tuvumā. Vēl tālāk jūrā tikko jaušams vidēja prožektoru spoži izgaismotais elegantais baltais "Cerbers". Kuģis ar spēcīgo viļņu palīdzību bija ticis prom no rifiem, kam pirmīt tika uzdūries. Bija acīm redzams, ka kuģis zaudējis vadāmību, un spēcīgs bēgums to nesa arvien tālāk jUrā. Kuģis bija mazliet sasveries - iespējams, sadragāts kāds pārītis starpsienu, varbūt radusies sūce. Pirms dažām minūtēm Bontjēra bija manījusi laivu, kas tika nolaista no kuģa un, cīnoties ar viļņiem, mežonīgā ātrumā nozuda aiz salas tālākā gala. Tā devās Galvenās nometnes doka virzienā.

Vai Strīters vada laivu, Izabella nezināja. Taču vienu apzinājās ļoti skaidri: lai cik arī moderns būtu pētnieku kuģis, viens cilvēks nevar vienlaikus stūrēt un rīkoties ar harpūnu. Un tas nozīmēja, ka notiekošais - lai kas tas ari būtu - nebija vājprātīga vienpaša roku darbs. Strīteram bija palīgi.

Bontjēra nodrebēja un ciešāk ietinās piemirkušajā lietusmēteli. No Heča nebija ne miņas. Ja Hečs pārdzīvojis laivas iznicināšanu, bija cerība, ka viņš izmests šajā piekrastē. Taču viņa šeit nav, - par to Bontjēra tagad bija pilnīgi pārliecinātā. Pārējo krasta līniju ieskāva klintis - pilnīgi neaizsargātas pret niknajiem viļņiem…

Viņa ar varu apslapēja sirdī briestošās šausmīgās sajūtas. Lai vai kā, viņa pabeigs iesākto.

Bontjēra sāka soļot uz Galvenas nometnes pusi - pa apkārtceļu, pa drošāko ceļu - vairīdamās no melnās piekrastes līnijas. Vējš aizvien vairāk pieņēmās spēkā, un baltās viļņu putu vērpetes tika iesviestas dziļi salas iekšienē. Jūra ap rifiem bangoja skaļi un nepārtraukti - Bontjēra tik tikko spēja saklausīt pērkona dārdus.

Viņa lēni tuvojās baraku pulciņam. Sakaru tornis bija tumšs, antenas brīvi šūpojās vējā. Viens no salas ģeneratoriem bija apklusis, turpretī otrs uz metāliskās platformas drebēja un trīcēja kā dzīva būtne, kas protestē pret pārmērīgu slodzi. Bontjēra ielīda spraugā starp apklusušo ģeneratoru un degvielas tvertnem un uzmanīgi nopētīja nomelni. Pašā centrā spīdēja nelieli taisnstūri - Pirmās salas logi.

Turēdamās baraku ēnās, viņa uzmanīgi līda uz priekšu. Sasniegusi Pirmo salu, Bontjēra ieskatījās pa logu. Vadības centrs bija tukšs.

Pāri izrakņātajam ceļam viņa pieskrēja medpunkta logam. Arī tas izskatījās pamests. Paraustījusi durvis, arheoloģe no- lamajās, - tās bija aizslēgtas. Uzmanīgi aizslīdējusi līdz ēkas otrajai pusei, viņa pacēla akmeni un izdauzīja loga stiklu - šādā negaisā sīko šķindoņu neviens tapat nesaklausīs. Izbāzusi roku cauri lauskām, viņa atvēra logu no iekšpuses.

Telpa, kura izdevās ierāpties, bija Heča iekārtotā neatliekamās palīdzības sniegšanas zāle. Šauro kušeti neviens vēl nebija izmantojis - tā palikusi tikpat neskarta un glīta sakla- ta ka pirmajā dienā. Bontjēra steigšus sāka raut vaļā atvilktnes - viņa meklēja pistoli, nazi, jebko, kas noderētu par ieroci.. Taču atrast izdevās tikai garu, smagu lukturi. Ieslēgusi to un spīdinadama uz grīdas, viņa iegāja nākamajā telpā. Vienā pusē bija Heča kabinets, bet otrajā - gaitenis, kas veda uz uzgaidāmo telpu. Tālākajā sienā bija durvis ar uzrakstu "Medikamentu noliktava". Kā jau sagaidāms - slēgtas, taču visai vieglas, taisitas no trausliem dēļiem. Divi precīzi mērķēti sitieni, un durvis pārlūza uz pusēm.

Nelielo telpu no trim pusēm ieskava skapji ar stikla durvīm - augšējos plauktos bija medikamenti, apakšējos glabājas aprīkojums. Bontjērai nebija ne jausmas, kā varētu izskatīties Geigera skaitītājs, taču atcerējās, ka Hečs to nosauca par dozimetru. Viņa ar lukturi izdauzīja viena skapja stiklu un, bārstīdama saturu uz grīdas, pārmeklēja apakšējās atvilktnes. Nekā. Tad viņa izsita nākamā skapja durvis, rāva vaļa atvilktnes, bridi pa brīdim šo to ieslidināja kabatā. Pašā apakšējā atvilktnē sieviete atrada nelielu melna neilona futrāli ar milzīgu firmas Radmetrics logo. Futrālī bija dīvaina ierīce ar saliekamiem rokturiem un adas siksnu. Virsējā daļā bija spīdošs displejs un mazītiņa tastatūra. Priekšējā daļā izvirzījās neliels cilindrs, kas atgādināja mikrofonu.

Bontjēra sameklēja ieslēgšanas pogu un, lūgdamās, kaut baterija darbotos, nospieda to. Atskanēja kluss pīkstiens, un displejā parādījās ziņojums:

RADMETRIC SYSTEMS INC.

RADIĀCIJAS KONTROLES UN NOTEIKŠANAS SISTĒMA DARBĪBU NODROŠINA PROGRAMMATŪRA RADMETRIC 3.0.2 (A) LAIPNI LŪDZAM, JAUNS LIETOTĀJS VAI VAJADZĪGA PALĪDZĪBA? J/N

- Un kā vēl vajadzīga! - nočukstēja Bontjēra un nospieda taustiņu J.

Ekrānā viena pec otras parādījās rindiņas ar instrukcijām. Viņa ātri tas pārlasīja, tad izslēdza aparātu - jo saprata, ka, pūloties iemācīties ar to apieties, tikai velti izšķiedis laiku. Ar baterijām viss kārtībā, taču nebija zināms, cik ilgi tās izturēs.

Ielikusi aparātu atpakaļ futrālī, Bontjēra atgriezās neatliekamās palīdzības telpā. Pēkšņi viņa sastinga. Vētras rēkoņu pāršķēla asa un svešāda skaņa - atgādināja šāvienus.

Uzlikusi futrāli plecā, viņa devās uz izsistā loga pusi.

49

Hečs apdullis ērti gulēja uz akmeņiem, viņa krūtis apskaloja viļņi. No vienas puses, viņš jutās vilies, ka izrauts no jūras skavām. No otras puses - sīkas, taču pieaugošas -, pārņēma šausmas par šādām domām.

Viņš bija dzīvs - skaidrs vismaz tas; dzīvs - līdz ar sāpēm un ciešanām, ko nesa šāda atjausma. Viņš varēja tikai minēt, cik ilgi tā gulējis.

Pamazām Hečs sāka just sāpes plecos, ceļos un stilbos. Atlika tikai par tām iedomāties, kā sāpes pārvērtās mocībās. Rokas un kājas bija aukstumā sastingušas, galva šķita kā pielieta ar ūdeni. Tā saprāta daļa, kas iegalvoja, ka viss notiek uz labu, tagad mudināja vilkt savu nelaimīgo pakaļu ārā no ūdens un augšup pa klinšaino piekrasti.

Viņš dziļi ievilka elpu - plaušās nonāca ari jūras ūdens, tādēļ sākās klepus. Spazmas piespieda pietrausties uz ceļiem, taču kājas neturēja svaru, un viņš atkal nogāzās uz akmeņiem. Uzcīnījies atkal augšā, Hečs rāpus pavirzījās dažas pēdas tālāk - ārā no ūdens. Tad viņš uz milzīga granīta bluķa atpūtās - klints zem vaiga šķita vēsa un gluda.

Tiklīdz domas mazliet noskaidrojās, sāka atgriezties atmiņa. Hečs atcerejās Naidelmanu, zobenu un iemeslu, kādēļ atgriezies uz salas. Atcerējās braukšanu ar "Žēlabaino Džeinu", kuģīša apgāšanos, laivu, Striteru…

Strīters.

Viņš piecēlās sēdus.

Laivā bija ari Izabella.

Pietrausies kājās, Ilečs atkrita atpakaļ; atkal apņēmīgi piecēlās. Viņš bija izkritis no laivas pakaļgala, un untumainais vilnis izmetis viņu šajā klinšainajā piekrastē. Priekšā negaisa pārņemtajās debesis melni vīdēja zemās klintis, kas aizsedza skatu uz pirātu apmetnes vietu. Bontjēra droši vien izmesta akmeņainajā pludmalē. Ja viņa vispār tikusi lidz krastam.

Un pēkšņi Ilečs atskārta, cik neizturama ir doma, ka Izabella varētu būt mirusi.

Hečs grīļīgi devās uz priekšu un aizsmacis sauca Bontjēru vārdā. Pēc brīža viņš apstājās, lai paraudzītos apkārt - izrādījās, ka apjucis viņš gājis prom no pludmales zemo klinšu virzienā. Pakāpies augstāk, viņš atkal pagriezās uz jūras pusi. No Bontjēras nebija ne miņas, tāpat kā no laivas atlūzām. Okeāna viļņi nesaudzīgi un nenogurdināmi sitās pret kesona sienām - katru reizi pa spraugām cauri izšļācās jūras ūdens.

Uz bridi tumšo piekrasti apmirdzēja gaisma. Hečs pacēla galvu, taču gaismiņas vairs nebija - droši vien zibens, kas atspīdējis no klintīm. Viņš sāka kāpt lejā no klints.

Negaidīti gaisma atgriezās - šoreiz jau tuvāk - un pašūpojās pie likuma. Tad gaismas spēcīgais bālais halogēnlam- pas stars pasitās uz augšu un pāršķēla tumsu. Tas švīkstēja turpu šurpu gar krastu, tad pārmeklēja teritoriju iekšzemē. Instinktīvi Hečs sāka rāpties atpakaļ augšā.

Pēkšņi viņš tika apžilbināts. Hečs piespiedās klintij un pagriezās. Gaismas stars taustija zemi apkārt viņam. Un tad Hečs acu priekšā ieraudzīja savu ēnu. Viņš bija pamanīts.

Atkal atskanēja savadais, saraustītais troksnis, ko Hečs bija dzirdējis uz "Cerbera" - rīboņu apslāpēja vētras rēkoņa un vēja gaudošana. Šķita, ka sitas milzieas adāmadatas. Pa labi no viņa gaisā izšāvās dubļu šaltis. Strīters bija aiz muguras un šāva viņam virsū.

Hečs nekavējoties pavēlās uz kreiso pusi - viņš izmisīgi centas uzrāpties klinti. Kārtējā velnišķīgā klaboņa - simts volframa naglu ietriecās akmenī vieta, kur pirms dažām sekundēm bija gulējis viņš.

Pa pusei rāpodams, pa pusei veldamies, llečs tika pāri klintij un, slīdēdams uz slapjās zāles, ripoja lejā no uzbēruma. Apstājies, viņš neganti paraudzījās apkārt. Ne viena vienīga koka - tikai garš atklāts celiņš pāri pļavai, kas veda augšup uz. Ortanka pusi. Tieši priekšā vīdēja nelielais šķūnis, ko Bontjēra bija izmantojusi rakšanas rīku glabāšanai, un mel- nējošs zemes taisnstūris - pirātu masu kaps.

Viņa skatiens pakavējās pie šķūņa. Tajā varētu paslēpties. Taču ta būs pirmā vieta, kur Strīters viņu meklēs.

Hečs vel mirkli vilcinājās. Un jau nākamajā skriešus pieveica pļavu un ielēca kapa.

Pēc lēciena triju pēdu dziļuma viņš sagrīļojās, taču tūdaļ atguva līdzsvaru. Bedri izgaismoja zibens šautra. Daži pirātu skeleti bija izņemti no masu kapa, taču lielākā daļa palikuši in situ, tikai pārklāti ar brezentu. Izrakumus bija plānots pabeigt nākamajā nedēļā.

Pamatīgs pērkona dārds mudināja rīkoties. Hečs veikli palīda zem brezenta gabala. Apakšā jautās kaut kas ass un nepatīkams - parakņājies zemē, viņš izvilka milzīgu iedauzīta galvaskausa gabalu. Pametis to sānis, Hečs apgūlās un klusi gaidīja.

Augsne zem brezenta bija mikla, taču ne dubļaina. Ticis patvērumā, kur vairs nav aizsniedzams lietum un vējam, Hečs sajuta, kā siltums apņem sastingušos locekļus.

Atskanēja savāds troksnis - šķita, ka tur kāds velk kāju ārā no dubļiem.

Hečs aizturēja elpu. Iečīkstējās metāls - kāds bija atrāvis šķūņa durvis. Un tad iestājās klusums.

Atkal soļi - tuvāki, tālāki. Smaga, taču vienmērīga elpa - apmēram desmit pēdu attālumā. Mehānisks klikšķis - ierocis tika sagatavots šaušanai. Hečs saprata, ka neizdosies piemuļķot Strīteru.

Atskanēja šāviens, un pēkšņi šķita, ka kapa dibens atdzīvojies - gaisā uzšķēlās augsnes, smilšu un kaulu šķembu mākonīši. Ar acs kaktiņu Hečs manīja, kā cilājās brezents - to augšup vilka simtiem sīku nagliņu, bet kauli krita atpakaļ zemē. Nāvējošās nagliņas, kas nikni kapāja apkārtni, tuvojās viņam, un Hečs saprata, ka viņam ir tikai pāris sekunžu laika - ja vispār ir lai izlemtu, kā rīkoties tālāk.

Ierocis ieklepojās un apklusa. Nošķindēja metāls. Izmisuma pārņemts, Hečs izmantoja niecīgo iespēju - pietrausās kājās un, izstiepis savā priekšā brezenta gabalu, uz labu laimi leca trokšņa virzienā. Viņš ietriecās tieši Striterā un nogāza uzbrucēju uz muguras. Ierocis izkrita no rokas, tam līdzās - munīcijas karba. Lukturis piezemējās zālē dažu pēdu attālumā. Strīters zem brezenta mežonigi cīnījās - sita ar rokām un kājām. Hečs ar celi nomērķēja vieta, kur, viņaprat, vajadzēja būt Strītera kājstarpei, un kā balvu saņēma pretī sāpju pārņemtu kliedzienu.

- Nelietis! - Hečs iesaucās, žmiegdams pretinieku ar savu augumu un sizdams cauri brezentam. - Nožēlojamais punduris'.

Pēkšņi viņš saņēma cirtienu pa žokli. Ilečs sareibis pasitas sānis - iespējams, Strīters devis triecienu ar galvu. Ilečs smagi atkrita uz brezenta, taču Strīters izrādījās pietiekami muskuļots un spēcīgs - viņš jau sāka atbrīvoties. Hečs steigšus pasniedzās pēc munīcijas kārbas un aizmeta to tālu tumsā; pēc tam viņš stiepās pēc luktura, bet Strīters pietrausās kājās un pilnībā atbrīvojās no netīrā brezenta. Strīters pielika roku siksnai, un jau nākamajā brīdī viņam rokā bija automātiskais ierocis. Pieņēmis acumirklīgu lēmumu, Hečs uzmina kāju lukturim.

Viss iegrima tumsā, un atskanēja šāviens. Hečs uz labu laimi metās prom - skriedams zigzagiem, viņš tuvojās centrālajai augstienei un taciņu labirintiem aiz. tās. Zibens šautra izgaismoja Strīteru - apmēram simts jardus zemāk. Tas ieraudzīja savu pretinieku, pagriezās un tuvojās pa īsāko ceļu. Hečs skrēja uz galveno izrakumu vietu - vispirms pa vienu taciņu, tad pa otru. Viņš pilnībā paļāvās uz savām izjūtām, lai noturētos teritorijā, ko ierobežoja dzeltenā lente. Aiz muguras atskanēja skaļi soļi un smaga elpa.

Uzkāpis virsotnē, Hečs ieraudzīja Ortanku, kura gaisma mirdzēja cauri miglai. Uz mirkli pakavējis skatienu šajā pusē,

Hečs pagriezās uz otru - bija skaidrs, ka pat blakus gaismai viņš Striteram būs viegls mērķis.

Heča smadzenes darbojās ātri. Varētu skriet lejā uz Galveno nometni un mēģināt paslēpties ēku puduri. Taču tur viņu itin viegli varēja iedzīt strupceļā. Turklāt tikt vaļā no Stritera vajadzēja pēc iespējas ātrāk.

Un tad Hečs atskārta, ka virszemē viņam tas neizdosies.

Netālu bija tunelis, Bostonas šahta, kas nelielā leņķī veda tieši pazemē. Ja atmiņa nevīla, ši šahta lielā dziļumā bija savienota ar Ūdens Aku. Naidelmans bija to rādījis torit - vai tiešām tas nolicis tikai pirms dažām nedēļām? kad viņi pirmo reizi noteica oriģinālās Akas atrašanās vietu.

Laika vairs nebija. Hečs pameta acis uz spīdošo Ortan- ku, noorientējās un tad nogriezās pa citu taciņu. Un, luk, jau šahta: melna, nezāļu kumšķiem skauta ieejas mute aiz drošības lentes.

I lečs paslīdēja zem lentes un nostājās pašā Bostonas šahtas mala. Tajā valdīja akla tumsa, un vējš dzina lietu horizontāli tieši acīs. Neliels leņķis? Tumsā šahta šķita teju vertikālā. I lečs vilcinādamies raudzījās lejup. Bet tad uz metāliskās laipas atskanēja soļi. Hečs ieķērās tievajos Virdžinijas ievas stumbros, pārlēca pari šahtas malai un sāka taustīties gar slidenajam šahtas sienām, lai atrastu atbalstu kājām. Tāda nebija. Koku saknes ar troksni iztrūka 110 augsnes, un Hečs lidoja tukšumā.

Lidojums bija īss, un viņš ar plakšķi nokrita dubļos. Hečs pietrausās kājās - pasaule mazliet grīļojās, taču viņam nekas nesāpēja. Virs galvas bija redzams vājš debess kvadrātiņš - tikai mazliet gaišāks par melnu. Un jau nākamajā mirklī viņš ieraudzīja - vai domāja, ka ieraudzīja - ēnu, kas staigāja ap bedres malu…

Apdullinošs troksnis, spožs uzplaiksnījums. Otrais šāviens sekoja nekavējoties, un kaut kas atsitas dubļainajā sienā dažas collas virs Heča galvas.

Hečs apgriezās un metās dziļāk tunelī. Viņš saprata, ko iecerējis Strīters: pirmā šāviena uzplaiksnījumu izmantot, lai precīzi trāpītu ar otro.

Tunelis gandrīz slāvus gāja zemē, un Ilečs saprata, ka slīd. Skrienot viņš sāka zaudēt līdzsvaru un izmisīgi pūlējās noturēties kājās. Pēc dažām šausmu pilnām sekundēm krauja kļuva lēzenākā - pietiekami, lai I lečs rastu kājām atbalstu un varētu apstāties.

Stāvēdams miklajā tunelī, viņš ieklausījās un mēģināja atgūt elpu. Skriešana uz labu laimi bija pašnāvība. Tunelis droši vien bija izrakņāts…

Aiz muguras atskanēja dobjš troksnis, kam sekoja steidzīgi žļerkstoši soļi.

Hečs uztaustīja tuneļa sienu. Roka cieši satvēra slidenās redeles, un viņš kāpa lejā, cik ātri vien uzdrošinājās, vienlaikus mēģinādams domāt racionāli. Strīters, bez šaubām, šaus vēlreiz. Varbūt pat vairākas reizes. Taču Strītera stratēģiju varēja izmantot arī Hečs - uzplaiksnījums no pirmā šāviena rādija, kas gaida tālāk.

Nāvi nesīs otrais šāviens.

Pirmais šāviens atskanēja gluži kā atbilde uz viņa pārdomām un apdullinoši atbalsojās šaurajā tunelī. Hečs metas sānis, otrā lode trāpīja redeles tieši viņam aiz muguras.

Neskaidrajā gaismā viņš saskatīja, ka tunelis lēzeni tiecas lejup.

Pielēcis kājās, Hečs metās uz priekšu - ar izstieptām rokam. Klupdams, slīdēdams viņš skrēja uz priekšu - pat tālāk, nekā pietika drosmes. Beidzot viņš apstājās, uztaustīja sienu un ieklausījās. Strīters noteikti seko, tikai daudz uzmanīgāk. Ja izdotos atrauties no šī pretinieka, varbūt varētu tikt līdz vietai, kur Bostonas šahta krustojas ar Ūdens Aku. Un tur būs Naidelmans. Kapteinis noteikti nezināja, ko pasācis Strīters, kuru acīmredzot piemeklējusi psihiska slimība - citādi to nebija iespējams izskaidrot. Ja vien izdotos nonākt līdz galvenajai šahtai…

Atkal šāviens - daudz tuvāk, nekā Hečs bija gaidījis. Viņš izmisīgi parāvās malā un tik tikko izvairījās no otrās lodes. Tunelis tālāk sadalījas - kreisais atzars beidzās ar kaut ko līdzīgu rēgainam bezdibenim. Atskanēja trešais šāviens, tad - ceturtais, un kaut kas it kā ar asu adatu pārdūra 1 leča ausi.

Ievainots. Meties skriešus, I lečs taustīja seju, pār kuru no sadragatās auss tecēja asinis. Viņš ielīda šaurajā atzarā un piegāja tik tuvu bezdibenim, cik vien uzdrošinājās. Tad viņš piespiedās sienai un saspringts gaidīja. Kad uzplaiksnīs nākamais šāviens, viņš metīsies virsu Strīteram un nogāzīs gar zemi. Bet varbūt Strīters ieskriesies, nepagūs apstāties un pats iekritīs bedrē.

Saspringtajā tumsā un klusumā Hečs saklausīja dipoņu - tikai mazliet skaļāku par paša sirdspukstiem. Strīters taustī- jas uz priekšu. Hečs gaidīja. Tagad bija dzirdama ari ķērkstoša elpošana. Strīters taupīja lodes - acimredzot krājumi bija ierobežoti. Varbūt viņš būs spiests…

Pēkšņs uzplaiksnījums un rībiens. Hečs lēca uz priekšu - viņš izmisīgi centās aizsteigties priekšā otrajam šāvienam. Brīdi, kad viņš jau bija līdzās Striteram, galvā atskanēja neaptverams sprādziens. Acis apžilbināja spoža gaisma, domas izdzisa, viss izdzisa…

50

Cenzdamās turēties klinšu aizsegā, Bontjēra no Galvenās nometnes aizgāja līdz šaurajai taciņai, kas veda salas augstienē. Viņa zagās arvien augstāk, ik bridi apstājoties, lai ieklausītos. Ārpus apgaismotās nometnes bija tumšs - tik tumšs, ka dažkart nācās uztaustīt mežonīgā vēja sapluinīto dzelteno lenti. Dubļainā taciņa, atkārtojot salas kontūras, veda augšup un atkal laidās lejā. Bontjēra bija izmirkuši līdz kaulam, lietus straumītes tecēja pāri zodam, elkoņiem un rokām.

Taciņa jau bija aizvedusi Bontjēru līdz virsotnei. Dažu simtu jardu attālumā bija redzamas Ortanka aprises. Torņa virsotnē mirgoja trejādas gaismas, un logi atgādināja naksnīgajā tumsā iegravētus spožus kvadrātus. Turpat bija traktors, kura lielos riteņus slacīja lietus šaltis. Piekabē bija divi milzīgi tukši konteineri. Ieeja Akā zem torņa bija tumša, taču no bezdibeņa ārā vīdēja spocīga gaisma. Cauri vētras rēkoņai bija saklausāma mehānismu duna un gaisa sūkņu dārdoņa.

Cauri Ortanka stiklotajiem logiem vīdēja tumšs cilvēka stāvs.

Izmantodama augsto zāli par aizsegu, Bontjēra salikusi līda tuvāk. Simts pēdu attālumā viņa apstājās aiz mežrozīšu krūma. No šīs vietas redzamība bija krietni labāka. Cilvēks

stāvēja, pagriezis muguru, un viņa, slēpdama dozimetru no lielus, turpināja gaidīt. Tiklīdz stāvs iegāja gaismā, Bontjēra pazina platos plecus un garos, netīri blondos matus - tas bija Renkins, ģeologs. Šķita, ka viņš ir viens.

Bontjēra mirkli vilcinājās. Iespējams, Renkins zināja, kā lietot dozimetru; vismaz varētu labāk orientēties instrukcijās. Bel tas nozīmēja, ka nāksies viņam uzticēties.

Strīters bija mēģinājis viņus nogalināt. Kādēļ? Tiesa, viņš jau no paša sākuma ienīda Heču. Taču Bontjēra nespēja noticēt, ka tas ir pietiekams iemesls. Strīters nebija no tiem, kas rīkojas bez apdoma.

Taču I lečs bija mēģinājis apturēt rakšanu.

Vai arī pārējie ir iesaistīti šajā akcijā?

Lai vai kā, Bontjēra nespēja iztēloties, ka atklātais, sirsnīgais Renkins būtu aukstasinīgs slepkava. Bet Naidelmans… Nē, par to labāk nedomāt.

Virs galvas uzplaiksnīja zibens, un Bontjēra sarāvās, kad atskanēja pērkona dārdi. No Galvenās nometnes atlidoja spējš krakšķis - pārstāja darboties arī otrs ģenerators. Or- tankā gaismas nomirgoja pēdējo reizi, un tad torni ieskāva oranža gaisma, ko ražoja avārijas baterijas.

Bontjēra vēl ciešāk piespieda sev dozimetra futrāli. Ilgāk gaidīt vairs nedrīkstēja. Bija jāpieņem lēmums - pareizs vai nepareizs, bet jāpieņem.

51

Tumšajā realitātē Heču atgrieza dubļi, kuros bija iespiesta viņa seja. Galva pēc šāviena pulsēja, un kaut kas sāpīgi dūrās mugurā. Auksts metāls - Hečs saprata, ka tas ir pistoles stobrs, - griezās sadragātajā ausī. Es neesmu nošauts, aptvēra Hečs, man vienkārši iebelza pa galvu.

-     Paklau, Heč, - atskanēja Strītera čuksts, - mēs te mazliet paskraidījām, taču tagad spēlīte ir beigusies. - Stobrs urbās Heča ausī. - Viss. Saprati?

Hečs mēģināja pamāt ar galvu, taču Strīters nežēlīgi parāva viņu aiz matiem.

-    Jā vai nē?

-    Jā, - aizsmakušā balsi noķērca Hečs, aizrijies ar dubļiem.

-      Nerausties, nekusties, pat šķaudīt neuzdrošinies bez manas atļaujas, citādi sašķaidīšu lavas smadzenes rozā putekļos!

-    Jā, - Hečs atkārtoja, pūlēdamies apkopot spēkus. Viņš jutās apstulbis, nosalis un tik tikko dzīvs.

-     Bet tagad mēs celsimies, mierīgi un rāmi. Tik pamēģini paslīdēt un būsi beigts.

Spiediens mugurā atslāba. Hečs pietrausas uz ceļiem, tad - kājās. Lēni, uzmanīgi, cenzdamies nomākt pulsēšanu deniņos.

-      Un tagad mēs darīsim, lūk, ko, - atskanēja Strītera balss. - Mēs atgriezīsimies vietā, kur tunelis sadalījās. Un tad dosimies taisna ceļā iekšā Bostonas šahtā. Nu, kusties! Tikai lēnām!

Hečs pēc iespējas piesardzigāk spēra pirmo soli, tad otru - lai nepakluptu tumsā. Viņi nonāca vietā, kur tunelis sazarojās, un, turēdamies pie sienas, turpināja iet pa galveno šahtu.

Hečam šķita, ka viņš varētu aizbēgt. Apkārt valdīja piķa melna tumsa, tātad vajadzēja tikai atbrīvoties no Strītera tvēriena. Taču ausī ieurbtais pistoles stobrs un reibstošā galva apgrūtināja spēju loģiski domāt. Hečs sāka prātot, kādēļ Strīters nav vienkārši nogalinājis viņu.

Uzmanīgi taustoties arvien tālāk, Hečs atskārta, ka Strīters ārkārtīgi labi pazīst Bostonas šahtu. Salā bija tikai daži horizontāli tuneļi, un gandrīz visus caurauda vertikālas šahtas.

-     Vai te ir kādas akas? - Hečs beidzot iejautājās.

Atskanēja spalgi smiekli.

-    Ja arī ir, tu par to uzzināsi pirmais.

Beidzot, pēc bezgalīgas, murgainas šļūkšanas tumsā, baidoties, ka ik nākamais solis var būt kritiens bezdibenī, Hečs tālumā ieraudzīja vārgu spīdumu. Aiz tuneļa līkuma skatam atklājās gaismas ieskauta atvere. Bija saklausāma klusa mehānismu dūkoņa. Strīters pagrūda viņu, mudinādams pielikt soli.

Hečs apstājās vietā, kur tunelis krustojas ar Ūdens Aku. Pēc ilgās iešanas viņš uz. mirkli jutās kā apžilbis un tikai pēc tam saprata, ka deg vienīgi avārijas ugunis gar kāpnēm. Spējas sāpes ausī - Strīters spieda uzkāpt uz laipas, kas savienoja Bostonas šahtu ar kāpnēm. Sekodams aiz muguras, Strīters nospieda pogas uz paneļa līdzās liftam. Atskanēja dūkoņa, un pēc dažām sekundēm parādījās lifts, kas apstājas līdzās laipai. Strīters uzgrūda Heču uz platformas un pats nostājās aiz muguras.

Kamēr viņi laidās lejā, Hečs atskārta, ka puvekļu un mik- luma smārdam, ko izgaroja Ūdens Aka, piejaucies vēl kas - dūmu un karsta metāla aroms.

Viņi bija nonākuši Akas dibenā. Sienas bija sašaurinājušās, gaiss šķita kā sabiezējis - par spiti ventilācijas sistēmām. Centrā bija redzama svaigi rakta šaura šahta, kas veda uz bagātību kambari. Strīters norādīja, lai I lečs kāpj lejā. Ieķēries margās, Hečs rāpās garām sarežģītam titāna statņu un stiprinājumu mudžeklim. No apakšas skanēja acelilēna balona šņākoņa.

Kad viņi bija nonākuši šahtas apakšā - pašā salas sirdi -, Hečs sašūpodamies nostājās uz kājām. Strīters nolēca viņam blakus. Hečs ievēroja, ka zeme jau aizvesta un priekšā vīd masīva sarūsējusi dzelzs plāksne. Nu bija zudusi pēdējā cerības atblāzma. Žerars Naidelmans nometies ceļos pie plāksnes un ar acetilēna gāzes degli grieza tajā trīs pēdas lielu kvadrātu. Plāksnes augšdaļai bija piemetināta bulta, kam piesiets kabelis, kurš beidzās milzīgajā spainī. Tālākajā stūrī, sakrustojusi rokas uz krūtīm, stāvēja Magnusena. Viņa blenza Hečā - skatiens pauda naidu un nicinājumu.

Atskanēja nikna šņākoņa - Naidelmans aizgrieza gāzes degli. Nolicis to malā, kapteinis piecēlās kājās un, pacēlis metinātājā masku, neizteiksmīgi raudzījās Hečā.

-    Izskaties nožēlojami, - viņš vienkārši noteica un tad pievērsās Strīteram. - Kur jūs viņu atradāt?

-    Viņi ar Bontjēru mēģināja atgriezties salā, kaptein. Noķēru šo Bostonas tunelī.

-     Un Bontjēra?

-    Viņu laiva uztriecās rifiem. Protams, ir iespējams, ka arī viņa izglābusies, taču maz ticams.

-    Saprotu. Žēl, ka ari viņa tika iepīta šajā lietā. Taču tu vienalga esi malacis!

Strīters aiz lepnuma pietvīka.

-    Vai varu uz mirklīti aizņemties jūsu pistoli, kaptein?

Jautājoši vērdamies savā palīgā, Naidelmans atkabināja

pistoli no siksnas un pasniedza viņam. Strīters ar ieroci nomērķēja uz Heču, bet savējo pasniedza Naidelmanam.

-     Vai jūs, ser, varētu to atkal pielādēt? Man beidzās munīcija. - Viņš veltīja Hečam greizu smīnu. - Savu lielo iespēju esat palaidis garām, doktor. Un citas vairs nebūs.

Hečs pievērsās Naidelmanam.

-    Žerar, lūdzu! Uzklausiet mani!

Kapteinis ar klikšķi pielādēja pistoli un piestiprināja to savai siksnai.

-     Uzklausīt? Es jau nedēļām esmu jūsos klausījies, un tas sāka apnikt. - Viņš noņēma ķiveri un pasniedza Magnuse- nai. - Sandra, paņemiet balonu! Avārijas ģeneratori darbosies tikai divas vai trīs stundas, tādēļ nedrīkstam kavēties.

-   Jums vajadzētu mani uzklausīt, - Hečs neatlaidās. - Svētā Mihaēla zobens ir radioaktīvs. Atvērt šķirstu nozīmētu pašnāvību!

Naidelmana sejā parādījās garlaikota izteiksme.

-    Jūs tiešām negribat padoties, vai ne? Vai tad ar miljardu nepietiek?

-     Padomājiet, - turpināja Hečs. - Kaut uz. mirkli izmetiet no galvas bagātības un padomājiet par visu, kas noticis uz šīs salas! Viss top skaidrs. Problēmas ar datoriem, sistēmas niķošanās. Radioaktīvais starojums no kambara izraisīja anomālijas, par kuram stāstīja Vopners. Tāpat slimības, kas piemeklēja strādniekus. Radiācija nomāc imūnsistēmu, samazina leikocītu skaitu, ļauj attīstīties jebkurai saslimšanai. Varu saderēt, ka cilvēkus, kas dienu no dienas pavadīja Akā, raka un stiprināja balstus, piemeklēs visbriesmīgākās slimības.

Kapteinis vērās runātājā. Viņa skatiens nepauda neko.

-     Radiācija izraisa matu un zobu izkrišanu. Tāpat bija ar tiem pirātu skeletiem. Kādēļ gan būtu rakts tas masu kaps? Vardarbības pazīmju nebija. Kādēļ gan pārējie pirāti aizbrauca tādā steigā? Viņi bēga no neredzama, neizprotama slepkavas. Un kādēļ, pēc jūsu domām, Okema kuģis tika pamests, bet komandas locekļi bija miruši? Tādēļ, ka viņi bija saņēmuši nāvējošu radiācijas devu, ko izstaroja Svētā Mihaēla zobena šķirsts.

Strīters nežēlīgi ieurba pistoles stobru Heča ausī, un doktors velti mēģināja no tā atbrīvoties.

-    Vai tad jūs nesaprotat? Dievs vien zina, cik radioaktīvs ir tas zobens! Starojums var būt velnišķīgi spēcīgs! Ja paņemsiet to rokā, nogalināsiet ne tikai sevi, bet arī daudzus citus. Jūs…

-     Esmu pietiekami ilgi klausījies, - Naidelmans teica un paskatījās uz Heču. - Smieklīgi. Nekad nebiju domājis, ka tas būsiet tieši jūs. Kad pārdevu rakšanas ideju musu atbalstītājiem, kad rēķināju risku, jūs šajā vienādojumā bijāt viens no stabilākajiem faktoriem. Jūs ienidāt šīs bagātības. Nekad nebijāt ļāvis nevienam te rakņāties. Sasodīts, jūs tā ari nebijāt atgriezies Stormheivenā! Es zināju, ka, nodrošinājies ar jūsu piekrišanu, varēšu neuztraukties par jūsu alkatību. - Kapteinis papurināja galvu. - Sāpīgi apzināties, cik nepareizi esmu jūs novērtējis.

Beidza šņākt gāze, un Magnusena piecēlās kājās.

-     Darīts, kaptein, - viņa teica, noņēmusi metinātāja masku un sniegdamās pie elektriskās kārbas, kas vadīja vinču.

Kabelis ar troksni nostiepās. Metals pretodamies mazliet iečīkstējās, un izgrieztais kvadrāts atrāvās no savas vietas. Magnusena nobīdīja to tālākajā šahtas stūrī un tad atāķēja kabeli no milzīgā spaiņa.

Heča skatiens - gandrīz pret paša gribu - pievērsās robainajam caurumam dzelzs plāksnē. No bagātību kambara uzvēdīja pelēkās ambras, vīraka un sandalkoka aromāts.

-     lespidini iekšā! - pavēlēja kapteinis.

Satraukumā drebēdama, Magnusena paņēma lampu no kāpnēm un ielaida to atverē. Tad Naidelmans nometās četrrāpus un lēni, uzmanīgi ieskatījās iekšā.

Iestājās ilgs klusums, ko pāršķēla tikai ūdens pilēšana, gaisa ventilēšanas iekārtu šņākšana un attālā pērkona duna. Beidzot kapteinis piecēlās kājās. Viņš mazliet sagrīļojās, taču tūdaļ atguva līdzsvaru. Seja saspringa - atgādināja masku un miklā āda nobālēja. Pūlēdamies apslāpēt emocijas, viņš noslaucīja seju kabatlakatā un pamāja Magnusenai.

Viņa tūdaļ noslīga ceļos un piespieda seju caurumam. Hečs saklausīja, cik savādi atbalsojas sievietes elpas vilcieni. Viņa dažas minūtes nekustīgi tupēja uz grīdas, līdz beidzot piecēlās un pakāpās sānis.

Naidelmans pievērsās Hečam.

-    Tagad ir jūsu kārta.

-     Mana kārta?

-     Tieši tā! Es taču neesmu bezjūtīgs. Puse šo bagātību varēja kļūt jūsējā. Tikai pēc tam, kad bijām saņēmuši jūsu atļauju, varējām sākt rakšanu. Par to esmu pateicīgs, neatkarīgi no problēmām, ko mums sagādājāt. Jūs taču noteikti gribat redzēt, kā dēļ mēs tik ļoti nopūlējāmies.

Hečs dziļi ievilka elpu.

-     Kaptein, medpunktā ir Geigera skaitītājs. Es negribu, lai jūs man noticat uz vārda…

Naidelmans iecirta viņam pliķi. Ne visai spēcīgu, taču sāpes, kas pāršalca Heča'muti un ausi, bija tik nepanesamas, ka viņš noslīga ceļos. Kā caur miglu Hečs manīja, ka tagad kapteiņa seja satumst un to izkropļo spējas dusmas.

Neteicis ne vārda, Naidelmans ar roku pamāja uz dzelzs plāksnes pusi. Strīters sagrāba Heču aiz matiem un iestūma viņa galvu atverē.

Hečs vairākkārt samirkšķināja acis un centās aptvert, ko redz. Lampa šūpojās šurpu turpu, mezdama uz velvēm ēnas. Apmēram simts kvadrātmetrus liels metāla kambaris - dzelzs sienas jau aprūsējušas, taču vēl joprojām veselas. Skatīdamies Hečs aizmirsa par galvassāpēm; aizmirsa par Strītera rokām, kas sadistiski ieķērušās matos; aizmirsa par Naidelmanu; aizmirsa par visu.

Bērnībā viņš reiz fotogrāfija bija redzējis faraona Tutan- hamona kapeņu priekškambari. Tā atausa atmiņā, ieraugot gar kambara sienām saliktās daudzās mucas, kastes, lādes, skalu grozus un šķirstus.

Dārgumus Okems ar komandu savulaik rūpīgi iesaiņojis un salicis. Taču gadsimti darījuši savu - ādas somas sapuvušas un saplīsušas, un no tam izbirušas zelta un sudraba monētu straumes, kas, saplūdušas kopā, veidoja nelielas upītes. Pa tārpu saēsto mucu dēlīšu spraugām bija izkrituši neapstrādāti smaragdi, rubīni - tumši kā cūku asinis; mirguļojošajā gaismā spīdoši safīri; topāzi, ametisti, pērles un visās varavīksnes krasās dzirkstījoši dimanti - apstrādāti un ne- apstrNdati, lieli un mazi. Pie vienas sienas bija salikti saiņi ar ziloņkaulu, narvaļu ragi un mežakuiļu ilkņi - apdzeltēju- ši un sasprēgājuši. Pie citas sienas - milzīgi saiņi ar materi- alu, kas kādreiz acīmredzot bijis zīds, bet tagad sapelējis un sabirzis melnos putekļos, ko caurvij neskaitāmi zelta diegi.

Pie vienas sienas rindojās nelielas koka redeļu kastes. Augšējo kastu dēlīši bija izlūzuši, un Hečs saskatīja tajās raupju zelta stieņu sānus - simtiem, varbūt pat tūkstošiem stieņu. Pie ceturtās sienas atradās dīvainu formu un izmēru redeļu kasies un maisi; daži bija apgāzušies un atvērušies - tajos vidēja baznīcās salaupītie zelta krusti, kas inkrustēti ar pērlēm un dārgakmeņiem, bagātīgi rotāti zelta vīna kausi. Līdzās - vēl viens atvēries maiss, no kura ārā spraucās zelta epoletes, kas atņemtas jūras kapteiņiem, kam nelaimīgā kārtā nācies satikties ar pirātiem.

Pašā krātuves centrā atradās garš svina zārks, kura stūrus rotāja zelta apdare un ko apvija dzelzs loksnes, ar kuram šķirsts bija piestiprināts grīdai. Vākam bija piestiprināta masīva misiņa slēdzene, kas daļēji apslēpa zeltā iegravētu zobenu.

Kamēr Hečs tā, tikko elpodams, skatījās, atskanēja krak- šķis, tad - džinkstoņa. Izrādījās, pārplīsa sapuvusi soma, no kuras kā tercītes starp neapjaušamajām bagatibām izbira dubloni.

Bet jau nākamajā mirklī llečs tika pierauts kājās, un brīnumainais, neticamais skats bija zudis.

-    Dabujiet visu augšā! - sacīja Naidelmans. - Sandra vilks dārglietas augšā ar vinču. Traktoram ir piekabināti divi treileri, vai ne? Domāju, lielāko daļu varēsim nogādāt uz "Grifu" apmēram sešos piegājienos. Tas arī būs viss, ko varēsim atļauties.

-    Un ko lai daru ar viņu? - Strīters jautāja.

Naidelmans tikai palocīja galvu. Strītera sejā atplauka

smaids - viņš cēla pistoli pie Heča galvas.

-     Tikai ne šeit, - Naidelmans norūca. Pēkšņās dusmas bija pārgājušas, kapteinis atkal nomierinājies un neatrāva acis no dārgumu kambara. - Tam jāizskatās pēc nelaimes gadījuma. Negribētos, lai viļņi iznes viņa satrūdējušo līķi krastā, bet galvaskausā izrādās lode. Ievediet viņu sānu tunelī vai… - Kapteinis uz mirkli apklusa. - Aizvediet viņu pie brāļa, -

Naidelmans uzmeta ašu skatienu Strīteram, bet jau nākamajā mirkli atkal raudzījās caurumā, kas mirgoja pie kājām. - Un, Stritera kungs…

Darbu vadītājs jau bija sācis griezt Heču uz kāpņu pusi. - jus teicāt, ka Izabella, iespējams, izdzīvojusi. Esiet tik laipns, likvidējiet šādu iespēju.

52

Renkins pagriezās un ieraudzīja Bontjēru brīdī, kad viņa piesardzīgi rāpās novērošanas postenī, gatava jebkurā bridi lēkt atpakaļ uz zemes. Ģeologa bārda pašķīrās platā smaidā, kas komiski apsīka, ieraugot nācēju tuvāk.

-     Izabella! - viņš iesaucās, paspēris soli uz priekšu. - Tu esi izmirkuši. Un, pie velna, tava seja ir vienās asinis!

-      Neliecies ne zinis, - atteica Bontjēra, vilkdama nost slapjo lietusmēteli un džemperus, lai izspiestu slapjumu.

-    Kas noticis?

Bontjēra paskatījās uz ģeologu un prātoja, cik daudz drīkstētu viņam izstāstīt.

-     Laiva avarēja, - viņa pēc brīža atbildēja.

-    Jēziņ! Kādēļ ne…

-     Vēlāk paskaidrošu, - Bontjēra pārtrauca, vilkdama atpakaļ mitrās drēbes. - Vai Melinu esi redzējis?

-    Doktoru Iieču? - Renkins pārjautāja. - Ne-e. - Tālākajā vadības paneli atskanēja pīkstiens, un viņš aizsteidzās apskatīties. - Te notiek kaut kas dīvains. Ap septiņiem racēji nonāca līdz dzelzs plāksnei, kas klāja ieeju dārgumu kambarī. Naidelmans visus atlaida mājās, jo sākās vētra, lād viņš pasauca mani, lai es Magnusenas vietā uzraudzītu galveno sistēmu darbību. Gandrīz neviena nedarbojas. Ģeneratori atslēgušies, rezerves baterijas nevar nodrošināt visu iekārtu darbību. Man nācās izslēgt visas nesvarīgās sistēmas. Sakari nestrādā kopš brīža, kad zibens iespēra kabelī. Viņi tur, lejā, ir atstāti likteņa varā.

Bontjēra izgāja telpas centrā un cauri stiklotajai grīdai paskatījās lejup. Ūdens Akā valdīja tumsa, tikai pašā dziļumā vidēja sārta gaismiņa. Statņu un stiprinājumu mudžekli spīdēja avārijas lampiņas.

-    Kas tur ir? - viņa jautāja.

-    Cik man zināms, Naidelmans un Magnusena. Monitoros nevienu citu neesmu redzējis. Un monitori atslēdzās, kad ģeneratori pārtrauca darboties. - Renkins pameta ar īkšķi uz ekrāniem, kuros tagad mirgoja sniedziņš.

Bet Bontjēra turpināja skatīties lejup - uz vārgo gaismiņu Akas dziļumā. / /

-     Un Strīters?

-      Neesmu viņu redzējis kopš tā brīža, kad pie mums šodien bija sabraukušas tās zvejnieku laivas.

Bontjēra pakāpas nost no stiklotās grīdas.

-     Vai Naidelmans jau iekļuvis dārgumu kambari?

-    Kā jau teicu, nav videosignāla. Man palikusi tikai vadības pults. Kopš izvāca tos dubļus, vismaz cietķermeņu sonārs raida skaidrus signālus. Es mēģināju iegūt šķērs…

Viņš apklusa brīdī, kad Bontjēra sajuta vāju vibrāciju - tikko jaušamu drebēšanu. Pēkšņu baiļu pārņemta, viņa paskatījās ārā pa logu. Papluinītais kesons vēl joprojām turēja mežonīgās jūras uzbrukumus.

-      Pie velna, kas tas? - izdvesa Renkins, skatīdamies sonāru ekrānā.

-    Vai tu juti?- Bontjēra jautāja.

-    Jutu? Es to redzu!

-    Un kas tas ir?

-     Lai sasper mani jods, ja es to zinu! Pārāk sekli, lai butu zemestrīce, turklāt īstie P-viļņi nav tādi. - Renkins nospieda vairākus tastatūras taustiņus. - Lūk, atkal pārstāja. Droši vien nogruvums kādā tunelī.

-     Paklau, Rodžer, man vajadzīga tava palīdzība. - Bontjēra uzlika uz vadības pults miklo neilona futrāli un atvēra to. - Vai esi kādreiz redzējis tādu aparātu?

Renkins joprojām vērās monitorā.

-    Kas tas ir?

-     Dozimetrs. Lai…

-     Pag! Dozimetrs? - Renkins atrāvās no ekrāna. - Nolādēts! Protams, es zinu, kas tas ir. Nav lēta mantiņa. Kur tu to dabūji?

-    Tu zini, kā tā darbojas?

-     Daudzmaz. Kalnrūpniecības kompānija, kurā es savulaik strādāju, izmantoja tādu, lai atrastu uraninīta slāņus. Taču tie aparāti nebija tik moderni.

Renkins ieslēdza aparātu un uz nelielās tastatūras uzspieda dažas komandas. Ekrānā parādījās mirgojošs trīsdimensiju koordinātu tikls.

-     Notēmē šo detektoru, - viņš stāstīja, virzīdams no vienas puses uz otru mikrofonam līdzīgo ierīci, - un ekrānā parādās radioaktīvā avota atrašanās vieta. Intensitāte tiek apzīmēta ar krāsu. Zilā un zaļā nozīmē pašu zemāko radiācijas līmeni, un tā tālāk. Baltā nozīmē pašu spēcīgāko. Hm, šis aparāts būtu jākalibrē…

Ekrānā ņirbēja zili plankumiņi un punktiņi. Renkins nospieda dažus taustiņus.

-     Sasodīts, te ir pārāk daudz fona trokšņu. Iespējams, aparāts sabojājies. Tāpat kā viss pārējais uz šīs salas.

-    Ar aparātu viss ir kārtībā, - rāmi noteica Bontjēra. - Tas vienkārši fiksē radiāciju, ko izstaro Svētā Mihaēla zobens.

Renkins, piemiedzis acis, raudzījās arheoloģē.

-    Ko tu teici?

-    Zobens ir radioaktīvs.

-    Ko tu muldi! - Renkins joprojām cieši raudzījās sievietē.

-    Es nemuldu. Visu mūsu problēmu cēlonis ir radiācija.

Bontjēra dažos vārdos izstāstīja visu Renkinam, kurš, neatraudams skatienu, vērās runātājā un bez skaņas kustināja lūpas. Pabeigusi Bontjēra sagatavojās neizbēgamajiem iebildumiem. Taču tādu nebija. Renkins turpinaja blenzt, un viņa pinkainajā sejā jautās apmulsums. Tad viņš nokremšļojās un, bārdai plīvojot, spēji palocīja galvu.

-     Pie velna, tas tiešām izskaidro visu! Interesanti…

-     Mums nav laika prātošanai, - Bontjēra viņu asi pārtrauca. - Nedrīkst pieļaut, ka Naidelmans tiek pie tā zobena!

-    Jā, - Renkins domīgi novilka. - Tas acīmredzot tiešām ir velnišķīgi radioaktīvs, ja reiz starojums sajūtams pat virszemē. Nolādēts! Viņš visus mūs te izcepinās! Nav brīnums, ka aparatūra niķojās. Savādi, ka sonārs attīrījies tieši tik daudz, lai…

Vardi izplēnēja brīdī, kad viņš atkal paskatījās uz vadības paneli.

-    Kristus uz vellapēda! - viņš izbrīnījies iesaucās.

53

Naidelmans nekustīgs stāvēja Ūdens Akas dziļumā. Virs galvas dūca lifts, kas cēla augšā Strīteru un Heču un statņu biezoknī beigu beigās izzuda skatienam.

Kapteinis nedzirdēja lifta dūkoņu. Viņš paskatījās uz Magnusenu, kas atkal bija piespiedusi seju caurumam dzelzs plāksnē un strauji elpoja. Ne vārda neteicis, viņš pastūma inženieri malā - viņa kustējās gausi, it kā būtu pārguruši vai iemigusi paķēra savu drošības trosi, piesēja to kāpnēm un ielaidās caurumā.

Viņš piezemējās līdzās šķirstam ar zobenu - trieciens izraisīja vairāku dārgmetāla strautiņu sakustēšanos. Naidelmans stāvēja un skatījās uz šķirstu, nelikdamies ne zinis par kambarī sablīvētajām bagātībām. Tad viņš pietupās - teju godbijīgi un ar acīm noglāstīja katru šķirsta detaļu.

Tas bija apmēram piecas pēdas garš un divas pēdas plats, sāni darināti no svina ar sudraba rotājumiem, stūri un malas dekorētas ar zeltu. Šķirsts bija piestiprināts pie dārgumu glabātavas metāla grīdas - četras krustām saliktas dzelzs stīpas atgādināja dīvainu būri, kas šķita pārāk rupjš tik ievērojamam gūsteknim.

Naidelmans uzmanīgi nopētīja šķirstu. To balstīja milzīgas ērgļa kājas no tīra zelta - katras kājas nagi bija saķēruši valsts ābolu. Acīmredzot baroka laika mākslas darbs, kas vēlāk papildināts. Tiešām, šķita, ka šķirsts ir visdažādāko stilu

sajaukuma paraugs, ko var datēt, sākot no trīspadsmitā gadsimta un beidzot ar Spānijas baroka ēras sakumu. Acīmredzot svina šķirsts laika gaitā papildināts, un katrs rotājums bijis krāšņāks par iepriekšējo.

Naidelmans pastiepa roku un pieskārās metālam - viņš pārsteigts atskārta, ka tas ir silts. Iebāzis roku starp dzelzs slīpām, viņš ar slaido pirkstu noglauda rotājumus. Daudzu gadu garumā nebija nevienas dienas, kad viņš nebūtu sapņojis par šo brīdi. Viņš bieži vien bija iztēlojies, kā jutīsies, kad ieraudzīs šo šķirstu, pieskarsies tam, atvērs - un, galvenais, izņems tā saturu.

Neskaitāmas stundas viņš pavadīja, apcerēdams zobena izskatu. Dažkārt viņš iztēlojās milzīgu romiešu zobenu no kalta elektrona124 - varbūt tas bija pats Dāmokla zobensl2S . Citreiz prātā nāca nežēlīgo saracēņu126 ierocis ar sudraba asmeni un iegravētiem zelta ornamentiem vai platais bizantiešu127 zobens, kas inkrustēts ar dārgakmeņiem un ko grūti pacelt. Viņš pat bija sapņojis, ka tas varētu būt paša Saladīna128 zobens, ko no krusta kara pārvedis kāds bruņinieks un kas darināts no labākā Damaskas tērauda12 -' ar zelta rotājumiem un dimantiem no ķēniņa Zālamana1 "1 dārgumu krātuvēm.

Iespējamības, prātojumi - kapteini pārņēma spēcigas emocijas. Nekad agrāk viņš neko tādu nebija izjutis. Tā droši vien jūtas cilvēks, kad tiekas ar Dievu, viņš nodomāja.

Tad viņš attapās, ka laika nav daudz. Atrāvis rokas no zīdainā šķirsta metāla, viņš tās uzlika uz tērauda stīpām. Parāva - vispirms uzmanīgi, tad no visa spēka. Būris, kas apņēma šķirstu, bija stiprs un pat neizkustējās no vietas. Savādi, Naidelmans sprieda, stīpas iet cauri spraugām dzelzs grīdā un izskatās piestiprinātas kaut kam, kas atrodas zem tās. Šīs neparastās drošības metodes pārliecinoši apstiprināja, ka šķirsta saturs ir nenovērtējami dārgs.

Naidelmans no kabatas izņēma spalvu nazīti un pakasīja rūsu, kas klāja tuvāko dzelzs stīpu. Pašķīda rūsgani putekļi, un zem tiem parādījās spožs tērauds. Lai tiktu pie šķirsta, nāksies griezt ar gāzi.

Domas pārtrauca skaļa elpošana. Pacēlis galvu, Naidelmans dzelzs plāksnes atverē ieraudzīja Magnusenu. Viņas acis šūpojošās lampas gaismā šķita tumšas un iekaisušas.

- Nolaid lejā degli, - kapteinis teica. - Jāsagriež šis stīpas.

Pēc minūtes Magnusena nolaidās līdzās Naidelmanam. Nokritusi uz ceļiem un aizmirsusi par gāzes balonu, viņa pievērsās bagātību jūrai. Pagrābusi sauju ar zelta dubloniem un luidoriem. viņa ļāva tiem slīdēt caur pirkstiem, lād viņa pagrāba vēl vienu sauju - jau krietni straujāk; un vēl vienu, un vēl vienu. Sievietes elkonis atsitās pret nelielu koka kastīti, kas sabirza putekļos. No tās izbira dimanti un serdoliki. Pēkšņas panikas pārņemta, Magnusena tvēra mirdzošos dārgakmeņus un neskatoties bēra kabatās. Tad viņa metās uz priekšu un plēsa pušu arvien citus maisus. Beidzot viņa, kājas iepletusi, iekrita ar seju bagātību straumē, ieurba rokas zelta kaudzēs un klusi smējās - vai raudāja, vai smējās un raudāja vienlaikus.

Paņēmis acetilēna balonu, Naidelmans brīdi skatījās uz Magnusenu - viņai butu laiks laist lejā lielo spaini, lai celtu augšā visas šīs bagātības, lād viņa skatiens atkal pievērsās šķirstam, un Magnusena tūdaļ aizmirsās.

Kapteinis satvēra biezo misiņa slēdzeni, kas neļāva šķirstam atvērties. Tā bija neglīta un smaga. Uz slēdzenes bija vairāki hercoga zīmogi; daži, kā Naidelmans varēja spriest, datējami ar četrpadsmito gadsimtu. Zīmogi nebija salauzti. Tātad Okems nekad mv atvēris sava lielākā dārguma šķirstu, Naidelmans domās secināja. Savādi.

šis gods aiztaupīts viņam.

Par spīti milzīgajam izmēram slēdzene ne visai cieši turēja šķirsta vāku. Naidelmans ar spalvu nazīti par dažiem milimetriem pacēla vāku. Izņēmis naziti, viņš atlaida vāku un atkal nopētīja dzelzs stīpas, kas bija cauraustas slēdzenei. Viņš meklēja vietu, kur būtu vislietderīgāk griezt.

Tad viņš pagrieza balona noslēdzošo krānu un uzšķīla šķiltavas. Kluss pakšķis, un sprauslas galā parādījās balts pun- ktinš. Šķita, ka viss notiek stindzinoši leni, bet Naidelmans par to bija pateicīgs. Katrs brīdis, katra kustība sniedza skaudru prieku. Būs vajadzīgs zināms laiks - varbūt piecpadsmit vai divdesmit minūtes -, iekams viņš atbrīvos šķirstu no stīpām un beidzot turēs rokās zobenu. Taču Naidelmans juta, ka visu savu atlikušo mUžu atcerēsies ik sekundi no šī laika.

Un Naidelmans uzmanīgi tuvināja liesmu dzelzs stīpai.

54

Hečs gulēja nelielas akmens akas dibenā - nemaņā, it kā mostos no sapņa. Virs galvas viņš dzirdēja graboņu - Strīters vilka no šahtas ārā saliekamās kāpnes. Blāva luktura gaisma apspīdināja velvētos griestus četrdesmit pēdu augstumā - tas pats kambaris, kurā gāja bojā Vopners. Tad bija dzirdama Strītera zābaku dipoņa - viņš pa šauro tuneli devās atpakaļ uz Ūdens Aku. Pamazām izplēnēja ari gaisma. Klusums un tumsa iestājās vienlaikus.

Uz aukstā, miklā akmens Hečs nogulēja vairākas minūtes. Varbūt tas ir tikai sapnis, viens no tiem klaustrofobiskajiem murgiem, no kuriem cilvēks mostas ar bezgalīgu prieku sirdī, lād viņš piecēlās sēdus - un pret griestu pārkāri atsila galvu. Apkārt valdīja piķa melna tumsa - ne vismazākās gaismas pazīmes.

Viņš atkal apgūlās. Strīters bija atstājis viņu, ne vārda neteikdams. Darbu vadītājs nebija pat papūlējies sasiet gūsteknim rokas. Varbūt tādēļ, lai viņa nāve neradītu aizdomas. Taču dziļi sirdī Hečs saprata, ka roku sasiešana bija lieka. Pa trīsdesmit pēdas augstajām slidenajām akmens akas sienām viņš tik un tā uzrāpties nespēs. Paies divas, varbūt trīs stundas, un dārgumi no Akas jau būs aizgādāti uz. "Grifu". Tad Naidelmans vienkārši likvidēs jau papluinīto kesonu. Ūdens atkal appludinās Aku, tuneļus un kambarus… Aku…

Pēkšņi muskuļi noraustījās spazmās - Hečs mēģināja apslāpēt paniku, kas jau tiecās nomākt veselo saprātu. Tas prasīja milzīgu piepūli. Viņš gulēja, smagi elpodams un mēģinādams nomierināt strauji pukstošo sirdi. Gaiss bedrē bija slikts un kļuva arvien sliktāks.

Hečs aizvēlās prom no griestu pārkares - akas centrā, kur varēja apsēsties un atspiest muguru pret auksto akmens sienu. Viņš atkal pavērās augšup, cenzdamies saskatīt kaut vissīkāko gaismas atblāzmu, lāču it visur bija tikai tumsa. Hečs prātoja, vai necelties kājās, taču jau doma vien nogurdināja, un viņš atkal apgūlās. Tanī brīdī labā roka ieslīdēja šaurā spraugā zem smagās akmens plātnes un satvēra kaut ko aukstu, slapju un stingru.

Un tad viņu pārņēma mežonīga panika - Hečs gandrīz zaudēja samaņu. Nevilšus iešņukstējies, viņš palaida vaļā Džonija kaulu.

Gaiss bija dzestrs un smacējoši mitrs, tas ložņāja pa slapjajām drēbēm un sprūda kaklā. Hečs zināja, ka smagās gāzes, piemēram, ogļskābā, paliek apakšā. Varbūt elpot kļūs vieglāk, ja viņš piecelsies.

Hečs piespieda sevi nostāties kājās un ar rokām atspiedās pret sienu, lai nenokristu. Pamazām dūkšana galvā mitējās. Viņš mēģināja sev iestāstīt, ka vēl visas cerības nav mirušas. Tikai sistemātiski jāizpēta šī aka, katra tās kvadrātcolla. Džonijs gāja bojā tieši šeit - viņš bija Makalana velnišķīgās nāves mašīnas upuris. Tas nozīmēja, ka netālu jābūt tunelim, kas ved uz piekrasti. Ja varētu uzminēt, kā darbojas Makalana izgudrotās lamatas, būtu iespējams izglābties.

Piespiedis seju glumajai akmens sienai, llečs pastiepa rokas virs galvas, cik augstu vien spēja. No turienes viņš ari sāks, pamazam, kvadrantu pēc kvadranta, virzīdamies lejup, līdz. būs aptaustījis katru šīs telpas kvadrātcollu. Pirksti viegli skāra katru plaisiņu un katru izcilnīti - viņš taustīja, klauvēja un ieklausījās, vai nebūs manāms tukšums.

Pirmais kvadrants - nekas vairāk par gludiem, lieliski nostrādātiem akmeņiem. Hečs pievērsās nākamajai rindai. Pagāja piecas minūtes, tad desmit, un viņš jau bija četrrāpus, taustīdamies pa akas dibenu.

Viņš bija nobraucījis visu, ko vien šajā telpā varēja aizsniegt, - izņemot šauro spraugu grīdā, kurā bija iespiesti brāļa kauli. Un nebija nekā, pilnīgi nekā, kas norādītu uz iespēju izglābties.

Smagi elpodams un sprauslādams sasmakušajā gaisā, Hečs uzmanīgi iebāza roku zem milzīgā akmens. Pirksti uztaustīja sapuvušo beisbola cepurīti, kas bija galvā viņa brālim. Hečs atrāvās - krūtīs sirds sāka auļot kā neprātīga.

Viņš atkal pierausās kājās un pacēla seju augšup - lai ieelpotu svaigāku gaisu. Džonijs būtu gribējis, lai viņš izdzīvošanas vārdā dara jebko.

Hečs sauca palīgā - sākumā klusi, pēc tam jau skaļāk. Viņš mēģināja nedomāt, ka uz salas gandrīz neviena nav; mēģināja aizmirst Naidelmanu, kurš gatavojās atvērt šķirstu; aizmirst visu, izņemot paša saucienus pēc palīdzības.

Bridi pa brīdim viņš apklusa, lai atvilktu elpu. Šķita, ka viņā lust pēdējais cerību stariņš. Sasmacis gaiss, tumsa, savāda Akas smaka, Džonija mirstīgo atlieku tuvums - tas viss kopā vienā mirklī norāva plīvuru no tās šausmīgās dienas pirms trīsdesmit viena gada. Pēkšņi dziļi glabātās atmiņas izlauzās no dziļumiem, un Hečs jau atkal bija nometies četrrāpus, roka šķīla sērkociņu, un dīvainā skaņa, it kā kaut kas tiktu vilkts, uz mūžiem aizrāva prom Džoniju.

Tanī brīdī Heča saucieni pārvērtās mežonigos kliedzienos.

55

-     Kas notika? - jautāja Bontjēra, kuras roka bija sastingusi uz dozimetra.

Renkins pacēla roku, aicinādams viņu paklusēt.

-    Pagaidi, - ģeologs teica. - Ļauj man vēlreiz pārbaudīt. - Viņa galva atradās tikai dažu collu attālumā no ekrāna, kas izstaroja dzeltenu spīdumu. - Jēziņ, - viņš klusi nočukstēja.

-    Tiešām. Kļūdu nav, šoreiz nav. Abi rādījumi sakrīt.

-      Rodžer…

Renkins atbīdīja krēslu no ekrāna un ar vienu roku atglauda matus.

-    Skaties, - viņš teica.

Bontjēra ielūkojās ekrānā, raustījās līniju mudžeklis, kas pārklāja platu melnu svītru. Renkins pievērsās arheoloģei.

-    Tas melnais ir tukšums zem Ūdens Akas.

-    Tukšums?

-    Milzīga ala, visticamāk, pilna ar ūdeni. Dievs vien zina, cik dziļa.

-     Bet…

-     Agrāk nevarēju uztvert skaidru signālu, jo Aka visu laiku bija pilna ar ūdeni. Pēc tam sensori niķojās. Līdz pat šim brīdim.

Bontjēra sarauca pieri.

-    Tu nesaproti? Tā ir alai Mēs taču ne mirkli neiedomājāmies paskatīties, kas ir zem Ūdens Akas! Gan dārgumu kambaris, gan Aka pati - un arī mēs, velns parāvis! - viss atro-

das uz sasodīti caururbta kupola. Tas izskaidro defektus, novirzes, visu!

-    Vai tā ir vēl viena Makalana būve?

-     Nē, nē, tā ir dabas veidota. Makalans vienkārši to izmantoja. Šis caururbtais kupols ir ģeoloģisks veidojums, kroka Zemes garozā. - Renkins salika rokas kā lūgšanā un tad vienu pašāva gaisā. - Tā sašķeļ klintis, rada milzīgus frak- turu tīklus un parasti vertikālu plaisu, kā cauruli, kas stiepjas dziļi zemē, dažkārt pat vairāku tūkstošu pēdu dziļumā. Tie spiediena viļņi pirmīt, vibrācijas… acīmredzot kupolā kaut kas noticis, un tika izsaukta rezonanse. Acīmredzot tā ir daļa no apakšstruktūras, kas radīja tuneļus, ko Makalans…

Bontjēra salēcās, jo dozimetrs viņas rokās pēkšņi iečērk- stējās. Zilā krāsa ekrānā pamazām kļuva dzeltena.

-     Paskatīsimies. - Renkins nospieda vairākus taustiņus. Viņa milzīgajā plaukstā tastatūra izskatījās pavisam maziņa. Augšējā ekrāna daļa attīrījās, un parādījās ziņojums. Trekni melni burti vēstīja:

Bīstams radiācijas līmenis Izvēlieties vajadzigo mērvienību (jonizācija/džouls/Rad) un laika vienību (sekundes/minūtes/stundas)

Renkins nospieda vēl dažus taustiņus.

240.8 Rad/h Fiksēta ātro neitronu plūsma Iespējams vispārējs radioaktīvs piesārņojums Rekomendācija: tūlītēja evakuācija

-    Merde. Jau par vēlu.

-    Kas ir par vēlu?

-    Viņš jau ir atvēris šķirstu.

Nākamais uzraksts ekrānā vēstīja:

33.144 Rad/h Bīstams fona starojuma līmenis Rekomendācija: standarta aizsardzības procedūras

-    Kas notika? - Renkins jautāja.

-     Nezinu. Varbūt viņš atkal aizvēra šķirstu.

-     Paraudzīsim, vai varam noskaidrot avota radiācijas sig- naturu. - Ģeologs atkal sāka spiest taustiņus. Tad viņš izslējās un vērās nelielajā ekrāniņā. - Jeziņ, - viņš nočukstēja.

-    Tu neticēsi!

Viņu pārtrauca skaļš dobjš troksnis uz novērošanas platformas. Durvis atsprāga, un telpā ienāca Strīters.

-     Sveiks, Lail! - Renkins uzsauca un tikai tad ieraudzīja pistoli.

Strīters skatījās te uz Renkinu, te uz Bontjēru.

-      Ejam, - viņš noteica, ar pistoli pamādams uz durvju pusi.

-    Uz kurieni? - Renkins iesāka. - Un kam tev pistole?

-     Mēs mazliet pastaigāsimies, trijatā, - Strīters atbildēja. Viņš ar galvu pamāja uz stiklotās grīdas pusi.

Bontjēra neuzkrītoši pabaza dozimetru zem džempera.

-     Tu gribi teikt, ka mēs kāpsim Akā? - Renkins neticīgi iesaucās. - Tur taču ir sasodīti bīstami! Viss tur turas uz…

Strīters pielika pistoli Renkina labajai rokai un izšāva.

Ortanka šaurībā šāviena troksnis šķita ārkārtīgi skaļš. Bontjēra instinktīvi novērsās. Kad viņa atkal paskatījās uz Renkinu, tas, sažņaudzis savu labo roku, jau bija noslīdzis uz ceļiem. Pa pirkstu starpām uz metāla grīdas pilēja asinis.

-     Nu tu varēsi turēties tikai ar vienu roku, - Strīters teica. - Ja gribi, lai tā paliek vesela, aizveries! - Un atkal viņš norādīja uz durvīm un novērošanas platformu. Sāpēs elsodams, Renkins pietrausās kājās, paskatījās vispirms uz Strī- teru, tad uz ieroci un lēni sāka virzīties uz durvju pusi.

-     Un tagad tu, - Strīters pamāja Bontjērai. Viņa lēni piecēlās un, pārliecinājusies, ka dozimetrs droši paslēpts zem džempera, sekoja Renkinam. - Esiet uzmanīgi, - Strīters turpināja, glāstīdams pistoli, - pastaiga būs gara.

56

Hečs atkal atslīga pret akas sienu - bija izsmelti gan baiļu, gan cerību limiti. No kliegšanas smeldza kakls. Viņu atkal mocīja atmiņas par to, kas noticis šajā tunelī, - atmiņas, kas bija zudušas uz tik ilgu laiku, - taču viņš jutās pārāk noguris, lai saliktu kopā trūkstošos mozaīkas gabaliņus. Gaiss bija pārvērties par smacējošu, smirdīgu segu. Hečs papurināja galvu, lai aizgaiņātu vārgo, taču neatlaidīgo brāļa balsi: Kur tu esi? Kur tu esi?

Hečs novaidējās un nokrita ceļos - piespiedis vaigu raupjajam akmenim, viņš centās atgūt spēju racionāli domāt. Balss neizzuda.

Hečs atrāva vaigu no sienas un ieklausījās.

Tā atkal bija balss.

-    Jā? - vilcinādamies uzsauca Hečs.

-    Kur tu esi? - atskanēja apslāpēts sauciens.

Hečs pagriezās, sāka taustīt sienas, mēģināja orientēties. Šķita, ka balss skan aiz akmens, kas piespiedis brāļa kaulus grīdai.

-    Vai ar tevi viss kārtībā? - balss jautāja.

-    Nē! - I lečs atsaucās. - Nē! Esmu iekritis lamatās!

Šķita, ka balss te attālinās, te atkal tuvojas. Varbūt, Hečs

nodomāja, es pats brīžam krītu bezsamaņā.

-    Kā lai es palīdzu? - atkal kāds jautāja.

Hečs vilcinājās, prātodams, ko lai atbild.

-     Kur tu esi? - viņš beidzot atsaucās. Līdz ar adrenalīna pieplūdumu bija atgriezies ari mazumiņš modrības, taču ilgi tās nepietiks.

-    Tunelī, - balss atbildēja.

-    Kurā tuneli?

-     Nezinu. Ienācu tajā no krasta. Mana laiva avarēja, taču es izglābos. Tas bija brīnums.

Hečs bridi paklusēja, cīnīdamies pēc gaisa. Bija tikai viens tunelis, kurā varēja atrasties balss īpašnieks. Džonija tunelis.

-    Kur tu esi iestrēdzis? - balss turpināja.

-    Pagaidi! - Hečs uzsauca, smagi elpodams un pūlēdamies atdzīvināt senās atmiņas.

Ko viņš toreiz redzēja?

…durvis, aizzīmogotas durvis. Džonijs bija salauzis zīmogu un iegājis iekšā. Vējš, kas uzpūta no tuneļa, apslāpēja liesmu… Džonijs aiz bailēm un pārsteiguma iekliedzās… Tad tā skaņa, it kā kaut ko vilktu… Viņš bija sagrābstījis nākamo sērkociņu, uzšķīlis to, priekšā ieraudzījis nepielūdzamu akmens sienu, asiņu pēdas uz tās. Asinis, šķita, sūcas no plaisām, plūst un tek kā upe, apņemot viņa ceļus un kurpes.

Hečs ar drebošo roku noslaucīja seju - atmiņas bija pārāk iespaidīgas.

Kad Džonijs bija atvēris durvis, uzvēdīja vēja brāzma. Kad Hečs uzšķīla nākamo sērkociņu, priekšā vīdēja tikai akmens siena, bet Džonijs bija pazudis. Tātad tunelis aiz tās sienas turpinājās. Ieiešana tajā telpā, durvju atvēršana, zīmoga uzlaušana - kaut kas bija iedarbinājis Makalana izgudroto mehānismu. Milzīgā akmens plāksne pārvietojās pa tuneli un parāva Džoniju līdzi, iespiezdama sīko augumu tukšumā un nosprostodama šo telpu. Cita izskaidrojuma nebija. Aka, kambaris, kurā atradās Hečs, velvētā niša virs galvas - tās visas bija lamatu sastāvdaļas. Un Makalans - vai varbūt Sarkanais Neds Okems - nebija gribējis, lai kāds traucētu šo lamatu darbību. Tādēļ arī velvētajā nišā bija ieriko- tas lamatas - ka to, samaksādams ar savu dzīvību, pierādīja Vopners.

-    Vai tu vēl esi tur? - atskanēja balss.

-     Lūdzu, pagaidi, - atbildēja Hečs, pūlēdamies formulēt secinājumus, kas izrietētu no mutuļojošajam domām.

Tunelis, ko viņi ar Džoniju atklāja, droši vien bija slepenā ieeja, ko izmantoja Sarkanais Okems - slepenā ieeja bagātību krātuvē, ko izbūvējis Makalans. Gadījumam, ja bagā- tibu mednieki atrastu tuneli, Makalans izgudroja šis lamatas. Lamatas, kas pazudināja Džoniju. Milzīga apstrādāta akmens plātne, kas izbīdās no vienas puses un sadragā nelūgto viesi, kurš nezina, kā apiet bīstamo vietu. Akmens bija tik meistarīgi tēsts, ka, nonācis paredzētajā vietā, izskatās pēc sienas, un tam, kurš iekļuvis šajā strupceļā, pat prātā neienāk pētīt, kas atrodas aiz tās…

Hečs pūlējās koncentrēties. Tātad, kad Aku nosusināja, Okemam bija vajadzīgs mehānisms, lai atkal iedarbinātu lamatas, lai aizstumtu akmens plātni atpakaļ un nonāktu pie laupījuma. Protams, Makalans Okemam, kurš būs nonācis Akā, bija ieplānojis citu nākotni. Taču pirātam bija jānotic, ka viņš patiešām nonāks dārgumu krātuvē.

Tātad lamatas darbojas kā sviras mehānisms - akmens novietots tā, ka to var izkustināt pat vismazākais spiediens, pat bērns…

…Bet kādēļ tad neviens toreiz, pirms trīsdesmit viena gada, kad bezgalīgi meklēja Džoniju, neuzdūrās iespējai atstumt plātni atpakaļ?

-    Li! - Hečs pēkšņi iesaucās. - Vai tu vēl esi tepat?

-    Jā. Kā lai es palīdzu?

-    'Tev ir gaisma? - Hečs jautāja.

-    Jā. Lukturis.

-     Paskaties apkārt. Stāsti, ko redzi!

Iestājās pauze.

-    Esmu tuneļa galā. No trim pusēm to ieskauj akmens sienas.

Hečs pavēra muti, ieklepojās, sāka elpot vēl seklāk.

-     Pastāsti, kādi izskatās tie akmeņi!

Atkal pauze.

-    Masivas plātnes.

-    Visās trijās pusēs. -Jā.

-    Ir kādas plaisas vai izciļņi? Nu, kaut kas tāds?

-    Nē, nekā.

I lečs izmisīgi turpinaja domāt.

-     liet griestos? - viņš jautāja.

-    Ir milzīga akmens pārsedze, dažas vecas ozolkoka sijas.

-    Aptausti sijas! Vai tās ir stipras?

-     Liekas, ka jā.

Iestājās klusums. Hečs centas ievilkt plaušās pēc iespējas vairāk gaisa.

-    Un grīda?

-    To klāj dubļi. Cauri redzēt nav iespējams.

-     Notīri!

Hečs gaidīja, cenzdamies nezaudēt samaņu.

-    Atkal akmens plāksnītes, - atskanēja balss. Hečs juta ataustam cerību stariņu.

-    Sīki akmens gabaliņi? -Jā.

Stariņš kļuva specigs.

-     Apskati tuvāk! Vai kāds gabaliņš neizskatās citādi kā pārējie?

-    Nē.

Cerība zuda. Hečs saķēra galvu rokās un atpleta muti, lai būtu vieglāk elpot.

-      Pag! Te kaut kas ir. Pašā centrā ir akmens, kas nav kvadrāts. Tas ir mazliet noasināts, atgādina smaili. Vismaz man tā šķiet. Atšķirība gan ir neliela.

Hečs pacēla galvu.

-    Vai vari to pacelt?

-     Pamēģināšu. - Uz bridi iestājās klusums. - Nē, tas ir labi nostiprināts, zeme apkārt ir cieta kā krams.

-    Tev ir nazis?

-    Nē. Pag, es vēl drusku pamēģināšu. Hečam šķita, ka viņš saklausa skrāpēšanos.

-     Izdevās! - balss iesaucās, un tajā pat caur biezo akmens sienu bija jaušams satraukums. - Tagad es to ceļu. - Pauze.

- Zem tā ir kaut kāds mehānisms, koka puļķis, kā svira vai kaut kas tamlīdzīgs.

Tas droši vien ir sviras mehānisms, Hečs kā pa miglu nodomāja.

-     Vai vari to paraut? Ielikt atpakaļ vietā?

-    Nē, - pēc brīža balss teica. - Tā iestrēga.

-    Pamēģini vēlreiz! - I lečs pēdējiem spēkiem izdvesa.

Atkal iestājās klusums. Hečam atkal sāka dūkt ausīs -

arvien skaļāk un skaļāk. Viņš atslīga pret auksto akmens sienu, centās noturēties kājās, tomēr beidzot ieslīga nemaņā.

…Un tad atspīdēja gaisma, atskanēja balss, un Hečs juta, kā atgriežas no milzīga attāluma. Viņš tiecās pretī gaismai, paslīdēja un nokrita. Nobukšķēja kāds Džonija kauls. Viņš tvēra gaisu, kas vairs nebija sasmacis un piesārņots - tas smaržoja pēc jūras. Šķita, ka akmens plātne, kas reiz saspiedusi Džoniju, atkal nostājusies savā vietā un viņš iekritis vēl lielākā tuneli.

Hečs mēģināja runāt, taču spēja tikai ķērkstēt. Pacēlis galvu uz gaismu, viņš centās saskatīt cilvēku, kas stāvēja aiz tās. Piecēlies uz drebošajiem ceļiem, viņš samirkšķināja acis un ieraudzīja mācītāju Kleju, kura degunu klāja apkaltušas asinis.

-    Jūs! - iesaucās Klejs, un viņa balsī ieskanējās neslēpta vilšanās.

Mācītājam kaklā karājās plāns spoža metāla krustiņš, kura viena mala bija notašķīta ar dubļiem. Hečs sašūpojas un kāri tvēra brīnišķīgo gaisu. Spēki atgriezās, taču vēl nepietika, lai pārdabūtu kaut vārdu pār lūpām.

Klejs paslēpa krustiņu zem krekla un pienāca tuvāk. Viņš nostājās ailē, kur pirms vairāk nekā divdesmit pieciem gadiem bija stāvējis Hečs.

-    Atradu patvērumu netālu no ieejas tunelī un saklausīju jUsu kliedzienus, - mācītājs stāstīja. - Tikai pēc trešā mēģinājuma izdevās pacelt to sviru, un tuneļa gala siena sakustējās. Kas šī ir par vietu? Un ko jūs te darāt? - Klejs luktura gaismā nopētīja visu telpu. - Un kas tie par kauliem?

Atbildes vielā Hečs pastiepa roku. Mirkli vilcinājies, Klejs pasniedza savējo, un Hečs pietrausās kājās.

-     Paldies, - viņš izdvesa. - Jūs izglābāt man dzivlbu.

Klejs aizkaitināts atmeta ar roku.

-    Šajā tunelī gāja bojā mans brālis. Un tie ir viņa kauli.

Klejs iepleta acis.

-    Ak, - viņš novilka un steigšus virzija luktura gaismu tālāk. - Man ļoti žēl.

-    Vai redzējāt vēl kādu? - Hečs pēkšņi iejautājās. - Jaunu sievieti lietusmētelī? Tumšmati?

Klejs papurināja galvu.

Hečs uz mirkli aizvēra acis un dziļi ievilka elpu. Tad viņš norādīja uz tikko atklāto tuneli.

-   Tas ved Ūdens Akas dziļumā. Kapteinis Naidelmans jau ir dārgumu krātuvē. Mums viņš jāaptur.

Klejs sarauca pieri.

-    Jāaptur?

-     Viņš grasās atvērt šķirstu, kurā glabājas Svētā Mihaēla zobens.

Macitāja seju pāršķēla aizdomu ēna.

Hečs sāka raustīties mokošā klepus lēkmē.

-    Es uzzināju, ka zobens ir nāvējoši bīstams. Radioaktīvs.

Klejs sakrustoja rokas uz krūtīm.

-    Ja to izvilks dienasgaismā, mēs visi aiziesim bojā, varbūt pat puse Stormheivenas iedzīvotāju.

Klejs turpināja klusēt.

-     Paklausieties, - norijis siekalas, turpināja Hečs. - Jums bija taisnība. Mums vispār nevajadzēja sākt meklēt to apslēpto mantu. Bet nu jau ir par vēlu. Viens es viņu neapturēšu.

Pēkšņi mācītāja sejas izteiksme mainījās - Hečs īsti nezināja, ko tā varētu nozīmēt. Tā kļuva gaišāka - it kā to apmirdzētu iekšēja gaisma.

-     Domāju, ka es sāku saprast, - viņš pie sevis noteica.

-    Naidelmans lika mani nogalināt, - Hečs turpināja. - Pavisam nojūdzies.

-    Jā, - pēkšņā dedzīgumā noteica Klejs. - Protams.

-     Mums atliek vien cerēt, ka vēl nav par vēlu.

Hečs uzmanīgi apgāja apkārt kaulu kaudzītei. Dusi mierā, Džutiij, viņš domās noteica. Tad viņš devās prom pa šauro tuneļa nogāzi, un Vudijs Klejs viņam sekoja cieši aiz muguras.

57

Žerārs Naidelmans vēl joprojām nekustīgi tupēja līdzās šķirstam - šķita, ka bezgalīgi ilgi. Dzelzs stīpas, kas ieskāva šķirstu, viena pēc otras tika pārgrieztas. Tiklīdz spoži baltā ace- tilēna liesma pārkausēja stīpu, tā cauri gropēm izvijās un nokrita uz metāla grīdas. Tagad bija palikusi tikai viena - pie slēdzenes - un to pie šķirsta vāka stingri turēja bieza rūsas kārta.

Tad viņš pārgrieza arī slēdzeni un uzlauza zīmogus. Nu Naidelmans varēja paziņot, ka zobens pieder viņam.

Un tomēr kapteinis palika, kur bijis - pirksti žņaudza šķirsta vāku. Šķita, ka maņas pastiprinājušās vairākkārt. Viņš jutās dzīvs un sasniedzis mērķi - viņš pat iedomāties nevarēja, ka reiz tā jutīsies. Šķita, ka līdzšinējā dzīve bijusi tikai bezkrāsaina ainava; it kā viņš butu dzīvojis, lai sagatavotos šim mirklim.

Viņš lēni ieelpoja, tad vēlreiz. Vieglas trīsas - varbūt sirds apmeta kūleni. Un tad viņš lēni un godbijīgi vēra vaļā šķirsta vāku.

Iekšpuse palika ēnā, taču Naidelmans saskatīja vārgu dārgakmeņu zibsnu. Uzvēdīja silts, patīkams mirres aromāts.

Zobens atradās iesmaržinātā samtā. Naidelmans uzlika plaukstu spalam, pirksti noglāstīja zelta gravējumus un sa-

tvēra rokturi. Asmens nebija redzams - to slēpa brīnišķīga ar zelta un dārgakmeņu inkrustācijām klāta maksts.

Naidelmans uzmanīgi izņēma dārgumu no šķirsta. Samts, uz kura tas bija atradies, tūdaļ sabirza purpurkrāsas putekļos.

Viņš pacēla zobenu - tas bija smags, burvības apdvests - un ienesa gaismā.

Maksts un spals bija bizantiešu meistaru roku darbs - darināts, netaupot zeltu, astotajā vai devītajā gadsimtā. Neparasti rets dizains, atgādināja rapieri. Pārsteidzoši smalks bareljefs un filigrāns rotājums - Naidelmans nekad agrāk neko tādu nebija redzējis.

Viņš pacēla maksti un, juzdams, kā pamirst sirds, iecēla to gaisma. Maksts plakni biezi klāja neslīpēti safīri - gluži neticama dziļuma, krāsas un tīrības dārgakmeņi. Naidelmans brīnījās, ka pasaulē ir tādi spēki, kas spēj dot akmenim tik dzidru krāsu.

Viņš pievērsās spalam. Lociņš un šķērsis dižojās ar četriem elpu aizraujošiem rubīniem - katrs slavenā Delongas zvaigznes rubina vērts13 ', ko, cik Naidelmans zināja, uzskatīja par perfektāko dārgakmeni pasaulē. Taču pie šī zobena roktura pogas bija iedziļināts milzīgs rubīns ar divām zvaigznēm, un tas krietni pārsniedza Delongas rubinu gan izmēra, gan krāsas, gan simetrijas ziņā. Akmens, Naidelmans domas prātoja, pavirzīdams spalu, lai to apmirdzētu gaisma, kam nav līdzīgu šai saulē.

Apmali, šķērsi un gardi rotāja žilbinošu safīru rinda - melnu, oranžu, tumši zilu, baltu, zaļu, sārtu un dzeltenu. Tik dzidras krāsas! Pat vispārdrošākajos sapņos viņam nebija rādījušies tādi dārgakmeņi. Katrs bija neatkārtojams, par katru varētu prasīt jebkuru cenu. Bet te tie visi atradās vienuviet, uz viena bizantiešu zeltkaļu darinājuma - gluži neaptverami. Nekā tāda pasaulē līdz šim nav bijis un arī nebūs. Nebūs pat attālu līdzinieku.

Naidelmans pilnīgi skaidri apzinājās, ka viņa priekšstats par zobenu nav bijis mānīgs. Drīzāk viņš par zemu novērtējis tā spēku. Tas bija mākslas darbs, kas varētu mainīt pasauli.

Beidzot pienācis īstais brīdis. Spals un maksts bija izcili; asmens droši vien neatpaliks. Satvēris spalu labajā rokā, bet maksti - kreisajā, Naidelmans sāka ārkārtīgi lēni vilkt āra zobenu.

Spēcīga prieka dvesmas vietā vispirms nāca apjukums, tad - šoks, tad - pārsteigums. No maksts ārā parādījās dangains, plakans, deformēts metāla gabals. Tas bija nodilis un plankumains, oksidējies tiktāl, ka kļuvis dīvaini violeti melns ar kaut kādas baltas substances iekļāvumiem. Naidelmans pacēla zobenu un nopētīja kroplīgo asmeni - vārds asmens gan tik tikko atbilda šādam priekšmetam. Naidelmans sāka prātot, ko tas varētu nozīmēt. Gadu gaitā viņš simtiem, tūkstošiem reižu bija iztēlojies šo bridi. Un ikreiz zobens bija izskatījies citādi.

Taču nekad - tāds.

Naidelmans noglāstīja raupjo metālu - tas izrādījās pārsteidzoši silts. Varbūt zobens trāpījies uguni un pakusis, bet vēlāk ticis pie jauna spala? Bet cik gan spēcīgai jābūt ugunij, lai pastrādātu šādu darbiņu? Un kas tas par metālu? Ne dzelzs - tad to klātu rūsa; arī ne sudrabs, kas oksidējoties kļuva melns. Platīns un zelts neoksidējās vispār. Un tas bija pārak smags, lai būtu darināts no alvas vai kāda cita parasta metāla.

Kurš metāls oksidējoties ieguva purpurkrāsu?

Naidelmans atkal pagrozīja zobenu, pāršķēla ar to gaisu. Tanī brīdī atmiņā atausa kristiešu leģenda par ercenģeli Svēto Mihaēlu.

Un prātā dzima neparasta ideja.

Nereti vēlās nakts stundās viņš bija sapņojis, ka zobens, kas aprakts Ūdens Akas dzelmē, tiešām ir zobens no leģendas - Svētā Mihaēla, sātana uzvarētāja zobens. Sapnī, skaloties uz zobenu, viņu apņēma žilbinoša gaisma - kā Svēto Pāvilu ceļa uz Damasku132 . Atskārstot, ka šajā vietā viņa bagātā iztēle sastomās, viņu allaž pārņēma dīvains miers. Nekas no tā, ko viņš jebkad apcerējis, pat nelīdzinājās godbijībai un šausmām, kas vēdīja no senajiem dokumentiem, kuros pieminēts zobens.

Bet - ja Svētais Mihaēls, Zobena ercenģelis, tiešām uzvarējis sātanu, viņa ierocim cīniņa laikā bija jāapsvilst un jākust. Un tādam zobenam bija jābūt citādam nekā parasti cērtamie.

Kā šis dārgums, ko viņš tagad turēja rokās.

Naidelmans raudzījās uz ieroci ar pavisam citām acīm - sirdī jaucās izbrīns, bailes un nedrošība. Ja šis bija tas pats zobens - un vai tad varēja būt kāds cits izskaidrojums? -, tad, lūk, ari pierādījums, apliecinājums, ka ir cita pasaule; ka aiz materialās pasaules ir vēl kāda. Šāda zobena augšāmcelšanās izraisīs iespaidīgu vētru!

ja, jā, Naidelmans domās palocīja galvu. Ar tādu zobenu viņš varēs attīrīt pasauli; aizslaucīt garā nabagos; dot liktenīgo triecienu pasaules pūstošajām reliģijām un izmirstošajiem priesteriem, nodibināt jaunu kārtību, sākt jaunu ēru. Tas, ka zobens nonācis viņa rokās, nav nejaušība - viņš to nopelnījis ar sviedriem un asinīm, viņš pierādījis, ka ir tā cienīgs. Zobens ir pierādījums, pēc kā viņš ilgojies visu savu mūžu - viņa īstenais dārgums.

Drebošām rokām Naidelmans uzlika smago ieroci uz šķirsta vāka. Un atkal ļāvās apbrīnai, cik liels bija kontrasts starp pārdabisko spala krāšņumu un mulsinošo asmens kroplumu. Taču tagad viņam sāka šķist, ka arī šajā atšķirībā ir dziļa jēga - ka tā ir teju svēta kroplības izpausme.

Un tagad zobens piederēja viņam. Un viņam bija bezgalīgi daudz laika, lai apcerētu - varbūt pat saprastu - šo savādo un briesmīgo skaistumu.

Naidelmans uzmanīgi ieslidināja zobenu atpakaļ makstī un paskatījās pāri šķirsta vākam. Arī to viņš paņems līdzi - šķirstam bija sava jēga, tas nešķirami saistīts ar zobena vēsturi. Paskatījies pār plecu, kapteinis apmierināts ieraudzīja, ka Magnusena beidzot nolaidusi lejā lielo spaini un sākusi tajā kraut maisus ar monētām - lēni, kā robots.

Naidelmans atkal pievērsās šķirstam un tai sarūsējušajai dzelzs stīpai, kas vēl joprojām atradās savā vietā. Interesanti, kādēļ šķirsts tā bijis piestiprināts grīdai? Būtu taču daudz vienkāršāk piesist stīpas dārgumu krātuves grīdai, nevis iedziļināt tās zem grīdas. Un pie kā tad tās bija piestiprinātas?

Naidelmans piegāja tuvāk un uzsita pa pēdējo dzelzs stīpu, atbrīvojot šķirstu pilnībā. Stīpa atsprāga prom un ar neparastu spēku aizvijās lejup - šķita, ka tai galā iekārts kāds milzīgs svars.

Pēkšņi telpa nodrebēja, un dārgumu krātuve sasvērās. Grīda pa labi no kapteiņa mežonīgā ātrumā gāzās lejup - kā lidmašīna, kas ienirst milzīgā turbulences mākonī. Pussapuvušas redeļu kastes, audekla maisi un muciņas no kreisās puses vēlās uz pretējo - sprāgstot vaļa, tās atbrīvoja dārgakmeņu, zelta smilšu un pērļu straumes. Zelta stieņi smagi sasvērās un tad ar apdullinošu troksni gāzās lejā. Naidelmans atsitas pret šķirstu un stiepās pēc zobena spala. Pārsteigumā ieplestam acīm viņš raudzījās apkārt. Ausīs džinkstēja Magnusenas kliedzieni.

58

Elektromotoram dūcot, lifts laidās arvien dziļāk Akā. Strīters ar pistoli rokā stāvēja stūrī, bet Renkins un Bonljēra bija iespiesti pretējā.

-     Lail, uzklausi! - Bonljēra lūdzās. - Rodžers atklāja, ka zem mums ir milzīgs tukšums. Mēs visu redzējām sonara ekrānā. Aka un dārgumu krātuve ir uzbūvēta uz…

-    Izstāstīsi par to savam drauģelim l iecam, - Strīters viņu pārtrauca. - Ja viņš vēl būs palicis dzīvs.

-    Ko tu ar viņu esi izdarījis?

Strīters pacēla pistoles stobru.

-    Es zinu, ko jūs bijāt iecerējuši, - viņš teica.

-    Mon dieu, tu esi tāds pats paranoiķis kā…

-    Aizveries! Es zināju, ka Hečam nedrīkst uzticēties, zināju to no brīža, kad pirmo reizi viņu ieraudzīju. Kapteinis dažkārt ir mazliet naivs. Labs cilvēks un uzticas cilvēkiem. Tādēļ viņam vienmēr esmu bijis vajadzīgs es. Un laiks to pierādīja. Bet tu, kuce, izvēlējies nepareizo ceļu. Tāpat kā tu.

Strīters pamāja ar pistoli Renkina virzienā. Ģeologs stāvēja pašā lifta platformas malā, ar veselo roku ieķēries margās, bet sašauto iespiedis azotē.

-    Tu esi jucis, - viņš teica.

Bontjēra paskatījās uz viņu. Lācīgais vīrs, kas allaž bija tik laipns un iecietīgs, tagad vārījās dusmās. Tādu viņa šo cilvēku nekad vēl nebija redzējusi.

-     Vai tad tu nesaproti? - Renkins izgrūda. - Bagātības simtiem gadu krājušas radiāciju. Pie laba gala tas nenovedīs.

-    Nebeigsi gvelzt, ievilkšu ar zābaku pa sprauslām! - Strīters uzbrēca.

-     Man vienalga, ko tu darisi, - Renkins neatlaidās. - Zobens tik un tā visus mūs nogalinās.

-     Blēņas!

-     Nav nekādas blēņas! Es redzēju rādījumus. Radiācijas līmenis ir neiedomājami augsts. Kad viņš izvilks to zobenu no šķirsta, mums visiem būs beigas.

Viņi paslīdēja garām platformai piecdesmit pēdu dziļumā. Titāna spraišļus apspīdēja blāva avārijas lampiņu gaisma.

-     Jūs droši vien mani par muļķi turat, - Strīters teica. - Vai arī esat tādā izmisumā, ka būtu gatavi samuldēt jebko, lai tikai glābtu savu ādu. Tas zobens ir vismaz piecsimt gadus vecs. Uz zemes nekam nepiemīt tāda dabiska radioaktivitāte.

-     Uz zemes nekam. Tieši tā. - Renkins paliecās uz priekšu. No viņa kuplās bārdas pilēja ūdens. - Tas zobens ir darināts no meteorīta, sasodīts!

-     Ko? - Bontjēra izdvesa.

Strīters skaļi iesmējās un papurināja galvu.

-     Dozimetrs fiksēja irīdija-80 starojuma signatūru. Tas ir irīdija smagais izotops. Radioaktīvs kā sātans. - Viņš nospļāvās pāri lifta malai. - Iridijs uz zemes ir reti sastopams, taču dzelzs un niķeļa meteorītos tā ir pa pilnam.

Ģeologs sašūpojās un saviebās sāpēs, jo savainotā roka bija atsitusies pret platformu.

-    Striter, atļauj mums aprunāties ar kapteini, - ierunājās Bontjēra.

-     Pat prātā nenāk! Kapteinis visu mūžu smagi strādājis, lai tiktu pie šim bagātībām. Viņš runā par tām pat miegā! Tās bagātības pieder viņam, nevis kaut kādam noaugušam ģeologam, kurš pievienojies komandai tikai pirms trim mēnešiem. Vai franču ielenei. Tās pieder tikai viņam.

Renkina acis niknumā iegailējās.

-     Nožēlojamais nelietis!

Slriters saknieba lūpas, taču neko neteica.

-    Zini, ko? - Renkins turpināja. - Kapteinim par tevi nospļauties. Tagad tu viņam nozīmē vēl mazāk nekā toreiz Vjetnamā. Domā, viņš tagad glābtu tavu dzīvību? Aizmirsti! Tagad viņam galvā ir tikai tās bagātības. Bet tu liksi aizslaucīts mēslainē.

Strīters ar pistoli iebelza Renkinam starp acīm.

-     Nu, uz priekšu! - ģeologs iesaucās. - Vai nu piebeidz mani ar pistoli, vai ari met to nost un cīnies! Es sadošu tev ar vienu vēzienu!

Strīters pavērsa pistoli pret lifta margām un izšāva. Kad Renkins atrāva savu savainoto kreiso roku, pa grubuļainajām Akas sienām izšļācās asinis. Ģeologs nokrita ceļos, sāpēs un dusmās kliegdams - viņa rādītājpirksts un vidējais pirksts karājās tikai dažās miesas stērbelēs. Strīters atkal nomērķēja un sita viņam pa seju. Iekliegušies Bontjēra metās virsū darbu vadītajam.

Pēkšņi no Akas dziļumiem atskanēja dobja rēkoņa. Pēc sekundes platforma pēc spēja trieciena novibrēja. Renkins nepaguva ar savainotajām rokām kaut kur ieķerties, un Bontjēra notvēra viņu aiz apkakles, lai ģeologs nepārveltos pāri malai. Strīters atguvās pirmais un bridi, kad Bontjēra cēlās kājās, viņš jau turējās margās un tēmēja uz. viņiem pistoli. Aka nežēlīgi drebēja, titāna statņi ka protestēdami čīkstēja. Apakšā velnišķīgi auroja plūstošs ūdens.

Lifts sasvērās un spēji apstājās.

-    Nekustēties! - Strīters brīdināja.

Vēl viens grūdiens, un iemirgojās avārijas ugunis. Kaut kur no augšas nokrita skrūve - tā nodzinkstēja pret platformu un gāzās tālāk tumšajā bezdibenī.

-    Sākas, - aizsmacis iekliedzās Renkins, nometies uz platformas un piespiedis savainotās rokas krūtīm.

-     Kas sākas? - Bontjēra pārjautāja.

-    Aka gāžas zemes plaisā. Gandrīz precīzi laikā.

-    Aizveries un lec! - Strīters ar pistoli pamāja uz pelēcīgajām aprisēm dažas pēdas zem lifta - tā bija platforma simts pēdu dziļumā.

Liftu satricināja vēl viens grūdiens, un tas vēl vairāk sasvērās. No dzelmes uzvēdīja dzestrs vējš.

-     Precīzi laikā? - atsaucās Bontjēra. - Tā nav nekāda sagadīšanās. Šīs arī ir Makalana slepenās lamatas.

-    Es teicu aizverieties! - Strīters nogrūda sievieti no lifta, un viņa pēc dažas pēdas ilga brīvā kritiena smagi piezemējās uz platformas. Sasitīsies, taču citādi bez savainojumiem, Bontjēra pacēla galvu un ieraudzīja, ka Strīters belž. Renkinam pa vēderu. Trīs sitieni, un ģeologs pārvēlās pāri malai, smagi no- krizdams līdzās sievietei. Bontjēra jau grasijās viņam palīdzēt, bet Strīters kā kaķis nolīda lejā pa kāpnēm.

-    Neaiztiec viņu! - Strīters pavēlēja, brīdinoši vēcinādams pistoli. - Mēs iesim tur!

Bontjēra pagriezās. Tiltiņš no kāpnēm uz Vopnera tuneli joprojām šūpojās. Kamēr viņa skatījās, Aku pārņēma nākamais spēcīgais grūdiens. Avārijas lampas nodzisa, un statņi iegrima tumsā.

-     Kusties! - nošņāca Strīters viņai ausi.

Bet tad viņš apstājās. Pat tumsā Bontjēra juta, kā virs sastingst.

LJn tad arī viņa ieraudzīja - no apakšas uz augšu lēni virzījās blāva uguntiņa.

-     Kapteini Naidelman? - Strīters uzsauca. Atbildes nebija. - Tas esat jūs, kaptein? - viņš atkārtoja, šoreiz jau skaļāk, lai pārkliegtu dārdošo rēkoņu.

Gaismiņa turpināja virzīties augšup. Tagad Bontjēra ievēroja, ka tā bija vērsta lejup, aptumšojot kāpjošo stāvu.

-    Ei, tur! - Strīters uzkliedza. - Vai nu parādiet seju, vai arī es šaušu!

Atbildes vietā atskanēja apslāpēti, nesaprotami vārdi.

-     Kaptein?

Gaismiņa atradās apmēram divdesmit pēdas zem viņiem. Un tad tā tika izslēgta.

-    Jēziņ, - Strīters izdvesa, izpletis kājas, lai noturētos uz vibrējošās platformas. Turēdams pistoli abās rokās, viņš mērķēja lejup. - Lai kas tur ari nebūtu, - viņš ierēcās, - tūdaļ es…

Tanī brīdi platformas otrajā pusē kaut kas sarosījās. Pārsteigts Striters pagriezās un izšāva. Uzplaiksnījumā Bontjēra ieraudzīja Heču, kurš ar dūri belza Strīteram pa vēderu.

***

Pēc sitiena pa vēderu nākamo Hečs raidīja tieši pa Strītera žokli. Strīters grīļodamies kāpās atpakaļ, taču Hečs neļāva attapties - viņš satvēra pretinieku aiz krekla un sagrieza. Strīters mēģināja atbrīvoties, un Hečs, pavilcis viņu uz priekšu, divas reizes no visa spēka iebelza pa seju. Pēc otrā sitiena atskanēja krakšķis - Stritera deguns padevās, no tā izšļācās gļotas un karstu, biezu asiņu šalts.

Strīters ievaidējās un saļodzījās, Hečs palaida viņu vaļīgāk. Taču jau nākamajā mirklī Strīters pacēla celi. Pārsteigumā un sāpēs Hečs ieņurdējās un pakāpās atpakaļ. Striters sniedzās pēc savas pistoles. Hečam nekas cits neatlika kā no visa spēka piespiest pretinieku pie grīdas.

Strīters pacēla pistoli, un Hečs metās pie kāpnēm. Šāviena troksnis un uzplaiksnījums, lode atsitās titāna spraišļos pa kreisi no viņa. Hečs parāvās sānis, un nākamā lode no- džinkstēja starp stiprinājumiem. Tad Hečs izdzirdēja spēju ieelpu un klusu ņurdienu - Bontjēra bija satvērusi Strīteru no muguras. Hečs lēca uz priekšu - tieši tanī brīdī, kad Strīters ar galvu spēcigi iesita sievietei un viņa tika atsviesta līdz ieejai tunelī. Veikli kā kaķis Strīters atkal satvēra pistoli un nomērķēja. Hečs sastinga, dūre palika gaisā - viņš nenovērs- damies skatījās uz pistoles stobru. Striters ieskatījās viņam acis un pasmaidīja. Asinis viņa zobus bija iekrāsojušas tumš- sārtus.

Nākamajā brīdī Strīters pasitās sānis - Renkins, nevarēdams cīniņā izmantot rokas, tādēļ celdamies ar visu augumu gāzās darbu vadītājam virsū, bīdīdams viņu uz metāla tiltiņa malu. Vienu acumirkli viņš karājās bezdibeņa malā, taču spēja atgūt līdzsvaru. Brīdī, kad Hečs uzsāka sitienu ar duri, Strīters notēmēja uz Renkinu un izšāva.

Ģeologa galva atsitās atpakaļ, un tumšajā tunelī uz visām pusēm izšļācās asinis. Tad viņš saļima uz metāla platformas.

Taču Heča dūre jau bija kustībā, un smagi trāpīja pa Stritera žokli. Tas spēcīgi atdūrās pret margām, metāls protestēdams iedžinkstējās. Hečs nekavējoties devās uz priekšu un ar abām rokām metās virsū pretiniekam. Striters liecās atpakaļ, un margas neizturēja. Viņš izmisīgi tvēra pēc kāda atbalsta punkta. Atskanēja pārsteiguma un sāpju sauciens; pistoles šāviens; mežonīgs plakšķis - miesa atsitās pret metālu. Un nākamais - jau krietnā attālumā - bija šļaksts, kas saplūda ar ūdens bangošanu bezdibeni.

Cīņa ilga mazāk par minūti.

Smagi elsodams no piepūles, Hečs piecēlās kājās. Viņš piegāja pie nekustīgā Renkina ķermeņa - turpat jau bija ari Bontjēra. Pietika ar vienu zibens uzplaiksnījumu, kas atspoguļojās statņu metālā, lai būtu skaidrs, ka ģeologam vairs nav iespējams palīdzēt.

Atskanēja kluss ņurdiens; atmirdzēja spožs luktura gaismas kūlis - un uz platformas parādījās Vudijs Klejs, kura seju klāja sviedri un sakaltušas asinis. Viņš bija lēni un klusi līdis augšā, kamēr Hečs veikli uzrāpās, lai pārsteigtu Strīteru.

Hečs piespieda Bontjēru sev klāt un ievija pirkstus viņas tumšo matu cirtās.

-     Paldies Dievam, - viņš izdvesa. - Paldies Dievam! Es jau domāju, ka tu esi pagalam.

Klejs bridi noraudzījās viņos.

-    Man garām kaut kas nolidoja, - viņš teica. - Vai te kāds

šāva?

Heča atbildi pārtrauca pēkšņs krakšķis. Pēc dažām sekundēm garām viņiem, skaļi džinkstot pret stiprinājumiem, nokrita milzīgs titāna stabs. Visa simt piecdesmit pēdas garā kāpņu konstrukcija nodrebēja. Hečs pastūma Bontjēru un Kleju pāri nedrošajam tiltiņam uz tuvējā tuneļa pusi.

-    Pie velna, kas te notiek? - viņš elsdams jautāja.

-     Žerārs ir atvēris šķirstu, - Bontjēra noteica. - Iekustinājis pēdējās lamatas.

59

Naidelmans, šausmu pārņemts, vēroja, kā dārgumu krātuvi drebina neskaitāmi spēcīgi grūdieni. Grīda vēl vairāk sasveras pa labi. Magnusena, ko jau pirmais trieciens bija aizsviedis līdz tālākajai sienai, tagad gulēja monētu kaudzē - viņa kārpījās, svaidījās un kliedza nedabiskā balsī. Kambaris atkal sasvērās, un sagāzās mucu rinda - uz visām pusēm pašķīda puvuša koka druskas, zelts un dargakmeņi.

Kad sakustējās ari šķirsts, Naidelmans attapās no šoka. Iebāzis zobenu aiz siksnas, viņš sāka meklēt drošības trosi. Tā karājās tieši virs galvas, caurumā dārgumu krātuves griestos. Vēl augstāk vīdēja avārijas ugunis kāpņu konstrukcijas pakājē. Tanī mirklī lampas nomirgoja, taču turpināja blāvi degt. Naidelmans satvēra drošības trosi brīdī, kad telpa atkal spēcīgi novibrēja.

Pēkšņi atskanēja lūstoša metāla sprakšķi - telpas tālākajā stūrī grīdā parādījās caurums. Naidelmans šausmās nolūkojās, kā zelta straumes ripoja uz atveres pusi - kā ūdens virpulis vannā tās saplūda spraugā un pazuda melnajā dzelmē.

- Nē, nē\ - ieaurojās Magnusena, kārpīdamās plašajā zelta straumē un pat šajā brīdi izmisīgi cenzdamās raust sev klāt ripojošās monētas. Viņā cīnījās divas vajadzības - glābt zeltu vai glābt sevi. Telpu satricināja grūdiens, kas šķita

nakam no paša Zemes centra, un pār Magnusenas galvu sāka krist zelta stieņu masas. Spiediens palielinājās, zelta straumes virpulis griezās arvien ātrāk; Magnusena tika ierauta šajā plūsmā un vilkta arvien tuvāk spraugai, kas strauji pieauga apmēros. Viņas nē, nē, nē metāla šķindoņā bija tik tikko saklausāmi. Zem zelta smaguma viņas acis bija briesmīgi izvalbījušās. Inženiere klusēdama pastiepa rokas uz Naidel- mana pusi. Velvēs atbalsojās dzelzs konstrukciju brakšķi un skrūvju krakšķi.

Un nākamajā mirkli Magnusena pazuda - mirguļojošā straume aiznesa viņu dzelmē.

Pametis drošības trosi, Naidelmans pa zelta kaudzi uzrāpās līdz lielajam metāla spainim, kas bīstami šūpojās. Viņš nospieda spaiņa tālvadības pults pogu. Vinča iečīkstējās, un spainis sāka celties augšup. Naidelmans bija ieķēries spaini, kas skaļi noskrāpējās gar sašķobītajām dzelzs velvēm un pēc tam ieslīdēja sašaurinātajā caurumā.

Ceļoties augšup, Naidelmans ielēca spaini un paskatījās pāri tā malai. Skatienam pavērās pēdējās bagātību dzirkstis - ziloņu ilkņi, sabirzuša zīda baķi, muciņas, somas, zelts, dārgakmeņi - viss mežonīgā ātrumā grabēdams pazuda spraugā dārgumu krātuves grīdā. Tad lampa, kas spēji šūpojās vadā, atsitas pret dzelzs sienu un saplīsa. Šahtā iestājās tumsa - dega tikai avārijas ugunis pie kāpnēm virs galvas. Pustumsā Naidelmans ieraudzīja - vai domāja, ka ieraudzīja -, kā sakropļotā dārgumu krātuve, pēdējoreiz smagi nokrakšķot, atraujas no Akas sienām un gāžas lejup virpuļojošajā ūdens haosā.

Šahta spēcīgi nodrebēja. Lejup bira putekļi un smiltis, gaudodamas brakšķēja titāna konstrukcijas. Avārijas ugunis vēlreiz nomirgoja un apdzisa pavisam. Spainis spēji apstājās tieši zem kāpnēm un atsitās pret šauras šahtas sienām.

Pārliecinājies, ka zobenam nekas nenotiks, Naidelmans pastiepās pēc vinčas troses. Pēc tam pirksti tumsā uztaustīja kāpņu apakšējo malu. Aku satricināja kārtējais grūdiens, un viņš, izmisumā sakopojis visus spēkus, līda uz augšu - ieķērās zemākajā spraislī, tad nākamajā. Kājas karājās virs postošā bezdibeņa. Visa Akas balstu struktūra drebēja - trīcēja kā dziva būtne. Tumsā atskanēja krakšķis - atlūza viens no apakšējiem statņiem. Zibens šautras gaismā Naidelmans ieraudzīja sakropļotu cilvēka ķermeni, kas apakšā peldēja negantajos viļņos.

Tverdams gaisu un turēdamies kāpņu spraišļos, Naidelmans pamazām sāka aptvert postošās nelaimes apjomus. Tā karādamies, viņš centās rast atbildes uz neskaitāmajiem jautājumiem.

Tad viņu pārņēma trakas dusmas, mute atvērās un sāka aurot - vēl skaļāk par mutuļojošo bezdibeni:

- Heeeeeč!

60

-     Ko tu ar to gribi teikt? - Hečs jautāja, atslīdzis pret tuneļa sienu un cīnīdamies pec elpas. - Kādas pēdējās lamatas?

-     Rodžers stāstīja, ka Ūdens Aka ir uzbūvēta virs formējuma, ko sauc par caurdurtu kupolu, - Bontjēra skaidroja.

-     Virs dabiska tukšuma, kas stiepjas dziļi zemes dzīlēs. Ma- kalans bija plānojis izmantot šo tukšumu, lai izliktu lamatas Okemam.

-     Un mēs domājām, ka Akas nostiprināšana visu atrisinās. - Hečs papurināja galvu. - Makalans. Viņš allaž bijis mums soli priekšā.

-   Tie titāna stiprinājumi satur Aku kopa. Pagaidām. Citādi te viss jau būtu sabrucis.

-    Bet Naidelmans?

-    Sais pas.m Iespējams, iekritis tukšumā kopā ar visu to zeltu.

-    Tadā gadījumā laižamies!

Viņš pagriezās uz tuneļa pusi brīdī, kad kāpņu konstrukciju satricināja vēl viens grūdiens. Iestājās klusums, un pēkšņi zem Bontjēras džempera kaut kas iepīkstējās. Viņa izvilka dozimetru un pasniedza Hečam.

-    Paņēmu to medpunktā, - arheoloģe teica. - Lai atrastu, nācās šo to salauzt.

Blāvaja displeja - acīmredzot baterijas bija gandrīz tukšas - pašā augšā parādījās nepārprotams ziņojums:

244.13 Rad/h Fiksēta ātro neitronu plūsma Iespējams vispārējs radioaktīvs piesārņojums Rekomendācija: tūlītēja evakuācija

-     Varbūt tas fiksē atlikušo radiāciju? - Bontjēra minēja, vērdamās ekrāna.

-    Nu, noteikti! Divsimt četrdesmit četri? Pag, varbūt varēšu lokalizēt.

Viņš paskatījās uz Kleju, kas paklausīgi pavērsa luktura gaismu pret aparātu. Hečs sāka klikšķināt nelielo klaviatūru. Brīdinājums pazuda. Tā vietā parādījās trīsdimensiju koordinātu tikls. Izslējies Hečs ar aparātu rokā sāka staigāt šurpu turpu. Ekrana vidū uzplauka daudzkrāsains zaigojošs plankumiņš, un, pagriežot aparātu, krāsas mainījās.

-    Ak, Dievs! - Viņš pacēla galvu. - Naidelmans nav miris. Viņš ir uz kāpnēm, tieši zem mums. Un zobens ir pie viņa.

-     Ko? - Bontjēra izdvesa.

-    Paskaties uz šiem rādījumiem. - Hečs pagrieza dozimetru pret arheoloģi. Displejā, šaudīdamies uz visām pusēm, parādījās balts plankums. - Jēziņ, viņš droši vien saņēmis pamatīgu radiācijas devu!

-    Cik? - Klejs saspringtā balsī jautāja.

-    Man vairak gribētos zināt, kādu devu saņemam mēs, - iebilda Bontjēra.

-     Mums pagaidām briesmas vēl nedraud. Starp mums ir bieza zemes kārta. Taču radiācijas deva ir kumulatīva. Jo ilgāk mēs šeit uzturamies, jo lielāka ir deva.

Pēkšņi zeme nodrebēja kā velna apsēsta. Dažas pēdas dziļāk tuneli skaļi nokrakšķēja milzīga sija. Visapkart sāka birt putekļi un oļi.

-     Ko mēs vēl gaidām? - Bontjēra nošņāca un pagriezās iešanai tunelī. - Ejam!

-     Pagaidi! - uzsauca Hečs. Dozimetrs viņa rokās nopīkstēja.

-     Mēs nevaram gaidīt! - sieviete atbildēja. - Vai pa šo tuneli mēs nonāksim ārā?

-      Nē. Akas pamatne aizvērās, kad mācītājs pagrieza lamatu sviru.

-    Tad rāpsimies ārā no Akas! Te palikt mēs nevaram. - Un viņa soļoja uz kāpņu pusi.

Hečs spēcīgi parāva Bontjēru atpakaļ.

-    Arā iet mēs nevaram, - viņš izdvesa.

-     Kādēļ?

Klejs bija nostājies viņiem līdzās un uzmanīgi skatījās ekrāna. I lečs palūkojās uz viņu - mācītāja sejā bija pārsteidzoša, apslāpēta satraukuma pilna, gandrīz triumfējoša izteiksme.

-    Ja ticam šim, - Hečs lēni iesāka, - zobens ir tik radioaktīvs, ka pat sekundes laikā var saņemt nāvējošu devu. Naidelmans kāpj augšā, pie mums. Tiklīdz izbāzīsim degunu galvenajā šahtā, mums būs beigas.

-     Bet kādēļ viņš vēl joprojām ir dzīvs?

-     Viņš ir beigts. Taču pat pēc milzīgas devas cilvēks nenomirst uzreiz. Viņš bija miris brīdī, kad pirmo reizi paskatījās uz zobenu. Un ari mēs būsim miruši, ja atrādīsimies tiešā sasniedzamības zonā. Neitronu radiācija izplatās gaisā kā gaisma. Ir ļoti būtiski, ka starp mums un zobenu atrodas klintis un zemes slānis. - Viņš ieskatījās dozimetrā. - Tagad viņš ir apmēram piecdesmit pēdas zem mums. Ejiet atpakaļ pa šo tuneli, cik tālu vien nav bail. Ja paveiksies, viņš aizies mums garām.

Cauri mutuļojošajam troksnim Hečs saklausīja neskaidru kliedzienu.

Norādīdams pārējiem, lai tie paliek uz vietas, Hečs palīda uz priekšu un apstājās pie pašas izejas šahtā. Titāna balstu mudžeklis drebēja un šūpojās. Dozimetrs signalizēja, ka baterijas tūdaļ būs tukšas, un viņš ieskatījās displejā:

3217.89 Rad/h Fiksēta ātro neitronu plūsma Tūlītēja evakuācija

ļēziņ, llečs nodomāja, maksimums. Viņi vēl bija drošā aizsegā - aiz Ūdens Akas klintīm un dubļu kārtas. Taču Naidelmans jau tuvojās, un drīz vien pat zemes slānis…

-    Heč! - atskanēja aizsmakusi un nikna balss.

I lečs vilcinājās.

-     Es atradu Laila līķi!

llečs vēl joprojām klusēja. Vai Naidelmans tiešām zina, kur viņš atrodas? Vai arī viņš tikai blefoja?

-    Heč! Neāksties! Tev tas nepiestāv. Es redzēju tava luktura gaismu. Es nāku! Tu mani dzirdi?

-    Naidelman! - Hečs atsaucās.

Atbildes nebija. Hečs ieskatījās dozimetrā. Baltais plankums ekrānā virzījās augšup pa koordinātu tīklu un brīžiem pazuda, jo baterijas bija teju tukšas.

-    Kaptein! Apstājieties! Mums jāaprunājas!

-    Katrā ziņā! Mēs tūdaļ mīļi aprunāsimies.

-    Vai tad jūs nesaprotat? - Hečs uzkliedza, vēl tuvāk pie- trausies malai. - Zobens ir radioaktīvs. Tas nes nāvi, kaptein! Nekavējoties metiet to prom!

Hečs ieklausījās, cenšoties nelikties ne zinis par rēcošo bezdibeņa troksni.

-    Jūsu izdomai nav robežu, Heč, - atskanēja Naidelmana balss, kas šķita neparasti rāma. - Šī katastrofa jums tiešām ir izdevusies.

-    Kaptein, Dieva dēļ, met prom zobenu!

-     Mest prom? - skanēja atbilde. - Tu izliec šīs lamatas, sagrauj Ūdens Aku, nogalini manus vīrus, atņem man manas bagātības un nu tu gribi, lai es metu prom zobenu? Nekā nebija!

-    Par ko, pie velna, jūs runājat?

-    Nu, netēlo, netēlo! Tu esi pelnījis uzslavu. Pietika ar dažiem pareizās vietās izliktiem spridzekļiem, vai ne?

Hečs apvēlās uz muguras un, skatīdamies griestos, pra- toja, kā rīkoties tālāk.

-    Jūs esat jucis, kaptein, - viņš uzsauca. - Ja neticat man, pajautājiet pats savam organismam! Zobens izstaro spēcīgu ātro neitronu radiāciju. Tās ietekmē jūsu šūnas jau tagad vairs nedalās, ari DNS sintēze apstājusies. Drīz jus sāks mocīt cerebrālais sindroms. Pati bīstamākā saindēšanās ar radioaktīvajām vielām. - Hečs ieklausijās. Vienīgais, ko viņš dzirdēja bez ūdens virpuļa aurošanas, bija dozimetra vārgā pīkstēšana. Viņš dziļi ievilka elpu. - Pirmās slimības pazīmes jau noteikti paradījušās! - Hečs skaļi turpināja. - Pirmkārt, drīz sāksiet just nelabumu. Varbūt jau tagad tā ir, ko? Nākamie būs apziņas traucējumi, kad smadzenēs sāksies iekaisuma procesi. Tad tremors, ataksija, konvulsijas un nāve.

Atbildes nebija.

-    Dieva dēļ, Naidelman, uzklausiet! - Hečs kliedza. - Ar to zobenu jūs visus mūs nogalināsiet!

-    Nē, - atskanēja no apakšas. - Nē! Drīzāk likšu lietā savu pistoli.

Hečs steigšus piecēlās sēdus. Balss jau bija tuvu, ļoti tuvu - ne vairāk kā piecpadsmit pēdu attālumā. Hečs metās tuneli pie pārējiem.

-     Kas notiek? - uzsauca Bontjēra.

-      Viņš bus klāt dažu sekunžu laikā, - Hečs atbildēja. - Un negrasās apstāties. - To sakot, viņš drūmā nolemtībā atskārta, ka neko nevar iesākt. Aizbēgt nav iespējams. Vēl mirklis, un Naidelmans parādīsies tuneļa galā ar zobenu rokā. Un viņi visi būs beigti.

-    Vai tiešām viņu nav iespējams apturēt? - Bontjēra iekliedzās.

Iekams Hečs paguva atbildēt, ierunājās Klejs.

-     Ir, - viņš teica stingrā, skaidrā balsī. - Ir iespējams.

Hečs pagriezās. Līķa bālajā mācītāja sejā jautās ne tikai

triumfs; tas bija kaut kas ekstātisks, svētlaimīgs, kaut kas no citas pasaules.

-     Ko… - Hečs iesāka, taču Klejs ar lukturi rokā jau bija pagājis viņam garām. Hečam viss tūdaļ tapa skaidrs. - Nē! - viņš iekliedzās, satvēris Kleju aiz piedurknes. - Tā ir pašnāvība! Tas zobens tevi nogalinās!

-     Bet vispirms es izdarīšu to, kā dēļ ierados šajā salā. - Klejs izrāva roku un aizskrēja prom pa tuneli. Apskrējis ap- kart Renkina nekustīgajam ķermenim, viņš pārlēca metāla tiltiņam un, steigšus kāpdams lejup pa kāpnēm, pazuda no redzesloka.

61

Ieķeries kāpņu šķēršos, Klejs nokāpa dažas pēdas zemāk un tad apstājās, lai nomierinātos. No Akas dziļumiem skanēja skaļa rēkoņa - tur bruka alas un mutuļoja ūdens, kas neno- jaušamā dzelmē veidoja nežēlīgu haosu. Miklums veikli ieķērās Kleja krekla apkaklē.

Viņš pavērsa lukturi lejup. Ventilācijas sistēma pārstāja darboties brīdī, kad atslēdzās avārijas enerģijas avoti, tādēļ gaiss bija pasmags. Drebošās konstrukcijas klāja kondensāts, kas jaucās ar birstošajām dubļu pikām. Gaismas stars spraucās cauri miglai, līdz beidzot uzdūrās Naidelmanam, kurš atradās apmēram desmit pēdas zemāk.

Kapteinis ar grūtībām kāpa augšup pa kāpnēm - viņš vispirms iekārās pakāpienā ar elkoni un tad vilkās tālāk līdz nākamajam. Seja apliecināja pārcilvēcisku piepūli. Ikreiz, kad kāpnes nodrebēja, viņš apstājās un ar abām rokām ieķērās šķēršos. Aiz Naidelmana siksnas Klejs pamanīja dārgakmeņiem rotātu zobena spalu.

- Tu tik padomā! - čērkstošā balsī iesaucās Naidelmans, skatīdamies luktura gaismā. - Et lux in tenebris lucet. Tumsā tiešām atspīd gaisma. Kādēļ gan nejūtos pārsteigts, ka šajā sazvērestībā iesaistījies arī godājamais garīdznieks? - Balss izšķīda mokoša klepus lēkmē. Naidelmans piespiedās kāpnēm, kad sākas nākamais grūdiens.

-     Met nost zobenu, - pavēlēja Klejs.

Naidelmans atbildes vietā izvilka pistoli. Kad atskanēja šāviens, Klejs metās uz kāpņu otru galu.

-     Vācies prom no mana ceļa! - Naidelmans noķērca.

Klejs saprata, ka šajā stāvajā šaurībā cīnīties ar Naidelmanu nevar. Jāatrod piemērotāka vieta. Spidinādams lukturīti, viņš steigšus pārlūkoja apkārtni. Dažas pēdas zemāk, pie simt desmit pēdu atzīmes, atradās šaura tehniskās apkopes platforma. Ielicis lukturi kabatā, Klejs tumsas aizsegā nokāpa zemāk. Kāpnes drebeja vēl briesmīgāk. Klejs zināja, ka Naidelmans nespēj rāpties augšup, ja tur rokā pistoli. Taču tikpat labi viņš zināja, ka šī drebēšana ir viļņveidīga - tiklīdz vibrācija mitēsies, Naidelmans nekavēsies ietriekt lodi pretiniekā.

Taustīdamies ar rokām un kājām, Klejs nolīda vēl pāris pakāpienus zemāk. Kāpnes vairs tik traki nedrebēja. Zibens uzplaiksnījuma gaismā Naidelmans parādījās dažas pēdas zemāk, ar vienu roku vilkdamies tuvāk tehniskās apkopes platformai. Viņš jau bija zaudējis līdzsvaru; Klejs izmisigi veikli nokāpa vēl vienu šķērsi zemāk un no visa spēka iespēra Naidelmanam pa roku. Skaļi nodimdēja sitiens, un pistole nokrita tumsā.

Klejs paslīdēja. Naidelmans neartikulēti ieaurojās. Pēkšņā enerģijas uzplūdā viņš uzrāpās uz šaurās platformas. Starp viņiem bija kāpņu konstrukcija. Klejs izņēma lukturi un iespi- dināja Naidelmanam sejā.

To klāja sviedri un netīrumi, āda bija biedējoši bāla, acis iekritušas. Viņš izskatījās izvārdzis, nomocījies - šķita, ka enerģiju dod tikai kāds iekšējs spēks. Kad kapteinis sniedzās pēc zobena, viņa roka viegli trīsēja.

Klejs skatījās uz ieroci ar šausmām un apbrīnu. Spals bija valdzinoši skaists, to rotāja neskaitāmi lieli dārgakmeņi. Taču asmens bija kroplīgs, violetiem plankumiem klāts, ar robiem un iedobēm.

-    Vācies, mācītāj! - kapteinis ieķērcās. - Es netaisos ar tevi te ķēpāties! Man vajadzīgs I lečs.

-     Hečs nav jūsu ienaidnieks.

-    Vai viņš tevi atsūtīja, lai to pateiktu? - Naidelmans atkal sāka klepot. - Es uzvarēju Makalanu. Taču neiedomājos, ka Hečs var būt nodevējs. Viņš un viņa lidzzinātāji. Nav brīnums, ka viņš gribēja, lai Truits strādā racēju komandā. Un tava protesta akcija droši vien bija māņu triks, lai novērstu manu uzmanību. - Viņš zvērojošām acīm raudzījās mācītājā.

-    Jums ir beigas, - Klejs rāmi noteica. - Mums abiem beigas. Jūs vairs nevarat glābt savu miesu, taču vēl ir laiks glābt dvēseli. Tas zobens ir sātana ierocis. Metiet to lejā, tur tam īstā vieta!

-     Muļķis! - Naidelmans nošņāca. - Sātana ierocis, saki? Heča dēļ varbūt es ari paliku bez bagātības. Taču man vēl joprojām ir šis. Sava mūža labākos gadus esmu pavadījis, gatavojoties brīdim, kad paņemšu rokās šo zobenu.

-    Tas ir jūsu nāves instruments, - Klejs rāmi atbildēja.

-     Diez vai. Taču tavas nāves instruments tas varētu būt. Saku pēdējo reizi, mācītāj! Vācies!

-    Nē, - atteica Klejs, piespiedies drebošajai platformai.

-    Tad mirsti, - iesaucās Naidelmans un šķēla ar zobenu Kleja galvas virzienā.

62

Hečs aizmeta dozimetru - tas tāpat vairs nekam nebija derīgs - un vērās tumsā uz tuneļa ieejas, Ūdens Akas vertikālās šahtas pusi. Bija dzirdamas neskaidras balsis; mirgoja Kleja lukturis, izgaismojot kāpņu konstrukcijas metālisko skeletu; atskanēja šāviens, kas griezīgi pāršķēla mežonīgo rēkoņu Akas dzelmē. Hečs gaidīja, mocidamies neziņā un cīnīdamies ar vēlēšanos pielīst tuvāk, lai paskatītos pāri tuneļa malai. Taču viņš zināja, ka pat mirklīga satikšanās ar Svētā Mihaēla zobenu nozīmē ilgu un mokošu nāvi.

Paskatījies uz Bontjēru, viņš juta, cik sievietes augums saspringts, saklausīja viņas saraustīto elpu.

Pēkšņi niknās cīņas atbalsis pārtrūka. Metāls nošķindēja pret metālu; mežonīgs kliedziens - kurš kliedza? - un aizžņaugta vervelēšana; atkal sitiens un metāla šķinda. Pēc tam atskanēja šausmīgs sāpju un izmisuma pilns kliedziens, kas pamazām izplēnēja Akas rēkoņā.

Hečs pieplaka pie zemes - šķita, viņu spiež sirdi plosošās skaņas. Tad bija dzirdama elsojoša elpa, rokas sitiens pa metālu, piepūles apslāpēti vaidi. Luktura gaismas stars pavērsās uz augšu, pārmeklēja sienas, tad apstājās pie ieejas tunelī.

Kāds rāpās augšā.

Hečs saspringa, prātā auļoja visdažādākās iespējas, taču reāla bija tikai viena. Ja Kleja plāns nav izdevies, Naidelmans jāaptur kādam citam. Un Hečs apņēmās, ka tas būs viņš.

Līdzās bija jūtama rosība - Bontjēra gatavojās cīņai. Hečs saprata, ka ari viņa izlēmusi to pašu.

-    Pat nedomā, - viņš teica.

-    Ferme-la!m - sieviete iesaucās. - F,s neļaušu tev…

Iekams Bontjēra pietrausās kājās, Hečs metās uz priekšu,

uz ieeju tuneli - skriedams un klupdams. Pie pašas malas viņš nobremzēja - aiz muguras bija dzirdami Bontjēras soļi. Hečs lēcienā sasniedza metāla tiltiņu - gatavs saķerties ar Naidelmanu un iegrūst viņu rēcošajā bezdibenī.

Trīs pēdas zemāk uz kāpnēm viņš ieraudzīja Kleju, kas rāpās augšup - viņa elpa bija smaga, bet deniņos vidēja plaša brūce.

Mācītājs uzmanīgi nolika roku uz nākamā kāpņu šķērša. I lečs pieliecās un uzvilka Kleju uz platformas. Tanī brīdī pienāca ari Bontjēra. Kopā viņi palīdzēja mācītājam nokļūt līdz tunelim.

Klejs stāvēja klusēdams, saliecies uz priekšu, galvu nokāris, rokas iespiedis sānos.

-    Kas notika? - Hečs jautāja.

Klejs pacēla galvu.

-     Satvēru zobenu, - viņš svešādā balsī atbildēja, - un iemetu Akā.

-     Un Naidelmans?

-     Viņš… nolēma doties tam līdzi.

lēstajās klusums.

-    Jūs izglābāt mūsu dzīvību, - Hečs teica. - Dievs, jūs… - Viņš dziļi ievilka elpu. - Mēs nogādāsim jus slimnīcā…

Klejs saguris atgaiņājās.

-     Nevajag, doktor. Lūdzu, pagodiniet mani pirms nāves un nemelojiet!

Hečs bridi raudzījās mācītājā.

-     Medicīna šādā gadījumā ir bezspēcīga, tā var tikai mazināt sāpes.

-     Kaut būtu kāda iespēja atlīdzināt jums par šo upuri, - Bontjēra aizsmakusi noteica.

Klejs pasmaidīja - savādais smaids šķita nožēlas pilns, taču vienlaikus ari eiforijas svētīts.

-    Es to darīju apzināti. Tas nebija upuris. Tā bija dāvana. - Viņš paskatījās uz lleču. - Man ir tikai viens lūgums. Vai varēsiet nogādāt mani krastā, kamēr vēl esmu dzīvs? Gribētu atvadīties no Klēras.

Hečs novērsās.

-    Darīšu visu, kas manos spēkos, - viņš nočukstēja.

Bija laiks doties prom. Viņi izgāja no tuneļa un pāri metāla tiltam nonāca pie kāpnēm. Hečs palīdzēja Bontjērai un nogaidīja, kamēr viņa uzrāpsies pēc iespējas augstāk. Debesis pāršķēla zibens, kas izgaismoja Ortanku - blāvu, balstu un siju mudžeklī tikko jaušamu vīziju. Skatam traucēja lietus, krītošu metāla gabalu un zemes aizkars. Smagākās atlūzas spēcīgi sitās pret kāpņu konstrukcijas detaļām.

-    Tagad jūs! - Hečs uzsauca Klejam.

Mācītājs pasniedza viņam lukturi, gurdi piegāja pie kāpnēm un sāka rāpties augšup. Hečs bridi noskatījās, tad uzmanīgi pārliecās pāri platformai un iespīdinaja lukturi Akas dziļumos. Viņš pats baidījās no tā, ko ieraudzīs. Taču nebija ne zobena, ne Naidelmana. Bija redzams tikai miglas mākonis, kas cēlās augšup no rēcošā virpuļa bezdibenī.

Kad platforma sasvērās, Hečs sāka rāpties augšup pa kāpnēm. Drīz vien viņš noķēra Kleju - mācītājs bija ieķēries titāna šķērsi un tvēra gaisu. Kāpnes pēc kārtējā grūdiena nodrebēja, sašūpojot arī atlikušos balstus. Bedrē atbalsojās metāla šķindoņa.

-     Es vairs nevaru, - Klejs izdvesa. - Jūs ejiet!

-    Turiet lukturi! - uzsauca Hečs. - Un tad apķerieties man ap kaklu!

Klejs protestējot jau sāka purināt galvu.

-     Klausiet!

Hečs turpināja ceļu augšup - un vilka līdzi arī mācītāju. Luktura gaismā virs galvas bija redzama Bontjēra, kuras sejā, kad tā paliecās uz leju, vidēja bažas.

-    Kusties, kusties! - Hečs mudināja pats sevi, soli pa solim virzīdamies augšup.

Viņi jau bija sasnieguši platformu piecdesmit pēdu dziļumā, taču turpināja ceļu, neuzdrošinoties apstāties, lai atpūstos. Virs galvas jau skaidri bija saskatāma Ūdens Akas mala, kas melnēja pelēkajās negaisa debesis. Muskuļi smeldz.a ik uz soļa, taču viņš neatslābdams vilkās uz priekšu un cēla ari Kleju.

Tad kāpņu konstrukcija atkal sasvērās, un no apakšas uz augšu izsprāga mitra gaisa un ūdens šalts. Griezīgi šķindēdama, kāpņu apakšējā daļa nolūza. Piespiedies metāla margām, Hečs vēroja, kā šahtas pretējā pusē sāk šķelties un ārdīties balstu sistēma. Klejs blakus elsoja, cenzdamies noturēties kājās.

Hečs atsāka ceļu augšup - spēku deva bailes un adrenalīns. Virs galvas, smagi elpodama, rāpās Bontjēra. Viņš sekoja, vilkdams līdzi Kleju, un vilka plaušās gaisu, cik ātri vien iespējams.

Kāpņu šķērši kļuva arvien slidenāki. Tuvojoties virszemei, brūkošās Akas rēkoņa sajaucās ar negaisa auriem. Seju sāka šaustīt lielus - tas pēc dzestrā tuneļa gaisa šķita silts. Akas dziļumos kaut kas spēcīgi nodrebēja, un kāpņu konstrukcija, kad neskaitamie balsti padevās pārspēkam, izgrūda teju cilvēcīgu kliedzienu. Kāpnes sāka mežonīgi šūpoties no vienas puses uz otru, atsizdamās pret salauzītajiem metala stieņiem.

-    Kusties! - ieaurojās Hečs, stumdams Bontjēru uz priekšu.

Nākamajā mirklī viņš šausmās atskārta, kā uz visām pu->

sēm šķīst skrūves, kas bija turējušas kāpņu centrālo daļu. Tā vērās vaļā kā jaka. Vēl viens spēcīgs grūdiens, un uz viņu galvam sāka birt Ortanka balstu stiprinājumi. Atskanēja skaļš troksnis, un viens no lielajiem novērošanas logu stikliem sa- birza sīkās lauskās, kas krita Akas dziļumos.

-    Uzmanies! - Hečs uzsauca, aizvēris acis, lai pasargātos no stikla un koka gabaliņiem.

Sāka likties, ka pasaule krīt, tādēļ viņš atvēra acis - izrādījās, ka kāpnes sasvērušās un saliekušās. Konstrukcija atkrita dažas pēdas zemāk - tā šūpojās un krakšķēja. Klejs gan- drīz izrāvās no I leča tvēriena - viņa kājas brīvi kūļājās virs bezdibeņa.

-     Uz pakšu kasti! - Hečs iekliedzās.

Cieši turēdams Kleju, viņš pārlīda pāri vairākiem statņiem. Bontjēra sekoja. Sagrabis Kleju ap vidukli, Hečs uzsēdināja to uz titāna enkurskrūves, tad - uz vecas koka sijas, kas no visām pusēm ieskāva Akas sienas.

-    Vai varēsiet? - Hečs jautāja.

Klejs palocīja galvu.

Taustīdamies pēc atbalsta slidenajā, puvekļiem klātajā sienas virsmā, Hečs lēni rāpās pakaļ mācītājam. Zem kājām sabruka viena pakšu kaste, pēc tam - otra, un Hečs izmisīgi centās atrast citu atbalsta punktu. Viņš pastiepās un satvēra sastatņu platformas apakšmalu. Ar Bontjēras palīdzību viņš uzdabūja uz tās mācītāju. Pēc brīža viņi jau spēra kāju uz zāles.

Hečs pietrausās kājās. Dienvidu malā cauri kesona spraugām jautās paisuma viļņi. Debesis apkārt miglā tītajam mēnesim drūzmējās biezi lietus mākoņi. Pie rifiem jūra putoja balta - paisuma viļņi nesa burzguļus pretim horizontam.

Virs galvas atskanēja pērkondimdoša šķinda, un Hečs salēcās. Pamatiem brūkot, Ortanks sāka griezties un locīties.

-    Uz doku! - uzsauca Hečs.

Viņš paķēra Bontjēru aiz rokas, un viņi, katrs savā pusē balstīdami Kleju, skrēja lejup pa dubļaino taku uz Pirmo salu. Paskatījies par plecu, Hečs redzēja, kā novērošanas tornis sabrūk uz sastatņu platformas un iegrimst Akā. Tad no apakšas atskanēja troksnis, kas līdzinājās preču vilciena sprādzienam katastrofas laikā. Pēc tam ieaurojās ūdens un kaut kas savādi nokrakšķēja - lūza neskaitāmie koka baļķi, kas tika atrauti no Akas sienām. No dzelmes naksnīgajas debesīs izšāvās miklas miglas mākonis, kurā jaucās dzeltenīgi garaiņi un sīkas dubļu drumstaliņas.

Viņi, cik ātri vien spēdami, traucās pa taku labirintu uz pamesto Galveno nometni un doku aiz tās. Piestātne salas aizvēja pusē bija stipri papluinīta, taču izturējusi vētru. Doka gala mežonīgajos viļņos svaidījās "Cerbera" kuteris.

jau nākamajā mirklī viņi atradās kuģītī. Hečs pagrieza atslēgu un brīdī, kad ierēcās motors, izdzirdēja pats savu kliedzienu. Viņš nekavējoties iedarbināja tilpnes sūkņus - un tie paklausīgi sāka burbuļot.

Kuteris atrāvās no krasta un peldēja mutuļojošajā jūrā.

-    Brauksim ar "Grifu"! - Hečs noteica, stūrēdams uz Nai- delmana komandkuģi, kas vēl joprojām noenkurots šūpojās netālu no rifiem. - Sācies paisums. Peldēsim pa vējam.

Bontjēra palocīja galvu un ciešāk ietinās džemperī.

-     Pārmaiņas pēc mums sāk veikties.

Viņi pietuvojās "Grifam", un Hečs pietauvoja kuteri. Bontjēra palīdzēja Klejam tikt uz klāja. Ticis augšā, Hečs aizsteidzās uz stūres māju - tanī brīdī pāri salai debesis pāršķēla zibens šautra. Tās gaismā bija redzams, kā sabrūk ke- sons. Pāri gruvešiem pāršalca milzīga ūdens siena - bāla uz tumšo debesu fona. Tā ieskāva salas dienvidu galu baltu putu mantijā.

Bontjēra ievilka enkurus, bet Hečs iedarbināja dzinējus. Pametis acis uz stūres mājas aizmuguri, viņš ieraudzīja sarežģītus vadības paneļus, taču nolēma tos neizmantot - gan atradīs atpakaļceļu arī bez aparatūras. Viņš pievērsās milzīgam kļavas koka galdam - atmiņā atausa pēdējā reize, kad bija pie tā sēdējis. Kerijs Vopners, Renkins, Magnusena, Strīters, Naidelmans… Nu neviena no viņiem vairs nebija starp dzīvajiem.

Hečs atkal paskatījās uz Vudiju Kleju. Mācītājs sēdēja krēslā - sagumis un izdēdējis. Tas lūkojās uz Heču un klusēja.

-     Viss kārtibā! - iesteigusies stūres mājā un aizvērusi aiz sevis durvis, paziņoja Bontjēra.

Kad I lečs izstūrēja kuģi no aizvēja, aiz muguras atskanēja grandiozs sprādziens. Logu stiklos iesitās viļņu šļakatas. Bangojošā jūra pēkšņi kļuva tumšsārta. Hečs palielināja ātrumu, un kuģis strauji attālinājās no salas.

-    Mori dieu, - Bontjēra izdvesa.

Hečs paskatījās pār plecu brīdī, kad uzsprāga otra degvielas tvertne - cauri zemajai miglai debesīs uzšāvās uguns sēne; liesmas un dūmi apņēma Calvenas nometnes ēkas.

Bontjēra klusēdama ielika savu roku Heča plaukstā.

Trešais sprādziens, šķita, sākās salas dzelmē. Viņi aizgrābti vēroja, kā salas virsma nodrebēja un pārvērtās šķidrumā, šaudama naksnīgajās debesis milzīgus tvaika mākoņus un ūdensstabus. Degošais benzīns meta pāri ūdens virsmai negantas liesmu mēles, līdz šķita, ka deg paši viļņi, kas sitās pret klintīm un aizkūpināja ari rifus.

Un tad, cik ātri sācies, viss tikpat ātri arī beidzās. Tiklīdz sabruka pēdējais kesona posms, sala spējā rāvienā sagruva un pazuda zem ūdens. Atvērtajā brūcē saplūda viļņi, kas vidū satikās, radot milzīgu geizeru, kura virsotne pazuda miglā, kas atgādināja brūnu aizkaru. Jau pēc brīža no salas pāri bija palicis tikai burbuļojošs jūras ielāps, kas nemierīgi sitās pret atlikušo klinšu skupsnu. Vētrainajās debesīs cēlās netīri garaiņu mākoņi.

-    Jūs, kas alkstat iegūt Dārgumu Akas atslēgu, patiesībā iegūsiet atslēgu uz citu pasauli, un jusu skeleta kauli balos netālu no Elles, uz kurieni būs devusies jūsu dvēsele. - Bontjēra apklusa.

-    Jā, - vārgā balsi noteica Klejs.

-     Bet tas, ziniet, bija meteorīts, - piebilda Bontjēra.

-     Un tas piektais eņģelis bazūnēja, - Klejs čukstēja, - un es redzēju zvaigzni, kritušu no debess uz zemi, un tam tapa dota tā bezdibeņa akas atslēga.

Hečs, bīdamies jebko teikt, paskatījās uz mirstošo mācītāju un pārsteigts ieraudzīja, ka Klejs smaida, bet viņa iekritušās acis mirdz. Hečs novērsās.

-    Es jums piedodu, - Klejs teica. - Un, domāju, man jālūdz arī jūsu piedošana.

Hečs spēja tikai palocīt galvu.

Mācītājs aizvēra tumšās acis.

-     Domāju, tagad es mazliet atpūtīšos, - viņš nočukstēja.

Hečs atskatījās uz Skrandu salas paliekām. Miglas vāli

atkal strauji sabiezēja, maigi ieskaujot posta vietu. Viņš ilgi, ilgi skatījās šajā ainā.

Un tad viņš novērsās, lai stūrētu kuģi uz Stormheivenas ostas pusi.

63

Ziemeļkrasta nekustamo īpašumu kompānijas birojs atradās nelielā dzeltenā ēkā tieši pretī Stormhaven Gāzette redakcijai. Hečs sēdēja aiz rakstāmgalda pie loga, dzēra vāju kafiju un laiski pētīja ziņojumu dēli, pie kura bija piespraustas pārdodamo īpašumu fotogrāfijas. Zem virsraksta bija redzama māja - tā varēja būt tikai vecā Heiglera māja: salīkusi un sasvē- rusies uz sāniem, taču vēl joprojām tikpat savāda.

- Tikai simt divdesmit deviņi tūkstoši pieci simti, - Hečs lasīja kartītē. - Celta tūkstoš astoņsimt septiņdesmit otrajā. Četri akri, kurināma ar naftas produktiem, trīs guļamistabas, pusotra vannas istaba. - Vajadzēja pieminēt arī ventilācijas sistēmu, viņš domās nosmīkņāja, pētīdams spraugas starp dēļiem un šķībās palodzes. Līdzās bija fotogrāfija ar akurātu, dēļiem apsistu namiņu Sendpaiperleinā; ēka atradās aiz milzīgiem kļavas kokiem. Piecdesmit gadus piederējusi Laion- sas kundzei, kas nesen mirusi. - Tas nav vienkāršs īpašums, - bija lasāms kartītē, - tā ir daļa no vēstures. - Hečs pasmaidīja, atsaucot atmiņā Helovīna svētkus pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem, kad viņi ar Džoniju rūpīgi tina šo kļavu zaros tualetes papīru.

Viņa acis pievērsās nākamajai fotogrāfiju rindai.

-     Menas sapņu māja! - Hečs izlasīja tuvākajā kartītē, kas šķita izstarojam entuziasmu. - Līdz pēdējam sīkumam autentiska Viktorijas laikmeta ēka. Saulainas istabas, arkveida logi, skats uz okeānu, terase visapkārt mājai, piestātne. Trīssimt divdesmit deviņi tūkstoši. - Zem kartītes bija viņa paša mājas fotogrāfija.

-     O! - iesaucās Dorisa Boudiča, kas tikko bija iesteigusies telpā. - Šai te vairs nevajadzētu karāties! - Viņa norāva fotogrāfiju no dēļa un uzmeta uz tuvējā rakstāmgalda. - Protams, es neko negribu iebilst, taču uzskatu, ka esat pieļāvis milzīgu kļūdu, neprasot vismaz tik lielu summu. Bet tas pāris no Mančestras pat aci nepamirkšķināja.

-    Jūs jau vienreiz to teicāt, - Hečs teica, pārsteigts par nožēlu savā balsī.

Viņam vairs nebija iemesla te palikt - pilnīgi neviena. Taču - viņš vēl nebija aizbraucis no pilsētas, bet jau ilgojās pēc nogludinātajiem oļiem piekrastē, tērauda trošu džinkstēšanas mastā, mūžīgās pilsētas savrupības. Taču tagad tā bija pilnīgi cita nožēla - saldi rūgtena nostalģija. Hečs paskatījās ārā pa logu - uz līci un dažiem klinšu pīķiem, kas iezīmēja vietu, kur kādreiz atradusies Skrandu sala. Viņa darīšanas Stormheivenā - viņa dzimtas darīšanas triju paaudžu garumā - bija pabeigtas.

-    Līgumu slēgsim Mančestrā, - domās ielauzās spalgā Do- risas balss. - To pieprasīja viņu banka. Tad tiekamies tur nākamajā nedēļā?

Hečs piecēlās un pašūpoja galvu.

-     Domāju, nosūtīšu turp savu advokātu. Jūs taču pielūkosiet, ka viss tiek kārtīgi iepakots un nosūtīts uz šo adresi?

Dorisa paņēma piedāvāto vizītkarti un pētīja to cauri briļļu stikliem.

-    Jā, doktor Heč, protams.

Atvadījies Hečs izgāja ārā un lēni paspēra dažus soļus pa veco bruģi. Pēdējais pienākums; viņš jau bija iztukšojis pudeli putojoša dzēriena kopā ar veikalnieku Badu un piezvanījis savai ekonomei uz Kembridžas namu. Uz brīdi apstājies, viņš apgāja apkārt mašīnai un atvēra durvis.

-    Melin! - atskanēja pazīstama sulīga balss.

Pagriezies l lečs ieraudzīja Sendžonu, kurš, cenzdamies

noturēt lidzsvaru, ļodzīgā gaitā skrēja pa nelīdzeno bruģi ar neskaitāmām mapēm padusē.

-     Kristofer! - patiesā priekā atsaucās Hečs. - Zvanīju šorīt uz viesnīcu, lai atvadītos, bet man teica, ka jūs jau esat aizbraucis.

-     Pēdējās stundas pavadīju bibliotēkā, - Sendžons atbildēja, miegdams acis spožajā saulē. - "Talasa" atsūtīs kuģi, lai atlikušais pusducis cilvēku varētu nokļūt Portlendā. Jābūt klāt pusstundas laikā. - Uzpūta rotaļīgs jūras vējiņš, un vēsturnieks vēl ciešāk saspieda mapes, lai vērtīgie papīri ne- izklīstu pa visu laukumu.

-    Stormheivenas bibliotēkā? - Hečs smaidīdams pārprasīja. - Izsaku līdzjūtību.

-     Bet man šī vieta šķita visai noderīga. Tur bija tieši tās vietējās vēstures lappuses, kas man vajadzīgas.

-     Kam vajadzīgas?

Sendžons viegli pabungāja pa mapēm.

-    Nu kā, manai monogrāfijai par seru Viljamu Makalanu, protams. Mēs šeit uzšķīrām pilnīgi jaunu Stjuartu ēras vēstures lappusi. Un, ziniet, viņa panākumi izlūkošanā vien izpelnīsies divus rakstus Starptautiskās kriptogrāfijas asociācijas žurnālā…

Apkārtējo māju logus satricināja dobjš signāltaures pūtiens. 1 lečs pacēla acis, lai ieraudzītu, ka no kanāla ostā iebrauc brīnišķiga balta jahta.

-     Agrāk nekā solīts, - Sendžons noteica. Neveikli saņēmis mapes vienā rokā, viņš sniedza otru Hečam. - Vēlreiz paldies, Melin.

-     Nav par ko, - Hečs atbildēja, viegli paspiežot Sendžo- na roku. - I.ai jums veicas, Kristofer!

Viņš nolūkojās, kā vēsturnieks aizlīgoja uz ostas pusi. Tad I lečs iekāpa savā jaguārā, aizvēra durvis un iedarbināja motoru.

Izbraucis no laukuma, viņš devās dienvidu virzienā, uz Piekrastes 1A šoseju - uz Masačūsetsu. Viņš brauca nesteidzīgi, izbaudot sāļo gaisu, saules draiskošanos un ēnas, kas pārklāja seju, kad viņš ieslīdēja zem senatnīgajiem ozoliem kluso ieliņu malās.

Hečs apstajās pie Stormheivenas pasta kantora. Tur, balansēdama uz pēdējā mietiņu žoga šķērskoka, sēdēja Izabella Bontjēra. Mugurā viņai bija plāna ādas žakete un īsi ziloņkaula krāsas svārki. Līdzās gulēja milzīga rupjvilnas auduma soma. Viņa pagriezās pret braucēju, pacēla īkšķi un pārlika vienu kāju pāri otrai, atklādama bīstami daudz kailas miesas.

-    Ģa va135 , jūrniek? - viņa uzsauca.

-    Lieliski. Bet tavā vietā es mazliet piesargātos. - Viņš pamāja uz iedegušo stilbu pusi. - Izlaidīgas sievietes te, zini, vēl joprojām dedzina uz sārta.

Bontjēra skaļi iesmējās.

-    Lai tik pamēģina! Šejienieši visi ir resni, visi līdz pēdējam. Es viņus visus noskriešu. Pat uz tādiem papēžiem. - Viņa nolēca no žoga, piegāja pie mašīnas un ar elkoņiem atbalstījās uz pasažieru puses loga. - Kur tu tik ilgi kavējies?

-    Vainiga tā nekustamo īpašumu aģente Dorisa. Viņa gribēja izbaudīt katru minūti, kas bija atlikusi pec grūti pelnītā darījuma noslēgšanas.

-    Man vienalga, - Bontjēra tēloja, ka uzmet lūpu. - Es arī biju aizņemta, ķoti aizņemta, jo visu laiku prātoju, ko man iesākt ar savu daļu iegūto dārgumu.

Hečs pasmaidīja. Viņi abi zināja, ka no salas izglābts netika nekas; un šīs bagatības nekad, nekad netiks atgūtas.

Bontjēra ekstravaganti nopūtās.

-    Lai vai kā, vai tu beidzot esi gatavs aizvest mani no šīs ville horrible'3b ? Esmu noilgojusies pēc trokšņa, putekļiem, diedelniekiem, dienas avīzēm un Hārvarda laukuma.

-    Tad kāp iekšā!

Hečs atvēra viņai durvis, taču sieviete vēl joprojām stāvēja pie loga un noslēpumaini raudzījās sarunu biedrā.

-    Tu atļausi sev izmaksāt vakariņas, ja?

-     Protams.

-    Un tad mēs beidzot uzzināsim, kā jūs, amerikāņu ārsti, novēlat arlabunakli jaunām lēdijām?

Hečs plati pasmaidīja.

-    Man šķita, ka mēs to jau esam noskaidrojuši.

-     Bet šis vakars būs pavisam citāds. Šo vakaru mes nepavadīsim Stormheivenā. Un par šo vakaru maksāšu es! - Pasmaidījusi Bontjēra no blūzes piedurknes izvilka milzīgu zelta dublonu.

Hečs pārsteigts raudzījās monētā, kas aizņēma visu sievišķīgo plaukstu.

-    Pie velna, kur tad tu to dabūji?

Smaids Bontjēras sejā kļuva vēl platāks.

-    Tavā medpunktā, naturellement. Atradu, kad meklēju to dozimetru. Pirmais un arī pēdējais dārgums, kas atrasts Skrandu salā.

-    Dod man!

-    Desoliel37 , mans draugs, - Bontjēra atsmēja, neļaujot Hečam paņemt monētu. - Atrasts nav zagts. Atceries, es taču to atradu! Bet neuztraucies: mēs par to varēsim vakariņot bezgalīgi. - Viņa iemeta savu somu aizmugurējā sēdeklī un paliecās tuvāk Hečam. - Bet nu atgriezīsimies pie šī vakara. Došu tev iespēju izvēlēties. Cipars vai ģerbonis? - Un viņa pasvieda monētu gaisā.

Spožais zelts saulē iemirdzējās un iespidināja pasta kantora logā.

-    Tu gribēji teikt, skaitlis vai ģerbonis, - Hečs palaboja.

-      Nē, - Bontjēra strīdējās pretī, piespiezdama monētu apakšdelmam. - Cipars vai ģerbonis? Saka taču tā, nonl - Viņa pacēla pirkstus un valdzinoši iepleta acis.

-    Kāp iekšā, kamēr mēs abi neesam sadedzināti uz sārta, - 1 lečs iesmējās un ievilka sievieti mašīnā.

Jau pēc brīža jaguārs veda viņus ārā no pilsētas. Pēc divām minūtēm viņi jau bija sasnieguši klintis aiz Ugunsgal- vas zemesraga. Kad mašīna atradās pašā kalna virsotnē, Hečs atpakaļskata spogulī pēdējoreiz uzmeta acis Stormhei- venai - it kā zīmētu skatu kartīti: osta, viļņos šūpojas kuģīši, kalna vid baltas dēļu mājiņas.

Iemirdzējās saule, un viss jau bija pazudis no redzesloka.

TULKOTĀJĀS PIEZĪMES

1        Dublons - no spāņu doblon, kas nozīmē dubults; zelta monēta Spānijā un spāņu kolonijās Amerikā, pirmo reizi minēta

15. gadsimtā, lietota līdz 19. gadsimta vidum. Par vienu spāņu zelta dublonu flotes matrozim bija jāstrādā apmēram septiņas nedēļas.

2        Svētais Mihaēls - Ercenģelis Mihaēls parasti tiek attēlots ar zobenu (vai šķēpu) rokā, kas simbolizē labā cīņu ar ļauno. Viņš tērpies bruņās - Dieva žēlastībā, kas dara viņu neievainojamu pret kritušo eņģeļu triecieniem. Kreisajā rokā viņš tur vairogu ar trīsstūri, kas simbolizē Svētās Trejādības visuredzošo aci. Būdams debesu būtņu pavēlnieks, viņš padzina sātanu (Luciferu) un viņa kritušos eņģeļus no debesu valstības. Dažkārt erceņģelis Mihaēls ikonās tiek attēlots arī kā šķēpa turētājs, kas satriec pa zemi lienošu čūsku. Viņš pastāvīgi karo ar lielo pūķi vai čūsku, kuru bieži dēvē par tumsas eņģeli. Viņš līdzi nēsā svarus, kur tiek svērtas mirušo dvēseles. Viņa sveces ir zilā krāsā. Pieminēts Bībelē, Jāņa Parādīšanās grāmatā (12:7) un Vecajā Derībā. Viduslaikos uzskatīts par bruņinieku aizstāvi.

1 Red Sox - profesionāla beisbola komanda Bostonā, Masačūsetsas štatā ASV.

' šeit: baktēriju sakopojums barotnēs (biol ).

Hūvila - atsauce uz pilsētiņu filmā "Grinčs" (2000).

6 Tālu no tām lēna un klusa plūst Lēte - Aizmirstības upe. - Citāts no angļu dzejnieka Džona Miltona (1608-1674) darba "Zaudētā paradīze" (1667). Lēte - sengrieķu mitoloģijā Aizmirstības upe mirušo valstībā; tās ūdens bija jādzer visiem mirušajiem, lai tie aizmirstu savu kādreizējo dzīvi.

7 Denges vīruss - Denges vīrusa infekciju izplata moskīti Aedes

aegypti, kas ir aktīvi dienas laikā; Denges drudzi mēdz dēvēt arī par kaulu un locītavu drudzi.

* Eifēmisms - vārds vai teiciens, ko lieto kāda rupja vai aizvainojoša vārda, intīma apzīmējuma vai tabu vietā.

" Gaišreģe Sosostri kundze - minēta T. S. Eljota romānā

The Wasti' Land (1922). Savukārt Oldosa Hakslija romānā Crome YeUow minēta Sesostri, Ekbatanas burve, kas ģērbjas kā čigāniete un zīlē nākotni. Sosostri ir parodēts ēģiptiešu vārds. Sengrieķu vēsturnieks Hērodots piemin faraonu Sesostri, taču, iespējams, tā bijusi mītiska persona, kurā apvienotas faraonu Seti 1 un Ramzesa II iezīmes. Arī divpadsmitās dinastijas faraonus dēvēja par Sesostri.

Talasa - jūras personifikācija grieķu mitoloģijā.

11      Mekonga - upe Āzijā, tās delta atrodas Vjetnamas teritorija; ietek Dienvidķīnas jūrā.

12      Pēc kara - acīmredzot domāts karš Vjetnamā (1946-1954).

13      Nantuketa - sala un apgabals Masačūsetsas štatā ASV.

14     Sers Kristofers Rens (1632-1723) - angļu arhitekts, matemātiķis un astronoms; pēc Lielā ugunsgrēka Londonā 1666. gadā uzcēla

52 baznīcas, izcilākais darbs - Sv. Pāvila katedrāle.

15      "Hārdija puiši" - The Hardy Hcn/s, detektivstāstu sērija, ko no 1927. līdz 1979. gadam izdeva autoru kolektīvs ar pseidonīmu Franklins V. Diksons (Frauklin W. Dixon). Galvenie varoņi - pusaugu zēni, brāļi Frenks un Džojs Hārdiji.

16      Džordžs Vašingtons (1732-1799) - ASV pirmais prezidents, Ziemeļamerikas armijas virspavēlnieks Neatkarības karā.

17      Koventri Petmors - Koventri Kersijs Daitons Petmors (1823-1896), angļu dzejnieks un kritiķis. Citēts dzejolis "Precētais mīlnieks" (Married Lover).

Is Sirēnas - grieķu mitoloģijā jūras radījumi, pussievietes, pusputni. Tām bija brīnišķīgas balsis, kuras dzirdot, ikkatrs nolika airus un aizmirsa viļņus, straume laivu aizrāva uz rifu spraugām un sadragāja, bet jūrnieki gāja bojā.

19      Cerbers - grieķu mitoloģijā milzīgs suns ar trim galvām, kas sargā ieeju mirušo valstībā.

20      Saksavamanas monolīti - cietoksnis Andu augstienē Peru inku svētajā ielejā, kur 200 tonnu smagi bluķi savietoti tik cieši un precīzi, ka pat naža asmeni starp tiem nevar iestumt. Vēl joprojām ir mīkla, kā senās civilizācijas pārstāvji to varējuši izdarīt.

21      Lieldienu salas statujas - Čīlei piederošajā salā sensenos laikos uzbūvētas unikālas akmens statujas - moaī, dažas pat 21 metru augstas. Vēl tiek minēts, kas tās būvējis, kādiem nolūkiem un kā.

22      Lielbritānijas stateniskie akmeņi - daudzviet Lielbritānijā atrodas akmens krāvumi (pazīstamākie - Stounhendža, vēl ir Kāslrigas akmeņu loks, akmeņi Belimīnohā u. c.), kuru nozīme vēl tiek minēta.

23      Najādas - grieķu mitoloģijā Zeva meitas, nimfas, kas mīt upēs, strautos, avotos, ezeros un purvos; sekmēja pārpilnību, auglību un veselību, bija laulības aizbildnes.

24      "Garās nātres" - angļu dzejnieka Edvarda Tomasa (1878-1917) dzejolis.

25      ABC - reanimācijas pamatelementu komplekss jeb tā sauktā ABC shēma (no angļu valodas vārdiem airway, brcathing, circulation, kas nozīmē elpceļi, elpošana, asins cirkulācija).

2,1 Parcheesi spēle - amerikāņu adaptācija galda spēlei, kas radusies Indijā 500. gadā pirms mūsu ēras. Spēles noteikumi līdzīgi Latvijā pazīstamajam Riču-raču.

27 Pilna māja - full house - rokā ir trīs kārtis ar vienādu nominālvērtību un divas ar vienādu nominālvērtību. Iela - straight - rokā ir piecas kārtis ar secīgi pieaugošu nominālvērtību.

2(1 Ričards I Ienrijs Dana (1815-1882) - amerikāņu advokāts un politiķis, ceļojumu apraksta Tivo Years Before thc Mast autors.

29 Melvils - Hermans Melvils (1819-1891), amerikāņu rakstnieks.

,0 Slokums - Džošua Slokums (1844-1909), amerikāņu jūrnieks, kas 1895. gadā uzsāka trīs gadus ilgu ceļojumu apkārt pasaulei, tādējādi kļūstot par pirmo cilvēku, kuram izdevies vienatnē apbraukt apkārt zemeslodei; savus piedzīvojumus aprakstījis 1900. gadā.

-11 Konrāds - Džozefs Konrāds (1857-1924), īstajā vārdā Juzefs Teodors Konrāds Kožeņovskis, poļu izcelsmes angļu rakstnieks; strādājis Anglijas tirdzniecības flotē, daudzos romānos atspoguļots jūrā piedzīvotais.

52 Sendbergs - Karls Augusts Sendbergs (1878-1967), amerikāņu dzejnieks, vēsturnieks, rakstnieks, balādists un folklorists. Par biogrāfisko darbu "Ābrahams Linkolns: Kara gadi" (1939) ieguvis Pulicera balvu.

33 Odubons - Džons Džeimss Odubons (1785-1851), franču, amerikāņu ornitologs, naturālists, mednieks un zīmētājs; zīmējis, kataloģi- zējis un aprakstījis Ziemeļamerikas putnus.

14      Gvajaka koks - ļoti cietas šķirnes koks, smagākā koksne pasaulē; izmanto tādu produktu ražošanā, kam jāiztur liela slodze, tie ir zobrati, dažādi darbarīki, kāpnes, pat dažas kuģu detaļas; ļoti izturīgs pret klimatisko apstākļu iedarbību un dažādu kokgraužu un kaitēkļu (arī termītu) uzbrukumiem.

15      Spāņu Amerika - Spānijas impērijas īpašumi Jaunās pasaules piekrastē no Dienvidamerikas līdz Ziemeļfloridai. Tā ietver Floridu, Meksiku, Centrālameriku un Dienvidamerikas ziemeļu krastus. No 16. līdz 18. gadsimtam no turienes tika izvests zelts, sudrabs, dārgakmeņi, garšvielas, cietkoksne, dzīvnieku ādas un citas vērtīgas lietas.

3b Noksa forts - Savienoto Valstu armijas bāze Kentuki štatā uz dienvidiem no Lūisvilas un uz ziemeļiem no Elizabettaunas. Tur

izvietota Savienoto Valstu zelta stieņu un citu dārgumu glabatava, tiek lēsts, ka tajā tiek glabātas 4 570 tonnas zelta stieņu.

57 "Karalis Līrs" - angļu dramaturga Viljama Šekspīra (1564-1616) traģēdija.

18 Rozenkreiceri jeb rožkrustieši ir slepena teozofiska brālība, kuras darbības uzplaukuma posmu saista ar 15. līdz 17. gadsimtu. Brālības nosaukums cēlies no viņu izmantotā Rozes krusta simbola, kuru izmanto arī dažos brīvmūrnieku rituālos. Roze simbolizē augšāmcelšanos, savukārt krusts-atpestīšanu.

" Tandoori - īpašā māla krāsnī (tandoor) cepti ēdieni, raksturīgi indiešu virtuvei.

40      Ekskaliburs - leģendās par karali Artūru minētais zobens; ļoti skaists un ar maģiskām spējām apveltīts; karalis Arturs to ieguvis no Ezeru lēdijas un kaujās allaž uzvarējis.

41      Stick-sti/le - koka arhitektūras stils, populārs Amerikā 19. gadsimta vidū un beigās; tam raksturīgas dekoratīvas detaļas.

42      Kaperēšanas atļauja - to izdeva karalis; kuģa komandai bija dotas tiesības laupīt un palikt nesodītai, savukārt karalis ieguva kuģi un vēl laupījuma daļu. Laikā no 16. līdz 18. gadsimtam, kad Eiropas valstis savā starpā pastāvīgi karoja, kaperēšana bija īpaši izplatīta parādība. Kaperi drīkstēja gūstīt tikai ienaidnieka kuģus, taču daudzi no viņiem atrada visādus veidus, kā neievērot šos ierobežojumus. Bija divi kaperēšanas atļauju veidi; kara laikā tās īpašnieki bija pilnvaroti uzbrukt ienaidnieka kuģiem; miera laikā tas saņēma tirgotāji, kas bija cietuši no pirātu uzbrukumiem un kas saņēma tiesības sagrābt laupītāju kuģus, lai atgūtu zaudēto mantu.

43      Vējpuses salas - daļa Mazo Antiļu salu Kārību jūrā. Gvadelupa mūsdienās ir Francijas aizjūras departaments.

44      Portrojala - pilsēta Jamaikas salā (Kārību jūrā). 17. gadsimtā tā bija lielākā pilsēta angļu Amerikā, izslavēta kā pirātu apmešanās un izpriecu vieta; valdība atbalstīja pirātu uzturēšanos Portrojalā, jo ticēja, ka tādējādi spāņi atturēsies uzbrukt angļu īpašumiem;

nopostīta 1692. gada 7. jūnijā zemestrīcē, kad divas trešdaļas pilsētas applūda; mūsdienās to klāj apmēram astoņi metri ūdens.

4 '' "Krasta brālība" - organizācija, ko nodibināja Espanjolas (tag. Haiti) bukanieri, lai aizstāvētos no spāņu kolonistiem. Sākumā uzbruka tikai nelieliem kuģiem, taču ar laiku iekāroja arvien lielākas trofejas. Bukanieru nosaukums cēlies no indiāņu gaļas kūpinātavām bukaniem - indiāņi mācījuši baltajiem medniekiem kūpināt gaļu.

4 " Iešana pa dēli - izplatīts mits par to, kā 17. līdz 19. gadsimtā pirāti izrīkojās ar saviem gūstekņiem; kuģa borta tika iestiprināts dēlis, pa kuru lika iet cilvēkam (bieži - ar aizsietām acīm, savažotām rokām, ķermenim piesietu smagumu), kas beigu beigās nokrita un noslīka. Nav gan drošu avotu, kas apliecinātu, ka šī metode patiešām plaši izmantota.

47      Porlobelo - ostas pilsētiņu tagadējās Panamas ziemeļos - spāņi dibināja 1590. gadā, lai no turienes uz Spāniju vestu Dienvidamerikā iegūto zeltu, sudrabu, garšvielas un citas bagātības. Sākumā nav bijusi sevišķi nocietināta; vairākkārt pakļauta nežēlīgiem pirātu uzbrukumiem. I'ēc 18. gadsimta 30. gadiem tā vairs nebija vienīgā osta, ko izmantoja spāņi; l'ortobelo panīka. Mūsdienās tā ir neliela pilsētiņa ar apmēram 5 000 iedzīvotājiem; 1980. gadā tās nocietinājumu paliekas iekļautas Pasaules kultūras mantojuma sarakstā.

48      Ortanks - tornis Tolkīna grāmatā "Gredzenu pavēlnieks". Grāmatā tas ir nesagraujams cietoksnis, kas slejas 150 metrus virs zemes.

''' Alenvuda - federālā labošanas iestāde Pensilvānijas štatā ASV. N'cst-ce pas - vai ne. (Tulk. no franču vai.)

51 Exactement - tieši tā. (Tulk. no franču vai.)

" Grautie merde du noir - šeit: velns parāvis! (Tulk. no franču vai.)

1,J Molla svelta - šeit: ari ļoti slaidiem. (Tulk. iio itāliešu vai.)

r>4 I.e voilā - lūk, re kā. (Tulk. iio franču vai.)

55 Allends - pagaidi. (Tulk. no franču vai.)

Sl> Merdc - šeit: velns parāvis. (Tulk. no franču vai.)

57 lncroyable - neticami. (Tulk. no franču vai.)

Ģa suffit - pietiek; phrenologiste - frenologs, tas ir cilvēks, kas apgalvo, ka spēj noteikt personas raksturu pēc viņa galvaskausa formas, iedobēm, izciļņiem u. tml. (Tulk. no franču vai)

Mitis oui - nu ja, bet protams. (Tulk. no franču vai.)

"" Vārdu spēle: angļu valodā crackers nozīmē gan knaiblites, gan cepumi.

" l'inte - tilpuma mērvienība; atbilst 0,57 litriem.

"2 "Ievadraksts" - Hovarda 1 ljūza (1895-1976) komēdija The Front Page (1931), nominēta Oskara balvai.

"-1 Gigo princips - angļu valodā gigo veidojies no frāzes garbage in, garbageout (burtiski nozīmē: mēsli iekšā, mēsli ārā). Gigo ir programmēšanas princips, kas nosaka: ja tiek ievadīti nepareizi dati, tad arī rezultāts būs nepareizs.

"4 FORTRAN valoda - augsta līmeņa programmēšanas valoda, ko izmanto, lai veiktu matemātiskus, zinātniskus un inženiertehniskus aprēķinus. Valodas nosaukums veidots kā akronīms no FORitiula TRANslation.

1,5 Marincr 1 - ASV ražots kosmiskais kuģis, kas neveiksmīgi palaists kosmosā 1962. gada 22. jūlijā. Stacija bija radīta Veneras izpētei. 293 sekundes pēc starta kosmosa kuģa antena zaudēja sakarus ar vadības sistēmu uz Zemes, staciju sāka vadīt tajā uzstādītais bortdators, taču tā programmēšanā bija pieļauta kļūda. Kosmosa kuģis novirzījās no kursa un notika avārija.

"" Ruperts Brūks (1887-1915) - angļu dzejnieks, piedalījies Pirmajā pasaules karā, pēc moskīta koduma saslimis ar septisko pneimoniju un miris.

*7 Dc rien, monsieur Ic docteur - Nekas, doktora kungs. (Tulk. no franču vai.)

"" Et voilā - un lūk! (Tulk. no franču vai.)

6 '' Semlex - sprāgstviela, ko no 1966. gada ražo bijušajā Čehoslovākijā (tag. Čehija).

70      Intendants - parasti militāra amatpersona, kas pārzina karaspēka daļu un militāro iestāžu apgādi ar pārtiku, ietērpu, uzkabi.

71      Volfganga Amadeja Mocarta (1756-1791) opera "Idomenejs, Krētas karalis" (1781); Zeffiretti Lusinghieri - ārija šis operas trešajā cēlienā.

72      Silvija Makneira (1956) - amerikāņu operas soliste, soprāns, guvusi panākumus ari Brodvejā un kabarē žanrā, saņēmusi divas Grammy balvas.

7:1 Trio nozīmē, ka muzikālu skaņdarbu izpilda trīs mākslinieki; tutti (itāliešu vai.) nozīmē visi vai kopā, tātad skaņdarbu vai skaņdarba daļu izpilda visi (piemēram, visi orķestra mākslinieki vai orķestris kopā ar kori un solistiem).

74      Heklets - Ričards I leklets (1552-1616); angļu rakstnieks, atbalstīja centienus kolonizēt Ziemeļameriku; izcilākais darbs "Angļu nācijas kuģojumi, ceļojumi un atklājumi" (The principa! Navigations, Voiagcs, Traffiques and Discoveries ofthe English nation; 1598-1600) piedāvā vēstījumus par angļu braucieniem uz Ziemeļameriku.

75      Ņūtons - Izaks Ņūtons (1643-1727), angļu matemātiķis, astronoms, fiziķis un filozofs; ievērojamākais darbs ir "Dabas filozofijas matemātiskie principi" (Philosophiae Naturalis Principia Mathematica, 1687), kura apraksta universālo gravitāciju, formulē mehānikas likumus (Ņūtona likumus) un liek pamatus klasiskajai mehānikai.

lnkunābulas - iespiestie darbi līdz 1500. gadam, to tehnika ļoti līdzinās toreizējo manuskriptu tehnikai.

77 Les Trēs Riches Heures clu Duc de Berry - bagātīgi ilustrēta "Stundu grāmata" (BookofHours), kurā iekļautas lūgšanas katrai

kanoniskajai (liturģiskajai) dienas stundai; izdevis Berijas hercogs Žans aptuveni 1410. gada; tajā bija kalendārs, ilustrācijas katram mēnesim, zodiaki, mēness kalendārs.

78      Laionels Vafers (1640-1705) - angļu ķirurgs, pētnieks, bukanieris, kapers; 1695. gadā publicējis grāmatu A New Voyage and Description of the lsthmus of America. "Vecpuiša prieks" - kuģis, ar kuru viņš brauca jūrā.

79      Aleksandrs Eskvemelins (1645-1707) - sarakstījis nozīmīgu grāmatu par 17. gadsimta pirātismu, kas publicēta 1678. gadā Amsterdamā; savulaik bijis Kārību jūras bukanieru dzīves aculiecinieks.

80      Čārlzs Džonsons - 1724. gadā sarakstījis grāmatu "Vispārējā vēsture par laupīšanām un slepkavībām, ko izdarījuši paši slavenākie pirāti". Pats autors ir noslēpumaina persona, tiek pieļauts, ka patiesībā tas bijis Daniels Defo (1659/1661-1731) - britu rakstnieks, žurnālists un spiegs, kura slavenākais darbs ir "Robinsons Krūzo".

Džozefs Benkss (1743-1820) - botāniķis, pirmais izpētījis Jaunzēlandi, apmēram 80 sugas nosauktas viņa vārdā, iepazīstinājis Rietumus ar eikaliptu, akāciju, mimozu.

82      Kapteinis Kuks - Džeimss Kuks (1728-1779), angļu pētnieks, navigators un kartogrāfs; pirmais kartē iezīmējis Ņūfaundlendu, devies trijos ceļojumos pa Kluso okeānu, bijis pirmais eiropietis, kurš apstājies Austrālijas austrumu krastā, atklājis Havaju salas un Jaunzēlandi.

83      Sevērnas upe - viena no desmit lielākajām upēm Lielbritānijā, apmēram 354 km gara.

84      Naturellement - dabiski. (Tulk. no franču vai.)

Que de monde - ir nu gan pasaule. (Tulk. no franču vai.)

86      Au contraire - gluži pretēji. (Tulk. no franču vai.)

87      l.e petit homme - mazs vīrietis. (Tulk. no franču vai.)

88     imbecile - idiotisks. (tulk. no franču vai.)

89     c'est tout - un tas ir viss. (tulk. no franču vai.)

90     vachement bien - satriecoši. (Tulk. no franču vai.)

91     in situ - vietā, uz vietas. (Tulk. no latiņu vai)

92      Mohura - zelta monēta, ko kala vairākās valstīs, Britu Indiju, Mogulu impēriju, Nepālu un Afganistānu ieskaitot. Parasti ekvivalents bija piecpadsmit sudraba rūpijas. Pēdējoreiz kalta Britu Indijā 1918. gadā.

^ Bekstāfs - to 1595. gadā izgudroja Džons Deiviss ģeogrāfiskā platuma mērīšanai; salīdzinājumā ar tā priekšteci krosstāfu bija daudz, praktiskāks un precīzāks.

94     l'u sais - vai zini. (tulk. no franču vai)

95      Prittciples of Internai Medicine - "Iekšķīgo slimību ārstēšanas principi", Amerika izdota mācību grāmata, ko plaši lieto gan ārsti, gan medicīnas studenti (ari Latvijā), pirmo reizi izdota 1950. gadā. Dr. Tīnslijs R. 1 larisons bija tās galvenais redaktors.

96      Van de Grāfa ģenerators - Roberts Džemisons van de Grāfs (1901— 1967) bija amerikāņu fiziķis, kurš 20. gadsimta 30. gados patentējis augstsprieguma ģeneratoru. Darbības būtība ir šāda. Metāla lodes iekšpusē kustas lente, kas metāla lodei viegli atņem elektronus, un lode uzlādējas pozitīvi. Lādētā lode pievelk katrā papīra strēmeles mazākajā gabaliņā (molekulā) esošos elektronus un atgrūž pozitīvos lādiņus. Tāpēc papīra strēmeles nostājas perpendikulāri lodes virsmai. Ja Van de Grāfa ģeneratora uzlādēšanas laikā cilvēks ir pieskāries metāla lodei, tad uzlādējas arī cilvēks un ar matiem notiek tieši tas pats, kas ar papīra strēmelēm uz metāla lodes.

97      Laskārs - no 16. gadsimta līdz 20. gadsimta sākumam tā dēvēja jūrniekus no Indijas vai citām valstīm, kas atradās uz austrumiem no Labā cerības raga, kuri dienēja uz eiropiešu (britu) kuģiem. Vārdam ir persiešu valodas izcelsme (lashkar); portugāļi to pārveidoja par lascarim, kas nozīmēja aziātu militārists vai jūrnieks.

Četrdesmit astoņi grādi - pēc Fārenheita skalas; apmēram divdesmit seši grādi pēc Celsija skalās (1°C=1.8°F).

" Comprends - saproti. (Tulk. no franču vai)

100 Seibla - neliela Kanādai piederoša sala Atlantijas okeānā; īpaši pieminēta Kanādas Konstitūcijā, politiski piederīga Helifeksas reģionālajai pašvaldībai. 2001. gadā tajā dzīvoja 13 cilvēki. Nereti tiek saukta par Atlantijas kapsētu, jo reģistrēts, ka tās krastos miglas un pēkšņu spēcīgu vētru dēļ avarējuši vairāk nekā 300 kuģi.

"" Tu saviem ļaudīm grūtu lietu esi licis redzēt - Bībele, Vecā derība, Davida dziesmu grāmata, 60. dziesma.

102   pu ftin' On the Ritz - amerikāņu komponista Ērvinga Berlina (1888- 1989) dziesma (1929). The Varsity Drag - amerikāņu komponista Reja Hendersona (1896-1970) dziesma (1927). Let's Misbehave - amerikāņu komponista Koula Alberta Portera (1891-1964) dziesma (1928). Bings Krosbijs (1903-1977) - amerikāņu dziedātājs. The Andreivs Sisters - 20. gadsimta 30. līdz 60. gados amerikāņu grupa, kurā dziedāja māsas Endrūsas. Māsas 47 dziesmas ierakstījušas kopā ar Bingu Krosbiju, tai skaitā ls Yoi< ls Or ls You Ain't My liaby. Vēlākos gados visas šīs dziesmas ieskaņotas vairākkārt.

103   Emīlija Elizabete Dikinsone (1830-1886) - amerikāņu dzejniece. Dzīvi vadīja savrupi, pēc 30 gadu vecuma kontaktējās tikai ar ģimenes locekļiem. Viņas dzīves laikā publicēti tikai desmit dzejoļi (turklāt pret autores gribu), taču pēc nāves atrasts 17 000 vārsmu, kas iecēla E. Dikinsoni nozīmīgākās 19. gadsimta amerikāņu dzejnieces godā.

11,4 "Likīds" (Lycidas) - angļu dzejnieka Džona Miltona (1608-1674) pastorālā elēģija, kas uzrakstīta 1637. gadā. Sengrieķu autora Teokrita "Idillēs" Likīds ir dzejnieks kazu gans; vēlāk šo pašu vārdu izmanto arī Vergīlijs. No viņiem šo vārdu aizguvis ari Miltons.

i(i5 Vudstoka - pilsēta Ņujorkas štatā. 50 jūdzes uz austrumiem no tās atrodas Betelas pilsētiņa, kurā savukārt ir piena ferma, kurā kopš 1969. gada augusta notiek slavenais Vudstokas mūzikas un mākslas festivāls ar devīzi - Miers, mīlestība, rokenrols.

0I ' Čikāgā 1%8. gadā notika Demokrātiskās partijas konvents un vienlaikus ari pilsoņu protesta akcija, kuru nežēlīgi apspieda policija.

07 Biafras republika pastāvēja no 1967. gada 30. maija līdz 1970. gada 15. janvārim. Tā atradās Nigērijas dienvidos, nosaukumu ieguvusi no Biafras līča.

n * Mčdicins suns Fronneres - "Ārsti bez robežām"; starptautiska humanitāra organizācija, kas piedāvā medicīnisko palīdzību ārkārtas situācijās vairāk nekā 80 pasaules valstīs, cenšoties atvieglot cilvēku ciešanas, aizsargāt cilvēku dzīvību un veselību, nodrošināt cieņu katram cilvēkam un viņa neatņemamajām tiesībām. Kustības dibinātāji 1971. gadā bija Francijas ārsti, tagadējo ārlietu un Eiropas lietu ministru Bernāru Kušneru ieskaitot.

uv Fou - traks, jucis. (Tulk. no franču vai.)

10    FDR - Franklins Delano Ruzvelts (1882-1945), ASV prezidents (1933-1945).

11   JFK - Džons (ļoltn) Ficdžeralds Kenedijs (1917-1963), ASV prezidents (1961-1963).

12    LBJ - Lindons Beinss Džonsons (Johnson) (1908-1973), ASV prezidents (1963-1969).

" Magnific/ue - brīnišķīgi, lieliski. (Tulk. no franču vai.)

14    Mazliet sagrozīta frāze no Viljama Šekspīra lugas "Romeo un Džuljeta".

15   Svētās Romas impērija - monarhija Centrāleiropa Viduslaikos un Jauno laiku sākumā. Tās pamats bija Vācijas karaliste, kas izveidojās pēc pēdējās Franku impērijas sadalīšanas 843. gadā. Par pirmo Svētās Romas impērijas valdnieku var uzskatīt franku valdnieku Kārli l.ielo, ko 800. gadā kronēja pāvests, taču nepārtraukta valdnieku līnija aizsākas tikai ar Otonu 1 Lielo (912-973).

Alarihs - vestgotu (ģermāņu cilts) vadonis, kurš 410. gadā iekaroja Romu. 5. gadsimta sakumā vestgotu valsts aizņēma daļu tagadējās Spānijas, Francijas un Itālijas teritorijas.

117 Par Berberu piekrasti eiropieši no 16. līdz 19. gadsimtam sauca Ziemeļāfriku (tag. Maroka, Alžirija, Tunisija un Libija). šis nosaukums attiecināms uz berberu ciltīm, kas dzīvoja Ziemeļāfrikā. Nereti rietumniekiem šis vārds atsauc atmiņā stāstus par berberu pirātiem un vergu tirgotājiem, jo Ziemeļāfrikā bija pirātu citadele.

"" Vēdertīfa Mērija - īstajā vārdā Mērija Melona (1869-1938), pirmais cilvēks Amerikas Savienotajās Valstīs, kas identificēta kā vesela vēdertīfa baciļa nēsātāja. Viņa bija pavāre, un savas darbības laikā inficēja 53 cilvēkus, no kuriem trīs mira. Viņas māte grūtniecības laikā saslimusi ar vēdertīfu; tiek pieļauts, ka tādēļ Mērija Melona bija šī baciļa nēsātāja.

119 Juls Brinners (1915-1985), Krievijā dzimis amerikāņu aktieris; viena no pazīstamākajām viņa lomām bija Ramzesa II tēls filmā "Desmitais bauslis" (1956). Kopš lomas filmā "Karalis un es" regulāri skuva galvu un kļuva par plikgalvības simbolu.

12(1 Svētais Laurenss (225-258) - viens no septiņiem Romas diakoniem, kas gājuši bojā mocekļa nāvē pēc Romas imperatora Valeriāna (253-259) pavēles.

121    Mazulis Ruts - Džordžs Hermans Ruts (1895-1948), ko mēdza saukt arī par Mazuli Rutu, bija amerikāņu augstākās beisbola ligas spēlētājs no 1914. līdz 1935. gadam. Tiek uzskatīts par vienu no izcilākajiem spēlētājiem beisbola vēsturē.

122    Tijs Kobs - Tiruss Reimonds Tijs Kobs (1886-1961), ar iesauku Džordžijas Persiks, viens no izcilākajiem beisbola spēlētājiem Amerikā, dažus viņa rekordus vēl tagad neviens nav pārspējis.

123    Foksa "Mocekļu grāmata" pirmo reizi publicēta 1563. gadā ar Džona Deja vārdu. Grāmatas pilns nosaukums ir daudz garāks, tās pirmajā daļā uzskaitīti pirmie kristiešu mocekļi, aprakstīta viduslaiku baznīcas vēsture, inkvizīcijas un Viklifa kustiba; otrajā daļā

rakstīts par karaļiem Henriju VIII un Edvardu VI, kā arī par vajāšanām valdnieces Mērijas laikā.

24    Elektrons - zelta un sudraba sakausējums; piemēram, Umbrijas (Itālijas ziemeļos) elektrons saturēja ap 20% zelta, 70% sudraba, ap 5% vara un 5% sārņu, galvenokārt silikātus (stiklu).

25    Dāmokla zobens - izteiciens, ko lieto, runājot par draudošām, gandrīz nenovēršamām briesmām. Mīts vēsta, ka Sirakūzu valdnieks Dionīsijs, gribēdams pārmācīt Dāmoklu - kadu no saviem skaudīgajiem galminiekiem -, reiz dzīru laikā nosēdinājis viņu savā vietā uz troņa. Dāmokls pacēlis acis, ieraudzījis virs galvas matā pakārtu zobenu un strauji atlēcis sānis. Tad Dionīsijs viņam paskaidrojis, ka valdnieka vara gan sagādājot lielu baudu, taču lielas esot ari briesmas, kas tam ik mirkli draud.

26    Saracēņi - sena Arābijas klejotājcilts. Romas impērijas sākumposmā saracēņi bija nomadu arābu cilts Sinaja pussalā, vēlāk grieķiski runājošie tā sāka saukt visus arābus, bet krusta karu laikā - visus musulmaņus, īpaši tos, kas apdzīvoja Sicīliju un Dienviditāliju.

27    Bizantijas nosaukums cēlies no senas Mazāzijas pilsētas nosaukuma, uz kuru 330. gadā Romas imperators Konstantīns Lielais parcēla impērijas galvaspilsētu, nosaukdams to savā vārdā (Konstantinopole). Bizantija aptvēra mūsdienu Turcijas rietumu daļu, Balkānu pussalu, Sīriju, Jordāniju, Izraēlu, Libānu, Kipru, Ēģipti un I.ībijas austrumu daļu. Impērija pēc ilgstošiem kariem ar austrumu kaimiņiem zaudēja vienu teritoriju pēc otras, līdz 1453. gadā Konstantinopole krita turku rokās un impērija beidza pastāvēt.

28    Saladīns (1138-1193)- kurdu musulmaņu karavadonis Nūr-ad-Dīna armijā, kurš'sakāva Eiropas krustnešus pie Alepo, Hatīnas un Akras un VI87. gadā padzina tos no Jeruzālemes. Ievērojamais vadonis kļuva par Ēģiptes, Palestīnas un Sīrijas valdnieku un nodibināja Aijūbīdu dinastiju.

29    Damaskas tēraudu zobenu kalšanai izmantoja Vidējos Austrumos no 1100. līdz 1700. gadam. Damaskas zobeni bija slaveni asuma un

izturības deļ. Par šī tērauda izcelsmi vēsturnieki vēl strīdas. Damaska ir mūsdienu Sīrijas galvaspilsēta.

130 Ķēniņš Zālamans - Izraēlas valdnieks (972-932). Viņa valdīšanas laikā Izraēla kļuva slavena ar savas galvaspilsētas greznību un nepieredzētu ķēniņa galma krāšņumu; viņa varas apliecinājums bija milzīgi lielais harēms, kā ari varmācīgā izrīcība ar pavalstniekiem, pret kuriem viņš izturējās kā pret vergiem. Zālamana uzceltais templis kļuva par ebreju reliģijas vienības centru. Valsts tika daudzināta par zemi, kurā valda labklājība. Arheologi atklājuši vara raktuves un vara cepļus, kas līdz ar zirgu tirdzniecību bija lielākais ienākumu avots. Ķēniņš Zālamans pieminēts Bībelē.

Delongas zvaigznes rubīns - Debong Star Kubi/, 100.32 karātu (20.064 g) liels ovāls neslīpēts rubīns, ko atrada Birmā 20. gadsimta sākumā. Ovālā rubīna centrā redzami zvaigznes stari. To Martins Ērmans pārdeva Edītei Heginai Delongai par 21 400 dolāriem, un viņa to 1937. gadā ziedoja Amerikas Dabas vēstures muzejam.

132    Apustulis Pāvils ceļā uz Damasku bija devies kā kristiešu vajātājs. Pēkšņi viņš satika Glābēju Kristu. Tikšanās gaisma bija tāda, ka Pāvils kļuva akls. Žilbinošā gaisma apstādināja viņu uz tumsas ceļa, un iesākās jauna dzīve.

133   Sais pas - nezinu. (Tulk. no franču vai.)

134    Fenne-la - aizveries. (Tulk. no franču vai.)

135    Ģa va - kā klājas. (Tulk. no franču vai.)

136    Ville liorriblc - šausmīga pilsēta. (Tulk. no franču vai.)

137   Desolee - man ļoti žēl. (Tulk. no franču vai.)

Duglass Prestons un Linkolns Čailds

LAMATAS

Redaktore Ingūna Jundze Korektore Edīte Loze Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV- Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 27328505.

D. Prestons, L. Čailds

Fr 397 Lamatas / No angļu vai. tulk. Liene Akmens. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2007. - 445 lpp.

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatn

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese intemetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var'iegūt pa tālruni 7204130.

40 Nākamajos desmit gados Okems kļuva pazīstams kā

visnežēlīgākais, savtīgākais un ambiciozākais pirāts,

kas jebkad uzdarbojies jaunās pasaules ūdeņos. Viņš

Content

Prestons Duglass, et al Lamatas

PROLOGS

1. 1971, gada jūlijs

2.Kembridža, Masačūsetsas štats Mūsdienas

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11

12

13.

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

34

36

37

38

39

40.

41

42

43

44

45

46

47.

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

TULKOTĀJĀS PIEZĪMES