Lems Staņislavs

Magelāna mākonis

S. LEMS

MAGELĀNA MĀKONIS

.

IEVADS

Esmu viens no tiem divsimt divdesmit septiņiem cilvēkiem, kas, alstājuši Zemi, pirmie devās ceļojumā ārpus Saules sistēmas. Mēs sasniedzām sprausto mērķi un tagad, ceļojuma desmitajā gadā, sākam atpakaļ- lidojumu.

Mūsu kosmiskā raķete drīz pārsniegs pusi gaismas ātruma, taču paies gadi, iekams kā zils puteklītis zvaigžņu pulkā no tumsas iznirs Zeme, kuru patlaban nevar saredzēt pat ar visspēcīgākajiem teleskopiem.

Mēs jums atvedīsim ekspedīcijas hronikas — visus bagātīgos, vēl neizskatītos un nesistematizētos pirmā mēģinājuma materialus, kas droši glabajas mūsu automātu mehāniskajā atmiņā.

Mēs jums atvedīsim ari ļoti svarīgus zinātniskus darbus, kas radušies lidojuma laikā. Tie paver jaunus, vēl neapjaustus, bezgalīgi plašus meklējumu apvāršņus Visuma tālēs.

Bet šajā ceļojumā mēs esam iepazinuši arī kaut ko grūtāku un skaistaku neka zinātniskie atklājumi un matērijas noslēpumi, kaut ko tadu, ko nespēj apcerēt neviena teorija, ne ari atzīmēt visprecīzākais automāts.

Esmu viens. Kajītē valda puskrēsla, kurā tikko jaušami iezīmējas priekšmetu apveidi un neliels aparāts manā priekšā. Taja vibrē mazs kristaliņš, kas pieraksta manu balsi. Pirms saku runāt, pievēru acis, lai justos jums tuvāk. Tad dažus mirkļus klausījos lielajā, melnajā, bezgalīgajā klusuma. Centīšos jums pastāstīt, kā mēs touzvarējam. Tas būs stāsts par to, ka, attālinoties no Zemes par vairakiem gaismas gadiem, mēs kļuvām tai arvien tuvāki, kā cīnijāmies ar bailēm, kas ir ļaunākas par tām, ko rada matērijas visdažādākie veidi: ar bailēm no tukšuma, kura bezdibeņos katra saule kļūst par dzirksteliti un katra milzu masa — par sīku puteklīti. Kā, nedēļām, mēnešiem un gadiem aizritot, gaisa mūsu visdārgākās, visintīmākās atmiņas, ko nomāca melnā bezgalība. Kā, ilgodamies pēc atbalsta, izmisīgi ķērāmies pie arvien jauniem darbiem un domām; kā sabruka un saira viss, kas uz Zemes bija nešaubīgi attaisnojis un pamatojis šo ceļojumu; kā, meklējot tā dziļāko jēgu, nokāpām tālā pagatnē un kā tikai tur, uz cilvēces ērkšķainā ceļa, atradām sevi, bet mūsu šodiena starp pagātnes tumsību un neziņas pilno nākotni kļuva tik spēcīga, ka vienādi varējām iet pretī kā uzvarām, tā sakāvēm.

Lai jūs to kaut aptuveni, kaut iztālēm varētu saprast, man jāuzkrauj jums vismaz sīka daļiņa to grūtību, kuru smagums nospieda mūsu plecus; jums jāseko man cauri notikumu plūsmai, cauri daudziem melna tukšuma apņemtiem gadiem, kad mēs savā kosmosa kuģī klausījāmies briesmigajā, bezgalīgajā Visuma klusumā, kad vērojām iedegamies un izdziestam saules, skatījām melnas un sarkanas debesis, kad aiz kuģa tērauda sienām dzirdējām garāmskrejošo planētu atmosfēru kaukšanu un savā ceļā sastapām gan apdzīvotas, gan mirušas pasaules, gan tādas, uz kurām dzīvība vēl nule tikai dzimst.

Kam domāts šis stāsts par mūsu likteņiem, par to, kā mēs dzīvojām un mirām?

Es gribēju to veltīt vistuvākajiem cilvēkiem — mātei, tēvam, jaunības draugiem, visiem tiem, ar ko mani saistīja netveramas, bet jo ciešas saites: koku un ūdens šalkoņa, kopēji sapņi, zilas debesis, pa kuram virs mūsu galvām trauc vēja dzīti mākoņi. Taču, kavējoties atmiņās pie viņiem, es sapratu, ka man nav tiesības to darīt. Es viņus mīlu tāpat kā agrāk, man tikai grūtāk to izteikt vārdos. Tomēr mans stāsts nepieder viņiem vien, jo, laikam aizritot un attālumam no Zemes pieaugot, draugu pulks ir audzis un vairojies.

Sos gadus ik nakti no visiem Zemes kontinentiem, maziem ciematiem un pilsētām, no laboratorijām un kalnu virsotnēm, mākslīgajiem pavadoņiem un Mēness observatorijām, no raķetēm, kas lido Saules sistēmas telpā, miljoniem skatienu vērās uz vienu debess izplatījuma kvadrantu, kur spīd bāla zvaigzne — mūsu ceļojuma mērķis.

Un, kad mēs, šķērsojuši pēdējo Saules pievilkšanas spēka robežu, nozudām bezgalībā, kur ik sekundi mērojām desmitiem tūkstošu jūdžu, mūs arvien pavadīja jūsu domas. Kas gan mēs būtu šajā metala čaulā zvaigžņotās tumsas vidū, kad fizikas likumi bija pārtraukuši signālu sakarus ar Zemi, ja miljardi cilvēku neticētu, ka mēs atgriezīsimies?

Tādēļ manu draugu pulkā ir gan tuvi, gan tāli ļaudis, aizmirsti un nepazīstami, gan tie, kas dzimuši pēc mūsu aizlidošanas, gan arī tie, kurus es nekad vairs neredzēšu. Jūs visi man esat vienādi mīļi, un pie visiem jums es griežos šai brīdī. Laikam bija vajadzīgi šie tālumi, ciešanas un ilgie gadi, lai es izprastu, cik liels ir tas, kas mūs vieno, un cik sīks tas, kas šķir.

Manā rīcībā nav daudz laika. Steigdamies pastāstīt visu, kas bijis, es varbūt brīžiem izteikšos mazliet neskaidri, haotiski, bet vienu gan centīšos jums parādīt — to, kā notikumi, kurus mēs pūlējāmies pakļaut savai gribai, deva iespēju mums vienu — lai ari ļoti īsu mirkli skatīt ceļu, ko cilvēce nostaigājusi kopš saviem sākumiem.

Mums šķiet, ka ar šo ekspedīciju mēs esam pacēlušies milzu kalngalā, no kura var pārredzēt gadsimtus, bet īstenībā tā ir tikai viens vienīgs pakāpiens neizmērojamā kraujā, kuras virsotnes slēpj nākotne. Paies gadu simti un tūkstoši, kuru virknē mūsu lidojuma vēsture saruks par sīku, bet nepieciešamu posmiņu, un visi tie notikumi, kuriem šodien dzīvību piešķir mūsu asinis, pārvērtīsies aizmirstu hroniku nedzīvās rindās. Mūs aizmirsīs, mums nebūs vārdu, tāpat kā tālajām zvaigznēm, kurām ir tikai kopējs zvaigznāja nosaukums. Zvaigznes ir lielas un stipras, un mūžīgas salīdzinājumā ar cilvēka dzīvību, kas no tām cēlusies. Jo zvaigznes rada cilvēku un zvaigznes viņu iznīcina. Bet tagad cilvēks jau atradis ceļu uz zvaigznēm, viņš iepazinis telpu un laiku un arī pašas zvaigznes, kas viņam dāvājušas dzīvību. Nekas vairs cilvēkam nevar stāties pretim. Viņš aug jo lielāks, jo lielākus šķēršļus sastop savā ce|ā. Viņa ir viss: diženums un vājums, mīlestība un nežēlīgums, aprobežotība un bezgalība. Pat zvaigznes noveco un dziest, bet mēs paliksim. Jo nākotnes civilizācijā, kas pārspēs visus mūsu sapņus, pēc īsa, krašņa uzplaukuma atdursies pret jaunu grūtību mūriem, pret bargu nezināmo, kas saviļņos dzives pamatus, un tad cilvēki vēlreiz paskatīsies atpakaļ un atklās mūs no jauna, tapat kā mēs atklājām lielo pagātni.

MĀJAS

Esmu dzimis Grenlandes polārajā daļā, kur tropiskais klimats pāriet mērenajā, bet palmu mežu vieta sāk zaļot stalto lapu koku birzis. Mūsu māja bija veca, pārlieku stiklota ēka, kadu šajā apvidū ir ne mazums. Dārzs, kas to aptvēra no visām pusēm, iesniedzās pirmā stāva istabās, kuru sienas gandrīz cauru gadu bija atvērtas. Tadē] dzīvojām cieši kaimiņos ar puķēm, kas dažkārt pat sagādāja neērtības, un tēvs mēģināja cīnīties pret šo, kā viņš mēdza sacīt, pārmērīgo dzīvokļa «appuķošanu». Tomēr virsroku guva vecmāmiņa, kuras pusē bija arī māte un māsas, un tēvs galu galā pārvācās otrajā stāvā.

Mājai bija sava vēsture — gara un cienījama. Uzcelta XXVIII gadsimtā, tolaik tā atradās pie autoceļa, kas grāja uz AAeoriju, bet ar laiku, aviācijai pilnīgi izskaužot sauszemes satiksmi, ceļš aizauga ar mežu, un tagad par to liecina vienīgi koki, kas ir jaunāki par pārējiem.

Mājas iekārtojumu es gandrīz nemaz neatceros un arī pašu ēku, pievēris acis, redzu kā iztālēm, kokos paslēpušos, kas gluži saprotams, jo lielāko tiesu laika pavadīju dārzā, it kā tur dzīvotu Dārzā bija sarežģīts dzīvžogu labirints; pie ieejas sardzē stāvēja slaikas papeles; aiz tām sākās mūžam ēnainu celiņu jūklis, pa kuriem pēc ilgas staigāšanas — pareizāk skriešanas, jo kas gan četru gadu vecumā staigā — varēja nonākt uzkalna pie efejām apaugušas lapenes. Cauri lapotnei bija redzams mežainais apvārsnis lidz pat rietumu pamalei, pie kuras ik pēc brīža uzliesmoja vertikālas uguns strēles, jo mūsu māja atradās tikai 80 kilometrus no Meorijas raķešu stacijas. Droši vien vēl šodien es aizvērtām acīm varētu šai lapenē atrast ik zariņu, ik atvasīti. Tur es kādreiz lidoju virs mākoņiem, peldēju pār okeāniem, biju tālbraucējs kapteinis un raķešu pilots, astrogāts, kas cietis avāriju Visuma telpa, vai arī jaunu zvaigžņu un uz tām dzīvojošu tautu atklājējs, bet dažreiz — visas šīs personas reizē.

Ar saviem brāļiem un māsām es nerotaļājos, jo mūs šķīra pārāk liela gadu starpība. Visvairāk laika man veltīja vecmāmiņa, un ar viņu saistās manas pirmās atmiņas. īsi pirms pusdienas viņa parasti gāja dārzā, uzmeklēja mani vislielākajā biezoknī, uzcēla sev uz pleca un devās uz terasi. Tur mēs abi vērāmies debesīs, gaidīdami parādāmies tēva lidmašīnu — sārtu un apaļu kā dālijas mājas priekšā. Es allaž baiļojos, ka tēvs ceļā neagmaldās.

—   Nebaidies, muļķīt, tētis mūs atradīs. Tētis lido pa diegu no radio kamoliņa, — stāstīja vecmāmiņa, rādīdama man antenu, kas slējās uz jumta kā sudraba niedre. Es plaši ieplētu acis.

—   Vecmāmiņ, tur nav nekāda diega!

—   Tavas actiņas vēl ir pārāk mazas. Paaugsies, tad redzēsi.

Vecmāmiņai bija tikai astoņdesmit seši gadi, bet man viņa rādījās neizsakāmi veca. Man šķita, ka tāda viņa bijusi no laika gala. Vecmāmiņās sirmie mati vienmēr bija gludi sasukāti atpakaļ un pakausī savīti smagā mezglā. Viņa ģērbās violetos vai tumši zilos tērpos un nevalkāja nekādas rotas, izņemot plānu gredzentiņu uz vidējā pirksta, kurā mirdzēja taisnstūra akmentiņš. Mana vecākā māsa Ota reiz pastāstīja man, ka šajā kristaliņā esot pierakstīta vectēva balss no tiem laikiem, kad viņš vēl dzīvojis, bijis jauns un mīlējis vecmāmiņu. Manī pamodās ziņkāre. Rotaļādamies ar gudru ziņu pieliku ausi pie gredzena, bet, neko nesadzirdējis, nosūdzēju Otu vecmāmiņai, kas smiedamās mēģināja man iegalvot, ka Otai bijusi taisnība. Ta kā es tomēr neticēju, viņa, brīdi vilcinājusies, izņēma no galda atvilktnes mazu kārbiņu, piespieda pie tās gredzenu, un istabā atskanēja vīrieša balss. Es nesapratu, ko īsti viņš teica, bet jutos apmierināts un biju ļoti izbrīnījies, ieraugot, ka vecmāmiņā raud. Apdomājies es arī sāku raudat. Tad ienāca māte un pārsteidza mūs abus gauži elsojot.

Kad vectēvs vēl dzīvoja (tas bija pirms manas dzimšanas), vecmāmiņa zīmēja tērpu modeļus un dažādus rakstus. Pēc vīra nāves viņa pārcēlās pie sava jaunākā dēla — mana tēva un vairs nestrādāja. No agrākiem laikiem viņai glabājās veselas mapīšu kaudzes ar modeļu projektiem. Man patika tās šķirstīt, jo tur bija daudz neparastu, ērmotu zīmējumu. Vecmāmiņa laiku pa laikam izdomāja kādu tērpu vai nu mātei, vai kādai no māsām, vai arī pati sev. Tam vajadzēja būt modernam tērpam, kas maina krāsu un rakstu atkarībā no temperatūras. Es smējos līdz asarām, pūlēdamies uzminēt, kāda krāsa vai raksts parādīsies uz šāda tērpa, kad to izliks saulē. Izmēģinājumu laikā vecmāmiņa parasti ieslēdzās savā istabā. Visa māja tad dzīvoja vienās gaidās, bet vecmāmiņa pēc tam ieradās vakariņās, kā vienmēr, tērpusies savās nevainojamajās, tumši zilajās drēbēs, un uz mūsu daudzbalsīgo jautājumu atbildēja:

— Man tādi nieki nenāk ne prātā. Esmu tam par vecu.

Tēvam nācās būt prom no mājām visdažādākajā laikā, bieži vien arī naktī, jo viņš bija ārsts. Vislabprātāk viņš atpūtās verandā, caur tās tumšajiem stikliem vērdamies mākoņos. Tādās reizēs viņš tikko jaušami smaidīja, it kā mākoņu mūžam mainīgie apveidi viņu uzjautrinātu. Kad es rotaļājos mājas priekšā, tēvs dažreiz pienāca klāt, brīdi no augšas aplūkoja manas smilšu celtnes un pēc tam klusēdams aizgāja. Es to uztvēru kā stingrības izpausmi, bet tagad man liekas, ka viņš bija vienkārši kautrīgs. Kad vecmāmiņa vai māte viņu pie galda uzrunāja, tām bieži nācās atkārtot savus vārdus, jo tēvs bija mazliet izklaidīgs, bet lielākā sabiedrībā, piemēram, tad, kad pie mums ieradās tēvoči, viņam labāk patika klausīties citus nekā runāt pašam. Tikai reizi tēvs mani pārsteidza, pat izbiedēja. Vairs īsti neatceros, kādos apstak[os ieraudzīju televizorā, kā mans tēvs izdara operāciju. Mani tūdaļ izraidīja no istabas, bet atmiņā iespiedās neskaidrs priekšstats par kaut ko pulsējošu un asiņainu un pāri šim šausmīgajam priekšmetam — tēva seja, it kā sastingusi dusmās, ar sāpigi saspringtu skatienu. Sī aina man bieži rādījās sapņos, no kuriem es baidījos.

Tēvoči mēdza mūs apciemot vakaros. Kad saradās visi, to dēvēja par «ģimenes padomes apspriedi». Viņi līdz vēlai naktij sēdēja ēdamistabā zem lielā lirioden- drona. kas savas pirkstainās lapas stiepa pāri klubkrēsliem. Nekad neaizmirsīšu savu pirmo uzstāšanos šai padomē. Nakts vidū pamodies, no bailēm sāku raudāt, bet, tā kā neviens nenāca, izmisis metos skriet pa tumšo gaiteni uz ēdamistabu. Mātes istabā nebija, tādēļ gribēju ierāpties klēpi vistuvāk sēdošajam tēvocim Narianam. Bet cik liels bija mans izbīlis, kad izstieptās rokas izgāja caur tēvoča ķermeni kā caur gaisu! Mežonīgi spiegdams, es metos pie tēvp. Viņš pacēla mani augstu gaisā un ilgi šūpoja, skaidrodams:

— Nu, dēliņ, nebaidies. Redzi, tēvoča Nariana īstenībā te nav; tēvocis ir savās mājās Austrālijā, bet pie mums ieradies tikai televizītē. Tu taču zini, kas ir televizors? Te tas stāv uz galdiņa; kad es to izslēgšu — šņiks! — tēvocis pazudīs. Redzi?

Tēvs uzskatīja, ka nesaprotamas parādības bērnam pamatīgi jāizskaidro, lai tās viņam neiedvestu bailes, taču man jāatzīstas, ka līdz ceturtajam dzīves gadam es nevarēju pierast pie tēvoču televizītēm. Tēvocis Narians dzīvoja Kanberas tuvumā, Amiels — aiz Urāliem, bet trešais tēvocis — Orhilds — vai nu Transvalā, vai Era- tostenesa dienvidu nogāzē, turpat pusi savas dzīves atrazdamies starpplanētu tukšumā, kur vadīja plašus celtniecības darbus; tādēļ tēvs viņu mēdza saukt par «tukšinieku». Ceturtais — visvecākais tēvabrālis Merlins dzīvoja Spicbergenā, kādus 1300 kilometrus no mums, un ik svētdienas apmeklēja mūs personīgi.

Tagad pastāstīšu kādu ģimenes ticējumu, kas, mana vectēva radīts, pārgāja no paaudzes uz paaudzi. Mana vecmāmiņa, liela prāta un bagātu jūtu cilvēks, bija neparasti aizmāršīga, kas viņai sagādāja sevišķi daudz rūpju ikdienas sikumos. Vectevs — vai nu gribēdams viņu mierināt, vai ari tiešam būdams tada parlieciba — apgalvoja, ka aizmaršība, lai gan pati par sevi neesot nekāds tikums, vienmēr saistoties ar lielu, pat izcilu mākslinieka talantu. Tāpēc kada no bērniem atklāšoties neparastas spējas, bet, tā kā istenība šis ceribas neattaisnoja, vectēvs savā teorijā izdarīja labojumu, proti: nevis bērni, bet mazbērni būšot lieli mākslinieki.

Taču manas masas pievila ari šīs cerības, bet brālis jau bērna gados saka interesēties par tehniku. Droši vien vēl šodien mūsu majas bēniņos glabajas viņa konstruētā «gaisa gulta» — spēcīgu ventilatoru sistēma, kas raida augšup tik stipras gaisa strūklas, ka tas var viegli noturēt cilvēka ķermeni. Par savu eksperimentu objektu brālis toreiz izmantoja mani. īsti pa pratam man tas nebija, jo, gu[ot metru virs grīdas brāzmainu gaisa strāvu skavās, nevarēja pat lagā paelpot, nemaz nerunājot par atpūšanos. Visas pazīmes liecinaja, ka brālis būs izgudrotājs. Vēlreiz vīlusies, vecmāmiņa nu vairs nešaubījās, ka mākslinieks būs pats jaunākais — tātad es. Tādēļ man bieži vien pagāja nesodīti dažādi niķi, par kuriem brālis vai māsas būtu saņēmuši pamatīgu brāzienu. Un jāatzīstas, ka vecākiem es sagādaju ne mazumu rūpju. Pats vairs neatceros, kā tris gadu vecumā pirmo reizi apmeklēju rotaļlietu noliktavu, bet vēlāk bieži tiku dzirdējis par to runājam. Mani pilnigi esot apreibinājuši neskaitāmie dārgumi, kas visi varētu piederēt man, un es sācis skraidīt pa plašo spoguļzāli, ķerdams uz labu laimi raķešu, modeļus, balonus, radio- vaboles, lelles. Nevarēdams šķirties no šīm lietām un grābdams arvien jaunas, beigās tā esot apkrāvies, ka zem mantu smaguma saļimis un palicis guļot, dusmās kliegdams un raudadams. Vecmāmiņa gan kaut ko sākusi runāt par mākslinieku impulsīvo dabu, taču tēva uzskati bijuši tuvāki zemei.

— Knauķis ir mežonīgs, jo mežā uzaudzis, — viņš teicis un tad pa pusei nopietni, pa pusei jokodams griezies pie manis: — Zini, ja tu būtu piedzimis senos laikos, droši vien kļūtu par pirātu, laupītaju vai konkistadoru.

Kā jau minēju, pārējie bērni ģimenē bija par mani vecāki; kad es vēl tikai mācījos burtot, abas māsas jau bija beigušas meteotehnikas studijas. Reiz vecākā māsa Ota, būdama labā omā, izstāstīja man sava amata brīnumus: dežurēdama vietējā meteostacijā, viņa rūpējoties par to, lai būtu jauks laiks.

—   Bet ja nu tu neaizietu uz dežūru? — es jautāju.

—   Tad būtu slikts laiks.

Es nez kādēļ biju sapratis to tā, ka no Otas ir atkarīgs ne vien laiks, bet vispār pasaules pastāvēšana. Būdams pārliecināts, ka ar pasauli notiktu kas briesmīgs, ja nebūtu Otas, izjutu pret viņu lielu cieņu. Drīz pēc tam māsa uzdāvināja man «Jauno meteotehniķi» — ierīcīti, ar kuru varēja vadīt neliela mākonīša gaitu. Tas pamodināja manī neskaidras aizdomas. Es sāku Otu aplinkus iztaujāt: vai bez mākoņu un vēju kustības vairāk no viņas nekas nav atkarīgs? Nenojauzdama manas nopratināšanas nolūkus, viņa atbildēja, ka neesot. Tajā brīdī viņa līdz ar māsu'Lidiju zaudēja manās acis visvarenības oreolu.

—   Ak tā-ā-āl — es gari novilku. — Bet vai zini, mcteotehnika nemaz nav vajadzīga. Nu varbūt vēl jums, sievietēm, — augstsirdīgi piemetināju, — bet mums, vīriešiem, taisni vajadzīgi viesuļi, vētras un kaucoši vēji, nevis nez kāds mākslīgs, saldināts klimatiņš.

Ota sarauca uzacis un īsi noteica:

—   Tev jau vēl slapjš aiz ausīm.

To es ilgi nevarēju viņai piedot.

Brālis no saviem ceturtās klases skolnieka augstumiem mani vispār neievēroja. Man bija jau seši gadi, un es kaisu nevaldāmā piedzīvojumu kārē. Uz Meorijas Bērnu pili man vienam vēl neļāva iet, — biju pārāk mazs. Tādēļ man nāca līdzi brālis. Būdams četrpadsmit gadus vecs, viņš vīpsnāja par pasaku izrādēm, bet, kad uz skatuves norisinājās neredzēti brīnumi, centās izcelties manās acīs, čukstēdams man ausī lugas tālāko gaitu, kuras saturs viņam bija zināms.

Meorijā es nevarēju atrauties no automātisko veikalu skatlogiem, pie kam uzmanību visvairāk saistīja rotaļlietu un saldumu noliktavas. Es vaicāju mātei, vai viņa drīkst apēst visas tortes un paņemt sev visas brīnumskaistās lietas, kas izstādītas skatlogos.

—  Jā jel, — viņa atbildēja.

—   Tad kādēļ tu to nedari?

Māte smējās un teica, ka «viss» viņai neesot vajadzīgs. To es nevarēju saprast.

—   Kad izaugšu liels, — es sacīju, —paņemšu sev gan rotaļlietas, gan tortes, un man būs vesela vanna ar krēmu un vispār viss.

Tomēr vispirms vajadzēja izaugt lielam, un es visādi centos paātrināt šo procesu. Tāpēc, kad nekas sevišķs nebija paredzams, es labprāt likos agri gulēt.

—  Vai tev nav kauna iet gulēt pirms tumsas? Tik liels zēns! — māte mēdza sacīt.

Es noslēpumaini klusēju. Man bija zināms, ka miegā laiks rit ātrāk nekā nomodā.

Astoņu gadu vecumā es pirmo reizi pamēģināju uzspiest citiem savu gribu. Spriedām, kā vislabāk atzīmēt tēva dzimšanas dienu.

No lasāmās grāmatas es jau šo to zināju par senajiem satrapiem un ieteicu uzcelt tēvam karalpili. Visi mani apsmēja, tadē] nolēmu to izdarīt viens pats. Māte pūlējās mani pārliecināt, ka pils tēvam neesot vajadzīga.

—   Tētis nekad neiedomājās par pili, jo viņam nav laika, — es atbildēju, — bet viņš būs noteikti priecīgs, to saņemot.

—   Nē jau. Dāvanas nevar būt ne lielas, ne mazas. Kādreiz sensenos laikos cilvēki dāvināja cits citam dažādus priekšmetus, bet tagad apdāvina tikai bērnus, jo pieaugušajiem ir viss, ko vien viņi vēlas.

Man likās, ka šis dalījums ir ļoti netaisnīgs. Pieaugušajiem ir viss, ko vien viņi vēlas, bet kas notiek, ja es kādreiz pusdienās palūdzu kaut vai to pašu trešo gabaliņu tortes? Tomēr es neko neteicu, jo negribēju ar māti ķildoties.

—   Redzi, — viņa turpināja, — aizvakar, kad tu sēdēji dārzā, tev klēpī aizmiga sunītis, atceries? Tu nepakustējies, lai neiztraucētu sunīti, kaut gan sēdēt bija neērti un nogurdinoši. Tev bija prieks to darīt sunīša labā, vai ne? Līdzīgai jābūt arī tavai dāvanai tēvam. Tad tu redzēsi, kā viņš priecāsies.

—   Nu kā, — es iebildu, — tētis tak negul rnan klēpī.

—   Tas nu gan, bet vai tev katrā ziņa jātrokšņo un jāšauj raķetes zem viņa logiem, kad viņš vakarā lasa?

—   Raķetes varu arī nešaut, — es sacīju, — bet tas ir par maz.

Es aizgāju domīgs. Karaļpils plāns man nelika mieru.

Tāpat ka katra majā, ari mums bija daudz automātu: dzīvokļa apkopšanas, virtuves un darza automati. Sos pēdējos, kuri kopa puķes un kokus, sauca par monotiem. Monots Pirmais kalpoja mums jau no vectēva laikiem. Monots mani bieži mēdza nesat uz muguras, kas ļoti nepatika mūsu aitu surnrii Plutonam. Suņi vispār necieš automātus. Vecmāmiņa pastastija man, ka visi zemākie radījumi baidoties no automātiem, jo nespējot saprast, ka nedzīvs priekšmets varot kustēties.

Sie vecmāmiņās vardi man ķērās pie sirds, jo arī es nevarēju aptvert, kādēļ automāti kustas un klausa rīkojumiem. Vai es ari būtu zemāks radījums? Pirms sākt pils celšanu (kas, protams, būtu jadara automātiem), es ar abiem monotiem paslēpos vistalakajā darza stūrī un vispirms pavēlēju, lai viens automats sadauza otram vēderu, jo gribēju paraudzīties, kas tur iekšā, bet tas atteicās man paklausīt. Neganti sadusmojies, sadabūju vislielāko āmuru, kads vien mājās bija atrodams, un ķēros pats pie darba, tomēr nevarēju pieveikt metala apvalku Aizrāvies pilnīgi aizmirsu, ka" pašreiz tēvs pēc pusdienām atpūšas, un dauziju ar āmuru tā, ka skanēja visapkārt. Pēkšņi virs galvas izdzirdu kādu balsi. Pie- tvicis ka biete un galigi piekusis, pacēlu acis un ieraudzīju tēvu, kas skumji kratīja galvu.

— Ja kaut daļiņu šīs enerģijas tu ieliktu mācībās, — viņš noteica un aizgāja.

Manā devītaja dzimšanas dienā, kas iekrita 3098. gada pavasarī, māte man pavēstīja, ka pēc divām nedēļām mēs došoties izbraukumā uz Venēru, ja vien es labi uzvedišoties. Tas bija mans pirmais ceļojums uz citu planētu. Visu laiku Itdz izbraukuma dienai es uzvedos ļoti priekšzimigi. Iepriekšējā vakarā pie mums personīgi ieradas visi tēvoči. Māte šim gadījumam dziļā slepenībā bija sagatavojusi pārsteigumu, celdama galdā īstu kulinārijās mākslās brīnumu — «mēness torti». Pēc briža tā piepeši iešņācās un izmeta no krātera krēma mutuļus, kas slīdēja lejup pa šokolādes nogāzēm.

Es jau vairākas dienas klusībā sapņoju par to, ka ceļā uz Venēru mēs cietīsim katastrofu un pēc kuģa bojā ejas apmetīsimies kādā vientuļā planetoīdā. Gatavoda

mies šiem notikumiem, nolēmu sagādāt attiecīgus pārtikas krājumus, un, tā kā torte man likās šim mērķim īsti piemērota, es naktī uzcēlos, paņēmu no skapja krietnu gabalu un noglabāju to savā čemodāniņā. Otrā rītā līdz ar gaismiņu devāmies uz Meorijas raķešu staciju. Lidojums līdz Venērai bija īss un noritēja bez vismazākā starpgadījuma. Dziļi vīlies un apnicis no skatu klāja vērot melnās debesis, paslēpos kajītes kaktā un, lai pārtikas krājumi neietu zudumā, sāku pamazām notiesāt šokolādi ar krēmu, līdz skaļruņi pavēstīja, ka tuvojamies planētas lidostai. Sekas bija nožēlojamas. No uzturēšanās uz Venēras man palika atmiņā tikai vēdergraizes, ar puķītēm un putniņiem izrotātais kabinets bērnu klīnikā un resnais ārsts, kas, man tuvodamies, jau iztālēm smējās un jautāja, kā patīkot uz Venēras.

Nākošajā dienā vajadzēja braukt atpakaļ; mani raudošu iecēla raķetē. Biju jau vesels un atguvis pietiekami daudz spēka, lai smagi izjustu pārciesto nelaimi, kas — 110 tā es baidījos visvairāk — var kļūt par iemeslu, lai mani izsmietu. Tādēļ visu ceļu drūmi un noslēpumaini klusēju, ko neviens gan neievēroja. Tā beidzās mans pirmais kosmiskais ceļojums.

Bet nu pietiks šo mazo stāstiņu, kas tik juceklīgi iespiedušies atmiņā; tie ir nenozīmīgi kā raibi nieciņi, no kuriem grūti šķirties. Es tos atceros, bet nevaru vairs sevī atrast bērnu, kurš bija to varonis. Kas gan manī palicis no viņa? Vai tas, ka man patīk pasakas un negaršo šokolāde? Varbūt vēl kāds mazumiņš. Bet šai niecīgajā pārpalikumā, kaut kur manas būtnes pašos dziļumos vēl slēpjas bērna pasaules atspulgs, neaizsniedzams un neizprotams, kas tomēr dažbrīd — gan reti — piepeši atdzīvojas vai nu rieta debesu mirdzumā, vai kādā negaidītā skatienā, lietus šalkoņā, smaržā, vai ari klusā krēslas stundā, izraisot skumju smaidu.

Kad pēc ilgiem gadiem reiz atgriezos mājās, mūsu dārzs mani pārsteidza, gandrīz vai izbiedēja. Es te pazinu katru puķu dobi, katru koku, bet tur, kur agrāk man pavērās vesela brīnišķīgu piedzīvojumu pasaule, tagad nebija nekā. Parasts puķu dārzs ar lapeni, ābelēm, dzīvžogu… Un cik mazs te viss bija kļuvis! Pastaiga no mājas līdz vārtiņiem kādreiz bija ceļojums, kas izraisīja tādu pašu pārdzīvojumu kā tagad lidojums ap zemeslodi. Jā, dažu gadu laikā Zeme bija kļuvusi ma- zaka par manas bērnības dārzu! Tas tādēļ, ka piepildījušies kvēlie sapņi, — esmu izaudzis un spēju visu, ko vien vēlos ,.. Bet tas jau ir nākošais stāsts.

JAUNĪBA

Pusaudža gados es izdarīju daudz atklājumu. Viens no lielākajiem atklājumiem bija mani tēvoči. Es sen zināju, ka tēva vecākais brālis, tēvocis Merlins, pēta akmeņus. Mazliet pat apšaubīju viņa saprātu, jo kas gan interesants varēja slēpties akmeņos. Bet ar laiku pārliecinājos, ka tēvocis stāsta par lietām, kas ir tūkstošreiz interesantākas nekā pasakas. Sais stāstos magmatisko klinšu plagioklazi, hrizolīti un krīta merģeļi ieguva noslēpumainu, romantisku nozīmi; ar ābola un servjetes palīdzību tēvocis prata parādīt, kā rodas kalnāji, bet, kad viņš stāstīja par lavas mēteļiem, kuros ietērpjas atdziestošas pasaules, man rādījās nezvēri, kas spļauj liesmas, melnā tumsā plivinot savus ugunssarkanos apmetņus.

Otrs tēvocis — Narians, austrālietis, kas toreiz tā nobiedēja mani teievizītē, nodarbojās ar mākslīgā klimata konstruēšanu uz lielajām planētām; viņš pavēlēja metāna viesuļiem un valdīja pār ledaino ogļūdeņraža okeānu vētrām. Par kādām pasaulēm tikai viņš nezināja stāstīt! Gan par lidojošo Gondvanas kontinentu; gan par dīvainajām Jupitera debesīm, kas atgādinot uz mutes apgāztu bļodu un kur dienu un nakti spīdot gluži niecīga saule; gan par Saturna tropiskajiem apgabaliem, uz kuriem gandrīz visu gadu krītot milzīgā, virpuļojošā gredzena ēna; gan par saviem jaunības gadu ceļojumiem uz Saturna atdzisušajiem pavadoņiem, kas nosaukti seno mītu varoņu vārdos: Titāns, Rea, Diāna.

Un tomēr ar smagu sirdi es viņus abus pievīlu, nolemdams iet trešā tēvoča — Orhilda pēdās, ko ģimenē sauca par «tukšinieku». Padzirdējis, ka tēvocis bombardē atomus, es iztēlojos viņu nīkstam savā kosmiskajā laboratorijā, neatlaidīgi mēģinot reiz notvert šo bezgalīgi niecīgo matērijas daļiņu. Bet kas izrādījās? Sis vis-

sīkāko puteklīšu pētnieks cēla ierīces, daudzkārt lielākas par visu, kas vien atradās uz Zemes, jā, pat par pašu Zemi.

Vai nav dīvaini, ka ceļš tiklab Visuma, kā atoma dzīlēs aizved mūs bezgalībā! Tēvocis Orhilds būvēja mašīnas atomu bombardēšanai. Tās bija tukšas, gredzenā saliektas caurules, kuru magnētiskie lauki kalpoja nukle- onu — no elementu kodoliem izšauto lādiņu kustības paātrināšanai. Lielākais XXX gadsimta paātrinātājs bija gredzenveida caurule ar 3000 kilometru lielu rādiusu; tās izliektais stobrs gaja caur tuneļiem kalnu grēdās un ka tilta loki šķērsoja ielejas. Nākošajam paātrinātājam — heliotronam — jau būtu jāapjož visa zemeslode. Vai konstruktori beidzot bija sasnieguši savu iespēju robežu? Nebūt ne: radās gluži jauns projekts — helio- tronu nolēma celt tukšajā izplatījumā. Vai tā būs apļveida cauruļu sistēma, kas lidos telpā kaut kur starp Zemi un Mēnesi? Tēvocis Orhilds sacīja, ka es maldoties. Konstrukcijas pamatmateriāls — tukšums — jau atradās izplatījumā, un tam, izrādījās, ir lieliskas īpašības. Ar raķetēm no Zemes izplatījumā nogādāja daudzus tūkstošus magnētisko staciju, kuras vēlāk izkārtoja ideālā aplī. Bet kāds bija tēvoča uzdevums? Vai viņš vadīja darbus? Nē, viņš nodarbojās tieši ar to, kas atradās starp stacijām, — ar tukšumu. Tātad ar neko? Nē jau! Pēc viņa vārdiem, nav nekā iespējām bagātāka par tukšumu, ko šķērso elektromagnētiskie lauki — tālo zvaigžņu sūtņi. Tēvocis Orhilds parasti neieradās televi- zītēs, jo tad nevarēja rāpties kokos, kas tam ļoti patika. Kad viņš atbrauca, mēs parasti uzkāpām kādā no lielajam ābelēm, apsēdāmies tās zaros un, grauzdami cietos ābolus, dedzīgi diskutējām par impulsu, indukcijas un elektromagnētiskajiem laukiem, par antiparalēlajiem fotoniem un nesveramām matērijas daļiņām. Jā, nebija nekādu šaubu, ka es kļūšu tukšumenerģētiķis, bet tad pienāca 3103. gada vasaras brīvlaiks un visi šie plāni pēkšņi sabruka. Es kļuvu 14 gadus vecs un drīkstēju doties vairāku simtu kilometru tālās ekskursijās. Reiz aizlidoju uz Tamperi.

Vai zināt, ar ko ievērojama šī mazā Ziemeļjūras saliņa — sena kosmisko raķešu bāze un muzejs? Slaiku priežu pudurā starp sadēdējušu dolomīta klinšu bluķiem

paceļas milzu ēka ar lieliem logiem, kuru stiklus kā sarma klāj okeāna vēju atnestā sāls. Sajā ēkā, kuras jumts plešas pār tērauda siju rindām, atgādinot aizvēsturiska vaļa skeletu, glabājas neskaitāmi milzīgu raķešu korpusi.

Muzeja pārzinis bija vecs vīrs ar sārtu seju un kuplu, sirmu bardu, kurā it kā aizmirsti vijās atsevišķi zelta pavedieni. Es viņu ieraudzīju kādas raķetes katlu telpā. Vecais vīrs sēdēja pilnīgā tumsā zem kvarca vannām, kurās kādreiz bija vārījies šķidrs metāls; tagad atdzisušās sienas oda pēc putekļiem un mitruma. Es satrūkos, kad viņš piepeši iznira manā priekšā, jo biju pārliecināts, ka esmu viens milzīgajā celtnē. Gaismas strēle, kas ieplūda pa atvērto lūku, krita uz viņa baltās bārdas. Vaicāju, ko viņš te dara.

— Sargājušos… ka neaizlido, — vecais atteica pēc tik ilga laika, ka es jau sāku šaubīties, vai maz sagaidīšu atbildi. Brīdi viņš kavējās augšā virs manis, es dzirdēju viņu gausi un smagi elpojam, tad klusēdams pa trapu nokāpa lejā.

Sāku apmeklēt muzeju arvien biežāk. Pirmajā laikā mums ar veco vīru runas nekādi nevedās. Es mēģināju viņam tuvoties, bet vecais likās vairāmies manis, tiesa gan, pasīvi, allaž aizklīzdams kaut kur kuģu labirintos, bet, kad viņu atradu, atbildēja uz maniem jautājumiem sākumā aprauti, ar izsmieklu, ko es neizpratu, bet vēlāk, pēc ilgākas pazīšanās kļuva runīgāks. Pamazām es iepazinos ar muzejā eksponēto kuģu, kā arī daudzu citu kos- misko raķešu biogrāfijām, jo vecais vīrs — es par to nešaubījos — labi zināja katra kuģa likteni, katra kuģa, kuri pēdējo sešu gadsimtu laikā bija šķērsojuši Saules sistēmu.

Es viesojos tēvoča mājās Helgolandē un gandrīz ik dienas braucu uz saliņu. Sai laikā vecais vīrs kavējās savu atmiņu dzelmēs, kas likās neizsmeļamas; tikai viņš pats man bija palicis mīkla, jo par sevi nekad nerunāja. Varbūt viņš bijis zvaigžņu kuģu kapteinis, varbūt lielu ekspedīciju vadītājs, bet es nevienam to nejautāju, jo tieši tāds — noslēpuma plīvurā tīts — viņš man bija vajadzīgs.

Pie ieejas muzejā starp pīlāriem atradās četras raķetes, ko kosmisko kuģu rūpnīcas bija uzbūvējušas pirms tūkstoš gadiem, senlaicīgas, slaidas laiviņas ar nosmai- lotiem galiem un spurām, kas atgādināja bultas pamātu. Pirmo divu raķešu karosērijas smagi balstījās uz ieslīpas betona gridas, bet trešā bija pagāzusies atpakaļ, it kā kritienā sastingusi. Tās labā sliece skāra gridas malu, bet kreisā karājās gaisā — mazliet izbīdīta uz priekšu un saliekta kā nedzīva putna spārns. Sis visvecākais tukšuma kuģis slēja galvu augšup, it kā gaidīdams startu, kas gan stipri kavējas, bet reiz tomēr pienāks. Tālāk bija redzamas XXII un XXIII gadsimta raķetes, kas izskatījās kā trijšķautņu zivis. Sākumā tās visas šķita melnas, bet izrādījās, ka tikai krēsla līdzcietīgi aizklājusi rūsas plankumus un nobrāztos sānus.

Ja es teiktu, ka vecais vīrs man izrādīja kuģus, tā nebūtu taisnība. Pa vītņu kāpnēm varēja uziet šaurā dzelzs galerijā, no kuras bija redzamas raķešu tumšo muguru rindas un ieeju atvērtās rīkles. Iekšpusē kuģi bija mākslīgi apgaismoti un skatienam pavērās šķērssienu lūkas, apaļas durvis, kajītes, transportšahtas un starpklāju ejas. Pa tām varēja nokāpt lejā visdziļākajos nodalījumos, kur mirdzēja senlaicīgas, ar rubīnsarkanu vielu noziestas šasijas. Pa gaiteņiem, kas pakāpeniski sašaurinājās, pārkāpjot vairākus svina drošibas sliekšņus, varēja nokļūt atomkamerās. Pieputējušā telpā, kuras melnās sienas no svelmainā karstuma, kas šeit kādreiz valdīja, bija kļuvušas grubuļainas, rēgojās sakum- puši magnētu silueti. Kādreiz starp tiem bija riņķojušas sauļu daļiņas — enerģijas un kustības avots.

Šo klaiņojumu laikā mans pavadonis saglabāja pilnīgu mieru, varbūt pat garlaikojās, katrā ziņā bija vienaldzīgs kā pret manas sajūsmas izpausmēm, tā ari pret to, ko runāju, bet es runāju bez mitēšanās.

Lomas mainījās, kad, apskatījuši visus raķetes kaktus, atgriezāmies tās centrālajās telpās.

Kā vēlāk nopratu, viņš gaidīja, kamēr es apmierināšu savu trokšņaini paviršo ziņkāri un man radīsies interese par svarīgākām lietām nekā senatnes atomteh- nikas dīvainības. Kad biju iepazinies ar visiem kuģiem un izpētījis to slēptākos kaktus, pienāca viņa laiks stāstīt.

Vecais vīrs it kā nejauši satika mani durvīs. Izgājuši cauri plašajai, tukšajai zāles daļai, pagājuši garām nevarīgajiem ķermeņiem, kuru atvērtās lūkas ieelpoja salto tumsu, pa dunošām metala kāpnēm nokļuvām sudrabotā milzenī ar adatsmailu augšgalu — astrotorā. Laika zobs to, šķiet, nemaz nebija skāris. Tuvojoties centrālajai navigācijas kabīnei, kur starp nosūbējušiem televizoru ekrāniem un vadības pultīm uz paaugstinājuma atradās stūres armatūra, vecais vīrs atkal it kā nejauši apstājās un sāka runāt, vispirms tā kā nelabprāt, bezgala gausi, tad arvien sakarīgāk un skaidrāk, līdz, beidzot, atrāva vaļā stūrmaņa kabīnes durvis, pie kam automātiski iedegās griestu spuldzes, un sākās viens no visaizraujošākajiem stāstiem, kas manā atmiņā uz visiem laikiem saistās ar jaunības dienām.

Tie bija nostāsti par senajiem laikiem, kad lidojums uz vistuvāko planētu bija ceļojums pretim nezināmajam, drama ar sarežģītu sižetu, kuras pavediens, aizklīzdams nemiņā, risinājās Visuma dzīlēs, starp divām pasaulēm — Zemi, kura varbūt pamesta uz visiem laikiem, un noslēpumaino, neizpētīto debess ķermeni. Tās bija leģendas par kuģiem, kas nokļuvuši nezināmu, debess kartēs neatzīmētu asteroīdu virpuļos, par izmisīgu cīņu ar milzīgā Jupitera sūcošo pievilkšanas spēku, par cilvēku un raķešu izturību, teiksmas par cīņu, lidojumiem tukšumā un atgriešanos.

Man iespiedies atmiņā stāsts j>ar kuģi, kura mašīn- telpās trāpījusi sairušas komētas šķemba; zaudējis manevrēšanas spējas, tas akli traucies uz priekšu, grimis bezgalīgajā tukšumā, raidīdams pa radio izmisīgus saucienus pēc palīdzības. Sie signāli nonākuši līdz Zemei izkropļoti, atbalsojušies no Mēness vai cita ķermeņa, un pēc tiem nevarējis noteikt kuģa atrašanās vietu. Vairākas nedēļas tie vēl skanējuši ēterā — arvien vājāk un vājāk, līdz pilnīgi apklusuši.

Citā stāstā kārtējā satiksmes raķete starp Marsu un Zemi, atgriežoties savā bazē, iekļuvusi kosmisko putekļu mākonī, no kura iznirusi rotējoša miglāja apvalkā. Ta- lākajā lidojumā cauri tukšumam šis neparastais oreols nenodarījis kuģim nekā ļauna, bet, nonākot mūsu planētas atmosfērā, putekļu mākonis uzliesmojis un dažos acumirkļos kuģis sadedzis līdz ar visu, kas tanī atradies.

Stāstot vecais vīrs reizēm piecēlās kājās, tuvojās stūrēm, izstiepa rokas, it kā gribēdams satvert melnos kloķus, bet ar to arī aprobežojās savu vārdu ilustrēšanā. Reizēm, runājot par kādu cilvēku, viņš lēni vērsa skatienu tālumā, it kā acīm pavadīdams aizejošo tēlu, reizēm, piepeši sadrūmis un apklusis, |āva skatienam maldīties pa kajītes sienām, it kā nevarēdams atrast to, kas stāstā pašreiz bija jānosauc. Bet jau nākošajā mirklī viņš pārvarēja tagadnes pretestību, un es līdz ar viņu savā iztēlē skatīju priekšmetus, kas bija vēl silti no astronautu pieskārieniem, aplūkoju gravitācijas drošinātāja vara plombas, kuras briesmu brīdī bija norāvusi stūrmaņa izveicīgā roka, dzirdēju novērotāja solus uz klāja un izjutu viņa lielo vientulību starp zvaigznēm, kas zaigoja uz melnajiem ekrāniem. Dažubrīd mani pārņēma nemiers, jo šķita, ka vecais vīrs attēlo ekspedīcijas gaitu mazliet savādāk, nekā tā bija pazīstama no agrākiem stāstiem. Taču tas ātri pārgāja, es paklāvos stāstītājam, nepiegriezdams vērību pretrunām, neticamiem, pat neiespējamiem notikumiem: es ticēju viņam, jo gribēju ticēt. Toreiz es gan to nebūtu pratis izteikt, bet man visu laiku bija tāda sajūta, ka, jaukdams un sagrozīdams faktus, vecais varbūt cenšas jo spilgtāk izcelt patiesību par cilvēkiem, kas pirmie devās nebeidzamās nakts plašumos.

Nolēmu kļūt par astronautu. Es pats brīnījos, ka līdz šim nebiju pratis novērtēt šī aizraujošā aroda skaistumu. Laikam gan tādēļ, ka vienu kosmonautikas nozari studēja mans brālis, bet mūsu attiecībās, lietojot viņa — in- ženiera-elektriķa izteicienu, bija slieksme uz īssavienojumu.

Kad es vecajam kapteinim pavēstīju savu lēmumu, pirmajā brīdī viņš tam nepievērsa uzmanību — jau viņa klusēšana mani sāpīgi aizskāra, — bet pēc tam sausi paskaidroja, ka par tādu astronautu, kādi bija senlaiku varoņi, es nevarot kļūt. Neesot vairs tādu drošsirdīgu kuģu apkalpju, kas dotos cīņā ar meteoru bariem — šiem kosmiskā okeāna rifiem, ne arī kosmonautu, kas ik nakti atzīmētu paveikto ceļa posmu debess kartēs. Neesot vairs kapteiņu, kas nepagurdami apstaigātu tērauda klājus, kamēr pasažieri guļ cietā miegā, neesot sargposteņu un stūrmaņu, kas, noliekušies pār astrokompasiem, vērotu zvaigžņu mākoņus. Tagad pa mūsu Saules sistēmas orbītām riņķo desmitiem tūkstošu automātisko raķešu, kurās nav neviena cilvēka. Sie garie tukšuma vilcieni pārvadā no planētas uz planētu izejvielas, minerālus, rūdas, mašīnas, bet, ja tajos arī atrodas pasažieri, tie pieraduši pie kosmisko ceļojumu brīnumiem un labprāt paļaujas uz mašīnām, kas rūpējas par viņu drošību.

Es bikli iemetu starpā, ka mans brālis mācās astronautiku.

—   E, — viņš nicinoši novilka, — mācās būvēt lidojošus automātus un vairāk neko. Tas tikpat kā taisīt taures un saukties par komponistu.

Steidzos to pavēstīt brālim.

—  Pats tu esi taure, — viņš attrauca.

Es paliku viens ar savu dvēseles nemieru.

Tēvam bija draugs profesors Murahs — astronoms. Viņam, kā jau cilvēkam, kas ir intīmā tuvībā ar zvaigznēm, tad arī uzticēju savas bēdas.

—  Es negribu būvēt lidojošus robotus. Gribu kļūt par īstu astronautu, lielu kosmisko kuģu stūrmani vai pat kapteini.

—  A, seno laiku romantika! — pacietīgi uzklausījis mani, Murahs iesaucās. Viņš skeptiski pakratīja galvu. — Nu ko, astronautika ir skaista lieta. Kā tad, kā tad! Vai tu esi lasījis Rufusa «Planētu atmosfēras. Lidojumi»?

Sis darbs man nebija zināms. Tas profesoru ļoti iepriecināja.

—   Lieliski! Izlasi to. Brīnišķīgs darbs. Pilns neskaidrību, kā miglains vakars. Neaptverami plašumi fantāzijai un vīzijām! Jā, jā, astronautika kādreiz bija ļoti grūta māksla. Cilvēks bieži vien nonāca tuvu savas psihiskās izturības robežai. Cik daudz ir bijis cēlas varonības lappušu, cik daudz uzvaru cilvēks izcīnījis pār sevi! Skaisti saka Rufuss: «Kas nekaiš astronautam pasaulē: uz katrām simt triljondaļām tukšuma — viena daļa cietzemes; mums ir kur izplest spārnusl Un cik daudz zvaigžņu — šo tumsas okeāna milzīgo ostas uguņu!» Bet vai tu zini, draugs, kādēļ tā bija tik grūta māksla — šī astronautika?

Es to nezināju.

—   Kā tad tā? — Murahs brīnījās, raudzīdamies manī no augšas. Tur, kur citiem ir uzacis, viņam auga divi karfeivigi saslējušies sirmu matu kušķīši, kas, dzīvi kustēdamies, šķita piedalāmies sarunā un dažreiz smīdināja mani, vājinot profesora vārdu iespaidu.

—   Es tev pierādīšu, ka tu maldies, topošais zvaigžņu apceļotāji Vai tu zini, ka cilvēki kādreiz ceļoja pa jūrām?

—  Tā saucamajos tvaikoņos! — es iesaucos.

—   Jā, bet pirms tam, sirmā senatnē, ļaudis šķērsoja jūras buru kuģos, par dzinējspēku izmantojot vēju. Tolaik, kamēr nebija atklāti hidrostatikas un hidrodinamikas likumi, viļņu teorija un citas zinātnes, kuģus būvēja pēc acumēra. Saproti, tādēļ katram šādam buriniekam bija sava individualitāte. Nevarēja būt divu līdzīgu kuģu — sīkas atšķirības mastu un ķīļa novietojumā, korpusa uzbūvē lika katram kuģim citādi reaģēt uz stūres rata pagriezieniem un tā tālāk. Cilvēki nevarēja šīs atšķirības paredzēt. Pārciestajās briesmās, piedzīvojumos, pat avārijās jūrnieki krāja pieredzi, no kuras izveidojās lielā kuģošanas māksla. Māksla, saproti, nevis zinātne, jo te svarīga loma bija ne tikai zināšanām, bet arī nostāstiem, māņiem, ticējumiem, un kuģa vadīšanai bija nepieciešama ari personīgā drosme, prasme un talants. Ar laiku zinātne aizpildīja visus šos robus un mākslai atlika arvien mazāk vietas. Tas pats pirms simt gadiem atkārtojās arī kosmisko lidojumu nozarē.

—  Vai tas nozīmē, ka cilvēks vairs nevar vadīt raķeti? — es jautāju. — Bet es gribu to darīt! Vai tad tas kādam kaitētu?

—   Kaitētu gan, — profesors atbildēja, un viņa uzaču kušķīši sakustējās kā neredzamu rūķīšu bārdiņas. — Kaitētu, jo tu to darītu lēnāk un ne tik precīzi kā automāts — tātad sliktāk. Un bez tam cilvēkam neklājas strādāt darbu, ko var veikt automāts. Tu taču zini, ka tas nav cilvēka cienīgi.

—   Bet ekskursijā, — es iebildu, — vai ari kalnos cilvēki bieži vien cērt zarus, sakur ugunskuru un gatavo ēdienus, kaut gan to var izdarīt sildāmajā automātā ..,

—   Ekskursijā mēs darām to, kas uzlabo mūsu veselību, atsvaidzina prātu, uzmundrina garu un tā tālāk. Bet, ja tu vadītu raķeti, tās krava būtu apdraudēta, nemaz nerunājot par tevi pašu …

—   Kas gan ir viena raķete! — es iesaucos.

—   Redzi nu, tu pats nejauši atzinies: sapņojot par astronautiku, tev nav prātā ne darbs, ne atbildība, tu gribi tos tikai mazliet notēlot, kas ļaus tev vēl pilnīgāk' «pa īstam» izbaudīt lidojuma burvību. Pirms divsimt gadiem tā bija liela un grūta, īstu vīru cienīga māksla, kas prasīja visu dzīvi no tiem, kuri tai pievērsās. Lielo astrogātu vārdi ierakstīti vēsturē. Taču toreiz tā bija nepieciešamība, kamēr šodien labākā gadījumā būtu izprieca vai ari — vēl ļaunāk — bezjēdzība.

Es biju noskaities uz profesoru par to, ka viņš tik loģiski pierādīja sava viedokļa pareizību, uz veco kuģu uzraudzītāju, brāli un visu pasauli. Tomēr savu apņemšanos negrozīju: kļūšu asironauts — gan jau man arī kas atradīsies. So lēmumu ar gudru ziņu noklusēju, bet no manām kautrīgi nolaistajām acīm profesors gan laikam noprata, kas man padomā.

—   Saki, — vai tu tiešām gribi kļūt paf zvaigžņu kuģa kapteini? — viņš man stingri noprasīja, un es, aizmirsis savu apņemšanos klusēt, pašam negribot iesaucos:

—   Gribu!

Profesors vispirms plati ieplēta acis, tad sāka smieties. Smējās ilgi. Beidzot kļuva nopietns.

—   Vai tas taisnība, — viņš jautāja, — ka tu nesen esot ar zobiem pārkodis svina kabeli?

—   Taisnība, — drūmi apstiprināju. Es vēl mazliet lepojos ar šo varoņdarbu, kaut gan pieaugušo acīs tas neizgelnījās ne mazākās atzinības, nemaz nerunājot par sajūsmu.

—   Bet kādēļ tu tā darīji?

—   Biju saderējis, — atbildēju vēl drūmāk.

—   Tu esi ļoti stūrgalvīgs … tiku to dzirdējis un tagad redzu pats. Hm, nu ko — varbūt ar laiku tas zudīs, bet pagaidām lasi Rufusu …

Murahs raudzījās manī cietu skatienu, bet viņa kustīgās uzacis izteiksmīgi pauda, ka ir manā pusē. Sādā pārliecībā atsveicinājos no profesora, lai pēc dažām dienām dotos uz Gaismas ātrumu centru.

Tie bija dedzīgu diskusiju un intensīvas gatavošanās gadi, kurus vajadzēja vainagot pirmajam ārpussistēmas ceļojumam. Visur uz zemeslodes radīja speciālas iestādes, kurās ar brīvprātīgajiem izdarīja grūtus un bīstamus mēģinājumus, jo nebija zināms, kā cilvēka organismu ietekmēs pāri par 10 000 kilometru ātrums sekundē, bet raķetei, lai sasniegtu vistuvāko zvaigzni, būs neapšaubāmi jālido ar vismaz desmit reižu lielāku ātrumu.

Tātad es devos uz tuvāko Gaismas ātrumu centru, lai pieteiktos kā brīvprātīgais. Manā jaifnībā diezgan bieži varēja sastapt šo iestāžu darbiniekus — viņi valkāja baltas drānas ar mazu sudraba zibeni uz piedurknes. Bija pieņemts izrādīt viņiem tādu pašu cieņu kā ievērojamākajiem zinātniekiem un māksliniekiem.

Centrā mani uzņēma ar vislielāko laipnību, kurā tomēr bija jūtama zināma rutīna: acīm redzot viņiem ik dienas nācās noraidīt desmitiem šādu kandidātu.

Man bija tikai lielā vēlēšanās un nebija, protams, nekādas kvalifikācijas, tādēļ no manis atvadījās, apsolot, ka pēc pieciem gadiem, ja vien es būšot labi mācījies, varēšot atkal pieteikties iestāju pārbaudījumiem.

Tā es aizgāju, neko nepanācis. Smagi vīlies, sāku apsvērt visfantastiskākos plānus: gribēju viens doties izplatījumā vienvietīgā raķetē, paļaujoties uz to, ka pirms atomdegvielas krājumu izsīkšanas sastapšu kādu kuģi, kas uzņemsies par mani gādību kā par avarējušu; plānoju slepus ielavīties raķetē, kas dodas uz vistālāko planētu, un paziņot par savu klātbūtni kaut kur aiz Marsa orbītas. Cerēju, ka, manas kvēlās vēlēšanās aizkustināts, ekspedīcijas vadītājs iecels mani vismaz par savu palīgu, un pat sagatavoju jau atbilstošu runu viņa pārliecināšanai, piekam vairākos variantos, pieskaņojot tos dažādiem apstākļiem. Visi šie plāni, kaut arī palika sapņu sfērā, atņēma man milzum daudz laika. Aizgūtnēm lasīju kosmiskos stāstus — sējumu pēc sējuma, bet mācījos vāji un, piepeši ar kādu jautājumu iztraucēts no kosmiskajiem sapņiem, sarunāju aplamības. Man nebija ne jausmas, ka mana nabaga vecmāmiņa pilnīgi pārprot šo dīvaino izturēšanos. Aizsapņošanās ar pusceļā paceltu karoti rokā, vājās sekmes mācībās, vairīša- nās no cilvēkiem — tas viss viņas acīs nepārprotami liecināja, ka top liels talants. Manā dzimšanas dienā vecmāmiņa ar vislabākajiem nodomiem uzdāvināja man skaistu, baltu genetoforu, ko pati nereti ar vienu pirkstu tika trinkšķinājusi. Es izmēģināju uz tā savus spēkus — sākumā, gribēdams iepriecināt vecmāmiņu, bet vēlāk tāpēc, ka videoplastika mani patiešām ieinteresēja. Sl māksla dzimusi vēl viduslaikos. Tā radās, saplūstot tā saucamajai kinomākslai, literatūrai, krāsainajai un stereotelevīzijai. Ar genetoforu, kas māksliniekam kalpo tāpat kā klavieres komponistam, viņš var radīt visu, ko vien uzbur fantāzija. Var veidot dramas un komēdijas, stāstus par reāliem cilvēkiem un pasakas, kas risinās iedomātās zemēs, var konstruēt īpatņus, kas sevī apvieno augu un dzīvnieku valsts pazīmes. Visu to panāk ar dažādām gaismas lauku kombinācijām, kuras rodas, spēlējot genetoforu.

Pirmie mēģinājumi sagādāja man lielu baudu. Ieslēdzos istabā un, apsēdies pie platā ekrāna, uzliku rokas uz daudzrindu klaviatūras. Piespiedis vairākus desmitus taustiņu, ieslēdzu kontaktu, un, lūk, uz ekrāna stikla parādījās radītais tēls. Nevis tā parādīšanās sacēla pirmo, savādo satraukumu, bet gan paša tēla, kaut arī ne pārāk liela, patstāvība: viņš kustējās, staigāja, it kā pētīdams telpu, kurā atradās. Jāatzīstas — tēlam bija nopietni trūkumi jeb, kā mākslinieki saka, disonanses, tādēļ, piespiežot pedāli, es izdzēsu to un turpināju eksperimentēt.

Protams, katrs iesācējs mēģinoties samaitā ne mazumu tēlu, bet es šinī ziņā pārspēju visus rekordus, un jāatzīstas, ka man pat sapņos rādījās veseli leģioni savādu būtņu, kas, pilnas atriebības kāres, draudēja man par to, ka tik nemākulīgi tos radīju un tik rupji pārtraucu viņu acumirklīgo mūžu. Vidcoplastika ne par matu neatšķiras no seno laiku mākslām; aparāts ir tikai pilnveidota palete un spalva, bet cilvžks, kas iepazinies ar tā konstrukciju, pielīdzināms viduslaiku iesācējam, kurš apguvis vienīgi pareizrakstības likumus. Pareizāk būtu viaeoplastiku salīdzināt ar muziķu: komponists kombinē skaņas, bet videoplastiķis — dažādas psihiskas īpašības; pirmais rada melodiju, bet otrs — dramas varoni. Tomēr vislielākā līdzība, manuprāt, ir tā, ka, tāpat kā komponists, kas, orķestrējot simfonisko temu, dzird sevī visu instrumentu harmonisku skanējumu, vēl pirms uzrakstījis burtnīcā pirmo noti, arī videoplastiķis visgrūtāko un radošāko darba daļu paveic, pirms nospiedis genetofora taustiņu, citiem vārdiem — radot savus varoņus iztēlē. Tikai tā var dzimt personāži, kas pakļausies viņa gribai un ar saviem likteņiem spēs aizkustināt skatītājus. To nekad nevar iemācīties, bet, protot veikli rīkoties ar aparātu, var radīt vienīgi kustīgas lelles uz neparasta, samākslota fona. Tāds bija arī mans liktenis.

Ne vienam vien aizrit gadi neauglīgās studijās, iekams viņš atskārst, cik mānīga ir jaunrades visvare- niba, kas tik ļoti vilina videoplastikā, un cik nepatiesa tā kļūst, kad, atrāvusies no šīs zemes reālās esamības, nododas iedomātu likteņu apcerēm. Par laimi, mans talanta trūkums bija tik neapšaubāms, ka es ne mirkli nopietni nedomāju par videoplastiku, bet mana mēģināšanās mākslā beidzās ar to, ka līdz pat pēdējai skrūvītei izjaucu genetoforu, lai iepazītos ar tā konstrukciju. Nabaga vecmāmiņa, redzot vienu otru manu pūliņu augli, piedzīvoja rūgtu vilšanos, kas šoreiz nu bija pēdējā, jo vairs neatlika neviena ģimenes locekļa, ar ko varētu saistīt sen lolotās cerības.

Pēc tradīcijas ikviens vidējo izglītību ieguvis jaunietis vairākus mēnešus pavadīja dažādās, paša izvēlētās mācību iestādēs, lai saskarē ar zinātniekiem, inženieriem, tehniķiem atklātu savas tieksmes un talantus. Beidzis septiņpadsmit gadu vecumā skolu, es ilgi nezināju, ko sākt, līdz beidzot iestājos Nākotnes plānošanas institūtā, saīsināti NPI. Te es pirmo reizi satiku cilvēkus, kas plānoja ārpussistēmas ceļojumus.

Tai laikā praktiski vēl nebija sasniegts tāds lidojumu ātrums, kas ļautu atstatumu no Zemes līdz tālajām zvaigznēm veikt vienas cilvēka dzīves laikā. Jūs droši vien atceraties mūsu gadsimta sākuma dedzīgās diskusijas par kosmisko kuģu projektēšanu lidojumiem Galaktikā.

Sakarā ar ceļojumu lielo ilgumu tajos vajadzēja notikt «paaudžu mijai»; tas nozīmēja, ka ceļa mērķi sasniegtu tikai Zemi atstājušo cilvēku bērnu bērni vai'pat bērnu bērnu bērni. Sāds atrisinājums toreiz likās vienīgi iespējamais, jo to diktēja kosmonautikas tehnikas līmenis. Bet tas izraisīja vispārēju spēcīgu opozīciju. Ir kaut kas pazemojošs un cilvēka necienīgs tādā skudras veģetēšanai līdzīgā esamībā, kas velkas gadsimtiem ilgi kaut kur izplatījumā izšautā metala čaulā. Reizē ar emocionālas dabas Iebildumiem pret šo plānu vērsa arī nopietnus prāta slēdzienus.

— Kādi gan būs tie cilvēki, — vieni vaicāja, — kas gadu desmitus pavadīs tukšumā? Un cik lielas ir rakstura pārvērtību iespējas, kuru rezultātā varētu rasties morāli un intelektuāli nepilnvērtīgi indivīdi? Kāda pazemojoša, sīkbūtneS loma tad būtu tām «vidējām» paaudzēm, kurām visa dzīve no dzimšanas līdz pat nāvei paietu raķetē, un kādi gan audzinātāji, skolotāji un vecāki tai paaudzei, kas beidzot sasniegs zvaigznes, būs cilvēki, kuri dzīvojuši šādos apstākļos?

— Tā tas ir, — citi atbildēja. — Ceļojuma grūtības, šķēršļi, briesmas nav izmērojami, un tomēr lidojums uz zvaigznēm ir nepieciešams. Tagad, kad esam pakļāvuši sev Saules sistēmu, kad esam apguvuši vispirms tuvās, bet vēlāk, trešā gadu tūkstoša otrajā pusē, arī tālās planētas, līdz pat pašas pēdējās — Cerbera orbītai, mums jāsper vēl solis uz priekšu — jāpārvar Tukšuma okeāns, kas mūs šķir no vistuvākās kaimiņu saules. Ceļojumu var mazliet atlikt, bet tas tomēr notiks — tam jānotiek, jo atteikties no tā nozīmētu apstāties uz vietas, kam pēc dažiem gadsimtiem neizbēgami sekotu Zemes civilizācijas bojā~eja.

Kad atklāja jauno atomdegvielu un iemācījās atbrīvot atomenerģiju no jebkura matērijas veida, radās tehniska iespēja lidojumu ātrumus tuvināt gaismas ātrumam. Bet tad pacēlās jauna problēma — vai cilvēks vispār spēj, pat lietojot visus iespējamos drošības līdzekļus, panest simt vai divsimt tūkstoš kilometru ātrumu sekundē?

Optimisti domāja, ka to samērā vienkārši varēs atrisināt telpā, kas, raķetei pamazām uzņemot ātrumu, atrodas pietiekami tālu no planētu gravitācijas laukiem. Viņi atgādināja seno laiku un viduslaiku teorijas par to, ka cilvēka bioloģiskās izturības robeža nepārsniedzot 30, 100 un 1000 kilometru stundā, bet ar katru gadu simteni ši robeža tika nemitīgi pārsniegta.

Piesardzīgākie aizrādīja, ka, tuvojoties gaismas ātrumam, stāšoties spēkā dažas relativitātes teorijas likumības, kuru ietekme uz bioloģiskajiem procesiem nemaz nav izpētīta. Tikai eksperiments varēja izkliedet šaubas.

Tā radās Gaismas ātrumu centri — pa visu zemeslodi un daudzām planētām izkaisītās Nākotnes plānošanas institūta iestādes.

Pētījumu gaitā atklāja visai dīvainu parādību, ko nosauca par «apziņas ņirbēšanu»: raķetei sasniedzot 170 000—180 000 kilometru ātrumu sekundē, cilvēkam tajā uznāca periodiski prāta aptumsuma brīži; palielinot ātrumu, viņš pilnīgi zaudēja samaņu, pēc tam draudēja nāve. Ātrumu 170 000 kilometru sekundē sāka dēvēt par «zemgaismas slieksni», un tieši šāds ātrums bija nepieciešams lidojumā uz tuvāko zvaigzni.

Tādu līmeni bija sasniegusi zinātne, kad man pirmoreiz gadījās saskarties ar Nākotnes plānošanas institūta ļaudīm.

Mani tā sajūsmināja perspektīvas, ko pavēra šo cilvēku darbs, ka nolēmu par katru cenu iekļūt institūtā. Sim nolūkam bija nepieciešama pabeigta izglītība me- hāneiristikā, kosmodromijā vai medicinā. Padomājis nolēmu uzsākt studijas Vispārējās mehāneiristikas institūtā Meorijā, kas bija slavens ar savām skaistajām tradīcijām. Mācībās man veicās labi, bet jau pirmajā gadā sāku nožēlot, ka izvēlētajam priekšmetam nav nekā kopīga ar iemīļoto astronautiku, un bez lielas vilcināšanās pieteicos uz papildu apmācībām kosmodromijā. Nebūdams apmierināts ar savu nodarbību vērienu, es to vēl paplašināju: tagad automātu būves principus mācījos Meorijā, bet kosmodromijas lekcijas klausījos universitātē, kas atradās Mēness Apenīnu pakājē. Lai gan bez mazākām grūtībām varēju iestāties jebkurā Zemes mācību iestādē, taču ikdienas lidojumi uz Mēnesi mani pacilāja un padarīja neikdienišķu paša acīs. Katru dienu divas stundas pavadīju raķetē, un tikai tur man bija laiks paēst. Tas viss, kopā ņemot, protams, bija tīrais neprāts. Ēdu un gulēju pārāk maz, pats sevi nomocīdams ar pārmērīgi lielu pienākumu slodzi, bet ar visu to bija tik labi, ka, atceroties šo laiku, man allaž jāsmaida. Toreiz sev likos sasniedzis pašu pilnību, vispusīgs un — galvenais — noslēpumains, jo cītīgi slēpu no saviem biedriem uz Mēness, ka mācos Grenlandē, un otrādi.

Tā pagāja divi gadi. Pabeidzis pirmo apmācības pakāpi mehāneiristikā un diezgan labi nokārtojis pārbaudījumu raķešu lidojumu teorijā, aizbraucu mājās pavadīt vasaras brīvlaiku. Atlidoju vēlu vakarā. Māte pastāstīja, ka esam ar tēvu ceļā izšķīrušies — viņu nupat izsauca uz operāciju. Ilgi sēdējā verandā, vērojot krītošās zvaigznes pie jūlija debesīm; laiku pa laikam austrumos pie apvaršņa tām pretī izšāvās vertikālas gaismas strēles — Meorijas stacija ar raķešu starta ugunīm likās sveicam šos Visuma sūtņus.

Krietni pēc pusnakts tēvs atsūtīja ziņu, ka atgriezīšoties vēlu, lai viņu negaidot. Māte man uzklāja gultu manā kādreizējā bērnistabā; tiklīdz apgūlos, tūlīt iegrimu dziļā miegā. Pamodos gaišā dienas laikā. Mājā valdīja klusums. Iegāju ēdamistabā, lai tālāk dotos dārzā, bet gaiteņa durvīs gandrīz saskrējos ar tēvu. Pārsteigts apstājos, jo biju pārliecināts, ka tēvs vēl guļ. Izrādījās, ka viņš bija atgriezies trijos no rīta, bet tagad piecēlies, lai piezvanītu uz slimnīcu. Labu brīdi mēs abi, lāgā nezinādami, ko iesākt, stāvējām istabā, kurā caur vīteņaugu aizsegu plūda zaļgana, it kā "zemūdens mirdza. Garajā, pelēkajā rīta svārkā tēvs likās vecāks nekā parasti. Bāls, ar tumšiem riņķiem ap acīm — viņš viss vēl bija nakts varā, tāls šai lielajai, saulainajai dienai. Un viņš bija kļuvis daudz mazāks — vai arī es būtu tā izaudzis? Man iešāvās prātā, ka tēvs jau ir uz vecuma sliekšņa, un sirdi pārņēma maigums un žēlas. Ko viņš dzīvē bija sasniedzis? Nebija radījis nekā jauna — nevienas operācijas, ne paņēmiena, ko citi jau agrāk nebūtu lietojuši, neviena atklājuma, un pat kā ķirurgs viņš nebija slavens: laba roka, laba acs — tā par viņu mēdza runāt, tomēr nekas sevišķs, gluži parasts ārsts. Viņa brāļi pārveidoja planētu klimatus, cēla tukšumā milzīgas konstrukcijas, atstāja taustāmas, paliekošas sava darba pēdas, — bet tēvs?

Klusēdams, zagšus noskūpstīju viņa neskūto vaigu un gribēju doties dārzā, bet viņš mani aizkavēja:

—  Dzirdēju, ka tu gribot tagad iestāties Nākotnes plānošanas institūtā.

Es apstiprinoši pamāju.

—  Agrāk tu gribēji, lai tev viss piederētu, tagad atkal gribi visu apgūt.

Nopietnu seju tēvs gaidīja atbildi. Es klusēju, un šai klusumā pavīdēja sarūgtinājuma ēna. Viņš dziļi nopūtās, bet nebilda ne vārda. Pacēlis roku, ar pirkstu galiem pieskārās manam kreklam un pēc šīs nepabeigtās kustības nozuda kabineta durvis. Paliku viens — izsists, no

sliedēm, drusku saviļņots, drusku saīdzis. Izgāju dārzā, bet vēlēšanās klaiņot pa kādreizējo rotaļu vietām piepeši bija zudusi. Atlaidos sasilušajā zālē un pēc brīža tēvu jau biju aizmirsis. Ļāvos abu Grenlandes sauļu glāstiem — mākslīgās atornsaules, kas, atrazdamās zenītā, mirdzēja platīnbaltā spožumā, un īstās, kuras disks blāvo j a turpat pie apvāršņa. Atmiņā uzausa notikums pēdējā Mēness kalnu pārgājiena laikā: virve bija aizķērušies starp divām klints šķautnēm, un, ja cilvēks tur nesvērtu sešreiz mazāk nekā uz Zemes, tad …

Te pār maniem pievērtajiem plakstiem pārslīdēja kāda ēna, tad vēl un vēl viena. Pie mums bija ieradušies viesi — helikopteri cits pēc cita nolaidās dārza vidū zālienā. Atbalstījies uz elkoņiem, ieraudzīju, ka no mašīnām izkāpj cilvēki, bet augstu virs mājas, propeleriem zibot, kāsī laidās citi lidaparāti. Pēc brīža no rietumiem atlidoja vēl vairākas mašīnas un, gandrīz skardamas koku galotnes, sāka nolaisties. Ieradušos skaits arvien pieauga, un viņi māja ar rokām tiem, kas gatavojās nolaisties. Daži kaut ko slēpa sev aiz muguras. Nesaprašanā es beidzot piecēlos; zālienā cits pēc cita turpināja sēsties helikopteri. Cilvēki vēl brīdi juceklīgi un it kā nedroši staigāja pa dārzu, līdz visi sāka virzīties uz mājas pusi.

Tas viss mani tā samulsināja, ka, viesiem tuvojoties, neatņēmu viņu sveicienus, bet tikai izdvesu:

—   Kas … kas te notiks?

—  Mēs ieradāmies apsveikt jubilejā, — atsaucās vairākas balsis reizē.

—   Ko tad?

—   Nu, ārstu — piecdesmit gadu darba svētkos .,.

—  Vai tu esi viņa dēls? — man jautāja neliela auguma, sirma sieviete. Viņas mati laistījās saulē kā dzīvsudrabs. Mani pārņēma neprātīga vēlēšanās mesties krūmos, bet kājas šķita zemē ieaugušas. Kā tas iespējams — šodien bija tēva piecdesmit gadu darba jubileja, bet es to nezināju? Un viņš pats? … Droši vien zināja …

Viesi jau pulcējās mājas priekšā, bet pār dārzu arvien vēl slīdēja jaunas helikopteru ēnas. Sis salidojums negribēja beigties, un jaunpienākušie lidaparāti nolaidās jau ārpus dārza, jo zālieni un celiņi bija mašīnu pieblīvēti. Gaisā skanēja klusas sarunas. Te piepeši mājas durvis atsprāga vaļā, un uz sliekšņa parādījās tēvs. Viņš mašināli savilka ciet plandošo rltsvārku un neapsegtu galvu; izspūrušiem matiem sastinga; uz vaiga bija nospieaies auduma raksts — acīm redzot viņš bija aizsnaudies, atspiedis galvu pret krēsla atzveltni. Viņš stāvēja, raudzīdamies ļaužu jūrā, un iestājās tāds klusums, ka varēja dzirdēt mašīnu vieglo dūkoņu, tām tur- inot nolaisties zemē. Piepeši tēvs sakustējās un sāka āpt lejā, it kā gribēdams iet viesiem pretim, bet pusceļā apstājās, pacēla un atkal nolaida rokas, pavēra lūpas, tomēr nekā neteica. Pūlis atdzīvojās, daži tuvojās kāpnēm, sniedza tēvam ziedus — lielākoties nelielus pušķus, taču drīz vien viņš tos vairs nevarēja aptvert rokām, un pārējie savas ziedu veltes nolika uz kāpnēm. Tur bija magones un rudzupuķes no Austrālijas labības rezervātiem, baltās magnolijas, Āfrikas dzeguzenes, orhidejas un mārpuķīšu pušķi, ziedošu ābeļu zari no Ant- arktīdas, kur patlaban sākās pavasaris, un lielās, krāšņās, blāvās rozes, kas plaukst tikai Mēness siltumnīcās. Ikviens, kas bija nolicis savu velti, klusi kāpās atpakaļ, bet viņu pavadīja tēva skatiens, kurā brīžiem iemirdzējās atmiņas. Tēva lūpas tad ikreiz sakustējās, bet, pirms viņš paguva ierunāties, tuvojās cits un pār koku galotnēm kā smags putns aizlaidās kāda apsveicēja helikopters. Jo retāks kļuva ļaužu pulks, jo auga augumā ziedu kalns uz kāpnēm. Piepeši dārzā parādījās deviņi veci vīri mirdzoši baltos skafandros; viņi nāca kailām galvām, ar lielām grūtībām nesdami savas smagās kosmiskās bruņas, no kurām jau sen bija atraduši. Sirdij strauji pukstot, es ieraudzīju viņiem pie krūtīm Neptūna pilotu nozīmītes. Tiesa, tēvs kādreiz, pirms iepazīšanās ar māti, strādāja par ārstu uz kosmiskajām raķetēm, bet viņš nekad par to nemēdza runāt. Sirmie piloti tukšām rokām pienāca pie lieveņa kāpnēm, noņēma savas sudraba nozīmītes un cits pēc cita ar delnu iedzina tās apakšējā pakāpienā; satrunējušais un tūkstošiem soļu noberztais dēlis pēkšņi iemirdzējās, kā sudraba naglām izrotāts. Pēc tam mēs palikām vieni ar tēvu tukšajā, saules pielijušajā dārzā. Tēvs vēl brīdi stāvēja nekustīgs, tad sarāvās un pakāpās augstāk;

ziediem birstot no rokām, viņš kā taustīdamies atrada durvis un nozuda aiz tām.

Es paliku savā vietā, klausoties aizlidojošo helikopteru dūkoņā. Pēc brīža parādījās vēl viens, kas, klusi sanot, pārlidoja pār koku galotnēm un nolaidās dārzā. No tā izlēca cilvēks kombinezonā, aši pavērās visapkārt, pieskrēja pie lieveņa, kaut ko uzmeta ui ziedu kaudzes un tikpat ātri atgriezās savā mašīnā.

Man bija laba redze, un jau iztālēm pamanīju šīs novēlojušās veltes neparasto izskatu. Tas bija Marsa vienīgo ziedaugu — sauso, aso un sārto aerozu pušķītis,

MARATONSKREJIENS

«Gudro slavina par mīlestību uz cilvēkiem, bet, ja viņam to nepasacītu, viņš nezinātu, ka mīl tos.» Sie senā filozofa vārdi raksturo manu tēvu labāk, nekā es pats to spētu. Daudzi mēdz jautāt sev: «Vai esmu pareizi izvēlējies arodu? Vai esmu apmierināts ar to? Vai man ir labi šai pasaulē?» — un tūlīt atbild ar trīskāršu «jā». Tēvs šādus jautājumus nekad sev neuzstādīja, tie viņam pat neienāca prātā, un viņš tos droši vien uzskatītu par tikpat muļķīgiem kā jautājumu: vai es dzīvoju?

Tēva brāļi ar savām zināšanām kalpoja sabiedrībai. Tēvs darīja to pašu, bet, kad zināšanas pievīla, kad nācās zaudēt cīņā par savu slimnieku dzīvību, viņš sekoja mirējiem —' vairs ne kā ārsts, bet gan kā cilvēks, kas iet bojā kopā ar tiem. Tēvoči parasti vai nu sajūsminājās par sasniegumiem, vai izmisa par neveiksmēm, bet tēvs bija allaž vienāds — viņu nekad neatstāja mūžīgās atbildības nasta; viņa dvēselei tā nozīmēja to pašu, ko mūsu miesai Zemes pievilkšanas spēks, kas tur sasprindzinājumā muskuļus, liek pārvarēt ķermeņa smagmi, bet dzīve bez tā nebūtu iedomājama.

Pēc šī vasaras brīvlaika, kas dziļi iespiedās man atmiņā, nolēmu neturpināt mācības augstākajā mehā- neiristikā un sāku studēt medicīnu. Šim jaunajam lēmumam, ko pieņēmu tikpat pārgalvīgi strauji kā visus iepriekšējos, tomēr bija citi pamudinājumi: mēģinājums rast dzīves saturu un reizē parādīt cieņu tēvam — ne-

apdomāts un naivs solis jau tādēļ vien, ka man nebija ne mazākā priekšstata par ārsta profesiju. Vienīgais attaisnojums var būt tas, ka pēc medicīnas studiju beigšanas neatteicos no sava galvenā mērķa — doties ārpus- sistēmas ceļojumā.

Medicīnas studiju gadi padarīja mani nosvērtāku. No iepriekšējā perioda man nekas daudz nebija palicis pāri: daži konspekti, rasējumi, projekti; ne jau vajadzība mani spieda tos glabāt, bet gan vēlēšanās pārliecināt sevi, ka aizritējušais laiks nav velti zaudēts. Kaut arī nebiju kļuvis mākslinieks, vecmāmiņa guva zināmu gandarījumu — manī bija atklājies gluži necerēts talants: savā mācību iestādē izvirzījos kā lecoša zvaigzne gargabalu skriešanā. Guvu arvien labākus rezultātus — kļuvu kontinenta akadēmiskais meistars, bet pēdējā mācību gadā — ziemeļu puslodes čempions. Saņēmis ārsta diplomu, iestājos darbā ķirurģiskajā klīnikā. Pēc pusgada, kad Centaura ekspedīcijas rīkotāji izsludināja dalībnieku uzņemšanu, iesniedzu lūgumu ieskaitīt mani kā profesora Sreja — kuģa pirmā ķirurga asistentu. Man gan trūka medicīniskās prakses, bet ekspedīcijai meklēja vispusīgi izglītotus cilvēkus, un es pajāvos uz savām kādreiz iegūtajām zināšanām kosmodromijā un mehāneiristikā. Kad izvirzīju savu kandidatūru, kāds astrogāts mani brīdināja, ka atbilde būšot ilgi jāgaida, jo gribētāju esot daudz un katru lūgumu apsverot ļoti rūpīgi, bet — viņš nosmīnēja — šāda pacietības vingrināšana varot vēlāk stipri noderēt, jo raķetē mums būšot gadiem ilgi jāgaida, kamēr sasniegsim mērķi. Viņš sacīja «mums», un šis vārds, kaut arī gluži nejauši pateikts, spārnoja mani veselus četrus mēnešus.

Nevarēdams rast mieru mājās, devos tālos klejojumos pa mežu. Bija rudens, dzeltenīgi, it kā pavītuši saules stari apspīdēja nekustīgos kokus, kuru zaru skeleti asi iezīmējās pret zilajām debesīm. Klaiņoju stundām ilgi, līdz uznāca nakts un iedegās zvaigznes. Apstājos un, galvu atliecis, vēros debesīs. Bija jau sākušās pirmās nakts salnas, zem kājām čabēja sausās lapas, un gaisu pildīja sūra, drēgna trūdu smaka — augu valsts iznīcības vēstnese; bet nekad vēl pavasarī man nebija tik strauji pukstējusi sirds kā šai vēlā rudens kailajā mežā.

Dīvaini ir cilvēces attīstības ceļil Tas, kas cilvēkam viņa dzīves laikā bieži vien šķiet nesaprotams, neatrisināmu pretrunu biezoknis, kurā viņš, pārvarot grūtības, te izlaužas uz priekšu, te pēc kļūmīga soļa atkāpjas, tas viņa pēctečiem, atskatoties atpakaļ, liekas acīm redzama nepieciešamība, bet cilvēces nostaigātā ceļa līkumi un novirzes laiks pārvērš skaidri lasāmās raksta līnijās, kas izveido dziļas jēgas pilnus vārdus.

Kādreiz, pirms daudziem gadu simteņiem, kad vēl bija tālu līdz astronautikas laikmeta sākumam, cilvēki domāja, ka ceļojumiem uz citām planētām būs nepieciešamas kosmiskās starpstacijas — tā saucamie mākslīgie pavadoņi. Tehnikas attīstība parādīja, ka šāds pasākums ir lieks: patiesībā vairāk nekā septiņsimt gadus kosmonautika attīstījās pilnīgi neatkarīgi no mākslīgajiem mēnešiem, uz kuriem iekārtoja vienīgi astronomiskās observatorijas un klimata regulēšanas stacijas. Bet tad, pēc daudziem gadsimtiem, pienāca laiks, kad sakarā ar pāreju jaunā attīstības posmā dažu apstākļu dēļ radās nepieciešamība iekārtot kosmisko starpstaciju. Tas notika tad, kad cilvēki no ceļojumiem uz planētām pārgāja pie zvaigžņu ekspedīcijām.

Jau sagatavošanas darbu sākumā, pētot milzīgo ātrumu ietekmi uz cilvēka organismu, bija jāceļ izmēģinājumu stacijas uz mākslīgajiem mēnešiem, lielā attālumā no Zemes, lai novērstu tās pievilkšanas spēka kaitīgo ietekmi. Vēlāk, kad sāka projektēt zvaigžņu kuģi, izrādījās, ka savu lielo apmēru dēļ tas nevarēs ne pacelties no planētas, ne arī nolaisties uz tās un tādēļ ir būvējams ārpus zemeslodes. Tā senāk okeānu milzeņi, nevarēdami ieiet mazās ostās, bija spiesti apstāties krietni patālu jūrā un satiksmi ar krastu uzturēja mazi kuģīši. Arī Gea 1 — pirmais zvaigžņu kuģis, ko uzcēla starpplanētu telpā 180 000 kilometru attālumā no Zemes, nevarēs nosēsties ne uz vienas planētas, bet tikai, nolaidies līdz to atmosfēras augstākajiem slāņiem, izšaus neskaitāmas satiksmes raķetes.

Tātad es piedzīvoju pirmās zvaigžņu kuģu būvētavas celtniecību tukšumā.

Reiz no Ceturtā Mākslīgā Pavadoņa man bija izdevība redzēt kuģa celšanas darbus to sākuma posmā. Līdz ar citiem ziņkārīgajiem stāvēju stiklotā novērošanas kabīnē uz metala ķermeņa; satiksmes raķetes atveda arvien jaunus tūristus.

Uz kuģa būvētavas krita konusveidīga ēna; to meta Zeme, kuras nakts puslode melnoja pie debesīm kā varena tumsas aka. Būves rajonu apgaismoja tukšumā pakārtie jupiteri, šūpodamies turp un atpakaļ kā pulksteņa svārsti; katrs no tiem meta divpadsmit gaismas kūļus, kas līdzīgi zibeņiem atstarojās tālu lejā, kuģa korpusa saliekamajās bruņu plāksnēs. Pa kuģa virsmu rāpoja veseli automātu spieti: daži kā milzīgu aužamo steļļu vārpstiņas nepārtraukti kustējās uz priekšu un atpakaļ, citi ik pēc brīža palēcās augšup, kur, nokļuvuši gaismas kūlī, spoži nozibsnīja un atkal iegrima tumsā. Tālskatī varēja redzēt smagas sijas un lielus konstrukcijas sektorus, ko šie mazuļi itin viegli pārnesa no vienas vietas uz otru, jo visi ķermeņi šeit zaudēja svaru. Izplatījumu izraibināja metināšanas aparātu krāsaino dūmu švīkas. Žilbinošo dzirksteļu garās astes, slīdēdamas lejup gar kuģa sāniem, izveidoja mākoņus, kuri, jupiteru staru no visām pusēm caurstrāvoti, laiski aizlīgoja pakaļ vizošām raķetēm. Sī gaismas orģija aizēnoja bālās zvaigznes, kas veidoja šķietami plakanu fonu. Attiecībā ,pret mūsu novērošanas punktu, kas atradās trīsdesmit kilometru no būvētavas, visa šī drudžainā darba pasaule izdarīja majestātiski lēnus apgriezienus, kā rezultātā prožektori, kas sākumā bija spīdējuši «augšā», beidzot nonāca «apakšā», lai gan telpā bez gravitācijas šie abi jēdzieni, protams, ir tīri nosacīti.

Pēc vienpadsmit mēnešu nepārtraukta darba automāti nozuda: tie, kas piederēja pie apkalpes, ierāpās kuģī, bet pārējie atgriezās uz savām bāzēm, un Gea, atbrīvojusies no sastatnēm, liela, klusa, sudrabaina riņķoja ap Zemi kā mākslīgs mēness. Atomuguns vēl nebija skārusi tās milzīgos izplūdes vārstuļus.

Mans tēvs cienīja dzeju mazliet īpatnēji: viņš ļoti reti lasīja savu iemīļoto dzejnieku darbus, jo dēvēja tos par «palīgiem», kas nepieciešami tikai sevišķos gadījumos, un tikai retu nakti viņa istabas logā iedegās gaisma. Man tādi palīgi gaidu pilnajos mēnešos bija kāpieni kalnos. Visnepiemērotākajā laikā es piepeši lūdzu kolēģus aizvietot mani klīnikā un viens devos grūtos kalnu pārgājienos.

Te kādu dienu sprāga vesela notikumu bumba — īsā laika posmā saņēmu no ekspedīcijas pirmā astro- gāta paziņojumu, ka esmu uzņemts tās sastāvā, ieraudzīju savu vārdu vasaras olimpisko spēļu dalībnieku sarakstā un … iepazinos ar Annu.

Viņai bija gaišas, gudras acis. Šo pēdējo īpašību — tikai manāmi atturigāk vai kautrīgāk — pauda arī pilnīgās lūpas. Viņa studēja ģeoloģiju, mīlēja muziķu un vecas gramatas — vairāk laikam es par viņu nekā nezināju. Būdams viens, es Annu ļoti mīlēju, bet tiekoties nebiju par to vairs tik pārliecināts. Tīši vai netīši sa- gādajām viens otram sīkas, sāpīgas nepatikšanas, arvien gadījās kādi pārpratumi, untumi, kas reizēm risinājās īsti dramatiski. Es cietu, bet ciešanas — to zināju no grāmatām — ir dziļu jūtu pazīme. Tā aplinkus, lai gan stingri loģisku prātojumu ceļā, nonācu pie slēdziena, ka tomēr mīlu Annu. Bet viņa mani? Neko noteiktu nevarēju izdibināt. Kad bijām kopā, viņas skatiens, atklāts un tāls, bieži kaut kur maldījās, it kā viņa būtu nogrimusi man neredzamu ainavu vērošanā, domīga vai arī skumja un sveša. Tas mani kaitināja. Bet brīžiem Anna atmaiga, un arī es tad kļuvu pieļāvīgs, šis laiks bija kā dūmakā tīts, pilns neizteiktu vārdu, minējumu un gaidu, reizē salds un mocošs. Tas bija pavasaris. Mēs staigājām pa dārziem, klausījāmies, kā putni mācās dziedāt, sēdējām uz soliņiem, kur visapkārt auga zaļiem pumpuriem nosēti krūmi. Es plūcu pumpurus, spaidīju pirkstos un neapzināti plēsu tos vaļā, it kā gribēju no šiem bērnišķīgi neattīstītajiem, vēl salipušajiem aizmetņiem ar varu izveidot ziedus. Mūsu rīcībā izpaudās kaut kas lielāks nekā vienkārša nepacietība, jo visvairāk mums pietrūka tā, kas vienīgais Jauj jūtām nobriest, — laika. Tikai laiks varēja visu noskaidrot, savienot mūs vai izšķirt, bet tieši tā mums trūka. Tuvojās brīdis, kad man vajadzēja atstāt Zemi. Vairākkārt gribēju uzsākt izšķirošu sarunu ar Annu, bet vienmēr atliku. Tuvojās arī laiks uzstāties olimpiādē, šie abi notikumi man naktīs laupīja miegu. Vai tā bija sagadīšanās? Varbūt, bet cik patētiski ievirzījās mana dzīvei Es zināju, ka mans pirmais olimpiskais maratons būs ari pēdējais, jo pēc atgriešanās no ekspedīcijas būšu tam par vecu. Uzvarēt pirms aizlidošanas — vai tā nebūtu lieliska atvadīšanās no Zemes? Ar lauru vainagu galvā doties pretim zvaigznēm! Būdams divdesmit piecus gadus vecs, tātad ar slieksmi uz filozofiskiem vispārinājumiem, teicu sev: tev ir viss, ko esi vēlējies, — diploms par studiju beigšanu, iespēja piedalīties zvaigžņu ekspedīcijā un olimpiskajās sacensībās, mīlestība, — un tomēr tu esi nelaimīgs. Patiesi, cik gudrs ir teiciens: «Sniedz cilvēkam visu, ko viņš vēlas, un tu padarīsi viņu nelaimīgu.»

Sādā noskaņojumā es sāku trenēties. Noskrējis lielo apli pa skrejceliņu, turpināju skrējienu pa līča piekrastes zālainajiem pauguriem un platajām universitātes parka alejām — allaž viens ar hronometru rokā — jū-, nija saules tveicē un tuvējā okeāna visapkārt nepārtraukti apšalkots. Trenējos tikai no rītiem; noskrējis kādus divdesmit kilometrus, drāzos uz veselības pētīšanas nometni, kur jau veselu mēnesi dzīvoja nākošās ekspedīcijas dalībnieki. Tā bija maza pilsētiņa, kas atradās Karakoruma pakājē, veca ciedru meža vidū. Nometne saucās Keriama, bet než kā to sāka dēvēt par «Šķīstītavu», jo saviem iemītniekiem tā bija pārejas etaps starp Zemi un zvaigžņu raķeti. Nometnē valdīja grūti aprakstāms noskaņojums. Daudz laika aizņēma gatavošanās braucienam un lekcijas visdažādākajās nozarēs, lai ikviens dalībnieks būtu pēc iespējas labāk sagatavots ceļojumam. Tajā pašā laikā notika nākošo astronautu pārbaude; fiziologi, biologi un ārsti savos spīdīgajos tērpos satraukti soļoja pa laboratoriju, kurā dūca rotējošās kabīnes. Starp daudzām uzbudinātām sejām nereti gadījās sastapt kādu gluži sašļukušu — šiem nelaimīgajiem ārstu negrozāmais spriedums bija noslēdzis ceļu uz zvaigznēm.

Tai pašā laikā arī Zemes dzīve strauji klauvēja pie pilsētiņas vārtiem. Kaut gan daudzi ekspedīcijas dalībnieki ņēma līdzi ceļojumā savus tuvākos ģimenes locekļus — sievas un bērnus, tomēr katram uz Zemes palika kāds tuvs cilvēks, un nebija tādas stundas, kad prieks un nākotnes sapņi nejauktos ar šķiršanās sāpēm. Dalīdams savu laiku starp stadionu un «šķīstītavu», es vairākas dienas no vietas nesatikos ar Annu un tikai

vakaros pirms gulēt iešanas īsu brīdi redzēju viņu televl- zitēs. Pēdējās televizītes laikā nejauši un gluži negaidīti notika izšķirošā saruna. Anna pasacīja to, no kā es visu laiku baidījos, — ka viņas specialitāte ceļojumā nevarēs būt noderīga. Viņa varot strādāt tikai uz Zemes. Es ieminējos par jūtu spēku, kas visus šķēršļus var satriekt pīšļos. Tad viņa jautāja, vai es līdzīgos apstākļos viņas dēļ atteiktos no medicīnas. Ko es varēju atbildēt? Juzdams, ka viss brūk un viņa man zūd, sāku runāt gluži neprātīgi — sacīju, ka, patiesi mīlēdama mani, viņa būtu varējusi mainīt profesiju vai arī vispār pamest darbu — uz laiku, — steidzīgi piebildu, redzēdams, ka Anna nobāl.

— Vai tu gribēji mani sāpināt? — Anna vaicāja. — Tas tev izdevās.

Ir tāds vecs izteiciens — «būtu vai zemē ielīdis», ko televizītē var gandrīz burtiski realizēt. Saniknots un reizē nokaunējies, es ieslēdzu televizoru, un acumirklī Annas istaba, viņas seja, acis, balss — viss nozuda kā uz burvja mājienu. Cieši apņēmos ar viņu vairs netikties, bet jau nākošajā rītā atradu ieganstu sarunai — bija jāatvainojas par vakardienas uzvešanos. Viņa vairs neļaunojās uz mani. Galīgi ^norunājām satikties dienu pēc maratonskrējiena. Vai sirds dziļumos es vēl cerēju, ka viņa grozīs savu lēmumu? Atklāti sakot, brīžiem cerēju. Atgriezos atkal uz skrejceliņa, kur turpināju savus vientuļos skrējienus. Jāatzīstas, ka dažkārt skrienot pievēru plakstus, vēlēdamies ieraudzīt Annu, bet velti. Tāpat kā agrāk skrēju ar hronometru rokā, un, tā gaitai sakrītot ar mana pulsa sitieniem, mani pārņēma tāda sajūta, it kā skrienot es virzītu uz priekšu laiku, kas apstātos, ja manis nebūtu. Strauji tuvojoties finišam, man šķita, ka joņoju pretī trim lielām dienām: divdesmitajā jūlijā man bija jāstartē maratonskrējienā, divdesmit pirmajā no rīta jāsatiekas ar Annu, bet divdesmit otrajā —< vakarā jāierodas uz zvaigžņu raķetes.

Sai laikā sāku arvien vairāk interesēties par saviem sāncenšiem olimpiādē. Visbīstamākie bija trīs — Gerhards, Mehilla un E1 Tuni. Manu uzmanību īpaši saistīja Mehilla: solis viņam bija neparasti viegls un lielā auguma dēļ gandrīz piecus centimetrus garāks nekā man. Viņš piekopa šādu taktiku: starp divdesmito ūn trīsdesmito kilometru piepeši izrāvās uz priekšu, atstājot aiz sevis pretiniekus, un neatskatīdamies skrēja tālāk raitiem, gariem soliem, it kā kļūdams arvien vieglāks un gandrīz vai lidodams pa gaisu.

Reiz, kad treniņi tuvojās beigām, abi skrējām pilnu distanci, un, lai gan centos cik varēdams, pie finiša viņš bija sešsimt metrus man priekšā. Atceros, kā tovakar, pirms mazgāšanās noģērbies, drūmi un pētoši apskatīju savas kājas, acīm vērtēdams gurnu un lielu muskuļu mezglus, gluži kā muziķis, kas meklē savā instrumentā gan vainas, gan apslēptas iespējas.

Kājas, atklāti sakot, nebija sliktas, bet ar Mehillas kājām tās nevarēja mēroties.

Tuvojās starta diena — manas sakāves diena. Draugi neslēpa no manis savas šaubas; uzmundrināšanu, kas līdzinājās krāpšanai, mēs neatzinām.

Naktī pirms sacīkstēm mani piemeklēja vislielākā liksta, kāda vien skrējējam var draudēt: vai nu ilgi slēptais uztraukums bija izlauzies uz āru, vai arī pēdējās dienās biju pārāk daudz trenējies, bet nakti gulēju tik slikti, ka no rīta izrausos no gultas gluži kā sasists un bezgala noguris — noguris jau pirms starta! Bet atkāpties man nenāca ne prātā* Braucu uz stadionu, neatlaidīgi atkārtodams pats sev, ka jāprot arī zaudēt.

Stadions īstenībā bija plašs līdzenums, virs kura rūca vairāki tūkstoši vai pat desmitiem tūkstošu helikopteru, kas aizklāja sauli. Kārtības sargi mazās, sarkanās mašīnās sadalīja lidaparātu pūli divās daļās un norādīja vietas, kur var apstāties, tas ir, nekustīgi turēties gaisā." Kad viss norima, varēja dzirdēt tikai vieglu, dobju daudzu tūkstošu propelleru dūkšanu, bet gar skrejceļa malām gaisā slējās milzīgi regulāri četrstūri, ko veidoja amfiteātra veidā novietojušos neskaitāmu krāsaino helikopteru rindas, kas sniedzās mākoņos.

Virs skrejceļa ovāla lidinājāsJikai tiesnešu un arbitru vienvietīgās reaktīvās mašīnas.

Beidzot no kokos paslēpušās ēkas iznāca sacensību dalībnieki. Šai dienai meteotehniķiem pasūtīja jauku, bet apmākušos laiku ar daudziem lieliem gubu mākoņiem, kuriem Vajadzēja gādāt par mērenu temperatūru saules apspīdētajās skrejceļa daļās. Ārpus stadiona ceļš aizvijās cauri institūta plašajiem parkiem un dārziem uz pludmali (tas bija visgrūtākais posms), bet atceļā astoņpadsmit kilometru bija jāskrien pa itāļu kastāņu un palmu aleju.

Sacensībās piedalījās vairāk nekā astoņdesmit dalībnieku. Startējām trīs rindās; ņemot vērā distances garumu, starta vietai nebija nozīmes. Pēc starta signāla metāmies uz priekšu. Gaisā gar skrejceļa malām reizē iedūcās abi helikopteru mākoņi, tad sakustējās un sāka virzīties mums nopakaļ līdz pat sarkanu balonu nospraustajai robežai. Tālāk mums sekoja tikai kontroles un sanitārās mašīnas.

Tā ir veca patiesība, ka maratonā nekad neuzvar tas, kas distances sākumā izraujas priekšgalā. Līdz desmitajam kilometram skrējām lielās, ciešās grupās un gandrīz viss norisinājās tā, kā biju paredzējis: priekšā izvirzījās apmēram astoņpadsmit cilvēku liela grupa, kas arvien vairāk attālinājās no pārējiem.

Es skrēju viens no pēdējiem līderu grupā, cenšoties paturēt acīs bez trim iepriekš minētajiem sāncenšiem no mūsu institūta vēl Džafaru un Elešu. Pirmais bija ļoti slaids, baltu ādu un Mehillam līdzīgu augumu, bet mazāk attīstītiem muskuļiem; otrs — platiem pleciem, melnām acīm — skrēja kā mašīna, vienmērīgi atvēzēdams elkoņus. Viņa saspringtais ķermenis likās izstarojam vienā punktā koncentrētu cīņas sparu. Es nolēmu starp divdesmito un trīsdesmito kilometru skriet cieši aiz šī piecnieka, lai pēdējā ceļa posmā izlauztos priekšā.

Atcerējos savus treniņus jūras līča piekrastes pauguros. Es allaž mēdzu skriet tveicē, kad saule cauri baltajai cepurītei, likās, svilina man matus un galvu, bet, tā kā skrienot es nekad nedzēru, pār seju un acīm man plūda arvien sūrāki un lipīgāki sviedri. Tādās reizēs es teicu sev: «Še tev, še tev! Vai gribi vēl?» Un, pa līdzenām vietām skriedams samērā lēni, pret kalnu paātrināju soli, it kā nīstu pats sevi un gribētu novārdzināt savu miesu.

Šajos treniņos es nesasniedzu lielāku ātrumu, bet ieguvu izturību, kas izšķirošajā brīdī man lieti noderēja. Meteotehniķi, kā parasti, bija gan labi tēniējuši, bet nošāvuši garām: līdz pulksten vienpadsmitiem debesis klāja lieli, smagi mākoņi, bet, kad paskrējām garām deviņpadsmitā kilometra stabam un skrējēji izstiepās garā virknē plašajā ceļa ielokā, kas veda lejup uz pludmali, kur nebija pat ne vismazākās ēnas, mākoņi kļuva retāki. Es visu laiku biju vai nu pēdējais, vai priekšpēdējais līderu grupā. Ņemot vērā negulēto nakti, jutos tīri labi, lai gan brīžiem likās, ka kājas šķel vidi, kas drusku blīvāka par gaisu. Centos spert iespējami garus un vieglus soļus. Sirds un plaušas darbojās lieliski, visa pasaule viegli līgojās skrējiena automātiskajā ritmā, pulsa sitieni regulāri sekoja cits citam nesteidzīgi un pilni, tikai arvien stiprāk atbalsodamies smadzenēs. Sakodis zobos mutautiņu, vēl joprojām elpoju caur degunu.

Kad aiz apvāršņa nozuda pēdējais lielais mākonis, saule vērsa pret mums visu savu vertikālo staru spēku, un jau pēc piecām minūtēm līderu grupā norisinājās dramatiskas pārmaiņas. Vispirms atpalika Elešs. Viņa druknais stāvs it kā atkāpās atpakaļ — pretim garām- skrējēju straumei. Drīz viņš palika man aiz muguras, un es pazaudēju viņu no acīm. Visu uzmanību koncentrēju uz Gerhardu un E1 Tuni. Pēdējais — melnīgsnējs, lieliski noaudzis, platām, šķietami plakanām, bet apbrīnojami ietilpīgām īsta gargabalnieka krūtīm — jau astoņus kilometrus atradās pašā priekšgalā. Arī tagad viņš paturēja pirmo vietu, bet tikko jaušamas un reizē nepārprotamas pazīmes liecināja, ka vadība viņam maksā arvien dārgāk; viņš vairs netaupīja spēkus, un tas bija beigu sākums. Drīz vien viņa citrondzeltenajā kreklā tērptais stāvs viegli sagrīļojās un sāka nenovēršami atpalikt, bet viņam garām, uzturot vienmērīgu tempu, plūda skrējēju straume. Džafaru nekur neredzēju un arī neskatījos daudz apkārt, baidīdamies zaudēt ritmu. Saule cepināja arvien stiprāk. Jutu, ka tā svilina manus kailos plecus un lielus, bet tās nepanesamais karstums modināja manī cerības, jo zināju, ka tas, kas kaitīgs man, citiem ir vēl kaitīgāks.

Ceļš gāja gar smilšu kāpām un slaidā lokā pacēlās uz pēdējās un vislielākās no tām, kurai bija lēzenas nogāzes. Šeit tveicē, kas smiltis bija nokaitējusi gluži baltas, tā ka gaiss virs tām virmoja, izplūdinot tālumā redzamo apvārsni, es sāku uzbrukumu līderu grupas centram. Kāpas virsotnē beidzās divdesmit pirmais kilometrs, pie kura es nonācu kā devītais. Sev priekšā un aiz muguras dzirdēju smagus elpas vilcienus. Brīdi skrēju blakus Džafaram. Viņš krampjaini rija gaisu, atsegdams sausos zobus. Man izdevās viņu noskriet — pašam bija brīnums, cik viegli to paveicu.

Ceļš meta likumu, un mēs jau tuvojāmies lielajām alejām, ko apēnoja kuplas kastaņas. Visi reizē, kā norunājuši, sāka skriet ātrāk. Tas man bija bīstami: šaubījos, vai varēšu ilgi izturēt šādu mocošu tempu. Un tomēr nācās turēt līdzi, jo tālāk, koku pavēnī, man bija mazāk izredžu nekā atklātā vietā. Izspļāvis mutautiņu plaukstā, ieelpoju caur muti un sāku skriet ātrāk. Cik viegli to pasacīt! Kad paātrināju gaitu, zem sirds sajutu nelielas, bet asas sāpes, un iekšā kaut kas sāka dedzināt. «Tikai nepalēnināt soli!».teicu sev. Sāpes kļuva stiprākas un it kā pārplūdināja visu ķermeni. Bijām jau sasnieguši aleju. Atliecu galvu, it kā tas palīdzētu skriet, šī pārmaiņa tiešām radīja īslaicīgu atvieglojuma sajūtu. Virs mums plētās vēsais lapotnes jumts; debesis kā gaiši līči iespiedās starp palmu vainagiem. Acis dzēra mieru un klusumu, kas slēpās zaļajā masīvā. Ceļš atkal gāja pret kalnu. Noskrējām jau divdesmit sesto kilometru. Es biju pārmaiņus te astotais, te devītais, bet man aiz muguras vietu dēļ norisinājās cīņa, par kuru es nekā nezināju; tveicīgajā gaisā skanēja tikai vienmērīga soļu dipa, pēdu atsitieni pret zemi un sajaukti elpas vilcieni. Reizēm no kastaņas galotnes noplanēja lapa, reizēm putns uzspurdza no zara un brīdi bezrūpīgi vēcināja spārnus virs skrējēju galvām. Še valdošais miers, miegains, tveicīgs, dienvidus gurdenuma pielijis, dīvaini kontrastēja ar mūsu cīņas mēmo niknumu.

Turpmākos sešus kilometrus tikpat kā neatceros — tik ļoti biju nogrimis sevī un ar tādu neatlaidību apspiedu savas miesas dumpi, jo te vienā, te otrā vietā mani durstīja asas sāpju adatas, kas šķita urbjamies nervos. Kad atjēdzos, man priekšā bija vairs tikai trīs skrējēji: Gerhards, kāds gluži nepazīstams gaišmatis zilā kreklā un žiglais Mehilla. Gerhards arvien vēl turējās labi, bet vairs ne tik elastīgi atspērās pret zemi kā agrāk, jauneklis zilajā kreklā atpalika centimetru pēc centimetra. Kad viņš jau skrēja man līdzās, es izdzirdu svelpjošu skaņu viņa plaušās; vēl pāris reižu viņš spēji parāvās uz priekšu un pēc tam uzdeva cīņu. Es nepievērsu tam uzmanības, kā visam, kas notika ap mani, jo mehāniski uzturēt ātrumu vairs nebija spēka. Jo vairāk atslaba muskuļi, jo lielāka psihiska piepūle kļuva nepieciešama. Tā aizritēja kilometri, ceļš viegli likumoja, gausi slidēja garām tālie pauguri un, cits aiz cita slēpdamies, nozuda, skrējēju soļiem nepārtraukti dunot. Metrus desmit, divpadsmit man priekšā skrēja Gerhards, bet tālu pašā priekšgalā te paspīdēja saule, te iegrima ēnā Mehillas baltais krekls.

Gerhards brīžiem atskatījās; man šķita, ka viņa sejā pavīdēja tāda kā cieņa, bet tas laikam tikai izlikās, jo ko gan var paust cilvēka seja inaratonskrējiena četrdesmitajā kilometrā, kad viņš viscaur noplūdis sviedriem, kuri kā sāļa, asa garoza pielipuši ādai, kad gurst sirds un trūkst elpas? Kad Gerhards atskatījās otrreiz, man likās, ka viņš smaida, it kā gribēdams sacīt: «Pagaidi, gan tu vēl redzēsi, ko es spēju!» Piepeši man kļuva tumšs gar acīm un es nodomāju, ka uz skropstām sakrājušies putekļi, bet vainīgs gan laikam bija pārgurums vai arī asins trūkums tīklenē, jo manas pūles izberzēt acis nevainagojās panākumiem. Saskaitos. «Labi,» nolēmu, «skriešu tik uz priekšu, kaut arī jākļūst aklam.»

Kad atkal atvēru plakstus, Gerhardu vairs neredzēju. Lielās palmas kāpās atpakaļ, kurpes sausi cirtās pret skrejceļu, apkārt viss bija tukšs un kluss, un tikai simt metrus priekšā baltoja Mehillas krekls. Šķita, ka Mehilla nevis skrien, bet ļoti zemu lido, vēcinādams muskuļainās rokas. Visu laiku vienādi tāls, nepielūdzams un vienaldzīgs kā apvāršņa mala—viņš neļāva attālumam starp mums samazināties. Tiklīdz, sirdij vai pušu plīstot, mēģināju kāpināt ātrumu, arī viņš, pat galvu neatgriezis, darīja to pašu, jo soļi tālu atbalsojās dzidrajā gaisā.

Piepeši vairs nejutu savu kāju. Palūkojos lejup, lai pārliecinātos, ka tās vēl turpina kustēties. Jutu tikai, ka gaiss, pa plaši atplesto muti krizdams plaušās, dedzināja kaklu kā sakaitēts naža asmens. Un jutu arī sirdi vai pareizāk — sāpes, kas arvien niknāk žņaudza krūtis. Gar acīm ņirbēja neskaidri tēli. Priekšā mirgoja un šūpojās balts plankums, — es vairs neapzinājos, nesapratu, ka tas ir Mehillas krekls; nebiju spējīgs domāt, šķita, ka līdz ar muskuļiem arī smadzenes ir saspringtas un sažņaugtas kā sitienam pacelta dūre. Man likās, ka es vairs neskrienu, bet jāju kāda dzīvnieka mugurā un pā- tagoju to bez žēlastības, visādi nievādams tā gausumu un nīzdams, tāpat kā nīdu skaudrās sāpes, kas plosīja manas iekšas. Sai brīdī atskanēja augsta, baisa skaņa — fanfaras pie stadiona vārtiem vēstīja pirmo skrējēju tuvošanos. Tās iecirtās manā miesā kā dzelzs pātagas. Uz brīdi skatiens noskaidrojās. Soļus desmit vai vienpadsmit man priekšā skrēja Mehilla. Viņa krekls bija slapjš kā izmircis, ķermenis ļodzījās kā piedzērušam un tikai kājas nenogurstoši sita takti. Sāpīgi atplētis muti, ieelpoju jau viņa sviedru smaku, sagrīļojos un metos atkal-uz priekšu. Pie stadiona ieejas pīlāriem Mehilla atskatījās. Es paguvu ievērot bailes viņa sejā. Viņš paklupa, zaudēja vienu soli, tad vēl vienu. Pēc tam mans skatiens atkal aptumšojās. Asinsvadi deniņos vai plīsa, bet neskaidrais, blāvais plankums priekšā auga. Sajutu jau Mehillas sakarsušās miesas siltumu. Plecu pie pleca mēs ieskrējām stadionā.

Piepeši debesis pāršķēla kā pērkona dārdi, šķita, ka tās atvērušās vaļā un ieskanējušās pastardienas taures, — ļaudis pārpildītajās helikopteru gondolās bija palaiduši vaļā sirēnas, avārijas svilpes un atvēruši dzinēju vārstuļus. Šajā elles troksnī, kā skanošā okeānā ieniris, turpināju skriet. Man bija tāda sajūta, it kā ugunīgas rokas dedzinātu manu miesu un, ieķērušās kāju muskuļos, cilātu tās arvien straujāk. Man gribējās jau aiz sāpēm iekliegties, saukt palīgā, lai cīnītos ar briesmīgo spīdzinātāju, kad pēkšņi viss ap mani sagriezās, kaut kas uzliesmoja un mans aizmiglotais skatiens uztvēra baltu lentu. Rokas pacēlis, es skrēju tai virsū. Kājas mani nesa tālāk. Es nevarēju apstāties un tikai tagad sapratu, ka noslēpumainais nezināmais, kas, skrienot pēdējos metrus, mani tik nežēlīgi mocīja, bija mana griba, es pats, un tagad miesa turpina klausīt gribas uzspiestajai dzelzs pavēlei. Skrēju tālāk. Abās ceļa pusēs iznira kaut kādi izplūduši stāvi ar plīvojošiem palagiem, kas plandījās kā spārni. Tad es sapratu, ka esmu atskrējis pirmais, un piepeši, it kā man kāds būtu kāju aizlicis priekšā, nokritu bez samaņas.

Daudz vēlāk, kad sanitārajās telpās nācu pie samaņas, noskaidrojās, kas bija tik ļoti izbiedējis Mehillu, ka viņam pie paša finiša sajuka soļi: mana seja.

ATVADAS NO ZEMES

Visā, ko es darīju tai vakarā — dienu pirms tikšanās ar Annu, — bija piliens neprāta. Pēc sacīkstēm jutos kā sapnī: redzēju ļaužu pūli, Mehillas sviedriem slacīto seju, jutu, ka viņš mani skūpsta, ka visi mani apskauj, spiež roku, dzirdēju jūsmīgus saucienus, bet tam visam, likās, nebija nekāda sakara ar mani. Pēc tam sēdēju augstā tribīnē un raudzījos lejā uz stadionu, bet, kas tur īsti notika, to nezinu. Pievakarē mani ielenca sajūsminātu studentu grupa, kas gatavojās lidot uz Āziju, un vairs neatceros, kā nokļuvu līdz ar viņiem raķetē — laikam pats būšu piedāvājies viņus pavadīt. Tad ilgi un nesakarīgi sarunājos, atbildot uz pieciem jautājumiem reizē. Bija daudz trokšņa un smieklu, raķete vairākkārt nolaidās un atkal pacēlās gaisā, pasažieri mainījās, bet es arvien vēl biju uzmanības centrā, līdz pēkšņi pamanīju, ka kabīnē palikuši tikai četri cilvēki. Pamodos kā no miega. Sāka darboties skaļruņi, raķete laidās zemē. Atradāmies virs nelielas Sibīrijas stacijas Kaletes. Samulsis par to, ka nez kādēļ biju ļāvis sevi atvest šai pasaules malā, steidzīgi izkāpu uz tukšā perona. Kopā ar mani no raķetes iznāca jauns kosmodromists, ar kuru biju iepazinies ceļā. Palūkojies pulkstenī, viņš apskāva mani, teikdams, ka rīt lidojot uz Fobosu, bet tagad gribot vēl atvadīties no drauga, kas dzīvojot netālu no šejienes, — un vairs es viņa neredzēju. Viņš jau bija nozudis, bet man ausīs vēl skanēja viņa beidzamais vārds «atvadas». Es biju palicis, viens un nezināju, ko iesākt šai tālajā stacijā klusā, siltā krēslā, kas bija pilna valgu lapu smaržas, jo tikko pārstāja līt lietus. Tuvie lauki bija tinušies miglā, tuvojās nakts.

Un tad es izdarīju pirmo muļķību — es negribēju šīs nakts, ne jau tādēļ, ka baidītos no tās, bet vienkārši negribēju un, pakļāvies šai neprātīgajai dziņai, nobraucu stacijas pirmajā stāvā, kur atradās apakšzemes vilciena pietura. Dažas minūtes pastaigājos pa tukšo peronu, truli blenzdams sienas spoguļplāksnēs, kurās neskaidri atainojās mans augums. Nejauši sataustīju kabatā kādu nelielu, pamīkstu, čaukstošu priekšmetu — tas bija mana olimpiskā vainaga zariņš.

Tērauda korpusam zibot, no tuneļa, spalgi svilpdams,

izdrāzās vilciens un, bremzēm žēli iestenoties, apstājās. Pēc divdesmit sekundēm es jau braucu uz rietumiem, sekodams saulei, kas bija nesen paslēpusies aiz apvāršņa. Vagons, tikko jaušami šūpojoties, uzņēma āt- - rumu, kas pārsniedza Zemes riņķošanas ātrumu. Kupejā bez manis nebija nevienas dzīvas dvēseles. Ieslēdzu radio. Izskanot vakara ziņu pēdējiem vārdiem, izdzirdu pirmos svinīgi pacilātos Kreskata «Atvadu simfonijas» akordus.

— Kas, pie joda, ir ar tām atvadāmi — satraukts izslēdzu aparātu.

Vilciens vairs nešūpojās un nevibrēja, bet ar pilnu jaudu traucās uz priekšu. Pēkšņi tas iznira zemes virspusē; aiz logiem sāka virmot arvien spilgtāka un dzīvāka gaisma; biju panācis uz rietumiem aizejošo dienu. Klusumā, kas iestājās pēc radio izslēgšanas, vēl spēcīgāk izskanēja četri lēnie, fanfaru skaņām līdzīgie simfonijas sākuma akordi. Piecēlos un sāku klaiņot starp mīkstajiem sēdekļiem. Sienu informatoru pērļu actiņās mainījās arvien jaunu garām pabraukto staciju nosaukumi, tad atkal satumsa, — sasniedzis Eiropas krastu, vilciens ienira lielā tunelī, kur zem Atlantijas okeāna turpināja joņot uz Grenlandi.

Kad informatoru mirdzošie burti sāka veidot pirmos pazīstamos staciju nosaukumus, piepeši atcerējos, ka gribēju satikt tēvu. Nu, protams, tādēļ jau arī braucu uz Grenlandi! Tas man bija vesels atklājums. Apjautājos, kā visērtāk nokļūt līdz mājām, tad izkāpu mazā stacijā klajā laukā; ainavu šķērsoja taisnais, caurspīdīgais dzelzceļa tunelis, kas pamazām dilstot izzuda tālumā; austrumos to jau tina krēsla, bet rietumos tajā spoguļojās sārtā vakara blāzma. Tālumā vēl bija dzirdama dziestoša, augsta skaņa, it kā drebētu stīga, un tā man atkal atgādināja simfoniju. Paraustīju plecus.

Stacijas otrā pusē netālu no perona zālienā jau gaidīja helikopters, ko biju izsaucis, vēl būdams vilcienā. Garā zāle bija valga no rasas un samērcēja man bikses līdz ceļiem. Paklusām pukodamies, iekāpu mašīnā un aizlidoju taisnā ceļā uz mājām. Kad helikopters nolaidās dārzā, diena, ko biju panācis, nemitīgi traucoties uz rietumiem, sāka atkal dzist, bet tagad es tam vairs nepievērsu uzmanības. Neaizvēris pat mašīnas durvis, steidzos uz māju. Tā izrādījās tukša. Atkal griezos pie informatora. («Šodien man laikam lemts būt vienīgi automātu sabiedrībā!» ar rūgtumu nodomāju.) Vecmāmiņa un māte bija pilsētā, bet tēvs piedalījās ārstu kongresā Antarktīdā.

Nolēmu viņu nekavējoties sameklēt. Helikopters, protams, bija pārāk lēns, tādēļ aizlidoju uz raķešu staciju, kas paceļas Meorijas ziemeļu priekšpilsētā. Jau iztālēm ieraudzīju stacijas kupolu, kas laistījās pēdējo saules staru mirdzā. Atstāju helikopteru augšējā platformā un devos uz slīdošo kāpņu pusi, kur informatora stikla lodē šaudījās daudzkrāsainas uguntiņas. Tuvāko minūšu laikā tieši uz Antarktidu negāja neviens satiksmes līdzeklis; man vajadzēja lidot uz Trešo Mākslīgo Pavadoni un tur pārsēsties raķetē, kas dodas uz Dienvidpolu. Nostājos uz slīdkāpnēm, lai brauktu lejup uz peroniem. Pabraucu garām pirmajam līmenim; gar sienu tajā slīdēja gaismas uzraksti:

UZ TAIMIRU — KAMČATKU - JAUNZĒLANDI — PEC ČETRĀM MINŪTĒM

UZ BRAZĪLIJU — UGUNSZEMI - PEC SEPTIŅĀM MINOTEM

Man gan iešāvās prātā, ka varētu aizlidot uz Patago- niju un no turienes ar vietējās satiksmes mašīnu doties tālāk uz Antarktīdu, bet tomēr nekustējos no vietas.

Kāpnes turpināja slīdēt lejup garām otrajam, trešajam un ceturtajam līmenim; cilvēku kļuva arvien vairāk. Iemirdzējās uzraksts:

UZ MALAJU ARHIPELĀGU - ATIET

Un tai pašā brīdī atskanēja apslāpēta dunoņa, kas tūlīt apklusa; kaut kur augstu nolaižoties dūca raķetes, noklaudzēja aizveramās lūkas, un tālumā kāda balss pavēstīja: «Vilciens Marss-Deimoss-Zeme kavējas astoņas sekundes.» Aiz caurspīdīgajām sienām ņirbēja cilvēku straume, bet es slīdēju arvien lejāk, līdz Zemes satiksmes peronu balto apgaismojumu nomainīja pavadoņu perona zilā gaisma. Reizē ar cilvēku straumi steidzos uz sliežu pusi, bet ceļā mana enerģija piepeši saplaka, it kā būtu izdzisusi līdz ar pēdējiem saules stariem, kas caur stikla sienām ieplūda zālē.

Atlidošu Antarktīdā, uzmeklēšu vietu, kur notiek kongress, un izsaukšu no zāles tēvu, — viņš būs priecīgs, bet arī pārsteigts, vaicās, ko es vēlos, un ko es viņam atbildēšu? Ka man vajadzēja, noteikti vajadzēja viņu redzēt? Tādēļ jau nebija jālido — ir taču televizors. Bet ko tad? Ka gribēju pieskarties viņa tumšā uzvalka drānai, saļust viņa roku siltumu? To visu es stāstīšu viņam kādā lielā gaitenī, aiz durvim skanēs referenta balss, un tēvs kā varēdams centīsies izlikties, ka nemaz nesteidzas atgriezties zālē, bet es stāvēšu, lūkošos viņā un ne- bildīšu ne vārda, jo ko gan es varētu teikt? Gea taču aizlido tikai pēc pāris nedēļām, un šī steiga, visa šī vizināšanās ar raķetēm šonakt bija pilnīgi bez jēgas.

Skaidrs. Un, paklausīdams veselajam saprātam, atmetu domas par lidojumu uz Antarktklu. Bet, lēnā gaitā attālinoties no sliežu ceļiem, uz kuriem uzbrauca raķetes, sajutu skaudru žēlumu. Atbalstījies pret balustrādi, vēroju, kā teleforos zib zaļās signālugunis, kā raķetes uzņem ātrumu un asinssarkanie burti uz to sāniem saplūst drebošās līnijās. Pēc tam raķetes ieslīdēja izšāvējā, kura stobrs pacēlās deviņpadsmit stāvu augstumā, un, pēc brīža izmestas no tā, aizjoņoja izplatījumā, izgrūžot saplosītas liesmu mēles. Pagāja sekunde, un tās nozuda satumsušajās debesīs. Sejā iesitās silta, smacīga strāva, mutē sajutu dzelzs garšu. Dunoņa apklusa, es paliku viens. Gar peroniem, virs liftu durvju rindām mirdzēja dienas gaismas lampu svītras, bet aiz stikla sienām arvien vairāk biezēja krēsla — šodien mani jau otru reizi pārsteidza tumsa.

Uz brīvā sliežu ceļa parādījās kosmiskās raķetes — garas, slaidas, līdzīgas plakangalvainām zivīm, un pie zāles dibensienas iedegās uzraksti:

UZ MĒNESI: LIETUS JŪRU - APEN1NIEM —

MĀKOŅU JŪRU — DIENVIDPOLU — PEC ČETRĀM , MINŪTĒM

Sāka plūst jaunas ļaužu straumes. Bars meiteņu, steidzoties no augšējā līmeņa, skrēja lejup pa vienmērīgi slīdošajām kāpnēm; meitenei, kas skrēja pašās beigās, atrisa sainītis, un no tā izbira dažādi raibi nieciņi. Meitene izdarīja izmisīgu kustību, it kā gribētu griezties atpakaļ, bet, biedreņu saucienu pamudināta, atmeta ar

roku un aizskrēja uz raķeti. Pēc brīža telefori pamirkšķināja savas zaļās acis un atskanēja dunoņa, liecinot, ka Mēness raķešu vilciens aizlidojis. Uz perona nepalika gandrīz neviena cilvēka. Skatienam klīstot pa zāli, es piepeši satrūkos, jo virs informatora lodziņa ieraudzīju šīsdienas datumu. Šodien taču ir Robežu iznīcināšanas svētkil Tad tādēļ māte bija aizbraukusi uz pilsēful Interesanti, vai vecmāmiņa apvilka jauno tērpu vai arī pēdējā brīdī, kā parasti, nokaunējās un palika savā violetajā darbdienas kleitā? Un vai viņas noskatījās manu maratonskrējienu? Šādas domas mani nodarbināja, soļojot uz izeju. Te ar kāju piedūros kādam priekšmetam. Tā bija gaiši zeltaina bumbiņa ar ziliem punktiņiem, ko pirmīt pazaudēja viena no Mēness meičām. Man bija žēl atstāt bumbiņu gluži vienu milzīgajā, nemitīgās kustības trokšņu pilnajā zālē. Iebāzu to kabatā, lauru vainaga lapiņām maigi iečaukstoties, un ātri devos uz izeju. Tās tuvumā ieraudzīju kādu cilvēku. Ignorēdams dīvānus, viņš sēdēja uz paprāva saiņa un, kājas uz priekšu izstiepis, rokas uz krūtīm sakrustojis, skaļi un nepareizi svilpoja «Atvadu simfoniju».

«Kas tas par stulbeni tā koncertē?» nodomāju. Mēs palūkojāmies viens otrā un abi pārsteigti iesaucāmies. Tas bija Peitans, mans biedrs no Mehāneiristikas institūta. Sākās juceklīga saruna ar raustīšanu aiz piedurknes, mīņāšanos uz priekšu un atpakaļ, sišanu uz pleca un atkārtotu piedziedājumu: «Bet vai tu atceries, kā profesors?» — «Vai atceries?» — «Vai atceries?»

—   Tā tik ir sagadīšanās, — es beidzot sacīju. — Bet saki, — ko tu te īsti dari — šādā laikā, svētku dienā?

Viņš triumfējoši iesmējās.

—   Gaidu Nitu. Viņa šodien atgriežas, pēc nepilnas stundas būs šeit. Es pat runāju jau ar viņu, zini!

Tā bija viņa meitene. Pirms gada pabeigusi studijas, viņa sešus mēnešus pavadīja praksē Titāna kosmodro- miskajā stacijā — vienā no vistālākajām visā Saules sistēmā.

—   Esmu ārkārtīgi priecīgs, — sacīju, juzdams, ka manos vārdos nav ne kripatiņas patiesības. Jautrā noskaņa, ko bija izraisījusi negaidītā sastapšanās, mani piepeši atstāja. Peitans to nemaz nemanīja.

—     Man viņai ir pārsteigums, — puisis viegli piesita ar kāju sainim. — Niagāra. Viņas kaķis, piedzimis tieši tanī dienā, kad viņa aizbrauca. Tagad jau prot smalki uzvesties. Tomēr nav izslēgts, ka būtu mēģinājis aizmukt, tādēļ drošības labad iespundēju viņu kastē.

—   Tu atnāci sagaidīt ar kaķi? — sacīju, nespēdams slēpt ironiju. — Ķs tavā vietā būtu paņēmis ziedus.

—   Ziedi arī ir, tur iekšā, — Peitans atkal paspēra ar kāju kasti, no kuras atskanēja nervoza ņaudēšana. — Bet ko tu te dari, olimpisko spēļu uzvarētāj? Tev nav ne jausmas par to, kā mēs rēcām, kad tu tuvojies finišam, lai gan nožēlojām, ka tu neskrien mūsu institūta krāsās. Nu parādies, pagriezies pret gaismu, lai tevi apskatu, mēs taču tik ..,

Viņš nebeidza. Atskanēja pārsteiguma sauciens, kas noslēdzās ar garu svilpienu.

—   Kas tad tas tev? Tu lido uz Centauru!? Zvaigznes iekarot?… Ak tu maratonieti! Dakter! Draņķis tāds! Un nesaka ne vārda!

Uzmanīgi, kā ļoti trauslam priekšmetam, viņš pieskārās mazajai, baltajai Geas emblēmai, kas man bija piesprausta pie krūtīm. Tagad būtu bijis jāsāk garš stāsts, bet tobrīd es to vienkārši nespēju. Tādēļ tikai iejautājos:

—   Vai tu apskaud mani?

—   Nu tad lai tev top zināms — jā! — viņš izmeta, īsi iesmiedamies.

—   Betvaizini.es tevi arī, — man paspruka. Es to pateicu tā, ka Peitans vairs nekā nejautāja. Dažas sekundes mēs klusēdami raudzījāmies viens otrā, beidzot viņš izstiepa roku, kaut kā svinīgi paspieda manējo un sacīja:

—   Nu ko, atvadīsimies? Vai tu nāksi pie mums tele- vizītēs?

—   Noteikti, cik vien ilgi būs iespējams.

—   Nu neaizmirsti!

Mēs vēlreiz palūkojāmies viens otrā, un es devos uz izeju. Sai brīdī zāli piepildīja aizlidojošo raķešu trok: snis, bet, kad tas norima, tālu aiz muguras vēl bija dzirdama Peitana svilpošana.

Stacijas'priekšā uz visām pusēm virzījās vesela slīdošu ietvju sistēma. Es izvēlējos ietvi, kas gāja uz upes krasta parku, un, atspiedies pret margām, vēroju ugunīs mirgojošās pilsētas panorāmu.

Pialās alejās tālu cita no citas baloja staltas, dārzu apjoztas ēkas. Uz to žilbinoši balto sienu fona koki šķita ogļu melnumā. Tas viss izskatījās kā daudzu kilometru gara ēnainu, mežainu salu virkne, no kuru vidus pret debesīm izslējās gaiši torņi. Pilsētu šķērsoja platas, giudas, kā ledus caurspīdīgas ielas dziļi apakšā pulsējošu tuneļu tīklu. Zem katra laukuma un katras ielas šurp un turp šaudījas daždažādi satiksmes līdzekļi, kuri lielā ātruma dēļ izskatījās kā garas, izplūdušas, raibas svītras un atgādināja asins riņķošanu milzīga organisma dzīslās. Ugunis, kas spīdēja no pilsētas kristālā pazemēm, sajaucās ar krāsainiem gaismas mutuļiem, kas krita no augšas. Reklāmu zeltaino un violeto uguņu strūklas šļāca augšup gar māju sienām; pašos augstākajos stāvos dimanta spožumā laistījās skatlogi; sainīšiem apkrāvušies cilvēki plūda laukā no preču noliktavām un kāpa helikopteros, kas starmešu gaismā gaidīja pie visiem stāviem, atgādinot bites pie milzu stropa šūnām. Gaisa satiksmes ceļu krustojumos drudžaini mirgoja telefori, zem ielu zaļganā stikla plūda nepārtraukta satiksmes mašīnu straume, visur valdīja satraukta, nervoza svētku vakara steiga, bet es slīdēju virs šīs burzmas mierīgs un vēss, vienaldzīgi vērodams, kā uz margām guļošās rokas kļūst te citrondzeltenas, te debeszilas, te purpursarkanas, it kā es tās pēkšņi būtu iegremdējis asinīs.

Pēc kāda laika apgaismojums kļuva retāks, kustība atslāba, daudzstāvu namu vietā parādījās nelielas mājas, tad vēl mazākas, toties dārzi auga un plētās plašumā, līdz kamēr slīdošā ietve izbeidzās pavisam. Atstājis tālu aiz muguras mazās pieturas zaļganzilo lukturi, es soļoju uz priekšu, ar patiku sajuzdams zem kājām mīksto, valgo zemi. Aiz parka vārtiem mani no visām pusēm ielenca koki. Pilsētas centrā ielu uguņu atblāzma aizēnoja debesis, un man šķita, ka ir jau melna nakts. Tagad ieraudzīju satumsušo debess zilgmi, bet vēl bez zvaigznēm. Rietumos, sudrabainā plīvurā tīta, bālēja pēdējā sārtā pamalīte. Sajā stundā parku krēslainākajos nostūros uz soliņiem parādās iemīlējušies, viņi čukst vārdus, ko neviens visā pasaulē nespētu atkārtot, jo, kaut arī pats tos daudzreiz esi teicis, tomēr dīvainā kārtā šo sarunu, šo tikšanos saturs izgaist, iztvaiko no atmiņas kā ēteris, atstājot tikai reibinošu, saldeni rūgtu nogulsni — atmiņas par noskaņu, kad līdz malām esi pilns gaidu un lielas, melnas, plati atvērtas acis pie pašas sejas raugās tevī, un tu dzirdi čukstus, kuri, izņemot elpas smaržu un balss tembru, nenozīmē itin neko, gluži tāpat kā muziķa, kas, šķietami neko neizteikdama, tomēr pasaka visu.

Gāju caur parku. Tālumā pāri tumsā melnojošo koku galotnēm pacēlās gaišie daudzstāvu namu silueti, bet pa alejām klaiņoja pārīši vai, cieši piespiedušies, sēdēja uz soliņiem tālu no lapotnē paslēptajām spuldzēm. Es soļoju viņiem garām novērstu skatienu, juzdams kabatās savas sažņaugtās dūres, kā divus akmens gabalus. Un tomēr, kad biju izgājis cauri visam parkam un nokļuvis plašajos, tukšajos krastmalas bulvāros ar neskaitāmām spuldžu virknēm, kas spoguļojās melnajā ūdenī, man zem plakstiem vēl nebija izdzisis šo tumšo stāvu attēls, kuri, nevarīgi sakļāvušies un aizmirsuši visu pasauli, izkusa apkampienos, kas it kā tiecas iznīcināt pēdējo robežu starp diviem cilvēkiem, bet galvā atbalsojās četri augstie simfonijas ievadakordi.

Apstājos krastmalas kraujā. Upes slaidajā lokā iekļāvās pilsētā ar tās ugunīm, bet lejā zem manām kājām straume plūda bez vismazākās skaņas, mēma, gluda, it kā bezgalīgā maigumā šūpodama lampu atspulgu.

Izņēmu no kabatas roku un atvēru plaukstu. No tās izkrita saņurcīta, saberzta lauru lapa.

— Kāds muļķis! — iesaucos un ātrā gaitā devos tālāk. Pāris simtu metru uz augšu no upes līkuma pacēlās Nezināmā kosmonauta kapakmens. Tas bija sens, nošķeltas piramīdas formā veidots piemineklis, kas slējās pāri visai pilsētai un kādreiz bija manu zēna gadu iemīļotākais pastaigu mērķis. Gandrīz pilnīgā tumsā tuvojos kāpnēm, kas bija iecirstas pieminekļa masīvajā pamatā. Tiklīdz nostājos uz pirmā pakāpiena,* tas nedzirdami sakustējās un sāka celt mani augšup, un bija tāda sajūta, ka pilsēta tikko jaušami, bet neatlaidīgi attālinās no manis, aizslīd man zem kājām arvien tālāk un tālāk, pārvērzdamās par gaišu namu apvārsni. Kāpnes apstājās. Es atrados piramīdas plakanajā virsotnē kosmonauta pieminekļa priekšā.

Uz milzīgas, melnas — it kā to veidotu pārakme- ņojusies bezgalības tumsa, kurā tas gadsimtiem riņķojis, — uz melnas meteorīta šķembas guļ atmuguriski pakritis cilvēks. Dienā šo nogāzto kolosu var redzēt pat no visattālākajiem pilsētas laukumiem. Viņa ķermenis balstās uz raķetes fragmenta, kuras asais, bultai līdzīgais gals pavērsts sānis un augšup, it kā rādīdams virzienu, no kurienes atlidojis. Tagad tālās pilsētas atblāzmā milzis bija zaudējis cilvēka izskatu. Akmens skafandra krokas melnoja kā plaisas klintī, un tikai galva bija cilvēka — kaila, milzīga, smagi atmesta atpakaļ, ar deniņiem tā balstījās pret klints izcilni. Es pagājos. Soļi uz granīta dunēja kā izretinātā gaisā. Aiz guļošā tēla bija pilnīga tumsa; apgājis statujai apkārt, pēkšņi apstājos iepretim sejai. Tā izslējās pāri manai galvai kā krauja, tik augstu, ka skatiens to nespēja aptvert. Man bija tā, it kā mēmajā klusumā dzirdētu «Atvadu simfonijas» skaņas. Biju mazliet noreibis no pacilātās vientulības sajūtas, kas ik mirkli auga augumā. Teicu sev: «Lūk, tavs šīs nakts biedrs.»

Pakāpos uz meteorīta malas un'apsēdos pie pašas milža acs. Izstieptas rokas attālumā palsi un noslēpumaini mirgoja izliekts plakstiņa vairogs. Ļāvu kājām nokarāties bezdibenī, lejā zem manis plētās Meorijā.

Bezgala plašajā uguņu jūrā izcēlās divas īpaši spilgti apgaismotas celtnes. Senā zinātnieku kvartāla centrā laistījās XXI gadsimta beigās būvētā universitātes ēka — milzīga, stalta celtne, veidota tik stāvās un augšup traucošās līnijās, ka likās, it kā tās gāztos cita uz citas. Tās pauž nevaldāmu, līksmu nemieru, tā laika arhitektu pirmo izaicinājumu smaguma spēkam, arhitektu, kuru sapņus iedvesmoja raķešu laikmets, par skaņu ātrāku kosmisko šāviņu smailie korpusi un straujais lidojums. Iepretī šim tūkstoš gadu vecajam milzenim, kas, nicinādams gravitācijas likumus, šķita izšauts pret debesīm reizē no visām tā kristālā kolonādēm, paceļas otra, jau moderna celtne — Mehā- neiristikas pils. Blakus tās koncentrēti vienkāršajam veidojumam, kas atgādina vieglā staru konstrukcijā sastingušu gaismu, universitāte liekas primitīva un neapvaldīta ar savām trauksmainajām līnijām, kas izteic senatnes arhitektu dedzīgo cenšanos noslogot būvmateriālus līdz pēdējai iespējai. Desmit gadu simteņi šķir

šos divus Zemes arhitektūras darbus. Bet kas gan ir tāds laika sprīdis salīdzinājumā ar šīs meteorīta šķembas vecumul Sai mirklī uz tās stiklainās virsmas, ko bija veidojis karstums, kas radīja planētas, gulēja divi cilvēki. Viens no tiem — akmens tēls — simbolizēja visus tos, kas nebija atgriezušies no bezgalības. Otrs, dzīvais, gatavojās doties turpu. Kāda sastapšanās! Te noslēdzās viens vēstures attīstības cikls un sākās cits, kas tiecās pretim nezināmajam! Tā es prātoju, aptvēris galvu rokām un pavērsis skatienu lejup. Piepeši, drebošas gaismas apstarotas, no tumsas iznira akmens plāksnes, kas atradās ap mani. Gaisā virs Mehāneiristikas pils, nomākdams zvaigžņu mirdzumu, plandījās ugunīgs priekškars: no Zemes uz debesīm kā otrādi apgriezts sudrabains ūdenskritums pacēlās mākslīgi kāvi, uz kuru viļņojošā fona neredzama roka vilka liesmojošus burtus:

Sarīkojums sākas!

Ugunīs mirdzošā pilsēta nodrebēja, un no tās dzīlēm izvirda simti, tūkstoši, desmittūkstoši dzirksteļu kūļu, raķešu, bengālisko uguņu, kas uzšāvās pāri visaugstāko torņu galotnēm, bet no dārziem tām pretim cēlās baloni ērmotu ākstu un fantastisku ķēmu izskatā. Tai pašā brīdī starp pili un universitāti sudrabotā puskrēslā iedegās sarkanu, zilu un violetu apļu mākonis: tur studenti helikopteros pulcējās karnevāla gājienam un spuldzēm rotātie propelleri griezdamies veidoja krāsainus gredzenus. Vēroju visu to negribīgi, piemiedzis uzbāzīgās gaismas apžilbinātās acis, un jutos aizskarts: vai Zeme, kas bija jau kļuvusi tāla un vienaldzīga, nevarēja ļaut man netraucēti nodoties domām par bezgalību? Nē, tā aicināt aicināja mani uz šo karnevāla jezgu — un pie tam vēl tādā brīdī!

Pat līdz šai paslēptuvei vējš atnesa ļaužu pūļa tālās klaigas. Vēl mēģināju saglābt savu traģisko vientulību, bet, iedomājies, cik skaļi agrākie biedri sveiktu mara- tonskrējiena uzvarētāju un zvaigžņu pētnieku, sāku svārstities un arvipn vairāk nožēlot, ka neesmu tur lejā. Vēl brīdi turējos pretī kārdinājumam, tad strauji piecēlos kājās, nolēcu uz piramīdas plakanās pamatnes un

izsaucu helikopteru. Pēc minūtes tas, izgreznots ar ziedu vītnēm, iznira no tumsas manā priekšā ar tukšu, gaiši apgaismotu kabīni, kas vilināt vilināja braucēju. Bet, tiklīdz iekāpu un sajutu, ka spirgta gaisa straume mani aizrauj sev līdzi, uzmācās atkal jauna doma. Kas notiks, ja satikšu tur Annu un viņa ieraudzīs mani smaidošu griežamies dejas virpulī — pirms rītdienas atvadām?

Steidzīgi mainīju virzienu, un drīz vien tikai sudrabota atblāzma rādīja, kur palikusi Meorijā.

Nezinu, cik ilgi tā biju lidojis. Laiku pa laikam lejā paspīda pilsētas, kas līdzīgi mirdzošiem kamoliem tumsā ritināja gaišus, smalkus ceļu pavedienus. Gaisa straumju svaidīta, mana mašīna brīžiem salīgojās, uz stikliem kā opāls vizēja ūdens lāses, pāris reižu pamanīju sev virs galvas zvaigznes, un pēc tam šī nakts ceļojuma ainas sāka jaukties ar sapņu rSgiem. Atjēdzies ieraudzīju aiz logiem skrejošas mākoņu gubas — augšpusē tumšas, apakšā spoži apgaismotas. Nodomāju, ka tuvojos kādai pilsētai, un sāku laisties lejā. Kad mākoņi pašķīrās, ieraudzīju pilnīgi gaišu, bet neapdzīvotu vietu. Helikopters viegli piedūrās zemei, es izkāpu laukā.

Atrados klusa parka alejā, ko apņēma rāma, zilgana blāzma. Priežu puduri vizēja kā aukstas lāpas, papeles atgādināja spīdīgus svečturus, bet kastaņas plēta savus lapu vainagus kā mirgojošus planetāros miglājus. Visapkārt neredzamu ultravioleto emitoru ietekmē luminis- cēja augu zaļais pigments. Katra lapiņa, katrs zieda stublājs un zāles stiebriņš izstaroja blāvu gaismu. Gāju pa taciņu, kas šajā gaismas jūrā vijās kā melna tērcīte starp vizošiem krastiem. Nedzīvi un tumši bija tikai koku stumbri, zari un — it kā spītējot ierastajai kārtībai — arī ziedu kausi. Sajā starojumā, kas plūda no visām pusēm un visu piesātināja, daba šķita nereāla. Uzpūšot vējam, nekustīgie gaismas ķekari saira, dzīvžogi viļņoja kā liesmas, bet augsto koku galotnes šūpojās kā uguns pārņemti kuģi.

Piegāju pie strūklakas, ko apjoza puķu dobes. Odens strūkla sašķīda tūkstoš varavīksnēs. Ap baseinu bija uzcelts akmens sols. Apsēdies uz tā, skatījos parkā. Tā sudrabotajā lapotnē vijās melnas zaru mežģines. Man atkal uzmācās miegs. To uzņēmu kā atvieglojumu, akmens sols šķita ērta guļvieta. Pievēris plakstus, jutos it kā ārpus pasaules un dzīves.

… Gulēju karstās pludmales smiltīs. Saule spīdēja augstu, bija bēgums — jūra atkāpās, un tikai atsevišķi viļņi šņākdami atvēlās, apšļāca mani un atkal atkrita atpakaļ, līdz pēdējais aizšalca, atstādams mani vienu sausā, cietā krastā …

Pamodos. Atvēru acis. Tuvumā kāds klusi raudāja. Piecēlos gurdens un stīvs un apgāju apkārt baseinam. Viņpus strūklakas uz tā paša akmens sola saritinājies gulēja bērns — gadus četrus vecs puisēns. Pa nosmulēto sejiņu ritēja asaru pērlītes. Mani ieraugot, viņš aprima. Samiegojies un izbrīnījies es klusēju. Nesaprašanā mēs drūmi vērojām viens otru. Beidzot viņam apnika.

—   Ko tu te dari ?— viņš aizsmakušā balsī vaicāja.

Es apjuku. Nebija viegli atbildēt uz šo jautājumu.

—   Un ko tu te dari? — apjautājos, pūlēdamies runāt nopietni un audzinoši.

—   Esmu noklīdis.

—   Kur tavi vecāki?

—   Nezinu.

—   Kā tu šeit nokļuvi?

—   Atlidoju.

Pēc ilgākas taujāšanas noskaidroju, ka viņš bijis te kopā ar vecākiem izbraukumā un par varu gribējis redzēt zirgu.

—Kādu zirgu?

—   Vai tad tu nezini? Un es domāju, ka tu arī gāji zirgu skatīties.

Izrādījās, ka blakus parkam atradās zooloģiskais dārzs, ko zēns un viņa vecāki apmeklējuši. Bet līdz zirgam netikuši. Tēvs teicis: «Mums jābrauc atpakaļ. .Kāp mašīnā. Lidojot varēsi to apskatīt televizorā.»

Bet bērns gribējis zirgu noglāstīt. Tādēļ, iekāpis lidmašīnā, viņš, citiem nemanot, aši izrausies pa otru pusi ārā. Savu rokas telerānīti, kas bija pieslēgts vecāku tele- rānam, lai viņi vienmēr zinātu, kur bērns atrodas, viņš bija noņēmis un paslēpis zem sēdekļa.

Tad viņš aizgājis skatīties zirgu. Kad zēns pievakarē atgriezies parkā, vecāku vairs nebijis. Viņš ilgi maldījies un klaigājis, bet neviens neatsaucies. Beidzot atradis solu un gribējis nogulēties, bet nevarējis aizmigt.

—  Vai tev bija bail?

Bērns neatbildēja.

Ko ar viņu lai iesāk? Jautāju, kur dzīvo. Teica, ka nezinot.

—   Cik sauļu spīd virs tavas mājas? — brīdi padomājis, iejautājos.

•— Divas.

•— Divas?

—   Nē, viena.

—  Tātad nevis divas, bet viena?

—  Viena.

—   Noteikti?

•— Laikam noteikti.

Šādas ziņas maz ko varēja līdzēt. Varbūt aizvest viņu uz tuvāko lidostu? Te viņš pārtrauca manu domu pavedienu:

Vai tu arī esi noklīdis? Nē. Kas tev nāk prātā!

•— Man tā likās.

—- Tad tu esi maldījies. Pieaugušie nekad nenoklīst, — es sparīgi paskaidroju, lai neļautu sarunai ievirzīties nevēlamā gultnē. Mazais ilgu skatienu nopētīja mani, bet nekā neteica. Pēkšņi viņš sāka stipri klepot. Tas visu izšķīra. Jā, citas izejas nebija. Šādā situācijā vēl nekad nebiju bijis, bet es zināju, kas jādara. Apsedzu bērnu ar savu blūzi un sniedzos pēc telerāna. Velkot to no kabatas, sataustīju kādu apaļu priekšmetu — tā bija zeltaini zilā bumbiņa, ko pacēlu raķešu stacijā. Iedevu to mazajam, bet pats sameklēju vēl nekad nelietotu podziņu telerāna malā, ap kuru sarkaniem burtiņiem bija rakstīts: Visi diapazoni. Piespiedu podziņu, un no aparātiņa atskanēja daudzbalsīgs troksnis — sarunas, automātisko staciju īsie pīkstieni, tālo kosmisko kuģu un kontinentu signāli, raķešu raidītāju dūcieni, mūzikas un dziesmu fragmenti. Tas viss, sakusis miljonbalsīgā korī, skanēja no šīs plakanās kastītes. Es noliecos pār aparātu un klusu, lai zēns mani nedzirdētu, pasacīju tradicionālos vārdus: «Uzmanību! Cilvēks briesmās!» Atkārtoju to trīs reizes un tad gaidīju. Skaļrunī kaut kas notrīsēja. Tur plētās klusums, veldams arvien platākus riņķus — kā bezgalīgā ūdens baseinā iemests akmens. Pamazām apklusa visas neskaitāmās balsis un kļuva dzirdami atbildes signāli. «UztveruT» skanēja skaļrunī. «Uzmanību, uztveru!»

Kāds vēl ko jautāja, šur tur vēl atskanēja aprautas raidītāju impulsu sērijas, bet translācijas stacijas manus vārdus jau noraidīja arvien tālāk un tālāk. Man šķita, ka es dzirdu savu vārdu atbalsi — sekundes desmitdaļās tie aplidoja zemeslodi un, sakoncentrēti virzošajos emitoros, tika noraidīti izplatījumā. Pēc sekundes atsaucās mākslīgo pavadoņu un Mēness kosmodromiskās stacijas, uzklausīja sauksmi un pārslēdzās uztverei. Tagad klusēja viss cilvēkam pakļautais izplatījums un telerāna skaļrunīša vieglo dūkšanu pārtrauca tikai observatoriju atompulksteņu nekad neap- klustošā tikšķēšana. Pēkšņi kāds Mēness pilots jautāja, kas esot noticis, bet kāda rupja balss pavēlēja viņam nekavējoties izslēgties, un atkal iestājās klusums. Pēc mana signāla bija pagājušas piecas sekundes. Sestajā sekundē — kā paredzēts noteikumos — sāku runāt. Centos stāstīt īsi un kodolīgi: «Atrasts bērns, viņu sauc Pao, trīsarpus gadus vecs, brūnām acīm un tā tālāk …» Tad atkal iestājās klusums, ko pārtrauca tikai translācijas staciju īsie pīkstieni, bet pēkšņi divas atsaucās reizē: tās ziņoja, ka saņēmušas vecāku pieteikumu un jau piecas stundas gaidot ziņas. Un tūdaļ — pēc divdesmit divu sekundu ilga klusuma — atjaunojās visi pārtrauktie sakari, sāka darboties visas kuģu un raķešu stacijas, automāti turpināja pusē pārtrauktos teikumus, cilvēki smējās un sarunājās, un no miniatūrā skaļruņa atkal plūda vētrains troksnis.

Mēs gaidījām vecākus vēl divas stundas. Sākumā es metu mazajam bumbiņu, viņš to cītīgi atmeta, bet bez smaida, gandrīz vai drūmi; vienu brīdi pat ievēroju, ka viņš taisās raudāt. Tad atcerējos, ka esmu uzvarējis maratonskrējienā. Lieliska doma! Sāku stāstīt viņam visu pēc iespējas sīki. Sākumā diez kā neticēja, bet lauru zariņš viņu pārliecināja. Vissatraucošākajā vietā es uz brīdi apklusu un — tālāk vairs netiku: noliecis galviņu man uz pleca, zēns gulēja. Vaidziņi bija netīri no izsmērētajām asarām, brīžiem viņš miegā sāpīgi savieba sejiņu un iekunkstējās.

Kad aiz koku galotnēm iezīmējās sārta gaismas svītriņa, dārza starojums vienā mirklī nodzisa, it kā to kāds

būtu noputis, un gandrīz tai pašā brīdī tālumā izdzirdu klusu sanešanu — tur lidoja bērna vecāki, -iedomājoties, ka man būs ar viņiem jārunā, varbūt pat jāizstāsta, kā es šeit nokļuvu, un viņi man pateiksies un aicinās ciemos, mani pārņēma šausmas. Cik vien rūpīgi spēdams, noguldīju bērnu uz akmens sola, paliku zem galvas saritinātās blūzes piedurknes, iespiedu saujā bumbiņu un kā vajāts metos uz savu helikopteru. Šis bija pēdējais neprātīgais solis, bet tas vairs nesaistījās ar šo nakti, jo, kad pacēlos gaisā, mani apžilbināja lecošās saules pirmie stari.

3123. gada 21. jūlijā es pēdējo reizi satikos ar Annu. Tas bija Parsangerē — mazā stacijā uz Eirāzijas-Ame- rikas līnijas, tāda paša nosaukuma fjorda malā. Pa stāvu, līkumotu taku kāpām piekrastes klintī, laiku pa laikam apstādamies, lai atvilktu elpu. Te skaidri dzirdami atbalsojās neredzamās jūras šalkoņa. Kalna galā pūta brāzmains vējš. Mēs apstājāmies nolaistām rokām un strauji pukstošām sirdīm. Lejā risinājās nežēlīga cīņa starp diviem dabas spēkiem. Viens — lepns, sastindzis it kā sakāves gaidās, otrs nenogurstoši raidīja uzbrukumā melnbalto ūdens kalnu grēdas, kas dārdēdamas gāzās pret klinti.

—   Vai tu jau atvadījies no Zemes? — manī neskatīdamās, paklusi jautāja mana ceļabiedre.

—   Patlaban daru to, — tikpat klusi atteicu.

Viegliem soļiem Anna piegāja pie izrobotās klints

sienas un, uzmeklējusi vietu, kas vislabāk atbilda viņas mugurai, apsēdās. Šķita, ka tā ir viņai radīta un kopš mūžības gaidījusi šo brīdi. Es vienmēr klusā apbrīnā biju vērojis, cik viegli viņa pat vismežonīgākajā apvidū prot radīt sīkas ērtības.

—  Ar ko tu jau satikies? — viņa jautāja.

—   šodien biju mājās, pie profesora Muraha, pie draugiem … jo man viņi visi jāatstāj, Anna.

Tas izklausījās pēc gaušanās, kaut gan tā nebija domāts.

—  Tā iznāk… — piebildu kā taisnodamies.

—   Un es esmu pēdējā, — viņa noteica.

Mēs vairs nelūkojāmies viens otrā, bet vērojām bal-

tās viļņu galotnes melnajā okeānā — izskatījās, it kā viss apvārsnis ietu uzbrukumā. Sarunājoties man brīžiem likās, ka jūra ir nekustīga, bet klints, kuras virsotnē mēs atrodamies, šķeldama viļņus, traucas tai pāri.

Anna jautāja, cik ilgi vilkšoties mūsu ceļojums. Pārsteigts paskatījos uz viņu, jo bijām jau agrāk par to runājuši.

—   Apmēram divdesmit gadu, — atbildēju un pats izbrīnījos.

—   Un Geas ātrums pārsniegs pusi gaismas ātruma?

—   Jā.

Es domāju, ka Anna raugās tālumā, bet viņas lūpas tikko jaušami kustējās. Tad es nopratu, ka viņa rēķina. Un nebiju kļūdījies.

—   Ceļojums ilgs ap divdesmit Zemes gadu, — Anna ierunājās, — bet sakarā ar lielo ātrumu jūs novecosiet tikai par… — Viņa apklusa, it kā šaubīdamās par savu aprēķinu pareizību.

—   Par piecpadsmit, varbūt sešpadsmit gadiem, jo … — es aprāvos, ievērojis dīvainu smaidu viņas sejā.

—   Kad tu atgriezīsies, es būšu vecāka par tevi, — viņa paskaidroja.

Nezināju, ko teikt. Man bija neērti sēdēt, bet cs neiedrošinājos pakustēties. Raudzījos dārdošajā okeānā un jutu, ka mūs šķir klusums, tas pats, kas agrāk tik stipri vienoja.

—   Anna, — es izmisis dvesu, — esmu taču bijis ar tevi atklāts, un mums bija labi kopā, un mēs varējām …

—   Kādēļ tu to saki? — viņa jautāja, arvien it kā sapņaini lūkodamās tālē.

Viņas miers vēl padziļināja manu vientulības sajūtu.

—   Es to saku tādēļ, ka šajā brīdī man šķiet, it kā mēs būtu sveši, bet tā taču nav taisnība, Anniņ … tā nevar būt taisnība.

—   Un tomēr tā ir taisnība, — viņa sacīja. Varbūt es paliktu vienaldzīgs pret šiem vārdiem, ja viņa atkal nebūtu izdarījusi kaut ko tādu, kas mani tik bieži pārsteidza: viņa pasmaidīja — ironiski vai arī skumji, nevaru pateikt.

—   Anniņ …

. Gribēju pievilkt viņu sev klāt, bet viņa maigi atbrīvojās.

—   Ja es tev ko nozīmēju, — Anna sacīja, — tad tikai tādēļ, ka biju neatkarīga. Ja es izturētos citādi, noteikti nebūtu bijusi pēdējā, no kā tu atvadies.. k

— Var jau būt, ka tev taisnība, kaut gan es tam neticu. Bet vai mums tiešām par to jārunā?

—   Vai tu gribi skaistus, varbūt skumjus vārdus, kas skanētu kā mūsu draudzības simfonijas fināls? — Anna mazliet zobgalīgi vaicāja. Viņa vairs nesmaidīja. — Bet ja es tev tagad sacītu, ka gribu …

—   Lūdzu, nejoko, — es attraucu, bet viņa iesmējās, vērojot manu vāji apslēpto satraukumu. Smiedamās atliecās atpakaļ, un viņas tumšie, vējā plandošie mati pieskārās vēsajai klints sienai, kas viņai kalpoja kā atzveltne, un glāstīja to gluži tāpat kā putojošais ūdens zem mums piekrastes akmeņus.

Annas smiekli samulsināja mani, bet tikai uz īsu brīdi. Man tūlīt ienāca prātā doma, kas bieži vien radās viņas klātbūtnē: te man līdzās ir otrs cilvēks, vesela liela, noslēpumaina pasaule, ko man no tūkstošiem izraudzījusi un piešķīrusi kāda neizprotama un visspēcīga vara. Un, lūk, šī pasaule attālinās, mūs šķir jau tik daudz kas, ka fiziskais tuvums vairs neko nespēj glābt.

Pieskāros Annas rokai. Viņa ielūkojās man sejā. Viņas acīs iedegās kāds silts un maigs mirdzums.

—   Anna, — es čukstēju, — tas viss ir taisnība: es zinu par tevi tikpat maz kā tu par mani. Starp mums vēl nekas nav bijis, izņemot iespēju, kurai nav lemts piepildīties. Bet es gribu, lai tu zinātu, cik daudz, pateicoties tev…

—   Cik tu esi naivs un ietiepīgs, — viņa smaidīdama pārtrauca mani. — Atkal šīs skaistās frāzes?

—   Bet ko tad lai daru? — vaicāju nevarīgi kā bērns. Viņa īsi iesmējās, bet tūlīt kļuva atkal nopietna un, atmetusi galvu atpakaļ, atteica:

—   Kā lai es to zinu… Varbūt noskūpsti mani… Es neredzu citas izejas …

Es apskāvu viņu. Mēs raudzījāmies viens otram acīs. Starp neskaitāmiem debess krāsu toņiem es viegli atrastu to, kas rotā viņas varavīksnenes, kurās tai brīdī kā divās mazās debesīs mirdzēja miniatūri sauļu atspulgi.

Viņa piecēlās, saglauda tērpu un, sukādama matus ar manu ķemmi, vērīgi, pat kritiski aplūkoja sevi mazā spogulītī. Mani vienmēr bija aizkustinājusi skarbā vienkāršība, ko pauda viņas seja šādu sievišķīgu izdarību laikā, bet tagad, domājot, ka redzu to pēdējo reizi, kaklu sažņaudza sāpes.

—   Ir jau vēls, tava lidmašīna var aizlaisties, — viņa teica un, kad es celdamies paklupu, paņēma mani ar savu mazo, stipro roku zem elkoņa.

—   Nāc, lāci, nāc, citādi aizlidosi nevis uz zvaigzni, bet ūdenī.

GEA

Kādreiz sensenos laikos cilvēki bija piesaistīti vienai vietai. Visā plašajā pasaulē viņi pazina tikai to zemes stūrīti, kur piedzima, dzīvoja un nomira. Pirmajiem ceļotājiem nācās pārvarēt mežu biezokņus, krāčainas upes, nepārejamas kalnu grēdas, bet kontinenti, kurus šķīra okeāni, katrs dzīvoja savu dzīvi — kā tālās planētas. Cik pārsteigti bija feniķieši, kad, nonākuši dienvidu puslodes jūrās, ieraudzīja sauli virzāmies pa debesīm no labās uz kreiso pusi un guļošo mēness sirpi aiz Mežāža tropa lecam tā, ka vispirms parādījās divi iesārti ragi.

Pienāca laiks, kad sāka izzust tukšās vietas pasaules kartēs, kad trauslie burinieki devās ilgos, grūtos un varonības pilnos ceļojumos, — Kolumba, Magelāna, Vasko de Gamas laikmets; bet Zeme arvien vēl bija tik milzīga, ka bieži vien cilvēka mūža nepietika, lai apbrauktu tai apkārt, un dažam labam no pirmajiem ceļotājiem vairs nebija lemts ieraudzīt savu dzimteni. Tikai mašīnu laikmetā mūsu planēta pamazām saruka un cilvēki sāka mērot ceļu ap zemeslodi mēnešos, nedēļās, tad dienās, līdz beidzot izrādījās, ka, pakļaudams telpu, cilvēks ir iedragājis to, ko gadu simteņiem bija uzskatījis par visnesatricināmāko, proti — laiku.

Katram no mums šodien ceļojot gadās gan panākt aizritošo dienu, gan pagarināt vai saīsināt nakti, gan, lidojot pretēji Zemes griešanās virzienam, pārlēkt vienai nedēļas dienai. Neviens par to nebrīnās — tik parasts tas kļuvis; ļaudis, kas strādā uz mākslīgajiem pavadoņiem, pierod pie vietējā laika, kur miega un nomoda stundas aizrit ātrāk nekā Zemes diennakts, bet atgriezušies viegli iekļaujas vecajā ritumā. Telpa ir sarāvusies, laiks iedragāts, bet niecīga vēl ir cilvēka vara pār to. Pat kosmonauti, atgriezušies no tāliem lidojumiem Saturna vai Plūtona apkaimē, atved savos kuģos laiku, kas aizsteidzies priekšā ne vairāk kā trīs, četras vai piecas dienas.

Ekspedīcijai dodoties ārpus Saules sistēmas, uz tuvāko zvaigzni — Centaura Proksimu, radīsies divi laiki. Viens paliks nemainīgs uz Zemes, bet otrs, kuru mērīs uz Geas, ritēs jo lēnāk, jo ātrāk trauksies raķete. Visa ceļojuma laikā starpība sniegsies gados. Dīvaini un pārsteidzoši ir tas, ka teorijas un formulas, kuras līdz šim attiecināja tikai uz zvaigžņu pasauli, sāks valdīt cilvēka dzīvē. Mēs atgriezīsimies jaunāki par saviem laikabiedriem uz Zemes, jo Visuma telpā kā priekšmetu, tā augu un cilvēku molekulās laiks ritēs lēnāk; grūti ffciredzēt, kādas sekas^būs šai parādībai tad, kad lidojumi ārpus Saules sistēmas kļūs ikdienišķi.

Tā es prātoju, stāvēdams mazajā lidlaukā, kas atradās sausā, zālainā ieplakā starp bērzu un alkšņu audzēm. Mani jau gaidīja no Geas atsūtītā raķete — jocīgs reaktīvs lidaparāts, kas nolaižoties izpleš trīs «pleznas» un nostājas uz tām vertikālā stāvoklī, atgādinādams sengrieķu vāzi ar slaidu kaklu.

Biju jau atvadījies no visa — no cilvēkiem, pazīstamajām ainavām, priekšmetiem — un sagatavojies ceļam; man bija viegli un mierīgi ap sirdi, tikai kaut kur dziļi gailēja satraukums, un tomēr centos novilcināt aizlidošanas brīdi. Stāvot raķetes garajā ēnā, vēroju tuvējo egļu puduri, kas pret gaismu rādījās zilgans. Bija rāma, tveicīgā klusumā iegrimusi diena, kādā vasara mēdz nemanot nomainīt pavasari; karstumā it kā nogurušās gundegas bija nokārušas savas izpūrušās galviņas, tuvumā iečiepstējās kāds putns, bet, paša balss izbiedēts, atkal apklusa. Tas viss man vienā mirklī būs jāpamet — kā peldētājam, kas atstāj krastu.» Turpat pie manām kājām pudurī ziedēja zilas puķītes, kurām es nezināju

nosaukuma; noliecos, lai tās noplūktu, bet izslējos ar tukšām rokām. Kādēļ? Tās taču novītīs. Lai ziedi paliek tādi, kādus es tos skatīju pēdējo reizi. Uzkāpu pa raķetes kāpnēm un durvīs vēlreiz atskatījos: neskaitāmi sārti rietošās saules stari lauzās caur smuidro egļu tumšajām galotnēm.

Es gribēju pasmaidīt — man tas bija nepieciešams. Bet nespēju. Stingums, kas mani bija pārņēmis, pamazām pārvērtās vēl neizprotamā smagumā.

—  Varam lidot, — automātiski noteicu, pieliecos, lai ieietu pa durvīm, un apsēdos.

—  Varam lidot, — atteica, bet, pareizāk sakot, nošņācās pilots-robots.

Raķete sakustējās un pacēlās gaisā. Caur apaļajiem lodziņiem vēroju Zemi, kas ātri attālinājās. Kabīnē kļuva gaišāks: šodien man vēlreiz uzlēca saule, majestātiski celdamās arvien augstāk un augstāk, bet tikai īsu brīdi; drīz debesu zilganums nobāla kā atkvēlināts, pārklājās ar pelniem, nomelnēja, un beidzot parādījās zvaigznes. Man pašreiz negribējās tajās skatīties; atbalstījies pret tukjiā sēdekļa atzveltni, kas atradās man priekšā, sēdēju tā; nezinu, cik ilgi, līdz atskanēja signāls.

Pacēlu galvu. Dziļi lejā aiz loga kvēloja saule — degoša bumba plandošu liesmu vainagā. Priekšā uz nekustīgo zvaigžņu fona ieraudzīju daudzkrāsainas, arvien augošas spirāliskas uguntiņu virknes. Tās bija Geas signālugunis, kas rādīja vienvirziena ceļu kravas raķetēm, reaktīvajiem lidaparātiem un maziem šāviņiem, kā manējais, kuri veseliem spietiem riņķoja ap Geu. Mēs divreiz pārlidojām tai pāri — acīm redzot lidlauks bija pārpildīts. Beidzot pa radio saņēmām uzaicinājumu nolaisties. Mūsu kuģītis apmeta parasto cilpu, un piepeši mani apžilbināja sudrabota gaisma — Geas bruņas atstaroja mūsu raķetes ugunis. Gea auga kā milzīgs, piepūsts, mirdzošs balons, kas nekustīgi pakarināts izplatījumā. Taču drīz tās spožums satumsa un nodzisa. Mēs tuvojāmies Geai no sāniem. Gandrīz kilometru garais, zivij līdzīgais kuģis strauji tuvojās, aizsegdams debesis. Es sajutu vieglu grūdienu, uz brīdi viss satumsa, un atkal iedegās ugunis, bet šoreiz citas.

Tiklīdz biju izkāpis no raķetes un paspēris dažus solus (tuvumā nebija neviena cilvēka), slīdošās kāpnes sāka celt mani augšup. Pusceļā pagāju sānis un nostājos uz nekustīgas, balkonam līdzīgas platformas. Te, kādus trīs stāvus zemāk, plētās preču lidlauks. Gar nespodra tērauda slīdlentām pa gaisa tiltiem, kas atradās virs raķešu skrejceļiem, dārdēdami un klaudzēdami, elsdami un pūzdami ļodzīgā pīļu gaitā virzījās soļojošie automātiskie krāvēji un buldozeri.

Apaļās lidlūkas Geas korpusā kā drudžaini elpojošu zivju mutes nepārtraukti vērās vaļā un ciet, no tuneļiem ik brīdi iznira raķetes un izmeta savu kravu uz bezgalīgās slīdlentas, bet pie zāles sienām mirgoja oranžas, sarkanas un zaļas signāluguntiņas. Telpu pildīja neskaidra, vienmuļa, dobja dunoņa. Tā bija samērā klusa, jo zālē darbojās skaņu slāpētāji, kuru gliemežnīcas bija redzamas pie kolonām un griestiem.

Iekāpu liftā. Informatora mikrofonā, kas bija ierīkots tā sienā, apjautājos, kur var sastapt inženieri Irjēlu, ekspedīcijas tehnisko vadītāju. Viņš atradās uz devītā klāja. Devos turp. Lifta vertikālās šahtas sienas bija no caurspīdīgas masas, un braucot es reckēju kustamies liftus blakus šahtās, bet, tā kā mūs šķīra tukši tuneļi, palsā miglā tītie cilvēku silueti tajos bija tik neskaidri, ka tos nevarēja pazīt. Piepeši aiz manas šahtas stikla sienas parādījās apgaismota ātrlifta kabīne, kas cēlās ātrāk par manējo. Tanī brauca divi cilvēki. Viens stāvēja ar muguru pret mani, turpretī otra augums un seja bija labi redzami. Tās izteiksmi un viņa žestus es nesapratu, jo braucējs pārāk ātri nozuda manam skatienam. Ātrlifts aizdrāzās, un es turpināju ceļu viens, tikko redzētā cilvēka tēlam lēni izgaistot manā apziņā. Tas bija viens no ekspedīcijas dalībniekiem, mūsu laika izcilākais zinātnieks Gobars.

Lifts apstājās. Es atrados plašā gaitenī. Neparastā satikšanās mani bija mazliet saviļņojusi, un varbūt tādēļ kavējos uzmeklēt inženieri.

Pa kreisi no manis ik pēc pārdesmit metriem bija redzamas durvju ailes, bet pa labi, cik tālu vien sniedzās skatiens, stiepās stikla siena. Tā izstaroja gaismu, kura likās nākam no mākoņainām debesīm. Ejot pa gaiteni, ievēroju, ka šī gaisrha nepārtraukti mainās — brīžiem kļūst spilgtāka, brīžiem bālāka. Kad tā, domās nogrimis, soļoju uz priekšu, man arvien vairāk likās, ka eju gar liela meža malu.

«Dīvaina ilūzija,» es nodomāju un piegāju pie stikla sienas. Tur lejā plētās milzīgs parks. Ieraudzīju ozolu un skābaržu vainagus, kas līgojās vējā, dzīvžogu ietvertus sulīgus zālienus, puķu dobes, līkumotus celiņus un mazus ezeriņus — dažos spoguļojās debesu zilgme, citos varēja redzēt mākoņu attēlu, — un tālāk birzis, kuras vietvietām šķērsoja stigas; maigs, iedzeltens zaļums pakāpeniski pārgāja egļu melnumā, kuru puduri bija izkaisīti lapojuma jūrā. Sī meža ainava stiepās līdz pat baltiem mākoņiem klāto debesu apmalei. Piespiedis seju stikla sienai, vēroju dziļi lejā melni zilas klintis, kuras stiepās paralēli gaitenim, putojošu strautu, kas vijās lejup pa klintīm, un ieplakā, kur tas nozuda skatienam, — ciprešu puduri virs lāsainā porfīra bluķiem.

Pirmais iespaids izgaisa. «Videoplastiska panorāma,» nodomāju.

Sai brīdī kāds uzlika roku man uz pleca.

Manā priekšā stāvēja garš, vājš cilvēks mazliet sa- kumpušu muguru un tumši rudiem, cietos gredzenos savītiem matiem, kas cieši piegulēja galvai. Viņam bija jauna, pasausa, grumboties gatava seja ar lielu muti un plānām, kustīgām lūpām. Viņš smaidīja, savilkdams vaigus neskaitāmās sīkās krociņās un atklādams ļoti baltus, asus zobus. Es pazinu šo cilvēku, pirms viņš mani uzrunāja.

—  Esmu Irjēla, — viņš teica, — konstruktors. Mēs jau esam redzējušies.

Sniedzu roku, ko viņš stipri saspieda un atlaižot pataustīja delnu.

—  Airētājs? — viņš apvaicājās un pasmaidīja vēl platāk — ja vien tas bija iespējams.

Es apstiprinoši pamāju.

—  Ar airēšanu te būs bēdīgāk. Bet tu taču nodarbojies ari ar skriešanu, dakter, vai ne?

Sī sporta intervija mani uzjautrināja.

—  Tā gan, — atteicu, — bet baidos, ka tur, — es norādīju uz parku, — skriet nevar. Tur nekā nav, vai ne?

—  Kā nu nel — inženieri apbēdināja mana neticība. — Tas ir īsts dārzs… nu… varbūt drusku mazāks, nekā no šejienes izskatās.

Viņš atkal pasmaidīja. Viņa mirdzošajās acīs, cietajos, rudajos matos, sejā bija kaut kas pievilcīgs; tajā bija daudz šķelmīga, varbūt pat viltiga humora.

Irjēla raudzījās manī, bieži mirkšķinādams acis, it kā pārdomādams nedaudzos vārdus, kurus es biju paguvis izteikt.

—   Dakter, — viņš sacīja, — Gea ir velnišķīgi liela un sarežģīta padarīšana, bet mūsu ceļojums — vēl sarežģītāks. Vai zini ko, pirms tu pārņemsi savu valstību, ziedo man piecpadsmit minūtes, labi?

Sī ievada pārsteigts, es vēlreiz pamāju ar galvu. Viņš paņēma mani zem rokas un pieveda pie tuvākās ailes. Nobraucām ar liftu lejā. Es skaitīju stāvus: lifts apstājās pirmajā. Durvis atvērās, un biezā pakrēslī ieraudzījām kuplu vīteņaugu iapotni. Zem kājām iečirkstējās grants, nāsīs iesitās svaiga skuju smarža. Pēc dažiem desmitiem soļu atskatījos un pārsteigts apstājos. Uz visam pusēm, cik tālu vien sniedzās skatiens, plētās plašs, kalnains apvidus; biezu mežu apaugušie pakalni ar šur tur izmētātām gleznainām kaļķakmens klintīm stiepās arvien tālāk un tālāk — līdz pat apvārsnim, ko ietvēra zilganas meža masīvu svītras.

—   Lieliska ilūzijai — es neviļus iesaucos.

Irjēla sadrūmis vēroja mani.

—   Pagaidi, — viņš sacīja, — tu apsolīji man piecpadsmit minūtes. Iesim tālāk.

Mēs šķērsojām nolaidenu zālienu, ceļu aizsprostoja ziedošu ceriņu krūmi. Mans pavadonis devās tieši biezoknī. Es sekoju viņam. Krūmājs piepeši izbeidzās pie strauta, kas putoja akmeņainos krastos. Irjēla vienā rāvienā pārlēca tam pāri, es darīju to pašu. Otrā krastā inženieris viegli uzrausās uz liela klintsbluķa un ar roku aicināja mani sēsties blakus.

Labu brīdi mēs klusējām. Vējš te likās stiprāks, un tā sveķu smarža pastiprināja vēsumu, kas nāca no strauta, kurš burbuļoja pie mūsu kājām. Pretējā krastā straumes ielokā pacēlās majestātiskas, drūmas Kanādas egles, bet drusku tālāk auga milzīga ziemeļu priede ar zilām un sudrabainām skujām; tās lāču ķetnām lidzīgās saknes vīdamās pazuda klinšu spraugās. Gribēju jautāt, vai te sākas ilūzija. Visu laiku centos uztvert robežu, kur īstais parks pariet videoplastiskā mirāžā, ko uzbur

veikli noslēpta aparatūra, bet nevarēju saskatīt nekādu pārejas pazīmju. Ilūzija bija pilnīga.

—   Dakter, — Irjēla klusi sacīja, — nezinu, vai tiki dzirdējis, ka esmu viens no Geas konstruktoriem. Man gribētos, lai tu saprastu, ka tā nav tikai labi konstruēts mašīnu komplekss. Iedomājies, ka, plānojot šo kuģi, visas tā nepieciešamās un derīgās iekārtas, mēs neparedzējām tikai vissvarīgāko — to, ka, izņemot mūs pašus, Gea būs vienīgā Zemes daļiņa, ko mēs paņemsim līdzi…

Man bija jāsasprindzina dzirde, tik klusi Irjēla runāja. Vēja brāzieni un strauta čalas akmens gultnē brīžiem apslāpēja viņa balsi.

—   Tas nav parasts kuģis. Tavs skatiens atdursies pret tā sienām pirmajā atmodas brīdī, kad būsi vesels vai saslimis, atpūtā un darbā, dienā un naktī. Tā tas būs gadiem ilgi. Sīs mašīnas, metala sienas, šie akmeņi, ūdens un koki būs vienīgais, ko skatīs tavas acis, bet šis vējš — gaiss tavām plaušām. Sī ainava gan ir trūcīga, šaura, vienmuļa, bet tā tomēr ir daļa no Zemes. Gea nebūs tikai kuģis, bet tava dzimtene, dakter. Tava tēvzeme.

Viņš brīdi klusēja.

—   Tā tam jābūt, noteikti jābūt… citādi tev būs ļoti grūti. Ļoti slikti un grūti. Ja arī tu pašreiz esi nobijies, zinu, ka neteiksi man to un neatteiksies no ceļojuma, jo tu to nespētu. Un tādēļ no tevis paša ir atkarīgs, vai šis ceļojums jeb, pareizāk, dzīve būs visaugstākā brīvība vai vissmagākā nepieciešamība. Piecpadsmit minūtes vēl nav pagājušas, bet tas jau ir viss. Es tev to pateicu tādēļ, ka … Vai runāt tālāk, vai arī tu vēlies, lai es vācos pie visiem velniem?

—   Runā, Irjēl.

—   Redzi, es mazliet nojaušu, kādēļ tu šeit ieradies viens. Tev netīk izšķirties, un tu vienmēr gribētu izmantot divas iespējas tur, kur vieta tikai vienai… Tagad gan tu mani laikam briesmīgi nolādi?

—   Tu taču zini, ka ne.

—   Tad ir labi. Paklau, — vai tu uzvarēji Mehillu?

—  Vai tam ir kāds …

—   Ir. Tu uzvarēji visus, vai ne?

—  Jā.

—   Tad sniedz roku.

Pasniedzu roku, un viņš pavilka mani atpakaļ. Klints bluķis, uz kura mēs sēdējām, saskārās ar otru. Paveroties uz augšu, kļuva redzams milzīgs akmeņu nogruvums līdz augstās nogāzes pašai virsotnei. Aizā kā sudraba čūska aizvijās strautiņš. Irjēla pavilka manu roku uz tuvējā klints bluķa pusi. Es sagaidīju, ka sajutīšu tā nelīdzeno, vēso virsmu. Bet pirksti izgāja caur akmeni kā caur gaisu un atdūrās pret gludu metālu. Es sapratu. Te bija dārza robeža, te beidzās īstie koki un akmeņi un sākās videoplastikas uzburtais turpinājums: tālie meži, mākoņainās debesis, kalni… viss.

—   Un šis strauts? — jautāju, norādīdams uz mazo, sudrabaino čūsku kalnos, kura likās esam sākums putojošai straumei akmens gultnē.

—   Sis te ir visīstākais pasaulē — vari tanī peldēties, cik patīk, — Irjēla atteica, — bet tas, kas augšā… nu ko, atkārtošu tavus vārdus — «lieliska ilūzija».

Viņš atlaida manu roku. Tas bija dīvains skats: roka līdz pat elkonim atradās klintī, kuras vispār nebija. Redze runāja pretim taustei.

Es atvilku roku; kad tā parādījās, ilūzija atkal kļuva pilnīga.

Atstājot parku, es vaicāju inženierim:

—   Kā tu mani tik labi pazīsti?

—   Es tevi nemaz nepazīstu, — viņš atbildēja. —Pateicu tev to pašu, ko nesen sacīju sev.

—   Un tomēr tu zini par mani… — Viņa smaids man neļāva nobeigt.

—   Zinu par tevi samērā daudz, bet tas ir pavisam kas cits. Man taču ir jāzina: esmu mašīnu pavēlnieks un cilvēku biedrs.

—   Tu pirmīt ieminējies par skriešanu. Vai te var trenēties?

—   Kā tad. Ap parku ir skrejceļš. Labāku nevar vēlēties. Mēs varēsim skrieties … Varbūt tu uzvarēsi mani, lai gan to vēl nevar zināt. Es skrienu īsākas distances — trīs un piecus kilometrus.

Viņš uzlūkoja mani, šķelmīgi pasmaidīja un piemetināja:

—   Bet tu uzvarēsi mani, ja vien ļoti gribēsi…

Kādu laiku mēs klusējām, un, tikai iznākot ceturtajā stāvā no lifta, Irjēla sacīja:

—   Tie ir tikai vārdi un nekas vairāk. Mēs sakām, ka būs grūti, bet vai varam iedomāties, ko tas nozīmē? Civilizācija mūs ir izlutinājusi, mēs esam kā siltumnīcā izaudzētas zemenes — apaļi, mīksti un sārti, nepietiekami norūdīti. Neesam vēl velnu redzējuši.

«Ko viņš vienmēr to velnu piemin,» man pavīdēja doma, bet skaļi izteicu:

—  Mēs nebūt neesam tik izlutināti, kā tu saki, un par apaļu un mīkstu tevi nekādi nevar nosaukt.

—   To mēs redzēsim, jo viss vēl priekšā. Bet pagaidām darīsim savu darbu, vai ne?

Piekrizdams nolaidu plakstus, bet, kad pacēlu tos, Irjēla jau bija nozudis, it kā viņu būtu parāvis velns, ko allaž pieminēja.

«Viņš pats ir kā videoplastiska ilūzija,» es nodomāju un rūgti pasmaidīju.

Pajautāju informatoram, kā nokļūt slimnīcā, un devos turp.

Sekoja atkal īss ceļojums liftos, vispirms vertikāli, pēc tam pa garu, ieslīpu šahtu gar pienbaltām un opāla sienām. Gaitenis, kas veda uz slimnīcu, bija šaurāks par galeriju virs parka, krēmzelta krāsā ar gaiši zilu rotājumu, kas atgādināja lapu ēnas uz saules apspīdētām sienām. Neviena loga. Nezin kā tas panāktsl Pie tam bija skaidri redzams, ka šīs ēnas līgojas vējā. Te bija daudz pārsteidzoša. Sis tas man likās pat pārāk samākslots.

Ar savu dzīvokli iepazinos pāris minūtēs: dažas nelielas, gaišas istabas, darba kabinets ar logiem uz jūru — protams, videoplastisku mirāžu. Man iešāvās prātā, ka tā modinās vēl lielākas ilgas, kas nav piepildāmas. Bet iespējams, ka tam tā jābūt.

Manu dzīvokli no slimnīcas šķir spraišļota priekštelpa. Tās vidū grīdā iebūvētā majolikas vāzē aug liela, tumša araukārija. Uz visām pusēm tā stiepj savas skujotās pleznas.it kā gribēdama artām aizskart garāmgājējai un atgādināt par savu esamību. Dubultdurvis ved mazā zālē. Te ir daudz sienas skapīšu, spožu sterilizatoru, ventilatoru; sānu nišās aiz matēta stikla atrodas ķīmiski mikroanalizatori, stikla trauki, retortes, elektriski sild- aparāti. Nākošā — lielākā zāle vēl žilbinošāk balta. Kā dzīvsudrabs mirdzoši aparāti, plastiska porcelāna krēsli un augsti, puslokā izbūvēti logi. Aiz tiem redzama sinagi viļņojoša, nodzeltējusi druva.

Otrā zāles galā ir plaša blāvstikla siena; aiz tās es negāju, jo nopratu, ka tur ir īstā operāciju zāle. Caur blāvo stiklu neskaidri iezīmējās aparātu apveidi un ķirurģiskais galds, kas atgādināja tilta posmu. Tuvojoties nākošajām durvīm, izdzirdu aiz tām vieglus un sīkus, acīm redzot sievietes soļus. Es sastingu. Neprātīga doma: tā ir Anna! Es to apvaldīju un atvēru durvis. Pie augsta loga ar muguru pret mani stāvēja sieviete baltā virsvalkā. Aiz viņas stiepās sniegbaltu gultu rinda, kuras citu no citas līdz pat griestiem atdalīja zilgana opāla krāsas plāksnes. Sieviete bija Annas augumā, ļoti jauna; viņas tumšie mati vijās lielās sprogās. Tā kā, izdzirdusi manus soļus, viņa nepagriezās, cerība manī uzliesmoja no jauna, un šoreiz es to vairs nespēju apspiest — man pietrūka spēka.

—   Anna, — es izdvesu.

Esmu pārliecināts, ka viņa to nevarēja dzirdēt, bet tomēr pagriezās pret mani. Ieraudzīju svešu meiteni… tā nebija Anna. Skaistāka par Annu. Tuvojoties meitenei, es tomēr vēl meklēju šai nepazīstamajā sejā ilgotos vaibstus, cerēdams, ka sapnis piepildīsies,

—   Vai tu esi ārsts? — viņa jautāja, nekustīgi atspiedusies pret palodzi.

—   Jā.

—   Mēs būsim kolēģi, — meitene sacīja, — mani sauc Anna Ruiss.

Es sarāvos un pētoši uzlūkoju viņu. Nieki. Viņa, protams, nekā nezināja. Vai tad tikai vienai sievietei pasaulē ir tāds vārds!

Saraukusi uzacis, viņa smaidīja — laikam pārprata manu klusēšanu.

—  Tu esi pārsteigts, dakter?

, _— Nē… tas ir… nē, nē, — iesaucos, ar smaidu slēpdams apmulsumu. — Esmu dzirdējis tikai tavu uzvārdu un iedomājos, ka esi vīrietis.

Mēs brīdi klusējām.

—   Mums te pagaidām nav ko darīt, vai ne?

—     Jā, — Anna nedroši atteica. Tad gluži kā maza meitene piegāja pie gultas un, domās nogrimusi, izlīdzināja iedomātās krokas gultas segā.

—  Nu, ja mums nav*darba, tad … varam tikai vēlēties, lai tāpat būtu ari uz priekšu, — es sacīju.

Mēs atkal klusējām. Es ieklausījos dziļajā mierā, kas, likās, valdīja visā kuģī, bet tad atcerējos trokšņaino lidlauku. Tātad te bija vienigi laba skaņu izolācija.

—   Slimnīcas vadītājs ir profesors Srejs, vai ne? — es jautāju.

—   Jā, — viņa atbildēja, priecīga, ka beidzot atradusies diezgan pateicīga sarunu viela. — Pašreiz profesors nav uz kuģa, viņš aizlidojis uz Zemi, bet šovakar atgriezīsies. Es ar viņu runāju pirms dažām minūtēm.

Pēkšņi kaut kur neaptveramā augstumā atskanēja spalga, džinkstoša skaņa, kas atgādināja mehāniska putniņa vīterošanu.

—   Pusdienas! — priecīgi iesaucās mana darba- biedre, un tagad es sapratu, ka viņa visu laiku bija saspringti gaidījusi šo signālu.

«Acīm redzot garlaikojas… jau tagad!» man pazibēja doma.

Anna, kas bija nodzīvojusi te jau veselu nedēļu, pavadīja mani cauri Geas gaiteņu labirintiem. Ļoti platas slīdošas kāpnes mūs pārcēla pāri centrālā parka stikla jumtam. Ievēroju, ka parka «debesis», raugoties no augšas, ir pilnīgi caurspīdīgas. Kā no zemu lidojošas lidmašīnas vērojām mežainus pakalnus, kas plētās zem mums.

Ēdamzāles vestibilā pamanīju redzētu seju: tas bija Ters Hārs, vēsturnieks, ar kuru iepazinos pirms dažiem mēnešiem. Viņš palicis man atmiņā sakarā ar jocīgu notikumu. Viesibās pie profesora Muraha viņa galdabiedre bija kāda viesa septiņus gadus veca meitiņa. Ters Hārs visādi centās viņai kavēt laiku, līdz mazā pēkšņi sāka nevaldāmi raudāt un māte bija spiesta viņu izvest ārā. Izrādījās, vēsturnieks bija pastāstījis bērnam, ka senos laikos cilvēki nogalinājuši dzīvniekus, lai tos apēstu. Vēlāk, kad palikām dārzā divatā, Ters Hārs ar aizkustinošu nopietnību atzinās, ka viņu mulsinot bērnu sabiedrība. «Pēc piecu minūšu ilgas sarunas,» viņš teica, arvien vēl apjucis, «es sāku svīst no piepūles, meklējot tematu sarunai, un galu .galā viss beidzas tāpat kā šodien.»

Tagad, ieraugot Tera Hāra drukno, pasmago augumu, es uzsmaidīju viņam kā vecam paziņam. Viņš arī mani pazina un aizvilka mūs ar Annu pie kāda no galdiņiem. Tur jau sēdēja gara auguma vīrietis — tas bija Ters Akonjans, ekspedīcijas vadītājs.

Kad pie mūsu galdiņa pienāca automāts un sāka likt uz šķīvjiem siltus ēdienus, ņemdams tos no savas kristālā iekšpuses, es pāri mirdzošajiem pusdienas traukiem ar interesi vēroju sirmo astrogātu. Viņam bija liela, stūraina galva. īsi apcirptā melnā bārda laistījās zilganā krāsā kā ļoti veca, rūdīta asmeņa tērauds.

«Varbūt tādēļ,» es nodomāju, «viņam ir palama «tērauda astrogāts».»

Zāle pamazām pildījās. Uz citrondzeltenām sienām ar sudrabainām apmalēm bija uzgleznoti skati no viduslaiku pilsētu dzīves. Griesti likās izcirsti no milzīgas ledus plātnes. To dimanta rozetēs atstarojās uz galdiņiem plandošās sveču liesmas un pārplūdināja zāli ar mirgojošu gaismu.

Ters Akonjans apjautājās, vai esmu apmierināts ar dzīvokli. Viņš pacēla galvu, un sejā, kas lika domāt par viņa dzimtā Kaukāza tumšajiem, drūmajiem kalniem, negaidīti iemirdzējās bērnišķīgi zilas acis.

—   Ja gribi ko pārveidot, mūsu arhitekti ir tavā rīcībā, — astrogāts turpināja, jo bija nepareizi iztulkojis manu klusēšanu. Es sacīju, ka dzīvoklis man ļoti patīk. Annai Ruisai piepeši iegribējās palmu vīna, ko viņa bija dzērusi Malajā, kur ilgāku laiku dzīvoja, un pierunāja arī mani nogaršot šo vīnu. Automāts nozuda un pēc mirkļa atgriezās, uzbūris divas pudeles. Pēc tam no ļaužu straumes, kas virzījās starp galdiņiem, atdalījās trīs cilvēki un tuvojās mums: irjēla, viņam līdzīgs gadus četrpadsmit vecs zēns un tumšmataina sieviete. No tālienes likās, ka viņa ir vidējos gados, bet tuvojoties kļuva it kā arvien jaunāka. Tā bija pazīstamā tēlniece Soledade. Zēns, pienācis pie mūsu galdiņa, strauji pievilka kāju, bet Irjēla, stāvot viņam aiz muguras, paskaidroja:

—  Tas ir mans dēls Nilss, dakter..,

Viņi apsēdās. Nilss Irjēla vērīgi palūkojās manī. Viņš mēdza pētīt cilvēku sejas, it kā tās būtu mīklas, kas nekavējoties jāatrisina. Sēžot līdzās zēnam, tēlniece brīžiem izskatījās vienos gados ar viņu. Viņas šaurajā sejā izdalījās tumšsārtās, biezās lūpas un mirdzošie zobi. Acis viņai bija viegli piemiegtas, kailie pleci meitenīgi vaji, bet man palika atmiņā viņas stingrais, enerģiskais rokas spiediens. Pakausī saspraustajos matos bija iesieta lenta. Brīžiem viņa nepacietīgi pakratīja galvu, it kā gribēdama atbrīvoties no šīs sievišķīgās rotas.

Pusdienas solījās būt lieliskas. Rubīnsārtā rāmītī zvīļoja garš ēdienu saraksts, bet vīnu karte atgādināja senlaiku grāmatu — to varēja pētīt stundām. Uz galda atradās tik daudz dažādu zeltainu, zilu un zaļu šķīvīšu, glāžu, kausiņu, ka es brīnījos, kā tiem pietika vietas uz nelielās sešstūra galda virsmas. Anna Ruisa, kuras gaišais profils iezīmējās uz ieliekta spoguļstikla fona pa labi no manis, gardi ēda, katru kumosu vērīgi aplūkodama. Kad atnesa cepeti, viņa pameta pētošu skatienu tuvākajā spogulī un ar īsti sievišķīgu kustību sakārtoja matus. Sarunas pie galda nevedās, jo visi bija aizņemti ar daudzajiem izsmalcinātajiem ēdieniem. Uz galda vizuļot vizuļoja zelts un kristais.

Pusdienu nepieredzētais bagātīgums mani pārsteidza un pat mazliet kaitināja, bet es klusēju, uzskatīdams, ka jāpakļaujas vietējai kārtībai. Ters Hārs tomēr nenocietās.

—   Ak vai, — viņš nopūtās, — nu gan pārcentušies! Tas laikam domāts kā viesmīlības apliecinājums, bet cilvēks jau to nespēj turēt!

Visi sāka smieties. Uzreiz jutāmies pavisam nepiespiesti. Un tagad mēs abi ar Annu iedrošinājāmies atteikties no kārtējā ēdiena, ko automāts grasījās uzlikt mums uz šķīvjiem. Izraisījās dzīvas sarunas par Marsa tuksnešu apūdeņošanu. Tikai Soledade visu pusdienas laiku domās kavējās kaut kur citur. Divas reizes viņai nokrita dakšiņa, ko viņa izklaidīgi meklēja pagaldē, apdraudot visus galda traukus; ikreiz, pacēlusi galvu, viņa pārsteigta ievēroja, ka automāts izrādījies veiklāks, jo bija jau likvidējis šīs neuzmanības sekas, un uz galda laistījās jauns nažu un dakšiņu komplekts. Soledade atdzīvojās tikai tad, kad pasniedza sasaldētu apelsīnu siteni. Visi apklusa, bet Soledade, vēcinādama garās skropstas, jautāja automātam>

—  Vai nevarētu dabūt sausu baltmaizi?

Kad to atnesa, viņa sāka maizi drupināt, mērcēt glāzē un ēst tik maziem gabaliņiem kā putniņš.

Ters Hārs paliecās uz priekšu un draudzīgi pačukstēja man ausī:

—   Kā tev patīk,freska tur uz tās sienas?

Es pagriezos uz to pusi, kurp viņš rādīja ar dakšiņu. Gleznā bija attēlota viduslaiku pilsētas iela. Gar to slējās ērmoti nami ar režģotiem logiem un smailiem jumtiem, kuri izskatījās pēc klaunu cepurēm; gar namiem staigāja cilvēki, bet ielas vidū pa tērauda sliedēm brauca gaiši zils vagons. Caur vagona priekšējo stiklu bija redzams vadītājs baltā parūkā un ar zeltu izšūtā spilgtā kamzolī ar kruzuļainu mežģiņu apkakli, galvā viņam bija trīsstūraina cepure ar strausa spalvu. Enerģiski satvēris kloķi, viņš vadīja savu vecmodīgo braucamo, pilnu ar ļaudīm, kuri raudzijās ārā pa logu.

Es īsti nesapratu, kas Teram Hāram likās tik smieklīgs: viņš klusītiņām smējās un sazvērnieciski mirkšķināja man kā nerātns puišelis.

—   Nu, kā tev patīķ? — viņš atkārtoja.

Es centos atrast gleznā kādu kļūdu, anahronismu, kas tā varēja uzjautrināt vēsturnieku. Acīm redzot Teru Hāru, kā jebkuru speciālistu, uztrauca citu cilvēku zināšanu trūkums viņa aroda jautājumos.

—  Man liekas, — es šaubīdamies iesāku, — ka te kaut kas nav kārtībā ar logiem … Logi ar šādiem krustiem parasti bija tikai tajos namos, kuros piekopa reliģiskus kultus, vai ne? Jo krusts bija …

Ters Hārs palilkojās manī plati ieplestām acīm, pietvīka un iesmējās tik skaļi, ka savukārt es sajutu sārtumu sakāpjam vaigos.

—   Bet, mīļais cilvēk, ko tu runā! Logi ir bez vainas, un šim krustam nav nekā kopīga ar reliģisko mītu. Vai tad tu neredzi? Tas taču ir elektriskā sliežu ceļa vagons — tā saucamais tramvajs, kas saistās ar XIX—XX gadsimtu, bet vadītājs un pasažieri tērpušies kā Francijas karaļnama galminieki.

—  Tātad mākslinieks ir kļūdījies par simt gadiem. Vai tad tas ir tik svarīgi? — Anna nāca man talkā./ — Tērpi tolaik mainījās gandrīz vai ik brīdi … Atceros, reiz skatījos izrādi… Vai viņiem kamzoļi bija izšūti vai ne, vai parūkas bija gaišas vai tumšas…

Ters Hārs pārstāja smieties.

—   Nu, — viņš noteica, — izbeigsim šo temu. Esmu vainīgs. Man tas vienmēr licies neticami, bet jums visiem tomēr ir tik bezgala, tik nedzirdēti maz zināšanu vēsturē.

Viņš uzsita ar dakšiņu pa galdu.

—   Bet paklau, profesor, — es ieteicos, — kas gan no mums nezina sabiedrības attīstības likumus?

—   Tas ir tikai skelets un vairāk nekasi — viņš pārtrauca mani. — To drusciņu jūs iemācāties skolā. Jūs nemaz neinteresē, kā cilvēki senatnē dzīvoja, strādāja, par ko sapņoja.

Sai brīdī zālē kāds piecēlās un jautāja, vai klātesošajiem nav iebildumu pret vieglu muziķu. Visi izteica piekrišanu, un tai pašā brīdī atskanēja klusināta melodija. Ters Hārs vairs nerunāja līdz pat pusdienas beigām. Zālē kļuva arvien tukšāks, arī mani galda biedri piecēlās. Palocījies pret tiem, es izgāju kopā ar dakteri Ruisu jeb Annu, kā es viņu tagad uzrunāju. Sākumā man bija grūti izrunāt viņas vārdu, bet drīz tas pārgāja.

Viņa sāka aizrautīgi izrādīt man kuģi.

Kuģī bija vienpadsmit stāvu; ejot uz pakaļgalu, vispirms apskatījām mazo priekšpuses observatoriju, pēc tam — galveno astrofizisko observatoriju, kas aizņēma piecus stāvus un kur atradās Geas spēcīgākais teleskops; tad iegriezāmies kuģa vadīšanas centrālēs, virs kurām bija novietotas divas automātisko stūrēšanas iekārtu grupas: viena darbojās, kad kuģis attīstīja lielu ātrumu, otra — tam virzoties debess ķermeņu tuvumā. Pēc tam nobraucām lejā, kur atradās lidlauks un Geas raķešu an- gāri, apskatījām sporta zāles, bērnu parku, peldbaseinus, filharmoniju, videoplastikas un atpūtas zāles. Sī stāva galā atradās arī mūsu slimnīca. Tur, kur dzīvojamās telpas piekļāvās atomdzinēju kamerām, kas aizņēma visu kuģa pakaļgalu, pacēlās varena bruņu aizsargsiena pret radioaktīviem izstarojumiem. Tad ar liftu atkal uzbraucām augšā, kur apstaigājām vienpadsmit laboratorijas, bet ar divpadsmito man jau pietika. Redzot, ka mana sajūsma atslābst un tās vietā stājaš nogurums, Anna likās tik-norūpējusies, ka pat iebāza mutē mazo pirkstiņu, bet, sajutusi manu skatienu, to žigli izņēma un priecīgi iesaucās:

— Es zinu, kur mēs iesim! Tu taču vēl neesi bijis pastaigu klājā?

Es atbildēju noraidoši. Anna iepriecināta triumfējoši paņēma mani zem rokas un veda uz klāju.

Plaša gaiteņa galā ieraudzījām sudrabaini blāvu, smagi krītošu aizkaru. Mēs to pašķīrām un no mākslīgi apgaismotā gaiteņa piepeši nokļuvām pilnīgā tumsā.

Labu brīdi es nekā neredzēju, tad acis sāka pamazām pierast pie tumsas. Mēs atradāmies plašā galerijā; ja vien tā nebūtu tik gara, to gandrīz varētu saukt par zāli. Jk pēc pāris desmitiem soļu galerijas sienā parādījās durvis, virs kurām spīdēja bālas, fosforescējošas bultiņas; šo dzelteno, likās, gaisā pakarināto svītriņu rinda, kas izskatījās kā jāņtārpiņu virknite, stiepās tik tālu, ka pēdējās saplūda nepārtrauktā, bāli vizuļojošā līnijā. Kad, atrāvis skatienu no uguntiņām, pavēros uz galerijas vai, pareizāk, klāja otru pusi, man šķita, ka tur nav nekā, bet nākošajā mirklī attapos, ka biju maldījies. Tur pavērās bezdibenis.

Uzmanīgi, baidīdamies, ka klājs var pēkšņi izbeigties un es ar galvu uz leju iegāzīšos bezdibenī, paspēru dažus soļus uz zvaigžņotā izplatījuma pusi, bet te izstieptā roka pieskārās vēsai, caurspīdīgai sienai, kura neļāva virzīties tālāk.

Ieraudzīju pazīstamus zvaigznājus. Kaut kur zem manis aizvijās Piena Ceļa takas. Tur gailēja daudzi miljardi sīku dzirksteļu; uz šī blāvā, dziestošai liesmai līdzīgā fona vietvietām rēgojās melnas bedres — drūmo kosmisko mākoņu ēnas. Pēc brīža pamanīju, ka zvaigznes kustas, ka mans Piena Ceļam pievērstais skatiens pamazām ceļas augšup, līdz piepeši galerijas viņā galā parādījās spožs sudraba gaismas trīsstūris. Pagriezos uz to pusi. Staru kūlis strauji plētās, apgaismodams arvien lielāku telpu, cita pēc citas nobāla fosforescējošās bultiņas virs durvīm, un vienā mirklī visu klāju pielēja mēnesnīcas gaisma. Palūkojos debesīs. Pats Mēness atradās kaut kur lejā — apaļš, biezi nosēts krāteriem, kā milzīgs sudrabains un tārpains auglis. Tas laiski peldēja uz priekšu, aptumšodams apkārtējās zvaigznes, bet ēnas uz klāja dziļā klusumā mainīja kustības virzienu, kļuva arvien slīpākas, spokaini slīdēja pa sienām un griestiem, liecās un lūza, kamēr Mēness sasniedza Geas otro galu

un nozuda tikpat negaidīti, kā bija uzpeldējis. Tas viss bija viegli izskaidrojams — kuģis nepārtraukti griezās ap savu garāko asi, tādējādi radīdams mākslīgu gravitācijas lauku.

Kad Mēness norietēja aiz kuģa pakaļgala, mūs atkal apņēma tumsa. Pēkšņi Anna saņēma manu roku savā mazajā, karstajā plaukstā un pavilka mani uz otru pusi, čukstēdama: .

—   Skaties … skaties … Tūlīt uzlēks Zeme.

Starp zvaigznēm parādījās zilgana, miglā tīta lode, kuras trīs ceturtdaļās valdīja nakts. Tās milzīgā sirpja mirdzums bija maigāks nekā Mēnesim, gaiši zils ar tikko jaušamu zaļganu nokrāsu. Mākoņu plaisās pavīdēja neskaidri, izplūduši kontinentu un jūru apveidi. Virs ziemeļpola, kur pašreiz valdīja polārā nakts, kvēloja spoža gaisma — tā bija Zemes mākslīgā zvaigzne, ziemeļu atomsaule. Uz klāja atkal ēnas mijās ar gaismas strēlēm, tās locījās, plētās, krita, Zemes pēdējais atspīdums pieskārās galerijas griestiem, slīdēja arvien tālāk, līdz viss atkal satumsa.

—   Vai tu redzēji? — bērnišķīgā sajūsmā čukstēja mana pavadone.

Es neatbildēju. Sis skats man bija labi pazīstams; katrs no mums kaut pāris reižu gadā ir pacēlies no Zemes, lai kaut kur ceļotu cauri tukšumam, bet tie parasti bija īsi ceļojumi, kas ilga dažas dienas, retāk nedēļas, un atgriežoties arvien zinājām, kas mūs sagaida; tagad turpretim Zeme man šķita nesasniedzama, neizsakāmi tāla… Un, kad jaunā meitene man līdzās, piespiedusi seju vēsajam stiklam, čukstēja: «Cik burvīgi…» — pēc ilgāka laika pirmo reizi jutos vientuļš.

«Bērns,» es nodomāju.

Tumsā, kura mūs apņēma pēc Zemes nozušanas, lēni peldēja zvaigžņu mākoņi, tik noslēpumaini un vilinoši celdamies augšup, ka nevarēja atraut skatienu: šķita, ka tiem līdzi majestātiski cēlās sudraba dzirkstīm piebirusi tumsa kā aizkars, kas slēpj kaut ko nezināmu, — bet mani šī ilūzija vairs nespēja maldināt…

Tad mēs kādu laiku staigājām pa klāju, kur ar biezu tumsu mijās gaismas šaltis — te Mēness spilgti baltie, te Zemes zilganie stari, un likās, ka tos rada milzīgu spārnu vēdas.

Anna stāstīja man par sevi. Kopā ar viņu uz Geas bija tēvs, pazīstams komponists. Tieši šai brīdī filharmonijā izpildīja viņa sesto simfoniju. Es izteicu izbrīnu, ka Anna pat neuzaicina mani to noklausīties.

—   Ai, es jau to tik labi pazīstu .,. Vai tad tēvs noskatās visas manas operācijas? — viņa to izteica tik nopietni, ka brīdi šaubījos, vai tas ir joks. Beidzot tomēr nolēmām iet uz koncertu. Kad mēs tuvojāmies vestibilam ar hrizoprasa plākšņu grīdu, atskanēja augsti, melodiju vainagojoši fināla akordi, un drīz pēc tam publika sāka atstāt zāli, virzoties lejā pa kāpnēm, kas plašā lokā apvija^ varenu dabiska vulkanita bluķi un kā balta, krēslā* Izzūdoša spirāle sasniedza dzīvžogus, kuri stie-

ās līdz pat Geas centrālajam parkam. Mēs stāvējām āpnēs, nezinādami, ko iesākt. Meitenei droši vien jau sen bija apnikusi tik nerunīga jaunekļa sabiedrība, bet viņa varonīgi turpināja pildīt savu pavadones lomu un ar galvu un acīm neuzkrītoši rādīja man garām ejošos cilvēkus, nosaukdama viņu uzvārdus. Visvairāk, liekas, bija astronomu un fiziķu, tehniķu bija mazāk, bet mehā- neirista nebija neviena.

—   Mehāneiristiem visu dara automāti, acīm redzot tie var viņu vietā noklausīties arī koncertus, — Anna sacīja un ilgi smējās par savu asprātību, bet smiekli pārgāja vāji slēptās žāvās. Tas jau bija nepārprotams mā- iens, tādēļ es atvadījos, novēlēdams labu nakti. Viņa noskrēja lejā, pustumsā pagriezās atpakaļ un vēlreiz pamāja ar roku.

Es vēl paliku kāpnēs; mans skatiens vēroja tumšas un gaišas galvas, kavējās pie sieviešu augumiem. Ļaužu plūsma kļuva arvien retāka, vēl dažas grupas, tad kāds novēlojies pāris… un es jau gribēju aiziet, kad plašā, kolonu ietvertā durvju ailē parādījās vientuļa sieviete.

Viņa bija neparasti, apbrīnojami skaista. Ovāla seja, slaidi izliektas uzacis, tumšas acis, augsta, skaidra piere — un tas viss vēl maigs un nenoteikts, kā vasaras rītausma. Noteiktas, izveidotas, gribētos teikt — nobeigtas bija vienīgi lūpas, kas šķita daudz vairāk nobriedušas nekā seja. Tajās bija kaut kas tāds, kas modināja reizē līksmi un ilgas. Kaut kas ļoti viegls, dziedošs un tomēr cilvēcisks. Viņas tuvumā viss kļuva daiļš. Kad, sasniegusi kāpnes, viņa ar savu balto roku pieskā-

rfls nelīdzenajai vulkanīta klintij, šķita, ka aukstais akmens uz mirkli atdzīvojas. Sieviete tuvojās man. Smagie, atrisušie mati laistījās visās bronzas nokrāsās un, gaismas apspīdēti, mirdzēja kā zelts. Kad viņa pienāca pavisam tuvu, pārsteigts ievēroju, cik viņa maza auguma. Vaigi bija gludi, apaļīgi, zods ar bērnišķīgu bedrīti. Ejot garām, sieviete ielūkojās man acīs, un cīpslas uz viņas kakla savilkās kā maiga instrumenta stīgas.

—   Viens pats? — viņa jautāja.

—   Viens, — es atbildēju un nosaucu savu uzvārdu.

—   Kalarla, — viņa sacīja, — esmu biofiziķe.

Uzvārds man likās pazīstams, bet nevarēju atcerēties — kādā sakarībā. Mēs stāvējām tā kādu sekundi, kura man šķita mūžība. Tad viņa pamāja ar galvu un, pateikusi «ar labu nakti, dakter», sāka kāpt lejā. Garais iērps, kas slēpa viņas kājas, viegli viļņoja. Brīdi vērojis, kā mana jaunā paziņa aiziet, drīzāk aizslīd prom vingra un slaida, pārvilku roku pār seju un tikai tad pamanīju, ka smaidu. Smaids izdzisa. Sīs sievietes sejā — tagad es to nopratu — bija kaut kas sāpīgs. Tas bija kaut kas ļoti trausls un varbūt ne visiem saskatāms, bet noteikti bija. Tāda seja var būt tad, ja no mīļota cilvēka slēpj savas ciešanas un dara to labi. Tikai gluži svešs cilvēks spēj tās pamanīt un tikai pirmoreiz tiekoties, jo vēlāk pieradis viņš vairs to neuztver.

«Ko lai dara,» es nodomāju. «Ikviens no tiem dažiem simtiem cilvēku, kas pašreiz dodas pie miera ērtajos Geas apartamentos, ņem līdzi ceļojumā uz zvaigznēm visas savas Zemes rūpes. Dodoties bezgalībā, tās nevar nokratīt, kā nokratījām no kājām Zemes pīšļus.»

ROTAĻU PARKS TUKŠUMĀ

Nākošajā rītā pulksten vienpadsmitos pēc Zemes laika bija paredzēts Geas pirmais patstāvīgais lidojums. Pakavveida stūrēšanas zālē sapulcējās turpat vai trīs ceturtdaļas ekspedīcijas dalībnieku, lai sagaidītu svinīgo brīdi.

Astrogāti Ters Akonjans, Songrams, Grotrians un Pendergasts, galvenie konstruktori Irjēla un Uteneits, atomisti, mehāniķi, inženieri un tehniķi apstaigāja aparātus, kuru kontrollampiņas, it kā apstiprinoši atbildēdamas uz viņu jautājumiem, īsi iedegās un nodzisa. Pie zāles priekšējās sienas, ko veidoja liela, pulēta sinklīta plāksne, uz paaugstinājuma atradās galvenā vadīšanas pults. Kad sagatavošanas darbi bija pabeigti, astrogāti noņēma no tās aizsargvāku, un mēs ieraudzījām mazu, melnu iedarbināšanas kloķi, kuram līdz šim vēl nebija pieskārusies neviena roka. Kloķis bija jāpagriež Goba- ram. Viņu gaidīja ierodamies kuru katru bridi, bet bija jau pāri vienpadsmitiem, un tomēr zinātnieks vēl nerādījās. Astrogātu vidū izcēlās neliels apjukums. Sabāzuši galvas kopā, viņi čukstus apspriedās, līdz beidzot vecākais no viņiem, Ters Akonjans, piezvanīja uz profesora laboratoriju.

Bridi sarunājies, vecais vīrs aizsedza ar plaukstu mikrofonu un pusbalsī pateica apkārt stāvošajiem astro- gātiem:

—   Aizmirsis …

Sis vārds, ejot no mutes mutē, sacēla zālē vieglu čaloņu. Ters Akonjans vēl kaut ko runāja, bet tik klusi, ka pat es, stāvēdams pirmajās rindās, nekā nevarēju sadzirdēt. Nolicis klausuli, pirmais astrogāts noglaudīja bārdu un sacīja:

—   Bridi jāpaciešas. Profesoram radusies kāda ideja, kuru viņš grib tūlīt piezīmēt. Viņš ieradīsies pēc piecām minūtēm.

Mēs gaidījām nevis piecas, bet piecpadsmit minūtes. Beidzot lifta šahtā iedegās gaisma, atvērās durvis un zālē gandrīz vai skriešus ieskrēja Gobars. Acīm redzot viņš gribēja atgūt zaudēto laiku. Ieraudzījis tik daudz ļaužu, kuri viņam godbijīgi pašķīra ceļu, profesors likās pārsteigts par tik plašu sabiedrību, palocījās un, acis mirkšķinādams, devās taisnā ceļā pie astrogātiem. Viņš izjauca visu svinību norisi, jo, pirms Ters Akonjans bija paspējis izteikt kādu vārdu (bet pēc sejas izteiksmes un nepārtrauktās bārdas glaudīšanas es nopratu, ka viņš grib teikt runu), Gobars uzkāpa uz paaugstinājuma, pajautāja Irjēlam, kas stāvēja vistuvāk: «Vai šo?» — un pagrieza kloķi.

Visas zāles ugunis tūlīt sāka dzist, toties sienās iedegās vairākas gaišu taisnstūru rindas; katrā no šiem apgaismotajiem lodziņiem uz krāsaina fona drebēja melna adata. Virs mums sāka dūkt automāti, kuģis viegli nodrebēja, priekšējā siena atvērās, un mēs ieraudzījām izplatījumu, zvaigžņu mākoņus un priekšplānā — mirdzošu Geas modeli, kurš atgādināja fosforescējošu zivs skeletu, kas šķeļ tumsu. Stūrēšanas automātu raidītajai strāvai pakāpeniski iedarbinot akumulatorus, transmisijas, ūdeņraža-hēlija reaktoru grupas un galvenos reaktīvos dzinējus, tūkstoši sīku vadu Geas modelī iekvēlojās vienmērīgā, sārtā gaismā.

Gobars, kura tumšais siluets skaidri iezīmējās uz zvaigžņotās debess fona, nokāpa no paaugstinājuma un krekšķinādams pagāja sānis, it kā domās jautādams sev: «Ko gan esmu izdarījis?»

Kad sānu ugunis kļuva gaišākas, visu acis velti meklēja profesoru: lielais zinātnieks bija pazudis — droši vien aizmucis ar tuvāko liftu uz savu laboratoriju.

Pa šo laiku Irjēla un Ters Akonjans bija ieņēmuši viņa vietu pie pults. Cēli, bez mazākā satricinājuma Gea atstāja orbītu, pa kuru kopš savas dzimšanas bija rātni riņķojusi ap Zemi. Plašā lokā tā lauzās uz priekšu, pārvarēdama Zemes pievilkšanas spēku. Apgaismotajā modelī varēja redzēt, kā no izplūdes atverēm, pagaidām tikai centrālajām, vienmērīgā straumē plūda atomgāzes. Kuģis sāka manevrēt tukšumā. Man ienāca prātā, ka tā ceļš būs labāk saskatāms no pastaigu klāja, un devos uz liftu, bet es nebiju vienīgais — turp straumēm plūda ziņkārīgie.

Klājs bija tik plašs, ka likās pustukšs; katra galerija bija 550 metrus gara. Tā kā tādas bija divas, tad, nostādot visus ekspedīcijas locekļus tajās vienā rindā, tie atrastos piecus metrus cits no cita.

Gea te kāpināja ātrumu, te apstājās, riņķoja pa kreisi un pa labi, cēlās un grima, tad atkal sāka spirāliski griezties, mezdama arvien šaurākus lokus; ne lēnos, ne arī straujos kuģa pagriezienus m^s tikpat kā nejūtām, tikai debesis ap mums griezās neaprakstāmā ātrumā, tā ka brīžiem zvaigznes saplūda liesmainos virpuļos, kuros kā lāpas kvēloja sudrabainais Mēness un zilganā Zeme. Pēc kāda laika man no šīm zvaigžņu kaskādēm un virpuļiem sāka reibt galva, tādēļ apsēdos uz sola, pagriezis muguru šim skatam, un pievēru acis. Tās atkal atvēris, ieraudzīju pilnīgi nekustīgas debesis. Tas mani pārsteidza, jo es jutu centrbēdzes spēka iedarbi, it kā kuģis joprojām grieztos ap savu garāko asi. Inženieris Utcneits paskaidroja, ka Gea tiešām griežas, bet televīzijas «acis», kuras uztver izplatījuma ainavas, tagad griežas uz pretējo pusi un tādēļ ir nekustīgas attiecībā pret zvaigznēm.

— Ā, tātad mēs caur šo stikla sienu neredzam pašas debesis, — es sacīju. — Bet es biju iedomājies, ka tas ir īsts, milzīgs logs!

Sai brīdī atskanēja skatītāju saucieni. Es piecēlos un palūkojos melnajā tukšumā. Lai kaut ko saredzētu, seja bija cieši jāpiespiež vēsajai stikla sienai. Tur dziļi lejā virs zvaigžņota bezdibeņa mirgoja sīkas, krāsainas uguntiņas — sārtas un zaļas. Starp tām veikli kā sudraba zivtiņas melnā ūdenī šaudījās kustīgi ķermeņi.

Mēs lidojām tieši pāri bērnu parkam tukšumā. Ar nodomu vai arī nejauši Gea šeit apstājās un sāka pat lēnām nolaisties. Zeme palika aiz mūsu kuģa pakaļgala, tā ka tās gaisma netraucēja vērot skatu, kas atklājās lejā. Sajutu vieglu saviļņojumu, ieraugot kopš bērnības tik labi pazīstamo mūsu Saules sistēmas modeli, kas bija iekārtots izplatījumā. Sauli atveidoja liela, zeltaini liesmojoša lode; tās tuvumā ripoja vulkāniskais Mer- kūrijs, aiz tā sniegbaltā Venēra, Zeme un oranžsarkanais Marss. Tālumā laiski riņķoja lielo debess ķermeņu modeļi — svītrotais Jupiters, gredzenotais Saturns un četras ledus un tumsas planētas — Urāns, Neptūns, Plūtons un Cerbers. Sai brīdī ar gaismas bojām norādītajās parka «alejās» iepeldēja astrobusi ar bērnu ekskursijām; izslēgtiem motoriem, paklausot stūrēm, tie peldēja pa kanāliem gar daudzkrāsainām signālugun- tiņām nosētiem krastiem, metot līkumu ap Sauli (kas izvirda īstas liesmas), un tuvojās pēc kārtas visām planētām. Astrobusi veikli appeldēja ap Merkūriju un devās uz Zemes modeļa pusi. Kad mēs atradāmies tādā augstumā, ka modeļa diametrs (tas nebija lielāks par 20 metriem) līdzinājās Zemes šķietamajam diametram, raugoties no kuģa, bija grūti atšķirt mūsu dzimto planētu no šīs stikla lodes, kuru apgaismoja tās iekšpusē iebūvētās dienas gaismas spuldzes, — tik līdzīgas tās bija. Man likās, ka dzirdu bērnu izbrīnās un sajūsmas pilnās gaviles, kuras parasti atskanēja astrobusos, kad kļuva redzama lieliskā Zemes «dvīņumāsa». Centos saskatīt Jupitera un Saturna modeļus, bet tie riņķoja tālu prom tumsā.

Gea ilgi kavējās virs «tukšuma parka», un es sāku jau bažīties, vai nav radies kāds bojājums, bet tad iedomājos, ka mūsu astrogāti taču arī kādreiz bijuši bērni.

Trešās dienas rītā, ielūkojies tukšajā slimnīcā un pagrozījies pa operāciju zāli, iekāpu liftā un aizbraucu uz piekto klāju, ko visi neoficiāli bija iesaukuši par «pilsētu». To veidoja piecu taisnu, paralēlu gaiteņu sistēma, kuri katrā galā nobeidzās lielās zālēs. Tā, uz kuru mani aizveda lifts, bija pusapaļa, ar puķu dobi un baltu marmora skulptūru vidū. Pusloka sienā atvērās ieejas piecos gaiteņos, kas bija gandrīz ielu platumā. Katru no tiem apgaismoja citādas krāsas spuldzes, pa vidu stiepās šaurs zāliens, bet uz sienām varēja redzēt atjautīga zīmētāja uzburtas māju fasādes. Tanīs vietās, kur šīm mājām bija uzzīmētas durvis, atradās ieejas dzīvokļos. Es iegāju gaitenī ar citronkrāsas spuldzēm, bet bezmērķīgā klaiņošana drīz vien apnika, un gribēju jau griezties atpakaļ, kad piepeši pamanīju pazīstamo drukno Tera Hāra augumu. Mūs abus iepriecināja šī tikšanās.

—   Apskati Geu? — viņš vaicāja. — Lieliski! Vai tu zini, kā senos laikos mēdza nosaukt pilsētu ielas? Pēc iedzīvotāju nodarbošanās, piemēram, Podnieku, Kurpnieku, Kalēju… šeit tu redzi šo veco paradumu jaunā formā, — mēs atrodamies Fiziķu ielā. Atgriezies zālē, tu redzētu zaļo Biologu, sārto Mehāneiristu ielu ..,

—   Kam vajadzīgas šīs krāsainās spuldzes? — es jautāju. — Gluži kā karnevālā …

—   Lai varētu vieglāk orientēties un lai būtu dažādība. Nu, mūsu pilsētā tu vairs nenomaldīsies, bet tagad jāiepazīstas ar cilvēkiem, un tas neiet tik ātri…

Viņš nostājās, viegli ieplētis kājas, un domīgi glāstīja zodu.

—   Par ko tu domā? — es jautāju.

—   Apsveru, kurp mēs dosimies vispirms.

Viņš paņēma mani zem rokas. Pagājām mazliet uz priekšu un apstājāmies pie uzgleznotas mājiņas ar salmu jumtu, uz kura ligzdā tupēja stārķis un, ērmīgi sašķiebis galvu, raudzījās mūsos.

—   Seit dzīvo Rudeliks, — apstājies Ters Hārs sacīja. — Es gribu, lai tu ar viņu iepazītos tuvāk. Ir vērts.

—   Tas pats?

—     Jā, slavenais atomfiziķis. Iesim.

Viņš atvēra durvis. Ieraudzījām mazu priekšnamu un tā galā — otras durvis. Vēsturnieks palaida mani pa priekšu. Iegāju pirmais un tūlīt apstājos, jo mani apņēma tumsa. Mans ceļabiedrs mani viegli pastūma, es pagāju vēl dažus soļus un pārsteigts sastingu.

Tieši priekšā uz piķa melnu, zvaigžņotu debesu fona pacēlās vertikāla klints siena, uz kuras absolūti melnas joslas mijās ar gaišām, kā līdz baltkvēlei nokaitēta dzelzs. Siena izbeidzās asu šķautņu lokā, kas sniedzās debesīs, un pavisam zemu virs klinšainā tuksneša karājās milzīgs, zilgans Zemes disks. No pirmā acu uzmetiena nopratu, ka tā ir Mēness ainava. Zem mūsu kājām atradās sīkām plaisām izraibināts akmens pamats, kas soļus sešus no manis pēkšņi izbeidzās, kā ar nazi nogriezts. Starp diviem klints bluķiem, ērti atzvēlies un kājas pār bezdibeņa malu pārkāris, sēdēja jauns cilvēks — nedaudz pāri divdesmit gadiem — pelēkā mājas tērpā. Mūs ieraugot, viņš, laipni smaidīdams, piecēlās.

—   Kur mēs īsti atrodamies? — es jautāju, cieši spiezdams viņa roku.

Pa to laiku Ters Hārs bija aizgājis līdz bezdibeņa malai. Tur pavērās brīnišķīgs skats: lejup varenos lēcienos krita krauja, ko klāja melnas bedres un šķautnaini izciļņi, dažus simtus metru zemāk klintī mirdzēja saules apspīdētas asas smailes, bet tālāk bezdibenis grima biezā tumsā.

—   Mēs atrodamies Hadleja ziemeļu kalnu pārejā, — Rudeliks atbildēja. — No šejienes paveras visjaukākais skats uz šo klinti.

Izstiepis roku, viņš norādīja uz saules apmirdzētu, stāvu, šaurām, melnām spraugām izvagotu klinti, kuras virsotne kā milzu sēne pārkārās pār bezdibeņa malu.

—   Nepārvarama kraujai! — es apbrīnā neviļus iesaucos. Manī pamodās alpīnists jeb drīzāk selenists, jo ne vienreiz vien biju kāpis Mēness kalnos.

—   Diemžēl, pagaidām nepārvarama, — Rudeliks atkal smaidīja, bet šoreiz mazliet skumji. — Mēs ar brāli četras reizes mēģinājām uzkāpt. Bet vēl negribu padoties.

—   Protams, — es piekritu. — Tā laikam ir metrus trīsdesmit augsta?

—   Četrdesmit, — atzīmēja Rudeliks. — Tagad man liekas, ja es būtu mēģinājis vēl piekto reizi, tur, kur tā šaurā plaisa … Vai redzi?

—   Jā, bet vai tik tā nebeidzas ar strupceļu? — es Ieteicos un gribēju paiet mazliet tālāk, lai sīkāk izpētītu šo bīstamo posmu, bet fiziķis, vainīgi smaidīdams, satvēra mani pie rokas.

—  Tālāk neej, citādi dabūsi punu pierē! — viņš iesaucās.

Tad es atģidos, ka mēs taču nemaz neesam uz Mēness!

—   Un ko tu te tagad dari? — es jautāju.

—   Neko, tāpat skatos. Šī vieta ir mani apbūrusi. Bet jūs apsēdieties. Te, lūdzu, — viņš norādīja uz izcilni bezdibeņa malā.

Mēs paklausījām.

—   Tev ir jauks dzīvoklis, — klusi sacīju, raudzīdamies spokaini kailajā, mežonīgajā Mēness ainavā, kas likās radusies, briesmīgam izvirdumam vienā mirklī sastingstot uz mūžīgiem laikiem. Kilometrus piecus zemāk, šķautnainu kalnu gredzenā ietverts, plētās lezens, dziļām aizām izvagots izdzisuša krātera dibens.

—   Un mēbeles arī nav peļamas… — es sacīju, piesizdams pirkstus pret klints sienu, kas skanēja kā tukša lāde.

Rudeliks īsi iesmējās.

—   Kad pēdējo reizi biju te vai, pareizāk, tur, — viņš paskaidroja, — man radās kāda ideja, kas vēlāk pilnīgi izgāja no prāta, un cerēju, ka, atgriezies tai pašā vietā, to atkal atcerēšos. Tas ir vecs līdzeklis, ziniet.

—   Nu, un vai atcerējies?

—   Nē, bet… tomēr … bija grūti visu to pamest. -. Bet droši vien ir jau laiks, ko?

Viņš noliecās pār bezdibeni, tā ka es neviļus sarāvos, un kaut ko pagrieza. Mēness ainava piepeši izgaisa. Mēs ar Teru Hāru reizē skaļi iesmējāmies: visi trīs, kājām gandrīz skardami grīdu, sēdējām uz rakstāmgalda, kas atradās nelielā istabā ar trim logiem. Vienā kaktā atradās ar dzintarkrāsas vāpi klāts matemātiskais automāts. Starp diviem atzveltnes krēsliem zemu pie sienas bija redzama fotogrāfijā. Pieliecies tuvāk, es tanī saskatīju pirms brīža «dabā» redzēto Mēness klinti. Kaut gan uzņēmums bija pamazs, tā nebija zaudējusi nekā no sava pirmatnējā mežonīguma.

—   Tātad tu četras reizes esi tur kāpis? — jautāju, nenovērsdams acu no fotogrāfijās.

—  Jā.

Rudeliks paņēma attēlu rokā un, saraucis pieri, to uzmanīgi vēroja. «Gluži kā ģīmetni,» es nodomāju. Klints reljefs likās tik sīks kā grumbiņas sejā, bet šīs smalkās līnijas viņam saistījās ar sīvu cīņu, ilgstošiem uzbrukumiem, atkāpšanos …

—   Cīņa uz dzīvību un nāvi, — paklusi noteicu.

Rudeliks atlika fotoattēlu vietā un strauji uzlūkoja

mani.

—   Vai tu kāp kalnos? — viņš jautāja.

Es apstiprinoši pamāju.

Viņš atdzīvojās.

—   Vai tu domā, ka briesmu sajūta ir galvenais?

—   Zini… taisnību sakot, neesmu par to nekad domājis, bet laikam tā ir.

—   Es gan nedomāju, ka tas ir svarīgākais, — viņš pēc brīža sacīja. — Mans brālis saka, ka ar mazu atom- iādiņu cilvēks varot noslaucīt no zemes virsas veselu kalnu grēdu, — mēs valdām pār dabu, tādēļ dažkārt rodoties vēlēšanās dot tai «līdzīgas iespējas», cīnīties ar to aci pret aci, viens pret vienu — bez mehāniskajiem sabiedrotiem. Tā saka mans brālis. Es to izteiktu'mazliet citādi. Uz Zemes visas mūsu iegribas, visas kaprīzes tiek acumirklī apmierinātas. Mēs pārvaram kalnus un negaisus, izplatījums mums ir atvērts visos virzienos. Bet cilvēks vienmēr tiecas sasniegt iespējamā robežu, kur jau izpētītais un pārvarētais saskaras ar vēl neaizsniegto, briesmu pilno. Daudzi to atrod kalnos.

—  Tas var būt, — piekritu, — bet ar ko gan izskaidrojams, ka visi tā alkst pēc Mēness kalniem? Mums uz Zemes taču ari ir pietiekami daudz bīstamu kalnu grēdu, kaut vai Himalaju rezervātā.

—   Nu jā, rezervātā! — Rudeliks strauji iesaucās. — Es tev teikšu, ka man vienmēr labāk paticis slēpot iiz Neptūna pavadoņiem nekā Alpu sniegos, kaut gan mūsu Zemes sniegs ir daudz labāks slēpošanai nekā sasalušās gāzes. Un tomēr es, tāpat kā daudzi citi, labprātāk slēpoju tur. Kādēļ? Tādēļ, ka Zemes kalnos vairs nav dabiskā mežonīguma. Tie eksistē tikai tādēļ, ka mēs to vēlamies un esam saglabājuši neskartus. Tātad, neraugoties uz mežonīgumu, tie ir tikai civilizētās pasaules daļa. Turpretim uz mēnešiem ir atrodama daba visā tās pirmatnīgumā.

Ters Hārs, kas visu laiku bija klusējis, piepeši ieteicās:

—   Nezinu, vai man ir nesamērīgi attīstīts pašaizsardzības instinkts vai arī esmu vienkārši bailīgs, bet jāatzīstas, ka man nepatīk kāpt kalnos. Kalni mani nekad nav vilinājuši.

—   Tam nav nekāda sakara ar drosmi! — iesaucās Rudeliks. — Kādreiz Plūtona apkārtnē darbojās pētnieku ekspedīcija …

Viņš pēkšņi apklusa un ar interesi palūkojās manī.

—  Vai tavs tēvs ir ārsts?

—   Jā.

—   Es pazīstu viņu.

Es gaidīju, ka Rudeliks paskaidros ko tuvāk, bet viņš turpināja savu stāstu.

—   Ekspedīcija, liekas, meklēja kādas minerālu atradnes. Kad darbs bija pabeigts, visas raķetes aizlidoja, izņemot vienu, jo tās apkalpes uzdevums bija demontēt un aizvest iekārtu. Sie darbi kaut kādu iemeslu dēļ ieilga, un raķetē palika ļoti maz skābekļa — ar to varēja nokļūt tikai līdz tuvākajai Neptūna kosmogoniskajai stacijai. Aizlidošanas dienā viens no apkalpes locekļiem atstāja raķeti, lai savāktu kosmiskās radiācijas skaitītājus, kas bija novietoti uz apkārtējām klintīm. Sim cilvēkam arī nepatika kāpt kalnos, bet tas bija viņa pienākums. Nākot atpakaļ, viņš tik nelaimīgi paklupa, ka vairākās vietās salauza kāju. Turklāt vēl sasita savu telerānu un tādēļ nevarēja citiem padot ziņu. Astoņpadsmit stundas viņš rāpus vilkās lidz raķetei. Vēlāk stāstīja: «Visniecīgākās kustības radīja tādas sāpes, ka zaudēju samaņu. Ja es būtu bijis pārliecināts, ka biedri aizlidos, pirms skābeklis būs izsīcis, es nomirtu turpat, nekustēdamies no vietas. Bet es zināju, ka viņi neaizlidos un meklēs mani, bet, ja meklēšana ieilgs, viņiem pietrūks skābekļa, lai atgrieztos uz Zemes. Tādēļ es sacīju sev, ka man jānokļūst līdz raķetei.»

—   Biedri viņu, protams, gaidīja? — es iejautājos.

—   Protams. Skābeklis gāja uz beigām, bet ceļā viņi nejauši satika automātisko patrulējošo raķeti un uzņēma no tās skābekli. Redzi, Ter Hār, šis cilvēks ari nelabprāt kāpa kalnos. Tātad cilvēka rakstura vērtība, viņa drosme nebūt nav saistīta ar alpīnista kaislību.

—  Vai tu pazini šo cilvēku? — es vaicāju.

—   Nē. Tavs tēvs viņu pazina, — Rudeliks atbildēja un, redzēdams manu izbrīnu, smaidīdams piebilda: — Viņš to ārstēja, jo bija šīs ekspedīcijas kuģa ārsts,

—   Kad tas notika?

—   Sen, varbūt pirms gadiem četrdesmit.

Es biju pārsteigts.

Klusumu pārtrauca Ters Hārs.

—   Vai jūs zināt, — viņš jautāja, — kādēļ raķešu pilotu emblēmā ir liesma?

—   Sudraba liesma melnā laukā, — es sacīju. — Jā. Un vēl tur ir kādi vārdi, ak tā: «Cauri liesmām.» Tiešām nekad neesmu par to domājis, bet, liekas, tas ir gluži vienkārši: liesmas, uguns ir raķetes enerģijas avots.

—   Iespējams, — Ters Hārs atteica, — bet piloti to izskaidro citādi. Pastāv nostāsts, ko es dzirdēju no Ametas. Vai tu pazīsti Ametu? Nē? Tev ar viņu jāiepazīstas. XX un XXI gadsimts bija pirmo raķešu lidojumu laikmets, kas prasīja daudz upuru. Stāsta, ka viena no pirmajām Mēness raķetēm startējot uzliesmojusi. Aizdegušās visas degvielas tvertnes. Toreiz tās aizņēma deviņas desmitdaļas no raķetes tilpuma. Pilots būtu varējis atbrīvoties no liesmojošām tvertnēm, bet tad tās nokristu uz pilsētas. Tādēļ viņš tikai kāpinājis ātrumu. Pilots sadega, bet tomēr paspēja izvadīt raķeti ārpus Zemes atmosfēras — «cauri liesmām». Tā radās šis teiciens.

—   Bet tas nozīmē, — Rudeliks piebilda, — ka cilvēks ne vien rada lietas, kurām nav līdzīgu visā kosmosā, bet prot ari pār tām valdīt.,.

Šķiroties es sacīju Rudelikam:

—   Tu pazīsti manu tēvu. Zēl, ka pieminējām viņu tikai garām ejot. Varbūt tu kādreiz pastāstīsi kaut ko vairāk…

—   Noteikti.

Viņš paspieda man roku, piebilzdams:

—   Manuprāt… mēs visu laiku runājām par viņu.

Ejot līdzās Teram Hāram pa citronkrāsas spuldžu

apgaismoto gaiteni, biju tik dziji iegrimis domās, ka pat nemanīju garāmgājējus. No Fiziķu «ielas» nokļuvām pusapaļajā zālē, no kuras biju uzsācis savu pastaigu. Ters Hārs apsēdās uz soliņa pie baltā marmora tēla, palūkojās manī caur pieri un, slēpdams smaidu, jautāja:

—   Nu, vai gribi vēl?

—   Ko tad? — atģidies vaicāju.

—   Cilvēkus. Geas cilvēkus.

—   Protams.

—   Nu labi. Kurp tagad brauksim?

Ters Hārs piecēlās un, norādīdams uz gaiteņiem, kas laistījās visās varavīksnes krāsās, svinīgi, kā pasaku stāstīdams, iesāka:

—   Ja iesi pa labi, sastapsi brīnumu… nu, to tu jau redzēji, — viņš piebilda ātri, parastā tonī, — Ja iesi taisni, atradīsi noslēpumu… Nu, lai ir noslēpums! Dakter, mosties beidzot! Iesim!

—   Kurp?

—   Turp, kur mīt noslēpums, — uz Biologu ielu.

Mēs iegājām zaļajā gaitenī. Arī te uz sienām bijā

uzgleznotas mājiņas.

—   Seit, — vēsturnieks sacīja, — dzīvo Kalarla, Gobara sieva.

—   Gobara sieva? — es atkārtoju. Kalarla — tā sauca svešinieci, kuru sastapu pirmajā vakarā uz Geas,

—   Jā.

—   Un kur tad viņš?

—   Tepat, tikai otrā pusē, un ieeja viņa istabās ir no Fiziķu ielas. Abi dzīvokļi savienoti. Bet īstenībā Gobars dzīvo savā laboratorijā.

Atverot durvis, man ienāca prātā, ka uz Zemes par cilvēku var daudz ko uzzināt, redzot viņa dzīvokļa iekārtojumu, bet šeit, uz kuģa, viņu raksturo ari skats aiz loga, jo tas ir videoplastikas veidojums, ko katrs izvēlas pats.

Šī doma vēl nebija izgaisusi, kad durvis atvērās un es stāvēju uz sliekšņa līdzās Teram Hāram.

Atrados vienkāršā lauku mājiņā, kuras griesti un grīda bija veidoti no gluda, salmu dzeltena koka. Istabas vidū atradās zems stikla galds un vienkārši krēsli ar stipri atliektām muguriņām. Gar sienām uz grīdas daudz gluži parastu zaļu, neziedošu augu. Viss istabas iekārtojums bija it kā pielāgots dārzam, kas aiz logiem mirka lietū. Tālumā pie apvāršņa zemu, kā jau kalnos, gausi peldēja smagi, pielijuši mākoņi. Starp mākoņu vāliem brīžiem pavīdēja brūngani melnas kalnu nogāzes, bet lietus turpināja līt — vienmuļš un spēcīgs, un bija dzirdams, kā tas viegli krīt uz grantētajiem celiņiem, urdz notekcaurulēs un pat kā peļķēs plīst gaisa burbuļi. Šis skats mani tā apbūra ar savu ikdienišķī- gumu, ka es nekustējos no vietas, līdz ieraudzīju savā priekšā saimnieci, kas sniedza man roku.

—  Esmu atvedis tev gandrīz vai kolēģi — tas ir mūsu ārsts, — ieteicās vēsturnieks.

Pelēcīgajā gaismā, kas krita no plaši atvērtā loga, Kalarla man šķita mazāka un arī jaunāka, nekā pirmo reizi tiekoties. Viņa bija tumši sarkanā mājas tērpā, ko rotāja smalks un sarežģīts ornaments, kurš atgādināja ar sudrabu zīmētu labirinta plānu. Bez viņas istabā bija vēl divi cilvēki: meitene ar bieziem, rudiem matiem, kas krita uz gaišzilā tērpa apkakles, un atlētiska auguma vīrietis, kura seju sedza ēna.

—  Tā ir Nonna, arhitekte. Viņa grib iepazīties ar celtniecību uz citām planētām, — sacīja Kalarla. — Un šis ir Tembhāra, mehāneifists.

—   Zobgaļi apgalvo, ka es konstruējot elektronsma- dzenes aiz slinkuma, bet tu taču tam neticēsi, vai ne? — vīrietis sacīja. Viņš paliecās uz priekšu, un es ieraudzīju viņa seju. Tā bija plata, saspringta, melnīgsnēja un liecināja, ka viņš cēlies no nēģeriem. Tanī parādījās un ātri nozuda smaids, žilbinoši balts kā zibens.

Kalarla lūdza mūs sēsties. Man radās vēlēšanās pieiet pie loga, tik ļoti vilināja mitro lapu un egļu skuju skāņā, sūrā smarža. Pacēlis galvu, vēroju, kā gar jumta malu virknītēs slīdēja lielas, caurspīdīgas lietus lāses, atspoguļodamas šur tur gar debess pamali izkaisīto zilgmi; jumta galā tās apstājās un it kā sasparojušās krita zemē. Es paliku apakšā plaukstu, bet krītošā lāse kā gaismas atspulgs nepieskārusies izslīdēja caur pirkstiem. Mani pārsteidza nevis šī parādība — biju to gaidījis, — bet gan paša vilšanās. Vieglai vēsmai pūšot, atspiedos pret palodzi un pievērsos pārējiem. Saruna, kas, mums ienākot, bija pārtrūkusi, ritēja tālāk.

—   Kā tu īsti iedomājies arhitektūru bez gravitācijas? — Tembhāra jautāja meitenei ar rudajiem matiem.

—   Es domāju par konstrukcijām bez vertikālām līnijām, — meitene atbildēja. — Iedomājies celtni div- padsmitstarainas zvaigznes veidā ar torņiem, kas vērsti uz visām pusēm. Uz galvenajām asīm es izveidotu ain- filādes.

Viņa ar roku vilka gaisā celtnes kontūras. Klausījos arvien pieaugošā izbrīnā.

—   Atvaino, bet kāds būs materiāls? — es jautāju.

—   Ledus. Tu taču zini, kādus milzīgus ūdens daudzumus izmet ārpus Zemes robežām, sašaurinot okeānus. Es celtu pilis no ūdens jeb, pareizāk, no ledus, kuram starpplanētu telpas temperatūrā piemīt laba celtniecības materiāla īpašības.

—   Ā, starpplanētu telpāl — Iesaucos. — Tātad tās būs lidojošas pilis, kas līdzināsies miljardiem reižu palielinātām sniega pārsliņām. Bet… bet kas gan viņās dzīvos?

Visi sāka smieties. Tad Tembhāra sacīja:

—   Neviens — tur jau ir tas joks! Nav gribētāju. Nabaga Nonna nevar tās celt un tādēļ ir ļoti nobēdājusies.

—   Jā, — jaunā meitene nopūzdamās sacīja. — Man kļūst skaidrs, ka esmu pārāk agri iepinusies šai padarīšanā!

—   Kādā padarīšanā?

—   Dzīvē. Man vajadzēja piedzimt simttūkstošajā gadā, varbūt tad manas ledus pilis kādam noderētu.

—   Arī šorei» netrāpīji!1 — Ters Hārs teica. — Stāsta, ka simttūkstošajā gadā Saule, tāpat kā ik ceturtdaļmiljonu gadu, atkal nokļūs tumšā kosmisko putekļu mākonī un sāksies galaktiskā ziema,

—   Ledus laikmets?

—   Jā. Radīsies bezgala daudz ledus, kura kausēšanai būs nepieciešams tik liels darbs, ka neviens pat negribēs skatīties uz tavām pilīm.

—   Un Saule tad būs sarkana kā asinis, — pēc brīža piemetināja Kalarla. Visi pavērās runātājā, bet viņa vairs nebilda ne vārda.

—   Nu jā, — Nonna paskaidroja, — tā būs sarkana tādēļ, ka kosmiskie putekļi uzsūks visus pārējos starus.

—   Cik dīvaini jūs runājat, it kā būtu pieredzējušas vismaz desmit tādas ziemas, — Ters Hārs piezīmēja,

—   Jo mēs zinām par tām, — Nonna atteica.

—   Tās ir dažādas lietas, — Ters Hārs iebilda. — Zināt ir kas cits nekā vērot galaktisko pavasaru un ziemu miju, Zemes garozas krokošanos, jūru izžūšanu un kontinentu rašanos. Ģeoloģiskā mērogā cilvēks nedzīvo ilgāk kā taurenītis viendienis. Mums ir priekšstats par parādībām, bet mums nav un nevar būt priekšstata par jūtām, ko tās izraisa.

—   Ja kāds radījums dzīvotu miljardu gadu .., —< Nonna nepabeidza.

Atkal iestājās klusums, tikai lietus šalkoja aiz loga,

—   Nesen redzēju savādu sapni, — Kalarla klusi sacīja. — Es biju mākslīgi izgatavojusi dzīvus organismus. Tie bija sīki, sārti radījumi un vairojās tik ātri, ka drīz vien visu laboratoriju klāja iesārta plēve. Tad uzsāku neparastu izmēģinājumu. Izvēlējos zvaigzni, kas nebija ne pārāk karsta, ne arī pārāk auksta, pieripināju tai klāt attiecīga lieluma planētu, aplēju tās tuksnešus ar okeānu, radīju ap to mīkstu gaisa apvalku un devu planētai dzīvību, palaižot uz tās savus sārtos radījumus. Pēc tam atstāju to likteņa varā. Neatceros, kas notika tālāk. Pagāja simti, tūkstoši, varbūt pat miljoni gadu; visu šo laiku es turpināju dzīvot un nemaz nenovecoju.

—   Sievietes sapnis, — nomurmināja Tembhāra, kas bija uzmanīgi klausījies.

Kalarlas tumšajās acīs pavīdēja smaids, un viņa turpināja:

—   Līdz kādu dienu es atcerējos savu izmēģinājumu un nolēmu apskatīt, kas noticis ar dzīvību uz planētas. Kā tā attīstījusies? Vai tā iegrimusi okeānā vai arī mitinās uz kontinenta? Kādas formas tā izveidojusi? Tā es domāju, gatavodamās lidojumam. Pēc tam kad starp zvaigznēm lidoju uz šo planētu, mani piepeši pārņēma nemiers. Izgatavojot olbaltumvielu, es biju pavērusi matērijai visas attīstības iespējas. Es iztēlojos miljonus būtņu, kas varēja izveidoties no sīkajām, sārtajām piciņām. Centos uzminēt, vai tās jau redz savu pasauli vai dzird vēju šalkoņu. Bet varbūt viņas jau valda pār visu planētu, sākušas pētīt pašas sevi un nonākušas pie jautājuma — no kurienes cēlušās? Kas tās radījis? Un tad man bija jādomā, ka esmu devusi tiem ne tikai sākumu, bet arī galu, ka līdz ar dzīvību esmu radījusi nāvi. Tieši šai brīdī parādījās mākoņiem klātā planēta, milzīga kā debesis. Mans nemiers pārvērtās trauksmainās skumjās, un es pamodos …

—   O, kādi tev ir sapņi! — ar skaudību iesaucās Nonna. — Es gan labākā gadījumā sapņoju, ka ķildojos ar bojātiem automātiem.

—   Tavs sapnis izskaidrojams ar ilgām pēc piepildījuma, kuras mēs visi izjūtam, — es teicu. — Tas radies, domājot par atklājumiem, kas mūs gaida ceļa galā — Centaura sistēmā.

—   Un ir tieši raksturīgs cejojuma sākumam, — Ters Hārs piemetināja, — jo vēlāk mēs sapņos nevis steigsimies notikumiem priekšā, bet ilgu spārniem trauksimies uz Zemi.

—   Manuprāt, te pamatā ir kas cits, — iebilda Tembhāra un, savas lielās rokas uzlicis uz galda stikla virsmas kā uz klaviatūras, turpināja: — Tas ir zināšanu alkstoša biologa sapnis. Jo mēs nekā nezinām par evolūcijas gaitu uz citām planētām. Mēs pazīstam tikai dzīvības attīstību uz Zemes un Marsa, kas ir vienaā saules bērni. Bet kā attīstās radījumi, kas dzīvo zem mainīgajām zvaigznēm, kuras kā pukstošas sirdis te saraujas, te izplešas? Šādai gaismas pulsēšanai taču ir jāatstāj kādas pēdas tik jutīgā vielā kā dzīvā matērija. Un kāda ir dzīve zem sarkanajiem, dziestošajiem gigantiem? Vai dubultzvaigžņu tuvumā, kur planētas apgaismo te viena, te otra sistēmas zvaigzne? Vai ari zilo sau]u gaismā, kuras raida spēcīgus starus …

—   Nāvējošus… — es iespraudu. — Tātad dzīvības tur noteikti nav.

—   Bet varbūt dzīvajām būtnēm tur ir aizsargorgani, piemēram, raga bruņas, kas satur daudz smago metālu sāļu … Iedomājieties, cik dažāds ir zvaigžņu vecums, tikpat dažāds ir arī planētu vecums, tātad uz tām, kas līdzīgas Zemei, arī var būt dzīvība gan augstākā, gan zemākā attīstības pakāpē nekā pie mums. Bet arī tas vēl nav viss. Kalarlas sapnī slēpjas jautājums, vai salīdzinājumā ar citiem Visuma iemītniekiem mūsu Zemes dzīvnieku un augu valsts un arī mēs paši esam gluži parasti, statistiski visbiežāk sastopami, vai arī veidojam kādu vienreizēju variantu, retu sugu… Varbūt mēs esam ūnikums, un būtnes no citām zvaigznēm grozītu galvas par mūsu ķermeņa formām …

—  Ja vien tām būtu galvas, — Nonna piebilda.

—  Protams, ja būtu.

—   Tātad tu gribi teikt, ka kosmosā mēs esam kaut . kas līdzīgs divgalvainam teļam? — iejautājos smiedamies. Ters Hārs likās mazliet sašutis.

—   Tu to nedomā nopietni, — viņš sacīja Temb- hāram.

—   Es vispār neko nedomāju, viņas sapnis izvirza šos jautājumus, — lielais mehāneirists palūkojās jaunajā sievietē, kas visu šo pārrunu laikā sēdēja nekustīgi, un viņas mierīgajai sejai brīžiem kā gaismas stariņš pārslīdēja smaids, tikko pieskardamies lūpām,

—   Nu labi, — Ters Hārs pievērsās Kalarlai. — Izšķir tu strīdu: ko nozīmē tavs sapnis, kāds bija eksperimenta mērķis?

—   Nezinu.

Sai atbildei vajadzēja izraisīt smieklus, bet iestājās klusums, kurā bija dzirdama tikai lietus šalkoņa aiz loga. Man sen nebija bijis tik viegli un labi ap sirdi kā šobrīd, vērojot lietus lāšu svinīgo gājienu pa jumta malu.

—   Nezini? — Ters Hārs jautāja, un viņa balsī ieskanējās vilšanās. — Bet ja tu šādu mēģinājumu varētu izdarīt īstenībā?

—   Baidos, ka es to neizdarītu, — Kalarla vilcinādamās atteica.

—   Kādē|?

Viņa nolieca galvu.

—   Ne tādēļ, ka man trūktu drosmes, bet.,. Nē, tiešām nezinu.

—   Varbūt tev liktos, ka tu kariķē dievu to radītāju, kam ticēja senatnē? — vēsturnieks pusbalsī paklusi ieminējās.

Kalarla klusēja ar dziestošu smaidu uz lūpām, kas nozīmēja: «Man vairs nav nekā ko teikt.»

Sai brīdī kļuva dzirdama tāla, dzidra skaņa, kas šķita nākam no dūmakā tītiem kalniem.

—   Pusdienas, — Tembhāra sacīja pieceldamies. Tikai tagad ievēroju, cik viņš garš. — Ilgi gan esam norunājuši.

Es paliku pēdējais. Atvadoties no Gobara sievas, iejautājos:

—   Vai pie tevis bieži līst lietus?

—   Bieži. Tev patīk?

—   Jā.

—   Tad atnāc biežāk.

Es sekoju biedriem gaitenī, kur izdzirdu Tembhāras skaļo balsi. Viņš sacīja:

—Tas taču patiesībā ir pilnīgi nereāli. Sāda eksperimenta rezultāti būtu jāgaida simtiem miljonu gadu. Un, pat ja tas būtu iespējams, kur lai ņem tik daudz pacietības?

Viņš iesmējās, atvēra lifta durvis un iekāpa tanī līdz ar citiem. Stikla būris nedzirdami nozuda šahtaa dziļumā, bet man ausīs vēl joprojām skanēja Tembhā* ras dobjie smiekli.

Ters Hārs lūdza, lai pēcpusdienā pie viņa iegriežos. Viņš solījās būt vēsturnieku laboratorijā, un Nilss, inženiera Irjēlas dēls, apņēmās mani turp pavadīt. Vēsturnieku telpas atradās kuģa pakaļgalā. Gaiteņi šeit bija zemāki un šaurāki nekā centrālajā daļā.

—   Seit! — Nilss teica un palaida mani pa priekšu. Vēlreiz šai dienā mani sagaidīja pārsteigums. Biju

domājis, ka nok]ūsim gaišā trionu laboratorijā, kur zinātnieki ar staru palīdzību pēta senus palimpsestus. Bet mēs atradāmies pie ieejas pustumšā viduslaiku galerijā, kas bija šaura un tik augsta, ka skatiens izgaisa stāvo griestu velvju tumsā, kuras atgādināja milzu sikspārņa izplestus, lidojumā pārakmeņojušos spārnus. Gar sienām bija redzami lapegles plāksnēm klāti gari plaukti un pultis. Pie tām zemu lampu gaismā sēdēja cilvēki. Viens no viņiem pagriezās. Tas bija Ters Hārs. Ar delnu aizsargādams acis no spilgtās gaismas, viņš iesaucās:

— Jūs jau atnācāt? Pagaidiet, draugi, kādu brīdi, jā? Tūlīt beigšu.

Nezinādams, ko darīt, sāku vērot vēsturniekus. Bez Tera Hāra šeit bija vēl divi. Vienu no tiem sauca par Moletiču. Viņa sejā krita gaisma, ko atstaroja uz galda izkaisītās papīra loksnes. Dažiem viņš likās jocīgs, bet man — nekad. Viņam bija šaura galva ar asu zodu, kas izspiedies kā kaulains elkonis, un turklāt lielas ausis, kuras citādi nedurtos acīs, bet pie viņa galvas likās pārāk uzkrītošas. Tomēr šī cilvēka seju vienmēr rotāja smaids, it kā viņš gribētu teikt: «Zinu, ka esmu jocīgs, bet tas nekas; skatieties, tas uzjautrina mani pašu.»

Vēlāk Ters Hārs man pastāstīja par Moletiča labsirdīgo viltību, ar kādu viņš prot jaunākajiem kolēģiem iedvest savas ieceres, tā ka viņi sāk uzskatīt sevi par to autoriem; ar laiku es iemācījos cienīt šī vīra plašās zināšanas, bet šobrīd, klausoties viņa sarunā ar profesoru, tikko valdīju smieklus, redzot, cik viņš sašutis, ka arhīvā trūkst materiālu par kaut kādu Hinteru vai Hitleru, — tik mazsvarīga man likās sīkumainā rakņāšanās sirmās senatnes notikumos. Pēkšņi man iešāvās prātā, ka varbūt neklājas nelūgtam noklausīties zinātnieku sarunās, un sāku raudzīties apkārt pēc Nilsa. Atliecis galvu, viņš nekustīgi stāvēja zāles vidū. Sekodams viņa skatienam, ieraudzīju pie sienas lielu, tikko saskatāmu četrstūri, kuru sākumā biju noturējis par logu. Bet tas nebija logs.

Visu aizmirsis, devos turp, vērdamies, it kā būtu ieraudzījis dīvainu parādību. Zālē dega tikai mazas galda lampiņas ar lejup pavērtiem reflektoriem, tā ka uz sienām krita vienīgi to gaismas atspulgs. Sai puskrēslā ieraudzīju skatu, kas pamodināja vienu no visagrākajām bērnības atmiņām. Reiz kādā vecmāmiņas grāmatā biju ieraudzījis bildīti, kuras mīklainais saturs mani baidīja un reizē vilināja, tā ka nevarēju no tās atrauties. Vecmāmiņa atņēma man grāmatu, sacīdama, ka bērniem neesot jāredz barbaru briesmu darbi. Un, lūk, divdesmit gadus vēlāk Geas pustumšajā vēsturnieku laboratorijā ieraudzīju to pašu gleznu lielā, aiz vecuma nosūbējušā, zeltītā ietvarā.

Nostājos Nilsam blakus. Šķita, ka zēns baidās elpot. Ko viņš tur redzēja?

Nakts, tālas pilsētas torņi, melnas debesis bez zvaigznēm, uz asinīm slacītas zemes divas cilvēku grupas, kuras vienu no otras šķir laternas gaisma. Vienā no tām cilvēki stāv ciešā kolonā kā pelēka masa, galvas plecos ierāvuši, uz priekšu rindā izstieptiem īsiem spieķiem vai caurulēm. Tiem pretī tumšu, sakumpušu stāvu vidū redzams ceļos nometies vīrs ar augstu paceltu galvu, izpūrušiem matiem, plati atvēztām rokām. Sajā roku atvēzienā, šajā apgarotajā un reizē drausmīgajā sejā dzīvība ar nāvi bija sajaukušās gluži tāpat kā zeme ar asinīm pie viņa kājām; reiz redzēts, šis cilvēks pēc gadiem vēl rādījās sapņos kā atmiņu tēls, kas liek sažņaugties sirdij.

Uzliku roku Nilsam uz pleca. Tāpat kā es bērnībā, viņš nesaprata nekā — un tāpat drebēja.

Pēkšņi visa zāle iemirdzējās spilgtā gaismā. Kāds vēsturnieks bija iededzinājis griestu spuldzes. Tai pašā brīdī atskanēja Tera Hāra balss:

—  Tu to vēl nebiji redzējis, Nils?

Zēns bija gluži bāls un klusēja.

—  Ko … nozīmē šī glezna? — viņš beidzot jautāja, — Ko šie cilvēki dara ar tiem tur?

Vēsturnieks pienāca mums klāt.

—  Sis darbs radīts XIX gadsimta pirmajā pusē, — kāds sacīja, bet Moletičs piebilda:

—  Tajā attēloti spāņu zemnieki, kurus sagūstījusi armijas nodaļa ..,

—   Bet tas taču viņam nekā neizsaka, — es iebildu, •— Sī glezna .,,

—  Pagaidi! — Ters Hārs mani pavēloši pārtrauca un balsī, kādā es vēl nebiju dzirdējis viņu runājam,

iesaucās:

—  Pasaki pats, manu zēn! Droši! Ko tu redzi?!

Nilss klusēja.

—  Tu neiedrošinies? Un tomēr pasaki! Pastāsti, kas tev liekas, ko tu domā, ko jūti?!

—   Ka viņi tos …

—   Runā!

—  Slepkavo …

Sim vārdam izskanot, iestājās pilnīgs klusums. Tad Ters Hārs uzmeta skatienu saviem kolēģiem, un triumfējošs smaids pārskrēja viņa sejai.

—  Vai dzirdējāt? — viņš jautāja. Un, pievērsies Nilsam, turpināja: — Sis gleznotājs, vārdā Frančesko Goija, dzīvoja pirms tūkstoš piecsimt gadiem. Iegaumē šo vārdu, jo viņš bija viens no tiem, kuri nemirst.

Vakarā, atgriežoties no Tera Hāra, apmaldījos kuģa gaiteņu labirintā. Daudzo iespaidu nogurdināts — likās, ka šai dienai nebūs gala! — nokļuvu beidzot plašā galerijā, kas robežoja ar dārzu, un apsēdos uz maza soliņa. Tas stāvēja pie sienas, aiz kuras stikla man pie kājām rāmi līgojās slaidas, melnas egļu galotnes ar sudrabainām skujām. Pēkšņi izdzirdu, ka mani sauc kāda pazīstama balss: no lifta puses, jau iztālēm smaidīdama, nāca Anna Ruisa. Viņa pierunāja mani noskatīties videoplastisku traģēdiju. Aizbraucām uz izrāžu zāli; izrādīja nedzirdēti garu drāmu divās sērijās. Tanī bija attēlota kāda zinātniska ekspedīcija, un darbība norisinājās sākumā uz Saturna, vēlāk uz Jupitera. Bija daudz patiesi skaistu skatu, man atmiņā sevišķi iespiedās viens — negaiss amonjaka okeānā, īsta dzintar- dzeltenu, brūnu un melni zeltainu krāsu orģija. Tomēr, atstājot zāli, es neviļus atviegloti nopūtos.

—  Šausmas!' — Anna sacīja. — Man šķita, ka jūtu amonjaka smaku.., bet, kad raķete ieskrēja Saturna gredzenā, es aizvēru acis. Man jau ir gana visu šo neparasto notikumu; kopš šī brīža apmeklēšu tikai izrādes, kurās tēlota dzīve uz Zemes.

— Jau tagad? — es smaidīdams jautāju,

—1 Tagad un vienmēr, — viņa atbildēja un nopietni palūkojās manī.

Kad Anna aizgāja, es paliku viens tukšajā gaitenī. Nemanot biju pienācis pie sudrabainā aizkara, kas šķīra gaiteni no skatu klājiem. Brīdi apsvēru, vai nebūtu labāk doties pie miera, beidzot tomēr nolēmu, ka derētu pastaigāt un palūkoties zvaigznēs. Raugoties tajās, man ikreiz uzmācās nepatīkama sajūta, un tieši tādēļ gribēju to pārvarēt, lai pierādītu sev, ka zvaigznes mani nebaida. Galerijā valdīja tumsa, ko ik pēc dažām minūtēm pāršķēla te zilgans, te sudrabains uzliesmojums — acīm redzot televīzijas «acis» bija beigušas griezties. Es soļoju no viena galerijas gala līdz otram, neviena nesastapdams; tas arī bija saprotams, jo tuvojās pusnakts. Piepeši pret stikla sienu pavīdēja ēna. Apstājos dažus soļus no tās. Aiz tumšā silueta parādījās balts Mēness, kas sāka peldēt augšup. Pret žilbinošo Mēness disku skaidri iezīmējās vīrieša stāvs — kājas, pleci, beidzot daļēji galva, melna uz Mēness spožā fona. Tad, Geai griežoties, Mēness pavirzījās augstāk, liedams pār svešo vīru savu spilgto, spokaino gaismu. Tas bija Gobars. Viņš lūkojās zvaigznēs.

VIESIS NO IZPLATĪJUMA

Pēc dažām dienām mēs devāmies ceļā. Pirms tam Gea vēl piecas reizes aplidoja ap Zemi. Sai laikā tai pievienojās daudz lielu un mazu kuģu, sastādot tās goda sardzi, kas mūs pavadīja līdz pat Marsa orbītai — septiņdesmit miljonus kilometru. So attālumu, tāpat kā visu pārējo ceļu cauri Saules sistēmas telpai, Gea veica samērā lēni, jo daudzo planētu un citu gravitējošo ķermeņu tuvumā tā nevarēja attīstīt pilnu ātrumu. Tādēļ sešsimt visdažādākā lieluma raķešu, kas mūs pavadīja, varēja mums sekot bez grūtībām. Izkārtot šādu milzīgu floti nebija nekāds vieglais uzdevums, bet astrogāti to lieliski atrisināja. Mums pa priekšu tūkstoš kilometru plašā telpā traucās plakangalvainās pasažieru raķetes, ap kurām lidinājās mazu kuģīšu spieti, te atdalīdamies no saviem bāzes kuģiem, te atgriezdamies uz tiem, īdi papildinātu degvielas krājumus. Virs un zem Geas kāsī lidoja sudrabainas laiviņas, kuru dzinēju izmestās uguns strūklas krustām šķērsām izvagoja zvaigžņotās debesis, bet aiz mums, cik tālu vien sniedzās skatiens, bija redzamas citas, arvien mazākas raķetes, kuras beidzot izzuda debesu plašumā, un tikai reizēm, kad visa šī bezgala garā kolona manevrējot grieza ceļu kādam asteroīdam vai meteorītu straumei, saules apgaismotas, tālumā uzliesmoja šo raķešu bruņas; tad dažas sekundes izplatījumā iemirgojās sīkas uguntiņas, kas izzuda tikpat ātri, kā bija radušās, — it kā īsā brīdī tur dzimtu un izdzistu tūkstošiem zvaigžņu. Mūsu ceļš gāja liku loču. Bez kartēs atzīmētajiem meteorītu spietiem un asteroīdiem mums nācās vēl apiet arī tās joslas, pa kurām kursē milzīgas automātiskas preču raķetes, kas piegādā Marsam ūdeni, So raķešu trasi mēs šķērsojām septiņtūkstoš kilometru augstumā, tā ka tikai caur lejup pavērstajiem teleskopiem varēja saskatīt sīkos ķermenīšus šaudāmies šurp un turp pa ceļu, ko iezīmēja paretam izkaisīti gaismas signāli.

Pēc trim stundām sasniedzām Mēnesi. Kad lidojām tam garām, dienvidu puslodes observatorijas mūs sveica ar grandiozu uguņošanu, izšaudamas izplatījumā desmitiem tūkstošu krāsainu raķešu; pat pēc stundas, kad Zemes pavadoņa sudrabaino puslodi jau sāka pārklāt ēna, pie debesīm vēl arvien bija redzamas izklīstošo fos- forescējošo dūmu strūklas. Mēs ilgi vērojām Mēnesi, kas kādu laiku aizklāja mūsu skatienam Zemi, bet tad atkal iznira tās maigais, zilgani vizošais disks. Pēdējā laikā uz Mēness notika plaši kalnrūpniecības darbi; caur Geas teleskopiem Mākoņu jūrā skaidri varēja sa-; redzēt torņa buldozeru un ekskavatoru pulkus neveikli čāpojam pa smagajām smiltīm un sprādzienus, kas pēc noteiktiem laika sprīžiem raidīja gaisā putekļu mākoņus, aizsedzot tuksnešu vienmuļo mirgojumu. Mums arvien attālinoties no Mēness un uzņemot kursu uz Marsu, Mēness disku sāka aizklāt it kā milzīgu nakts- taureņu bari: tās vienkārši bija raķetes — Geas pavadones. Divdesmit sešu miljonu kilometru attālumā no Marsa mēs šķērsojām tā orbītu. Sarkanais debess ķermenis bija pārripojis pāri debesīm no ziemeļaustrumiem uz dienvidrietumiem un vienā naktī kļuvis tik maziņš, ka no rīta televizora ekrāna malā izskatījās kā sīks, sārts plankumiņš. Tikai tagad mūsu pavadones sāka posties atpakaļceļam un manevrēdamas pulcējās vienu- -viet. Zvaigžņainajā tumsā ik brīdi noplaiksnījās sarkankvēlošu dūmu mākonīši — tas bija signāls «atbrīvot ceļu». Raķetes pacēlās augšup, spirāliski atlidoja sānis, un izplatījums ap Geu, kas, izslēgusi dzinējus, lēni planēja Saules pievilkšanas spēka ietekmē, pamazām atbrīvojās, līdz pulksten septiņos vakarā ēteru pēdējo reizi piepildīja vesels skaņu jūklis: visas raidstacijas cita caur citu pūlējās nodot mums daudzu tūkstošu pavadītāju novēlējumus. Zemes raķetes laidās prom kā nepārredzams sudrabvizošu zivju bars izplatījumā. Tās pamazām attālinājās no mums, līdz tumsu pāršķēla gari prožektoru stari, kurus aizlidojošie kuģi meta uz Geas sudrabotajām bruņām, tā ka mūs apņēma varens, rubīnsārts zaigojums un no klājiem vairs nevarēja saredzēt debesis; vispirms iedarbes, tad pirmās, otrās un, beidzot, trešās pakāpes dzinēju vārstuļos uzliesmoja uguns, un Gea, atstādama aiz sevis garu, dziestošu liesmu kūli, aiztraucās bezgalībā. Raķešu sudrabvizo- šais bars, kas viņu pavadīja un arvien vēl dreifēja dienvidrietumu pusē, attālinājās sākumā kā gaišām uguntiņām nosēts lauks, tad kā dzirksteļu mākonis, kas mirgoja gaišāk un jautrāk nekā zvaigznāji, un beidzot pārvērtās par pelēcīgu putekļu saujiņu, kas drīz izplēnēja, izira visu aptverošajā tumsā. Tikai Zeme vēl arvien mirdzēja kā gaiša, zilgana zvaigzne ar diviem dzelteniem atomsauļu poliem. Kaut gan bija jau nakts, neviens neatstāja klājus. Arī tad, kad milzīgā pavadītāju flote bija izzudusi tukšumā, mēs turpinājām rau? dzīties tumsā, lai mūsu skatieni pēc iespējas ilgāk vēi kavētos pie Zemes.

Pa šo laiku Gea nepārtraukti kāpināja ātrumu. Drīz sasniedzām 200 kilometrus sekundē un tā lidojām posmā starp Marsu un Jupiteru. So milzīgo telpas daļu pilnīgi pamatoti sauc par raķešu kapsētu — tik daudz atmiņu par avārijām šeit glabā tukšums. Te virpuļo miljoniem škautnainu dzelzs šķembu — kādas planētas atliekas. 'Kādreiz šī planēta te bija riņķojusi, bet,

nejauši pievirzījusies pārāk tuvu Jupiteram, tā nebija spējusi pretoties šī milža neatvairāmajam spēkam.

Ters Akonjans, kuram patlaban bija mazāk darba, uzaicināja mani pie sevis patērzēt. Nopratu, ka viņš grib tuvāk iepazīties ar vienu no ārstiem, kam jāstāv nomodā par ekspedīcijas dalībnieku veselību. Devos pie viņa tieši no ambulances. Astrogāta dzīvokļa portāls bija celts pēc Nonnas projekta, un viņa ar to ļoti lepojās. Portālu veidoja pienbalta stikla plāksne gandrīz visas sienas garumā un divas kolonas. Kreisā kolona bija koka stabs, kurā attēlotas cita uz citas sastatītas atbaidošas maskas ar atņirgtām, melnām, it kā nokvēpušām taisnstūra lūpām. To tukšie acu dobumi blenza uz pretējo pusi, kur no grīdas flīzēm izauga gaiša, slaida kolona — ikreiz, uzskatot to, šķita, ka tā ir nupat sastingusi kustība. Kolona atgādināja gan asnu, kas tiecas pretim saulei, gan vingru jaunavas augumu, kad tā izslējās taisni. Uz akmens palodas bija uzraksts «Ceļā uz zvaigznēm».

Ters Akonjans gaidīja mani sēžu zālē. Uz šīs plašās telpas sienām griezās spilgtu krāsu viesulis — vesela rudenīgu toņu gamma, un gaisu likās caurstrāvojam rudens noskaņa, ko izstaroja zeltainā bronza, dzeltējošais purpurs un kvēlojošais karmīns. Zāles četros stūros bija izveidotas nišas. Tanīs stāvēja skaistās līnijās veidoti automāti; to daļēji caurspīdīgajos korpusos elektriskās dzirkstis pulsēja tik rāmi un cienīgi, it kā šie kristālā un berilija eņģeļi apcerētu savu likteni, tādēļ atnācējam bija neviļus jāpasmīn, kad šie dižciltīgie mehānismi atstāja savas vietas, lai pasniegtu kafiju. Pie vidējās sienas bija redzams liels, melns pulkstenis; ciparu vietā tanī mirdzēja sudrabā kaltas zodiaka zīmes. Man ienākot, pirmais astrogāts bija noliecies pār izkiātu debess karti. Aiz viņa krēsla uz postamentiem pacēlās desmit pagātnes kosmonautu krūšutēli. Šīs sejas man bija pazīstamas jau kopš skolas gadiem.

—   Kā tev šeit patīk? — Ters Akonjans jautāja, kad biju apsēdies.

—   Ļoti, bet dzīvot es te negribētu, — atteicu.

Viņš pasmaidīja.

—     Nabaga Nonna, ja viņa to dzirdētu! — Un piebilda: — Es ari te nedzīvoju. Sīs ir tikai oficiālas telpas. Es strādāju tur, — viņš parādīja uz sānu durvīm.

Pagriezies es vēlreiz uzmetu skatienu akmens tēliem, un mani pārsteidza kāda visiem viņiem piemītoša īpatnība: kaut gan viņu acis bija pievērstas gaismai, likās, ka tās raugās tumsā, it kā nebūtu ne istabas, ne kuģa sienu un tieši pie viņu granīta sejām sāktos bezgalīgais plašums; tādēļ šie akmens bluķi, kas attēloja aizgājušo laiku cilvēkus, šķita tuvi zvaigznēm. Ters Akonjans vēroja mani.

—   Tu apskati manus padomdevējus? — viņš smaidīdams vaicāja.

Sis apzīmējums man likās izdevies.

—   Tu laikam šeit nekad nejūties viens?

Viņš viegli pamāja ar galvu, piecēlās un piegāja pie tuvākā krūšutēla.

—   Tas ir Uldars Togs, kas pirmais sasniedza Sa- turnu, vai ne? — jautāju.

—   Jā. Divdesmit trešā gadsimta dēls, reizē raķešu konstruktors un pilots. Vai tu zini viņa dzīves stāstu?

—   Labi neatceros. Liekas, viņš neatgriezās no pēdējā lidojuma?

—   Jā. Viņam bija deviņdesmit astoņi gadi — tolaik tas bija liels vecums. Viņš nomira pie stūrēm, it kā aizmiga pie tām. Negribēja atdusēties uz Zemes. Viņu apglabāja pasaules telpā. Kaut kur vēl riņķo raķete ar viņa pīšļiem.

Mani aizkustināja Tera Akonjana apzīmējums «pasaules telpa». Tā starpplanētu tukšumu dēvēja tā pirmie iekarotāji. Šāda aizkustinājuma sajūta man bija pazīstama no zēna gadiem, kad dzirkstošām acīm biju aizrautīgi lasījis stāstus un aprakstus par kosmonautiem.

—   Cik dīvaini, — es teicu, — ka tagad mēs caur šo pasaules telpu ejam televizītēs pie pazīstamiem uz Zemes.

—   Līdz šim gan. Bet, attālinoties no Zemes, raidījums sasniedz mērķi ar pastāvīgi pieaugošu novēlošanos. Vai tu to ievēroji?

—   Jā. Vakar satikos ar tēvu; mēs sēdējām viens otram pretim kā šobrīd ar tevi. Es klusēju, jo tad tuvības sajūta ir lielāka.

Astrogāts palūkojās debess kartē.

—   Patlaban radioviļņi nokavējas par deviņām minūtēm, — viņš sacīja. — Ir tiešām grūti sarunāties ar tādiem starpbrīžiem, kas turklāt vēl nepārtraukti pieaug. Drīz vien tie sasniegs stundas un pat dienas.

—  Jā, tā sākas mūsu vientulība.

—   Nu, mūsu ir pārāk daudz, lai varētu runāt par vientulību, — astrogāts dzīvi atsaucās. — Nekad vēl nevienā kosmiskā ekspedīcijā nav piedalījies tik daudz ļaužu.

—   Kas īsti ierosināja šo ekspedīčiju?

—   Nav zināms. Pati ideja ir ļoti veca: ne reizi vien radusies, tā tika aizmirsta, izgaisa un radās no jauna. Par to sāka runāt jau tad, kad vēl nebija tehnisko līdzekļu šāda pasākuma realizēšanai, bet arī vēlāk, kad tie radās, šī doma vēl ilgi palika tikai sapnis. Sīku ekspedīcijas plānu pirmais izstrādājis Bardera pirms apmēram simt četrdesmit gadiem. Bet viņam bija daudz pretinieku. Viņš mēdza sacīt: «Sī problēma ir neticami sarežģīta, tik sarežģīta, ka to jāpamēģina atrisināt.»

Kad astrogāts apklusa, es teicu:

—   Paklau, varbūt man neklājas tā darīt, bet gribu tev ko pajautāt. Vai tu piedalītos šajā ekspedīcijā, ja būtu pārliecināts, ka neatgriezīsies?

—   Es vai kuģis? — viņš tik strauji noprasīja, ka, nesagatavojies šādam jautājumam, es brīdi klusēju.

—  Mēs visi, — beidzot atteicu.

—   Protams, ka ne. Bet kā gan mēs varētu tik noteikti zināt, ka iesim bojā?

—   Nezinu, neesmu par to domājis. Tā ir tikai mana iztēle.

—   Iztēlei tomēr zināmā mērā jāsaistās ar īstenību. Cik liels arī nebūtu risks, tā esamība jau liecina, ka iespējams arī pozitīvs rezultāts.

—   Nu wn ja izredžu nebūtu vairāk kā viens pret tūkstoti?

—  Tādā gadījumā — jā.

—   Kādēļ «jā»? Varbūt kļūstu pārāk uzbāzīgs?

—   Tu neesi uzbāzīgs, bet ziņkārīgs, un tas ir gluži kas cits. Te var atbildēt divējādi. Vispirms, nonākot jaunā darbības jomā, cilvēks saduras ar nezināmo. Tā ir mūžsena parādība: neandertālietim — pirmajam darba rīku radītājam — bija bezgala grūti pagatavot akmens šķēpu. Un, lūk, neatlaidīgos mēģinājumos cilvēks pārvarēja materiāla pretestību. Sī pretestība pilnveidoja viņa tālākos mēģinājumus un arī viņu pašu, vairoja divējādu pieredzi: viņš guva arvien vairāk zināšanu par matērijas īpašībām un arvien vairāk novērojumu. Tas ir ilgs un sarežģīts process. Pirmie mēģinājumi uzveikt nezināmo var arī neizdoties, var nekā nedot — tas ir, nedot rezultātus, kas ir tūlīt izmantojami. Un tomēr vēstures gaita liecina, ka tie ir nepieciešami. Bez pirmajiem mēģinājumiem izšķilt dzirksteli nebūtu bijis uguns. Un bez pirmajām raķetēm, kuras sagrāva meteori, cilvēce nespētu pakļaut sev izplatījumu. Te tad arī meklējama riska jēga — tā sociālais pamatojums. Tagad pievērsīsimies mūsu ekspedīcijai. Izsludinot dalībnieku uzņemšanu, mēs neslēpām, ka lidojums būs saistīts ar milzīgām grūtībām un katastrofa šai garajā ceļā nav izslēgta. Tu droši vien atceries paziņojuma tekstu un piekritīsi, ka tas nebija vilinošs. Bez tam kandidātiem izvirzīja visai stingrus ierobežojumus un prasības: runa bija tikai par noteiktām profesiju grupām, pie kam ikvienam vajadzēja būt vismaz triju nozaru speciālistam un tā tālāk, un tomēr mēs saņēmām piecpadsmit miljonu pieteikumu. Mums jāpatur prātā, ka uz Zemes dzīvo vēl gandrīz pusotra desmita miljonu ļaužu, kas atsāks un nobeigs mūsu iesākto darbu, ja mēs to nepaveiksim. Vai esmu apmierinājis tavu ziņkāri?

—  Nē. Gribu zināt, kādēļ tu — tu pats uzņēmies šo ceļojumu?

—  Baidos, ka neesi izvēlējies īsto, — astrogāts pasmaidīja. — Fiziķis tev droši vien atbildētu: «Jo gribu iepazīties ar citu sauļu atomreakcijām.» Planetologs: «Jo gribu izpētīt planētu struktūru ārpus Saules sisiē- mas.» Un astrobiologs: «Meklēju dzīvības izpausmes kosmosā.» Bet es … es nevaru tev atbildēt…

—   Kā — vai tu nezini?

—  Nē jel! Zinu gan un arī pateikšu, bet tas tevi droši vien neapmierinās: tādēļ, ka ir zvaigznes.

Astrogāts piecēlās.

—  Vai tu negribētu pastaigāties, dakter? Piedod man šo nesmalkjūtīgo jautājumu, bet jau divdesmit stundu neesmu redzējis neviena zaļumiņa.

—   Varbūt vēlies būt viens? — es jautāju-

—   Nebūt ne, ja vien tev ir laiks…

Lifts mūs aizveda apakšējā stāvā. Dārzā valdīja zils novakars. Uz lielākā zaļā mauriņa bērni gāja rotaļās. Sadevušies .rokās, viņi korī dziedāja. Piepeši viens izrāvās un kā lode atdrāzās pie mums. Tas bija gadus piecus vecs zēns. Priecīgi spiegdams, viņš apskāva mana ceļabiedra kājas.

—   Tas ir mans pastarītis, — Ters Akonjans paskaidroja un pacēla mazo gaisā, gatavodamies to pašūpot, bet, iaraudzījis garām ejošo Uteneitu, pasauca viņu, iedeva man bērnu un devās pretim inženierim. Lūkoju bērnu šūpot kā mācēdams, bet mazais, nevērodams manas pūles, enerģiski pieprasīja, lai laižot viņu zemē.

—   Es varu tevi nolikt zālē, bet zemē gan ne, jo mēs vairs neesam uz Zemes, - sacīju, ļaudams mazajam iet, bet acīm redzot biju aizskāris bērna lepnumu — viņš palika stāvot. Brīdi urbis ar papēdi smiltīs, viņš noteica:

—   Pats zinu. Es tikai tāpat vien pateicu. Mēs lidojam uz Geas.

—   Ak tā, bet vai tu arī zini, kurp mēs lidojam?

—   Zinu. Uz zvaigznīti.

Tā bija lieliska saruna! Nevarēju atturēties nepajautājis:

—   Varbūt tu arī zini, kur šī zvaigznīte atrodas?

—   Zinu.

—   Kur tad?

—  Tur, kur es būšu jau liels!

Pastāstījis visu, kas vien šai jautājumā bija sakāms, puisēns metās skriet pie saviem rotaļu biedriem, kas nepagurdami dziedāja:

- Dzeguze kūko, Dzeguze kūko Aiz upītes, Aiz upītes.

Klausoties dziesmā un gaidot, kamēr Ters Akonjans beigs sarunu ar Uteneitu, man iešāvās prātā, ka uz Geas nav neviena putna. Es risināju tālāk šo diezgan'

nenozīmīgo domu un, šķiroties pēc garās pastaigas, tumsā pie lifta impulsīvi uzstādīju astrogātam jautājumu, ko tūdaļ nožēloju:

—  Uz kuģa ir daudz bērnu. Tas mani mazliet pārsteidz. Vai tu nešaubījies, ņemot līdzi savējos?

Ters Akonjans kļuva nopietns. Atlaidis vaļā manu roku, viņš lēni noteica:

—  Vecākie zēni paši gribēja lidot… Par šo mazo gan… es tiešām šaubījos. Bet tad nodomāju: patlaban viņš pats to nevar izšķirt. Es gan laupu viņam laimīgo jaunību uz Zemes. Briesmas… jā, bet,,. Bet kā gan es atgriezies raudzītos viņam acīs?

Nakts, nākošā diena, vēl viena nakts un vēl diena pagāja bez jebkādiem notikumiem. Kuģis kāpināja gaitu, lidojot raidīja radara signālus, un reflektoru gliemežnīcās uztvēra to atbalsis, kas brīdināja no iespējamām sadursmēm. Astrogāti izvadīja kuģi ārpus ekliptikas plaknes, jo tajā, kā zināms, ir visvairāk meteoru. Gea vēl nebija uzņēmusi savu īsto kursu uz zvaigznēm. Lidojumu līdz Jupiteram uzskatīja par ģenerālmēģinājumu pirms došanās bezgalībā: ierīču darbība bija jāpārbauda Saules sistēmas vislielākās planētas gravitācijas laukā, tādēļ lidojām tai garām samērā nelielā attālumā. Tas bija ceļojuma trīsdesmit devītās dienas rītā. Daudzi sapulcējās uz skatu klāja, lai novērotu Jupiteru, kam mēs patlaban tuvojāmies.

Bija redzami četri no tā divpadsmit pavadoņiem. Vistuvāk bija Jo — gaiši vizuļojoša zvaigzne, kas riņķojot meta ēnu uz planētas gigantiskās platām, tumšām svītrām izraibinātās virsmas. Redzējām uzlecam ziemeļu puslodi ar tās Sarkano plankumu pie ekvatora (kā to dēvēja viduslaiku astronomi), ko mūsdienās sauc par Gondvana Lidojošo kontinentu. Caur planētas biezo atmosfēru varēja saskatīt tikai tās saraustītās kontūras, kuras aizsedza dūmi un apskaloja metāna un amonjaka viļņi. Parasti tumšo zvaigžņu galeriju tagad no apakšas apgaismoja dīvaina atblāzma, ko raidīja Jupitera disks, kas pašreiz bija sasniedzis vislielākos šķietamos izmērus un plētās dziļi lejā zem kuģa kā milzīga, sarkanīgi dzeltena bļoda, ko lidz pat atliektajām malām pilda mutuļojošas gāzes, kurām laužas cauri taifūna grīstes.

Otrs Jupitera mēness — Eiropa — spīdēja augstu virs mūsu galvām, un no tā uz planētas centru stiepās it kā melnu kreļļu virknes. Tie bija automātiskie raķe- tori, kas pētīja Gondvana Lidojošo kontinentu. Ar tālskatiem varēja redzēt, kā tie cits pēc cita ienira mākoņu okeānā, brīdi kā sīki punktiņi melnoja tā dzeltenajos izgarojumos un pazuda. Sos automātus vadīja neliela grupa cilvēku, kas mitinājās uz Ganimeda mākslīgā spiediena kamerās. Cilvēka kājas vēl nav skārušas Jupitera virsmu, jo zem gāzu apvalka spiediens sasniedz miljonu atmosfēru un nav tāda skafandra, kas to varētu izturēt.

Gea lidinājās virs Jupitera diska vairākas stundas. Klājs pamazām kļuva tukšs. Arī man te jau bija apnicis, tāpēc devos uz atpūtas zāli, kas atradās tikai dažus desmitus soļu no zvaigžņu klāja. To sauc par baroka zāli, kas iekārtota ar pārmērīgu, barbarisku greznību. Sešās zeltraibās sienās redzamas nišas, kurās blāvo lieli senlaiku dievu tēli. Mirdzošajās grīdās spoguļojas kristālā lustras, bet 110 griestiem lejup raugās simtiem apaļīgu, spārnotu puisēnu. Te var sēdēt stundām, vērojot griestu kvadrātos pasteļtehnikā gleznotās īpatnēji daiļās mežu un kalnu ainavas un ērmotos pasaku tēlus, tā gūstot priekšstatu par gaumīgi iekārtotu gleznu galeriju. Tomēr skatītāju drīz vien pārņem nogurums-, skatiens maldās, nerazdams atpūtu ne sudraba un zelta ornamentos, kas veido mežģinēm līdzīgu lapojumu, ne arī miniatūrajos bareljefos; katra siena slēpj sevī spoguli, kuri vēl neskaitāmas reizes atkārto visu šeit sakopoto mākslas darbu spīguļojošo bagātību. Zāles vidus ir tukšs, tikai gar sienām stāv lieli krēsli ar cietām atzveltnēm, kurās iegriezti lauvu un ērgļu cīņu skati, bet krēslu kājas veidotas kā plēsīgu zvēru ķetnas. Sie krēsli der visam, izņemot sēdēšanu, — apbrīnojami )ija cilvēki, kas tos darinājuši! Bet neērtības pazemīgi āpacieš, jo, kā apgalvo vēsturnieki, šī iekārta ir kāda jarbaru valdnieka pils zāles pilnīga kopija.

Pirmajā brīdī man likās, ka zālē neviena nav, bet tad ieraudzīju cilvēku, kas, rokas uz muguras salicis,

stāvēja marmora dievu grupas priekšā. Pēc šaurā galvaskausa un lielajām ausīm pazinu Moletiču. Te aiz kādas skulptūras pjedestāla parādījās Nilss Irjēla. Iebāzis degunu kabatas uztvērējā, viņš bija tā iegrimis lasīšanā, ka uzgrūdās vēsturniekam. Labu brīdi viņi dedzīgi viens otram atvainojās, un, ja nebūtu modernā apģērba, viņus varētu noturēt par kādiem galminiekiem no tūkstoš gadu senas pagātnes. Tuvojoties viņiem, es izdzirdu zēna pēdējos vārdus:

—   Šausmīgi interesants romāns, bet vietām grūti izprotams. Un tulkojums arī pavājš — reizēm gadās pat kļūdas.

—   Ko tu saki? Tas ir savādi, — vēsturnieks teica.

—   Jā, piemēram te, — Nilss parādīja. — «Sirds man sažņaudzās žēlumā par pazaudētajiem instrumentiem.»

—   Kādu kļūdu tu šeit saskati?

—   Nu kā, vārds «žēlums» taču var attiekties tikai uz dzīviem priekšmetiem. Žēlot var tikai dzīvu būtni, bet ne rīkus …

—   Tā tas ir šodien, manu zēn, — Moletičs sacīja, — bet senāk bija citādi. Vārdi «žēlot rīkus» griežas tev ausīs, jo tu neesi radis tos dzirdēt un neesi radis tādēļ, ka apstākļi, kas darīja iespējamu šo jēdzienu savienojumu, kopš gadu simtiem vairs neeksistē.

—   Un es domāju, ka tā ir kļūda, — Nilss brīnījās.

Atvērtajās durvīs parādījās vairāki cilvēki, pienāca pie mums un klausījās sarunā.

—   Tad tālāk, — Nilss turpināja, priecīgs, ka atradis kādu, kas spēj izkliedēt viņa šaubas, — kāds gudrs un interesants cilvēks pēkšņi sāk sapņot par to, cik jauki būtu, ja katram piederētu personīga lidmašīna, un tūlīt piebilst: «Bet tā ir pasaka.»

—   Nūja. Darbība taču norisinās viduslaikos. Doma, ka katram cilvēkam varētu piederēt personīga lidmašīna, toreiz šķita līdzīga pasakai.

—   Bet tas taču ir pavisam muļķīgs sapnis! Kas par to, ka tagad tas vairs neizklausās kā pasaka, tikpat jau nevienam nepieder personīgas lidmašīnas.

—   Protams, ka ne, jo tas nevienam nav vajadzīgs.

—  Vienu acumirkli,,, — Nilss brītiņu apdomājās.

— Bet kādēļ gan šodien nevienam nepieder personīgas lidmašīnas?

—   To es tev izskaidrošu. Tas, ko teicis romāna varonis, nav gluži bez jēgas. Ļoti sen, barbarisma laikmetā, ražošanas līdzekļi, kā arī saražotās vērtības atradās individuālajā īpašumā. Vēlāk, komunisma pirmajā attīstības stadijā, ražošanas līdzekļi kļuva par sabiedrisku īpašumu, bet materiālās vērtības patērēja joprojām individuāli, tas nozīmē, ka katram cilvēkam varēja būt personīga lidmašīna — tieši tā, kā par to sapņoja šīs grāmatas varonis. Tomēr sabiedrības attīstība neapstājās, kad šis sapnis bija piepildījies, bet gāja uz priekšu, un šodien mēs dzīvojam jau tādā laikmetā, kad sāk izzust individuālais īpašums pat uz patēriņa materiālajām vērtībām. Kādēļ tas tā? Tādēļ, ka arvien pilnīgāk tiek realizēts princips «katram pēc viņa vajadzībām». Kam kalpo lidmašīna? Lai varētu pārvietoties no vienas vietas citā. Tu izsauc to un lido, bet, aizlidojis tur, kur vēlējies, tu vairs neinteresējies par to, vai ne? Bet ja tev būtu pašam sava lidmašīna? Kur tu to noliktu? Mājās. Bet, dodoties raķetē uz otru puslodi, tu taču to neņemtu līdzi: pārvadāšana būtu pārāk sarežģīta; labāk būs, ja tur, ceļojuma gala punktā, tevi sagaidīs cita lidmašīna. Arī tava personīgā … Nu, bet cilvēks ceļo ar raķetēm dažādos virzienos; katra ceļojuma galā vajadzētu sagatavot savu lidmašīnu. Tātad savas lidmašīnas būtu jāizvieto visās Zemes raķešu stacijās, jo iepriekš jau nevar paredzēt, kur kādreiz gadīsies aizlidot; un ko tad iesāksi bez lidmašīnas? Galu gaīā, ja katrs tā rīkotos, tad visu Zemi pārklātu lidmašīnas, tūkstošiem mašīnu, kas gaidītu, ka varbūt to īpašnieks te kādreiz ieradīsies kādās darīšanās. Cik tas būtu ne- saimnieciski un neērti! Un nebūtu arī iespējams ikvienam novietot savas lidmašīnas itin visās Zemes malās. Bet tagad, kad cilvēks atteicies no «īpašuma privilēģijas», uz Zemes katru bridi viņa rīcībā ir tāds satiksmes līdzeklis, kāds tam patlaban nepieciešams.

—   Saprotu, — Nilss sacīja, — mēs esam aizsteigušies priekšā pat senatnes cilvēku sapņiem … Bet pašam sava lidmašīna var būt arī šodien, vai ne?

—   Protams. Tomēr mūsu attieksme pret šo problēmu ir izmainījusies tādējādi, ka katrs šādu «īpašumu»

Uzskatītu tikai par lieku slogu, nevis par «sapņa piepildīšanos».

Sai brīdī pie griestiem iedegās sarkana gaisma un viss kuģis viegli, bet manāmi nodrebēja. Kļuva dzirdams kaut kas līdzīgs dobjai, metaliskai nopūtai. Tad Iestājās klusums, kurā neredzami skaļruņi ierunājās:

—  Uzmanību! Pirmās pakāpes trauksmes gatavība! Visas gravitācijas iekārtas — • stopi Uzmanību! Sagatavoties gravitācijas izzušanai.

Es jutu, ka kļūstu arvien vieglāks. Gea palēnināja griešanās kustību; pēc mirkļa zāle piepildījās brīvi lidojošiem cilvēkiem. Krēsli, vairāki galdiņi — viss, kas nebija piestiprināts grīdai, tagad zaudēja svaru un lidinājās gaisā. Man tieši gaiām aizpeldēja kādas statujas marmora S3ja, kas likās it. kā sastingusi neizsakāmā pārsteigumā; es ar pirkstiem pieskāros griestiem. Tas viss ilga sekundes divdesmit, tad atkal atskanēja balss:

—   Uzmanību! Pirmās pakāpes trauksmes gatavība tiek atcelta. Iedarbināt gravitācijas iekārtas. Uzmanību! Gaidīt turpmākos rīkojumus.

Mēs nokritām uz gridas kā baloni, no kuriem izlaista gāze; katrs, nostājies ar kājām uz gridas, pieķērās kādam tuvākajam priekšmetam, lai noturētu līdzsvaru. Dažus mirkļus vēl valdīja apjukums, tad visi gandrīz skriešus metāmies uz zvaigžņu klāju.

Lejā arvien vēl bija redzams tas pats skats: milzīgā, svītrotā Jupitera masa žilbināja mūs ar savu nespodro, dzintardzelteno gaismu. Otrā pusē, dažus kilometrus aiz Geas, izplatījumā rēgojās nekustīgs, mirdzošs gāzu kamols, kas gluži kā eksplodējusi zvaigzne ļoti lēni piepūtās. Pilnīgā klusumā, kurā bija dzirdami tikai mūsu straujie elpas vilcieni, atskanēja īsi, aprauti sakaru zvani, pēc tam vairākkārt iedicās ātrlifti, beidzot kuģis nobremzēja un, pavērsis savu dzinēju vārstuļus tieši pret Jupitera disku, divreiz pēc kārtas izgrūda uz tā pusi īsas liesmu strūklas. Tad klājus aplidoja tāls, klusināts svilpiens — sāka darboties staru emitori. Kuģis, viegli sagāzies uz sāniem, ieslīpi karājās virs planētas diska, kas plētās zem mums uz visām pusēm. Atkal iedūcās lifti, neviens no mums neuzdrošinājās sazināties ar stūrēšanas kameru, lai neiztraucētu astrogātus.

Pēc minūtēm piecām viss nomierinājās un mēs jau gatavojāmies doties pie tuvākā telefona, kad atkal ierunājās skaļruņi:

—   Uzmanibu! Speciāls rīkojums. Visiem ārstiem ieņemt savus posteņus.

Es steidzos uz liftu, kas mani noveda lejā; skrienot uz operāciju zāli, sadūros ar Annu Ruisu.

—   Kas noticis?! — es iesaucos.

—   Nelaimes gadījums! Tagad nav laika stāstīt, brauc lejā uz spiediena kameru, es tūlīt būšu klāt! — viņa iestūma mani liftā un aizcirta durvis tik strauji, ka es pat nepaspēju atbildēt. Tā es braucu lejā, nezinādams, kādēļ, kad piepeši priekšpēdējā stāvā lifts apstājās, durvis pavērās un ienāca Ters Akonjans ar Irjēlu.

—  Kas noticis? — jautāju viņiem, kad lifts atkal sāka kustēties.

Inženieris pastāstīja, ka no Ganimeda, Jupitera pavadoņa, kuram mēs lidojām garām tikai astoņdesmit tūkstoš kilometru attālumā, šorīt mums pretim izlidojis kāds cilvēks. Tas laikam esot kosmodromijas students, kas atradies viengadīgā praksē astronautikas stacijā uz Jupitera mēness; tur parasti dzīvojot daži desmiti cilvēku pilnīgā nošķirtībā, uzturēdami sakarus ar Zemi tikai pa radio. Sos kolektīvus ik gadus nomainot. Pilots, kas devies mums pretim vienvietīgā raķetē, droši vien jau sen dzirdējis par Geas lidojumu un nepacietīgi gaidījis tās ierašanos.

Kā to bieži mēdz darīt jauni karstgalvji, viņš izslēdzis sava kuģīša automātiskos stūres drošinātājus, lai mums par godu varētu izpildīt vairākus pārgalvīgus trikus. Viņš arī apmetis ap Geu divkāršu cilpu. Mūsu kuģis atbildējis ar brīdinājuma signāliem, bet, kad tas nelīdzējis, ietinies sarkanu dūmu mākonī. Kad arī tas nedevis rezultātus, Gea palielinājusi ātrumu. Kuģi vadījuši automāti, jo tai brīdī stūrēšanas kamerā neesot bijis neviena astrogāta. Neprātīgais pilots, ignorēdams brīdinājumus un redzēdams, ka Gea sāk attālināties, meties tai pakaļ, izspiezdams no savas mazās raķetes visu tās jaudu. Tuvojoties mūsu bortam no Jupitera puses, viņš neņēmis vērā šis planētas pievilkšanas spēku, tādēļ kuģītis, izdarot pārāk strauju pagriezienu, iekļuvis Geas izmesto atomgāzu strūklā. Virpulī ierautā raķete zaudējusi līdzsvaru, bet pilots, nespēdams vairs orientēties un mēģinādams iztaisnot lidojuma virzienu, pilnā ātrumā stūrējis tieši virsū Geai. Atkāpties bijis par vēlu; kad attālums samazinājies līdz dažiem simtiem metru, automāti iedarbinājuši staru emitorus un kuģītis saņēmis spēcīgu radiācijas triecienu, kas to strauji apstādinājis. Tas nevarīgi sastindzis izplatījumā, un varēja gadīties, ka nogāztos uz Jupitera virsmas, ja Gea nebūtu turpinājusi manevrēt. Tā nobremzējusi, pārtraukusi griešanās kustību un ar magnētiskā lauka palīdzību iesūkusi nelaimīgo kuģīti savā korpusā.

Visas automātu paveiktās darbības bijušas pilnīgi nepieciešamas. Ja kuģītis netiktu apstādināts ar radiācijas šāviņu, būtu notikusi traģiska sadursme. Lai nu kā, bet mazā raķete sverot vienpadsmit tonnas un drā- zusies mums virsū ar septiņpadsmit kilometru ātrumu sekundē: tā varējusi pāršķelt Geas aizsargbruņas un ieurbties tās korpusā.

Pa to laiku lifts bija sasniedzis apakšējo stāvu. Mēs iegājām mākslīgā spiediena kamerā ar kailiem metala griestu spraišļiem, kas atsedza kuģa apvalka konstrukciju. Šeit uz platformas, kas bija piebīdīta pie sienas, kā krastā izmesta zivs gulēja šaura, gara, melni brūngana apsvilusi raķete. Radiācijas trieciena ietekmē tās apvalks bija pārvērties par grumbuļainu, kā izdedžiem pārklātu čaulu. Lūkas bija tā aizcirtušās, ka tās neizdevās atvērt, tādēļ automāti ar lielu piesardzību grieza caurumu virs pilota sēdekļa. Mums ienākot kamerā, darbs jau tuvojās beigām; vēl dažus mirkļus no elektriskā zāģa žokļiem bira dzirkstis, pēc tam izgriezto gabalu viegli noņēma un pa caurumu izvilka hermētiskā apvalkā ieslēgto ķermeni.

Sī biezā, tumšā, elastīgā apvalka priekšējā daļā bija iemontēta stūrēšanas aparatūra un radiolokators, kā arī bruņas, kas sedza pilota galvu un krūtis; tādēļ griezumu sākām mugurpusē. Apgaismotā ātrlifta plaši atvērtajās durvīs jau gaidīja nestuves; mēs rīkojāmies tā, it kā lidotājs būtu dzīvs, lai gan tas nebija droši zināms, jo radiācijas trieciena apturētā raķete bija tik strauji zaudējusi ātrumu, ka tanī ieslēgtais cilvēks dabūjis palēni- nājumu, kas daudzkārt pārsniedz maksimāli pieļaujamo.

Kāds man pasniedza griežamos instrumentus; jo dziļāk iegriezu apvalkā, jo kļuvu uzmanīgāks. Piepeši izdzirdu izplūstoša gaisa sīkšanu, jo apvalkā bija paaugstināts spiediens. Vēl viens grieziens — un spraugā parādījās lidotāja kombinezons. Tas bija piepūšams gumijas maiss, ko cieši apvija metala spirāles, kuru uzdevums bija aizsargāt ķermeņa mīkstos audus, kuģim strauji startējot vai nobremzējot.

Pilota krūtīm un vēderam piekļāvās galos piltuv- veidīgi paplašinātas caurulītes, kurās cirkulēja gāze. Tās spiedienu regulēja lidojuma izraisītais paātrinājums. Vairāki cilvēki man palīdzēja cietušo, kas vēl atradās kombinezonā, pārvietot uz nestuvēm. Stikla durvis aizvērās, lifts viegli sakustējās un aiztraucās augšup.

Operāciju zālē jau bija iedegtas visas spuldzes. No galda puses man pretim nāca Anna. Kad nestuves tuvojās apsildāmajai metala plāksnei, kāds ienāca no blakus zāles. Tas bija galvenais ķirurgs Srejs.

Es gribēju atkāpties, bet viņš ātri noteica:

— Nē, rīkojieties, rīkojieties, — un pagāja sānis.

Zemu noliecies, Annai asistējot, tagad griezu kombinezona ārējo un iekšējo slāni. Zem griežņu asmeņiem spirāles tinumi krikstēdami saira, kamēr beidzot kļuva redzamas kailas kājas. Grieznes drīz vien sasniedza apvalka galu, tas sakrokojās un saplaka. Mēs ieraudzījām nesamaņā guļošu kailu vīrieti. Pienāca Srejs, un labu brīdi mēs klusēdami raudzījāmies šai cilvēkā.

Tas bija gadus divdesmit vecs jauneklis ar kupliem, gaišiem matiem, kas tagad bija asiņaini un salipuši. Viņa nevarīgais kailums dīvaini kontrastēja ar melno apvalku, kas vēl pirms brīža viņu sedza, bet tagad gulēja nomests uz grīdas kā nodīrāta zvēra āda. Uz jaunekļa vēdera, gurniem un krūtīm, kur, raķetei strauji bremzējot, miesā bija iespiedušās gāzes cauruļu piltuves, iezīmējās tikko redzami violeti aplīši. Rokas bezspēcīgi nokarājās pāri plāksnes malām; seja bija zilgani balta, bet virs atslēgas kauliem, kuri šķita kā izcirsti no alabastra, tikko manāmi pulsēja asinis.

Srejs bezgala uzmanīgi pielika jaunekļa krūtīm clcktrofonendoskopa galu, tad pavilka lejup pārvietojamos ekrānus un nodzēsa visas ugunis. Tumsā iemirdzējās zaļganie rentgena aparātu ekrāni; mēs noliecāmies pār tiem. Locītavas, kauli, locekļi bija veseli. Srejs ieslēdza gaismu un atgrūda ekrānus, kas klusi pacēlās pie griestiem.

Tad parādījās rieksta čaulai līdzīgā elektroencefa- lografa ķivere, kas viegli uzmaucās jaunekļa galvai. Pastiprinātājos iesanējās strāva, Srejs sāka izmeklēt smadzenes. Viņš īsi izmeta:

—   Lūdzu pastiprināt sirdsdarbību.

Es padevu zīmi. No divām pusēm pievirzījās spožas mehāniskās rokas ar injekcijai sagatavotām šļircēm. Adatas iegrima apakšdelma bālajā ādā. Šķidrums ātri izplūda no stikla cilindriem.

—  Asinis? — Anna jautāja.

—   Nē.

Asinis nedrīkstēja pārliet. Kad pilota ķermenis, drā- žoties ar galvu pa priekšu, tika līdz ar raķeti spēji apstādināts, visi viņa iekšējie orgāni un asinis ar inerces spēku tiecās iespiesties krūšu dobumā, prettrieciena ierīces spēja to tikai daļēji aizkavēt; tās radīja strauju pretspiedienu uz krūtīm un kakla, bet nevarēja novērst milzīgo spiediena pieaugumu galvaskausā, tādēļ bija paredzami daudzi asinsvadu plīsumi un asinsizplūdumi smadzenēs. Ik pēc dažām sekundēm nevarīgajam ķermenim pārskrēja vieglas trīsas. Nodomāju, ka sākas kloniskie krampji, tātad smagi cietusi smadzeņu garoza. Gadījums likās bezcerīgs.

Srejs noliecās zemu pār encefaloskopa ekrānu. Viņš vienīgais, vērojot strāvu drebošās līknes, redzēja, kas notiek slimā smadzenēs. Annai un man atlika tikai gaidīt, raugoties viņa sejā. Velti pūlējos no tās kaut ko nolasīt. Dziļajā klusumā, pievērsis skatienu vecā ķirurga sejai, es pirmo reizi pārsteigts ievēroju, ka tā ir skaista.

Viņam bija liela galva, augstu pieri, bet tā nedūrās acīs, tāpat kā gotiskās katedrāles milzu apmēri liekas neuzkrītoši tās vieglās konstrukcijas dēļ. Viņa augšējie un apakšējie plaksti bija pievērti, acu dobuma pašā vidū atstājot vaļā divas šauras, tumšas spraudziņas; noliektā seja bija gandrīz bez jebkādas izteiksmes, un šķita, ka mēs vērojam sastingušu masku, aiz kuras slēpjas istā, sasprindzinājuma pilnā seja. Tikpat piepeši, kā bija sastindzis, viņš tagad atliecās un plaši atvēra acis.

—   Visvairāk cietušas pakauša smadzenes,,, —. ķirurgs sacīja, kā apžilbis mirkšķinādams acis.

Mēs klusējām. Tas, ko viņš pavēstīja, bija noprotams jau pašā sākumā, bet — kā vienmēr tādos gadījumos, kad bijām bezspēcīgi, — mēs vēl cerējām. Es gaidīju Sreja lēmumu.

—   Ja viņš dzīvos, — ķirurgs ieteicās, — tad vai nu zaudēs atmiņu, vai arī… būs epileptiķis… Vai viss ir sagatavots?

—  Jā, — mēs ar Annu reizē atsaucāmies.

—   Sāksim.

Kad plāksne, uz kuras gulēja slimnieks, aizslīdēja operācijas galda virzienā, Srejs, mūs neuzlūkodams, klusi piebilda:

—  … Vai ari notiks kā viens, tā otrs …

Operācijas galda zvanveidīgais stikla pārsegs pašķīrās. Automātu elastīgo roku bīdīts, slimā ķermenis viegli noslīdēja uz sniegbaltas virsmas, kas pilnīgi atbilda tā apmēriem. Slimnieka izskats vedināja uz domām par asinsizplūdumu iekšējos orgānos; mūsu injekcijas bija maz līdzējušas, jo viņa āda kjuva tikai mazliet dzeltenāka, bet vēl joprojām nebija daudz tumšāka par galda porcelāna malām. Stikla pārsegs hermētiski noslēdzās, un tai pašā brīdi ietrīcējās rādītāji narkozes ievadīšanas aparatūrā. Caurulēs klusi iesanējās saspiestais skābeklis. Tagad pilots gulēja uz galda zem stikla kupola. Viņa roku un kāju locītavas aptvēra elastīgi apsēji. Operācijas galds pavirzījās lejup, tad sānis, līdz ķirurģisko instrumentu saišķis atradās tieši virs slimnieka galvas. Pa šo laiku zem stikla pārsega ieplūda siltais gaiss, tad atkal parādījās mehāniskās rokas ar šļircēm, bet no sānu iedobuma ka čūskas galva ar asu dzeloni izšāvās asins pievads, ik brīdi gatavs iezīsties operējamā slimnieka dzīslā.

Srejs nozuda aiz zilganās sienas, kur atradās operācijas vadīšanas pults Viņš apsēdās pie ekrāna, uz kura bija redzama pilota galva, un iebāza rokas līdz pat elkoņiem sarkanos gumijas uzročos; tajos atradās metala kloķi, kurus kustinot no instrumentu saišķa virs slimnieka galvas kā no savilktas ķetnas cits pēc cita izšāvās spožie riki.

Negaidot Sreja uzaicinājumu, piegāju pie pults no kreisās puses, lai sekotu operējamā sirdsdarbībai un elpošanai. Anna pretējā pusē pārzināja asins piegādi organismam.

Zālē, no kuras mūs šķīra zilganā siena, bija gaiši, karsti un klusi. Brīžiem nodžinkstēja naža asmens, atgriežoties saišķī, vai ari viegli noklikšķēja klamburi, noslēdzot pārgrieztos asinsvadus. Uz ekrāna kjuva redzams atsegts galvaskauss; trepanācijas urbji iegrima kaulā un sāka virzīties pa apli, atstājot aiz sevis asiņainas skaidas. Tad pietuvojās celtnis, kura neasās lāpstiņas paslīdēja zem izgrieztā kaula malām, un galvaskausa vidus ar klusu šmakstienu pacēlās augšup kā vāciņš. Tiklīdz tas sāka celties, no galvaskausa izspiedās zili sarkana smadzeņu masa un, neredzamā asinsizplūduma spiediena dzīta, arvien vairāk uzblīda. Lielās artērijas, kas sazarojās cietā smadzeņu apvalka plēvēs, vāji pulsēja. Srejs mainīja ekrāna palielinājumu. Tagad tanī vairs nebija redzams viss slimnieka galvaskauss, bet tikai daudzkārt palielināts operācijas lauks, ko ietvēra asinsuzsūcēju sūkļu virkne. Mirdzošais, trauslais, sudraba matiņam līdzīgais nazis noslīdēja vertikāli lejup līdz smadzenēm un, likās, bezgala vāri pieskārās tām. Apvalks acumirklī pārplīsa. No tā izšļāca asins vilnis, izmezdams sarecējušas piciņas. Fizioloģiskā šķīduma ežektoru tievās strūkliņas attīrīja lauku; šķidrums skalojās, kļuva iesārts, sarkans, beidzot ķiršbrūns; asinis arvien vēl plūda, salvetes mainījās automātiski. Srejs pilnīgi saliecās, viņa dziļi gumijas uzročos iegremdētās rokas nebija redzamas, tikai plecu kustības liecināja, ka tās ātri, drudžaini strādā.

Viņš pievirzīja seju vēl tuvāk ekrānam. Piepeši no automāta, kas kontrolēja asinsriņķošanu, atskanēja atkārtots spalgs signāls. Sajā brīdī operācijas lauks sāka attīrīties. Acis no ekrāna nenovērsdams, Srejs strauji pavēlēja:

— Mākslīgo sirdi! — Un vienīgi no šiem aizsmakušā balsī izdvestiem, tikko saprotamiem vārdiem varēja nojaust, cik liela ir viņa piepūle.

Es pārslēdzu releju, tādējādi nododams visus šīs puses aparātus Annas ziņā, un steidzīgi piesēdos pie Sānu pults. Te atradās otrs ekrāns, uz kura bija redzamas slimnieka kailās krūtis. Iedarbināju nažus, tie nekavējoties iegrima ādā, klamburi aizspieda asinsvadus, kuri vairs tikpat kā neasiņoja. Spiediens strauji krita, automāts dūca arvien dobjāk — vairs nebija dzirdami atsevišķi signāli, bet gan nepārtraukta, žēla, pamazām dziestoša skaņa. Tas vairs nebija operācijas šoks, bet agonija. Slimnieks mira. Jutu, ka mana seja sastingst, strādāju, cik ātri spēdams, kad piepeši atskanēja griezīga, spalga skaņa un ekrānu malas iekvēlojās spilgti sarkanā gaismā — tas nozīmēja, ka lidotāja sirds stājas pukstēt. Vēl viens sitiens — un beigas .., Zaudējusi pēdējos spēkus, tā apstājās.

—   Mākslīgo sirdi! — nevaldāmi, gārdzošā balsī iesaucās Srejs. Zobus līdz sāpēm sakodis un elpu aizturējis, es griezu plēves, asmeņi pāršķēla ribas, un beidzot pavērās liels, tumšs dobums. Asinspievadītājas aparatūras caurulītes tūdaļ ienira šajā tumšajā alā, ko es apgaismoju, uzlaizdams no katras puses pa gaismas kūlim; klamburi aizspieda ciet aortas loku, asmens pārgrieza galveno artēriju, un vakuums to piesūca pie vienas no caurulītēm; steidzīgi ieslēdzu asinsriņķošanu — kļuva dzirdami arvien skaļāki rotācijas sūkņa šmakstieni, rādītāji virzījās augšup, spiediens kāpa. Nedzīvajā ķermenī sāka plūst konservētās asinis.

Tagad pārgriezu atsegto traheju un ievadīju tanī skābekļa vadu. Aparātu rādītāji virs ekrāna pulsēja arvien straujāk, mākslīgā sirds un mākslīgās plaušas darbojās. Vairāk es neko nespēju darīt. Kvēlojošām acīm vēroju daļēji atgriezto, nedzīvo sirdi, kas līdzīgi gatavam auglim karājās starp zilganajām plaušām. Pagāja minūte, vēl viena — sirds palika nekustīga.

Velti mākslīgi sūknētās asinis ar varu lauzās atdziestošajā ķermenī, velti darbojās siltuma izstarotāji, velti plūda heparīna šķīduma strūkliņas. Srejs turpi- nāja operēt līķi, kas marmora baltumā gulēja uz slīpi sasvērtā galda.

—   Palielināt spiedienu! — Srejs gārdza, it kā būtu zaudējis balsi. Brīdi vēroju viņu. Sviedri aumaļām lija pār ķirurga pieri. Susinātājs šaudījās šurp un turp, slaucīdams kā asaras lielos pilienus, kas ritēja viņam ncis. Kā naža asmens cieši savilktās lūpas bija sastingušas sāpīgā vaibstā.

Palielināju asinsspiedienu, aparāti iedūcās skaļāk, pagāja ceturtā, tad piektā nāves minūte.

—   Adrenalīnu!

Adatas spoži iezibsnījās, izšāvās uz priekšu, ieurbās sirdī, un piepeši šis pelēkzilais gaļas maisiņš sakustējās un sāka trīcēt.

—   Krampji! — es iesaucos.

—   Elektrisko šoku! — kā atbalss izskanēja Sreja vārdi. Es pats zināju, ka tas ir vienīgais glābiņš. Saņēmuši strāvu no platīna elektrodiem, sirds nodrebēja, pamira un uzreiz, bez jebkādas pārejas sāka vienmērīgi pukstēt.

—   Tā turpināt! — Srejs noteica zemā, dobjā balsī.

Agonijas signāls, kas līdz šim brīdim bija dūcis nepārtraukti, kļuva arvien retāks un retāks. Tad iedūcās atkal. Paliecos sānis, lai ielūkotos Sreja ekrānā.

Galvaskausā rēgojās asiņaina masa ar sarecējušu izplūdumu pēdām, bezkrāsainā šķidruma straumītes to nenogurstoši apskaloja, instrumenti te izšāvās, te atkal nozuda, pūlēdamies smadzeņu gabalus novietot savā vietā, bet tas nekādi neizdevās, jo uztūkušie audi izples- damies vēlās pāri brūces malām.

—   Palielināt spiedienu zem pārsega!

Es sapratu. Srejs gribēja mēģināt ar ārējā spiediena palīdzību iedabūt galvaskausā kaut vai daļu izkritušo smadzeņu. Tas bija nedzirdēts risks, jo varēja ievainot smadzeņu stumbru, elpošanas centru. «Galu galā,» es nodomāju, «ja ir izplūdumi iegarenajās smadzenēs, visas mūsu pūles veltas.» Šīs šaubas kā zibens uzliesmoja manā apziņā, bet es tomēr nevilcinādamies izpildīju rīkojumu.

Smadzenes sāka lēni saplakt, asinsriņķošana mazliet uzlabojās; pēc desmit minūtēm varēja izslēgt mākslīgo sirdi. Es aizšuvu traheotomijas brūci un krūšu dobumu. Slimniekam, kas joprojām bija bez samaņas, ievadīja arvien vairāk siltu asiņu ar glikozi un olbaltumvielām. Arī Srejs beidza operāciju. Brūce jau bija aizvērta, no augšas kā alumīnija folija locīdamies siī- dēja metala tamponi. Ieknikstējās šujamais aparāts, ežektori vēlreiz izšļāca šķidruma strūkliņas, tad iedegās lielās, baltās griestu lampas un ekrāns satumsa.

Šrejs pieceldamies gandrīz vai paklupa pie savas pults. Es satvēru viņu zem rokas. Vecā vīra lūpas trīcēja; viņš mēģināja kaut ko sacīt, atteikties no palīdzības, atgrūst mani; brīdi man likās, ka starp smagajiem elpas vilcieniem uztveru klusi izdvestus vārdus: «Es pats!» — bet nelaidu viņu vaļā. Pienāca Anna, un mēs trijatā izgājām aiz zilās starpsienas.

Mūsu priekšā uz slīpi novietotā galda gulēja kailais jaunekļa ķermenis. Mēs vērojām šaurās pēdas, slaidās kāju līnij as, kas noslēdzās gurnu skaistaja lokā, tad daiļi veidoto torsu. Kakls kā spēcīgs, balts zieda stublājs balstīja sānis noliekto un saitēm notīto galvu ar miegā aizvērtiem plakstiem. Vēl vārgā elpa te sabiezināja, te izkliedēja ēnas atslēgas kaulu bedrītēs. Mēs stāvējām nekustīgi, bet jaunekļa krūtis cilājās, ribas izplētās un sakļāvās, un varēja jau redzēt, kā ķermenī strāvoja neredzamas asins plūsmas. Mani pārņēma varena līksme, it kā es tikko būtu ievērojis šī jaunekļa daiļumu, kas tagad izrauts no iznīcības skavām.

PILOTS AMETA

Pirmie astronauti, kas pirms vienpadsmit gadsimtiem devās iekarot Visumu, paredzēja, ka ceļos pa melnu, zvaigznēm nosētu plašumu, ko vidū šķels Piena Ceļa gredzens, bet pazīstamie zvaigznāji kā gaismas mākoņi nekustīgi zaigos bezgalībā. Tas viss piepildījās, bet viņi piedzīvoja arī daudz tāda, ko nevar iztēloties neviens, kas pats nav bijis starp zvaigznēm.

Senie jūras braucēji jūsmoja par okeāna plašumiem, lidotāji — par atmosfēras neizmērojamām tālēm, polāro apgabalu iekarotāji daudzināja bezgalīgo Balto Klusumu; bet kas gan ir Zemes attālumi salīdzinājumā ar tukšumu, kurā liesmo miljardi pasauļu? Nav tiesa, ka liela telpa un maza telpa ir vienas un tās pašas kategorijas objekti, kā sacījis kāds sens ķīniešu filozofs, ūtas, ieradumi, sapņi, kas dzimuši uz Zemes, sagrūst, tiklīdz cilvēks saskaras ar bezgalību.

Te neko nevar novērtēt pēc acumēra. Tālumā pamanīta dzirkstelīte var būt tiklab garām traucoša kuģa ugunis, kā arī zvaigzne, kas savus starus raida no triljoniem kilometru attāluma. Saules apgaismoti, priekšmeti gluži negaidot iznirst no tumsas, bet, nokļūstot kāda debess ķermeņa ēnā, izgaist tik piepeši, it kā nekad nebūtu eksistējuši. Te izzūd arī kustības sajūta. Vai nu raķete stāv uz vietas, vai drāžas ar vislielāko ātrumu — zvaigžņotās debesis arvien paliek nekustīgas. Katru raķetes virziena maiņu, katru pagriezienu cilvēks te uztver kā zvaigžņu sfēras kustību, un visi jutekļi apstiprina šo ilūziju. .

Uz Zemes gaisa perspektīvas labvēlīgā iedarbe mīkstina tālo kontūru asumu, novieto katru priekšmetu savā vietā telpā, bet tukšumā ķermeņi ir vai nu labi redzami, vai ari nemaz nav saskatāmi; te nav nekādu pāreju, nav krēslas, pustoņu, ir tikai absolūta gaisma un absolūta tumsa.

Senie jūras braucēji daudz nedomāja par dzelmēm, kas plētās zem ūdens virsmas, jo neuzskatīja tās par saviem ienaidniekiem. Viņu ienaidnieki bija brāzmainie vēji, negaisi, taifūni, kas uzbruka kuģiem un tos gremdēja, bet iepriekš tie atsūtīja savus vēstnešus: viļņu vālus, ūdens un mākoņu virpuļus. Jūrnieki metās cīņā ar tiem aci pret aci, saņēma to spēcīgos brāzienus, atsita tos un uzvarēja vai arī krita kaujā. Gluži citādi ir zvaigžņu lidojumos. Kamēr nebija atrasts radara aizsargs, kuģus apdraudēja garām lidojošo meteoru triecieni; bieži vien mierīgu lidojumu no nāvīgas sadursmes šķīra tikai sekundes desmitdaļa. Tad sāka izgudrot un pakāpeniski pilnveidot aizsardzības līdzekļus; bija vajadzīgi neskaitāmi upuri, lai beidzot varētu rasties zvaigžņu navigācijas principi un likumi, kuri pilnīgi atšķīrās no tiem, kas valdīja uz Zemes.

Tā, piemēram, mēdz runāt par raķešu sastapšanos. Ja raķetes pagājušas viena otrai garām dažu tūkstošu kilometru attālumā, kāds uz Zemes šķir, teiksim, vislielākā okeāna pretējos krastus, tad kosmiskā kuģa žurnālā atzīmē, ka tās bijušas tuvu; pat ja raķetes šķir attālums, kas līdzinās Zemes rādiusam, arī to fiksē kā sastapšanos. Tā tam arī jābūt. Ja cilvēks censtos Visuma tālēs paturēt Zemes ceļojumu ieražas, viņš nolemtu sevi pilnīgai vientulībai. No elementāriem aprēķiniem izriet: ja starpplanētu telpā trauktos ne vien miljoni, bet pat miljardi kuģu, arī tad aizritētu vairāki gadu tūkstoši, līdz divi no tiem paietu viens otram garām tik tuvu, ka būtu saredzami ar neapbruņotu aci.

Mani laikabiedri uzskata, ka labi pazīst starpplanētu ceļojuma ainavu. Mēs esam pieraduši pie tās jau kopš agras jaunības, pazīstam tās bezgalīgo tumsu un ledaino tukšumu, bet, tā kā mūsu kuģi ir labi un droši konstruēti un pa to logiem vienmēr redzamas melnās debesis, tad šis skats ar laiku mūs vairs nesatrauc. Arvien lielāku uzmanību sākam pievērst planētām; tukšumā tās aizstāj Zemes pakalnus, kokus, upes, jo, kaut arī nedaudz, tomēr atdzīvina ainavu, un tam ir liela nozīme. Dažu debess ķermeņu diski palielinās, citu samazinās, mēneši un planētas maina fāzes, pārvietojas uz mūžam nekustīgo zvaigžņu fona, radot pārliecību, ka raķete virzās uz priekšu, pie tam šeit, ne tā kā uz Zemes, pasažieris visu laiku redz lidojuma sākuma un arī gala punktu.

Kosmonautikas vēsturē aprakstīti gadījumi, kad cilvēkus pārņēmušas izbailes, kādam debess ķermenim uz laiku aizklājot Zemi. Dažs labs jauneklis to uzskata par vājuma pazīmi, jo ko gan, pēc viņa domām, varot nozīmēt vairākus miljonus kilometru tāls zilgani vizošs plankumiņš, uz kura pat nevar izšķirt kontinentu un okeānu kontūras? Bet, tāpat kā senie kosmonauti pārliecinājās, ka starpplanētu telpa pilnīgi atšķiras no Zemes telpas, mēs — Geas ļaudis — mācījāmies vienkāršo, bet rūgto patiesību, proti, ka ir liela atšķirība starp īsu un garu ceļojumu.

Kā zināms, ceļojuma sākumā Gea devās nevis Galaktikas dienvidpola virzienā, bet vispirms šķērsoja Saules sistēmu ekliptikas plaknē. Tātad mēs izlidojām cauri mazo planētu joslai, kura atrodas aiz Zemes un kurā riņķo ap 260 miljardu asteroīdu, tad. aiz Marsa šķērsojām daudzu Jupitera saimes komētu ceļus, kuri debess kartēs atzīmēti ar melnām līnijām. Sīs komētas mūsu sistēmas milzis ar savu vareno pievilkšanas spēku izrāvis no izplatījuma un pārvērtis par savām verdzenēm. Jupiters nemitīgi maina savu komētu ceļus, te kādu izdzīdams ārpus sistēmas robežām, te citu nostādīdams pastāvīgā orbītā. Divdesmit astoņas dienas, kad Gea ar ātrumu līdz tūkstoš kilometru sekundē šķērsoja Saules sistēmas iekšējos rajonus, lauzdama sev ceļu caur planetoīdu, meteoru un komētu biezokni, tika pārbaudītas kuģa navigācijas iekārtas. Pa šo laiku mēs vērojām ārpasauli; cilvēku reti apmeklētās planētas aiz Jupitera izauga tik lielas, ka ar neapbruņotu aci varēja redzēt to biezos, dziļu neredzamu straumju sabangotos gāzu apvalkus; šo planētu rādiusi lēnām auga, sasniedza maksimumu un sāka samazināties, līdz tās cita pēc citas kopā ar savu auksto, apledojušo pavadoņu saimēm aizslīdēja mums garām un kā sīki, gaiši punktiņi paslēpās aiz Geas pakaļgala. Par Geas virzīšanos uz priekšu liecināja Saules gaismas vājināšanās, bet, kad šķērsojām Plūtona orbītu, Saule jau pārvērtās par spožāko zvaigzni citu zvaigžņu pulkā. Zeme vairākas dienas •vairs nebija redzama: tās vājais spīdums izzuda Mātes zvaigznes staros.

Starp Urāna un Neptūna orbītām mēs ar trīspadsmit dienu starplaiku sastapām divas raķetes bez cilvēkiem — tās bija kosmodromiskās stacijas, kas patrulē pa šo auksto, stingo telpu, nemitīgi meklēdamas komētas un meteorus, kas vēl nav atzīmēti debess kartēs; par saviem atklājumiem tās paziņo citiem kuģiem, brīdinot tos ar radiosignāliem. Es teicu — mēs sastapām kosmodromiskās stacijas, bet īstenībā tās aiztraucās mums garām ārpus mūsu redzes lauka un nebija saskatāmas pat ar teleskopiem; mēs tikai uztvērām vienmērīgus radiosignālus, pēc kuriem varēja precīzi noteikt staciju atrašanās vietu un lidojuma virzienu. Sie patruļkuģi, kuru skaits sniedzas apmēram līdz sešpadsmit tūkstošiem, visilgāk uzturas izplatījumā, tikai retumis atgriezdamies mazo planētu joslā, kurp tos izsauc pa radio, lai kādā iekšējās sistēmas ostā papildinātu to degvielas krājumus nākošajiem desmit gadiem.

Cerbera orbītas tuvumā astrogāti sāka mūsu kuģi pakāpeniski virzīt ārpus Saules sistēmas plaknes. Gatavodamās ienirt tukšuma okeānā, Gea nemitīgi kāpināja ātrumu. Kā jau minēju, šķērsojot ekliptiku, tās vidējais ātrums bija ap tūkstoš kilometru sekundē. Ar šādu ātrumu mēs lidojām astoņdesmit divas dienas un veicām sešus un trīs ceturtdaļas miljarda kilometru.

Nezinātājam tas varētu likties krietns ceļa gabals, bet nākošajā rītā, pēc tam kad bijām šķērsojuši Saules sistēmas robežu, stūrēšanas kamerā pie sienām tika izkārtas kartes ar miljonreiz lielāku mērogu nekā līdz šim lietotajām. Mūsu paveiktais ceļš tajās vispār nebija saskatāms, jo visa Saules sistēma ar tās visattālākajām planētām jaunajās kartēs bija atzīmēta kā sīks, melns punktiņš.

Daži no mums neviļus bija iztēlojušies, ka aizplanētu telpa izskatīsies citādi nekā jau izpētītā un pazīstamā. Lai gan zinājām, ka tas nav iespējams, tiklīdz paziņoja, ka esam šķērsojuši Cerbera orbītu, no paša rīta visi ar slēptu satraukumu steidzāmies uz klājiem. Bet zvaigžņotā debess bija tāda pati kā vienmēr.

Es stāvēju uz priekšējā skatu klāja. Polārzvaigzni neredzēja, to aizsedza kuģa pakaļgals. Gea bija uzņēmusi savu kursu, un tagad šķita, ka tā krīt no Galaktikas ziemeļpola uz tās dienvidpolu, kur lielajā Piena Ceļa pussalā mirdzēja mūsu ceļa mērķis — Centaura saules.

Mūsu priekšā plētās Galaktika. Tās stingo mākoņu milzīgie, bālganie vāli izskatījās ka klinšainu, tumšām aizām izvagotu kalnu grēdas; šīs aizas, kas līčloču ievijās zvaigznāju masīvos, bija aukstās, melnās kosmiskās matērijas mākoņi, kas nomāca zvaigžņu gaismu. Skatiens neviļus slīdēja garām mirgojošajiem kontinentiem, uz priekšu — uz Centaura saulēm. Tur, spīdekļiem bagātajā tālē, starp zvaigžņu miriādēm (šīs zvaigznes bija tik vājas, ka, ilgāk raugoties, likās sakūstam kopā) zaigoja lieliskais Dienvidu Krusts, bet Galaktikas pola otrā pusē, līdzās Tukāna 47 lodveida zvaigžņu kopai, kas mirgoja kā briljanta drumslas, vizēja Mage- lāna mākoņi.

Gaisma no Lielā mākoņa līdz mums nāca 80 000 gadus. Sis zvaigžņu spiets, kurā ietilpa turpat piecsimt miljoni sauļu, bļāvēja uz melnā fona kā neregulāras formas miglas vāls. Netālu no tā tikko jaušamā staru vainagā spīdēja Mazais mākonis, kas likās esam Lielā mākoņa atspulgs bezgala tālā, melnā spogulī.

Sie divi mūsu Galaktikas pavadoņi, pakļaudamies pievilkšanas spēkam, jau miljoniem gadu seko tai, turēdamies vienā un tai pašā attālumā,

Mēs ar biedriem spriedām, ka ārpus Saules sistēmas ir daudz labāka redzajniba, jo te vairs nav gaismas ne« caurlaidīgo, virpuļojošo putekļu daļiņu. Pēc kādas stundas ļaužu pūlis uz klāja sāka pamazām izklīst. Drīz vien visi bija aizgājuši, un es paliku viens. Neizsakāmā sajūsmā vēroju zvaigžņu mākoņus; skatienam urbjoties neizmērojamās tālēs, sajutu gandrīz vai fizisku piepūli. Kaut arī ainava bija mūžam nemainīga, tā nenogurdināja, varbūt tādēļ, ka modināja arvien jaunas domas, kuras es gan nemācēju ietērpt vārdos.

Tā es stāvēju, nogrimis zvaigžņu vērošanā, kuras šeit spīdēja bez tā drebošā, nemierīgā, kaprīzā mirdzuma, kas redzams Zemes naktīs, bet rāmi, nekustīgi, gaišas kā sastingušas dzirkstis vēsā, melnā apkalumā. Piepeši pavisam tuvu izdzirdu čukstus un pavēros uz to pusi. Pāris soļu no manis stāvēja kāds cilvēks un, tāpat kā es, raudzījās tukšumā. Tumsā ievēroju tikai to, ka viņš galvas tiesu mazāks par mani. Nodomāju, ka tas kāds zēns. Pēkšņi viņš klusi ierunājās:

—   Tur ir Galaktikas sirds… — Es drīzāk uzminēju nekā redzēju, ka viņš rāda vietu, kur saplūst Strēlnieka, Čūskas un Skorpiona zvaigznāji. Tagad abi rau- dzījāmies turp. Gaišāk par visiem virs mums zaigoja Strēlnieka zvaigžņu mākonis, ko vidū pārdalīja trīsstū- raina tumsas ieplaka.

Mans biedrs turpināja kaut ko čukstēt. Ieklausījies viņa balss vienmērīgajā irdzēšanā, es sāku uztvert atsevišķus vārdus: viņš minēja zvaigznāju nosaukumus, taču ne kā astronoms-klasifikators, bet gan kā cilvēks, kas tīksminās ar retu dārgumu kolekciju.

—   Buras, — viņš čukstēja, — Skorpions … Dienvidu Vainags… Hameleons… Lidojošā Zivs… Tīkliņš… Kāda apbrīnojama fantāzija bijusi šiem senajiem, — viņš pēkšņi ierunājās skaļāk, it kā atsākdams tikko pārtraukto sarunu. — Ko tik viņi nav saskatījuši šajā uguntiņu haosā! Es visu laiku pūlos ieraudzīt tur kaut ko līdzīgu šiem tēliem, bet man tas neizdodas.

Tiklab viņa balss gaišais tembrs, kā arī zvaigžņu īpatnējais apzīmējums «uguntiņas» pilnīgi pārliecināja mani, ka runātājs ir jauns zēns. Es neatbildēju, jo domāju, ka viņš sarunājas pats ar sevi. Tad, vēl joprojām mani neuzlūkodams, svešais sacīja:

—   Tu esi ārsts, vai ne? Saki, — kā klājas mūsu jaunajam biedram? — Bet, tā kā es, viņa jautājumu nesapratis, klusēju, viņš turpināja: — Tam zēnam no Gani- meda, ko jūs operējāt.

—   Dzīvs, bet nav vēl nācis pie samaņas, — es pavēsi atbildēju, jo uzskatīju, ka, uzrunājot gados vecāku cilvēku, viņam pieklājas vismaz nosaukt savu uzvārdu. Gribēdams viņu mazliet pamācīt, es strupi noprasīju:

—   Un kas tu esi?

—   Es?

Viņa balsī skanēja izbrīna.

— Es esmu Ameta … pilots.

Brīdi es pārsteigts klusēju. Uz Geas atradās vairāk nekā četrdesmit raķešu, kuras pilotēja speciāli apmācīti brīvprātīgie, galvenokārt tehniķi, fiziķi, inženieri. No visiem Zemes iedzīvotājiem tikai samērā neliela cilvēku grupa ziedoja sevi vienīgi pilotāžai. Sie cilvēki strādāja Gaismas ātrumu centros, bet pieci vai seši ietilpa mūsu apkalpē. Vispopulārākais no viņiem bija Ameta, cik man zināms, vienīgais cilvēks, kas eksperimentālajos lidojumos pārsniedzis 190 000 kilometru ātrumu sekundē un, neraugoties uz smagām traumām, palicis dzīvs. Mans pārsteigums .bija jo lielāks tādēj, ka biju iedomājies viņu kā milzīga, atlētiska auguma vīru, bet īstenībā, spriežot pēc auguma un balss, tas bija vēl gluži zajš jauneklis. Kad Ameta atstāja klāju, devos viņam pakaļ.

Gaiteņa blāvajā apgaismojumā es pirmo reizi uzlūkoju Ametu. Viņš bija neliela, gandrīz vai maza auguma, plecīgs, ar nesamērīgi lielu galvu un nepakļāvīgu, rudu matu cekulu; seja bija kalsna, deguns galā drusku līks, enerģiski izteikts, pilnīgās lūpas stingri sacirstas, it kā tās ar neapzinīgu piepūli glabātu kādu noslēpumu. Viņam bija viegla gaita, kas tomēr liecināja par stingru miesas uzbūvi: šķita, ka zem apģērba viņa ķermeni satur cieši savilktas atsperes, kas kuru katru brīdi var atsprāgt vaļā. Sākumā nodomāju, ka viņam nav vairāk par divdesmit gadiem, bet, kad attālinājāmies no zvaigžņu klāja un iegājām spilgtāk apgaismotajā gaiteņa daļā, ievēroju dziļas grumbas ap viņa acu kaktiņiem. Runājot viņš cieši raudzījās man sejā, it kā gribēdams izpētīt, ko es esmu vērts.

Gaitenis kļuva arvien platāks. Tā vienā pusē sienā ieraudzījām dziļu nišu ar klubkrēsliem, bet pretējā pusē bija iebūvēts akvārijs, kas izstaroja zaļganu gaismu. Tanī laiski kustējās lielu zivju ēnas. Nišā sēdēja astrogāts Songrams un gaišmataina meitene, ko es pazinu tikai pēc izskata. Tā bija Lena Berensa — kuģa NPI [1] posteņa asistente. Mēs apsēdāmies viņiem blakus. Ameta brīdi klusēdams raudzījās akvārijā; viņa kastaņ- rudais cekuls zemūdens spuldžu gaismā izskatījās gandrīz vai melns.

Piepeši viņš sacīja:

—   Kādēļ tieši mēs lidojam uz citām zvaigznēm?

—   Kādam taču ir jālido pirmajam, — Lena iesāka, bet Ameta viņu pārtrauca, jo meitene, tāpat kā es, bija pārpratuši viņa domu.

—  Kādēļ mēs lidojam uz citām zvaigznēm, bet pie mums — Zemes iedzīvotājiem — nekad neviens nav atlidojis?

Izcēlās diskusija par to, vai ļoti senā pagātnē — pirms vairākiem tūkstošiem vai pat miljoniem gadu — citu sistēmu iedzīvotāji varēja apmeklēt Zemi.

Beidzot Songrams teica:

—  Patiesībā mūsu Saules sistēma nav sevišķi interesanta. Vispirms tā atrodas tālā Galaktikas nostūrī — ap 30 000 gaismas gadu attālumā no centra, kur zvaigznes stipri izretinātas starp miglāja spirāles atzarojumiem; tātad mēs esam aizmirsta, atpalikusi Visuma «province». Bez tam no visām sistēmas planētām tikai uz Zemes ir augsti attīstītas organiskās dzīvības formas, bet tā ir viena no vismazākajām planētām un no lielāka attāluma grūti novērojama. Beidzot, dažu pēdējo simt miljonu gadu laikā Zeme, tāpat kā citas planētas, pārdzīvojusi vairākus ledus laikmetus. Tas viss varēja kavēt pat viskvēlākos citu pasauļu pētniekus ierasties pie mums ciemos.

Ameta piekrītoši pamāja ar galvu.

—  Tev taisnība, maz ticams, ka mūs kāds gatavosies apciemot.,. bet, — viņš piebilda, — žēl. Senāk cilvēki vai nu nemaz nedomāja par būtnēm no citām pasaulēm, vai arī vēlējās ar tām iepazīties vienīgi aiz ziņkāres, turpretim tagad mūs pārņēmušas tādas ilgas, kādas mēdz būt naktī, ejot kaut kur tālu, lai kādu sastaptu …

Es nebūtu domājis, ka pilota lūpas var kļūt tik maigas. Runājot viņš, kā parasts, tiecās kādam raudzīties acīs. Tagad viņa skatiens iegrima Lēnas acīs. Meitene sākumā viegli pacēla plakstus, bet tad — kā aizsargādamās — tos pievēra. Pēc brīža viņa piecēlās un uzaicināja aiziet uz dārzu. Songrams, kam bija jāpārņem dežūra stūrēšanas kamerā, pamāja mums un aizgāja uz lifta pusi. Mēs trijatā devāmies pretējā virzienā. Pēdējais atstādams nišu, kuru joprojām pārplūdināja akvārija ņirbošā gaisma, es gandrīz uzgrūdos tā stikla sienai un sastapos skatieniem ar lielu zivi, kam bija pakavveidā izliekta mute. Zivs tikko manāmi līgojās uz ūdens, un divi ūsām līdzīgi gļotādas izaugumi abos mutes kaktiņos šūpojās līdzi, piešķirot tai mazliet muļķīgu, mazliet ņirdzīgu izteiksmi. Strauta malā pie klintīm ieraudzījām cilvēku grupu, kas paklusi dungoja kādu dziesmiņu. Mēs devāmies uz dārza otru galu. Ceļš gāja pāri mazam, kārkliem apaugušam uzkalniņam, no kura pa mālainu graviņu varēja iekļūt biezos ceriņu un lazdu krūmos paslēptā lapenē. Es gāju nopakaļ un apstājos uzkalniņā, lai palūkotos rietošajā saulē. Uz tās žilbinoši spožā diska iezīmējās šauras, melnas mākoņu švīkas. Man šķita, ka uzkavējos šeit dažas minūtes, bet acīm redzot bija pagājis ilgāks laiks, jo, kad tuvojos lapenei, jau metās zila krēsla, bet krūmu biezoknī bija gandrīz tumšs. Izdzirdu Ametas balsi:

—   Kosmosā nav ne zilgmes, ne krāsu, ne ēnu, ne vēja, ne ūdens burbuļošanas, ne arī putnu balsu. Te ir tikai karstas gāzes, ledainas planētas, mūžīgā nakts un tukšums. Zeme ir ļoti reta un neparasta parādība … Tu jautā, kādēļ es esmu pilots. Tikpat labi tu varētu jautāt, kādēļ tieši šis akmens balsta tavas kājas; ja tā nebūtu, šai vietā atrastos cits.

—  To es saprotu, — atteica Lena un sakustējās. Es ievēroju viņas matu zeltaino vizmu. — Bet tu taču neesi akmens. Neviens tevi šai vietā nav nolicis, tu pats to esi izvēlējies.

—   Hinm, — Ameta norūca, un piepeši viņš man izlikās plecīgs milzis. — Vai tiešām viss jāpasaka lidž galam? Kādēļ esmu pilots? Daži domā, ka šis arods atšķiras no visiem pārējiem, ka es rotaļājos ar likteni, likdams uz spēles savu dzīvību. Tā tas nav. Neesmu ne spēlmanis, ne varonis un pat ne muļķis; dzīvoju tāpat kā citi, varbūt tikai…

—   Varbūt tikai? — Lena klusi atkārtoja, un no viņas balss intonācijas nopratu, cik uzmanīgi viņa klausās.

—   Intensīvāk…

Viņš likās apdomājam, ko tālāk teikt.

—   Tu jautā, kādēļ esmu kļuvis pilots. Redzi, es,., gribu, lai varētu ceļot pa Galaktiku. Tam nepieciešami vislielākie ātrumi. Daži saka, ka tas esot neiespējami. Ar ticību vien nekas nav līdzēts. Rješs apgalvoja, ka cilvēks nevarot pārsniegt 180 000 kilometru ātrumu sekundē; es gribēju pierādīt, ka tas nav tiesa. Teorētiski pierādīt es to nepratu, tādēļ man vajadzēja fiziski apgāzt šo teoriju …

—   Vai tu vari man pateikt, kādēļ… tu toreiz smaidīji? — meitene klusi vaicāja. — Piedod, es pat nezinu, vai tas taisnība …

Ameta apmulsis ieklepojās.

—   A, tu to esi dzirdējusi? Jā. Kad mani izvilka no kabīnes, es smaidīju. Varbūt tas viss bija muļķīgi. Kad ieslēdzu paātrinātājus, sākās tas, ko sauc par apziņas ņirbēšanu, zini? Cīnījos ar to, cik ilgi vien spēju; tad reiboņi kļuva arvien stiprāki, un nezināju, ko darīt, lai tie pārietu; es vairs nekā neredzēju un jutu, ka tūlīt zaudēšu samaņu. Negribēju mirt, bet vēl vairāk negribēju, ka tas viss izbeidzas, tādēļ sāku smieties — un tā paģību.

—   Nesaprotu … Tu negribēji, ka izbeidzas — kas?

—   Lidojumi, — Ameta vienkārši paskaidroja. — Es toreiz, protams, nespēju loģiski domāt, bet laikam iztēlojos to apmēram tā: ka^d atvērs kabīni un ieraudzīs, ka es līdz pat pēdējam 'mirklim smaidīju, domās, ka tas.., nemaz nav tik grūti. — Viņš bridi domāja. — Zinu, ka … lietišķi pastāstīts, tas skan muļķīgi, un galu galā atkārtoju: toreiz es vairs nespēju domāt. Varbūt to var nosaukt par refleksu.

—   Tu varēji aiziet bojā, — meiča tikko dzirdami sacija.

—   Jā. To es biju apsvēris. Cilvēkam mirstot, iet bojā viņa atmiņas un nākotne, visas nerealizētās iespējas un nejustās jūtas. Viņš nesajūt ne ciešanu, ne žēluma, jo viņa nav. Kā gan tas, kā vairs nav, spēj skumt par savu likteni? Tas ir ļoti vienkārši, no tā tikai izriet daži slēdzieni, bet varbūt… labāk vairs par to nerunāsim.

—   Tu negribi?

—   Kādēļ ne, — viņš mazliet pasausi atbildēja,

—  Redzi, es savu likteni nesaistu ne ar vienu, izņemot tādus pašus kā es.

Kad Lena aizgāja un mēs palikām vieni lapenes tumsā, es sacīju:

—   Pilot, tu esi izvēlējies sliktu metodi, kā aizbaidīt meitenes… ja ne ar vienu no tām nevēlies saistīties.

—   Es tās neaizbaidu no sevis, — Ameta atteica, un pēc balss intonācijas varēja noprast, ka viņš smaida,

—   bet gan no tā teiksmainā varoņa, kāds es neesmu. Daudzas pievelk viltus romantisms, ko piedzejo mūsu profesijai. Tādās reizēs ir jāsāpina, tas apskaidro prātus. Ko lai dara, man ir veci principi, kas auguši un attīstījušies līdz ar mani,

—   Paklau, — es teicu, — cik tev īsti ir gadu?

Pēc visa tā, ko viņš pateica, es savu iepriekšējo novērtējumu bija paaugstinājis jau līdz divdesmit astoņiem, varbūt pat trīsdesmit gadiem.

—   Četrdesmit trīs. Jā, man ir veci principi, bet esmu gatavs tos lauzt, ja tas būs vajadzīgs …

Mēs kopā atstājām dārzu. Pie izejas caur dzīvžogu plūda spilgta gaisma un bija dzirdama klusa korī dziedāta dziesma. Tad es vēlreiz šai vakarā uzskatīju Ametu, un trešo reizi mani pārsteidza viņa mazais augums.

Atgriezies savās mājās, paraudzījos pulkstenī: bija gandrīz vienpadsmit. Gaiteņos dienas gaismas spuldžu vietā dega zilganās nakts lampiņas. Viss kuģis grima tumsā, uz visiem klājiem valdīja pilnīgs klusums. Aiz-

gāju uz slimnīcu. Atsevišķā istabiņā, kur gulēja jauneklis no Ganimeda, bija tumšs. Sazinājušies pa radio ar Zemi, mēs noskaidrojām, ka viņš ir beidzis kosmonautikas institūtu, pēc trim mēnešiem viņam vajadzēja atgriezties mājās, bet tagad viņš neviļus bija kļuvis par zvaigžņu ekspedīcijas dalībnieku.

Violeta spuldzīte, kas dega patālu no gultas galvgaļa, vāji apgaismoja istabas kaktu. Klusi iegāju istabā. Slimnieka seja bija nekustīga. Vienīgi elpojot tikko jaušami trīsēja nāsis, apliecinādamas, ka šai ķermenī vēl pulsē dzīvība. Nesamaņa bija ieilgusi; Srejs reizēm ierunājās, ka vajadzētu pārbaudīt smadzeņu darbību, bet mēs šo procedūru pagaidām atlikām, kamēr jauneklis atgūs spēkus pēc smagās operācijas.

Stāvot pie aizmigušā gultas, es uzmanīgi pētīju viņa vaibstus, cerēdams atklāt to noslēpumu, bet tie pauda vienīgi bezgalīgu nogurumu. Te pēkšņi garo skropstu ēnas uz vaigiem iedrebējās, es aizturēju elpu, domādams, ka slimnieks mostas, bet viņš tikai smagi nopūtās un atkal sastinga. Pārbaudīju automātu, kas dežurēja galvgalī, un izgāju gaitenī.

Ejot pa priekštelpas spoguļgrīdu, mans skatiens neviļus pārslīdēja araukārijai. Iedomājos, ka tās maigās adatas, kas parasti dreb pie vismazākās kustības, tagad līdz ar raķeti neaptveramā ātrumā traucas bezgalībā. Pievēru acis. Gea — milzīgā metala vārpsta, kas nes sevī mašīnas un cilvēku likteņus, šāvās taisni uz priekšu cauri mūžīgajai naktij. Kaut kur šajā visu aptverošajā tumsā lidinājās dzelzs un akmens šķembas, sairušu komētu galvas un sašķēlušos debess ķermeņu gabali.

Komētas skrien lielā ātrumā tikai saules tuvumā, bet savu orbītu attālākajos punktos — afēlijos — pārvietojas gausi, tumšas un ledusaukstas uzglūnot raķetēm. Lidojuma ātrumam pieaugot, kuģa radara aizsarga efektivitāte mazinājās. Gea vairs nevarēja manevrēt, jo ikviena kustība sāņus izraisītu tik kolosālas paātrinājuma izmaiņas, kas sadragātu visu kuģa konstrukciju un cilvēku miesas pārvērstu putekļos. Saules sistēmas tuvumā klejo meteori, kuru kopējā masa sasniedz miljardus tonnu, bet statistiskie aprēķini liecina, ka sadursmes iespēja nav lielāka par 1:17 miljoniem. Devos tālāk. Dzīvokļa durvīs apstājos, lai pārliecinātos, vai

neesmu darza atstajis piezīmju blociņu, bet tas atradās krūšu kabatā. Tiklīdz biju to aptaustījis, no visām pusēm atskanēja arvien skaļāks svelpjošs signāls.

Kuģis kāpināja ātrumu reizi diennaktī — nakts laika. Instrukcijās ieteica tad pārtraukt darbu un nolik- ties guļus, bet tas nebija obligāti. Pirms dzinēju iedarbināšanas ikreiz brīdinot iesvilpās signālaparāti, kas bija paslēpti visās kuģa telpās. Arī šai brīdī uz dzīvokļa sliekšņa mani pārsteidza šis apslāpētais, bet reizē skaidrais signāls. Es sastingu un, galvu noliecis, pievērtam acīm ilgi klausījos šajā dobjajā, vienmuļajā skaņā, kas kopš šī brīža pavadīs mani cauri daudziem gadiem,

TRIONI

Katrs mūsdienu cilvēks prot rakstīt, bet samērā reti piekopj šo mākslu. Jāatzīstas, ka es klusībā apbrīnoju seno laiku cilvēkus, kas to prata pilnībā. Ikreiz, kad man gadījās uzrakstīt vairāk nekā pāris desmitu teikumu, tik ļoti nogura roka, ka bija jāļauj tai ilgāku laiku atpūsties. Vēsturnieki man paskaidroja, ka senāk, kad cilvēki jau bērnībā apguvuši kaligrafijas mākslu, organisms tam tā pieskaņojies, ka viņi bijuši spējīgi rakstīt pat stundām ilgi. Es ticu tam, bet man tas liekas ļoti dīvaini.

Vēl dīvaināka man šķiet stūrgalvība vai drīzāk konservatīvisms, kas gadsimtiem ilgi lika arhaiski uzglabāt zināšanas papīra grāmatās. Sis apstāklis apbrīnojami spilgti parāda, cik iesīkstējuši mēdz būt ieradumi, kas pāriet no paaudzes uz paaudzi. Likdami lietā no senčiem mantotos līdzekļus, cilvēki bieži vien sarežģī daudzas problēmas, kuras varētu atrisināt daudz vienkāršāk un ātrāk, ja atbrīvotos no tradīcijām.

Rakstīto dokumentu mūžs, liekas (manas vēstures zināšanas ir visai trūcīgas), sniedzas daudzos gadu tūkstošos; katra civilizācija bija radījusi savu īpašu rakstības veidu. Grāmatu iespiešana stipri racionalizēja rakstību, un tomēr jau XX un XXI gadsimtā šāds informācijas uzkrāšanas veids kļuva par anahronismu, kas stipri sarežģīja dzīvi. Kā zināms, tolaik bija izplatītas tā saucamās publiskās bibliotēkas, kas uzkrāja visus iznākušos iespieddarbus. Jau XX gadsimta beigās katrā lielākā grāmatu krātuvē bija no vairākiem miljoniem līdz desmitiem miljonu sējumu. Komunisma ērā, vispārējam izglītības līmenim strauji ceļoties, grāmatu skaits sāka pieaugt vēl ātrāk. 2100. gadā kontinentu centrālajās bibliotēkās bija vidēji ap 90 miljonu grāmatu katrā, un to pamatfonds divkāršojās ik pēc divpadsmit gadiem, bet pēc pusgadsimta lielākajās bibliotēkās, piemēram, Berlīnē, Londonā, Ļeņingradā, Pekinā, bija nodarbināti ap septiņsimt kataloģizējošo bibliotekāru. Tolaik aprēķināja, ka pēc simt gadiem katrai no šīm bibliotēkām nāksies nodarbināt ap trīstūkstoš bibliotekāru, bet vēl pēc divsimt gadiem — ap simt astoņ- desmittūkstoš. Nenovēršami mācās virsū šāda groteska 2600. gada pasaules aina: Zemi sedz biezs grāmatu un katalogu slānis, visa cilvēce pārvērtusies par bibliotekāriem, kuru pārziņā atrodas nemitīgi augoši grāmatu kalni, jo laikmetā, kad arvien straujāk attīstās zinātniskais darbs, jaunu grāmatu rašanās process norit daudz ātrāk nekā grāmatu novecošanās un to izņemšana no bibliotēkām.

Trešā gadu tūkstoša sākumā izdarīja dažus samērā konservatīvus jauninājumus. Organizēja speciālas bibliotēkas atsevišķām zinātņu nozarēm, masveidā ieviesa mikrofilmas, kā arī radīja kataloģizētājus automātus, tādējādi novēršot ērmīgo nākotnes perspektīvu, kas draudēja pārvērst cilvēci par milzīgu grāmatu glabātāju kolektīvu. Tomēr joprojām turpināja iznākt katalogu katalogi un bibliogrāfiju bibliogrāfijas, pie kam stāvoklis arvien vairāk sarežģījās, tā ka ap 2400. gadu zinātniekam, kam ievajadzējās kādu senu darbu, nācās gaidīt vai veselu nedēju. Šodien tāds stāvoklis mums liekas pilnīgi bezjēdzīgs, it īpaši, ņemot vērā, ka tolaik cilvēku rīcībā jau bija tehniskie līdzekļi, ar kuru palīdzību šādas neērtības varēja novērst.

Neraugoties uz to, pretrunas starp zināšanu uzglabāšanas atpalikušo formu un to jauno saturu turpināja pieaugt līdz pat gadu tūkstoša vidum; tikai 2531. gadā pasaules lielāko speciālistu konference noteica pilnīgi jaunu cilvēka domu fiksēšanas veidu.

Sim nolūkam nolēma izmantot jau sen atklātos, bet līdz šim tikai tehnikā lietotos kvarca kristālus — trio- nus, kuru molekulu struktūru var paliekoši izmainīt, iedarbojoties ar elektriskajiem impulsiem. Izrādījās, ka kristais smilšu graudiņa lielumā spēj sevī uzkrāt tikpat daudz informācijas, cik vesela senlaiku enciklopēdija. Ar šo reformu izmainījās ne vien pieraksta veids, bet radās arī pilnīgi jauna trionu izmantošanas metode. Noorganizēja uz zemeslodes vienīgo trionu krātuvi — trio- noteku, kurā nolēma turpmāk uzglabāt itin visus cilvēka prāta augļus. Daudz darba prasīja seno kultūru mantojuma tulkošana mūsdienu valodā, lai to varētu uzņemt trionotekā. Sajā grandiozajā cilvēka domas radīto darbu krātuvē atrodas radiotelevīzijas iekārtas, ar kuru palīdzību ikviens Zemes iedzīvotājs var ērti izmantot jebkuru informāciju, kas ierakstīta kādā kristālā, kuru skaits sniedzas miljardos. Šodien, izmantojot šīs ērtības, mēs nekad neiedomājamies, cik lieliski iekārtots un spēcīgs ir šis visu zemeslodi aptverošais mehānisms. Cik reižu gan katrs no mums vai nu savā darbnīcā Austrālijā vai Mēness observatorijā, vai arī lidmašīnā nav satvēris kabatas uztvērēju un izsaucis trionoteku, lai pieprasītu vajadzīgo darbu, un jau pēc sekundes to skatījis uz televizora ekrāna. Neviens no mums nekad nedomā par to, ka aparātu lieliskā konstrukcija dod iespēju katru trionu vienā un tai pašā laikā izmantot neierobežotam lasītāju skaitam, ne mazākā mērā citam citu netraucējot.

Pirmajos gadsimtos pēc reformas vēl pastāvēja grāmatu krātuves kā dažādu zinātnieku personiskais īpašums. Tā bija neapšaubāma konservatīvisma izpausme, jo šie cilvēki domāja, ka papīra grāmata, kas atrodas istabā uz plaukta, ir ātrāk aizsniedzama nekā trions, no kura viņus šķir tūkstošiem kilometru. Bet šis uzskats bija pilnīgi aplams: lai izmantotu grāmatu, ir jāpieceļas, jāpieiet pie plaukta, jāsameklē attiecīgais darbs — tas viss aizņem vairākus desmitus sekunžu, bet trionoteku pietiek tikai izsaukt un pateikt vajadzīgo grāmatu, lai tā parāditos televizorā pēc laika sprīža, kas nepieciešams kataloģizētājiem automātiem un radioviļņiem tās pārraidīšanai no trionotekas līdz uztvērējam. Un šis laika sprīdis nepārsniedz sekundes daļas. Vienīgi lasītājiem, kas atrodas Mēness otrajā puslodē, ir jāgaida pusotras sekundes ilgāk.

Trions var uzkrāt ne vien gaismas attēlus, kas rodas, pārveidojoties tā molekulu struktūrai, — tātad grāmatu lappušu atveidus, dažādas fotogrāfijās, kartes, gleznas, diagramas vai tabulas, vārdu sakot, visu, kas skatāms ar acīm, bet tikpat labi var saglabāt ari skaņas — cilvēka balsi, muziķu, un ir pat iespējams «pierakstīt» smaržas. Tātad visu, kas uztverams ar jutekļiem, trions var fiksēt, uzglabāt un pēc pieprasījuma pārraidīt. Visbeidzot trionā var būt ierakstītas ražošanas tehnoloģijas, kuras tas pārraida automātam, kas izgatavo vajadzīgo priekšmetu patērētājam; tādējādi personas, kas vēlas iegūt mēbeles senlaicīgā stilā vai kādus neparastus tērpus, var apmierināt savas visizsmalcinātākās iegribas, jo ir grūti visas Zemes malas apgādāt ar visām tām neskaitāmajām materiālajām vērtībām, kādas katram var ienākt prātā pieprasīt.

Mūsu televīzija pretēji viduslaiku televīzijai ir krāsaina un telpiska, rada pilnīgu īstenības ilūziju, un cilvēks, kas skatās televizorā romānu vai zinātnisku darbu, ne mirkli nedomā par to, ka viņa lasītā grāmata vai aplūkojamais priekšmets «īstenībā» nemaz neeksistē tā, kā viņš to redz, tas ir — smaga sējuma, krāsainas diagramas vai minerāla gabaliņa veidā, bet ir tikai telpiski, elektriska lauka izveidoti attēli, kurus rada kaut kur ļoti tālu novietots un viņa rīkojuma iedarbināts trions.

Pat ja trioni būtu vienīgi aizstājuši vecu un neērtu zināšanu uzglabāšanas sistēmu ar jaunu, radījuši ikvienam iespēju baudīt mūsdienu un pagātnes zinātnes un mākslas sasniegumus, noskatīties teātra uzvedumus, noklausīties simfonijas, dzejas darbus, izmantot visu cilvēces kultūras mantojumu un, beidzot, vienkāršojuši materiālo vērtību sadali, arī tad to nozīme būtu ārkārtīgi lielā, taču tā izrādījās vēl neizmērojami svarīgāka, jo izraisīja pārvērtības cilvēka psihē, par kādām pirmie reformatori nebija pat sapņojuši.

Komunisma ēras sākuma posmā tā teorētiķiem un felicitologiem [2] ne mazumu rūpju sagādāja gan dabā atrodamie, gan cilvēka radītie unikālie priekšmeti. Sai vienīgajā gadījumā komunisma pamatprincips «katram pēc viņa vajadzības» šķita dzīvē neizpildāms, jo uz zemeslodes daudzi priekšmeti bija sastopami mazā skaitā vai ari vienā vienīgā eksemplārā. Tie bija, piemēram, izcilu gleznotāju audekli, skulptūras, dārglietas un daudzi citi tiem līdzīgi. Likās pats par sevi saprotams, kā šādas unikālas lietas var piederēt vai nu vienam cilvēkam, vai arī tām jākļūst par visiem pieejamu sabiedrisku īpašumu. Praktiski to varēja atrisināt, šādus priekšmetus nacionalizējot, bet daudzi ar to nebija mierā.

Protams, varēja arī izgatavot labas kopijas un pavairot, bet tomēr tās būtu bijušas tikai kopijas. No agrākajām sabiedriskajām iekārtām mantotais «īpašuma» jēdziens bija devis sākumu daudzām dīvainām kaitēm. Viena no tām bija tā saucamā «kolekcionēšanas manija». Ar to sasirgušie cilvēki krāja kāda noteikta veida priekšmetus, sākot ār mākslas darbiem un beidzot ar monētām vai augiem. Tas bija viens no strupceļiem, kuros noveda sarežģītā «īpašuma» problēma. Daudz grūtību radīja arī kāds cits. Pastāvīgi augošā materiālo vērtību ražošana ļāva ikvienam iegūt visu, ko vien viņš vēlējās, neatkarīgi no tā, vai šie priekšmeti bija tiešām vajadzīgi vai apmierināja vienīgi «īpašuma alkas». Tāda parādība kā vēlēšanās kaut ko «iegūt savā īpašumā», kas šodien mums liekas bezjēdzīga un pat smieklīga, tolaik sagādāja daudz grūti atrisināmu jautājumu. Toreiz, piemēram, uzskatīja, ka nākotnē katram piederēs tik daudz priekšmetu, ka automātus, kuri šo īpašumu apsargās, uzraudzīs citi automāti, bet šos pēdējos — atkal citi un tā joprojām. Arī tas bija kāds grotesks, no senčiem mantotās psihiskās ievirzes aspekts.

Trionu tehnikas ieviešanās uz visiem laikiem iznīcināja šīs šķietamās problēmas. Kopš tā laika ikvienu priekšmetu, kas eksistē pasaulē, var, kā mēs tagad sakām, «iegūt ar trionu», tas nozīmē — uztvert ar triona palīdzību. Ja kādam rodas vēlēšanās, lai viņa dzīvokli greznotu senā meistara da Vinči glezna, kurā attēlota Mona Liza, viņš var to izsaukt ar triona palīdzību, piekārt pie sienas televīzijas ekrāna ietvarā un priecāties par tās skaistumu, cik vien ilgi tīk, bet, kad glezna apnikusi, to var atkal izdzēst ar vienu pogas piespiedienu. «Oriģināldarba» problēma izzuda tai pašā brīdi, kad par oriģināliem kļuva kvarca kristāli, kuru «iegūšana īpašumā» nevienam nekā nebūtu devusi, bet, tā kā trionu tehnika sniedz pilnīgi precīzus īstenības atveidojumus, tos nevar saukt par kopijām. Ar trionu palīdzību iegūst pilnīgi identiskas struktūras mūzikas darbus, gleznas, grāmatas, kuras, gluži kā senlaiku pasakās, var jebkurā brīdī uzburt un atkal iznīcināt. Mēs par to vairs nebrīnāmies, gluži otrādi — mums liekas dīvainas aizgājušo laiku tradīcijas, kas lika cilvēkiem saskatīt grūtības tur, kur mani laikabiedri neredz nekādu problēmu… bet te es jau pieskaros uzskatu attīstības vēsturei, kurā neesmu kompetents.

Zemes Centrālā trionoteka ar savām pārraidēm aptver visu Saules sistēmu; pat kuģos, kas ir ceļā uz Jupitera orbītu, ceļotāji var izmantot tās pakalpojumus, bet, jo tālāk kuģis atrodas no Zemes, jo ilgāk jāgaida, līdz pieprasītais priekšmets parādās.

Geu tās zvaigžņu ceļojuma sākumā pavadīja no Zemes pārraidīta spēcīga trionu izstarojumu straume, bet, jo ilgāk lidojām, jo lielāks kļuva starplaiks no signāla pārraidīšanas brīža līdz atbildes saņemšanai. Kad pieprasītais darbs bija jāgaida jau gandrīz divpadsmit stundu, Zemes trionu izmantošana kļuva praktiski neiespējama un pienāca lielais brīdis, ko visi bija sasprindzināti gaidījuši, proti — sāka darboties kuģa trioni.

Gea bija pirmais kuģis ar savu trionu krātuvi, kas, būdama, protams, nesalīdzināmi mazāka par Zemes trionoteku, tomēr aptvēra turpat pusmiljarda eksemplāru. Ceļojuma simtās dienas vidū bija paredzēts mūsu rokas televizorus pārslēgt no Zemes starojuma avota uz kuģa izstarojumu centru; šajā brīdī pirmais astrogāts deva centrālajai stūrēšanas kamerai rīkojumu iedarbināt kuģa trionoteku — televīzijas sakari ar Zemi bija pārtraukti.

Radioviļņi gan turpināja plūst no Zemes uz kuģi un otrādi; bija konstruētas speciālas ļoti spēcīgas raidstacijas, kas deva mums iespēju sazināties ar Zemi pat no mūsu ceļojuma gala punkta — Centaura zvaigznēm, bet pagāja arvien ilgāks laiks, līdz raidījumi sasniedza mērķi. Sākumā bija jāgaida vairākas dienas, un tad mēs smaididami teicām, ka atgriežas senie pasta laiki, kad cilvēks varēja nosūtīt otram ziņu ne ātrāk kā vienā Zemes diennaktī. Vēlāk starp mums un Zemi nostājās nedēļas un mēneši: radioviļņiem, kas traucās ar gaismas ātrumu, bija jāpārvar arvien lielāks attālums, kamēr tie sasniedza Zemi. Tā arvien lielāka kļuva mūsu vientulība zvaigžņu vidū.

Dzīve uz kuģa pamazām ievirzījās normālās sliedēs; radās pat dažas tradīcijas un ierašas. AAūsu organismi pierada pie nomoda un miega rituma, kas šeit bija mazliet straujāks nekā uz Zemes: uz Geas diena, tāpat kā nakts% ilgst desmit stundas. Laboratorijās, darbnīcās, iestāžu zālēs nepārtraukti veica dažādus pētījumus.

Dienas ritēja līdzīgas cita citai. Kolektīvi laboratorijās parasti strādāja sešas līdz septiņas stundas dienā; darba plānos gan bija paredzēts piecu stundu darbs, bet to gandrīz neviens neievēroja. Es kā ārsts vēl uz Zemes biju radis pastāvīgi ieteikt cilvēkiem, lai viņi mazāk strādātu, bet tā jau nu reiz ir, ka, no vienas puses, ikkatrs sūdzas par pārmērīgi lielu darba slodzi, bet, no otras, tiklīdz viņam ieteic kādu laiku atpūsties vai atteikties no kādas darba daļas, viņš gandrīz vai apvainojas.

— Neņem to tik ļoti pie sirds, dakter, tu vēl esi jauns un naivs, — man reiz sacīja profesore Gakandžana, ļoti resna, sirnļa sieviete, kas vadīja botāniķu grupas paleobotānikas sekciju. — Cilvēkam vienmēr par kaut ko jāsūdzas, citādi viņš nevar dzīvot.

Profesore Cakandžana gandrīz ik dienas apmeklēja ambulanci, bet es lāgā nesapratu, kāpēc: he īsti kā paciente, jo viņai nekas nekaitēja, ne arī kā viešņa, lai gan viņa mani pacienāja ar … tenkām. Manas stundu ilgās dežūras laikā šeit ieradās ne viens vien dīvains «slimnieks», un bieži man bija tāda sajūta, ka viņi atnākuši aiz pieklājības, lai parādītu, cik nepieciešama ir mana klātbūtne uz kuģa. Uzskatīdami, ka viņi izpildījuši savu pienākumu, un uzklausījuši manus padomus, šie pacienti pazuda uz visiem laikiem. Ar Cakandžanu bija citādi. Piemēram, kādu dienu viņa man pastāstīja par savu kolēģi, jaunu botāniķi, kas iemīlējies Millijā Grotrianā. Kad viņi kopā pastaigājušies (tas vēl bija uz Zemes), viņš nepārtraukti minējis augu nosaukumus un sniedzis paskaidrojumus. Reiz, kad viņi iegriezušies kādā joti skaistā dārzā, jaunais cilvēks teicis: «Tas izskaidrojams ar to, ka hlorofils neabsorbē spektra zaļos toņus un tādēļ…» Septiņu nedēļu laikā Alillija paguvusi sīki iepazīt sēņu dzimtu klasifikāciju, bet mīlai atmetusi ar roku.

No Cakandžanas es uzzināju ari dažus sīkumus par Gobaru. Tāpat kā visi, viņa minēja Gobara vārdu ar apbrīnu, taču nevarēja atturēties ari no dzēlīgas piezīmes. «Jā,» viņa teica, «tas ir neparasts cilvēks, bet tomēr neciešamāks, nekā to prasa viņa ģenialitāte.»

Čakandžana man pastāstīja arī par matemātiķi" Kjeinu — visizklaidīgāko Geas pasažieri. Viņš parasti kādā meldiņā klusi dziedot visu, kas viņam jāatceras, bet vārdi itin ātri izkūpot no viņa atmiņas un paliekot tikai melodija. Velti pūlēdamies atminēties saturu, viņš to dziedot arvien nepareizāk un skaļāk. Kjeinam nopakaļ kā sunītis allaž tekājot mazs automāts, kas uzlasot sava saimnieka nozaudētās mantas un iegaumējot, kur tas nobāzis kādu zīmīgi vai priekšmetu. Vēlēdamies atjaunot attiecības, kādām jābūt starp ārstu un slimnieku, es ieteicu Cakandžanai, tā kā viņai ir pārāk pilnīgs augums, izdarīt organisma hormonālo pārkārtojumu. Viņa skatījās man acīs un smējās.

— Pārkārtot tavā vadībā? — profesore jautāja, kad viņas krūtis beidzot bija no smiekliem pārstājušas viļņot. — Mani dziedzeri tik aplami darbojas jau septiņdesmit gadu, domāju, ka tie izturēs vēl otrtik.

Ar Annu kopš operācijas tikos tikai kopējās vizītēs slimnīcā — pie Ganimeda jaunekļa gultas — vai arī dežurējot ambulancē, kad mēs viens otru nomainījām. Anna bija stipri aizņemta, jo sāka strādāt biologu kolektīvā, turklāt mēs abi izvairījāmies viens otram tuvoties ārpus darba apstākļiem.

Pēteris no Ganimeda bija nācis pie samaņas, bet pilnīgi zaudējis atmiņu. Zilajām acīm ieurbies griestos, viņš caurām dienām nekustigi gulēja savā istabiņā. Es sāku baiļoties, ka viņš uz visu mūžu paliks idiots, bet nevienam to neteicu.

Tādu cilvēku, kas līdzīgi man gandrīz nekā nedarīja (manas retās un galu galā tik nesvarīgās dežūras ambulancē pie vislabākās gribas nevarēja nosaukt par darbu), uz Geas nebija daudz, galvenokārt piloti, ka arī daži mākslinieki, kuru bezdarbība gan bija tikai šķietama, jo saistījās ar viņu radošā darba raksturu, kas nepakļaujas nekādiem plāniem. Priekšpusdienās, kad visi bija aizņemti laboratorijās un darbnīcās, tukšajā parkā vai uz pastaigu klāja varēja sastapt dažus muziķus vai videoplastiķus, kas likās tur bezmērķīgi klaiņojam. Atpūtas zāles centrālais parks un galerijas sāka atdzīvoties tikai pēcpusdienās. Ap zinātniekiem, kas pārsprieda eksperimentu rezultātus, saradās klausītāju pūlīši, citi pārrunāja ziņas no Zemes. Vissvaigākās bija mēnesi vecas, bet tas mūs vairs nemulsināja. Ievēroju, ka daudziem par paradumu bija kļuvis nēsāt kabatā akmentiņu no strauta malas; man bieži gadījās redzēt cilvēkus, kas sarunādamies, pastaigājoties vai lasot ar slēptu labpatiku groza pirkstos kādu sīku priekšmetu — Zemes granīta gabaliņu.

Kādu dienu iegriezos pie Nonnas. Sī tiešām ļoti apdāvinātā meitene aiz neizprotamas stūrgalvības cenšas izlikties mazliet ekstravaganta. Viņu lieliski noraksturoja Ameta, sacīdams: «Tu gribi, lai par tevi runā, ka esi lidojusi uz Centauru, lai aizsmēķētu pie zvaigznēm cigareti.» Nonna mūs pieņēma savā jauniekārtotajā istabā — tā izskatījās kā briljantā izurbta ala: grīdu veidoja daudzstūra rozete, bet piramīdveida griesti, kuros iekļāvās arī slīpie sienu trīsstūri, slaidi traucās augšup. Galds un krēsli bija izgatavoti no gluži caurspīdīgiem pludlīniju stikla blokiem un liktos pilnīgi zaudējuši apveidus, ja tajos nebūtu ieslēgti melni koka skeleti, kuru līnijas pauda konstruktora ģeometrisko ieceri. Konstruktors, protams, bija pati Nonna.

—   Kā jums patīk istaba? — viņa jautāja, tiklīdz pārkāpām slieksni.

—   Žilbinoši! — aizsegdams acis ar roku, Tembhāra Iesaucās, bet Zmurs piebilda:

—   Un te tev, nabadzītei, jādzīvo?

Mēs visi sākām smieties. Gaismas straumes plūda no dimantvizošajām sienām un mēbelēm, un, pat tikai viegli pakustinot galvu, sāka likties, ka tās ņirb visās varavīksnes krāsās. Ilgāku laiku uzturoties istabā, tas tiešām neatstāja patīkamu iespaidu. Nonna parādīja mums savus arhitektūras projektus. Dzīvas pārrunas izraisīja kādas raķešu stacijas celtne: šķelts hiperbo- Ioīds ar divsimt metru augstām sudraba kolonām, kurām ir vertikāli saslietu spārnu forma. Man tas patika.

—   Pārāk skaista, — Ters Hārs noteica. — Kam vajadzīgas šīs velves četrdesmitā stāva augstumā? Ceļotāji taču nesteigsies uz raķetēm ar atpakaļ atmestām galvām?

—   Bet, raugoties no lielāka attāluma, šīs velves lieliski vainagos celtni, — Nonna aizstāvēja savu projektu. Tad viņa pievērsās Ametam, kas visu laiku bija klusējis: — Ko tu teiksi, pilot?

—   Man zīmējums patīk. Es to labprāt piekārtu pie sienas. Bet kā stacija tā neder.

—   Kādēļ?

—   Jo starta brīdī šīs vertikālās sudraba svītras apžilbinātu cilvēkus, kas atrastos raķetēs. Vai tas tev nebija ienācis prātā?

Nonna ilgi raudzījās skicē, tad satvēra to abām rokām un pārplēsa uz pusēm.

—   Viņam taisnība, — arhitekte sacīja, kad mēs sākām protestēt. — Nav vērts par to runāt.

Tad atvērās durvis, un tanīs parādījās pilots Jerijoga, kurš dziedāja tik lieliskā basā, kādu man vēl nekad nebija gadījies dzirdēt. Tādēļ visi viņu ielūdz, bet viņš iet tikai turp, kur — kā viņš mēdz teikt — viņu pašu ciena vairāk nekā viņa balsi. Mēs bijām iepazinušies diezgan neparastā veidā. Kādu rītu ambulancē ienāca plecīgs vīrs blondiem matiem, kuri bija gaišāki par viņa iedegušo ādu. Viņš apstājās kabineta vidū un pētoši raudzījās manī, it kā es būtu slimnieks, bet viņš — ārsts.

—   Kas tev kaiš? — es jautāju, lai izbeigtu šo vērošanu.

—   Nekas, — viņš labsirdīgi pasmaidīja, — gribēju redzēt cilvēku, kas uzvarējis Mehillu!-

Todien viņš ieradās pie Nonnas satraukts un jau uz sliekšņa sauca:

—   Klausieties! Iedarbināts heliotrons! Tikko saņemtas ziņas no Zemes. Tas palaists pirms stundas!

—  Nevis pirms stundas, bet pirms mēneša, — Tembhāra izlaboja, — jo ziņas taču novēlojas.,.

—  Ak tā, pareizi gan!

Jerijoga brīdi pārdomāja.

—  Tas ir nedzirdēti. Tik vēlu pie mums nonāk informācija.., kas tik tur uz Zemes nenotiek, bet mēs nekā nezinām …

—   Kaut kas līdzīgs bija simt divdesmitajā gadā, kad Ters Sofars pabeidza pētījumu par fotoniem, — es sacīju. — Atceraties? Cilvēki toreiz pārtrauca savas ikdienas gaitas un vaicāja cits citam, kad pārraidīšot nākošo ziņojumu. Mūsu institūtā — es toreiz vēl mācījos — tieši vajadzēja sākties regātu sacensībām, kad piepeši skaļruņi pavēstīja, ka Ters Sofars turpināšot referātu par savu teorēmu, un jau pēc minūtes krastmala bija kā izslaucīta. Divas stundas laivas tukšas mirka ūdenī, jo visi drūzmējās ap skaļruni, lai dzirdētu Teru Sofaru.

Pusdienas ēdām dārzā pie galdiņiem, kas bija gleznaini izvietoti starp puķu dobēm. So jaunievedumu mēs uzņēmām ar sajūsmu. Tembhāra, kurš likās esam vēsturisku anekdotu krātuve, stāstīja par XXII gadsimta arhitektiem, kā tie projektējuši «lidojošas pilsētas» — no metala veidotu piļu kaskādes, kuras ar milzu propelleru palīdzību lidinājušās gaisā. Nonna savukārt pastāstīja par XXIV gadsimta mehāneiristu — savādnieku Klausiju, kurš konstruējis mehāniskus zirnekļus, kas ķēruši mehāniskas mušas.

Pēc pusdienām mēs ar Sreju un Teru Hāru devāmies uz klintīm strautiņa malā, lai «tuvotos dabai». Zālājā rotaļājās divi bērni — gadus septiņus vecs puisēns un par viņu mazāka meitenīte, — acīm redzot brālis un māsa. Abiem bija tumši mati, un viņu ādai bija zeltains spīdums, kas parasti rodas, ja ilgi uzturas saulē. Meitenīte virināja plaukstiņu zēna acu priekšā.

—  Tu jau nemaz nezini, kas tas ir, — izdzirdu zēnu sakām.

—  Zinu gan! Nauda!

—   Bet kas tas ir — nauda?

Cenšoties par varu atcerēties, meitenīte pat sarauca savu mazo deguntiņu.

—   Es zināju, bet man piemirsās.

—   Nu jā, tā tev vienmēr iziet, — zēns nicīgi noteica. — Tu nekad arī nezināji. Nauda ir tāda lieta … E! — viņš atmeta ar roku. — Tikpat jau nesapratīsi.

—   Nu pasaki! Pasaki!

—   Ļoti ļoti sen atpakaļ par to varēja visu ko dabūt. Bija tādas vietas, kur par naudu deva visu, un tas arī

ir viss.

—   Kas?

— Tu nekā nesaprati? Protams. Es jau tā zināju.

—   Sapratu gan! Nu ka sapratu! Par tādiem bleķī- šiem varēja dabūt, ko vien gribēja. Lielie arī toreiz rotaļājās? Tad gan bija labi! Zini ko, palūgsim, lai tētis mums uztaisa tādu naudu!

Ar pūlēm valdīdams smieklus, Srejs pačukstēja Teram Hāram:

—   Tu dzirdi? Beidzot atradies kāds, kam žēl «veco labo laiku»!

Zēns pašķielēja uz mūsu pusi. Ķirurgs ar smaidu un galvas mājienu pasauca viņu. Puisēns droši tuvojās mums.

—   Kā tevi sauc?

—   Andrea.

—   Bet mani sauc Srejs. Es esmu ārsts, bet tas ir profesors Ters Hārs. Viņš pašreiz tieši nodarbojas ar tiem senajiem laikiem, par kuriem tu runāji, un var pastāstīt tev daudz interesanta.

Srejs palūkojās pulkstenī, piecēlās un, paņēmis mani zem rokas, piebilda:

—   Bet mēs nu atsveicināsimies, jo mums jāiet uz slimnīcu. Novēlu jums jautri pavadīt laiku!

Aizejot pamanīju Tera Hāra izmisušo skatienu. Labsirdīgajam Srejam nevarēja ienākt ne prātā, kādu lāča pakalpojumu viņš izdarījis vēsturniekam, atstādams to bērnu varā.

Kad pēc divām stundām izgāju dārzā paelpot svaigu gaisu, biju neizsakāmi pārsteigts, ieraugot Teru Hāru tajā pašā vietā strauta malā. Apsēdies viņam līdzās, klausījos, kā viņš stāstīja bērniem par notikumiem, kas

risinājušies pirms daudziem tūkstošiem gadu. Viņš runāja par laikiem, kad cilvēki visu mūžu lējuši sūrus sviedrus uz maza zemes gabaliņa, par briesmīgiem kariem, kuri dažās stundās nopostījuši to, kas celts gadu simteņiem, par tirāniem, kas dzīvojuši pārpilnībā, kamēr viņu pavalstnieki miruši badā. Zēns klausījās lielā aizgrābtībā, viņš pat aizmirsa atmest atpakaļ matu šķipsnu, kas bija nokritusi uz pieres, un satumsušām, it kā gudrākām acīm kāri tvēra katru vārdu, kas nāca pār vēsturnieka lūpām. Piespiedis pie krūtīm iedegušās roķeles, zēns vēl ilgi tā sēdēja pēc tam, kad vēsturnieks bija beidzis savu stāstu. Pēdīgi viņš, kājām šļūcot, piecēlās un aizsoļoja prom, dziļās pārdomās nogrimis.

Tera Hāra seja laistījās priekā par to, ka bija atradis tik pateicīgu klausītāju. Pēc tam mēs abi devāmies pastaigā pa parku, klausoties koru dziedāšanā. Bija jau iestājusies krēsla, un kokos rotaļājās kaut ari neīsta, tomēr skaista, sudrabaina Zemes Mēness gaisma. Piepeši no sānu alejas iznira izpūrusi puisēna galva, Mūsu mazais paziņa tuvojās vēsturniekam, tad palocījās un, norijis siekalas, sacīja:

—   Piedod, bet klausies, — tas viss, ko tu stāstīji, bija tikai pasaka, vai ne?

Ters Hārs brīdi vilcinājās. Viņš raudzījās zēnā, un pēkšņi šajā gaistošā smaida apgaismotajā sejā es saskatīju kautrīgu sapņotāju, biklu vīru ar sirmiem deniņiem un sapņu pilnu dvēseli. Es uzminēju, kas tie par sapņiem, un to apstiprināja vēsturnieka vārdi, ar kuriem viņš vienā pašā mirklī atteicās no visām savām zināšanām.

—  Jā, — viņš atbildēja, — tā ir tikai pasaka .,.

Apmēram nedēļu pēc kuģa trionotekas iedarbināšanas daži ekspedīcijas dalībnieki pārstāja rādīties sabiedrībā. Vispirms, pusdienu laikā neredzēja gandrīz neviena astrogāta, pēc tam daži fiziķi vairs neapmeklēja dārzu, bet konstruktori Uteneits un Irjēla vispār nekur nebija sastopami, it kā viņu nemaz nebūtu uz kuģa. Visi to ievēroja, bet nepievērsa sevišķu uzmanību, laikam-, tāpat kā es, sacīdami sev: «Droši vien tam ir kāds iemesls.īsto cēloni uzzināju gluži nejauši. Kādu rītu viens jauns matemātiķis man žēlojās, ka gribējis sarežģītam aprēķinam izmantot Geas galvenās elektronsmadzenes, bet Ters Akonjans esot viņu kategoriski noraidījis, sacīdams, ka aparatūra pašreiz pārslogota.

—  Tad nu gan ir darba apstākļi! — jauneklis sūrojās. — Primitīva veģetēšana! Akmens laikmetā vismaz katram bija savs kalts, ar ko tas varēja iecirst akmenī zīmes, cik tik patīk, jo akmeņu — tālaika skaitāmo mašīnu — bija papilnam. Bet šodien? Un tad vēl saka, ka mums te esot viss, kas nepieciešams darbam …

Pēcpusdienā es apmeklēju Teru Hāru. Tur bija diezgan liela sabiedrība un, starp citu, arī divi Gobara līdzstrādnieki — biofiziķis Diokless un matemātiķis 2murs. Diokless bija maza auguma, melniem matiem un acīm, vienmēr kustīgs un, es teiktu, norūpējies. Radās iespaids, ka viņš ko pazaudējis un nupat kā pamanījis šo nepatīkamo apstākli. Turpretim Zmurs, varbūt kā pretstats, man likās ārkārtīgi mierīgs, it kā viņš pilnīgi pārvaldītu situāciju, kuras labirintos apmaldījies viņa mazais kolēģis. Zmurs stāstīja mums par Gobaru. Es klausījos ar lielu interesi, jo viņš prot labi stāstīt — ar smalku, kaut arī mazliet pasausu humoru. Viņš paskaidroja, kādēļ daži studenti jūsmo par Gobara lekcijām, kamēr citi tās pilnīgi noniecina. Tādās reizēs, kad Gobars apzinoties, ka runā par klausītājiem svešām un grūti izprotamām lietām, viņa lekcijas neesot interesantas — viņš ļoti lēni risinot domu, bieži atkārtojoties, stomoties. Tādas lekcijas esot grūti klausīties, un daudz svētīgāk būtu izlasīt kādu mācību grāmatu. Turpretī, kad Gobars sajūsminoties un aizraujoties, tad vairs nepaliekot ne vēsts no šīs mīņāšanās uz vietas un rāpojošā domas risinājuma, kas tik sveši viņa dabai, un to vietā stājoties slavenajam zinātniekam tik raksturīgais lidojums no vienas domu smailes uz citu. Ceļu uz izklāstāmās teorijas kalngaliem tad veidojot tālu domu lēcienu virkne, un tiem jāprotot tikt līdzi, ja negribot atpalikt.

—  Tas ir dabiski, — Zmurs teica. — Nevar taču prasīt, lai gazele kāptu kalnā soli solī ar kājnieku. Un, ja tā tomēr piespiestos un rāptos tikpat lēni, tā nemitīgi izdarītu desmitiem lieku kustību, brīžiem aizskrietu uz priekšu, tad apstātos vai arī citreiz atpaliktu, un šādai mākslīgi palēninātai gaitai pietrūktu tās grācijas un spēka, kas izpaužas viņai tik raksturīgajā zibeņātrajā skrējienā.

Kāds atcerējās anekdoti par to, ka jaunu teoriju, ko Gobars izklāsta pirmo reizi, nesaprotot neviens, arī viņš pats ne, otrreiz atkārtojot, viņš pats to saprotot, bet vienkāršie mirstīgie, protams, speciālisti, sākot kaut ko apjaust, tikai noklausoties astoto vai devīto reizi. Visi smējās. Sarunas novirzījās citā gultnē, bet drīz vien kāds atkal minēja Gobara vārdu. Es teicu, ka ģēniju parasti iedomājas kā sirmgalvi un tam, kas Gobaru nav redzējis, pirmā sastapšanās var sagādāt pārsteigumu, jo viņš nebūt nav vecs. To pateicis, novērsos no gaismas un mēģināju atcerēties Gobara seju, bet nevarēju: atmiņā bija iespiedušās tikai it kā vienā cirtienā izcirstās nepareizās lūpu līnijas un zem nokarenās pieres paslēptās acis. Es nebiju vienīgais, kas kavējās šādās pārdomās, jo pēkšņi kāds iejautājās:

—   Kādā krāsā viņam acis?

Un neviens no Gobara līdzstrādniekiem nevarēja uz to atbildēt.

—   Redziet nu! — jautātājs iesaucās ar tādu gandarījumu, it kā būtu izdarījis eksperimentu savas neizteiktās hipotēzēs pierādīšanai.

Kad izgāju no Tera Hāra dzīvokļa, lai dotos uz mājām, bija jau vēls vakars. Ejot gar atomaizsprostu, tā nišā piepeši ieraudzīju Irjēlu, jauno Rudeliku un kādu nepazīstamu sievieti. Gribēju jau paiet viņiem garām, kad atskanēja brīdinājuma signāls: Gea taisījās uzņemt savu ikdienas paātrinājuma devu. Es vairs nepa- gūtu nokļūt līdz liftam, tādēļ paliku pie viņiem. Visi trīs, kā man likās, apmulsuši saskatījās, bet, pirms kāds kaut ko paguva izteikt, automāti iedarbināja dzinējus. Nekas neizmainījās. Gaiteņa zilās nakts spuldzes tāpat rāmi spīdēja, tikai mūsu ķermeņi bija kļuvuši mazliet smagāki. Ja es nezinātu, ka darbojas dzinējj (ne vismazākā skaņa to neizpauda), es domātu, ka mani pārņēmis piepešs nogurums.

Pa to laiku mani trīs biedri iegāja nišas attālākajā kaktā un noliecās pār mazliet ieslīpi novietotu masīvu plāksni, kas izspiedās no atomaizsprosta, — tas bija viens no kuģa iekšējā rāmja pagarinājumiem. Es biju pārsteigts, redzot, ka Irjēla smēķē cigareti. Tā vispār ir joti reta parādība, bet Irjēlu es vēl nekad nebiju redzējis smēķējam. Viņš noliecās vēl zemāk pār plāksni un nokratīja uz tās cigaretes pelnus, kas to pārklāja ar plānu kārtiņu. Tā tas turpinājās diezgan ilgi un atgādināja īpatnēju rotāju, taču visi trīs biedri ar saspringtu uzmanību vēroja metala plāksnes virsmu. Arī es neviļus noliecos, lai paraudzītos. Pelnu puteklīši negulēja vis nekustīgi, bet sāka lēnām veidot rakstu. Pirmajā brīdī es nesapratu, ko tas nozīmē, bet tad piepeši man viss kļuva sRaidrs. Pelni veidoja koncentriskus lokus, kuru centrs atradās aiz aizsprosta sienas, kaut kur atomtelpā. Acīm redzot dzinēji izraisīja ļoti vājas svārstības, ko nevarēja pat just, bet atomaizsprosts šo netveramo kustību tagad piešķīra pelnu kārtiņai, un pelni sakrājās nekustīgajās vietās — stāvviļņu mezglos.

Mani kaimiņi sazinājās skatieniem. Irjēla kaut ko pierakstīja, sieviete aizvēra kāda uz trijkāja uzstādīta aparāta vāku, un pēc mirkļa īsa, dobja nopūta vados pavēstīja, ka dzinēji izslēgti.

—   Ko jūs te darāt? — es jautāju.

Irjēla palūkojās manī un piemiedza acis.

—   Vispirms klusēt, dakter, norunāts?

—   Kā, nevienam nekā neteikt? — es brīnījos. — Labi, apsolu. Bet vai jūs varat man pateikt, kas tas te ir?

—   Svārstības, — Irjēla noslēpumaini pačukstēja.

Rudeliks mums nepievērsa uzmanības. Domās nogrimis vai arī norūpējies, viņš glaudīja savu slikti noskūto zodu. Tikai svešā sieviete stāvēja mierīgi un raudzījās tukšajā gaitenī.

—   To es sapratu, — es atbildēju, — bet vai tas ir kas ļauns?

—   Ja to, ko nebijām paredzējuši, uzskata par ļaunumu, tad tas ir Jaunums, — Irjēla sacīja. No šķelmīgās izteiksmes viņa sejā vairs nebija ne vēsts. Zem acīm bija tumši loki, kas liecināja par negulētām naktīm.

—   Bet kas tas īsti ir?

—   Dzinēju slodze nav mainījusies. Pie mazākiem ātrumiem svārstību nebija, tās radās, kad …

—     Kad sasniedzām sešdesmit tūkstoš kilometru sekundē, — Rudeliks ātri izmeta un, atģidies no pārdomām, uzlūkoja mūs.

—  Tātad, kas tas varētu būt? — es atkārtoju jautājumu mazliet nedroši, it kā nojauzdams, kāda būs atbilde. Situācija bija visai neparasta. Mēs stāvējām liela, caur tumsu traucoša kuģa visattālākajā nostūri, no trim pusēm masīva metala aizsprosta sienas ieskauti; valdīja pilnīgs klusums, un vienmuļi apgaismotais gaitenis stiepās tik tālu, ka spuldzīšu virkne viņā galā saplūda zilganā svītrā …

—  Nezinu, — Rudeliks vienkārši atteka. — Mēs šo parādību nebijām paredzējuši, jo tā nesaskan ar teoriju. Tātad …

—  Teorija ir nepareiza, — sieviete nobeidza. Viņa stāvēja nekustīgi, bet balsī izskanēja liels nogurums.

—  Jā-ā, — Irjēla nopūtās un apsēdas uz metala plāksnes.

—  Varbūt ķēdes reakcijas rada neitronu absorbcijas maksimumus un minimumus, — es nomurmināju, pūlēdamies atsaukt atmiņā kādreiz mācītās teorijas, bet tūdaļ apklusu, apjautis, cik smieklīgas ir manu zināšanu noputējušās drumslas salīdzinājumā ar šo triju cilvēku pieredzi.

—  Mmm, — Irjēla noņurdēja, kam vajadzēja nozīmēt — nē. — Esam jau iesūtījuši viņā pusē automātus, — viņš piebilda, ar galvu norādīdams uz aizsprostu, — un ne vienu reizi vien …

—  Nu, bet, ja šīs svārstības ir tik niecīgas, — es iesāku, — vai tām ir kāda nozīme …

Irjēla pacēla acis, īsu brīdi uzlūkoja mani no apakšas un tad novērsās; viņš nekā neteica, bet tikai tagad es sapratu.

—  Ak debess! — iesaucos. — Tās taču pieaug, svārstības pieaug ar katru paātrinājumu, vai ne?

—  Klusāk!

Rudeliks saspieda manu plecu.

—  Piedodiet… — es apmulsis stomījos.

Irjēla palika vienaldzīgs.

—  Vai tās pieaug? — neskanīgā balsī viņš jautāja pats sev. — Pieaug, — beidzot apstiprināja, — bet.,,

—  Bet ne lineāri, — Rudeliks nobeidza.

Viņš mazliet sakumpa, viņa acis dega, un es nopratu, ka runātājs aizmirsis par manu klātbūtni. Viņš griezās vienīgi pie inženiera un tūlīt automātiski tvēra pēc kabatas analizatora. Irjēla viņu pārtrauca, ar rokas mājienu it kā pārvilkdams svītru Rudelika vārdiem.

—   Nu jā, — Irjēla sacīja, — maksimumu tās laikam sasniegs ap simt trīsdesmit tūkstošu kilometru sekundē… pēc tam varbūt samazināsies, bet tikai nedaudz. Gobars gan saka, ka tas esot labi, bet…

—  Vai tad ari Gobaru jūs esat iejaukuši šajā lietā?

Irjēla neatbildēja, tikai mazliet pasmaidīja, kā gribēdams teikt: «Arvien vēl tu neko nesaproti..

—   Viņš saka, ka tas esot labi, — inženieris turpināja, — bet, taisnību sakot, tas mums neko nedod, jo Gobaru «tas» iņteresē vienīgi tiktāl, ciktāl tam sakars ar viņa darbu …

—   Tam tiešām ir sakars ar viņa darbu, — sieviete piemetināja.

—   Jā, Gobaru iepriecina šī parādība, un viņš apgalvo, ka tā esot palīdzējusi…

—   Nu ko tad tas īsti nozīmē? — es vaicāju. Nekā vairs nesapratu, tikai jutu, ka mūs apņem kaut kas, ko nevar izteikt vārdos. — Vai draud briesmas? — beidzot pateicu un nezin kādēļ nokaunējos.

—   Briesmas? — inženieris pārsteigts jautāja. — Domāju, ka ne, jo Geas konstrukcija aprēķināta ar septiņ- desmitkārtīgu izturības rezervi…

—   Tātad?…

Irjēla piecēlās. Viņi visi trīs taisījas aiziet. Sieviete paņēma pret sienu atslieto vibrometru, bet Rudeliks paraustīja automātu, kurš gluži kā mazs sunītis aizčāpoja viņam pakaļ.

Es paliku stāvot uz vietas; viņi neatvadījušies pagāja man garām, it kā es būtu izgaisis. Irjēla, kas gāja pēdējais, piepeši apstājās un, satvēris manu elkoni, to spēji paspieda.

—   Tas ir kaut kas tāds, no kā dzīve mūs atradinājusi, — viņš sacīja, ieskatīdamies man acīs. — Tam nav vietas šajā milzu celtnē, ko esam cēluši gadu tūkstošus. — Irjēla apvilka gaisā apli, un es sapratu, ka viņš runā par zinātnes celtni. — Un tas ir ļaunāks par briesmām, — piebilda klusāk,

—   Ļaunāks? — es jautāju. Biju galīgi apjucis.

— Jā gan, — Irjēla teica. — Tas ir nezināmais.

Viņš atlaida manu roku un sekoja pārējiem. Ilgi, loti ilgi es lūkojos neskaidrajās vibrācijas pēdās uz plāksnes virsmas, kas līdzīgi nosūbējušam spogulim neatstaroja gaismu, līdz beidzot klusi, kā zagšus aizlavījos prom.

ZELTA GEIZERS

Aizritēja piektais ceļojuma mēnesis, un signāli no Zemes jau pienāca ar divu mēnešu novēlošanos. Tagad man bija mazāk brīva laika nekā agrāk: to aizņēma zēns no Ganimeda. Šrejs, Anna un es sarīkojām konsi- liju, kurā nolēmām pamatīgi izpētīt viņa smadzenes. Pirmais ķirurgs pieprasīja tiešu savienojumu ar Zemi, lai ievāktu par jaunekli sīkākas ziņas, jo varēja gadīties, ka mums nāksies viņam mācīt paša dzīves gaitu, ierakstot atmiņā faktus, ko katastrofa bija no tās izdzēsusi.

Jauneklis bija pilnīgi pasīvs un nepretodamies ļāva ar sevi darīt visu, ko vien gribējām. Gluži kā mazu bērnu viņu varēja vadāt, kurp vien patika. Anna viņam veltīja daudz uzmanības: nereti vēroju viņu staigājam dārzā starp puķu dobēm, vedot pie rokas garo, slaido jaunekli, kas loti nopietni un paklausīgi sekoja viņai, brīžiem mēģinādams savu smago gaitu pieskaņot meitenes sīkajiem solīšiem. Anna runāja ar viņu, rādīja puķes un sauca tās vārdā, bet tas viss atsitās kā pret sienu. Beidzot Šrejs nozīmēja izšķirošo caurskati. Lielajā encefalovīzijas aparatūrā bija kāds bojājums, ar ko es pats netiku galā, un nolēmu griezties pie otrā astrogāta, kura pārziņā atradās tehniskās palīdzības automāti. Man nebija viegli viņu sameklēt, jo viņš tikko bija beidzis dežūru un atstājis stūrēšanas telpas. Arī informatori neatviegloja man meklēšanu. Maldīdamies pa visu kuģi, beidzot nokļuvu kādā nomaļā stūrītī — tālu no centrālajiem klājiem. Seit pie ieejas mazajā filharmonijas zālē gaitenis kļuva platāks un veidoja kaut ko līdzīgu vestibilam. Pie vienas no sānu kolonām stāvēja Lancelots Grotrians un skatījās baltajā skulptūrā, kas pacēlās tukšās telpas vidū. Es izklāstīju viņam savu lūgumu. Mūsu saruna bija lietišķa, pat pasausa, bet baltā akmens stāva tuvums tai piešķīra dīvainu mirdzumu un piepildīja katru klusuma mirkli.

Sarunājoties mēs sākām staigāt pa zāli, un mūsu soļi skaļi atbalsojās gliemežvākiem līdzīgo griestu augstajās velvēs. Tad — nezinu, kā tas gadījās, — abi reizē apstājāmies vaigu vaigā ar marmora tēlu. Tas bija jauns zēns, kas, ejot tālu ceļu, apstājies. Seja gluži parasta, neinteresanta. Bet tā atgādināja miglā tītu marta rītausmu, kad ūdeņu apskalotie, kailie koki, kurus skar lecošās saules stari, stāv lielo vasaras dienu gaidās. Un tāda bija šī seja — tā gaidīja itin visu, arī vislielāko sapņu piepildīšanos. Grotrians pastāstīja, ka šo tēlu veidojusi Soledade. Tad es atcerējos mazu epizodi, kas notika pirms kādas nedēļas. Ieraudzīju tēlnieci dārzā, kur viņa sēdēja uzkalniņā ar īstu senlaiku grāmatu klēpī. Apvaicājos, kas tā par grāmatu. Soledade neatbildēja un, galvu nepacēlusi, sāka balsī lasīt:

«Tad viņi jautāja:

—   Kā tev klājas?

—   Labi, — viņš atbildēja, — es daudz strādāju.

—   Vai tev bija ienaidnieki?

—   Viņi nespēja traucēt mani darbā.

—   Un draugi?

—   Viņi gribēja, lai es strādāju.

—   Vai tas tiesa, ka tu daudz cieti?

—  Jā, — viņš atbildēja, — tā tas ir.

—   Ko tu tad darīji?

—   Strādāju vēl vairāk — tas palīdz.»

—   Par ko tas ir? — es jautāju.

Soledade nosauca kāda senatnes tēlnieka vārdu un turpināja lasīt, vienā mirklī pilnīgi aizmirsusi manu klātbūtni.

Pastāstīju šo epizodi Grotrianam un jautāju, vai, pēc viņa domām, tēlniece var kaut ko smelties šajā ekspedīcijā.

—   Domāju gan, — viņš atteica. — Ir ļoti grūti atveidot akmenī to, kas apslēpts dziļi cilvēkos. Jāmeklē dažādi ceļi, un, skatoties zvaigznēs, var neapšaubāmi labāk iepazīt cilvēku.

Kamēr astrogāts runāja, es vēroju viņa seju. Tanī jau dominēja vecuma rievas, visi vaibsti, sīkās grumbiņas

ap acīm un vaigu smalkais krokojums — viss smagi slīga lejup. Acis zem sirmajām uzacīm sedza tāds kā viegls plīvurs, bet, izrunādams pēdējos vārdus, viņš uzlūkoja mani un likās — taisni brīnums — daudz jaunāks nekā es.

Vakarā mēs ieradāmies operāciju zālē un zēnu, kas bija vienaldzīgs pret visu kā vienmēr, noguldījām uz metala galda. Tad notika kas neparedzēts: kad Srejs pavilka lejup platos elektrodu galus, gribēdams tos aptīt jaunekļa galvai, tas negaidīti ar rokām aizsedza seju. Šī straujā, biklā kustība mūs pārsteidza un samulsināja, jo bijām pieraduši pie slimnieka pilnīgās pasivitātes. Anna noliecās pār viņu, sāka klusi, liegi runāt un maigi, kā rotaļādamās vai paijādama, atlieca pirkstu pēc pirksta. Beidzot jauneklis pakļāvās, bet viņa seja palika saspringusi kā dūre. Metala spailes piekļāvās slimnieka deniņiem un aptvēra vaigus zem acīm, krēm- balts palags sedza viņa vidukli, un tikai daļēji kailās krūtis vienmērīgi cilājās lēni dziestošo spuldžu gaismā, Srejam pakāpeniski izslēdzot apgaismojumu. Beidzot iestājās dziļa krēsla. No mirdzošās ķiveres, kas tagad cieši nosedza slimnieka galvaskausu, uz visām pusēm kā eža adatas spurojās strāvu uztvērēji. Visi kopā tie veidoja kaut ko līdzīgu ekrānam, kas uztvēra smadzeņu biostrāvu vājo pulsēšanu un, tūkstoškārt pastiprinājis, pārraidīja to tālāk aparatūrai, kas atradās galvgalī. Tas bija stikla masas ķermenis, pēc formas līdzīgs globusam. Kā zināms, viduslaiku hipotēzē,-ka no smadzeņu strāvu pieraksta varēs nolasīt cilvēka domas, neapstip- rinājās, jo asociāciju kompleksi katram cilvēkam veidojas citādi, un līdzīgām strāvas līknēm neatbilst līdzīgi jēdzieni. Tādēļ ārsts ar encefaloskopu nevar izzināt slimnieka domas, bet var izsekot psihisko procesu dinamikai un tādējādi noteikt smadzeņu slimību vai traumu.

Srejs labu brīdi nekustēdamies klausījās pastiprinātājas strāvas sanēšanā, it kā mēģinādams šajās juceklīgajās skaņās sakl-aUsīt kādu melodiju. Beidzot viņš ieslēdza aparātu.

Caurspīdīgajā globusā iedegās gaisma. Zem stikla apvalka tūkstošiem dzirksteļu sāka šaudīties tik ātri,

ka varēja redzēt vienīgi drebošas spirāles un apļus, telpā izkarinātas fantastiskas, vizuļojošas mežģines ar trauslām līčloču apmalēm; vietām biezas gaismas šķiedras sakausēja atsevišķas izlādes platās, mirdzošās joslās, kamēr pamazām visu lodi piepildīja rāma, violeta vizma, kas atgādināja mazas debesis ar neskaitāmām krītošo zvaigžņu švīkām. Miljoniem gaišu līniju te nepārtraukti sazarojās, saplūda un atkal sadalījās, veidodamas apbrīnojami simetrisku, skaistu rakstu.

—   Lūdzu, pasaki viņam kaut ko, — Srejs pačukstēja Annai. Uz ķirurga sejas krita lodes gaismas atspīdums, un melno ēnu klātajā sejā krasi izdalījās viņa asais, plānais deguns.

—   Ko lai saku? — Anna mazliet apmulsusi jautāja.

—   Kaut ko, — Srejs noņurdēja un noliecās vēl zemāk pār mirdzošo lodi.

Anna pieliecās pie metala ķiveres. Es redzēju tikai viņas tumšo profilu uz gaišā fona.

—  Vai tu dzirdi mani?

Dzirksteles turpināja riņķot kā riņķojušas.

—   Saki, — kas tu esi? Kā tevi sauc?

Strāvai vienmuļi sanot, Annas balss skanēja vāji. Sis desmitiem reižu atkārtotais jautājums vienmēr bija palicis bez atbildes; ari šoreiz slimnieks klusēja, bet dzirksteles turpināja šaudīties pa saviem noslēgtajiem ceļiem, nemitīgi svārstīdamās te augšup, te lejup. Anna vēl šo to pajautāja jauneklim, ieminējās par Ganimedu, kosmodromisko staciju, nosauca pazīstamākos Zemes ģeogrāfisko vietu vārdus, bet tas viss neizraisīja ne mazākās pārmaiņas dzirksteļu riņķošanā.

Kaut gan līdz šim biju reti asistējis tik sīkās smadzeņu caurskatēs, tomēr no studiju laikiem vēl šo to atcerējos: šīs dzirksteles, kas it kā ieslodzītas nemitīgi riņķoja pa noteiktām orbītām, atspoguļoja vienīgi smadzeņu veģetatīvās funkcijas. To ritmiku un simetriju neizjauca neregulārās, izlocītās izlādes, kuras nezinātājs uzskatītu par haotiskām, kaut gan tieši tās ir īstie domu attēli. Mācību gados man bija grūti samierināties ar to, ka kristālskaidro domu atspoguļo šādi šķietamā ne- sakarībā šaudīgi zibšņi.

Pāri Sreja tumsas apņemtajam plecam raudzījos lodē. Vietām tās apgaismojums kļuva nevienmērīgs, it kā gaismas straume tur būtu sašķīdusi pret neredza- miom rifiem un apskalotu tos zeltainām šaltīm, kurās iezīmējās tikko saskatāmi viļņi! un šļakatu apveidi.

Beidzot Anna apnikusi apklusa. Arī es jau sāku just nogurumu un savu neērto pozu (visu laiku stāvēju stipri saliecies). Srejs kaut ko neskaidri murmināja, tad ieklepojās un noteica:

—   Pietiks.

Anna to laikam nesadzirdēja un, brīdi klusējusi, pastiprinātājiem turpinot sanēt, jautāja:

—   Vai tu kādu mīli?

Pagāja ne vairāk kā sekundes daļiņa, un riņķojošās dzirksteles piepeši notrīsēja. No tumsas pacēlās zeltīts fontāns, iekvēlojās, sašķēla noslēgtās orbītas un uzšāvās augšup; likās, ka tas sadragās sava stiklotā cietuma sienas. Tad gaismas šalts atkrita atpakaļ, izdzisa, spožā virsma saslēdzās, un atkal spokaini fosforescēja vienmuļi riņķojošās dzirksteles.

Srejs strauji izslējās, izslēdza aparātu un aizdedzināja griestu spuldzes. Apžilbināts pievēru plakstus.

—   Nu jā, — ķirurgs, kā parasti, neskaidri murmināja, — motoriskā afāzija… tāda? Smagi bojāti apmēram desmit lauki… un dziļāk tractus cortico-tha- lamicus… thalamus tomēr ir vesels, tā izskatās.,, un komisūra… — Piepeši, it kā pirmo reizi būtu ieraudzījis Annu, viņš tai pienāca klāt, uzlika rokas uz viņas pleciem un sacīja:

—   Lieliski, meitēn! Kā tev tas ienāca prātā?

Anna nevarīgi pasmaidīja.

—   Nezinu. Man tas likās pat muļķīgi, jo nervu ceļi taču …

—   Nav muļķīgi! Nav muļķīgi! — Srejs viņu pārtrauca un sapurināja tās šauros plecus. — Pārtrūkuši ceļi, vai ne? Bet mēdz būt vairāk vai mazāk spēcīgas mnemonas, mēdz būt atmiņas, kuras var iznīcināt tikai reizē ar cilvēku. To tu ļoti labi izdarīji. Nezinu, bet..,

Nepabeidzis domu, viņš piegāja pie galda un atbrīvoja slimnieka galvu. Jauneklis plaši atplēta acis ar milzīgiem redzokļiem — tik milzīgiem, ka tie atgādināja divas melnas saules aptumsuma laikā, kuras ietver šauri, sirmzili loki. Sīs acis stingi un vienaldzīgi raudzījās mums cauri.

— Abulia … pieres lauki… — Srejs murmināja. — Nejauka lieta… bet tas nekas… mēs velreiz ope- rēsim…

Sporta zāle bija teritorija, kur pastāvīgi satikās visdažādāko laboratoriju un grupu darbinieki. Es visiem ieteicu sistemātiski nodarboties ar vieglatlētiku un, rādot piemēru, pats ik pārdienas gāju uz treniņiem. Mūsu treneris bija Zorins, Ametas draugs. Es nekad īsti netiku gudrs, vai viņš bija pilots, kas nodarbojās arī ar mehāneiristiku, vai otrādi — mehāneirists, kas piekopj pilotāžu, bet tas galu galā ir tīri formāls jautājums. Zorins, kā viņš pats mēdza sacīt, bija tik daudz klimtls pa dažādām kosmogoniskajām stacijām, ka viņam galīgi sajucis miega un nomoda ritums; viņš varēja gulēt un strādāt jebkurā dienas vai nakts laikā. Zorins bija teicams sportists — tieši tādu iztēlojos Ametu, kamēr vēl viņu nepazinu. Viņš apbrīnojami viegli izpildīja vissarežģītākos vingrojumus. Tuvojoties rīkiem, viņš likās ieklausāmies savā ķermenī un gaidām kādu noslēpumainu mājienu par tā gatavību, tad, piepeši pievilcies uz stieņa, sāka šūpoties un riņķot, brīžiem, it kā spītējot gravitācijai, sastingdams un ar savu ķermeni uzburdams brīnum skaistas, acumirklīgas kompozīcijas. Visas viņa kustības, rokas spiediens, šķietami smagā, bet klusā gaita pauda tādu kā laiska tīģera grāciju, it kā viņš priecātos par savu lielisko ķermeni un reizē ik brīdi būtu spiests pārvarēt tā kūtrumu. Mēs visi mīlējām Zorinu. Viņš prata visbērnišķīgākā veidā iedegt mūsos godkāri. Atceros, kā Riliants vairākas nedējas no vietas ik vakarus apmeklēja sporta zāli, kur vingrinājās izpildīt kādu apgriezienu tikai tādēļ, lai Zorins viņam beidzot draudzīgi pamirkšķinātu. Runāja, ka viņš esot spīdošs konstruktors: viņa kolēģi no Tembhāras grupas mēdza stāstīt par Zorina apbrīnojamo spēju paredzēt projektējamo stereometrisko risinājumu visattālākās sekas.

Manuprāt, tam bija kāds sakars ar viņa paša ķermenim piemītošo dotību pārvarēt telpu. Neviens nezināja, kā un kad Zorins strādā, — viņš ieradās Tembhāras laboratorijā kā viesis, pavadīja tur kādu stundu,

paņēma temu un pēc dienām divām trim atgriezās ar gatavu atrisinājumu galvā. Viņš nekad neko nepiezī- mēja, visu lieliski atcerēdamies. Viņa platais, zilgani mirdzošais selenita kombinezons varēja ik brīdi negaidot pavīdēt jebkurā vietā tālu no kuģa centra — kādā no patumšajiem gaiteņiem, kas atradās pie paša borta, virs lidlauka, vai arī pašā apakšējā stāvā, kur viņš parasti klaiņoja gluži viens, bet, ja viņam līdzās bija kāds cilvēks, tad varēja droši galvot, ka tas ir Ameta. Radās iespaids, ka viņi nekad nesarunājas: mani vienlīdz pārsteidza un satrauca tas, cik pilnīgi šie cilvēki bija apguvuši klusēšanas mākslu — tik sveša tā man šķita. Citreiz viņi vieglā, līganā gaitā pastaigājās pa zvaigžņu galeriju, apmainīdamies ne vairāk kā ar vienu vārdu pusstundā, ko citi pat nesaprata, — tas parasti bija kāda kuģa vai kosmodromiskās stacijas nosaukums,— un pēc tam atkal turpinādami klusēt, it kā par kopīgi izvēlētu temu.

Pa šo laiku Gea bija sasniegusi 90000 kilometru ātrumu sekundē, bet joprojām šķita, ka tā nekustīgi planē starp zvaigznēm, un vienīgi Doplera efekta rezultātā pamazām mainījās zvaigžņu nokrāsa: tās, kas bija redzamas kuģa priekšgalā, kļuva arvien zilganākas, bet tās, kas palika aiz mums, krāsojās sārtos toņos. Jutīgi, katru pārmaiņu uztveroši aparāti aprēķināja lidojuma ātrumu — tas bija stindzinošs un Zemes apstākļos neiedomājams: tādā ātrumā lidojošs šāviņš, saskaroties pat ar visizretinātākajiem Zemes atmosfēras slāņiem, acumirklī izgaistu kā gāze. Taču šeit zvaigznes un melnais tukšums — viss bija kluss un mēms. Vienīgi no vistālākajiem klājiem pašā kuģa pakaļgalā vēl varēja ieraudzīt Sauli, kas izskatījās kā zilgani dzeltena, samērā spoža zvaigzne un mirdzēja saspiesta diska centrā; tas bija ekliptikas plaknē riņķojošs zodiakālo putekļu mākonis. Turpmāko attālināšanos no Zemes pauda vienīgi aparātu skalu nedzīvo ciparu rindu pieaugums — ar prātu tas vairs nebija aptverams.

Es vairākkārt saņēmu uzaicinājumus iekļauties vienā vai otrā speciālistu grupā, un, jāatzīstas, man pat radās vēlēšanās saistīties ar videoplastiķiem, bet tomēr atturējos. Arvien vairāk iedziļinājos medicīnas studijās; vakaros pēc treniņa, juzdams tīkamu fizisku nogurumu,

veicu sarežģītas operācijas ar trionu fantomiem vai arī studēju zinātnisko literatūru, ko ieguvu no kuģa bibliotēkas bagātīgā medicīnisko darbu klāsta.

Sīs studijas sniedza lielu gandarījumu, tomēr mani allaž mocīja neizprotama neapmierinātības sajūta. Reizēm vajāja doma, ka es pārāk maz tiekos ar cilvēkiem, citreiz — ka manām studijām ir pārlieku akadēmisks raksturs un uz kuģa no tām nav nekāda labuma. Prakse pēc atgriešanās uz Zemes likās tāla un nereāla.

Pa to laiku, kamēr es mācījos, lasīju, pieņēmu pacientus, apmeklēju Teru Hāru vai pastaigājos ar Ametu, kuģa dzīvē sākās tikko manāmas un lēnas, bet nenovēršamas pārvērtības. Daudzi sīki gadījumi būtu varējuši man to apliecināt, bet es pret tiem biju kurls un akls. Vēlāk nevarēju vien nobrīnīties, kā tas viss man pagāja garām, bet tagad esmu pārliecināts, ka pašaizsardzības instinkts neļāva nonākt līdz apziņai ļaunuma vēstnešiem, kas tuvojās, it kā uzglūnēdami mums melnajos, ledusaukstajos bezdibeņos, caur kuriem nepagurdams joņoja mūsu kuģis.

Tā kādā vakarā, kad, skrējiena nogurdināti, mēs puskaili atpūtāmies guļamkrēslos un mūsu miesas pēc karstās dušas kūpēja, kāds no puišiem, ar plaukstas sāniem slinki pliķēdams gurnus, it kā turpinot pārtraukto masāžu, izteica nožēlu, ka nevaram nodarboties ar airēšanu. Zorins smaidīdams sacīja, ka viņš apņemoties sarīkot uz Geas īstas astoņnieku regates, un, atbildot uz mūsu izbrīnās pilnajiem jautājumiem, paskaidroja, kā viņš to domā izdarīt. Laivas varot novietot nelielos, paralēlos, ar ūdeni pildītos baseinos, radot ap tiem videoplastisku ezera vai pat jūras mirāžu. Komandas sākšot sacensties, bet apslēpti mēraparāti noteikšot, kurš astoņnieks airējis visātrāk, kas tad arī tikšot atzīts par uzvarētāju. Zorins, kā parasti, jau sāka zīmēt gaisā aparatūras apveidus, kad fiziķis Griga sāji iemeta starpā:

— Tās būs nevis sacensības, bet gan halucinācijas! Un vispār te ir pārāk daudz videoplastikas. Mākslīgas debesis un mākslīga saule, un mākslīgs ūdens… kas zina, varbūt mēs visi sēžam gluži parastā mucā, bet Gea, Visums, ekspedīcija un šīs tukšuma ainavas nav nekas cits kā videomirāža!

Daži no mums sāka skaļi smieties, kas fiziķi vēl vairāk sakaitināja.

—   Kāda velna pēc mums vajadzīga šī rotaļa! — viņš iesaucās, tad, pielēcis kājās un nostājies mūsii priekšā, nikni turpināja: — Tā taču ir pašapmānīšanās! Ja tā turpināsies, mēs beidzot nonāksim tik tālu, ka ne.- viens nekā nedarīs, pat videoplastika nebūs vajadzīga. Lai izbaudītu kāpšanu Himalaju kalnos, pietiks norīt tableti, kas attiecīgi kairinās smadzenes, un, sēžot klubkrēslā, tu būsi svētā pārliecībā, ka atrodies starp sniegotiem kalngaliem. Kāda pašapreibināšanās! Tā taču ir narkoze, kaut kādi riebīgi surogāti! Ja cilvēks nevar ko darīt pa īstam, tad nevajag to darīt nemaz!

Pēdējos vārdus viņš gandrīz izkliedza. Viņa runas sākumā daži no mums iespurdzās, bet tūlīt arī aprima. Kāds biologs mēģināja sniegt lietišķus paskaidrojumus par narkozēm, taču saruna drīz vien apsīka, un mēs steidzīgi izklīdām, aizejot vēl skaļi izteikdami nepatiku, ka Zorins mūs pārāk nomoka pirms gaidāmajām sacensībām. Tas, protams, bija tikai iegansts, kam vajadzēja noslēpt mūsu sirdis iezagušos klusumu.

Mani ilgi nodarbināja neparedzētās parādības problēma, ar kuru saskāros toreiz pie atomaizsprosta. Biju apņēmies nevienam par to nebilst ne vārda, tomēr jāatzīstas, ka daudzus vakarus no vietas arvien lielākā satraukumā gaidīju brīdinājuma signālu un, kur vien atrados, visur uzsāku uz savu roku visai intensīvus un tikpat nemākulīgus pētījumus, bet man neko neizdevās pamanīt. Pāris reižu es ar nolūku ilgāk uzkavējos pie Tera Hāra, lai, nākot no viņa dzīvokļa, palūkotos nišā uz aizsprosta sienu, bet tā bija tukša un tumša. Radās vēlēšanās atkārtot Irjēlas eksperimentu ar pelniem, bet baidījos, ka mani pieķers un es kļūšu smieklīgs. Beidzot problēma izgaisa pati no sevis. Nākošā mēneša beigās Irjēla atkal parādījās pie pusdienu galda un bija vislabākajā noskaņojumā, šķita, ka viņš vairs nemaz neatceras tās nakts tikšanos. Vairākas reizes mēģināju uzsākt par to sarunu, bet, tā kā man nebija panākumu, noprasīju viņam tieši.

—  Ā, — viņš atteica, — tas nav nekas, viss kārtībā. Pirmajos eksperimentos tādas lietas mēdz atgadīties.

Vakaros es pastaigājos pa zvaigžņu klājiem. Tur bija maz ļaužu. «Tas tādēļ,» domāju, «ka visiem daudz darba.» Runāja, ka astrofiziķi gatavojoties kādas ļoti retas parādības — supernovas uzliesmojuma novērošanai, kas notikšot nākošajā gadā. Par Gobara grupu stāstīja, ka tā esot uz pēdām kādam jaunam atklājumam. Pārējās grupās gan bija kopskaitā ap simt astoņdesmit cilvēku, bet pa klājiem klimta tikai rets zvaigžņu mīļotājs. Es tam nepiegriezu nekādu vērību. Mani arvien vairāk aizrāva tukšums. Agrāk es to vēroju kā astronoms-amatierisj pūlēdamies nosaukt un klasificēt visus debess ķermeņus. Bet pamazām mana attieksme pret zvaigznēm pilnīgi izmainījās. Es vairs neizšķīru zvaigznājus. Nemeklēju tos, neizolēju no tumšā fona, kā pazīstamā sejā neizdala ne acis, ne lūpas. Nekustīgs, nogrimis vērošanā, pieri pret vēso sienu atspiedis, es stundām ilgi ar neatslābstošu modrību raidīju skatienu tukšumā. Pavērsts uz augšu, tas kā gaisā izšauta bulta šķita atgriežamies pats sevī. Virs manis plētās bezgalīgi tumsas slāņi, kuros šur tur bālganām dzīslām bija ieēdusies miglāju rūsa. Vairāk nekā. Lejā — zvaigžņots bezdibenis. Šie divi nakts klajumi veidoja Piena Ceļa melnos krastus. Pēc kāda laika acis vairs neizšķīra pat paprāvus objektus. Skatiens ar mokām sev lauza ceļu tumsas vālos, ieurbdamies tajos kā milzīgos, melnos, izplēnējušiem pelniem klātos pauguros, kā naksnīgos okeānos, kuru dzelmēs gruzd fosforescējošas nogulsnes; ar neiedomājamu piepūli tas pašķīra putekļu aizkarus, lai sniegtu zvaigznes, bet nokusis un bezspēcīgs iegrima un izsīka bezgalīgā tumsā. Brīžiem ar neizsakāmu atvieglojumu skatiens atpūzdamies kavējās pie bariņā mirgojošām ugunīm — tie bija miglāji, spoži kā gāz- veidīgā dzīvsudraba zibeņi, kas kolosāla izvirduma brīdī sastinguši uz mūžiem, — bet tad tiecās atkal tālāk, turp, kur starp bezveidīgiem tumsas blāķiem rēgojās plaisas, no kurām kā biezas dūņas plūda spokaina, trūdoša gaisma. Tā raugoties, brīžiem šķita, ka mans skatiens materializējas un acis izstaro kādus taustāmus starus vai ceļus un es nedrīkstu aizvēri plakstus, jo tad pametīšu savu skatienu kāda naksnīgā bezdibeņa labirintos, kur tam būs mūžīgi jāmaldās starp ledainiem un kvēlojošiem mākoņiem, dzelmēs, kur valda neiedomājami vecs, miljardiem gadu pulsējošs laiks; un tas viss — šie neizmērojamie plašumi bez gala un malas, bez robežām, kuras varētu skatīt vai kaut iedomāties — tas viss taču bija īstenība, pasaule, kas dzimusi no melnā tukšuma un žilbinošajām ūdeņraža liesmām.

Ceļojuma astotajā mēnesī raķete sasniedza 100 000 kilometru ātrumu sekundē. Ik četrās sekundēs Gea pārvarēja attalumu, kāds šķir Mēnesi no Zemes; tā lidojot, gaismas viļņu galotnes stāvus sablīvējās kuģa priekšgalā un izplētās tālu aizmugurē. Gea sasniedza vienu trešdaļu no maksimālā kosmiskā ātruma, un tomēr visi gaismas avoti, pēc kuriem varēja noteikt mūsu atrašanās vietu, palika nekustīgi. Reizēm man likās, ka, apzinoties Visuma baiso vienaldzību pret to piepūli, kas bija nepieciešama mums un mūsu šim vienīgajam mērķim radītajām mašīnām, kas traucās bezgalībā kā vienā punktā koncentrēta gribas spēka tērauda smaile, ka, to pilnībā apzinoties, cilvēkam būtu jāsabrūk. Visnenozīmīgākās pārmaiņas zvaigznāju stāvoklī, ko varēja konstatēt vienīgi ar mikroskopiem, nācās gaidīt nevis dienām un mēnešiem, bet gan gadiem ilgi. Mēs strādājām, atpūtāmies, gulējām, izklaidējāmies, mīlējām, bet raķete traucās uz priekšu, automāti iedarbināja dzinējus, atomliesmu mēles plaiksnīdamās izšāvās no dzinēju vārstuļiem, kuģis paātrināja gaitu, lidodams jau 105, 110, 120 tūkstoš kilometru sekundē, bet zvaigznes palika nekustīgas.

BĒTHOVENA DEVĪTĀ SIMFONIJA

Ilgas pēc visa jaunā, neizbaudītā, neizjustā, kas dziļi un neskaidri auga manī, bet ko it kā nomāca, apslāpēja tikšanās ar cilvēkiem un stundas, ko pavadīju pie aparātiem, klausoties pārraides no Zemes, ilgas, kas gaiši uzplauka naktīs, kad pamodos starp diviem sapņiem, vai vienam pastaigājoties zvaigžņu gaismā un agrās rīta stundās — tas viss sakrājās, saplūda vienkopus un izlauzās uz āru ceļojuma divsimt sešdesmit trešajā dienā.

Todien es pabeidzu savas nodarbības vēlāk nekā parasti un, apstājies zem lielās araukārijas starp slimnīcas zālēm un savu dzīvokli, gudroju, kā pavadīt atlikušās vakara stundas. Neko neizdomājis, beidzot aizbraucu uz dārzu.

Tur valdīja agrs pavasara novakars: vējš, laikam pēc kāda biedra vēlēšanās, bija stiprāks nekā parasti, tā skaudrās brāzmas ik brīdi purināja koku zarus, modinādamas spilgtas pagātnes atmiņas. Debess zilgmē virs galvas peldēja lieli, bezveidīgi mākoņi, zemā saule te paslēpās aiz tiem, te izšļāca gaismas šaltis pār to zeltainajām apmalēm, un tad visi koki un krūmi, it kā piepeši pamodušies, meta uz zemi garenas ēnas.

Pie stāvas klints, no kuras gāzās strautiņš, uz akmeņiem bija nosēdušies trīs zēni divpadsmit, piecpadsmit gadu vecumā. Visjaunākais no tiem, sarāvies zem granīta izciļņa, laizīja cukursniegu kociņa galā. Viņš ar tādu aizrautību nodevās šai darbībai, ka neviļus pienācu tuvāk, lai brīdi viņu aplūkotu. Otrs pusaudzis visai kļūdaini svilpoja melodiju no kādas simfonijas, grūtākajās vietās piepalīdzēdams ar spējiem kāju vēzieniem. Trešais, kas izrādījās Nilss Irjēla, bija uzrāpies visaugstāk un apsēdies klints dabiskos akmens sedlos, no kurienes, rokas uz krūtīm sakrustojis, kā varenu plašumu valdnieks vēroja apkārtni. Kāds, ko nevarēju labi saskatīt, stāvēja strautiņa pretējā krastā, tieši pie burbuļojošās straumes, kas koku paēnā šķita melna un bieza kā darva, un tikai putu krēpes, balti vizot, reizēm uzšļāca gaisā.

—   Kad tad īsti sāksies tas briesmīgais tukšums, par ko tik daudz runā? — iejautājās jaunākais zēns, griezdamies pie neredzamā cilvēka. Zēns vēl joprojām laizīja savu konfekti, bet, lai arī sarunājoties varētu baudīt gardumu, nolauza tai galu un aizbāza aiz vaiga.

—   Tas sāksies tad, kad tu to pamanīsi, — neredzamais atteica.

Es pazinu Ametas balsi. Sai brīdī kāds uzlika roku man uz pleca. Tā bija Anna.

—   Sen neesam redzējušies. Ko tu dari? — pagriezies pret Annu, smaidīdams teicu. Dzirdēju, ka zēni turpina sarunu ar pilotu, bet nevarēju vairs klausīties viņu vārdos.

—   Šodien ir koncerts, — Anna lietišķi noteica un sapurināja savas cirteis.

—  Vai Ruiss seniors? — vaicāju.

—   Nē, šoreiz kas gluži senatnīgs — Bēthovens, devītā. Pazīsti?

—   Liekas gan, — atteicu. — Tātad koncerts. Vai tu iesi?

—   Jā. Un tu? — viņa jautāja. Tālumā pazibēja bērnu košie apģērbi.

—   Protams, — atbildēju, — un ar tevi, ja drīkstu.

Viņa apstiprinoši pamāja un tūlīt pacēla roku, Tai

saglaustu dumpīgās cirtas.

—   Vai tūlīt jau jāiet? — es vaicāju. Mani piepeši pārņēma viegla, tīkama noskaņa, it kā es būtu tikko iedzēris dzirkstoša vīna glāzi.

—   Nē, sākums ir astoņos.

—   Tātad pēc stundas. — Es palūkojos pulkstenī. — Vai mēs kaut kur satiksimies? — smaidīdams piebildu. Uz Geas bija pieņemts tā izturēties, jo tas iedvesa pārliecību, ka mūsu kustības brīvību neierobežo kuģa sienas, un piederēja pie ilūziju sistēmas, kas arvien plētās plašumā. Tāpat kā citi, es uzskatīju, ka tā ir laba metode.

—   Noteikti, — viņa nopietni atbildēja, — satiksimies … pie šīs egles pēc stundas.

—   Tieši pēc stundas, lieliski, bet vai tagad lai eju prom?

—  Jā, man «vēl šis tas. jākārto.

Es atkal paliku viens. Pagāju uz to pusi, kur pirmīt sēdēja zēni, bet tagad tur vairs neviena nebija. Devos cauri dārzam. Es tik labi šeit pazinu katru stūrīti, katru celiņu un puķu dobi, ka laikam gan aizvērtām acīm varētu noiet jebkurā virzienā. Man, protams, bija labi zināms, kur beidzas pastaigu laukums un sākas video- plastikas mirāža. Te man iešāvās prātā doma, ka šī pastaigāšanās atgādina uz galerām notiesāto senlaiku noziedznieku pastaigu, un tūdaļ sajutu nepatiku pret kokiem un krūmiem, kas šodien tik stipri šalkoja. Iegāju gaitenī. Pēkšņi mani pārņēma pilnīgs gribas trūkums: iekāpu liftā un braucu uz astoto stāvu, lai apmeklētu Rudeliku, bet jau piektajā izkāpu ārā un nobraucu atkal lejā, cerēdams lidlaukā pasažieru nodaļā sastapt Ametu,

jo vairākkārt tiku viņu tur redzējis, taču zāle bija tik plaša, ka, meklējot tajā pilotu, es būtu pazaudējis pārāk, daudz laika. Paklausīgais lifts atkal drāzās augšup, bet es izdarījos gluži kā skolas puika: aizvēru acis un, izstiepis roku, piespiedu pirmo pogu, kurai piedūrās mani pirksti. Pacietīgi gaidīju. Beidzot durvis, viegli nosēkdamās, atvērās, un izrādījās, ka esmu vienpadsmitajā stāvā, kur atradās Gobara darbistaba. Seit reti kāds iegriezās, jo nevienam te nekas nebija meklējams; es tomēr izkāpu no lifta un lēni tuvojos plašai sienai, aiz kuras divkāršā apšuvuma atradās Gobara personiskā laboratorija.

Es piegāju pie šīs sienas. Tā bija no stikla, bet necaurspīdīga, jo sastāvēja no polarizētajām plāksnēm, kuras vienā virzienā laiž gaismu cauri, bet otrā absorbē. Patlaban tā bija tumša un spoža, kā ar spīdīgu samtu pārsegta, bet kādā vietā galvas augstumā tanī spīdēja mazs lodziņš — vai nu šī plāksne bija nejauši novietota otrādi, vai arī kāds to tika izdarījis ar nolūku, bet pa šo lodziņu varēja brīvi palūkoties iekšā, ko es arī tūdaļ izmēģināju. Ieraudzīju daļu darbistabas ar matemātiskajiem aparātiem, kas sniedzās līdz pat griestiem. Es stāvēju pustumsā, bet laboratorija bija gaismas pielijuši. Pirmajā brīdī man izlikās, ka tajā neviena nav, tikai telpas dziļumā pamanīju vieglu regulāru kustību — tur ritmiski svārstījās releju sviras.

Pēkšņi satrūkos — manā redzes laukā parādījās cilvēks. Viņš pastaigājās starp mašīnām, uzgriezis man muguru* un dzīvi sarunājās, par ko liecināja rokas izteiksmīgās kustības; šajā rokā viņš turēja melnu nūjiņu, bet otru bija ielicis kabatā.

Es pazinu šo cilvēku, pirms vēl viņš nogāja īso ceļu līdz istabas galam un apgriezās, — tas bija Gobars. Viņš soļoja šurp un turp gar mašīnu, no kuras spurojās kontakti, uņ šķita, ka sarunājas ar kādu, bet ne viņa balss, ne arī'citas skaņas cauri biezajam stiklam nebija dzirdamas.

Mani interesēja, ar ko viņš tur tik dzīvi sarunājas, un pienācu vēl soli tuvāk, aizmirsis, ka Gobars var mani ieraudzīt. Tagad viņš stāvēja, kājas mazliet ieplētis, un, nūjiņu gaisā vēzēdams, ātri runāja, pagriezies par trim ceturtdaļām, tā ka redzēju vienīgi deniņos viegli pulsējam muskuļus. Pa ekrāniem, kas atradās viņa priekšā, slīdēja -zaļas gaismas svītras.

Gobars bija viens ar saviem automātiem un diskutēja ar tiem. Tas bija visai neparasts skats. Gobara vārdus es noteikti nebūtu sapratis arī tad, ja varētu tos dzirdēt. Un tomēr, ilgāk vērojot viņu, es sāku pamazām apjaust, kas īsti notiek: Gobars acīm redzot kaut ko izklāstīja vai paskaidroja apkārtstāvošajām mašīnām; centrālās elektronsmadzenes — liela kā milža piere, uz priekšu izspiedusies metala masa, ko sedza bruņas ar skalu acīm, — atbildēja tiklab vārdiem, kā arī skaitļu un līkņu virknēm, tām uzliesmojot un nodziestot uz automātu ekrāniem. Gobars gan klausījās atbildēs, gan nolasīja rezultātus un lēni, noraidoši kratīja galvu. Brīžiem viņš neapmierināts novērsās un, paspēris divus trīs soļus pa istabu, atkal nostājās ar seju pret mašīnu, lai pateiktu tai dažus vārdus, brīžiem pieskārās kādam kontaktam vai, pagājis sānis, darbojās ap vienu no rokas elektronanalizatoriem, tad atgriezās, nesdams rokā kartīti, ko tūlīt kā vēstuli iesvieda mašīnā. Mašīna tūdaļ sāka darboties, ekrāni iedegās un nodzisa, un dažubrīd likās, ka tā savām zaļajām un dzeltenajām acīm saprotoši mirkšķina Goba- ram, bet zinātnieks, iepazinies ar visu, kas tai bija ziņojams, atkal noraidoši kratīja galvu un sacīja vienu vienīgu vārdu: «Nē,» — ko es jau biju iemācījies nolasīt no viņa lūpu īsās iedrebēšanās.

Gobars ilgi uzkavējās pie automātiem. Vairākkārt pacēlis melno nūjiņu kā burvja zizli, viņš pārtrauca automāta garos pierādījumus un pavēlēja tam atsākt aprēķinus, tad piepeši sarauca uzacis, aizsvieda nūjiņu un nozuda manam skatienam. Kādu laiku neviena nebija, tikai uz mašīnas ekrāniem periodiski uzliesmoja līkņu figūras, pamazām sasaldamas zaļā ledū, un šķita, ka vientuļais, saimnieka pamestais automāts vēlreiz apsver visus atraidītos argumentus. Pēc minūtes Gobars atgriezās kopā ar mehānoautomātu, kas taisnā ceļā devās pie elektronsmadzenēm, bet zinātnieks atkāpās, piemiedza aci un kaut ko pateica tam. Es sarāvos, kad automāts, klausīdams Gobara pavēlei, izņēma no instrumentu nodaļas urbi, izurba caurumu smadzeņu bruņu pierē un ar sviras palīdzību atlieca visu pārsegu.

Tad mehāniskais «ķirurgs» sastinga. Gobars ar lielu interesi apskatīja mašīnas iekšpusi, satvēra dažus nelielus instrumentus un sāka veicīgi mainīt kabeļu savienojumus; viņš strādāja ļoti ātri. Pēc tam pakāpās atpakaļ, brīdi pētoši raudzījās atvērtajā mašīnā, kur vijās baltu un sudrabainu vadu spirāles, dažas pārvietoja vēlreiz, beidzot lika automātam pacelt cauro pieres plāksni un nostiprināt agrākajā vietā. Kad tas bija izdarīts, Gobars ieslēdza strāvu. Smadzenes atkal atdzīvojās, uz ekrāniem ietrīsējās gaisma, un zinātnieka rokā kā uz burvja mājienu atkal parādījās melnā nūjiņa — tagad es ieraudzīju, ka tā bija tūbiņa ar piparmētru konfektēm. Gobars piemetās uz augsta sola malas un ilgi pētīja līknes, kas staipījās uz ekrāniem, beidzot piekrītoši pamāja ar galvu un, pavērsies pret man neredzamo istabas daļu, kaut ko pateica.

Sāku noskārst, ka zinātnieks nupat pārveidojis kādu aksiomātiskās aparatūras daļu; acīm redzot viņš radīja jaunu matemātikas nozari, kas kļuvusi nepieciešama sakarā ar viņa jaunajiem pētījumiem, ievirzot elektronsmadzeņu domāšanu jaunās sliedēs. Es neviļus izrādījos šīs operācijas aculiecinieks.

Zinātnieks sēdēja uz soliņa, vērodams smadzenes, kas arvien vēl darbojās. Brīžiem līknes kļuva bālākas, — tad Gobars sakustējās, gribēdams uzsākt nākošo darba posmu, bet uz smadzeņu ekrāniem atkal iemirdzējās jaunas ugunis, un releji, kas bija norimuši, sāka svārstīties, atspoguļodami mehānismu vienmērīgo, monotono dzīvības pulsu.

Piepeši manu uzmanību saistīja jauna persona — Kalarla. Viņa nesteidzīgi izgāja cauri telpai, apstājās līdzās Gobaram, aizsegdama viņu manam skatienam, tad pagriezās un nāca tieši uz manu pusi. Es satrūkos un gribēju paiet sānis, bet kājas šķita pieaugušas pie grīdas. Kalarla pienāca tik tuvu stikla sienai, ka viņas seja aizņēma visu caurspīdīgo lodziņu. Nešaubījos, ka viņa mani ieraudzīs. Tad Gobars kaut ko sacīja, uz ko Kalarla, galvu nepagriezusi, atbildēja vienīgi ar lūpu kustībām, viņas seja palika vienaldzīga pret šo sarunu, kas droši vien skāra kādu tehnisku jautājumu. Kalarla mani neieraudzīja. Viņas acu lielās, melnās zīlītes leni plētās, it kā tās dzertu tumsu. Viņa neredzēja mani un vispār nekā neredzēja ap sevi. Viņas skatiens nekā negaidīja, tas necerēja ieraudzīt ne kādu ainavu, ne gaismu un pat ne tumsu. Viņa ilgi tā stāvēja. Līdzās šai gaišajai sievietes sejai ar gludo pieri, klusajām lūpām un acīm, kas, ieurbušās stikla kvadrātā, šķita tik tālas, it kā būtu aizklīdušas bezgalīgajā tukšumā, Gobara melnais stāvs dibenplānā izskatījās dīvaini nenozīmīgs, bet milzīgie aparāti ap viņu atgādināja lieliski konstruētas mehāniskās rotaļlietas.

Beidzot Kalarla pagriezās pret Gobaru un vēroja viņu sarunājamies ar mašīnām, bet es, pietvīcis un nokaunējies par to, ka noskatījos viņa dzīves epizodi, kas nevienam nebūtu jāredz, zagšus atkāpos un aizbēgu kā ļaundaris.

Lifts mani aizveda līdz stāvam, kurā atradās filharmonija, lai gan pats neapzinājos, kurp man jābrauc. Pēkšņi atģidos spožas gaismas plūdos. Stāvēju uz marmora grīdas zem arkādēm pie ieejas zālē, kurā steidzās nokavējušies klausītāji, un piepeši atcerējos, ka man bija jāsatiek Anna, bet tai pašā brīdī arī ieraudzīju viņu. Pieskrējis meitenei klāt, satvēru viņas rokas un taisnodamies kaut ko juceklīgi čukstēju. Slaidāka nekā parasti — garajā tērpā, kas izskatījās kā no veca, nosūbējuša sudraba darināts, viņa savilka lūpas, izlikdamās dusmīga.

— Nac, nāc, — viņa mudināja, — gan vēlāk izrēķināsimies.

Tikko bijām iegājuši zālē, lielās lustras nodzisa un plašo estrādi no augšas apgaismoja starmeši, bet uz mirdzošo instrumentu un publikas galvu fona kā melns krusts izslējās diriģenta slaikais siluets. Sausi noklaudzēja nūjiņa.

Sākumā šīs senās mūzikas skaņas plūda man garām, pat nesaviļņodamas. Ar patiku aplūkoju mirdzošos vara un lakotos senlaiku instrumentus, uz kuriem vienmēr izpilda veco autoru darbus. No caurulēm izveidotās gliemežnīcas, ar ādu pārvilktās apaļās kārbas, metala šķīvji — tas viss liekas tik ērmots un reizē aizkustinošs. Ikreiz, kad domāju par senseno pagātni, nespēju atvairīt domu par dīvaino pretrunu: cilvēki ar tik bagātu iztēli, kuri mīlēja muziķu tāpat kā mēs, atskaņoja to uz koka kastēm un dzīvnieku dzīslām .,.

Galvā jaucas tēlu fragmenti, balsis, aprauti vārdi, domas, bet no ārpuses to visu apšalkoja dunošā muziķa, te pieaugdama spēkā, te mazinādamās. Un pēkšņi, pats nezinu, kā un kad, šī muziķa ielauzās manī. Starp sastingušām atmiņām iespiedās varenas, pacilātas skaņas kā plūdi, kas iebrūk mājā, aizraudami līdzi kā atkritumus, tā dārglietas, un tur, kur pirms brīža vēl valdīja ikdienišķa, pieticīga kārtība, tagad virpuļoja tumši atvari. Un tad notika tā, ka es sāku slīgt mūzikas skavās. Dusmās iededzies, gribēju tam pretoties, pārtraukt melodijas plūdumu, bet velti. Visas domas, atmiņas, viss mans es, nezināmas varas aizrauts, traucās kaut kur, līdz izsīka pēdējie spēki un, nejaudādams pretoties, es paliku kails un nevarīgs. Jutos kā upes gultne, kurā nikna straume laužas arvien dziļāk un dziļāk, izgrauzdama un saārdīdama krastus, bet atgriezusies brāžas ar divkāršu enerģiju, un šajā orkānā izdzirdu neatlaidīgus, nerimstošus saucienus — mani aicināja kāda pārcilvēciska balss.

Piepeši viss salīgojās, it kā varenais spēks, paša drosmes izbiedēts, būtu uz mirkli aprimis — iestājās klusums, īss un tik negaidīts, ka sirds stājās pukstēt, bet tad sākās jauns skaņu izvirdums.

Gribēju piecelties un aiziet — vairs nespēju to ciest. Zagšus, saliecies, kā nemaņā aizstreipuļoju līdz durvīm. Pēc brīža stāvēju tukšā telpā, ko pusaplī iežogoja marmora kolonas, un smagi elpoju, kā skrējiena nokausēts. Sāku kāpt lejā pa kāpnēm, jo klusinātas mūzikas skaņas aizsniedza mani arī šeit. Sajutu, ka neesmu te viens.

Pakāpienu augstāk stāvēja Anna. Klusuciešot satvēru viņas roku — viss norima, pamira, arvien tālāki un tālāki simfonijas brāzieni pavadīja mūs tukšajā gaitenī, tad klusi iesanējās lifts. Daži desmiti soļu — un mūsu priekšā -pavērās zvaigžņū galerija.

Nezinu, vai es pats aizgāju turp vai viņa mani aizveda. Nezinu. Mēs nekustējāmies, bet pie mūsu kājām, kas bija neredzamas, it kā mēs paši būtu pārvērtušies par tumsu, rēgojās dzelmes, bezdibeņi, mūžīgais, nemainīgais tukšums un tajā sastingušas ugunis — nežēlīgās, nežēlīgās zvaigznes.

Paspiedu Annas roku. Sajutu viņas siltumu, tomēr biju viens.

—   Bērns… — es čukstēju, — Tu nekā nezini.,. viņš… viņš zināja par mums, vai dzirdi? Viņš visu zināja, šis aizvēsturiskais muziķis, šis Bēthovens, XVIII gadsimta kurlais vācietis .,, Viņš visu paredzēja, visu zināja…

Anna klusēja. Sajutu viņas pirkstu mierīgo pieskārienu. Pieķēros šim mieram, no kura varēja izaugt parasta, vienkārša saruna, kas pavērtu ceļu atpakaļ pie kaut kā, kas bijis agrāk, bet šai brīdī šķita zudis uz visiem laikiem. Man pavīdēja cerība.

—   Viņš nekā nesaprata, — sāku runāt vēl klusāk, — nekā, tikai runāja, un šī balss ir dzīva vēl šodien .., Man šķita, ka visi skatās uz mani, jo viņš pateicis to, ko es pats sev nebūtu atzinies… pat to viņš zināja… — Es pacēlu roku pret zvaigznēm.

Es neredzēju zvaigznājus. Tur bezgalīgi senajā izplatījumā vizēja it kā sasalušas ugunis — aukstas, mēmas dzirkstis kā šausmīga vienaldzības grimase. Nespēju aizvērt acis un nespēju arī skatīties. Satvēru Annas plecus. Viņas galva nostājās starp mani un tukšumu, kā sargādama un aizstāvēdama mani. Nedomādams, ko daru, pievilku viņu sev klāt, jutu viņas kailo plecu siltumu, viņas elpa appūta manu seju, mūsu lūpas sakļāvās.

Klusumā mūsu asinis šalkoja un sirdis pamira. Anna cieši, uzticīgi piekļāvās man. Es nedrīkstēju to pieļaut.

—  Anna, — es čukstēju, — klausies, es …

Viņa atbrīvoja savu roku un ar plaukstu aizspieda man muti. Kā gan lai aizmirst šo sievišķās gudrības apdvesto žestu?

—   Nesaki nekā, — Anna čukstēja.

Mēs viens otru neredzējām. Bija tumšs, tukšums aptvēra mūs no visām pusēm, tas atklāti uzglūnēja ikvienam mūsu skatienam; un likās, ka Geas bruņas sairušas, un es pat sāku šaubīties, vai man zem kājām ir drošs pamats. Vienīgi šis slaidais augums sniedza patvērumu. Es piespiedu savu kaistošo pieri pie viņas vēšā pleca, un mēs stāvējām tā, paši nezinādami, cik ilgi. Pēkšņi sajutu, it kā putns nolaistos man uz ma

tiem. Seit putns? Uz Geas taču nebija putnu, tie nespētu šeit dzīvot, jo kā akli sistos pret Zemes mirāžas sienām …

Anna glāstīja manu galvu. Es ar lūpām pieplaku viņas kaklam un sajutu viņas sirdi; asinis pulsēja ritmiski, it kā no viņas ķermeņa dzīlēm mani uzrunātu kas ļoti tuvs un pazīstams. Mēs sākām iet, cieši piekļā- vušies viens otram un klusēdami, it kā viss jau būtu pateikts. Gaitenis nogriezās sānis, garām paslīdēja zilo nakts spuldžu blāvi apgaismotās kāpnes, tad nāca garš gaiteņa atzarojums, plašs priekšnams … mēs stāvējām pie manas istabas durvīm. Annas roka uz mirkli sastinga manējā, tad viņa to pati pastiepa uz priekšu, nospieda rokturi un pirmā pārkāpa pār slieksni. Es pagriezos atpakaļ un taustīdamies mēģināju aizvērt durvis, kad piepeši satrūkos kā no sitiena. Anna pieplaka man, bet velti. Mūs jau šķīra tumsa — tā, no kuras iz- niia ilgs, nepārtraukts, dobjš signāls. Gea kāpināja ātrumu.

ASTROGATU PADOME

Ikvienas zvaigznes esamību nosaka divu pretēju spēku cīņa; viens no šiem spēkiem ir gravitācija, kas saspiež masu centra virzienā, otrs — starojums, kura varenais spiediens to nemitīgi izpleš. Zvaigzne raida izplatījumā par enerģiju pārvērstās matērijas plūsmas. Un tas viss turpinās miljardiem gadu.

Kodolprocesiem apsīkstot, izzūd arī starojums, kas nepārtrauktās straumēs plūst no centra uz visām pusēm. Enerģijai turpinot izplūst caur zvaigznes virsmu, tās dzīles strauji atdziest. Spiediens, kas gāzveida lodi izpleš, vājinās un nespēj vairs pretoties gravitācijai, kura to turpina saspiest. Zvaigzne sāk saplakt, līdz griešanās kustības nemainīgais moments norauj tās atmosfēras ārējos slāņus un sakaitētu gāzu sfēriska apvalka veidā izsviež izplatījumā, kur tas izplešas ar tūkstošiem kilometru ātrumu sekundē. No zvaigznes atsegtajiem karstajiem slāņiem enerģija sāk izplūst vēl straujāk. Šajā brīdī zināma paveida zvaigznes var sarukt ārkārtīgi ātri. Milzīgā spiediena un temperatūras ietekmē brīvie elektroni iespiežas atomu kodolos, elektriskie lādiņi neitralizējas un visa zvaigzne pārvēršas par neitrālo daļiņu — neitronu kamolu. Neitroni savstarpēji neatgrūžas un sakļaujas daudz ciešāk nekā parastie atomu kodoli. Tad norisinās process, ko var apzīmēt šādi: «Zvaigzne iekrīt pati sevī.»

Sakaitētas matērijas lode, kurā varēja brīvi novietoties vesela planētu sistēma, pārvēršas par ķermeni ar kilometru lielu diametru. Cieši sakļāvusies neitronu masa veido visapbrīnojamāko un blīvāko matēriju Visumā. Ja tādā veidā saspiestu Zemes masu, tā varētu iekļauties simt metru augstā paugurā. Varens izvirdums iamet atbrīvoto enerģiju izplatījumā, un vairāku desmitu dienu laikā zvaigznes starojums pārspēj simt miljonu sauļu gaismu. Pēc tam šī kosmiskā sprādziena liesmas pamazām nodziest un zvaigzne jeb, pareizāk, blīvi saspiestās matērijas izplēnējusi pika, kas no tās palikusi pāri, iegrimst mūžīgā tumsā.

Sādu parādību, kas ik pēc vairākiem gadu simtiem norisinās katrā ārpusgalaktikas miglājā, paredzēja Geas astrofiziķi.

Supernovas uzliesmojums kļuva par kuģa jaunāko sensāciju. Ziņkārīgie sāka bariem plūst uz observato- " riju jau vairākas dienas pirms noliktā termiņa, kas gan svārstījās pusotras nedēļas robežās, jo dažus faktorus, no kuriem atkarīgs sprādziena brīdis, nevarēja precīzi noteikt.

Bija zināms, ka supernova uzliesmos kādā punktā uz taisnes, kas sakrīt ar Geas garāko asi, tādēļ astoņus metrus augstais galvenā teletaktora ekrāns bija pastāvīgi pavērsts pret Galaktikas dienvidpolu. Sai rajonā redzamo Piena Ceļa masīvu lieliskais aparāts ar tā izšķiršanas spēju sadrumstaloja neskaitāmos atsevišķos zvaigžņu pūlīšos, tomēr neviena zvaigzne nelikās lielāka par punktu, jo pat palielinājums, kas sniedzās daudzos miljonos, nespēja pārvarēt milzīgo attālumu. Toties ārpusgalaktikas miglāji starp Centaura Omegas un Dienvidu Krusta lodveida zvaigžņu kopām izskatījās kā bāli diski ar tumšām kosmisko putekļu apmalēm; katrs no šiem mākonīšiem bija daudzu miljonu zyaigžņu sistēma.

Astrofiziku uzmanības centrā atradās Mazais Mage- lāna mākonis, īpaši tā daļa, kurā bija gaidāms super- novas uzliesmojums. Neraugoties uz daudzajiem apmeklētājiem, astrofiziķi turpināja savu ikdienas darbu. Nepārtraukti darbojās neliels matemātisks automāts, kas veica jo sarežģītus aprēķinus; no rokas rokā gāja palielināti fotonegatīvi un skaitļiem izraibinātas spek- trogramu lentas. Sī ritmiskā rosība mūs dīvainā kārtā nomierināja; mēs jutāmies, it kā apbruņotu dresētāju pavadībā ceļotu pa plēsīgu zvēru apdraudētu apvidu. Astrofiziķus neuztrauca ne mūžīgās nakts nebeidzamie plašumi, ne melnbalti kvēlojošie, bezgalīgie mākoņi; viņu lietišķo, klasifikatoriem piemītošo attieksmi pret bezgalību pārņēmām arī mēs — es ievēroju, ka zvaigžņu galerijās, kas pēdējā laikā bija lielākoties tukšas, sāka rasties arvien vairāk apmeklētāju.

Biju mazliet izbrīnījies par to, ka ekspedīcijas vadība ap šo parādību sacēlusi tādu kņadu, un reiz Ir jēlas klātbūtnē ieminējos, ka ziņkārīgo bari droši vien traucē astronomus darbā, bet inženieris tikai pavīpsnāja un īsi izmeta: «Tas atmaksājas.»

Kad pienāca īstās gaidīšanas dienas, observatorijas zāle tikko spēja uzņemt visus apmeklētājus. Taču ne pirmajā, ne otrajā, ne arī trešajā dienā nekas nenotika, un krietni pāri pusnaktij mēs vīlušies aizklīdām pa gaiteņiem, mirkšķinādami pie ekrānu tumsas pieradušās acis.

Ceturtajā dienā ieradās jau mazāk skatītāju, piektajā — vairs tikai ceturtā daļa, bet sestās, dienas rītā supernova beidzot uzliesmoja. Tā izskatījās kā žilbinoši balts punkts Mazajā mākonī. Vai nu bijām pārāk ilgi gaidījuši, vai arī iztēlojušies šo parādību daudz grandiozāku, bet tagad uzņēmām to visai vienaldzīgi, un visi atzinības vārdi tika izteikti vairāk aiz pieklājības pret astrofiziķiem nekā aiz patiesas sajūsmas. Tā mazliet mākslīgi uzpūstais entuziasma vilnis saplaka un izgaisa daudz ātrāk, nekā supernovas dzirksts sāka dzist un zust mākoņa vienmuļajā mirgā.

Astrofiziku grupas darbību koordinēja profesors Trehubs, izcilais ārpusgalaktikas miglāju pētnieks, kas medī uz visspēcīgāko teleskopu darbības rādiusa robežas riņķojošo zvaigžņu mākoņus. Kas kaut reizi bija redzējis Trehubu, uz visiem laikiem paturēja to atmiņā. Viņa galva izskatījās kā apaļš, sabozies putns, stipri uz priekšu izbīdītais deguns atgādināja spēcīgu, saliektu, strupu knābi, bet uzacis virs tā saplūda kopā, izveidodamas spalvainu, kustīgu, dzīvu mezglu, kas signalizēja ikreiz, kad acis pamanīja ko svarīgu. Tre- hubs runāja īsiem teikumiem, nekad nepaceļot balsi, bet tā vienmēr, pat vislielākajā troksnī, aizsniedza to, kam bija domāta. Apmeklētājus viņš pieņēma observatorijā izmeklēti laipni, ne uz mirkli nepārtraukdams savu darbu. Dažbrīd varēja likties, ka profesors tiecas ar neparastiem izteicieniem apmulsināt sarunu biedru. Reiz, kad ierunājās par Zemi, Trehubs sacīja:

—   Arī uz Zemes mēs atrodamies starp zvaigznēm — no tukšuma mūs tur šķir tikai maza kripatiņa gaisa un zemes masa zem kājām — jāpaceļ tikai galva uz augšu.

Viņš bija izvirzījis projektu, ap kuru izcēlās liela jezga, kaut gan, izņemot viņu pašu, neviens neiedrošinājās to nopietni iztirzāt. Pēc Trehuba domām, zvaigžņu ceļojumā būtu jādodas nevis ar lielu vai mazu kuģi, bet ar visu zemeslodi. Viņš ieteica, izšaujot spēcīgus atomenerģijas lādiņus, izsist Zemi no orbītas, tad, lēni «griežot» pa spirāli, pamazām attālināt no Saules un, beidzot, virzīt to uz izvēlētās zvaigznes pusi; siltumu un gaismu šai kosmiskajā ceļojumā caur tumsu Zemes iedzīvotājiem piegādātu daudzas mākslīgas atomsaules.

—   Jau šodien var aptuveni aplēst, — Trehubs mēdza sacīt, — ka pēc desmit vai divpadsmit miljardiem gadu mūsu Saule nodzisīs, un mums būs jāmeklē sev cita; kas gan var būt vienkāršāk nekā aizsteigties šim notikumam priekšā un labprātīgi izdarīt to, ko būsim spiesti darīt nākotnē!

Jāatzīstas, ka mani visvairāk valdzināja Trehuba lietotā forma «mēs», it kā viņš patiesi cerētu piedzīvot laikus pēc divpadsmit miljardiem gadu, lai gan viņš netiecās kādu savaldzināt — tās viņam nemaz nerūpēja. Savos bieži vien visai dīvainajos uzskatos Trehubs parasti pārstāvēja mazākumu, kas nereti aprobežojās vienīgi ar viņa personu. Tādās reizēs Trehubs mēdza teikt, ka viņa kolēģi un līdzstrādnieki «dumpojoties». Vēl jāpiebilst, ka Trehubs jo labprāt smējās. Observatorijas

puskrēslā bieži atskanēja viņa sulīgie smiekli, kad, attīstot filmu, viņš tajā atrada apstiprinājumu savām hipotēzēm. Man patika vērot šo nesatricināmās enerģijas pārpilno cilvēku.

Trehuba grupā strādāja Borelu pāris. Pauls — pla- netologs — uz Zemes bijis kaislīgs alpīnists, slaiks, mazliet sakumpis, iesirmiem matiem, saules un vēju aprautu ādu. Ap acīm, kas šļūdoņu žilbinošajā mirdzumā bija radušas samiegties, veidojās daudz sīku krunciņu. Viņa sievas Marijas āriene šķita gluži neievērojama. Kad viņa atradās cilvēku vidū, svešinieka skatiens tai slīdēja garām. Sākumā es nepratu saskatīt viņas sejas neuzkrītošo, grūti uztveramo daiļumu, kas tikai retos prieka vai skumju brīžos iemirdzējās visā krāšņumā.

Vīrs un sieva parasti strādāja atsevišķi: viņš — pie teletaktoriem vai spektroskopiem, viņa — pie skaitļošanas aparatūras. Telpā, kur klusumu paretam pārtrauca īsas sarunas, kur cilvēki sapratās bez vārdiem un ritēja vienmuļš, sasprindzināts darbs, dažkārt varēja uztvert skatienu, ko Borels raidīja savai sievai. Tas nebija ne sevišķi izteiksmīgs, ne arī dziļš — nebūt ne, — tikai īss, gaišs mirklis, kas sacīja: «Tu esi,» — un Bofels atkal nogrima darbā.

Anna šai laikā vairījās manis. Viņas izturēšanās un sejas izteiksme bieži vien likās mīklaina. Dažreiz neredzēju viņu dienām ilgi, bet, kad it kā garām ejot apjautājos, kāds tam iemesls, viņa aizbildinājās ar darbu pie Cakandžanas. Ja aicināju pastaigāties divatā vai noklausīties koncertu, Annai allaž atradās kāds neatliekams darbs; pēc tam viņa negaidīti atgriezās un bija tāda pati kā agrāk — gaiša, mierīga un paļāvības pilna. Reizēm viņa piepeši sadrūma, taču smaids itin drīz izkliedēja viņas sīkās, bērnišķīgās skumjas. Mūsu attiecības īsajos tikšanās brīžos arvien vairāk sarežģījās. Dažreiz es mēģināju viņas mieram atbildēt ar tādu pašu mieru, bet tas izvērtās par mākslotu vienaldzību; citreiz gribēju būt atklāts, bet iznāca samocīta vaļsirdība, kurai nebija atklājams nekas, izņemot acumirkļa noskaņu. Gadījās, ka sāī<u risināt tā saucamās «dzijās» domas vai ari ļāvos sapņiem par mūsu nākotni. Anna uzmanīgi klausījās, bet viņas smaidā iezagās zobgalības dzirkstele, un šķita, ka viņa neņem nopietni ne manus vārdus, ne mani pašu. Tādās reizēs saruna apsīka, pārtrūka vai vilkās bezgala gausi, un man bija jānopūlas, lai to uzturētu; tas mani kaitināja — jutos kā uz irdenām smiltīm. Ikreiz man bija it kā no jauna jāuzmeklē tā Anna, ko satiku tonakt pēc Bēthovena Devītās simfonijas, jātuvojas viņai, pārvarot kādu neredzamu šķērsli, kas, likās, neslēpās ne viņā un ne manī, bet kaut kur starp mums. —

Reiz jautāju Annai:

—   Vai tev ir labi ar mani?

—   Nē, — viņa atbildēja, — bet bez tevis man ir slikti.

Es pieķēros Annai. Man patika vērot, kā viņa rītos gatavoja brokastis; gaišā, platā rītatērpā, sajukušiem matiem — noliekusies pār traukiem, ar alķīmiķa nopietnību viņa jauca kopā dažādus augļu ingredientus. «Zvaigžņu Anna» — tā es viņu saucu, bet neizpaudu, ka šis apzīmējums radies pretstatā «Zemes Annai». Viņa bija skaista. Uz Zemes mēdz būt ainavas — gan lieliskas, gan kautri daiļas, kuras daba radījusi it kā paš- apbrīnā, tīksminādamās pati ar savu skaistumu. To pašu gribējās sacīt par Annu — viņas kuplo, tumšo matu viļņiem, vienmērīgajiem elpas vilcieniem, slaidajiem «uzacu lokiem, pievērtajām lūpām, kuras šķita sargājam kaut ko, kas nobriest ļoti lēni, bet neatvairāmi. Atceros, ka reiz maiguma pilns vēroju Annu aizmigušu: brīžiem vāri ietrīsējās viņas skropstas, siltā elpa vienmērīgi cilāja krūtis. Sī skatiena pamodināta, Anna, it kā no sapņa iznākusi pretī, mirkli skatījās manī savām lielajām acīm un pēkšņi pietvīka. Rožains vilnis pārvēlās viņas kaklam, sejai, pat ausīm. Es tūdaļ kā inkvizitors apbēru viņu jautājumiem, tiekdamies izdibināt nosarkšanas cēloni. Anna ilgi negribēja atbildēt, līdz beidzot stingri noteica:

—   Es tevi redzēju sapnī. — Vairāk viņa neko negribēja sacīt.

Tā, pastāvīgi atjaunodamies un atkal pārtrūkdams, turpinājās mūsu neparastais romāns, kurā vēlās nakts stundās bija jaušams rūgtuma pilns maigums un rūpīgi slēpts antagonisms.

Pa to laiku dzīve uz Geas ritēja kā ritējusi: laboratorijas strādāja, vakaros mēs pulcējāmies pie Zemes

radiouztvērējiem vai videoplastikas zālē, sporta telpās kolektīvi gatavojās kārtējām sacensībām, koncertos skaņu viļņi cēlās pret filharmonijas zāles velvēm — iztālēm viss šķita tāds pats kā agrāk, un tomēr šis tas vēstīja par kaut kā nezināma tuvošanos, kas uzglūnēj'a mums bezgala garā ceļa malās un nemanot sūcās caur kuģa hermētiskajām bruņām, saindējot cilvēku sirdis un prātus.

Var teikt, ka tas iesākās ar sapņiem, vismaz es to novēroju. Mana paša sapņi šai laikā kļuva telpiski un ar ļoti bagātu saturu, bet šī bagātība bija nelūgta un nevēlama, pat neciešama. Daži sapņi turpinājās vairākas naktis, tie bija uzmācīgi un bieži atkārtojās; citu sižeti sazarojās vairākās līnijās, kas tad rādījās pēc kārtas. Sevišķi spilgti atmiņā iespiedies sapnis par aklo pilsētu. Es pats biju akls un mitu kaut kādu samudžinātu, ķeburainu formu tumsas valstībā; šai sapnī man bija gara un sarežģīta pagātne, pavisam citāda nekā īstenībā: tanī bija tāli ceļojumi, tikšanās ar cilvēkiem, bet ne kripatiņas gaismas — tumsa visu laiku spieda galvu un krūtis. Sis sapnis vai, pareizāk, vesela sapņu sērija, kas turpinājās nedēļām, mani tā novārdzināja, ka pirmo reizi mūžā sāku lietot miega zāles, kas izslēdz smadzeņu garozas darbību; tad gulēju cietā miegā, bet, tiklīdz zāles nelietoju, rēgi atkal bija klāt.

Ambulanci sāka apmeķlēt cilvēki, kas sūdzējās par nakts murgiem. Viņi parasti bija nokaunējušies par savu sūdzību nenozīmīgumu, un izlikās, ka tas ir drīzāk untums nekā uzbrūkošas slimības izpausme, tomēr, paša pieredzes mācīts, uzmanīgi izmeklēju slimniekus un izrakstīju medikamentus, ko pats lietoju, lai gan nereti nācās sastapt pacientu neapmierinātību. Mūsu dienās nevienam netīk lietot zāles, jo medicīnas uzdevums īstenībā ir novērst slimības, nevis tās ārstēt.

Tomēr pārāk par visu mani pacienti nevēlējās gulēt dziļā miegā, nē, viņi gribēja sapņot, tikai par… Zemi; to viņi man uzticēja vienīgi zem četrām acīm. «Diemžēl,» es atbildēju, «mēs vēl neprotam pasūtīt sapņus ar vēlamo saturu.» Nevarēju viņiem nekādi līdzēt un ieteicu vienīgi vairāk vingrot un ilgāk uzturēties «svaigā gaisā».

Par Geas parku cilvēki bieži vien negribēja pat dzirdēt. Sis videoplastiķu daiļdarbs, ar kuru viņi tik loti lepojās, bija kļuvis par īstu strīdus ābolu. Pirms tam apsprieda rriūsu dārza pārkārtošanas plānus, kāds pat iesniedza projektu, kas paredzēja kā reālās, tā arī šķietamās daļas jaunu izkārtojumu, bet vispārējā aptauja parādīja, ka galu galā neviens to nevēlas. Toties tika izteiktas dažādas pretenzijas, piemēram, ka slietus ir mākslīgs un tūlīt var pateikt, ka tas nav īsts», ka «bez putniem sabrūk visa ilūzija», un vairākkārt aizrādīja pat to, ka «debesis un mākoņi ir tīrie māņi, jo ne mazākā mērā nelīdzinās tiem, kas redzami uz Zemes».

Sie pārmetumi aizvainoja videoplastiķus. Viņi apgalvoja, ka mirāža sniedzot pilnīgu ilūziju, jo tās radītāji ņēmuši vērā itin visus faktorus, kas ietekmē cilvēka sajūtas, un patlaban aparatūra darbojoties tikpat nevainojami kā ceļojuma sākumā, kad visi, kas vien ieradās uz kuģa, sajūsminājās par lielisko iespaidu.

Ceļojuma pirmā gada beigās daži no maniem pacientiem sāka sūdzēties par miega un nomoda periodu ritma traucējumiem; viņu darba dienas režīms kļuva citāds nekā pārējiem: daži gāja gulēt agrās vakara stundās un pamodās ilgi pirms rītausmas, citiem turpretim bija tieksme strādāt naktīs un gulēt līdz pusdienai; tādējādi darba laiku dažādība arvien pieauga, draudot izjaukt kolektīvu.

Gaiteņos, it sevišķi pēcpusdienās, varēja sastapt arvien vairāk bezmērķīgi klaiņojošu cilvēku, iesāktas sarunas pārtrūka pusvārdā, ikviens klīda savrup, vairīdamies no zvaigžņu galerijām; reiz, dažas dienas pirms Jaungada, aizgājis uz pastaigu klāju stundā, kad agrāk tur valdīja vislielākā rosība, sastapu vienīgi Arnetu un vēl divus pilotus sarunājamies par kādu zvaigznāju, bet citādi plašā galerija bija pilnīgi tukša.

Visi šie notikumi norisinājās laika posmā, kad manas un Annas attiecības bija nonākušas vissarežģītākajā stadijā, un tādēļ es tiem neveltīju pienācīgu uzmanību.

Uz kuģa regulāri notika astrogātu apspriedes. Trīs dienas pirms kārtējās padomes sēdes Ters Akonjans lūdza mani izteikt tanī savas domas par ekspedīcijas dalībnieku psihisko stāvokli; es nekavējoties ķēros pie darba un dažu stundu laikā sacerēju garu jo garu atskaiti.

Uz sēdi ierados ar nokavēšanos, jo Nilsa draugs — draiskais cukursniega mīļotājs, rāpjoties lidlauka stabā, bija nokritis un man nācās viņam ievilkt izmežģīto kāju. Man ienākot, runāja Lena Berensa. Apsēdos aizmugurē vienā no pēdējiem krēsliem, plašās telpas kaktā. Geas felicitoloģiskā punkta pārstāve uzskaitīja, cik bieži ekspedīcijas dalībnieki apmeklējuši to vai citu kuģa telpu; šī statistika rādīja, ka ceļojuma pirmajos mēnešos visvairāk apmeklēti bijuši zvaigžņu klāji, taču vēlāk no tiem sākuši arvien biežāk vairīties un par galveno atpūtas vietu kļuvis parks, bet pašā pēdējā laikā arī tas, tāpat kā klāji, bijis pilnīgi tukšs.

—   Kur tad ļaudis pavada brīvo laiku? — Ters Akonjans jautāja, noliecies pār piezīmēm un nevienu neuzlūkodams.

—   Mēs pārbaudām tikai publiskas vietas, — Lena atbildēja, — bet nav grūti uzminēt, ka cilvēki uzturas galvenokārt savos dzīvokļos.

—   Vai viņi tur rīko plašākas viesības? — Ters Akonjans gribēja zināt. Viņš arvien vēl nepacēla galvu. Es lāgā nevarēju saprast, kas viņam padomā.

—   Nezinu, — Lena atteica, — bet, cik varu spriest pēc sevis un saviem tuviniekiem … nē.

—   Nu kas tad tas ir? — Ters Akonjans jautāja. Viņš izslējās, es ieraudzīju viņa seju.

—   Domāju, ka … vientulība, — kāds,aizmugurē atsaucās. Visi pagriezās turp: to bija sacījis Trehubs.

—   Dakter, — Ters Akonjans griezās pie manis, — lūdzu, pasaki savas domas.

Es piecēlos. Vienā mirklī man kļuva skaidrs, ka mana atskaite nekam neder. Tas bija savāds brīdis: pats nezināju, ko nākošajā mirklī runāšu, bet tai pašā laikā pār mani nāca dīvaina apskaidrība.

—   Kolēģi, — es sacīju, — biju sagatavojis pārskatu par manu pacientu slimībām pēdējo mēnešu laikā, bet nupat sapratu, ka to klasificēšanai un uzskaitei nav nekādas jēgas. Tām visām ir viens cēlonis, kuru nupat nosauca profesors Trehubs. Līdz šim to nesaprata ne paši slimnieki, ne viņu ārsts, manuprāt, tādēļ, ka mēs visi jau no bērnu dienām mācāmies ar prātu pārvarēt^ visus konfliktus, ar kuriem saduramies dzīvē. Tādēļ esam pieraduši klusēt par neatrisināmiem jautājumiem, jo dalīties grūtībās ar citu uzdrīkstamies tikai tad, ja varam cerēt uz palīdzību, ko stiprākie, gudrākie un labākie sniedz svārstīgajiem, vājākajiem un mazāk spējīgajiem. Tukšumā mes visi esam vienlīdz nevarīgi. Tādēļ visi vienādā mērā par to klusējam. Šis klusums starp mums aug. Pret to ir jācīnās.

Es apsēdos, vārdu palūdza Irfēla.

—   Kolēģi apgalvo, ka vientulība un klusums esot pirmās pazīmes, kas liecina par tukšuma ietekmi uz cilvēku. Es nezinu, vai tas ir pareizi. Es saku, ka nezinu, un man gribētos apspriest to kopā ar jums. Kas bija mūsu dzīves pamats uz Zemes? Kas mūs visciešāk saistīja ar citiem cilvēkiem? Kādreiz, senos laikos, cilvēkus saistīja kopējas tradīcijas, parašas, cilts un nacionālie sakari, pagātnes ciešanas un ievērojamāko atceres dienu kults. Turpretim mūs visciešāk saista darbs nākotnes labā. Mēs esam rase, kas raugās tālu pāri atsevišķa cilvēka personiskās dzīves robežām. Te slēpjas mūsu spēks. Mēs negaidām to, kas nāks, bet paši kaldinām nākotni, mēs uzstādām sev prasības atbilstoši arvien augošajiem sapņiem, tādēļ arī mūsos un ap mums viss mainās un atjaunojas. Man liekas, ka dažiem šis pamats sāk zust. Paši neapzinādamies, viņi jau tagad gaida ceļojuma galu, bet no tā mūs šķir vēl daudz gadu, un tādēļ tas ir bīstami. Nevar taču tik lielu dzīves daļu nodzīvot gaidas.

—   Bet mūsu darbs? — pēc laba brīža Ters Akonjans vaicāja un paraudzījās klātesošo sejās.

Rudeliks vecākais atbildēja:

—   Augošais sakaru novēlojums ar Zemi arvien nopietnāk traucē zinātnisko darbu, taču, šķiet, tas nav svarīgākais. Cilvēki strādā pat vairāk nekā agrāk, lai gan panakumi nav labāki; darbs kļuvis par patvērumu — tas aizņem laiku, novērš uzmanību no mūsu stavokļa un no domām par turpmākajiem gadiem. Raugoties no šo gadu perspektīvas, sīkās ikdienas darbības — celšanās, ģērbšanās, ēdiena uzņemšana, ko agrāk pat nemanījām, — tagad izdveš nāvējošu vienmuļību. Ko mēs arī darītu, viss liekas tik sīkumains, ka negribas pat izstiept roku, tādēļ arī tukšas koncertzāles,

parks, klāji… Tas, kas uz Zemes mums likās vērtīgāks par visu — laiks, šeit kļuvis mūsu ienaidnieks.

—   Piedodiet… Kas te īsti notiek … taču ne apspriede! — pēkšņi iesaucās Trehubs.

Viņš piecēlās, atkāpās aiz sava krēsla un uzlika roku uz tā atzveltnes, it kā gatavodamies aiziet.

—   Jūs meklējat vārdu tam, kas notiek uz Geas? Kādēļ? Mēs taču visi zinājām, ka t a s būs, nezinājām tikai — kad. Atteikušies no mākslīgi radītās vides ērtībām uz Zemes, mēs devāmies izplatījumā. Bezgalīgs tukšums? Jā. Bet vai mums jāsūdzas? Un par ko? Par dabas likumiem?! Visu mūsu kā tagadējo, tā turpmāko ciešanu uzskaitījums nesamazinās tās ne par matu. Runājot par vientulību, es domāju pavisam ko citu nekā jūs. Ikviens no mums starp biedriem, darbā, strīdos ir tāds pats kā agrāk, citāds viņš jūtas tikai tad, kad paliek viens. Tādēļ viņš ilgojas būt viens, lai izpētītu sevi, — kas gan var būt vienkāršāks? Tā ir vienīgā cilvēka cienīga vientulība. Un ko mums var nodarīt tukšums?

—   Uzvarēt mūs, — es pusbalsī atsaucos. Trehubs to sadzirdēja.

—   Ai nē, — viņš sacīja. — Visuma materiālie spēki var mūs iznīcināt, piemēram, sadursmē. Bet uzvarēt — to nespēj pat Visums. To varētu vienīgi… cilvēks.

Viņš brīdi klusēja.

—   Tie ir tukši spriedelējumi. Jūs to zināt tikpat labi kā es. Viss jau sen izlemts, mēs paši lēmām, un viss ir tā, kā tam jābūt. Kādas pārmaiņas arī notiktu mūsos, tām jānotiek un jārod izpausme, bet, vai mēs būsim vāji vai stipri, jautri, nepacietīgi vai noskumuši, — tam nav nekādas nozīmes salīdzinājumā ar vienigo neapšaubāmo patiesību: lidojums turpinās!

BALLE

Ceļojuma pirmajā gadadienā uz Geas notika sarīkojums, ko, vēlāk atceroties, joka pēc iesauca par «balli».

Šo jubileju astrogāti izmantoja kā ieganstu, lai Geas noslēgtajā lokā atjaunotu un paplašinātu saskari starp

cilvēkiem. Sarīkojumā vajadzēja piedalīties itin visiem, tātad ari izcilākie zinātnieki, kas vienmēr bija aizņemti un tādēļ reti kur sastopami, šoreiz ziedoja biedru labā nevis savu darbu, bet gan paši sevi. Ar šīm svinībām to rīkotāji gribēja atdzīvināt sabiedriskās dzīves sastāvējušos ūdeņus, jo arvien ciešāk šo dzīvi sāka ierobežot atsevišķu laboratoriju sienas. Daudz tika darīts, lai pilnīgi pārveidotu visiem tik labi pazīstamās kuģa zāles. Jau nedēļu pirms sarīkojuma videoplastiķu grupa ieslēdzās Baroka zālē, kur pārējiem ieeja bija stingri noliegta. Satiekoties ar mums ēdienu reizēs, videoplastiķi šad tad aplinkus ieminējās par brīnumiem, kas mūs sagaidot, tomēr visumā viņu darbs palika noslēpumainības plīvurā tīts.

Gaidītās dienas rītā es saņēmu uz daļēji caurspīdīgas, kā marmors dzīslotas papīra sloksnītes senlaicīgi iespiestu ielūgumu. Zem mana uzvārda bija rakstīti divi vārdi: «Subtropisks tērps.» Tie pamodināja manī agras jaunības noskaņu, ko izjutu, kad, jauns zēns būdams, drudžaini posos pavasara sarīkojumam.

Tieši pulksten sešos pēcpusdienā, uzvilcis savu visbaltāko uzvalku, devos uz trešā stāva klāju. Pie Baroka zāles durvīm stāvēja visi videoplastiķi un trešais astrogāts — tumšmatis Songrams. Mēs ceremoniāli sasveicinājāmies. Pacilātais noskaņojums, svinīgie žesti, elegantie tērpi — viss bija komisks, un mēs to jutām; videoplastiķu oficiālajās sejas izteiksmēs ik pēc brīža iezibsnījās šķelmīgs smaids, bet visjaunākā no viņiem — Maija Moletiča, vēsturnieka Moletiča māsa, paņēma mani zem rokas, lika aizvērt acis un tad ieveda zālē. Sajutu siltu vēsmu, nāsīs iesitās valganas svelmes un eksotisku ziedu saldi sājās smaržas piesātināts gaiss.

— Nu! — Maija iesaucās.

Atvēru acis un apstājos kā pienaglots.

Es atrados zālē, kas šķita tik milzīga kā puse visa kuģa platības; zāles sienas, kas sākumā slējās taisni uz augšu, vairāku stāvu augstumā saplūda kopā, veidojot slaidas velves; lejā ievēroju garas, melnas galerijas un baltas, pret griestiem traucošas kolonas, bet manu, tāpat kā visu pārējo uzmanību saistīja galvenokārt skats, kas pavērās zāles viņā galā. Tur bija liela, akmens balustrādes ietverta terase, ko ar zāli savienoja daudzas augstas, plaši atvērtas durvis. Tuvojoties tai, jau iztālēm ieraudzīju bezgalīgu, rāmā mirdzumā dusošu jūru. Izgāju uz terases. Tās pakājē stiepās saules pielijuši pludmale, kurā iezīmējās čūskveidīgi izlocītas līnijas — pēdas, ko smiltīs atstāja viļņi; dobji, vienmuļi šalcot, tie vēlās šurp no apvāršņa puses un, sašķīzdami pret piekrastes sēkli, kā zaļgani palu ūdeņi pārplūdināja krastu.

Pāris kilometru no krasta ūdens gaišā nokrāsa mainījās — tur virs zemūdens rifu barjeras mutuļoja piekrastes bangas. Tālāk bija redzama tumša dzelme, kuras rāmais zilums saplūda ar tveicīgajām debesīm. Ļoti tālu — pie paša apvāršņa — kūpēja zilganā dūmakā tīts vulkāns. No tā galotnes plūda dzeltenīga, slīpa gāzu strūkla, kas lēni izira gaisā. Pārliecies pār balustrādi, ieraudzīju stāvu saplaisājušas klints masīva krauju. Uz šīs klints balstījās terase. No jūras pūta vāja, tikko manāma brīze, es aplaizīju lūpas — tām bija sāļa garša. Izdzirdis, ka aizmugurē kāds aiz sajūsmas lādas, pagriezos un ieraudzīju pilotu Jerijogu. Viņam gailēja acis.

—   Pie seno atomistu bārdasl

Nodomāju, ka pilotu tik ļoti sajūsminājusi ilūzija, bet viņš piebilda:

—   Eh, kā derētu nopeldēties… ko?

Viņš atbalstījās pret balustrādi, it kā apsvērdams, vai nelēkt zemē, tad uzsita tai ar dūri un pagriezās, lai dotos zālē. Es sekoju viņam.

Tur bija vēl tikai daži cilvēki, kas pilnīgi pazucļa plašajā zālē. Tas, ko es ienākot, jūras mirdzuma apžilbināts, biju noturējis par galeriju, izrādījās panelis, kas stiepās gar sienām; tajā melnoja ovālas nišas, kurās laistījās apkalpotāji automāti. Zāles vidus bija brīvs, un tās pašā centrā pacēlās kupla palma, kuras stumbru klāja koksnainas, kā mēles atkārušās zvīņas. Ap to rindās stāvēja zemi galdiņi. No paneļa tumšās joslas izslējās kolonas, kas balstīja griestus; virs ieejas tie krita lejup kā pērļuvizošs, sastindzis ūdenskritums. Tur, virs portāla, laistījās monumentāla vitrāža.

Uz gludā pamata izdalījās divi stāvi — vīrietis un sieviete. Kailām kājām minot kuplo zāli, viņi soļoja — lieli, iedeguši, kaili; viņu skatiens, starodams no vitrāžas plāksnes, pāri mūsu galvām sniedza okeāna neizmērojamās tāles, kur, likās, gaišoja viņiem vien saredzamais ceļa mērķis. Portālu no abām pusēm rotāja daudzas telpiskas gleznas, kuras citu no citas atdalīja alabastra joslas. Gleznas izskatījās kā uz noslēpumainu pasauli sienās izcirsti logi. Dažās no šīm gleznām mudžēja zeltainas cietspārnu vaboles, citās kā sastinguši stiklainajā gaisā rēgojās melnsārti, plēsīgi kukaiņi. Te garā gājienā soļoja skudras ar vareniem žokļiem, tur bija nometušies smagi, spalvaini, sudraba kažokos tērpušies naktstauriņi, un tas viss laistījās, mirgoja un vibrēja, jo bija izveidots no dārgakmeņiem. Skatienam slīdot no gleznas uz gleznu, pulsēja cirkonu violetā mirga, gailēja smaragdu zaļās ugunis, dzirkstīja briljantu spožās varavīksnes, asiņoja spineli un rubīni, fos- forescēja disteni, amfiboli, cianīti, citrīni. Acīs cirtās skaudru liesmu krusa, tās apžilba un sāpēja. Pagriezies uz terases pusi, atvieglots pievērsu skatienu skaidrajai zilgmei.

Nelabojamā Nonna! Es nešaubījos, ka tas bija viņas darbs. Man mēles galā jau bija zobgalīga piezīme, bet, ieraudzījis viņas gaidu pilno skatienu, pasmaidīju un pateicu dažus atzinīgus vārdus. Ko tur var darīt, acīm redzot viņa nespēj iztikt bez izšķērdības un pārmērībām. Sai atziņai sekoja cita: es kļūstu vecs vai vismaz esmu sasniedzis briedumu un kļuvis nosvērts, jo piespiežu sevi samierināties ar gaumi, kas ir diametrāli pretēja manējai. Zālē pulcējās arvien vairāk ļaužu. Pa vienam, pāros un veselām grupām no visām kuģa malām nāca astronomi un tektonofiziķi, gravimetri, inženieri, mākslinieki, matemātiķi, metalurgi un mehānej- risti, piloti un biofiziķi. Lielais durvju aizkars visu laiku plandījās kā putna spārns, uz tā fona parādījās arvien jauni gaiši stāvi, jo visi bija ģērbušies baltās svētku drānās — gan sniegbaltās un sudrabainās, gan tīri baltās, gan ar zilganu vai maigi zaļu nokrāsu. Sieviešu garos tērpus rotāja tikko saredzams raksts. Te es ieraudzīju Zorinu un nevarēju noturēties nepasmaidījis: šis vīrs, kas mūždien staigāja sudraba kombinezonā, bija ieradies zāles zaļā uzvalkā, virs kura liesmoja viņa rudā galva. Visi centīgi apbrīnoja videoplastiķu brīnumdarbus un, liekas, lāgā nezināja, ko iesākt; jaunieši iznesa stikla galdiņus uz terases, ko vienā mirkli piepildīja svinību viesi un okeāna šalkoņas apslāpētas sarunu čalas.

Stāvēju pie sienas, nezinādams, ko darīt; paskatījies sānis, ieraudzīju apkalpojošo automātu, kas stāvēja sastindzis, gatavs izpildīt jebkuru vēlēšanos; tāpat kā citi automāti, tas šodien bija pilnīgi pārvērties. Ikdienas pelēkā pārsega vietā to klāja tādas kā sudrabā kaltas bruņas, pieres vairogu rotāja bareljefi ar mitoloģisku sižetu. Pienācu tuvāk tos aplūkot, kad piepeši mani pārsteidza meitenes balss:

—   Dakter, kas tad tas — romāns ar automātu?

Un tūdaļ sekoja vesela smieklu brāzma. Es apsviedos. Mani ielenca jaunu cilvēku pūlītis — viņu vidū bija Nonna, Maija, Rudeliks jaunākais, astrogāts Songrams un divi vēsturnieki — Moletičs un vēl viens, kura uzvārdu es nekad nevarēju atcerēties, — ne jau tādēļ, ka tas būtu ļoti grūts, bet šis cilvēks bija tik neuzkrītošs, ka pat nelielā sabiedrībā pilnīgi pazuda, it kā saplūzdams ar fonu.

—   Romāns ar automātu? Liekas, ir tāda grāmata, ļoti sena — XXIII vai XXIV gadsimta, vai ne? — Maija vaicāja. Viņa vēdinājās ar garu, šauru piezīmju bloka etviju.

—   Vai tev karsti? Uzgaidi brīdi… — viņas draugs iesaucās.

—   Nē! Nē! — Maija notvēra viņu pie rokas. — Man tieši gribas ciest karstumu, lai būtu kā senos, aizvēsturiskos laikos. Redzi, pat automāti šodien izskatās, kā no viduslaiku pils iznākuši.

—   Viduslaikos nebija automātu, — Moletičs viņu izlaboja. Maija, turpinādama vēdināties, ielūkojās man sejā.

—   Dakter, — viņa teica, — mēs iesākām diskusiju par mīlestību, proti: kādam arodam tā visvairāk līdzinās. Es to pati izdomāju. Ko tu par to teiksi, dakter?

—   Bet mums taču jāievēro kārtība … — viņas jaunais draugs piezīmēja.

—   Nu labi, lai iet pēc alfabēta … Izsaldēs tu pirmais, — Maija pievērsās Songramam.

—   Bet mans uzvārds taču sākas ar S!

—   Jā, bet tu esi astrogāts, un tas sākas ar «a».

—   Lieliski! — viņš uzlūkoja mūs visus pēc kārtas un iesāka: — Mīla, tāpat kā astronautika, sagādā bezmiega naktis; kā viena, tā otra prasa modrību. Tas, kas mīl, nevar pateikt — kādēļ. Arī es nezinu, kādēļ esmu tieši astrogāts. Mīla pārvar attālumus starp cilvēkiem, astronautika — starp zvaigznēm. Kā viena, tā otra paņem cilvēku visu, un katrs atklājums abās izraisa tikpat daudz prieka, cik nemiera …

—   Nu vai zini! — jaunais cilvēks viņu pārtrauca. — Briesmīgi gudrs: pirmais runā un pasaka visu, ko ēs nupat gribēju teikt par matemātiku.

—   Un es — par fiziku… — paklusi noteica Rudeliks. Viņš raudzījās mums garām tālē, ko atklāja plaši pavērtās terases durvis.

—   Nu, bet ko tu sacīsi, dakter? — Maija jautāja, pūlēdamās glābt savu temu.

—   Nezinu, — es iesāku. Sai mirklī ieraudzīju Annu, viņa stāvēja līdzās Zorinam un Nilsam.

—   Nu runā taču! — Maija mudināja. Piepeši viņa uzlūkoja savus apklusušos biedrus un apmulsa. — Pagaidi … — viņa sacīja man, tad viņiem: — Klausieties, man sākumā patika, jo tā bija mana ideja, bet tagad vairs nepatīk … Varbūt nevajag? …

—   Ko tad? — Nonna jautāja.

—   Varbūt nav gudri tā spēlēties?

—   Mhm, — Nonna pamāja, — es arī tā domāju.

—   Nezinu, vai tas ir gudri, bet mazliet riskanti gan, — Songrams ieteicās.

Maija pietvīka.

—   Ak jūs liekuļi! — Viņa piespēra kāju. — Bet izli- kāties sajūsmināti!

Viņa enerģiskā gaitā aizsoļoja prom. Visi viņai sekoja. Es atkal paliku viens. Visu laiku vēroju Annu. Nilss kaut ko satraukti stāstīja, un Anna klausījās tā, kā vienīgi viņa prot klausīties — ar acīm, smaidu, ar visu seju. Es paspēru soli, lai viņiem piebiedrotos, bet tad, nezinu, kādēļ, atmetu šo nodomu un izgāju uz terases. Bezgalīgais ūdens plašums viļņoja rāmi, vienmērīgi, it kā okeāns elpotu. Pār balustrādi, pret kuru es atbalstījos, bija pārkāries liānas stublājs, tās pusplau- kušajā lapā kā pavērtā plaukstā mirdzēja rasas piliens.

Ieraudzīju tanī savu atspulgu. Te piepeši miniatūrajam attēlam pārslīdēja ēna.

Pacēlu galvu. Man līdzās stāvēja Kalarla.

—   Ko tu tur redzi, dakter?

—   Pirms gada es biju pie tevis un ārā lija lietus. Bet tu jau to droši vien vairs neatceries,

—   Atceros gan. Cik zils ir šis piliens! Tādi paši toreiz krita no jumta malas. Kādēļ tev tas ienāca prātā?

—   Nezinu. Sajā pilienā var peldēt tūkstošiem amēbu, vai ne?

—   Jā.

—   Sis debesu zilgmes atspulgs pilienā tām ir robeža, kuru tās nespēj pārkāpt. Pasaules mala. Debesis,

Kalarlas tumšajās acīs pazibēja interese.

—   Stāsti tālāk, — viņa lūdza.

—   Tūkstošiem paaudžu nenojauta, ka var pāršķelt debesis — zilās debesis un pamest tās — kā šī amēba, ja tā izpeldētu ārpus sava piliena robežām ,..

—   Tas laikam ir šausmīgi,., tādai amēbai, — Kalarla čukstēja.

—   Cik labi tu to zini!

Viņa klusi iesmējās.

—   Es labi pazīstu amēbas. Bet tavos vārdos slēpās kripatiņa patiesības par mums — jo mēs esam debesīs.

—   Nē, — es pakratīju galvu. — Mēs neesam debesīs. Debesis izbeidzas līdz ar baltajiem mākoņiem un zilo Zemes gaisu. Mēs esam tukšumā.

Sievietes acis, kas atradās pavisam tuvu manai sejai, satumsa.

—   Vai tas ir slikti?

Es klusēju.

—   Vai tu gribētu būt kur citur, nevis uz Geas?

—   Nē.

—   Nu redzi!

Pēc brīža citādā balsī:

—   Kad biju maza, spēlēju «pārvietošanos citos cilvēkos». Iztēlojos, ka esmu gluži cits cilvēks — it kā uzlaikoju svešu dzīvi. Tas bija ļoti aizraujoši, bet nelāgi…

—   Kādēļ?

—   Tadeļ, ka cilvēkam jabut sev uzticīgam. Vienmēr uzticīgam, ar visiem saviem spēkiem, un, jo grūtāk tas ir, jo vairak jācenšas. Un nav jaapvelk sveši likteņi, bet…

—   Bet?

Kalarla papurinaja galvu, ta ka viņas saulē mirdzošie mati noplandija kā apzeltīti, pasmaidīja un aizgāja.

Es raudzījos dobji šalcošajā okeānā. Tā stāvot, neviļus noklausījos tuvumā notiekošo sarunu fragmentus.

—   Nu paklausies, — kāds rupjā balsī runāja, — freskai vajadzēja attēlot pinkainu mežoņu vērteni skrienam laukā no alas, pirmatnējās cilts burvju deju. Viņiem vajadzēja izskatīties reizē svinīgi un baigi — ne īsti cilvēki, ne zvēri. Es ārkārtīgi nopūlējos gar to, bet nekas neiznāca. Te reiz satieku profesoru, un šis sāk man stāstīt par saviem ūdensaugiem. Moca mani turpat stundu, — balss nokrita līdz dobjiem čukstiem, — maļ par savām aļģēm un runādams iekarst tā, ka sāk gandrīz vai manā priekšā dancot. Pilnīga ekstāze, saproti. Te uzreiz — es viņā vairs neklausījos — šis kaut kā izliecas un izgriež smalku pirueti. Nu man kā zibens būtu iespēris: rokā ir! Saproti, es momentā uzķēru visas kompozīcijas asi.Sāku turpat uz vietas uzmetumu, bet profesors iedomājās, ka es pierakstu viņa stāstījumu! Lieliski, vai ne, ko?

Atskanēja smiekli, tad aizejošu soļu troksnis, un beidzot iestājās klusums. Rietēja mākslīgā saule. Debesis kvēloja varena ugunskura liesmās; tā bija Zemes mūžība, ko mēs tik vienkārši pametām, it kā neapjauzdami tās neizmērojamo vērtību. Es stāvēju, paliecies uz priekšu un ar rokām atspiedies pret balustrādes grumbuļainajiem akmeņiem. No apakšas plūda vakara vēsmas klusināta viļņu šalkoņa; vienmuļa un iemidzinoša — tā nesa prom manas domas, bet kaut kur man aiz muguras ritēja dzīvas sarunas, ko sieviešu smiekli durstīja kā adatām. Skanēja glāžu šķindoņa, nedabiski skaļi izsaukti tosti, klaigas, kas mijās ar negaidītiem klusuma brīžiem.

Es arvien vēl lūkojos jūrā. Virs apvāršņa liela, balta, kā nobriedusi gaismas lāse lēca Venēra, vakara zvaigzne, tik ļoti pierasta un tuva. Krēsla palēnām sabiezēja, kļuva arvien zilāka, un kādā netveramā mirklī satumsušās debess malā, kā ar rubīnsārtu svītru apvilktas, iezīmējās tāla vulkāna kontūras. Iedegās zvaigznes — laikam biju nostāvējis veselu stundu, — violetā vakara blāzma, sasniegusi zenītu, lēni ieslīga naktī. Pēkšņi atģidies nopratu, ka esmu palicis viens. Pavēros apkārt un satrūkos — man līdzās stāvēja cilvēks. Viņš, tāpat kā es, atbalstījies pret balustrādi, raudzījās tālē. Tumsai sabiezējot, tālais vulkāns kvēloja arvien sārtākā zaigā, kuras atblāzma liegi skāra a-pkār- tējos priekšmetus. Svešais atradās man tik tuvu, ka, uzlūkojot viņu, es noteikti pievērstu sev viņa uzmanību, un tomēr es to izdarīju. Sai drūmajā apgaismojumā svešā seja bija pelēka akmens krāsā. Viņš paskatījās manī vai, pareizāk, man garām aklām acīm. Es viņu pazinu un gribēju uzrunāt, bet neuzdrīkstējos; viņš laikam to saprata un pirmais viegli palocīja galvu.

—   Gobars, biofiziķis, — viņš sacīja.

Mēs pazinām viens otru tikai pēc izskata, pareizāk, es viņu pazinu. Nosaucu savu uzvārdu un amatu. Mēs labu laiku klusējām, bet jau citādi nekā iepriekš — kopā. Tad piepeši, pats nezinu, kādēj, iejautājos:

—   Profesor… vai tu pazīsti Ametu?

Viņš atdzīvojās.

—   Pazīstu, protams. Kādreiz viņš strādāja kopā ar mani.

—   Par pilotu? — es muļķīgi vaicāju.

—   Nē.

Gobars šķita kaut ko pārdomājām.

—   Toreiz mums bija vajadzīgs matemātiķis, pie tam krietns matemātiķis. Ameta… kā lai tev to paskaidroju, dakter? Dažreiz bērnam gadās pateikt ko tādu, kas neienāktu prātā pat visģeniālākajam dzejniekam. Sīs domu pērles dzimst pilnīgi neapzināti, un pats bērns tās neprot novērtēt. Viņam tās varbūt patīk, bet tai pašā laikā viņš sajūsminās par visādiem niekiem… Nu, lūk, Ametam mēdz būt spīdošas idejas, bet viņš neprot tās nedz atšķirt no mazvērtīgām, nedz apstrādāt. Ne reizi vien viņš visus apžilbinājis, it kā rādītu ceļu nākotnē. Citādi šis cilvēks neprata.

—   Kolektīvā viņš droši vien ir zelta vērts, — es piebildu. Šis jaunais Ameta, kas iezīmējas Gobara stāstījumā, mani ārkārtīgi pārsteidza. Gobars noliecās vēl zemāk, un viņa tumšais profils, vulkāna atblāzmas ietverts, kļuva ass.

—   Nē, — viņš teica. — No šāda veida norādījumiem neviens nekā negūst. Tie sniedzas pāri vidusmēra matemātiķa spēju robežām, bet izcilam zinātniekam parasti ir pārāk spilgti izteikta individualitāte, pārāk skaidri paša pētījumu virzieni, kas viņu tā aizrauj, ka viņš tos nepametīs svešas, kaut arī viscēlākās idejas labā. Tāpat kā neviens nepametīs mīļoto sievieti kādas citas — skaistākas dēļ, kas viņu speciāli gaida kaut kur uz Trešā Mākslīgā …

—   Vai viņš nevarēja iet tālāk šai nozarē? — es jautāju.

—    Nē, — Gobars atkārtoja. — Dažreiz Ameta atgādina cilvēku, kam ienākusi prātā kāda īpatnēja simfoniska melodija, bet viņš neprot to nodziedāt un, nepazīdams notis, nevar arī pierakstīt, un tā viss ir zudis uz mūžīgiem laikiem. Tādas bija arī viņa matemātiskās idejas par analizēs sistēmām, kas ne mazākā mērā nelīdzinājās mums zināmajām. Tumsas apslēptas matemātiskas salas, kas vēl gaida savus atklājējus … Droši vien labu tiesu no tām atklās pētnieki, sistemātiski tuvojoties un pat nenojaušot, ka šos krastus reiz -jau apmeklējis kāds vientuļš ceļinieks … Bez tam Ame- tas smadzenēs dzima arī daudz visādu ērmu, bet viņš nekad neprata atšķirt graudus no pelavām.

—   Tātad viss palika neizmantots.,. — es klusi noteicu.

—   Nē! — trešo reizi — skaļāk sacīja Gobars. — Ameta mani uzveda uz kādas takas, kuru es jau vairākkārt biju pametis un atkal uzmeklējis… tik vilinoša tā šķita. Kā zibens, kas uz mirkli uzliesmo, viņš pavēra man brīnumainus apvāršņus, ko uzbūra sekundes daļiņā, bet neprata par tiem neko tuvāk paskaidrot…

Iestājās klusums.

—   Pēc tam viņš vēl daudz ko paveica… jo tas bija pirms gadiem divpadsmit, varbūt pat vairāk.

—   Cik zinu, par pilotu viņš kļuvis samērā nesen, — es sacīju. — Varbūt tieši šajā arodā viņam izdevās atrast to, ko bija meklējis?

—   Tu atkal maldies, — Gobars atteica un, manas neattapības uzjautrināts, tikko jaušami smaidīja. — Viņš vienmēr un visur dara to pašu; tas saistās ar problēmu, ko viņš grib atrisināt.

—   Un tā būtu?

—  «Riņķošana tumšajās strāvās»… tā viņš to nosaucis. Viņam allaž ir ļoti īpaša terminoloģija. Ar to ir domāti ceļojumi ārpus Galaktikas.

Piepeši Gobars pagriezās pret mani.

—  Vēriens, saproti, dakter, vēriens ir tas, ar ko Ameta pārspēj mani. Tas ir tikpat neapšaubāmi kā šī akmens esamība.

—   Kā matemātiķis?

—   Nē, kā cilvēks.

Sī atzīšanās mani pārsteidza. Gobars turpināja runāt it kā pats ar sevi.

—   Savādi tas sadalīts starp mums!

Un citādā balsī piebilda:

—  Sen neesmu ticies ar Ametu, paldies tev, dakter, ka atgādināji man viņu.

Labu brīdi viņš lūkojās tumsā, no kurienes nāca dobja, vienmuļa šalkoņa, tad, paņēmis mani zem rokas, sacīja:

—   Iesim.

Iegājām zālē. Čalas bija mazliet aprimušas. Cilvēki sēdēja atzveltnes krēslos, kuri neregulāros apļos stāvēja ap galdiņiem; visvairāk to bija ap palmu. Vitrāža virs ieejas viegli vizēja, stiklā reljefi izcēlās varenie, zeltaini piebriedušie gigantu ķermeņi; fantastiskos kukaiņus augšā sedza viegla dūmaka — varbūt kāds ar nodomu bija vājinājis to mirdzumu, — toties apakšā laistījās kristālā spuldžu zvaigznāji, maigi atspoguļodamies automātu sudraba bruņās. Ik brīdi kāds no tiem ienira pūlī un, veikli manevrēdams starp galdiņiem, nemaldīgi steidzās pie tā, kas viņu aicināja. Gaisā skanēja glāžu šķindoņa un sarunās nogrimušo ļaužu balsis.

Sekoju Gobaram uz zāles vidu. Mums tā soļojot pa šauro celiņu starp galdiņiem, visi Gobaram smaidīja, rokas mājieniem un saucieniem aicinādami pie sevis. Apmulsis viņš apstājās pie palmas, nezinādams, ko izvēlēties. Priecājos, ka arī man kā Gobara pavadonim atkrīt kripatiņa vispārējās cieņas un simpātijās, kaut arī nebiju to pelnījis.

—  Varbūt izšķirsimies? Tu iesi augšā, es — lejā, — Gobars beidzot ieteicās.

—  O, — es apmulsis izgrūdu, — es gan neesmu cienīgs būt Gobara vietnieks!

Tuvāk sēdošie, izdzirduši manus vārdus, sāka smieties, bet no galdiņa, ko cieši ielenca jaunieši, mādams abām rokām, mani aicināja Nilss Irjēla.

Piegāju pie jauniešiem. Tur bija ari pieaugušie, starp kuriem izcēlās trīs mehāneiristi, visi atlētiska auguma, bet tos pārspēja slaidais kolektīva vadītājs Tembhāra. Daži jaunieši bija apmetušies uz krēslu rokturiem, citi stāvēja, balstīdamies uz biedru pleciem. Ierados, kad visi diskutēja un kāds slaids zēns pašreiz beidza savu runu:

—  Kādēļ gan automātus nevarētu izmantot, pirmo reizi nolaižoties uz svešām planētām? Runā, ka mēs uz tām sūtīšot cilvēku vadītas raķetes.

—  Jā, bet, diemžēl, tas ir nepieciešami, — Tembhāra atbildēja. — Tu droši vien zini izteicienu, ka automāti ir nekļūdīgi, bet aprobežoti, turpretim cilvēki mēdz kļūdīties, toties nav aprobežoti. Jāatceras, ka automātiem piemīt tā saucamā «mērķtiecīgā situācijas aprobežotība». Automāts vienmēr ir mazliet vienpusīgs, jo konstruēts tikai noteikta uzdevuma veikšanai. Nu, lūk, uz svešas planētas iespējama sastapšanās ar nezināmiem iedzīvotājiem, un šai sakarā var rasties neparedzēti apstākļi. Aizsūtot turp automātus, nav izslēgts, ka tie izdarītos aplami, kas savukārt izraisītu pat briesmas.

—   Ko tad viņi var izdarīt? Nesaprotu.

—   Viņi var rīkoties kā vājprātīgi cilvēki, — Tembhāra teica. — Lai to paskaidrotu, minēšu piemēru no vecas mehāneiristikas mācību grāmatas. Tam gan ir vairs tikai vēsturiska nozīme, bet piemērs labi ilustrēs to, ko gribu pateikt. Tas ir īss stāstiņš un skan tā: kāda cilvēka istabā mētājušies veci globusi un ieplīsušas krūzes. Viņš licis automātam izvākt šos krāmus, sacīdams: «Izmet no šīs telpas visus apaļos priekšmetus.» Paklausīgais automāts izvācis visas grabažas un norāvis savam saimniekam galvu, jo pārāk burtiski uztvēris pavēli, uzskatīdams galvu par vienu no apaļajiem priekšmetiem, kas izvācami laukā.

—   Bet tas taču ir absurds!.

—  Neiespējami!

—   Automāts nevar kaitēt cilvēkam! — visi skali protestēja.

—   Protams, ka nevar, jo katram automātam ir īpašs drošinātājs. īstenībā šis notikums nevarēja atgadīties — man bija vajadzīgs tikai spilgts piemērs tam, ko varētu nosaukt par nesaprašanos starp cilvēku un automātu. Vairums parādību mums liekas pašas par sevi saprotamas, bet, lūk, automātam nekas nav pats par sevi skaidrs, izņemot to, ko viņā ielicis konstruktors, Mūsu automātos, piemēram, ir pašaizsardzības sistēmas, kas tiem neļauj pašiem sevi iznīcināt, tajos iemontēti jau pieminētie drošinātāji, lai automāts nevarētu kaitēt cilvēkam, bet pilnīgi jaunā, konstruktoru neparedzētā situācijā, svešas planētas apstākļos tie varētu nodarīt lielu ļaunumu. Bez tam ir vēl viens ētiska rakstura apsvērums: mums gan laikam nebūtu sevišķi patīkami, ja kādas citas planētas iedzīvotāji atsūtītu uz Zemi mašīnu baru, kam būtu jāizpēta, vai ir vērts nodibināt ar cilvēkiem kaimiņu attiecības.

Tembhāra smaidīja, zibsnīdams zobus,

—   Profesor, — ierunājās kāda meiča, — tu projektēji žiromātus, vai ne?

—  Jā, es piedalījos dažu šo automātu projektēšanā,

—   Bet profesors Averoess mums lekcijā stāstīja, ka žiromātus būvē vispār bez jebkādiem konstrukciju plāniem. Kā tas iespējams? Paskaidro, lūdzu, ja vari.

—   Mēģināšu… — Tembhāra mirkli pārdomāja, — Varbūt labāk apskatīsim konkrētu piemēru. Pirms došanās ceļā mūsu birojs izstrādāja liela astrožiromāta projektu Simeīzas observatorijai, pēdējo no veselas sērijas. Tas ir milzis, kas domāts speciālu uzdevumu veikšanai. Sī mašīna spēj radīt «matemātiskus zvaigžņu modeļus». Tai uzdod zvaigznes lielumu un astronomisko novērojumu rezultātus, un mašīna uz šo datu pamata atveido visu debess ķermeņa dzīvi, sākot no tā dzimšanas līdz bojā ejai, citiem vārdiem, atklāj zvaigznes pagātni, apveidus, izmērus, temperatūru, visas tajā notiekošās atomu izmaiņas, tās orbītu, ietekmi uz citiem debess ķermeņiem un savukārt to ietekmi uz pētāmo zvaigzni. Vārdu sakot, tā var neticami īsā laikā un ārkārtīgi precīzi restaurēt jebkuras Visuma zvaigznes evolūciju. Miljardu gadu ilgu zvaigznes dzives posmu

mašīna «pārdzīvo» divdesmit sekundēs. Bet šādu žiro- . mātu neviens cilvēks pasaulē nespēj konstruēt. Aprēķiniem un projektu rasējumiem būtu nepieciešami tūkstoši un pat vairāk gadu. Varētu ņemt talkā skaitļošanas mašīnas, bet arī tas būtu lieki, jo pastāv nesalīdzināmi vienkāršāka metode. Tās būtība ir šāda. Vispirms konstruējam automātu sistēmu — tā saucamo bāzes sistēmu — un dodam šiem automātiem vispārēju žiromāta celtniecības instrukciju, kurā norādīta mašīnas darbības sfēra, apstākji un tā tālāk; to visu kopumā sauc par «žiromāta tehnoloģiskās evolūcijas virziena gra- dientu». Pēc tam piegādājam automātiem izejmateriālus un iedarbinām tos. īsā laikā — dažos mēnešos — ži- romāts ir gatavs. Mēs, konstruktori, protams, nezinām, cik tūkstošu un miljonu montāžas operāciju, kādas analizēs un aprēķinus veikuši bāzes automāti. Un mēs ne vien nezinām to, bet tas mūs pat neinteresē, tāpat kā mūs neinteresē visos sīkumos paša žiromāta konstrukcija: tas eksistē, darbojas, izpilda visus mūsu rīkojumus, un — vairāk mums nekā nevajag.

—   Zini, profesor, — sacīja Maija Moletiča, kas stāvēja man blakus, — manuprāt, ja pirms tūkstoš gadiem kādam inženierim konstruktoram pastāstītu, ka nākotnē cilvēki vissarežģītākās mašīnas cels bez jebkādiem projektiem, tas stāstītāju uzskatītu par plānprātiņu.

—   Nedomāju vis. Es viņam šo principu paskaidrotu ar kādu saprotamu piemēru. Tajos laikos jau lietoja pirmās primitīvās skaitļošanas mašīnas. Un inženieris, kas ar šādas mašīnas palīdzību, teiksim, reizināja divus skaitļus, ne mazākā mērā neinteresējās par šīs aritmētiskās darbības starpposmiem. Viņam bija vajadzīgs tikai gala rezultāts un vairāk nekas. Tātad jau toreiz, gan tikai tapšanas stadijā, bija pazīstams princips: «Izvairīties no liekām zināšanām.»

Tā gluži lieki ir zināt visus sīkākos astrožiromāta vadu savienojumus. Ja kāds iedomātos tos kataloģizēt, viņš pierakstītu desmittūkstoš sējumu vai trionu. Sim darbam nebūtu nekādas jēgas, un tas nevienam nedotu nekāda labuma. Mūsu tehniskā civilizācija aptver tādu daudzumu dažādu ierīču, ka, ja mēs vēlētos tās visas izstudēt un iepazīt tik sīki, kā cilvēks kādreiz pazina, piemēram, pulksteņa mehānismu, mēs iegrimtu un noslīktu pilnīgi nevajadzīgu aprakstu okeānā. Ja nebūtu automatizācijas, cilvēce jau pirms tūkstoš gadiem butu nonākusi uz ārkārtīgi šauras un sīkas individuālas specializācijas ceļa. Cilvēki kjūtu par skudrām, no kurām katra izpildītu tikai niecīgu kopējā darba daļiņu, nemaz neapjaušot visa darba apjomu. Turpretim automāti ne vien pavairo cilvēka domu spējas, kā celtņi pavairo viņa muskuļu spēku, bet arī atbrīvo viņu no vienmuļu, sausu meklējumu, novērojumu un apkopojumu sloga, atstājot viņa ziņā svarīgāko, radošo darbu, kas prasa uzņēmību, attapību, intuīciju un līdz ar to sekmē jauna tipa cilvēka rašanos, kas cīņā ar nezināmo, līdzīgi seno laiku karavadonim, nerūpēdamies par sīkumiem, nosprauž tikai uzbrukuma galvenos virzienus.

Kad Tembhāra bija beidzis, es pārtraucu klusuma brīdi, sacīdams:

—   Vai zināt, zēns būdams, es nožēloju, ka pagājuši tie laiki, kad cilvēka roku radītajiem priekšmetiem, kā, piemēram, buru kuģiem, katram piemita sava individualitāte. Tiem bija savas īpatnības, un tie nelīdzinājās cits citam. Man toreiz likās, ka ražošanas mehanizācija uz visiem laikiem laupījusi mūsu ražojumiem to individualitāti, bet Tembhāras stāstījums liecina, ka tā atkal atgriežas un pie tam — augstākā pakāpē! Ja mēs bāzes automātu sistēmai dodam tikai vispārēju celtniecības programu, tad šīs sistēmas konstruētās mašīnas atšķirsies cita no citas ar mazsvarīgām un instrukcijā neparādītām detaļām — vai ne?

—   Protams, ka tā, — Tembhāra atbildēja. — Tās var atšķirties ar dažādām īpašībām, piemēram, ar ārējo apveidu, vadu izkārtojumu vai agregātu savstarpējo novietojumu un tā tālāk. Par vienu no maniem kolēģiem, Jorisu, kas ir visai izklaidīgs cilvēks, stāsta, ka, ceļot kādu žiromātu, viņš bāzes automātu sistēmai uzdevis visus datus, izņemot vienu — aparāta apmērus. Pēc mēneša, ierodoties būvlaukumā, viņš iztālēm ieraudzījis tur kaut ko līdzīgu Heopsa piramīdai, kas pacēlusies pāri visai apkārtnei. Mazliet apmulsis viņš jautājis pretimnākošajam automātam, vai žiromāts jau esot gatavs, uz ko automāts atbildējis: «Kur nu, mēs tikko esam sākuši, tā ir tikai pirmā skrūvīte!»

Visi sāka smieties.

—   Nu, tas ir joks, — es sacīju, — bet patlaban ražojamās mašīnas atšķiras cita no citas tāpat kā koki, puķes vai cilvēki: ar lapu apveidu, ziedu, acu varavīksnenes vai matu krāsu, tātad ar mazsvarīgām īpašībām, kas tomēr piešķir ārēji individuālu raksturu.

—   Tev taisnība, — otrs mehāneirists teica, — bet tā ir jauna tipa individualitāte, kas rodas nevis no zināšanu trūkuma, kā tas bija agrāk, bet gan drīzāk no to pārmērības.

Pēc šiem vārdiem iestājās klusums, kurā divkārt skaļi norībēja smieklu dārdi, kas nāca no blakus galdiņa, kur bija piesēdies Gobars. Es nemanot aizgāju no jauniešu grupas un pievienojos astrofiziķiem, lai noskaidrotu, kas viņus tik ļoti uzjautrina. Man tuvojoties, Ters Akonjans sacīja:

—   Vārds profesoram Trehubam.

—   Kas te notiek? — jautāju čukstus Zorinam, kas stāvēja zem palmas.

—   Mēs spēlējam «iespējamu pasauļu» izgudrošanu, — viņš tāpat klusu man atbildēja. — Pēc Trehuba runās Gobars.

Iestājās dziļš klusums. Visi gaidīja izcilu zinātnieku atjautības un fantāzijas sacensību.

Trehubs pagrozīja savu lielo putna galvu, savilka uzacis mezglā un visai svinīgi iesāka:

—   Var pieņemt, ka Visums, kurā mēs mītam, pastāv nevis nepārtraukti, bet periodiski, tas ir, visa matērija, kas to veido, nepārtraukti «mirgo» kā intermitējoša gaismas straume, un mēs to neievērojam tikai tādēļ, ka šīs «mirgošanas» frekvence ir neiedomājami liela, apmēram miljardu reižu sekundē. Sādā gadījumā var eksistēt cits Visums, kura matērija savos esamības periodos «iespiežas» mūsu Visuma pastāvēšanas starplaikos. Sos abus visumus var nosaukt par «pārmaiņus pastāvošiem» vienā un tai pašā telpā. Bet, ja var eksistēt divi šādi visumi, to var būt arī ļoti daudz — tūkstošiem un pat miljoniem. Un tie visi, es uzsveru, var pastāvēt vienā un tanī pašā telpā, un tiem var būt pilnīgi patstāvīgi fizikas likumi, izņemot vienu, proti, to, kas regulē šo pasauļu savstarpējo frekvenci, lai nevarētu notikt divu vai vairāku visumu matēriju «sadursme». Tātad var iedomāties, ka telpu, ko aizņem mūsu ķermeņi, patlaban caurstrāvo 5 678 934. visuma būtnes, kuras šai mirkli spriež par iespējamību, ko es jums nupat izklāstīju…

Atskanēja smiekli un aplausi, bet tie drīz vien apklusa, jo visi ar interesi gaidīja, ko būs izgudrojis Gobars.

Viņš stāvēja, kā parasti, mazliet ieplētis kājas, viegli šūpodams, it kā līdzsvarodams ķermeni. Beidzot Gobars iesāka:

—   Pieņemsim, ka kādas metagalaktikas struktūrā norit progresīvas komplikācijas process un atsevišķas zvaigznes sāk atbilst smadzeņu nervu šūnām; pēc kāda laika šī metagalaktika, kas sastāv no vairākiem miljardiem galaktiku, pārvēršas par smadzenēm, kuru rādiuss sastāda, teiksim, — mēs esam drosmīgi ļaudis — kādus četrus miljardus gaismas gadu.

—   Neprātīga iedoma, — čukstēja Kalarla, kas sēdēja netālu no manis. — Kas tas būtu par ģeniālu briesmoni no liesmojošas matērijas …

— Tu maldies, mana dārgā,— Gobars ļoti mierīgi iebilda. — Baidos, ka tas būtu, vismaz no mūsu viedokļa, visstulbākais kretīns, kāds vien jebkad redzēts. — Viņš izņēma kabatas analizatoru un, izdarījis dažus aprēķinus, turpināja: — Tādās smadzenēs galaktikas atbilstu nervu centriem, bet gaismas stari — nervu impulsiem. Lai sastādītu visvienkāršāko teikumu, piemēram, «Es esmu», tām būtu vajadzīgi ap 1019 — t. i., vairāk nekā simt triljonu gadu… Manuprāt, tik gausu domāšanu grūti saistīt ar ģenialitāti.

Visi smējās, tikai Kalarla likās vīlusies.

—   Tātad tas ir neiespējami — viņa sacīja. — Zēl.,.

Jau labu laiku man šķita, ka zālē ieplūst kāda dobja

rūkoņa, bet es tam nepievērsu uzmanību. Tagad, kad pēc Kalarlas vārdiem iestājās klusums, tālie dārdi kļuva skaļāki. Tie nevienmērīgi pieauga un likās nākam no pazemes; pāris reižu dziļi lejā kaut kas nodārdēja. Grīda zem mums sāka drebēt. Visi uzlēca kājās un skatījās plaši atvērtajās terases durvīs: aukstajā, vējainajā tumsā skanēja nepārtraukta rūkoņa.

—   Oho, tur laikam notiek kas interesants, — Gobars sacīja un pirmais steidzās uz terasi; pārējie viņam sekoja.

Tumsa te bija tik bieza, ka šķita — neredzams smagums spiež seju un ķermeni. Apvāršņa malā iekvēlojās sārta atblāzma. Uz tumšā fona iezīmējās vulkāna virsotne, no kuras izšāvās īsas liesmas. Gaisu tricināja varena dunoņa, un es sajutu, ka dreb pat terases akmens plāksnes. No vulkāna izvirda uguns, bet virs tā pacēlās zibeņu plosīts mākonis; cits pēc cita atskanēja pērkona grāvieni. Te piepeši dobjo dunoņu pāršalca spalgs šņāciens, un no okeāna pacēlās asinssarkanu tvaiku mutuļi: tur lava gāzās ūdenī.

Labu brīdi visi klusēja, tad no visām pusēm sāka birt saucieni:

—   Lieliskil

—   Kas to izgudrojis?

—   Kas tad cits kā Irjēla!!

—  Vai jūtat, kā viss dreb?

Irjēlu tūlīt atrada, un desmitiem roku sāka draudzīgi sist viņam uz pleca; atgaiņādamies konstruktors taisnojās, ka viņam ar visu to neesot nekāda sakara:

—   Nu ko, gadās taču vulkānu izvirdumi.

Pa to laiku atblāzma cēlās arvien augstāk, bet virs tās parādījās ugunīgas čūskas un asas līčloču linijas — pēdas, ko, izšaudamās no krātera, aiz sevis atstāja ugunīgās bumbas.Vairākkārt kaut kas spalgi nosvilpa pār mūsu galvām.

—   Kolēģi, iesim prom! — kāda jauneklīga balss iesaucās. — Jūs vēl nepazīstat videoplastiķus: lai ilūzija būtu pēc iespējas pilnīgāka, viņi var uzlaist mums virsū degoša sēra lietu!

Visi skaļi iesmējās; vulkāns tik stipri dārdēja, ka sarunāties kļuva arvien grūtāk. Beidzot Ters Akonjans visu klātesošo vārdā griezās pie videokonstruktoriem, kuri, uzklausot lūgumu, uz mirkli nozuda, un dabas spēki sāka pamazām norimt. Mēs nesteigdamies atgriezāmies zālē; agrākās grupas izira, daži biedri pasauca automātus un, sapulcējušies ap to sudraba stāviem, saskandināja dzirkstoša vīna glāzes, citi, apsēdušies atzveltnes krēslos ap palmu, izklaidējās ar kādu spēli. Arvien biežāk skanēja smiekli, šur tur bija dzirdamas dziesmas, gaisā uzspurdza vairāki lieli, mirdzoši baloni, kas lidinājās pa visu zāli. Nezinādams, ko iesākt, pagrozījos pie galdiņa, uz kura piloti Ametas vadībā uzstādīja komplicētu televīzijas iekārtu, lai uzsāktu spēli «raķetes medības», beidzot uzkāpu galerijā. Tā apjoza visu zāli. Milzīgie, no dārgakmeņiem veidotie kukaiņi tuvumā izskatījās atbaidoši. Gribēju jau iet prom, kad izdzirdu balsi, kas nāca no bareljefa, kura tuvumā es stāvēju. Pagāja kāda sekunde, līdz atskārtu, ka šis veidojums, gluži tāpat kā jūras ainava, ir videoplastiķu radīts, un tomēr man bija jāpārvar refleksīva iekšēja pretestība, pirms izšķīros iziet cauri masīvajai, dzirkstošajai sienai; tieši manā priekšā pavisam tuvu iezibsnī- jās milzīgā zirnekļa briljanta acis, tad šis tēls izzuda. Es, protams, nekā nesajutu un, paspēris divus soļus, atrados pustumš-ā telpā. Pie gludas, kailas sienas sēdēja Soledade un Anna, kas, raugoties manī, sacīja:

—  Pasaki, — vai tev kādreiz dzīvē nav bijis tāds vakars, kas, liekas, aizsprosto ceļu uz nākošo dienu, pilnīgi nevajadzīgs vakars, kas kaut kā jāaizvada, kā laiva jānostumj no sēkļa? Vakars, kad tevī sakrājas neizbaudītu jūtu, nepiepildītu sapņu nogulsnes un tu sāc apšaubīt visu, ko esi agrāk vēlējusies. Tādā vakarā tu pamet iesākto darbu un priecājies, ja kāds atnāk, pat ja esi pret nācēju gluži vienaldzīga, jo viņa apciemojums atbrīvo tevi no atbildības par bezdarbībā pavadīto laiku.

—  Ja tādi vakari gadās vienu vai divas reizes gadā, tad nekas, — Soledade atteica. — Bet, ja tie atkārtojas biežāk, — tad uzmanies … Tev ir grūti ar viņu, vai ne?

—   Ļoti, — Anna atbildēja. Viņa arvien vēl lūkojās manī. Šai brīdī es sapratu, ka viņa runā par mani, bet nenojauš manu klātbūtni, jo es laikam stāvēju mirāžas joslā un biju neredzams.

—  Neviens tev nevar palīdzēt, — Soledade atsāka, — bet tu un viņš …

Aizturējis elpu, es zagšus atkāpos. Atkal nonācu pie dzirkstošās mozaīkas plāksnes. Atri devos prom. Negribējās domāt par sarunu, ko biju neviļus noklausījies. Galerijas viņā galā stāvēja divi cilvēki un raudzījās lejup — tie bija Gobara līdzstrādnieki Zmurs un Diokless.

No šejienes pavērās skats uz to zāles daļu, kur nebija galdiņu un kustējās vairāki desmiti cilvēku. Tieši zem mums bija paprāvs ļaužu pūlītis, kura centrā stāvēja jauna meitene balti zilā tērpā; piepeši no turienes atskanēja smiekli, tad viņa sāka dziedat. Tā bija jocīga dziesmiņa, gara kā pātari. Nodziedājuši pirmo pantiņu, meitene strauji norādīja ar pirkstu uz kādu blakusstā- vētāju, kam tad bija jādzied tālāk. Tā, pāriedama no viena pie otra, jautrībai arvien pieņemoties, dziesma aplidoja visu zāli, līdz ieskanējās jau kaut kur pie kolonām. Tur kādā automāta atstātā nišā, atbalstījies pret paneli, stāvēja Gobars. Kāds jauneklis, nodziedājis savu pantiņu, nostājās iepretim Gobaram un norādīja uz viņu ar pirkstu. Brīdi valdīja klusums, tad zinātnieks nevilcinādamies zemā, mazliet aizsmakušā baritonā nodziedāja nākošo pantu. Izpelnījies aplausu vētru, viņš savukārt norādīja uz kādu citu, kas stāvēja tuvumā, un dziesma aizklīda tālāk. Gobars, kura sejā vēl nebija paguvis izzust smaids, ar kādu viņš izpildīja savu dziedoņa pienākumu, slepus izņēma no kabatas mazu automātu un sāka kaut ko rēķināt.

—   Lūk, tāds ir Gobars, — Diokless sacīja. — Tu vari ar viņu spēlēt, dejot, dziedāt, tērzēt par elli vai paradīzi, bet viņš nekad nav nedalīti ar tevi.

—   Un tomēr — viņam patiesi tīk izklaidēties, — 2murs piezīmēja.

—   Es zinu, ka viņš neizliekas, bet ko tas līdz? Viņš mīl cilvēkus, bet pats nav līdzīgs starp līdzīgiem. Katrs jauns līdzstrādnieks, — Diokless turpināja, — kad tam

adās būt Gobara tuvumā, nevar atturēties, lai neuzstā- ītu viņam dažus ne visai gudrus jautājumus; šī naivā iztaujāšana ir gluži dabiska, jo Gobars taču ir mūžīgā mīkla. Bieži vien esmu apbrīnojis centību, ar kādu viņš pūlas atbildēt…

—   Piemēram? — es noprasīju. Mūsu skatieni arvien vēl kavējās pie lielā zinātnieka, kas apstādināja nedzirdami garām slīdošo automātu un, paņēmis no paplātes glāzi vīna, dzēra to maziem malciņiem. Viņš likās ar rūpīgi slēptu tīksmi vērojam automātu:

—   Nu, piemēram, viņi jautā, kā Gobaram izdodas sasniegt tik spīdošus rezultātus,,.

—   Ja, tas tiešam nav pārak gudri, — es piekritu, — un ko tad viņš atbild?

—   Reiz viņš ilgi un nopietni apsvēra, līdz beidzot pateica: «Varbūt tādēļ, ka es pastāvīgi domāju …» Sai atbildē, kaut arī tā šķiet banāla, slēpjas liela un vienkārša patiesība: viņa prāts nepārtraukti rada domu konstrukcijas un nostāda tās citu pret citu; viņš it kā sadalījis pa mēnešiem un gadiem kādus milzu sintēzēs nepārtrauktos mēģinājumus; viņam pietiek drosmes izdomāt līdz galam šķietami absurdas hipotēzēs un izdarīt galīgus secinājumus no itin visa… Aiz šī iemesla es, starp citu, nekad nedotos viņam līdzi kalnos. Nevēlos, lai mana miesa kuplinātu nedzīvās dabas valstību.

—   Kas gan tavam pašaizsardzības instinktam kopējs ar Gobaru? — es jautāju.

—   Kā nu ne. Mēs ar viņu reiz devāmies pārgājienā Pamira kalnājā, jau bijām pārvarējuši austrumu nogāzi …

—   Piedod, — es viņu pārtraucu, — pastāsti, vai Gobars ir labs alpīnists un kā viņš vispār izturas pārgājienā?

—   Tūlīt tu' dzirdēsi, tieši to jau es stāstu. Jā, viņš ir diezgan labs alpīnists. Toreiz mums ceļā gadījās tāda neliela, bet gaužām nejauka aiza. Pirms uzsākām ceļu cauri aizai, Gobars pēkšņi apstājās un pavēstīja, ka viņam esot ienākusi prātā kāda ideja. Es ieteicu viņam to piezīmēt, bet viņš apgalvoja, ka noteikti neaizmirsī- šot. Un viņš to tiešām atcerējās, toties pilnīgi aizmirsa, kur atrodas un ko dara. Tikko nelauza sev sprandu un neiegrūda nāvē arī mūs, pārējos. Viņš neredzēja ne kalnus, ne aizas, vispār neko. jjet, izdarījis galvā visus aprēķinus, atceļā uz tūristu mītni lūdza mums piedošanu, tomēr es redzēju, ka viņš to dara, tā sakot, vienīgi aiz pienākuma sajūtas. Viņš pilnīgi apzinājās, kas būtu varējis notikt, bet nejuta nekādu sirdsapziņas pārmetumu, nemaz nerunājot par bailēm. Es jums saku — šim cilvēkam nav pašaizsardzības instinkta!

Beidzamos vārdus Diokless izteica ar neslēptu sašutumu.

Apakšā dziesma pārtrūka un dažas minūtes bija dzirdamas vienīgi sarunas, tad ieskanējās atsevišķas

balsis, mēģinot apvienot dziesmā pārējās, bet tās pazuda vispārējā kņadā, līdz beidzot to pārspēja brīnišķīgs sievietes alts; tā bija liega melodija, kas plūda, viegli viļņodama.

—   Bet patiesībā viņš vienmēr tāds pats, — Diokless teica, it kā nevarēdams atraisīties no reiz aizsākta temata. — Vai esi dzirdējis, kā viņš iesāka? Kad viņam bija seši gadi, vecāmāte mēdza bērnu atstāt mājās tēvoča uzraudzībā. Tas bija Klaudijs Gobars, diezgan ievērojams matemātiķis, varbūt esi dzirdējis, viņš konstruējis lauka operatoru. Vecāmāte uzskatījusi, ka pie bērna vienmēr jābūt kādam cilvēkam, un šis tēvocis nosēdinājis puisēnu kaktā, iedevis rotaļlietas, bet pats strādājis. Mazais rotaļājies savā nodabā — viņš bijis ļoti kluss bērns. Kādu vakaru, risinot grūtu jautājumu, vecais Klaudijs kaislīgi diskutējis ar automātu, kad piepeši bērns no kakta iesaucies: «Vajag ielikt līniju operatoru matricas…» — un turpinājis ripināt savus aplīšus tā, it kā nekas nebūtu noticis, bet tēvocis palicis mēms: tas bijis tieši meklētais atrisinājums…

—   Reti gadās, — es ieteicos, — ka tā saucamie brīnumbērni vēlāk tiešām attaisno uz viņiem liktās cerības, turpretim Gobars ne vien attaisnojis tās, bet pat pārspējis!

Garām pagāja automāts. Diokless vienā rāvienā iztukšoja divas glāzes vīna. Viņa vaigi kļuva tumši sarkani, un bija redzams, kā deniņos pulsē asinis. Gribēju teikt, lai Diokless vairs nedzer; no viņa lauztin lauzās nemiers un rūgtums, kas slēpās visā, ko viņš sacīja par Gobaru, un ne vien vārdos, bet arī sejas vaibstos, lūpu kustībās, balss noskaņā. Zmurs atstāja mūs. Viņa slaidais siluets aizslīdēja gar galerijas mozaīkām un nozuda aiz kolonām. Mēs brīdi klusējām. Apakšā tagad skanēja raita dziesma, kāds sita takti, skanēja ritmisku soļu klaudzieni — pūļa ielenktā brīvā apļa vidū dejoja vīrietis; pēkšņi viņš parāva aiz rokas kādu meiteni, pievilka sev klāt un sāka ar viņu griezties un virpuļot, tā ka varēja saredzēt vienīgi mirdzošo tērpu plandāmies un atrisušos, zeltainos matus plīvojam. Diokless skatījās, neko neredzēdams; piepeši viņš pagriezās pret mani ar gluži pārvērstu seju; viņš laikam jau agrāk bija dzēris — varēja redzēt, ka vīns viņam kaitējis. Paņēmu Dioklesu pie elkoņa, lai vestu mājās, bet viņš satvēra manu roku un sāka runāt, it kā uzticēdams noslēpumu:

—   Es taču arī kaut kam deru, tici man — esmu jau publicējis sešpadsmit darbus un divi no tiem ir tiešām izdevušies, bet kāpēc, par mani runājot, neviens nekad nesaka: «A, Diokless, kas pēta mnemonus, zinu,» — bet gan: «Diokless? Ahā, Gobara asistents.» Gan es pats mācētu runāt ar nākošajām paaudzēm, prastu tām stādīties priekšā: reālo robežvērtību biotensori, atbalss atmiņas inerce — man ir arī citi, vēl nepabeigti pētījumi, darbs taču ir mans vienīgais prieks; bet tam visam nav nekādas vērtības, esmu Gobara asistents, vēsturē mani pieminēs kā vienu no Gobara līdzstrādniekiem, nekā sava, tukša skaņa, ēna, ko met viena no simttūkstoš lapām koka vainagā, un es zinu, ka tur nekā nevar līdzēt … tam tā jābūt…

—   Ko tu runā?… — es saviļņots iesaucos. Tik daudz apslēptu ciešanu pēkšņi parādījās šī mazā cilvēciņa sejā. — Tu taču vari strādāt patstāvīgi vai arī kādā citā grupā, jebkurā brīdī vari aiziet no Gobara …

—   Ko?! — Diokless iekliedzās. Viņa seja sarāvās un satumsa kā sažņaugta dūre. — Aiziet no Gobara? Aiziet? — viņš atkārtoja. — Cilvēk, ko tu runā?! Lai es labprātīgi aizietu? Vai tad ir vēl otrs tāds?

—   Nu ja tu nevari samierināties ar viņa pārākumu … — es piesardzīgi ieminējos.

—   Ko tu runā? — Diokless jautāja neizsakāmā izbrīnā, tad pievilka mani sev klāt un sāka, kvēli čukstot, skaidrot: — Jā, viņš ir pārāks par mani, pārāks par mums visiem. Un kas par to? Mēs ejam arvien uz priekšu, septiņu gadu laikā mēs savā institūtā paveicām milzu darbu — es nelielos, ikviens tev to apliecinās. Es pats zinu, ka tagad spēju daudz vairāk nekā sākumā, ka mans zināšanu apvārsnis ir paplašinājies, bet, tiklīdz sasniedzu Gobara neseno līmeni, viņš jau atkal ir tālu priekšā, un tā mūs mūžam šķir daudzi jo daudzi skrejceļa apļi; uzbrukumi nāk cits pēc cita, un es ikreiz palieku uzvarēts. Kā lai nerodas sarūgtinājums? Kas te varētu ko iebilst? Jā! Bet katru reizi mani uzvar kaut kas varenāks nekā iepriekš!

Viņš palaida vaļā manu roku tikpat negaidīti, kā bija to satvēris, vainīgi pasmaidīja, pamāja man ar galvu un aizgāja sīkiem, viegliem, steidzīgiem solīšiem. Es palūkojos zālē.

Niša, kurā pirms tam stāvēja Gobars, tagad bija tukša. Nokāpu lejā un devos uz terasi. Tur neviena nesatiku, bet kaut kur tumsā bija dzirdamas apslāpētas balsis. Aizgāju terases pretējā pusē un, pievēris acis, ilgi elpoju vēso, sāļo gaisu, kas dzesēja manu sakarsušo galvu. Apvārsni nevarēja redzēt, bet to norādīja šaura, purpursārta lauzta līnija, kas iezīmēja vulkāna virsotni. Nogurums, kas līdz tam vēl bija apslēpts, lika sevi just, pārņemdams visus locekļus. Pagriezies ar muguru pret balustrādi, plati atvāzis rokas, atspiedos pret tās vēso akmens malu. Tad no šī attālā terases kakta ieraudzīju sievieti, kas stāvēja gluži viena starp divām pievērtām durvīm. Viņas siluets saplūda ar apkārtējo tumsu, un tikai uz sejas krita zilganā tērpa palsais atspīdums. Nenojauzdama, ka viņu kāds novēro, sieviete stāvēja nekustīgi, raudzīdamās turp, no kurienes skanēja balsis. Es sekoju viņas skatienam, kā mēdz sekot ēnai, lai atrastu priekšmetu, no kura šī ēna krīt, bet nekā nevarēju saredzēt — bija pārāk tumšs. Pēc brīža izdzirdu Gobara balsi — dziļu, zemu, ar tikko jaušamu ironisku pieskaņu.

Palūkojos atkal sievietes sejā. Tikai tagad pazinu viņu. Tā bija Kalarla. Sai blāvajā apgaismojumā viņas seja izskatījās apgarota, nereāla, saspringta un reizē gaidu pilna, ar ēnām ap acīm, bet pavērtās lūpas šķita dzeram neredzamu veldzi. Laikam tā izskatījās reliģiskās ekstāzes pārņemtu cilvēku sejas, kad tie pirms daudziem gadu simteņiem, ticēdami brīnumam, rokas kā spārnus izplētuši, lēca no augstas klints, lai uzlidotu gaisā, bet tai pašā mirklī nogāzās lejā. Viņa nedzirdēja, ko Gobars runāja; klausīdamās viņa zemajā balsī, Kalarla, likās, gribēja ļauties, lai tā viņu aiznestu prom tālēs, — un tai pašā mirklī balss viņu pameta.

Kalarla mīlēja šo vīrieti. Mīlēja par to, ka viņš bija tieši tāds, ka nekad nevarēja uzminēt, ko darīs vai pasacīs nākošajā brīdī, mīlēja par negaidītajiem, vieglajiem, gandrīz neapzināti dāvātajiem glāstiem, mīlēja viņa pirkstus, kas vienmēr bija vēsi no pieskaršanās metala taustiņiem, viņa draiskulīgi pašķiebto galvu un smaidu, ar kādu viņš ķildojās ar saviem automātiem, kā ari viņa paradumu piemiegt acis, it kā uzjautrinoties par automātu neattapību. Reizēm, kad Gobars apskāva savu sievu, viņa galva nekustīgi noslīga uz Kalarlas krūtīm, bet pēc brīža pacēlās neredzošām acīm; tas nozīmēja, ka atkal laužas uz āru viņā nemitīgi mutuļojošā straume; Gobars vairs neredzēja Kalarlu, un smaids, ko tā viņam veltīja, palika bez atbildes. Viņus šķīra viena no tām bezgalībām, kas allaž nodarbināja Gobaru. Pēc brīža viņš atguva redzi, devās pie galdiņa un kaut ko atzīmēja. Kalarlu sāpināja tas, ka viņš spējīgs tik viegli un dabiski no viņas atrauties. Viņa cieta brīžos, kad Gobars kļuva akls pret visu, jo saprata, ka viņas mīla ir tikai bikla, tāla uguntiņa, kurai viņš brīžiem tuvojas, lai drīz atkal iegrimtu vientulības tumsā, kuras slieksni neviens nedrīkst pārkāpt.

Bet Kalarla bija iemācījusies mīlēt pat vīra skatienu, kas slīdēja viņai garām; viņa iemīlēja sāpes, ko viņš tai sagādāja, jo ar tām varēja mērot savas mīlestības lielumu. Tā bija nemitīga zaudēšana un meklējumi, haoss, nemiers, un tanī visā — kāds brīdis, kad, atģidies no pārdomām, viņš vienīgi lūpām, bez skaņas izteica sievas vārdu, it kā saukdams, kaut gan viņa bija tik tuvu, ka abus nešķīra nekas — izņemot domas.

Atceroties savus jaunavas gadus — skaidrus un rāmus kā mūzikas gaidas, Kalarla sajuta, cik ļoti viņai toreiz bija pietrūcis tā, ar ko tagad pārpilna ik diena, saprata, ķa, ja vien varētu vēlreiz izvēlēties un sakt visu no jauna, viņa atkal upurētu savu sirdi šīm mūžīgajām sakāvēm, drosmīgi, atklātu skatienu ciestu sāpes, ko viņš tai neapzināti sagādāja, un dalītu ar viņu itin visu, izņemot savas ciešanas, kuras viņa tik labi prata slēpt. Kalarla nespēja izprast to, kas jau tagad darīja Gobaru nemirstīgu. Un tomēr, kaut arī viņa nevareja aptvert Gobaru visu, tāpat kā buras nespēj aptvert brāzmainu vēju, viņa mīlēja vīru, it sevišķi visu to: kas viņā bija no naiva, par pasauli izbrīnās pārņemta bērna, un'viņa kluso elpu, kas miegā glāstīja viņas kaklu, un lūpu vieglās kustības, kad tās pa sapņiem kaut ko čukstēja. Visvairāk viņa mīlēja to, kas bija cilvēcīgs, mirstīgs un pastāvēja tikai, Gobaram dzīvojot, lai pēc tam izzustu uz mūžīgiem laikiem. Tādēļ viņa dažreiz visu

nakti palika nomodā, sargādama viņa miegu, it kā cīnīdamās nevis par viņa ideju, bet miesas nemirstību, un, lai gan tas bija neprātīgi un bezcerīgi, viņa citādi nevarēja, jo to prasīja mīla. Tā bija pagājuši gadi, uz kuriem gūlās viņa milzīgā ēna, kas sniedzās jau it kā nākotnē un tur pamazām izgaisa.

Saruna kļuva skaļāka, tad apklusa; runātāji piecēlās un devās uz izeju. Kad viņi tuvojās zāles durvīm, melni silueti aizsedza gaismas starus. Gobars vēl bridi kavējās pie akmens balustrādes. Es palūkojos pulkstenī — bija gandrīz trīs. Pacēlis galvu, ieraudzīju Gobaru izejam; durvju ēnā viņš nebija pamanījis Ka- larlu. Viņa soļu atbalss izgaisa tālajā sarunu troksnī; jaunā sieviete pagāja soli uz priekšu un nokļuva gaismā. Es ieraudzīju viņas smaidu, kas man visu atklāja. Kā tas notika? Nezinu. Es aizklāju seju rokām, lai pēc šī smaida neko vairs neskatītu.

ZVAIGŽŅU ANNA

Otrajā ceļojuma gadā, radiosignāliem arvien vairāk aizkavējoties, sakari ar Zemi praktiski pilnīgi pārtrūka. Sīka cilvēces daļiņa, ieslēgta caur ledaino tumsu traucošajā čaulā, bija pamesta likteņa varā. Bet dzīve ritēja uz priekšu: laboratorijas strādāja, grupu darbības koordinēšanas konferencēs zinātnieki apmainījās pētījumu rezultātiem, zēni un meitenes ieguva izglītību, precējās, pasaulē nāca bērni.

Es viņiem veltīju daudz uzmanības: sīki iztaujāju mātes, kad tās apmeklēja ambulanci, un jāatzīstas, ka bez tīri zinātniskas intereses man bija neskaidras aizdomas, ka mūžīgās tumsas un zvaigžņu tuvums, no kā mēs pūlējāmies patverties aiz kuģa biezajām bruņām, kādā neizdibināmā veidā ietekmēs šo mazo cilvēciņu augšanu un attīstību. Tādēļ es ar zināmu neuzticību vēroju sārtos, kunkstošos radījumus, kad tos pārtina, it kā gaidīdams kādas «zvaigžņu» īpašības izpausmi, bet šis aizdomas (es apzinājos, ka tās ir smieklīgas) izrādījās nepamatotas. Bērni bija pilnīgi normāli, veselīgi, dzīvespriecīgi, lielākie jau rāpoja pa

dārza mauriņu, bet viņu čalas, kas negaidīti atskanēja te no viena, te otra dzīvokļa, ejot tiem garām pa gaiteni, darīja metala sienas un liftu šahtas dīvaini mājīgas, it kā raķetē ieplūstu mūsu pašu bērnības siltā dvesma.

Man jāteic, ka es viens rūpējos par bērniem, jo no mūsu mediķu trijotnes Srejs bija ķirurgs, bet Anna pret tiem izturējās neizprotami vēsi, kas manī radīja izbrīnu, jo ceļojuma sākumā viņa bija dzīvi interesējusies par pirmo jaunpiedzimušo likteni.

Dzīve uz kuģa likās nostabilizējusies, tomēr uzmanīgs vērotājs pamanītu mūsos notikušās parmaiņas, kas bija jo jūtamākas tādēļ, ka skāra cilvēku dvēseļu pašus dziļumus.

Kādreiz mēs baidījāmies no arvien pieaugošā klusuma. Vai šīs bailes bija pamatotas? Izrādījās, nē, — mēs labprāt un bieži tikāmies cits ar citu, sabiedriskā dzīve ritēja tikpat strauji kā zinātniskais darbs, darbojās sporta sekcijas, bet šīs mūsu nodarbības un sarunas bija kļuvušas visai īpatnējas. Mēs daudz spriedām par ikdienas sīkumiem, par dzirdētiem koncertiem, izlasītam grāmatām, par pazīstamiem. Par Zemi neviens nerunāja, sarunās to pat nepieminēja, un varētu domāt, ka visi to ir aizmirsuši; tāpat neviens nerunāja par tuviniekiem, kas palikuši uz Zemes, un ari par pašu ceļojumu.

So tematu cilāja vienīgi speciālisti. Viņi atklāja ne mazumu interesantu faktu: piemēram, to, ka dažus mēnešus pēc pilna ātruma sasniegšanas temperatūra uz Geas sāka nedaudz celties. Inženieri ņēmās pētīt šo parādību. Tā likās jo dīvaināka tādēļ, ka dzinēji vairs nedarbojās, tātad cēlonis bija meklējams ārpus kuģa, bet tur plētās tukšums, kura viens kubikcentimetrs saturēja tikai dažus atomus, tatad tukšums bija praktiski absolūts, ja to salīdzina ar vidējo gāzes blīvumu Zemes apstākļos, kur katrā kubikcentimetrā ir vairāki desmiti triljonu atomu. Bet Gea joņoja ar tādu ātrumu, ka vienā sekundē katrs tās apvalka kvadrātcentimetrs saskārās ar 800 miljardiem atomu; tā pietika, lai rastos «berze», kas savukārt izraisīja kuģa sasilšanu; vēl vairāk: izrādījās, ka, šķeļot šo starpzvaigžņu «gāzi», raķete pamazām apaug ar atomu kārtiņu, ko lidojuma ātrums iespiež kuģa bruņās. Sis masas pieaugums, protams, bija bezgala mazs, tomēr ar precīziem mēraparātiem to varēja noteikt.

Ik dienas ambulanci apmeklēja vairāki pacienti ar dažādām, bieži vien visai nenoteiktām sūdzībām; dažreiz radās iespaids, ka viņi tikai meklē ieganstu, ]<ā parunātos ar ārstu, kas deva iespēju būt pilnīgi vaļsirdīgiem. Sis privileģētais Stāvoklis palīdzēja man izprast notikumus, kas norisinājās pēc daudziem mēnešiem un pat gadieni

Pamazam visiem radās «viegla» attieksme pret dzīvi. Ļaudis labprāt izklaidējās, jokoja, bet tas tā bija tikai ārēji. Dažu reizi gluži parastā sarunā kāds negaidot pieskārās tematam, ko visi centās noklusēt. Atceros, reiz dārzā, spriežot par tektonofiziķu darbiem un to turpmākām izmantošanas iespējām, pieminējām Zemi, un kāda sieviete paklusi ieteicās: «Vai mēs vispār atgriezīsimies?» Brīdi valdīja sasprindzināts klusums, tad vairāki cilvēki reizē sāka steidzīgi runāt par ko citu.

Vislielākās bažas radīja parādība, kas acīm redzot skāra visdziļākās, intīmākās cilvēka psihes dzīles, kuras novērot nebija gandrīz nekādas iespējas, — tā bija mīlestības izpausme uz kuģa.

No neskaitāmām dzīvnieku paaudzēm, kas bija nomainījušas cita citu, lai beidzot varētu rasties cilvēks* mēs esam mantojuši nepārvaramo un nepieciešamo dzimumu pievilkšanās spēku. Aizritēja gadsimti, civilizācijas dzima un iznīka, bet cilvēks, cīnīdamies ar dabu gan ap sevi, gan sevī, tūkstošiem reižu mēģināja celt gaismā tos tumšos spēkus, kas viņā paslēpušies bez paša ziņas un piekrišanas; pamazām iekāre, kas tuvināja dzīvnieku tēviņus un mātītes, kļuva par cilvēka ilgām. Taču daudzu gadsimtu laikā mīlestība, tāpat kā citas jūtu pasaules jomas, saduroties antagonistiskiem sociāliem spēkiem, radīja ap sevi dažādus priekšrakstus, rituālus un likumus. Ālanta, reliģiskie mīti un aizspriedumi kļuva par šķērsli vīrieša un sievietes tuvībai. Barbariskās merkantilās iekārtas centās pārvērst mīlestību par neķītru veikalu, par preci, kura pieejama vienīgi tiem, kas spējīgi to nopirkt. Mīlu izmantoja kā līdzekli pagurušo nervu uzbudināšanai, tā kļuva par vienu no izklaidēšanās veidiem, par spilgtu plankumu uz pelēcīgās, vienmuļās dzīves fona. Vīrieši un sievietes meklēja tanī patvērumu no aklajām kataklizmām, kas brieda sociālo iekārtu dzīlēs, un ne mazāk aklās ikdienas veģetēšanas.

Mūsu civilizācija radījusi jaunas attiecības starp dzimumiem: to pamatā ir radošs darbs — tiklab garīgs, kā fizisks — kā dzīves dziļākā jēga. Garīgais, radošais darbs dzimis no fiziskā un ir tā augstākais, gaišākais atspulgs, tas pastāvīgi atveido jūsmu un rosību, ko mūsos izraisa pasaule. Agrāk ļaudis neapzinājās, ka jaunas dzīvības radīšana uzliek vislielāko atbildību, kāda vien cilvēkam var būt. Paaudzes dzima un mira, bet lielo, neatminēto noslēpumu tās nodeva cita citai kā aizzīmogotu vēstuli, ko bija lemts izlasīt tikai tālajiem pēcnācējiem.

Pasaules mīklas cilvēks atrisina ar prātu, kurā dabā valdošā kārtiba atspoguļojusies kā likumsakarīgas materiālas pārvērtības, kas norit tiklab zvaigžņu dzīlēs, kā cilvēku ķermeņos. Mīlestība nepakļaujas zinātniskiem pētījumiem, to nevar izteikt ar formulām un vienādojumiem, nevar ne paredzēt, ne aprēķināt, un tomēr arī mūsu racionālajā pasaulē tā ir pārdzīvojums, bez kura dzīve nebūtu pilnīga.

Mūsdienu cilvēku mīlestībā nav kaislību uzliesmojumu, nav vētrainu tuvības brīžu, kam seko atsvešināšanās, nav ierobežotības un atkarības sajūtas izraisītās' dziņas iegūt. Kā divas planētas, riņķojot pa savām orbītām, noteiktos punktos pienāk gluži tuvu viena otrai-, tā vīrietis un sieviete mīlā kļūst tik tuvi, cik vien tuvi cilvēki spēj būt. Tad viņiem rodas kopēji sapņi, katrs sāk vērot pasauli sava drauga acīm, baudot mīļotā mūžīgās tuvības noslēpumu, kā arī prieku uzņemties otra rūpes un grūtības, kuru nekad nav par daudz. Kaislība ir tikai viena no daudzajām vienotājām saitēm, un glāsti no jutekļu kairinājuma kļūst par valodu bez vārdiem, kas sākas tad, kad parastā ikdienas valoda nevarībā apklust. Tāda mīla var būt dzīvē tikai reizi.

Reiz, tērzējot ar vēsturniekiem par mīlestību senajos laikos, nevarēju vien nobrīnīties par pagātnes cilvēku jūtu nepastāvību, bet vēl neizprotamāks šķita tas, ka šie cilvēki, kas tiecās pēc izglītības visās dzīves nozarēs, gan svarīgās, gan nenozīmīgās, pilnīgi ignorēja to vienā no vissvarīgākajām — bērnu audzināšanā. Tai

vajadzēja būt lielai tumsībai, ja viņi ļāva šai ziņā valdīt pilnīgai pašplūsmai un nejaušībām, neapjauzdami, ka pirmajos dzīves gados bērns ir visjutīgākais un pakļāvīgākais materiāls, kurā apkārtējā vide atstāj jo dziļas pēdas, bet vainas, kas radušas šai dzīves posmā, vēlāk bieži vier. nevar izskaust pat ar audzinātāju visenerģiskākajiem pūliņiem.

Uz Geas no Zemes bija atnākuši daudzi mīlestībai nobrieduši vīrieši un sievietes, kas arvien vēl meklēja draugu, un tādēļ bija jādomā, ka ilgajos ceļojuma gados radīsies ne viens vien pāris. Tā tas arī notika, bet šķēršļi, ko nācās pārvarēt lietum lielajam vairumam, izrādījās nopietnāki, nekā to varēja iedomāties. Otrajā ceļojuma gadā nereti gadijās, ka pari izveidojās it kā nejauši un tāpat izšķīrās, bet par šo atgriešanos pie sen aizmirstajiem, barbariskajiem tikumiem visi, kā norunājuši, klusēja. Tas notika periodā, kad savaldīšanās, garīgais līdzsvars, miers — visas tās īpašības, ar ko mūs bija apveltījusi Zeme, pārvērtās par ārēju, sastingušu formu, ko rādījām citiem, izlikdamies, ka nekas mūsos nav mainījies, lai gan patiesībā īstais dzīves saturs bija kaut kur atkāpies un izzudis. Tas bija milzīgs ļaunums, ko tukšums nodarīja tiem, kas nebija sagatavojušies gandrīz vai nepārvaramajām ceļojuma grūtībām.

Ja mums tomēr izdevās daļēji maldināt darba biedrus, kolēģus, pat draugus, tad augstāko jūtu sfērā šāda izlikšanās nebija iespējama. Tādēļ daudzi mēģināja rast glābiņu sievietes apkampienos, aizmirsties mīlas priekos. Mēs zinājām, ka mūs nevar ilgstoši vienot ne žēlums, ne izmisums, ne arī vēlēšanās nokratīt atbildību par apzināti izvēlēto likteni, ka to spēj vienīgi īsta mīlestība, un tomēr vīrieši meklēja sievietes un viņas tiem ļāvās, saspringti, sazvērnieciski klusējot. Tie bija bīstami un veltīgi glābiņa meklējumi. Kārtējie atplūdi pameta krastā gadījuma mīlētājus, vientuļus un nevarīgus, un, kad tumsā pār viņu galvām aizskanēja griezīgais brīdinājuma signāls, kas atkārtojās ik nakti, viņiem pietrūka drosmes palūkoties vienam otra acīs, jo tajās rēgojās tukšums, no kura viņi tiecās aizbēgt, bet uz brīdi nokratītais smagums atkal atgriezās, un viņi gulēja līdzās vientuļi, apzinādamies, .ka cietuši sakāvi.

Par ko gan es te stāstu? Visupirms par sevi, kaut gan zinu vai, pareizāk, nojaušu, ka daudzi no maniem biedriem piedzīvoja līdzīgu neveiksmi. Es še runāju par sevi. Vienīgi par sevi, jo Anna šai pārbaudījumā uzvarēja, lai gan arī viņa bija daudz cietusi un varbūt tieši tādēļ, ka viņai pietika drosmes ciest, kamēr es vēlējos tikai aizmirst.

Kad divas mutes sakļaujas skūpstā, skatiens vairs nespēj aptvert otra cilvēka seju, jo tā ir pārāk tuvu, bet šī tuvība ir tikai fiziska — tā neko neizšķir un nesaista. Velti es centos paātrināt mīlestības atnākšanu, velti meklēju to kvēlos skūpstos, ciešos apkampienos, kamēr tā slēpās kaut kur vakara klusumā, biklā smaidā, nejaušā, negaidītā roku saskarē, kad viena, gribēdama noglāstīt otru, kautri apstājusies pusceļā. Cik vāji es sapratu Annu, cik biju cietsirdīgs, nemaz neinteresēdamies par viņas dzīves saturti! Man negribas daudz runāt par to, kā es uzzināju patiesību. Protams, reizēm man uzmācās tā kā godprātība, tā kā gluži vienkārša kauna sajūta. Atmiņā iespiedies tikai viens gadījums, bet es jau pirms tam daudz ko nojautu un tikai vairījos par to domāt, zemiski baidīdamies, ka būšu spiests uzņemties atbildību par Annas likteni — es, kas nejaudāju nest pats savējo.

Bieži vien nopratu, ka viņa visos sīkumos atceras mūsu pirmās tikšanās, kamēr es neatcerējos gandrīz neko. Sākumā piedēvēju to labajai sieviešu atmiņai, kuras vīriešiem nereti pietrūkst. Bija arī neviļus noklausīta saruna un vēl viens otrs sīkums, ko es nevēlējos saprast. Līdz beidzot kādu vakaru atgadījās kas tāds, kam es vairs neuzdrošinājos paiet vienaldzīgi garām.

Mēs sēdējām, pareizāk, zvilnējām gultā, kas bija pārsegta ar smagu, baltu zvērādu. Juzdamies noguris, atbalstīju galvu uz Annas sakrustotajām rokām un stingi vēros sienā. Istabu apgaismoja zemu piekārta zila spuldzīte. ES'jau nezin kuro reizi stāstīju viņai, kā mēs kādreiz dzīvosim kopā, kā sastapsim ceļā tik mazu planētu, kur pietiks vietasv tikai diviem cilvēkiem, un tie būsim mēs abi, apmetīsimies tur mazā namiņā zvaigžņu vidū … un piepeši, tā laiski, pusčukstus runājot, sienas spogulī ieraudzīju Annas seju.

Viņa klausījās manī, viegli savilkusi lūpas rūgtā smīna, it kā gribētu sacīt: «Zinu, ka tie ir meli un ka tu runā tikai runāšanas pēc — lai aizpildītu klusumu, un aizmirsti ikvienu vārdu, tiklīdz tas izteikts, bet tas nekas, runā tālāk, runā vien tālāk…»

Un šai mirklī es sapratu, cik bīstamu eksperimentu esmu uzsācis. Es nesniedzu viņai nekā; viņa bija man silts, kluss' patvērums garajās, tukšajās stundās cauri nedēļām un mēnešiem. Biju pieradis pie viņas, kā cilvēks pierod pie ainavas; viņas prombūtnē jutu tukšumu ap sevi, bet ne sevī; sevī — tas nozīmētu mīlestību. Anna saprata to jau pašā sakumā, bet mēmā izmisumā samierinājās ar visu, jo mīlēja mani. Es viņai biju visdārgākais un tomēr svešs cilvēks; vienaldzīgs un bezrūpīgs — ienācu viņas dzīvjī, iespiedos visintīmākajās atmiņās un rakņajos tajās kā bērns, kas tīksminās ar mirdzošiem nieciņiem, reizēm paceldams kādu pie acīm, lai jau nākošajā mirklī garlaikots to aizsviestu projām, bet dažreiz biju arī mīļš pret viņu — un tas bija vēl ļaunāk. Jā, es būtu varējis skatīt pasauli viņas acīm, klausīties viņas sirds balsī, kuru pat viņa pati negribēja uzklausīt; gatava uz visu — viņa lūkojās savā dzīvē, it kā tā — balta un neaptraipīta — vēl tikko sāktos; viņas mīlestība nebijās zvaigžņu, bet es domāju par viņas smaržīgajiem matiem un silto, samtaino ādu.

Apklusu, nespēdams vairs dabūt pār lūpām neviena nepatiesa vārda.

— Un tālāk? … — viņa klusu jautāja, liegi šūpodama manu galvu. Es nevarēju parunāt, kaklu žņaudza it kā dzelžaini pirksti; pievienodams visām vecajām nelietībām vēl vienu, pievilku viņas galvu un paslēpos skūpstā, lai no manas sejas viņa nevarētu nolasīt, ka es jau zinu visu.

Cik labprat es jums pateiktu, ka tūlīt pēc šī notikuma iemīlēju Annu un mēs kļuvām ļoti laimīgi, bet cilvēku attiecības, diemžēl, nemēdz tik vienkārši atrisināties.

Pagāja otra ceļojuma ziema, pienāca otrs pavasaris. Līdz šim visi darza koki mainīja izskatu, paklausot mākslīgajai Saulei: kad tā sildīja stiprāk, plauka lapas, ziedi, bet, tās stariem atdziestot, koki tērpās košās rudens krāsās. Vienīgi Kanādas egle, kas, ietinusies tumšajās skujās, auga strauta malā, nemainīja savu izskatu. Botāniķi ievadīja speciālus' hormonus un preparātus augsnē, no kuras tā smēlās savas dzīvības sulas, bet koks tomēr palika nemainīgs, drūms un vienaldzīgs un, it kā atminējis cilvēku naivo rotaļu un negribēdams kļūt par maldu mirāžas daļu, iegrima mūžīgā miegā. Bet tad kādu rītu Geu saviļņoja jauna ziņa: melnā egle noticējusi pavasarim un pa nakti izlaidusi zaļus dzinumus …

Dārzā sanāca daudz ļaužu. Neviens nebilda ne vārda. Visi, kas, neizprotamu jūtu dzīti, bija lielā steigā atskrējuši šurp, brīdi pastāvēja, klusēdami nolūkojās uz atmodušos koku un cits pēc cita aizgāja. Beidzot palika tikai daži cilvēki, kāds gribēja noplūkt gaišzaļo dzinumu, lai to plaukstā saberztu un ieelpotu sveķu smaržu, bet kāds cits viņu bargi norāja. Galu galā es paliku viens. Nosēdos pie koka stumbra un atbalstīju galvu rokās. Vientiesīgajam priekam, ko man sagādāja izplaukušais koks, tagad piejaucās truls žēlums. Piepeši sajutu cilvēku klātbūtni. Pacēlu galvu. Man blakus stāvēja Ameta un Zorins.

—   Nāc mums lidzi, — ierunājās Ameta. — Aiziesim uz zvaigžņu galeriju.

Man nebija ne mazākās vēlēšanās iet turp, it sevišķi šobrīd.

—   Negribi? — Ameta vaicāja. — Un tomēr nāc.

Es sadusmojos par Ametas uzbāzību. Piecēlos un negribīgi devos līdzi pilotiem. Lifts mūs aizveda uz skatu klāju. Pēc brīža atradāmies tumsā, augšā mirdzēja zvaigznes. Negribēju tās redzēt. Novērsos, bet ar muguru, ar galvas ādu, ar visu ķermeni jutu tukšumu, kas plētās aiz manis. Tā mēs stāvējām tumsā, līdz beidzot Ameta, nevienu īpaši neuzrunādams, sacīja:

—   Mēs nedzīvojam mājā, kurai pāri peld mākoņi, mēs esam tukšumā. Var sevi mānīt un izturēties, it kā tas tā nebūtu, bet tas arī viss. Daudz labāk ir atzīt, ka esam tukšumā… un . pat likt šo atziņu visa pamatā. Tiesa, tad mūs sagrābj bailes, jo viss, uz kā esam raduši balstīties, mums ir laupīts. Prāts par varu tiecas aizklāt īstenībai priekšā kādus milzīgus melus. To nedrīkst darīt. Mums nav vajadzīga mājīga, no dažādām nejaušībām pasargāta dzīve. Vai tad neizpētīta, briesmu

pilna esamiba nav cilvēka cienīgāka? Mēs arvien vairāk paplašinām savu redzes loku, tātad ari atklājam pasaulē arvien vairāk jauna. Neaizvērt acis! Tā ir vienīgā drosmes izpausme, kas mums nepieciešama. Neno- vērsties no tukšuma, nedumpoties pret to, jo tieši tā ir pasaule. Mūsu pasaule. Ir tikai jāsaprot, ka, jo grūtāk kaut kas iegūstams, jo pilnīgāk tas pieder mums, cilvēkiem, lai tas viss, kas kādreiz likās svešs un baiss, kļūtu par sen kārotu mērķi.

Zvaigznes spīdēja nemirgojot. Es klusēju. Ameta, kā atsākdams pārtrauktu sarunu, atkal ierunājās:

—   Ko tu šovakar domā darīt?

—   Nezinu.

—  Tad atnāc pēc stundas uz Bērnu parku. Labi?

Iespējams, ka es būtu atteicies, bet viņš satvēra

manu roku, un šis īsais, spēcīgais rokas spiediens samierināja mani ar visu: gan ar dīvaino runu zvaigžņu priekšā, gan ar savādo ielūgumu, gan, beidzot, ar viņu pašu, pilotu Ametu.

Par Bērnu parku sauca zāli, kas atgādināja nelielu botānisku dārzu. Koku te nebija daudz un visi zemi, ar spēcīgiem, līkumotiem zariem, pa kuriem varēja labi rāpties augšā. Vismazākajiem te bija iekārtotas smilšu kastes, bet tālāk klintī pavērās grota ar strūklaku vidū.

Tovakar koku un smilšu kastu trūka: videoplastiķi bija pārvērtuši zāli par burvju dārzu, jo te vajadzēja notikt īpatnējām sacensībām — konkursam par pasaku stāstītāja meistartitulu. Pretendentu bija daudz. Tie pēc kārtas ieņēma vietas uz paaugstinājuma, ko, uzmanīgi klausoties, ielenca bērni ar maziem sudraba zvaniņiem rokās.

Viņi izpauda savas jūtas, skandinādami tos pēc katras pasakas, bet liels, ērmīgi tērpts automāts, slēpies palmas ēnā, precīzi reģistrēja zvaniņu kopīgās skaņas intensitāti. Viens no labākajiem stāstītājiem izrādījās Zorins; parasti mazrunīgais pilots pārsteidza mūs ar pasaku «Par Radioaktīvajiem Milžiem no Algola zvaigznes». Un tomēr uzvarētāja laurus ieguva Tembhāra, kura vārdu, krāšņām raķetēm sprāgstot, nosauca par burvi pārģērbtais automāts.

Audzinātāji aicināja bērnus gulēt, un te nu mazie sacēla brēku, jo vēlējās redzēt vēl kādus brīnumus. Beidzot, palūkojies visapkart, ieraudzīju, ka zālē palikuši tikai pieaugušie, un sirds iesmeldzās savādās skumjās, it kā, bērniem aizejot, es būtu šķīries no savas jaunības. Bet tad uz tukšā paaugstinājuma viegliem soļiem uzkāpa Kalarla un smaidot vaicāja:

—  Nu, varbūt vēl vienu pasaku? Ja vēlaties, es pastāstīšu kādu, lai jūs visi nejustos tik briesmīgi veci…

Mēs tūdaļ tvērām pēc bērnu pamestajiem sudraba zvaniņiem, un driz vien zāli piepildīja to priecīgās balsis, bet Kalarla ar daudzsološu un noslēpumainu sejas izteiksmi iesāka:

—  Pasaka, ko es pastāstīšu, ir gandrīz patiess notikums, un to sauc — «Par Turingu, kas smējās».

Iestājās klusums, kurā kādu brīdi vēl dzirdēja ap- kalpotāju-automātu soļus. Tad apklusa arī tie, bet Kalarla ar vieglu, rotaļīgu smaidu uz lūparn vēl ilgi, it kā ko gaidīdama, klusēja. Ko gan viņa gaidīja? Varbūt, lai atgriežas tā noskaņa, kas valdīja zālē, kamēr tajā vēl bija bērni.

Beidzot viņa sacīja:

—  So pasaku man pastāstīja vecmāmiņa, viņa bija ļoti konservatīva… bet varbūt pasakām komentāri lieki? Es labāk sākšu.

Kalarla vairs nelūkojās uz mums. Viņa domīgi vērās strūklakas dzirkstošajā šaltī, bet stāstītājas samtainā balss jaucās ar ūdens burbuļošanu akmens tvertnē.

—  Ļoti sen, vairāk nekā pirms tūkstoš gadiem, pasaule dalījusies divās daļās. Vienā no tām valdījuši atlantīdi. Katram cilvēkam — kā sensenos laikos, tā mūsu dienās — ir savi sapņi. Tie bijuši arī atlantīdiem. Viņi sapņojuši iznīcināt otru pasaules daļu, kas bija atbrīvojusies no viņu kundzības. Šim nolūkam viņi krājuši indes, lai sagandētu gaisu un ūdeni, kā arī radioaktīvus līdzekļus un sprāgstvielas. Bet, jo vairāk sakrājuši, jo lielākas bailes viņus sagrābušas. Tādēļ ar zeltu uzpirkuši zinātniekus, lai tie celtu mašīnas, kas nogalina cilvēkus. Reiz viņi uzzinājuši, ka tālā salā okeāna vidū dzīvojot kāds zinātnieks, vārdā Turings, kas protot būvēt automātus. Tolaik par automātiem zinājuši vēl ļoti maz un neviens nav pratis paskaidrot, kam tie īsti var derēt. Turings būvējis dažādus automātus: vieni varējuši izgatavot mašīnas, citi — cept maizi, vēl citi.— rēķināt un loģiski domāt. Tā viņš strādājis četrdesmit gadus, līdz beidzot izgudrojis automātu, kas pratis darīt visu, ko vien sirds vēlas. Sis automāts varējis kausēt metālus, šūt zābakus, pārvērst elementus un celt mājas, un, tāpat kā strādāt fizisku darbu, tas. pratis arī domāt par visdažādākajām lietām: spējis atbildēt uz jebkuru jautājumu, atrisināt jebkuru problēmu; neesot bijis nekā tāda, ko viņš nespētu paveikt, ja tam bijis pavēlēts. At- lantīdas valdnieki aizsūtījuši savus spiegus, lai tie uzpirktu Turingu, bet zinātnieks tos atraidījis. Tad viņi to saņēmuši ciet un nozaguši izgudrojuma plānus. At- lantīdu vecākais izskatījis tos, tad ataicinājis citus un sacījis: «Kad mums būs automāts, mēs viņam pajautāsim, kā iznīcināt tos briesmoņus, kas grib uz visiem laikiem novērst karus.» Bet otrs valdnieks, sirms un visu cienīts, piemetinājis: «Viņš mums pateiks ari to, kā mūsu pavalstniekus atradināt no domāšanas, jo domājoši cilvēki nelabprāt mirst, lai vairotu mūsu zelta slavu.» šie vārdi visiem ļoti patikuši, un viņi nolēmuši tā: uzcelsim Turinga Lielo Ģenerālo Automātu un kļūsim visvareni, lai neviens visā pasaulē nespētu mums pretoties.

Tad viņi sapulcinājuši septiņus tūkstošus rēķinātāju (jo cilvēki toreiz rēķinājuši galvā), lai tie aplēstu, cik zelta vajadzēs automāta celtniecībai, pēc tam ataicinājuši septiņus tūkstošus inženieru, kas septiņus gadus zīmējuši plānus. Tie vēl nav bijuši gatavi, kad pirmās strādnieku brigādes jau devušās uz izvēlēto vietu. Ala- inogordo, Jaunmeksikas plašā smilšu tuksneša sirdī, sapulcējušies septiņreiz septiņi tūkstoši strādnieku. Tie dzīvojuši dzelzs barakās, kur naktī valdījis ledains aukstums, bet dienā — neciešams karstums. Sāļās smiltis saēdušas plaušas un acis, strādnieku vidū plosījušās slimības, tādēļ mirušo vietā atlantīdi sūtījuši arvien jaunus strādniekus, un tā viņi rakuši milzu bedres pamatiem, kaluši šahtas un ejas, bet tām pāri gājuši ekskavatori, kas atgādinājuši milzu rāpuļus ar gariem kakliem, kādi dzīvoja pirms simt septiņdesmit miljoniem gadu. Un šī celtniecība ilgusi septiņus un vēl septiņus gadus, bet pēc četrpadsmit gadiem simttūkstoš akru lielo platību klājuši tērauda torņi un milzu ēkas, ko apjozuši augsti mūri. Un tad pienākusi diena, kad visi, kas bija piedalījušies šai titāniskajā darbā un palikuši dzīvi, aizbraukuši un vārti aizvērušies.

Būvlaukums kļuvis tukšs un kluss, tikai vējš kaucis augstu pakārtajos vados, bet pa grantētajiem celiņiem staigājuši sargi ar suņiem. Tā tas ildzis septiņas dienas, līdz tumšā,, melnā naktī pie austrumu sienas apstājusies liela- mašīna, ko saukuši par bruņu automobili, un no tās izkāpuši astoņi cilvēki, kas pārvaldījuši Atlantīdu. Pirmajam piederējusi visa tās dzelzs, otrajam — ogles, trešajam — nafta, ceturtajam — satiksmes ceļi, piektajam — labība un gaļa, sestajam — elektrība, bet septītajam — armija.

No pazemes viņus satikt iznācis celtniecības galvenais inženieris un zemu palocījies. Valdnieki izkāpuši no automašīnas un augstu virs mūriem ieraudzījuši pie stiepļu trosēm šūpojamies spuldzes, bet to nemierīgajā gaismā — melnus blokus un torņus, kas stāvējuši cieši cits pie cita kā kareivju rindas, taču tā bijusi tikai Tu- ringa Ģenerālā Automāta nelielā virszemes daļa, kamēr galvenās iekārtas bijušas paslēptas dziļi pazemē, tuksneša klintīs izcirstās ejās un zālēs. No divām pusēm pienākuši sargi un atvēruši mūrī melnas durvis, atbraucēji iegājuši iekšā, kur tos gaidījusi maza, stiklota vagonete, kas tūlīt sākusi braukt.

Viņi braukuši cauri zālēm, kur spīdējusi salta, zilgana gaisma, un cauri ēkām, kas likās iegrimušas klintī, bet pār viņu galvām melnojis nepārredzams vadu biezoknis, nosēts milzīgām izolatoru sēnēm. Garām slīdējušas sienā iebūvētas blīvslēgu ligzdas, šahtas, kurās sardzē stāvējuši automāti bruņu cepurēs, bet vagonete laidusies arvien dziļāk, kamēr inženieris sniedzis paskaidrojumus un stāstījis, ka tikai galveno agregātu vien pazemē esot vairāk nekā sekunžu cilvēka dzīvē. Viņi turpinājuši ceļu, slīdēdami lejup no stāva uz stāvu, caur stiklu redzējuši aizvijamies gaiteņus, viņu skatieni maldījušies kabeļu mežā, vagonete spraukusies starp resniem vara vadu atzarojumiem, reizēm kaut kur tālumā iemirdzējusies rubīnsarkaha uguntiņa, krēsla sabiezējusi, visu pārklājusi arvien melnāka tumsa, bet vagonete, riteņiem klaudzot, laidusies arvien dziļāk un dziļāk.

Un viss šis neaptveramais un neizmērojamais labirints bijis kā izmiris; neviens strāvas impulss vēl nebija skāris miljardus vadu, kas vijušies ap Milzeņa vara smadzenēm. Viņi braukuši ilgi, līdz beidzot aiz logu stikliem iemirdzējušās spuldzītes, kuru gaisma kritusi uz tuneļa valgās klints sienas. Vagonete nodrebējusi un apstājusies. Viņi sasnieguši mērķi. Zem šīs briesmīgās celtnes tās pēdējā, visdziļākajā telpā atradusies neliela, bruņām apšūta, ovāla istabiņa. Viņi iegājuši tajā. Pie melnajām sienām rēgojušās kontrolinstrumentu skalas — septiņsimt septiņdesmit septiņas skalas, — un pašā vidū bijis paaugstinājums. Uz tā atradies melns mikrofons, bet zem dimanta pārsega — poga un vairāk nekas. No šejienes varējis pavēlēt Lielajam Ģenerālajam Turingam.

Inženieris paskaidrojis, ka Milzenis varot tikpat labi audzēt eksotiskus ziedus un ierīkot dārzus kā nogalināt cilvēkus. Tam trūcis drošinātāju, kādi ir mūslaiku automātiem, kuriem tas nemaz nebijis līdzīgs. Tas bijis mežonīgs, barbarisks automāts, miljoniem reižu lielāks par piramīdām.

Tā viņi stāvējuši tur un klusējuši. Kaut gan pie griestiem degušas spuldzes septiņos svečturos, melnās sienas absorbējušas gaismu. Turingu gan bijis paredzēts iedarbināt vēlāk, bet galvenais inženieris, vēlēdamies izdabāt valdniekiem, licis priekšā to tūlīt izmēģināt. Viņš pats jau ilgus gadus dzīvojis drudžainās gaidās, un viņa smadzeņu dzīlēs snaudusi doma, kuru viņš slēpis, saprazdams, ka cilvēks, kas nostāsies pie iedarbinātā Turinga mikrofona, kļūs varenāks par asīriešu un babiloniešu magiem, kuriem kalpojuši dēmoni. Tādēļ, kad pirmais valdnieks pajautājis: «Kas jādara, lai to iedarbinātu?» — viņš atteicis: «Mans kungs, ir jānospiež šī melnā poga, lai paceltos slūžas un Svētā Huana upes ūdeņi ieplūstu septiņdesmit septiņās turbīnās un radītu strāvu, kas piesātinās Turinga metala .iekšas, un viņa orgānos sāks pulsēt elektriskā strāva.» Valdnieks licies drusku aizkustināts, jo mīlējis dižas un brīnumainas lietas, un kā negribēdams ar resnu, baltu pirkstu nospiedis pogu. Tūdaļ iedegušās ugunis, aparātu rādītāji sākuši drebēt, spuldzes atvērušas savas sarkanās acis un palūkojušās cilvēkos, bet virs viņu galvām sakustējusies un ietrīcējusies simttūkstoš akru lielā platība.

Mašīnas sākušās virpuļot un šņākt, tūkstošiem va- kuumcauruļu sārti iekvēlojušās, releji šaudījušies šurp un turp, visās spolēs, solenoīdos un vītnēs ieplūdusi strāva. Bet melnajā istabā varējis redzēt tikai vienmērīgi apgaismotās aparātu skalas un skaļrunī skanējusi vienmuļa sanēšana, jo briesmonis ar vara smadzenēm, kaut arī atdzīvojies, tomēr vēl snaudis un it kā miegā krācis.

Tad valdnieki pēkšņi sapratuši, ka atrodas aci pret aci ar visvarenu būtni, ka tas ir dievs, kuru viņi paši radījuši, un, kad tam pavēlēs, tas izpildīs visu. Kad viņi aptvēruši šī vārda jēgu, viņu sirdis, bailēs sažņaugušās, kā raugoties bezdibenī, jo viņi nebija raduši visu spēt.

Katrs sapņojis, ka pēc viņa pavēles automāts iznīcinās pārējo sešu īpašumu un dzīvību, bet dzinis prom šo neatlaidīgo, uzbāzīgo domu jaunā kara labad, kuru viņi visi kopā bija iecerējuši. Bet astotajam bijis astoņpadsmit gadu, un viņa tēvs bijis dzelzs valdnieks, bagātāks par visiem, jo no dzelzs toreiz izgatavojuši nāves ieročus. Sis valdnieks labāk nekā citi pratis par zeltu pārdot cilvēku asinis, un viņa metalurģiskajās rūpnīcās kaluši tūkstoši tērauda veseru, lai tālās zemes malās beigtu pukstēt tūkstoši dzīvu siržu. Bet viņa dēls vēl bijis tīrais zēns — bāls un melanholisks. Viņš zinājis, kā garšo visi Zemes augļi un visas Tndes, kas kairina pagurušos nervus, un pazinis visas baudas, ko varēja iegūt par zeltu. Tādēļ pasaule viņam šķitusi bezgala garlaicīga, un, meklēdams vēl neizbaudītas sajūtas, viņš labprāt gremdējies tumšo filozofiju labirintos. Viņi visi stāvējuši kā sastinguši, un neviens neuzdrošinājies bilst ne vārda, juzdams savu niecīgumu līdzās šai mašīnai. Visi klausījušies tikai strāvas vienmērīgajā sanēšanā, un viņiem licies, ka briesmonis elpo, pazemīgi gaidīdams rīkojumus. Un tad bālais zēns paspēris soli uz priekšu un jautājis:

— Kādēļ mēs dzīvojam?

Viņa tēvs satrūcies un gribējis viņu norāt, bet nepaguvis ne lūpas pavērt, kad Turings jau iedarbojies.

Spuldzes sākušas mirgot, gaisma kļuvusi bālāka, sienu melnums te mācies viņiem virsū, te atkal atkāpies, līdz pēkšņi skaļrunī atskanējusi metāliskā nopūta, tad otra, trešā, ceturtā, arvien straujākas. Grīda sākusi drebēt, sacēlušies putekļi, no spēcīgiem grūdieniem ļodzījušās kājas, līdz beidzot, griezīgas šņirkstoņas un rēkšanas kā viesuļvētras pavadīti, visi reizē metušies uz durvīm, paniskā izbīlī cits citu grūstīdami un samīdami, jo viņi sapratuši: mašīna smējās…

PĒTERIS NO GANIMEDA

Jau ilgi netiku stāstījis par Pēteri — veselus divdesmit mēnešus pēc pirmās operācijas viņa veselības stāvoklis palika bez pārmaiņām. Operācija izglāba viņam dzīvību, un tas bija viss. Smadzenēs radušās rētas apturēja domu ritumu. Viņš nevarēja runāt, rakstīt, lasīt, un bez tam viņam bija garozas aklums. Tas nenozīmē, ka viņš neredzēja, nē: viņa acis reaģēja uz gaismu, bet smadzeņu redzes centrs bija kā sala, ko rētas atdalījušas no atmiņu jomām, tādēļ Pēteris redzēja tikai juceklīgu krāsainu plankumu un kontūru haosu. Viņš staigaja nevarīgi kā akls, un tā tas turpinājās līdz nākošajai operācijai, kuru mēs izdarījām otrajā ceļojuma gadā. Atveseļošanās stipri ieilga. Domāšanas spējas Pēteris atguva gausi un ar grūtībām. Nevar teikt, ka viņš būtu atsācis runāt, — viņš to iemācījās no jauna. Vakarus pavadīju pie viņa; šīs stundas prasīja daudz pacietības un pūliņu, bet es tos nežēloju, tie bagātīgi atmaksājās. Otrā gada beigās Pēteris gandrīz nemaz vairs neatšķīrās no pārējiem biedriem, ja neskaita to, ka vairumu savas pagātnes faktu viņš zināja nevis kā paša pārdzīvotus, bet gan kā iemācītus. Mēs viņam izstāstījām viņa paša dzives stāstu tā, kā mums to pārraidīja pa radio no Zemes; signālu novēlo- jumam, par laimi, nebija nozīmes, jo laikā, kad tie traucās pakaļ kuģim, Pēteris tos vēl nevarēja izmantot.

Jauneklis jau sēdēja dziļā atzveltnes krēslā, bija ļoti novājējis, bet ar katru dienu atguva spēkus un arvien biežāk izteica vēlēšanos pievienoties jauniešu grupai, kas studēja kosmonautiku; šo nodomu mēs apsveicām ar neviltotu prieku, būdami pārliecināti, ka darbs vissekmīgāk veicinās viņa atgriešanos normālā dzivē. Nākuši pie atziņas, ka Pēteris jau drikst zināt visu, kas ar viņu noticis pēdējos divos gados, jo vairāk tādēļ, ka neziņa par šī laika notikumiem satrauca viņu, mēs ar Teru Haru pastāstījām jauneklim, kādā kārtā viņš nokļuvis uz Geas.

Ļoti piesardzīgi ieminējos par atmiņā iespiedušos eksperimentu, ko mēs izdarījām, izmeklējot viņa smadzenes. Pēteris uzklausīja mani mierīgi, bet pēc tam uzbudinājās, viņa acis iegailējhs tā, kti sāku baiļoties, vai tik neatgriežas nervu drudzis, kas tik ilgi bija viņu vārdzinājis: Vakarā viņš paziņoja, ka vēlas pastāstīt tiem, kas izglābuši viņa dzīvību, vienīgo pārdzīvojumu, kas saglabajies viņa atmiņā. Sākumā mēģināju viņu no šīs iedomas atrunat, bet viņš atgriezās pie tās tik stūrgalvīgi, ka, apspriedušies ar Annu un Šreju, mēs tam piekritām. Bija klāt ārsti, Ters Hārs un Ameta, kura sabiedrība vienmēr dīvainā kārtā uzmundrināja mūsu slimnieku. Pēteris runāja īsiern teikumiem, bieži apklus- dams un jautājoši uzlūkodams te mani, te Annu klusā cerībā, ka mēs uzminēsim un pateiksim priekšā vajadzīgo vārdu; viņa Stāstījums bija negluds, to pārtrauca garas pauzes. Reizēm viņš iegrima domās un, acis aizvēris, ilgi klusēja, mēģinādams rast sevī kādu izbalējušu, aizmirstu detaļu. Dažreiz tas viņam arī izdevās, bet citreiz viņš kratīja galvu ar vieglu, nevarīgu smaidu, kas nozīmēja — «esmu aizmirsis». Neraugoties uz to, bet varbūt arī tieši tādēļ šis stāsts, kuru Pēteris rekonstruēja mūsu acu priekšā, gluži kā cilvēks, kas, atgriezies dzimtajā malā, tikai ar iztēles spēku atveido sagrautā tēva nama kādreizējo izskatu un, stāvot uz drupām, cilā gan vienu, gan otru akmeni, saskatīdams tajos tikai viņam zināmos veselā 'apveidus, — varbūt tieši tādēļ šis skarbais un vienkāršais stāsts mūs satrauca. Es jums to pastāstīšu, tikai ne tanī kroplajā formā, kādā pats noklausījos, bet pārrakstītu un papildinātu ar ziņām, ko saņēmām no Zemes. Tālāk seko Ganimeda Pētera dzīves stāsts, starpzvaigžņu tukšumā avāriju cietušā cilvēka vienīgās atmiņas, kas izrādījušās stiprākas par katastrofu.

Bērnība aizritēja kā'visiem viņa vecuma zēniem.

Līdz septiņiem gadiem viņš dzīvoja pie vecvecākiem Eirāzijas Dabas parka lielajā rezervātā, Pamira pakājē, un tikai divus mēnešus gadā viesojās vecajā tēva mājā Vislas krastos. Tad sākās skolas gaitas — nebeidzami ceļojumi pa jūrām un kontinentiem, saistīti ar ģeogrāfijas un ģeoloģijas mācīšanos, senu muzeju un fondu apmeklēšana vēstures stundās, ekskursijas kalnos, vasaras izbraucieni pa upēm, pirmie lidojumi raķetēs kopā ar audzinātājiem-un biedriem, patstāvīgi fizikas un ķīmijas eksperimenti, planētu modeļu aplūkošana Bērnu parkā tukšuma un, beidzot, pirmā divu nedēļu ilgā uzturēšanās Sestās kosmiskās stacijas observatorijā.

Sai laikā radās kvēlas ilgas pēc atklājumiem, neparastiem piedzīvojumiem, vēlēšanās sastapties ar tālo zemju un planētu bargajiem spēkiem, ar kuriem viņš cīnīsies līdz uzvarai. Zēnam augot, ziņkāre no rotaļas pārvērtās par tieksmi izzināt pasauli, viss, kas atradās ap viņu, ar laiku kļuva saprotams, bet pusaudža sapņi par cīņām un uzvarām pacēlās arvien augstākās, nereālākās sfērās. Viņš jau studēja zinātnes vispārējos pamatus un ticēja, ka noslēpumi — ja tie vispār eksistē — laikam slēpjas vienīgi vistālākajos Visuma nostūros. Sasniedzis septiņpadsmit "gadu vecumu, Pēteris sāka-'āpmeklēt dažādus politehnikumus, institūtus, laboratorijas, lai iepazītos ar cilvēka darbības neaptveramajiem plašumiem un izvēlētos nozari, kurai ziedot sevi uz laiku laikiem. Sākumā viņu saistīja astronomijas studijas, kamēr nokļuva lielajā Vispārējās un eksperimentālās astronautikas institūtā.

Pēc trim gadiem beidza ievadkursu un sāka gatavoties nākošajam četrus gadus ilgajam patstāvīgāku pētījumu posmam. Te viņš piedzīvoja savu pirmo triumfu un — pirmo neveiksmi. Profesors Diadiks, fiovērtēdams savu skolnieku darba panākumus, atzina, ka uz Pēteri liekamas vislielākās cerības, bet šim priekam drīz vien piejaucās rūgtums. Pēteris cieta sakāvi cīņā ar spēku, ko atklāja nevis uz kāda no tālajiem debess ķermeņiem, bet gan pats sevī.

Viņš iepazinās ar jaunu meiteni, savu studiju biedreni. Viņus saistīja kopējas intereses un sapņi; pēc gada viņi jau bija draugi. Viņu domas — kā viņi bieži smiedamies konstatēja — virzījās pa paralēlām orbītām, bet

jūtas, ko mūzikas skaņas vai mākslas darba līnijas modināja vienā, atbalsojās arī otrā. Šai laikā Pēteris strādāja intensīvāk nekā jebkad. Saduroties ar šķēršļiem, viņš agrāk nekad nebija juties tik pārliecināts par savu uzvaru, nekad nebija uzbrucis tiem ar tādu kaismi un neatlaidību, un tomēr padarītais darbs atvieglojuma vietā atnesa nemieru. Viņš nemitīgi meklēja sev papildu darbus, jaunas problēmas un tēmas. Dažkārt viņam uzmācās nepārvarama tieksme doties vientuļā [Sastaigā kalnos; tai laikā viņš bija paveicis dažus ļoti grūtus, drosmīgus, pat pārdrošus pārgājienus. Kādu vakaru, kad viņi bija palikuši laboratorijā divi vien, Pēteris vēroja meiteni, kas, pagriezusi viņam muguru, viegla un vingra rīkojās ar aparatūru. Pēkšņi tik negaidīti, ka sirds vai pamira, viņš saprata, ka šie cīniņi, satraukuma brīži un bēgšanas mēģinājumi, neizprotamie aizmiršanās mirkļi, kvēlie sapņi, neizteiktās ilgas, klaiņojumi — tas viss izskaidrojams ar vienu vienīgu vārdu: mīlestība.

Tai brīdī un vēl labu laiku pēc tam Pēteris neuzdrošinājās to atklāt meitenei; reiz tomēr šis mirklis pienāca, un tad arī bija visam beigas, jo viņa gan simpatizēja jauneklim, augstu vērtēja un cienīja viņu, bet nemīlēja. Pēc izšķirošās sarunas viņš nesatikās ar meiču vairākus mēnešus, bet tiekoties ne vārda par to neminēja. Un visdīvainākais bija tas, ka Pēteris gandrīz nekad nedomāja par viņu. Tikai reizēm, kad īsināja naktis pie izklātām papīra loksnēm zemu nolaistas spuldzes gaismā, viņa skatiens pauzēs starp diviem pētījuma posmiem aizklīda no apgaismotā rasēšanas dēļa pāri galda malai, kur sākās tumsa — tukša un melna kā starpzvaigžņu izplatījums. Tad kā zibens spēriens viņu pārņēma žēlums — tik spēcīgs, ka aizrāvās elpa. Viņš sakumpa, nodūra galvu un atsāka aprēķinus, truli atkārtodams pēdējos uzrakstītos vārdus, līdz viss atkal atkāpās un nogrima kaut kur dvēseles dziļumos.

Pagāja nākošais studiju gads un pēc tam vēl viens. Pēteris sāka strādāt savu diplomdarbu. Viņš apmetās kādā no institūta ārpuszemes nodaļām — astronau- tiskajā stacijā uz Mēness. Pabeidzis darbu, viņš atlidoja uz Zemi, lai nodotu to savam zinātniskajam vadītājam Diadikam. Jauneklis gribēja tai pašā dienā atgriezties, bet satika kādu vecāku kolēģi, kas puspa- jokam pateica viņam: «Nav labi, ka tu mūs nemaz neapmeklē. Mana meitiņa arvien vēl gaida apsolīto pasaciņu.» — «Ja esmu apsolījis, tad atvainojies manā vārdā un pasaki, ka rīt atbraukšu,» Pēteris nopietni atteica. Tā kā viņam bija dažas stundas laika, viņš aizgāja uz lielo parku pie institūta un tur satika to, kuru nebija redzējis jau divus gadus. Viņa bija ļoti priecīga un aicināja pastaigāties. Viņi aizlidoja uz kādu tuvējo rezervātu. Līdz saulrietam abi klaiņoja pa viršu laukiem, viņa plūca ziedus un lika tos milzu pušķi. Beidzot saulē sakarsuši, noguruši viņi apsēdās ar augstu, biezu zālāju apauguša paugura dienvidu nogāzē. Saule jau bija paslēpusies aiz apvāršņa, lapās iešalkojās vēsma, vēstīdama aukstu nakti. Pēkšņi ziemeļaustrumu pusē žilbinoši iekvēlojās mākoņi, no tiem izšāvās spilgts gaismas kūlis, uzskrēja zenītā un pazuda. Pēc brīža pie apvāršņa atskanēja dobja rūkoņa, kas atgādināja tāla negaisa pērkonu.

—   Pēdējā Mēness raķete, — meitene sacīja. — Tā aizlidoja bez tevis; vai tu paliksi vēl rītdien?

Viņš neatbildēja. Tumsa sabiezēja. Sēdošās meitenes seja bija redzama tik neskaidri kā tumša ūdens apskalota skulptūra. Kādu laiku tā vēl mirdzēja, atgādinot fosforescējošu plankumu, tad nodzisa. Nakts viņus izšķīra, tā ka Pēteris vairs nezināja, vai šeit pie krūma vēl ir kāda dzīva būtne, tādēļ klusēja, baidīdamies runāt tukšam gaisam. Viņš sēdēja nekustīgi pilnīgā tumsā, skatiens nevarīgi maldījās apkārt — šķita, ka gaiss kļūst par nesveramu vielu, kas visu ietin bezveida kokonos. Varēja dzirdēt vienīgi te stiprāku, te vājāku neredzamo lapu šalkoņu, kad tās pieskārās cita citai. Sai sausajā, vienmuļajā skaņā bija kāda neizsakāma vienaldzība, tāpēc tā likās nežēlīga.

Klusums ieilga. Beidzot Pēteris izdzirda citas, dzīvākas skaņas: meitene piecēlās kājās.

—   Mums jāiet, — viņa sacīja klusi, it kā kāds atrastos tuvumā. — Ir jau vēls…

—   Zēl, ka es nepaņēmu heliplānu, mēs varētu aizlidot, — viņš pieceldamies sacīja.

—   Ak, tas nekas… bet es vairs nezinu, kā mēs atnācām šurp, Pēter?

—   Mēs orientēsimies pēc zvaigznēm un pameklēsim vilcienu. Tam jābūt kaut kur tuvumā. Iesim te, pa kalnu. Vai tu redzi Lielos Greizos Ratus? Lūk, tur, un tālāk ir Polārzvaigzne.

Viņi uzkāpa paugura virsotnē — tas bija viegli nolaidens, kails kupols. Zvaigznēm vāji mirgojot, tumsa visapkārt likās vēl melnāka. Nosprauduši sava ceļa virzienu, viņi devās lejup. Kājas grima augstā, rasotā zālē, kas viegli gurkstēja.

—   Vai tu dzirdēji, — viņa pēc brīža iejautājās, — ka pārtraukuši izmest okeānu ūdeņus ārpus Zemes robežām?

—   Tu runā par kontinentu paplašināšanas plānu?

—   Jā, līdz šim ūdeni vienkārši izmeta, tagad turpretī mēs saņēmām Areoloģijas institūta projektus, kas paredz apūdeņot ar to sausās planētas… Uzmanies, te, liekas, aug paegļi, es sadūru kāju. A, nupat sākas taciņa. Kaut kur jau nu tā aizvedīs. Jā, un profesors mūs visus nozīmējis jaunā darbā. Tas ir ārkārtīgi interesants.

Taka, pa kuru viņi gāja, aizvijās starp augstiem, necirptiem dzīvžogiem … Līkumā pa kreisi pavērās skats uz klaju, plašu lauku. Ļoti tālu — augstu pie debesīm virzījās mirdzošs mākonis, pēc tam apstājās un sāka kāpties atpakaļ.

—   Redzi, — meitene rādīja to ceļa biedram, — tur Pozdena izdara savus eksperimentus … Zēl, ka tu tik ātri aizbrauc… Es tev būtu izrādījusi visus jaunumus … mēs pēdējā laikā esam daudz ko paveikuši.

—   Nē, — Pēteris nepacietīgi attrauca. — Man vispār nevajadzēja šurp braukt, — viņam neviļus paspruka. Viņa apstājās. Sīkajām dzīVzoga lapiņām bija ļoti gaiša, gandriz mirdzoša apakšpuse, un, vējam tās sagriežot, šķita, ka no tumsas pretī raugās desmitiem bālganu acu. Pēteris neredzēja meiteni, vienīgi vieglajā vēsmā drebēja lapiņas, un šīs nemierīgās trīsas kā spokainas liesmiņas neskaidri iezīmēja viņas augumu.

—   Kādēļ, Pēter? — viņa klusi vaicāja.

—  Nerunāsim par to, — Pēteris lūdza. Viņš pēkšņi jutās [oti noguris. Nerunāt, nedomāt, tikai soļot ar viņu caur tumsu, soļot, soļot…

—  Pēter… es domāju, ka … Es tak negribēju, saproti… Domāju, ka pa šiem diviem gadiem … — viņa aprāvās.

Pēteris tumsā pasmaidīja. Viņš nejuta nekā, izņemot lielo, glāstošo nakts mieru.

—  Nerunā tā, — viņš piebilda tonī, kādā mēdz runāt ar bērnu. — Tu to nesaproti… un es arī nesaprotu, bet… sniedz roku.

Viņa pastiepa delnu. Viņš to tumsā satvēra. Abi apstājās vistumšākajā vietā, un viņu ķermeņi likās iegrimstam nebūtībā. Viņš sāka runāt tādā balsī, kādu meitene vēl nekad nebija dzirdējusi, tā bija tik viegla, ka tikko pacēlās pāri nerimstošajai lapu šalkoņai.

—  Viss, kas ar mani notiek, sākumā neeksistē, tad atnāk, paiet un izzūd, bet tu esi vienmēr. Nezinu, kādēļ tas tā, un arī nejautāju. Tavu pirkstu, lūpu, galvas apveidus, tāpat kā savējos, es neesmu izvēlējies; tie jau ir tādi, un es par to nebrīnos, lai gan dažreiz varu pret to sacelties… Bet kas gan pa īstam saceļas pret savu miesu?

Tu neesi man dārga, tāpat kā mana miesa man nav dārga, tā ir tikai nepieciešama, jo bez tās es nespētu eksistēt. Es pieskaros tavai rokai. Ko tas nozīmē? Lūk, kauliņi, cīpslas, āda — jā, tas viss ir tā, bet tas nav svarīgi. Kā lai es tev to pasaku? Nemirstības nav. Mēs visi to zinām un visi tā domājam. Bet tagad, šajā brīdī, ir nemirstība. Jo es jūtu tavu roku, tas ir izskaidrojums un atbilde. Pieskaroties tavai rokai, man liekas, it kā es būtu pazinis visus aizmirstos, pazudušos cilvēkus, visas viņu ilgas, visas pasaules, to sākumu, attīstību un galu… Bet kas gan cits, ja ne tieši tas, ir nemirstība!

Tu klusē. Tas ir labi. Nesaki «aizmirsti». Nesaki tā.. Tu taču esi prātīga meiča. Ja es aizmirstu, es nebūtu vairs es, jo tu esi ienākusi manī, esi sakususi ar vissenākajām atmiņām, esi nokāpusi dziļumos, kur vēl nav domu, kur pat vēl nedzimst sapņi, kur ir tikai akla vielu maiņa, kas dod man sākumu, un, ja kāds izrautu tevi no manis, tad paliktu tukšums, it kā manis nekad nebūtu bijis: man būtu jāatsakās no sevis, no atbildības par paša likteni, bet to es nedrīkstu. Vai tu zini, kādēļ es devos strādāt Tiho aizas observatorijā? Es gribēju aizmirst, bet, vērojot zilo Zemi, man bija tā, it kā uzlūkotu tevi. Domāju, ka varbūt attālums ir pārāk mazs, bet tas bija muļķīgi. Jo tu esi visur, kur vien es raugos… Piedod, nedusmojies … ak, ko gan es runāju. Tu tak saproti, kādēļ to visu stāstu? Ne jau tādēļ, lai pārliecinātu vai izskaidrotu — te nekas nav skaidrojams, kā nav jāskaidro, kādēļ mēs dzīvojam. Es to stāstīju tādēļ, ka koki zaudē un atkal atgūst lapojumu, ka no rokas izlaisti akmeņi krīt, ka gaismas stars spēcīgu zvaigžņu tuvumā izliecas, ka ledāji nes klints bluķus, bet upes — ūdeni…

Tas, ko es jūtu, tev nekā nedod, to es zinu. Bet reiz pienāks laiks, kad tev daudz kas jau būs aiz muguras un maz — priekšā. Tad varbūt tu atmiņās meklēsi kādu atbalsta punktu, kādu, mirkli, no kura sāk vai beidz skaitīt gadus. Tu jau būsi citāda, un viss būs citādi, un kas to zina, kur būšu es, bet tas nav svarīgi. Padomā tad, ka tev varēja piederēt mana astronautika, tāpat kā mani sapņi un balss, rūpes un vēl manis neapjaustas idejas, un mana nepacietība un biklums — tev varēja būt otra pasaule. Kad tu par to domāsi, vairs nebūs svarīgi, vai tu neesi pratusi vai gribējusi, lai tā būtu. Svarīgi būs tikai tas, ka tu esi bijusi mans vājums un mans spēks, zaudējums un ieguvums, gaisma, tumsa un sāpes — mana dzīve.

Ar meitenes rokas nevarīgi izplestiem pirkstiem viņš noliecies pieskārās saviem deniņiem un pierei.

— Vai tu jūti šo cieto vietu? Tas ir kauls. Reiz tas atbrīvosies no miesas, būs atsegts un kails. Bet tas nekas. Jo, kaut arī viss ir mainīgu apveidu straume, plūstoša atomu forma un struktūra, atomu savienojums, atomu tīkls, kuri tikai reizēm apvienojas, lai izveidotu cilvēka ķermeņi, un tad atkal sairst, — šis brīdis paliks. To glabās putekļi, kuros pārvērtīsies mana atmiņa, kas, apstājusies uz visiem laikiem, kļūs stiprāka par laiku, par zvaigznēm, stiprāka par nāvi.

Pēdējos vārdus viņš izrunāja čukstus, arvien klusāk, gandrīz nedzirdami, līdz apklusa pavisam. Šķita, ka viņš pat neelpo. Tad viņš palaida meitenes roku — uzmanīgi, it kā atdodams kaut ko ļoti trauslu. Viņš sāka soļot pa priekšu. Taka sākumā gāja taisni, tad nogriezās un šķīrās uz divām pusēm. Viņš aizgāja pa kreisi. Uzpeldēja mākoņi, aizsegdami arvien lielāku debess daļu, vējš pieņēmās. Viņi gāja klusuciešot, kamēr aiz dzīvžoga izdzirda lēnu klabēšanu, kas, viņiem tuvojoties, kļuva vājāka, bet tad atkal pieauga: tur vienmērīgi klaudzēja kādu neredzamu griežņu asmeņi.

—   Vai tur kāds ir? — Pēteris skaļi jautāja, pagriezdamies uz to pusi.

—   Es te … esmu, Sigma seši, — metālisks baritons atbildēja.

Pēteris pagāja uz to pusi, bet atdūrās pret cieši savijušos dzeloņainu zaru sienu un apstājās.

—   Sigma seši, kā pie tevis var nokļūt? Vai te ir kāds ceļš?

—   Ja tu nevari… tikt, tad tu esi cilvēks. Ej desmit metrus taisni uz priekšu, — balss atteica, — tur ir izcirtums.

—   Sigma seši, dod signālu.

Krūmos iekvēlojās rožaina, zaļi svītrota lode. Viņi abi izgāja pa diezgan zemu eju dzīvžogā. Zem nolīkušiem zariem, balstīdamās uz trim sliecēm, stāvēja mašīna. Vienu tās antenu apgaismoja signālspuldze, pārējā metala virsmas daļa, ko sedza nogriezti krūmu zariņi un lieli, kā asaras mirdzoši rasas pilieni, grima tumsā.

—   Sigma seši, kur te ir vilciens? — Pēteris jautāja, tuvodamies Inašīnai. Viņš uzlika roku uz tās aukstā vāka.

—   Vilciena pieturas vieta … ir četrsimt metrus uz ziemeļaustrumiem, — mašīna atbildēja. Tās balss kļuva arvien klusāka, vārdi sekoja ar lielām pauzēm.

—   Kāda nomaldījusies Sigma, — Pēteris sacīja savai ceļa biedrenei. — Liekas, tā ir izlādējusies. Vai tu Ievēroji, cik tā jocīgi stostās?

—   Es ne… esmu… iz… izlādējusies, — mašīna sacīja ar metālisku šņirkstoņu, kas skanēja savādi — kā aizvainojuma pieskaņa. — Man… ir pārdedzis.., modulācijas … vads, — tā vēl nopūtās un apklusa.

Pēteris devās norādītajā virzienā, atliekdams šmaugos zarus, lai tie necirstos sejā meitenei, kas sekoja viņam. Drīz tumsā pazibēja tāla, oranža gaismiņa. Krūmāji nozuda, un iesākās plašs klajums. To šķērsoja vakuumdzelzceļa caurules, kuru sienas blāvi mirdzēja. Netālu pacēlās pieturas vieta ar pusapļa jumtiņu. Te no galvenā ceļa nošķīrās sānu atzarojums, ko veidoja arvien īsākas caurules; viss kopā atgādināja zemē noliktas milzu ērģeļu stabules. Viņi uzgāja pa kāpnēm, arvien vēl klusēdami. Pēteris nospieda pogu, lai izsauktu vilcienu, meitene atslējās pret metala durvīm. Viņas seja bija stingra un noslēgta. Tikai reizi iedrebējās lūpas, un viņa pavēra muti, kā gribēdama ko sacīt, bet tikai nopūtās. Beidzot atskanēja signāls, pašķīrās durvis un kļuva redzama maza vagona kupeja.

Pēteris izstiepa roku. Meitene viegli sakustējās, tā kā negribēdama to saņemt, beidzot satvēra viņa delnu un ātri izdvesa:

—   Pēter, tici man, es gribētu … piedod ..,

—   Piedod tu man, — viņš to mierīgi pārtrauca. — Esmu dažkārt neprātīgs, sevišķi naktīs…

—  Vai tu nebrauksi man līdzi?

.— Nē, es mazliet pastaigāšos. Ar labu nakti.

Durvis aizvērās. Vagonete, ko iesūca vakuums, traukdamās no viena caurules segmenta otrā, šāvās arvien ātrāk, kādu laiku caurspīdīgajās sienās vēl viļņoja gaisma, tad viss norima un atkal parādījās oranžais spīdums,* kas blāvi apgaismoja tuvāko apkārtni. Pēteris paskatījās aizvērtajās durvīs, kā brīnīdamies par meitenes pēkšņo nozušanu, tad viegli noskrēja pa kāpnēm lejā.

Drīz viņš sasniedza krūmu audzi. Tad gāja ilgi, neko neredzēdams, tikai ar seju, vaigiem, acīm sajuzdams vēju, kas glāstīja viņu tāpat kā tumsā melnojošos kokus un krūmus. Viņš dziļi elpoja un arvien paātrināja soli. Viņam šķita, ka kaut kur tālu aiz muguras dārd vareni viļņi, ka viņš daudzas dienas cīnījies ar jūru, kamēr sasniedzis krastu, kurā tagad izkāpis, un tumsā soļo pa svešas piekrastes smiltāju, kails, noguris, ne- juzdams nedz žēluma par visu, ko aprijis okeāns, nedz prieka par savu izglābšanos.

Viņu pārņēma arvien lielāka vienaldzība, bet reizē atgriezās orientēšanās spēja. Bija jaušama tumša, pauguraina apvāršņa līnija un virs tās — vēl tumšāki mākoņi. Mākoņa spraugā nespoži iemirdzējās zvaigzne. «Marss,» viņš nodomāja un gāja tālāk. Rokas pašas atlieca zarus, miklas lapas liegi un mazliet nepacietīgi glastīja seju. Sie maigie, biežie, vieglie pieskārieni padziļināja mieru, viņam aizejot, aizpeldot, izzūdot. Piepeši, vēl neapzinādamies, kādēļ, Pēteris apstājās. Viņš pazina lielo krūmu ar mirdzošajām lapu apakšpusēm — vietu, kur bija runājis ar meiteni. Iedomājoties, ka tagad būs jāiet pāri šai vietai vienam, viņu parņēma vēl nekad nepiedzīvots satraukums. Pēteris atkāpās, nodūra galvu un sāka klupdams skriet uz priekšu. Viņš lauzās cauri biezoknim, neredzami zari cirtās sejā, krūtīs, sirds spēji dauzījās, bet viņš tikai skrēja, skrēja caur tumsu, līdz sajuta, ka nekas vairs nestājas ceļā. Brik- snājs bija beidzies. Viņš apstājās šajā klajumā tikpat negaidīti, kā bija sācis skriet.

«No kā es bēgu? No sevis?» viņš sev domās jautāja. «Man kaut kas jādara, loģiski jādomā, jārisina galvā kāda teorēma, citādi…»

Pēteris elpoja arvien dziļāk un vienmērīgāk. Spējš, brāzmains vējš pildīja plaušas ar tīkamu vēsumu, uzmundrināja, nakts bija tumša un bezgalīga. Pēdējo zvaigzni aizsedza mākoņi. Viņš neredzēja nekā, nedzirdēja pat vēju un klusumu. Lēni nometās ceļos un piespieda seju smagajai, valgajai zālei. Rokas piedūrās kādam cietam, vertikālam priekšmetam, pret kuru viņš atspiedās, ļajjdams tam balstīt savu nevarīgo ķermeni, pārāk vienaldzīgs, lai mēģinātu noskaidrot, kas tas īsti ir. Atmiņā šaudījās juceklīgi pagājušās nakts notikumu fragmenti. Viņš nevaldīja pār atmiņu, asociāciju straume plūda haotiski, tajā jaucās atsevišķi vārdi un teikumi, balss intonācijas, neskaidri tēli. Pēkšņi viņš izdzirda viņas balsi: «Pēter…» Ilūzija bija tik stipra, ka šķita — gaiss vēl virmo, aizpildot tukšumu, ko atstājusi šī balss. No krūtīm izlauzās dziļa nopūta — kā vaids, kā elsas. Tad no augšas — no nezināmas tāles atlidoja lēni izteikti vārdi:

— Cilvēk, ko tu dari?

Pēteris ieraudzīja tumšas, lielas, mākoņainas debesis, no kurām — ienāca prātā — pirms daudziem gadsimtiem cilvēki izdzinuši dievu, kas bijis vājo un uzvarēto patvērums. Tagad šai lielajā klusumā viņš sadzirdēja savas sirds pukstus; likās, ka tie atbalsojas pamestā, aizslēgtā namā: vispirms puksts, tad asiņu šalts atbalss un īss klusuma bridis. Viņš necentās ieklausīties sirds sitienos, bet klausījās klusumā, vēlēdamies to paildzināt un gaidīdams, lai abi dobjie, ritmiskie toņi atkārtotos arvien retāk, lai klusums augtu …

—   Cilvēk, — atkal, nezin no kurienes nākdama, atskanēja zema, lēnīga balss. — Vai tu esi apmaldījies?

Pēteris klusēja.

—   Ko tu vēlies? Jautā, es atbildēšu.

Pēteris sēdēja sagumis, ar muguru vēl arvien balstīdamies pret neredzamo cieto sienu. No tās saltā pieskāriena ķermenim pārskrēja tirpas. Viņš jutās kā no nāves miega uzmodināts un dzirdēja visu, kas notika apkārt. Izdvesa:

—   Kādēļ tas tā ir?

—   Nesaprotu. Atkārto teikumu. Ja esi apmaldījies, parādīšu tev pareizo virzienu.

—   Man nav kur iet.

Atkal iestājās klusums. Vējš, pūzdams no augšas, skāra Pētera mitro, vēso pieri. Viņam sāka rasties nenoteikta vēlēšanās turpināt šo tukšo, nevajadzīgo un reizē nepieciešamo sarunu. Viņš tagad nejuta nekā, gluži nekā — šis tukšums bija lielāks par pirmītējām sāpēm, un šo nesakarīgo jautājumu un atbilžu plūsma to zināmā mērā piepildīja. Klusums atkal pieauga. Bija tā, it kā viņš redzētu sapni un tomēr būtu nomodā. Atkal viņš dzirdēja pukstam savu sirdi, kas šķita atraisījusies no ķermeņa. Viņš atradās zemūdens kuģī, kas līdz ar viņu grima bezdibeņa dzelmē. Juta tumšos, bezgalīgos ūdeņus, kas apskāva kuģa sienas un, kļūdami arvien lielāki, spiedās tām virsū, līdz ielieca tērauda bruņas un sāka mēmi lauzties iekšā, — melna, salta straume pildīja vienu telpu pēc otras. Tikai vienā no tām vēl bija palicis gaiss. Tur pukstēja viņa sirds, gaidot brīdi, kad sagrūs pēdējā šķērssiena. Kuģis joprojām grima. Viņš murgos izstiepa roku, lai pieskartos tērauda šķērssienai, kuras esamībai uz brīdi bija noticējis, un lai palūkotu, vai tā vēl nav ieliekusies. Pirksti sataustīja vēsu tēraudu, bet tā nebija siena. Viņš neatradās uz kuģa, negāja bojā. Veltas cerības.

—  Ko tev vajag? Pasaki, cilvēk, — atkal atskanēja balss.

—   Es nekā negribu. Tu man nevari palīdzēt.

—   Kāpēc? Nesaprotu. Vai esi kaut ko pazaudējis?

Sis jocīgais jautājums Pēteri aizkustināja.

—   Jā, — viņš atteica, — esmu pazaudējis.

—   Ko?

—   Visu.

—   Visu? Tas nekas. Katru priekšmetu var atkal atgūt.

—   Tu tā saki? Katru priekšmetu? Visu pasauli?

—   Pasaule pieder cilvēkiem. Tātad arī tev.

—   Pasaule kļūst nevajadzīga, ja to ne ar vienu nedala.

—   Nesaprotu. Atkārto teikumu.

Pēteris sāka pamazām apjaust, ar ko tik dīvaini sarunājas. Domas kļuva skaidrākas. Atgriezās apziņa, bet līdz ar to — sāpes.

—   Tu to nesapratīsi, — viņš sacīja. — Tu nespēj man palīdzēt.

—   Esmu radīts, lai tev kalpotu.

—   Zinu. Tu vari būt derīgs… bet es, mēs vairāk par visu vērtējam kaut ko, kas tev nav aizsniedzams, saproti? Man nav nekā, itin nekā, un tomēr es varu citiem ziedot ļoti daudz. Neviens nevar dot citiem vairāk kā tas, kas visu zaudējis. Tu nesaproti, vai ne?

—   Nē, — balss atbildēja gausi un nelabprāt, bet laikam Pēterim tikai tā likās. Pats nezinādams, kādēļ, viņš ātri uzrausās kājās un pavērās uz to pusi, no kurienes nāca balss.

—   Klausies… — viņš ātri čukstēja. — Tu esi Sigma, es zinji. Klausies …

—   Es klausos.

—   Nogalini mani!

Iestājās klusums, kurā ar vienmuļo vēja šalkoņu jaucās elsām līdzīgie cilvēka elpas vilcieni.

—   Nesaprotu. Atkārto teikumu.

—   Tu esi mašīna, kas kalpo cilvēkiem. Tev ir mehāniska atmiņa, un visu, kas tanī ierakstīts, tu vari izdzēst, it kā tas nekad nebūtu bijis. Neviens neuzzinās; nevienam tas nekaitēs. Sigma, glāb mani! Nogalini mani, vai dzirdi?!

—   Nesaprotu. Ko nozīmē «nogalini»?

Pēterim likās, ka viņā kas pārtrūkst. Viņš sagrīļojās, pieskārās mašīnas platajam metala vākam un tū- lit atlēca atpakaļ.

—   Nē! — viņš ievaidējās. — Nē! Es neko neesmu teicis. Klusē! Nesaki nekā. Aizmirsti! Aizmirsti! Vai dzirdi?!

Elsas sažņaudza viņam kaklu.

— Tu esi no metala … mašīna … nedzīva … Tu neko nejūti … nezini.-.. nezini, kas ir izmisums, mokas, nezini nekā. Cik labi… Man… tagad nav spēka. Nav, bet es zinu: man jārod spēks, — un tas jau ir daudz… Es… Aizmirsti šo sarunu, Sigma, vai dzirdi?!

—   Neaizmirsīšu, — mašīna atbildēja.

—   Kāpēc?

—   Man pārdedzis vads. Kad mani izremontēs, aizmirsīšu.

Pēteris iesmējās

—   Ak tā? Labi. Varbūt arī mani izremontēs, varbūt arī es aizmirsīšu …

Viņš pagriezās un aizgāja prom, spraukdamies caur biezokni, līdz sasniedza klajumu. Mati, rokas, apģērbs bija mitri. »

Viņš pārvilka roku sejai — vēsums viņu atspirdzināja. Starp mākoņiem pavīdēja bāli .«violeta rītausma. Ausa jauna diena. No miglas iznira koku silueti, vējš norima, visapkārt valdīja dziļš klusums. Zeme plētās milzīga, pelēka, it kā nakts to būtu pārvērtusi pelnos. Kaut kur apvāršņa malā kādās mājās iedegās uguntiņa — mirgojoša Zemes zvaigznīte, no kuras Pēteris nespēja atraut acis. Tur cilvēki atmodās, darbs ritēja kā vienmēr. Tālajos lidlaukos nolaidās raķetes. Laboratorijās saspringtas sejas noliecās pār instrumentiem. Viņa kolēģi Tiho observatorijā nometa uz tērauda grīdas sarmotos skafandrus un raudzījās pulkstanī. Viņi gaidīja Pēteri. Tālajā Silistrijā jau bija rīts un kāda maza meitenīte sacīja mātei: «Es nebraukšu ar krustmāti ekskursijā, jo šodien ieradīsies tēvocis Pēteris un pastāstīs man pasaku.» Tad Pēteris pacēla rokas pie sejas, izberzēja acis un devās uz stacijas pusi, raudzīdamies austošā rīta debesīs, it kā meklēdams šai gaišajā ainavā patvērumu.

Beidzis stāstīt, jauneklis drīz nespēkā aizmiga. Es pamāju kolēģiem, lai viņi iziet ārā; mēs ar Annu vēl brīdi pakavējamies pie slimnieka gultas. Viņš sāka elpot lēnāk un dziļāk, krūtīm piespiestā roka viegli, nedroši sakustējās, it kā ko glāstīdama, tad atslīga atpakaļ un sastinga uz gultas malas.

Biedri - stāvēja vestibilā zem lielās araukārijas. Pēkšņa impulsa vadīts, es pavēru sava dzīvokļa durvis.

—   Ienāciet pie manis, — es paklusi sacīju, kaut gan no šejienes neviena skaņa nevarēja aizsniegt Pētera istabu.

Viņi ienāca. Bija jau vēls novakars, okeāns aiz logiem kļuva arvien tumšāks, tomēr es neiededzu gaismu. Mēs apsēdāmies kur kurais, vērodami zilo mijkrēsli aiz loga; virs apvāršņa atvizēja garš, sudrabains zodiakālās gaismas kūlis un pamazām iedegās zvaigznes — kaut arī mākslīgas, bet skaistas, mirgojošas Zemes zvaigznes.

Sarunas šķietamais haotiskunis un garie klusuma brīži nebija nejauši, jo mēs visi domājām vienas domas. Piepeši durvis strauji atsprāga vaļā un istabā ieplūda svaiga gaisa strāva: ienāca Nilss Irjēla, kas vakaros reizēm mēdza pie manis iegriezties. -

Viņš tūlīt centās uztvert rnūsu sarunas pavedienu, bet, nezinādams tās iemeslu, beidzot skaļi jautāja:

—  Piedodiet, vai drīkst zināt, par ko jūs runājat?

—  Varbūt atceries, — es atbildēju, — ka tev stāstīju par Pētera izmeklēšanu un piepešo smadzeņu strāvu izmaiņu, kad Anna viņam pajautāja…

—   Protams, atceros, — Nilss mani pārtrauca. Pret loga stiklu tumšāks par āra nokrēslu iezīmējās viņa jauneklīgais, tvirtais profils.

—   Redzi, Pēteris pastāstīja mums šo gadījumu, šīs saglabājušās atmiņas; tā bija mīlestība.

—   Un par to jūs te tumsā spriežat? — Nilss jautāja.

—  Jā. Saproti, tā bija reta un skumja mīla — bez pretmīlas.

—_Ahā, nelaimīga mīlestība, — zēns nolieca galvu, bet pēc brīža ar vieglu neiecietību balsī sacīja: — Jā, reizēm gadās nelaimīga mīlestība. Esmu par to lasījis. Mēdz but gan svarīgākas problēmas, bet es saprotu, ka notiek ari tā. Nākotnē, bez šaubām, arī šādas lietas pratis atrisināt.

—   Kā tu to domā? — es jautāju, un Nilss paskaidroja:

—   Nu itin vienkārši, varēs kaut kādā veidā pārveidot cilvēka psihi…

—   Lai tas pārstātu mīlēt? — Ameta visā nopietnībā iejautājās no sava kakta.

—   Var ari tā, bet tas nav obligāti. Var pārveidot otra cilvēka psihi… Esmu lasījis, ka var pēc patikas izraisīt matēs instinktu dzīvniekos, ievadot tiem attiecīgus hormonus. Ķīmiskie līdzekļi te iedarbojas uz smadzeņu garozu; tātad, lai arī cilvēku droši vien būs grūtāk iespaidot, tomēr principiālas atšķirības nav …

—   Tev tā liekas? — Ameta teica, bet Srejs piebilda:

—   Tas nav tik vienkārši, Nils.

—   Kādēļ?

—   Tu esot par to lasījis, — Srejs sacīja. — Esi lasījis un jau visu zini? Ir tāda Arhiopa komēdija «Viesis», kurā uz Zemi atlido ļoti inteliģents marsietis, kam vispār nav dzirdes orgānu. Viņš iepazīstas ar mūsu civilizāciju un starp citu apmeklē arī koncertu. «Ko cilvēki te dara?» viņš jautā.— «Klausās muziķu.» — «Kas tas ir — muziķa?» Zemes iedzīvotāji sāk viņam skaidrot gan šā, gan tā. «Nesaprotu,» saka marsietis, «bet pagaidiet, tūlīt pats visu izpētīšu.» Viņam rāda instrumentus, viņš tos pēta un atklāj, ka tajos ir dažādi vārstuļi, veserīši, beidzot aplūko trompeti. Marsietim ļoti iepatīkas tās izliektās formas un ģeometriskā harmonija, viņš to rūpīgi aptausta un saka tā: «Paldies, tagad es zinu, kas ir muziķa, tā ir jauka.» Tu, manu zēn, par mīlestību šobrīd zini tikpat daudz, cik šis marsietis par muziķu. Ceru, ka neesmu tevi apvainojis?

—   Ai nē, — Nilss atteica, — bet paskaidrojiet man, lūdzu, — kādēļ tas, ko es sacīju, bija muļķīgi, ja ta„s tiešām tā bija?

—   To, ko tu pateici, Nils, — ierunājās Ters Hārs, kas līdz šim bija cietis klusu, — var iztēloties šādi: vīrietis mīl sievieti, kura viņu nemīl, citu šķēršļu nav, tādēļ sieviete norij tableti, kas viņai pārveido tas prāta īpašības, kuras bija liegušas mīlēt tieši šo cilvēku, un beigās visi ir apmierināti. Vai tu tā to iztēlojies?

—   Nu … — Nilss sāka šaubīties. — Tā kā tu to pastāstīji, profesor, tas skan mazliet jocīgi… tā nebūs tablete …

—   Ai, nav taču svarīgas tehniskās detaļas, runa ir par iedarbību uz psihi. Te tad arī slēpjas galvenais šķērslis.

—   Kādēļ? Vai tu domā, ka tas tik grūti?

—   Nezinu. Varbūt šāda iedarbība iespējama jau šodien, varbūt — ne. Sai problēmas pusei es nepieskaršos. Šķērslis nav vis biotehniskas, bet gan ētiskas dabas. Redzi, šī sieviete ir tāds pats pilnvērtīgs cilvēks kā attiecīgais vīrietis. Ja viņa to nemīl, tas izriet no viņas rakstura struktūras, viņas psihes, noskaņojuma, visas viņas individualitātes. Lai viņa šo vīrieti iemīlētu, vajadzētu pārkārtot viņas prātu, kaut ko izmainīt tajā, kaut ko novērst, iznīcināt, nogalināt,— tad, lūk, neviens no mums tam nepiekristu, neviens visā pasaulē, pat tas nelaimīgi iemīlējies vīrietis ne. Jo pastāv nerakstīts, bet kategorisks aizliegums izdarīt jebkādus pasākumus ar cilvēka dvēseli. Kā tas cēlies? Mūsu civilizācija bieži izdzēš atšķirību starp dabisko un mākslīgi radīto, tomēr vrši mūsu izgudrojumi un tehniskās ērtības apstājas cilvēka prāta priekšā. Mēs paši novelkam šo robežu,- jo indivīda gara pasauli uzskatām par visaugstāko, neaizskaramo sabiedrisko vērtību. Tas valstība nedrīkst ielauzties nekādas dzīves «atvieglošanas» metodes. Niecīgākais eksperiments šai jomā varētu kļūt par bīstamu precedentu: sāktu ar sīku rakstura trūkumu izravēšanu, ar sīku «psihes retušu», beigās nonāktu līdz tādai garīgo īpašību jaukšanai un pārkārtošanai, kas atgādinās mozaīkas veidošanu no krāsainiem akmentiņiem…

—   Kad tu tā runā, man liekas, ka tev taisnība, — Nilss pēc brīža noteica, — bet nelaimīga mīlestība taču rada ciešanas? Tiesa, es nekad kaut ko tādu neesmu izjutis, bet domāju, ka nevajadzīgas jūtas…

—   Nevajadzīgas jūtas? — Ameta viņu pārtrauca. — Nav nevajadzīgu jūtu, mans dārgais. Neveiksmes, ciešanas, skumjas ir tiešām nepieciešamas. Tā nav tukša frāze, ne arī slavas dziesma ciešanām. Pārvarot lielas grūtības, mēs augam paši; apmierinot visas iegribas,

kas cilvēkā vēl nav īsti attīstījušās un nobriedušas, var nodarīt vairāk ļaunuma nekā labuma. Tādēļ arī audzinātāji zina, ka bērnu sapņi jāpilnveido un to piepildīšanās jānovilcina, lai dvēselē rastos mērķtiecīgs sasprindzinājums, kas ir ļoti vērtīgs, jo nemanot veicina topošā rakstura veidošanos. Cilvēks dzīvē sasniedz jo vairāk, jo tālākus mērķus viņš sev nospraudis. Tā nav nejaušība, ka uz Geas tagad izstrādā plānus ceļojumanr; kas būs daudz tālāks par mūsējo. Tu teici «nevajadzīgas jūtas». Padomā par Pēteri. Tas, ko viņš pārdzīvojis, tik dziļi iezīdies viņā, ka saglabājies pat tad, kad visas pārējās atmiņas gājušas bojā. Ta viņam palika kas savs, pie kā varēja atgriezties, kad kļuva akls un nolemts mūžīgai klusuciešanai. Nekā neatceroties, viņš varēja sacīt sev: «Esmu mīlējis,» — un tas jau ir ļoti daudz. Tagad ap šīm vienīgajām atmiņām grupējas citas; ja to nebūtu, viņa atgriešanās dzīvē nestu līdzi kaut ko necilvēcīgu, viņš būtu kā automāts, kas pēc pavēles aizmirst un top tukšs kā neaprakstīta lapa. Cilvēks, kas aizmirsis itin visu, ir šausmīga parādība, jo tas zaudējis savu individualitāti un vārds «es» viņa mutē ir tikai tukša skaņa. Tādēļ pat vislielākās ciešanas ir vajadzīgas; tiesa, tās ir jāpārvar, bet pārvarēt nenozīmē atraidīt.

Mēs vēl kādu laiku sarunājāmies; kad visi jau taisījās aiziet, Nilss sacīja:

—   Man liekas, profesor Šrej, ka tagad es zinu par mīlestību vairāk nekā marsietis par muziķu …

Vecais ķirurgs vēl kādu laiku uzkavējās pie manis. Mēs diezgan ilgi sēdējām klusēdami, beidzot Srejs atvēra acis, kas mijkrēslī dzīvi iemirdzējās, un balsī, kādā es viņu vēl nebiju dzirdējis runājam, sacīja:

—   Vai tu pazīsti Tīringas mežus? … Un baltos lielceļus, kas no tiem aizvijas uz vēju appūstiem līdzenumiem, un bērzu birzis . .. Tur var klaiņot caurām dienām, bet vakaros sildīt rokas pie ugunskura, un tik zemu klājas dūmi, un tā sprakšķ zari…

—   Tu to katrā laikā vari apskatīt video, — es atteicu, — kaut vai tūlīt.

Srejs sāka mirkšķināt plakstus un piecēlās.

—   Atmiņu protēzēs man nav vajadzīgas, — viņš sausi atbildēja un tūlīt aizgāja.

DUMPIS

Ceļojuma trešais gads bija visgrūtākais, neraugoties uz to — bet varbūt arī tieši tādēļ, — ka tas nebija svarīgiem notikumiem bagāts. Brīdinājuma signāli klusēja. Kuģis bija sasniedzis pilnu ātrumu un ik sekundi veica 170 000 kilometrus, virzīdamies pa mazliet ieslīpu līniju attiecībā pret asi, kas savienoja Galaktikas ziemeļpolu ar tās dienvidpolu. Visas Geas iekārtas darbojās tik labi, ka mēs jau sen tās aizmirsām. Svaigs gaiss, pārtika, apģērbs, ikdienišķi un arī izsmalcināti priekšmeti — viss, ko vien varēja vēlēties, vienmēr bija mūsu rīcībā, jo to visu ražoja mūsu kuģa atomsintezatori. Centrālajā parkā gadalaiki nomainīja cits citu, pirmajos ceļojuma mēnešos dzimušie bērni jau bija iemācījušies runāt. Garajos vakaros tērzējot, mēs cits citam uzticējām savus dzīves stāstus, un bieži vien dīvaini samezglojušās, sarežģītas biogrāfijās, laika perspektīvā skatītas, skaidri parādīja, kādēļ dzīve ikvienu no mums bija atvedusi uz starpzvaigžņu kuģa.

Tagad neviens vairs nemeklēja vientulības, gluži otrādi, cilvēki cits citam pieķērās, dažkārt varbūt pat pārsteidzīgi. Ameta mēdza teikt: «Nekas labs nerodas, ja vājums savienojas ar vājumu. Nulle plus nulle ir nulle.» Nebija viegli dienu no dienas pārvarēt šo bezgalīgi garo nedēļu un mēnešu vienmuļo ritumu, un, ja es pats, būdams saistīts ar cilvēkiem, kas apveltīti neizsīkstošām garīgā spēka rezervēm, cietu samērā maz, tad tomēr kā ārsts ievēroju, ka citiem tukšums sagrauj darba un dzīves jēgu.

Bezmiegs kļuva gandrīz vai par vispārīgu kaiti. Zāļu lietošana salīdzinājumā ar pirmo ceļojuma gadu vairākkārt pieauga. Bija vērojami garīgā līdzsvara traucējumi; nenozīmīgi cēloņi izraisīja ķildas starp kolēģiem, pat draugiem, jebkurā diennakts stundā gaiteņos varēja sastapt bezmērķīgi klīstošus cilvēkus, kas ar stingu, kaut kur tālumā vērstu skatienu gāja pretimnācējam garām. Vislielākās bažas mums radīja daži desmiti cilvēku, kas pēc savas nodarbošanās bija visciešāk sa-istīti ar Zemi. Pārtrūkstot saitēm ar dzimto planētu, zuda viņu dzīves pamats. Kādreiz paredzēja, ka šie ļaudis piebiedrosies citiem, aktīvākiem kolektīviem, bet ne visiem pietika uzņēmības to izdarīt. Tādējādi darba pilnīgās brīvprātības princips, par kuru pat nedomājām, jo tas gluži dabiski izrietēja no mūsu dzīves veida, tagad vērsās pret mums.

Tomēr šeit uzskaitītās parādības nebija pats ļaunākais. Kļuva neciešama atmosfēra, sākot ar kuģa augšējiem klājiem līdz pašiem attālākajiem kaktiem. Tajā bija kaut kas nospiedošs. Mūsu psihei uzgūlās kā neredzams slogs. Sapņi, ja kāds tos redzēja, bija pilni šausmu. No pacientu stāstiem man nereti atklājās to saturs. Visai parasti bija sapņi, ka caur atomu aizsprostu kuģī ieplūst indīgi izgarojumi, vai arī — zinātnieki atklājuši, ka Gea nemaz nevirzās uz priekšu, bet gan nekustīgi karājas izplatījumā. No šiem rēgiem nevarēja glābties ari nomodā, jo tad uzglūnēja vēl kas ļaunāks — bezgalīgais klusums. To varēja sadzirdēt gandrīz ikvienā kuģa nostūri; tas iespiedās starp vārdiem sarunās, pārrāva domu pavedienu un vienā mirklī aizsvieda cilvēkus uz bezgalīga, tumša klusuma poliem. Mēs cīnījāmies pret to. Tā, piemēram, laboratorijās un darbnīcās ar nolūku izslēdza skaņu slāpētājus. Tad eksperimentālo mašīnu troksnis kļuva dzirdams visās kuģa malās, bet ar savu vienmuļību tas it kā ņirgājās par mūsu pūliņiem, un mēs vēl skaidrāk izjutām, cik tukši ir šie mēģinājumi, jo monotonā klaudzoņa likās esam tikai melnās tumsas virskārtiņa — tik plāna kā papīrs. Kas gan vēl vairījās no zvaigžņu galerijām? Tajā gadā zvaigznes pašas atnāca pie mums; tās bija visur — tiklīdz aizvērās plaksti, to kvēlojošie punkti rēgojās acu priekšā.

Kādu dienu mūsu vidū sāka cirkulēt astrogātu padomei adresēta petīcija, kuras nezināmais sastādītājs pieprasīja paātrināt Geas gaitu vēl par 7000 kilometriem sekundē, jo, kā bija teikts tās tekstā, «no šī līdz kritiskajam ātrumam vēl ir 3000 kilometru, ar ko pilnīgi pietiek, lai garantētu ekspedīcijas dalībnieku veselību, toties minētais paātrinājums ievērojami saīsinās, ceļojuma laiku».

Likās diezgan savādi, ka projekta autors palika anonīms, un tomēr problēma visus satrauca, jo vairāk tādēļ, ka, iekams raksts nonāca līdz astrogātiem, to bija parakstījuši jau vairāki desmiti cilvēku. Sakarā ar to tuvākajā astrogātu sapulcē apsprieda gaitas paātrināšanas jautājumu; ieradās ari Gobars. Padomes locekļu domas dalījās — galvenokārt tādēļ, ka kritiskajam lielumam tuvo ātrumu ietekme uz cilvēka organismu nebija pietiekami izpētīta. Ameta, Zorins un Uls Vefa vienā balsī apgalvoja, ka ātrums 185000 kilometru sekundē, ar kādu viņi vadījuši raķetes, nemaz neesot kaitējis, bet šie lidojumi ilga tikai dažas stundas. Radās jautājums, vai papildu paātrinājumam nevar būt kumu- latīva iedarbība, kas izpaudīsies tikai pēc zināma laika. Beidzot vārdu lūdza Gobars.

— Mūsu pašreizējā situācijā, — viņš sacīja, — ir zīmīgi, ka mēs tik sīki analizējam paātrinājuma problēmu, nemaz neuzkavējoties pie motīviem, kas spieduši daļu ekspedīcijas dalībnieku izvirzīt šo projektu speciālistiem, kuriem — liktos — vienīgajiem ir tiesības spriest par lidojuma ātrumu. No maniem pašreizējiem pētījumiem izriet vēl nepilnīgi pamatota teze, ka ātrumi, kas tuvi kritiskajam, skar vispirms psihes jūtu sfēru un tikai pēc tam izraisa intelekta darbības traucējumus, b'n tomēr es uzskatu, ka Geas gaitu var paātrināt — galvenokārt tādēļ, ka cilvēki gaida no mums konkrētu rīcību, taču iepriekš nevaram noteikt, vai šī soļa pozitīvās sekas varēs atsvērt tā radīto ļaunumu vai ne. Tas būs mazliet riskants eksperiments, bet mūsu rīcībā ir līdzekļi, kas pat visu ekspedīcijas dalībnieku psihiskā līdzsvara traucējumu gadījumā spēj novērst šo procesu; ja būs vajadzīgs, mēs atgriezīsimies pie mazāka ātruma.

Padome ar divu balsu vairākumu nolēma palielināt Geas ātrumu. Ņemot vērā lielo risku, paātrinājumu sadalīja uz piecdesmit dienām. Un jau nākošās dienas vakarā atkal iekaucās brīdinājuma signāls, kopš šī brīža atkārtodamies ik vakarus.

Nezinu īsti, kā tas notika, bet tieši šajās dienās es pastaigājoties reiz nokļuvu nulles stāva apakšējā līmenī. Te savienojās divi spraišļoti gaiteņi. Šai vietā sānu sienā atrodas milzīga, piltuvveida atvere, ko noslēdz bruņu plāksne. Tā ir izejas lūka, kas paredzēta ārkārtējiem gadījumiem (pa to Geā ievilka raķeti, kurā lidoja Pēteris no Ganimeda). Ieslīpi novietotu, strupu sviru sistēma piespiež apaļo, izliekto vāku lūkas malām.

Tās var iedarbināt četri automāti, kas stāv sardzē ieejas abās pusēs. Katrs no tiem apkalpo divas sviras.

Tovakar, ejot garām šai vietai, es neviļus apstājos tur, kur savienojas abi gaiteņi — tieši iepretī tumšajai piltuvveida atverei; te valdīja pilnīgs klusums, nebija dzirdams ne mazākais troksnītis — šo vietu no dārdošajām laboratoriju mašīnām šķīra seši kuģa stāvi. Tā stāvot, man pēkšņi iešāvās galvā neprātīga doma: aiz šīm durvīm ir brīvība. Neatvairāmas vēlēšanās dzīts, iegāju aukstajā, dažu spuldzīšu skopi apgaismotajā ejā un sasniedzu lūkas vāku. Labu brīdi stāvēju nekustīgi, uzlicis roku uz vēsās metala virsmas, tad attapies paraudzījos visapkārt, vai kāds nav ievērojis manu muļķīgo izturēšanos, un zagšus, kā vainas apziņā atgriezos gaitenī, lai steigšus dotos prom.

Dažas dienas vēlāk, atgriežoties no Tera Hāra, gāju, kā jau daždien, dziļi pārdomās nogrimis un neko ap sevi nemanīdams, kad pēkšņi pārsteigumā apstājos un satraukts konstatēju, ka biju atkal nonācis abu gaiteņu savienošanās vietā. Ejā kāds stāvēja; tie bija divi tehniķi, kas, mani ieraudzījuši, iznāca laukā, pagāja man garām un, ne vārda neteikuši, devās katrs uz savu pusi. Brīdi apsvēru, vai viņi te atrodas kādā uzdevumā vaī arī tos pievilinājusi tā pati neizprotamā vara, kas manī: Gribēju pastāstīt to Irjēlam, bet vēlāk šo nodomu atmetu.

Vakarā dežurēju ambulancē. Pēc dzinēju iedarbināšanas slimnieku skaits gan nebija sevišķi pieaudzis, taču mani allaž apmeklēja viens, divi un palaikam pat trīs cilvēki vairāk nekā agrāk. Daudzas kaites es pazinu jau tik labi, ka varēju turpināt pacienta tikko iesākto stāstu. Tā, piemēram, daudzi sūdzējās par nepārvaramu tieksmi raudzīties spīdošos priekšmetos; šāda piespiesta skatīšanās nereti ilga pat veselu ceturtdaļstundu un psihiski stipri novārdzināja.

Naktī mani mocīja rēgi. Sapņoju, ka stāvu pilnīgā tumsā pie paša lūkas vāka. Jutu rio tās izplūstam stindzinošo, drēgno tukšuma aukstumu. Vāks zem manām rokām sāka bezgala lēni vērties vaļā; pamodos ar skaļi pukstošu sirdi un neaizmigu vairs līdz pašam rītam.

Priekšpusdienu pavadīju triju pilotu — Jerijogas, Ametas un Zorina sabiedrībā; mēs klaiņojām pa visu kuģi sarunādamies un pat smiedamies, tomēr sapņa izraisītā nospiestības sajūta nepārgāja. Pēcpusdienā aizgāju pie Rudelika. Jau ilgāku laiku viņš risināja kādu problēmu un nekur nerādījās. Sēžot uz rakstāmgalda sakrustotām kājām, viņš ar vienu pirkstu klabināja skaitļojamo automātu. Man pieklātos aiziet. Bet es tomēr paliku un lūdzu, lai viņš neliekas traucēties, jo gribu tikai brīdi klusuciešot pasēdēt. Rudeliks tam labprāt piekrita; es apsēdos maliņā un veselu stundu vēroju, cik jocīgi izpaužas uz āru viņa prāta piepūle. Viņš košļāja ebonīta kontaktnūjiņu, rauca pieri, viebās, brīžiem smaidīja vai ari tik apstulbis lūkojās sienā, it kā būtu tur ieraudzījis zilus brīnumus, reizēm kaut ko neapmierināti norūca, pielēca kājās un staigāja šurp turp pa istabu, pirkstus knikšķinādams. Beidzot viņš piegāja pie aparāta, atzīmēja dažas izteiksmes un smaidīdams pievērsās man.

—   Kaut kas tomēr sanāk, rauj viņu jupis! — Rudeliks sacīja un piebilda: — So cieto riekstu man iesmērēja Gobars.

—  Vai tu ar viņu tagad sadarbojies?

—  Tā iznāk. Viņam ievajadzējās jauna analītiska aparāta, spriešanas aparāta, nevis mašīnas, un viņš iestiga tādā matemātiskā purvā, ka vai jāraud. Tā ir problēma, ko var risināt no divām vai, ja patīk, no divdesmit pusēm uzreiz, un nav zināms, kurš ceļš ir īstais.

Te Rudeliks iekarsa un sāka man lasīt lekciju. Es nepārtraucu viņu ar jautājumiem, tādēļ tikpat kā neko nesapratu. Cik varēju sajēgt, viņu vajāja nojauta, it kā bezgalība, kas parādās vienādojumos, varot laupīt tiem fizisko jēgu. Sākumā šī bezgalība bija padevīga un ļāvās pārvietoties no vienas vietas citā, tādēļ Rudeliks nolēma izlikt tai lamatas: viņš cerēja, ka tad, kad tā būs iekritusi slazdā un parādījusies vienlaicīgi abās vienādojuma pusēs, to varēs iznīcināt saīsinot. Taču saīsināšana no paklausīga mehānisma pārvērtās par postošu lavīnu, un pēc nogurdinošas laušanās caur matemātisku biezokni bija iegūts atrisinājums: 0 = 0 — neapšaubāmi pareizs, bet maz iepriecinošs rezultāts.

—   Vai tu to rādīji Tembhāram? — es jautāju, kad viņš, gluži izspūris, beidza savu vētraino runu.

—  Jā.

—  Nu un?

—  Viņš teica, ka uz Geas neesot elektronsmadzeņu, kas varētu tikt galā ar šo uzdevumu. Problēma, kā pats redzi, ir ļoti īpatnēja… Varētu jau uzbūvēt attiecīgas smadzenes, bet ne šeit. Tām, iespējams, vajadzētu būt tik lielām kā pati Gea.

—   Kaut kas līdzīgs žiromātam?

—  Apmēram. Bet šis žiromāts strādātu, kā pagadās, pēc mēģinājumu un kļūdu metodes, kā aklais, un spētu atrisināt uzdevumu daudzmaz pieņemamā laikā tikai tādēļ, ka veiktu divpadsmit miljonu operāciju sekundē. Nē, tas viss ir blēņasl Iedomājies — taustīties kā pa tumsul Es vienmēr esmu teicis, ka šīs elektron- smadzenes rāpo zibeņātrumā, bet cilvēka doma aulekšo. Siem mehāneiristiem vispār nav ne jausmas, kādam jābūt matemātiskā darba stilam; viņiem ir vienalga, kā automāts atrisina uzdevumu, lai tik atbilde būtu pareiza … Ja izdotos atrast attiecīgu metasistēmu, — pie joda, uzgaidi!

Rudeliks metās pie aparāta un atkal sāka to drausmīgi ātri klabināt. Tad viņš palūkojās ekrānā, nokrekšķinājās, izbrauca ar pirkstiem caur matu cekulu un izslēdza kontaktu.

Rudeliks atgriezās ar tādu vilšanās izteiksmi sejā, ka es neko nejautāju. Viņš pēc paraduma apsēdās uz krēsla atzveltnes un sāka svilpot.

—  Kam vajadzīgs šīs problēmas atrisinājums? — es vaicāju.

—  Ak, tā ir saistīta ar vielu maiņu organismā, tam pārvietojoties strauji mainīgā gravitācijas laukā.

—  Vai tu konsultējies ar Gobaru?

—  Nē, — viņš noteica tik enerģiski, it kā gribēdams izbeigt turpmāko diskusiju. Pēc brīža piebilda: — Es pat vairos viņa. Vai zini, es jūtos apmēram kā skudra, kas, tekājot pa milzīga priekšmeta virsmu, pūlas šais pastaigās gūt jēgu par veselo. Es savā apziņā nespēju uzreiz aptvert vairāk par sīku daļiņu. Gobars? Kas zina, varbūt viņš varētu aptvert visu, bet vispirms viņam nāktos tuvoties problēmai no tās pašas puses, kā es daru, un noiet visu ceļu, ko es jau esmu nostaigājis. Tātad viņš nespētu man palīdzēt, vienīgi atrisinātu uzdevumu manā vietā, nu, bet kur gan mēs būtu tikuši, ja ikvienu problēmu uzveltu Gobaram tikai tādēļ, ka viņš to var ātrāk atrisināt! Un bez tam viņam darba pilnas rokas.

—   Ja esmu pareizi sapratis, ari viņš iebridis tai pašā «matemātiskajā purvā», tikai no citas puses?

—   Jā.

Rudeliks nopūtās.

—   Kad pirmoreiz tikos ar viņu, jau pēc piecām minūtēm sapratu, ka viņš nav partneris, sarunas otrs svaru kauss, kas līdzsvarojas ar manējo, bet pārsedz mani kā kupols mušu, un galvā viņam jau ir visi mani argumenti, pierādījumi, hipotēzēs, tādēļ pūles izrauties ārpus joslas, ko aptver viņa prāts, ir tikpat veltīgas kā kājnieka cenšanās izkļūt ārpus debess velves, kas viņu apņem.

—   Un to saki tu — tik lielisks matemātiķis? — es pārsteigts jautāju.

—   Ja es esmu izcils matemātiķis, tad viņš ir ģeniāls, un tā nu reiz ir starpība! Tomēr viens viņš neko nebūtu panācis, jo arī ģēnijs nevar reizē risināt vairākas problēmas, tad viņam būtu jādzīvo pusotra tūkstoša gadu .., Jā, bfz mums viņš neko nebūtu paveicis, to es varu sacīt ar mierīgu sirdsapziņu.

Es nevarēju atturēties, nepajautājis Rudelikam kaut ko, kas mani jau sen interesēja.

—   Pasaki man — tikai nesmejies, — kā tu iedomājies vienādojumus, kurus galvā pārveido? Vai tu tos kaut kā redzi?

—   Kā redzu?

—   Nu, vai tu tos neiztēlojies kā tādus mazus, melnus kukainīšus?

Viņš ieplēta acis.

—   Kādus kukainīšus?

—   Nu, uzrakstīta matemātiska formula… galu galā taču atgādina virkni melnu skudru vai kāpuriņu,— es nedroši turpināju. — Domāju, ka tev šīs zīmes tā pārveidojas, pārvēršas gal…

Viņš sāka nevaldāmi smieties.

—   Mazi, melni kukainīši?! Nē, tas ir lieliski! Es nekad kaut ko tādu nebūtu izdomājis!

—   Nu, bet kā tas īsti ir? — es nerimos.

Rudeliks kļuva domīgs.

—  Ja tu iedomājies kādu jēdzienu, teiksim, «galds», vai tavā iztēlē rodas priekšstats par pieciem burtiem?

—   Nē, man rodas priekšstats par galdu .,.

—   Nu, redzi. Tāds pats priekšstats man rodas par maniem vienādojumiem.

—   Bet galdi taču pastāv īstenībā, turpretim tavu vienādojumu nav… — es mēģināju iebilst, bet, ieraudzījis viņa skatienu, aprāvos.

—   Nav vienādojumu? — viņš iesaucās tādā balsī, kādā mēdz teikt: «Atjēdzies jel!»

—   Nu, ja tie nav uzrakstīti formulu veidā, kā tad tu tos redzi? — es iespītējos.

—   Pamēģināsim citādi, — viņš sacīja. — Vai, sēžot tumsā, tu zini, kur tev ir rokas un kājas?

—   Protams, ka zinu.

—   Vai šim nolūkam tev jāiztēlojas to stāvoklis, jāatceras to apveidi?

—   Nebūt ne, es tās vienkārši sajūtu.

—   Nu, lūk, es tāpat «sajūtu» vienādojumus, — viņš apmierināts noteica.

Atvadījos dziļā pārliecībā, ka matemātikas valstībā, kurā mita Rudeliks, man noteikti nekad neizdosies iekļūt. Bet, apsēdies uz sola pie ieejas dārzā, uzreiz nopratu, ka pa visu šī apciemojuma laiku ne reizi nesajutu baiļu, kuras mani pastāvīgi vajāja, — tās bija kaut kur izgaisušas. Rudeliks man varēja palīdzēt, bet Ameta un Zorins ne. Kādēļ?

Es neskaidri nojautu, ka piloti liekas mierīgi tikai tādēļ, ka apspieduši sevī nemieru, kas moka arī mani. Turpretī Rudeliks ir aizņemts ar savu darbu un par visu to neliekas ne zinis. Kā es viņu apskaudu viņa matemātisko rūpju dēļ!

Man tā prātojot, uz klāja parādījās kāds cilvēks, kas pagāja garām un nozuda aiz stūra. Viņa soļu troksnis apklusa, un tukšajā telpā bija dzirdamas vienīgi bērnu kora balsis, kas nāca no dārza puses. Gribēju domās atgriezties pie Rudelika, bet kaut kas mani kavēja. Mani pārņēma neskaidra nojauta, ka notiek kas neparasts, un es piecēlos. Šai mirklī atcerējos, ka gaiteņa atzarojuma galā atrodas šķērssiena, kura atdala kuģa apdzīvoto platību no atomkamerām. Kas gan šajā strupceļā bija meklējams cilvēkam, kurš man nule pagāja garām? Bridi klausījos — viss bija kluss. Steidzos uz gaiteņa atzarojuma pusi. Tur pustumsā pie atomaiz- sprosta kāds stāvēja, pieri pret metala sienu atspiedis. Kad mūs šķīra vairs tikai kādi divi soji, es viņu pazinu — tas bija Diokless. Klusumu pārtrauca skaidri dzirdama tāla dziesma:

Dzeguze kūko, Dzeguze kūko, Aiz upītes, Aiz upītes …

—   Ko tu te dari?

Viņš pat nepakustējās. Es uzliku roku uz viņa pleca. Viņš stāvēja kā pārakmeņojies. Pēkšņā izbīlī satvēru Dioklesu aiz pleciem un mēģināju atvilkt nost no sienas. Viņš neļāvās. Te ieraudzīju viņa seju bez kādas izteiksmes un tik mierīgu, it kā to nemaz neskartu mūsu cīkstēšanās. Rokas man noslīga gar sāniem. Tukšajā gaiteņa līkumā skanēja bērnu balsis:

Putni vij ligzdas, Putni vij ligzdas, Es neviju, Es neviju ..,

—   Diokles!

Klusums.

—   Apžēlojies, Diokles! Atbildi jel! Kas tev kaiš? Varbūt tev kā vajag?

—   Ej prom.

Piepešā apziņas uzliesmojumā apjautu, ka šis gaiteņa atzarojums ir vistālāk izvirzītā kuģa pakaļgala daļa, kas pievērsta Polārzvaigznei, tātad tas atrodas tuvāk Zemei nekā visi pārējie kuģa punkti. Par dažiem desmitiem metru tuvāk — kad mūs no Zemes šķir gaismas gadi! Te būtu jāsmaida, ja vien nenāktu raudiens.

—   Diokles! — mēģināju vēlreiz.

—   Nē!

Kā izskanēja šie divi saucieni! Iespaidīgāk par visgarāko paskaidrojumu tie liecināja, ka viņa «nē» nozīmē kaut ko vairāk nekā vienkāršu atteikšanos no palīdzības, ka tas attiecas ne tikai uz mani, bet uz ikvienu cilvēku, uz visu kuģi, ka šis «nē» vērsts pret visu esošo; man uzmācās kas līdzīgs nakts murgiem; juzdams, ka grimstu bezdibenī, pagriezos un gāju pa garo gaiteni prom, arvien ātrāk, gandrīz skriešus, un man sekoja dziesmas vārdi:

Vasara atnāks, Es došos ceļā Debesīs… Debesīs.,.

Es nevienam neiedrošinājos izstāstīt šo atgadījumu. Pēcpusdienā aizbraucu — šoreiz jau ar nodomu — uz nulles stāvu. Manas aizdomas apstiprinājās. Ieraudzīju tur piecus vai sešus cilvēkus, kas stāvēja divu gaiteņu savienošanās vietā un vērās lūkā, it kā viņus būtu hipnotizējis tās bruņu vāka blāvais mirdzums. Izdzirduši manus soļus (es tīšām centos celt lielāku troksni), viņi satrūkās un lēnām izklīda kur kurais. Tas viss man likās ļoti savādi; aizbraucu pie Tera Hāra, lai viņam to pastāstītu. Vēsturnieks ilgi domāja un sākumā neko negribēja sacīt, bet vēlāk, kad neatlaidos, pamatoti uzskatīdams, ka viņam te būtu kas sakāms, teica:

—   Tam ir grūti atrast aDzīmējumu; šādām parādībām mums nav nosaukumu. Senatnē šo cilvēku grupu būtu nosaukuši par «pūli».

—   Pūlis, — es atkārtoju. — Vai tam ir kas kopīgs ar tā saucamo karaspēku?

—   Ai nē, nekā kopīga, karaspēks drīzāk ir šī jēdziena pretstats, jo karaspēks bija noteikta organizācijas forma, turpretim pūlis — liels, neorganizēts ļaužu bars.

—   Piedod, bet tur bija tikai daži…

—   Tas nekas, tam nav nozīmes. Senāk, dakter, cilvēki nebija tik saprātīgi radījumi kā patlaban. Iedarbojoties spēcīgiem impulsiem, viņi vairs nerīkojās saskaņā ar prāta apsvērumiem. Impulss varēja arī nebūt pēkšņs un iedarboties ilgāku laiku. Mūsdienu cilvēkam ir tik attīstīta atbildības sajūta par savu rīcību, ka viņš nekad nepakļaujas citu gribai, ja, apsvēris stāvokli, nav tai iekšēji piekritis. Turpretim senatnē ārkārtējos apstākļos, it īpaši, ja draudēja dzīvības briesmas, piemēram, stihiskas katastrofas brīdī, pūlis jāvās panikai un bija spējīgs, teikšu tev, pat izdarīt noziegumu …

—   Kas ir noziegums? — es jautāju, par ko Ters Hārs paberzēja pieri, piespiesti pasmaidīļa un sacīja:

—   Ak, tās droši vien ir tikai manas ne visai gudras hipotēzēs… un laikam es maldos. Mūsu rīcībā ir pārāk maz faktu, lai radītu teorijas, bez tam tu jau zini, ka esmu «vēstures apsēsts» un cenšos visu mērīt ar tās kategorijām.

Mūsu saruna apsīka; atgriezies savā dzīvoklī, es gribēju pārdomāt to, ko man sacīja Ters Hārs, un pat savienojos ar trionoteku, gatavodamies iepazīties ar kādu vēsturisku darbu, kurā būtu pastāstīts par pūli, bet nepratu automātiem paskaidrot, ko vēlos, un tā šis nodoms palika nerealizēts.

Pagāja diena, tad otra bez kādiem sevišķiem notikumiem. Uzskatījām, ka krize, ko bija radījis paātrinājums, pagājusi, bet turpmākie notikumi apliecināja, cik dziji mēs maldījāmies.

Nākamajā dienā ap pusdienas laiku pie manis ieradās Nilss; viņš iedrāzās istabā kā viesulis, saukdams jau uz sliekšņa:

—« Dakter! Kaut kas nedzirdēts! Nāc, nāc man līdzi!

—   Kas noticis?

Es pieskrēju pie rakstāmgalda, uz kura pastāvīgi gatavībā atradās somiņa ar instrumentiem un medikamentiem.

—  Ak nē, ne tas, — zēns sacīja jau mazliet mierīgāk. — Dārzā kāds izslēdzis video, es tev saku, baigs skats! Tur ļaužu, ka mudž, nāci

Es gāju vai, pareizāk, skrēju zēnam līdzi, jo man bija pielipis viņa uzbudinājums.

Nobraucām ar liftu lejā; pašķīris efeju dzīvžogu, es kā pārakmeņojies apstājos.

Pašā priekšā dārzs izskatījās kā agrāk: aiz puķu dobēm pacēlās melnā Kanādas egles galotne, tālāk bija redzamas strautmalas klintis un mālainais paugurs ar lapeni — bet tas arī viss; šos dažus desmitus metru akm«ņu, augu un zemes ietvēra kaila metala siena, ko vairs neaizklāja bezgalīgās tāles mirāža. Grūti izteikt, cik satriecošs bija šis skats: nekustīgi, kā nedzīvi koki stāvēja pelēcīgajā, nespodrajā rezerves spuldžu gaismā, tērauda sienas un plakanu griestu ieskauti. Nebija ne vēsts no debesu zilgmes, gaiss bija stings un smacīgs, zarus nekustināja ne mazākā vēsmiņa.

Dārza vidū pulcējās vairāki desmiti cilvēku, kuri, tāpat kā es, noraudzījās atbaidošajās mirāžas drupās, kas bija ļoti izteiksmīgas. Izlauzies cauri efeju dzīvžogam, ieskrēja Irjēla — saniknots, cieši sakniebtām lūpām; viņam sekoja vairāki videoplastiķi; viņi uzskrēja augšā. Pēc brīža iestājās pilnīga tumsa: videoplastiķi izslēdza papildu apgaismojumu, lai no jauna iedarbinātu aparatūru. Sai mirklī notika visļaunākais. Tumsā atskanēja sauciens:

—   Nost ar krāpšanu! Lai paliek tāpat! Skatīsimies dzelzs sienā, pietiek šo mūžīgo melu!

Iestājās dziļš klusums — un pēkšņi iedegās saule, virs mūsu galvām iemirdzējās debesu zilgme, pa kuru peldēja balti mākoņi, sejas noglāstīja smaržīga, spirdzinoša vēsma; bet mazā zemes strēmele, uz kuras mēs stāvējām, izplētās uz visām pusēm, un tās zaļums aizstiepās līdz pat tālajam apvārsnim. Ļaudis pētoši vērās cits citā, it kā meklēdami to, kas bija kliedzis tumsā, bet neviens neuzdrīkstējās neko sacīt. Lai gan debesis un košais dārza zaļums bija atkal atjaunots, mēs cits pēc cita klusēdami atstājām parku.

Tagad jau kļuva pavisam skaidrs, ka kaut kam jānotiek, bet neko nevarēja iesākt, jo briesmas vēl nebija materializējušās — tās tikai uzglūnēja, un neviens nezināja, pret ko aizstāvēties. Radās priekšlikums izslēgt dzinējus (no plānotajiem 7000 kilometriem sekundē mēs pagaidām bijām sasnieguši tikai 2800), tomēr astrogātu padome nolēma, ka tā būtu piekāpšanās nezināmajam.

—   Nu, Vai arī nāk visļaunākais, — Ters Akonjans sacija, kā atcerēdamies Trehuba vārdus, ko tas bija teicis pirms diviem gadiem, — lai notiek, kam jānotiek, tad mēs cīnīsimies, jo citādi mums būtu jādzīvo mūžīgā neziņā. Zināt pat visļaunāko ir tomēr labāk, nekā dzīvot neziņā.

Piecas dienas pagāja sasprindzinātās, apslēptās gaidās, bet nekas nenotika; dzinēji turpināja paātrināt kuģa gaitu, nestrādājošo skaits samazinājās par diviem, visi kolektīvi darbojās normāli, filharmonijā notika koncerts, un es sāku sevi pārliecināt, ka tiklab ārsti, kā astrogāti, ļaudamies, tāpat kā visi, lidojuma kaitīgajai ietekmei, pārspīlē un izbīstas pašu izdomāto briesmu.

Sestajā dienā pēc notikumiem parkā mūsu slimnīcā bija smags dzemdību gadījums. Jaunpiedzimušajam bija elpošanas funkcijas traucējumi, bērna dzīvība karājās mata galā; es divas stundas neatkāpos ne soli no gultiņas, pie kuras strādāja pulsators, pievadot elpošanai nepieciešamo skābekli. Biju tā nogrimis darbā, ka pilnīgi aizmirsu pēdējos notikumus. Tikai tad, kad, stipri noguris, mazgāju rokas zāles kaktā starp stikla un porcelāna sienām, ieraudzīju spogulī savu seju ar drudžaini mirdzošām acīm un šai mirklī sajutu dīvainu satraukumu. Palūdzu Annu palikt pie jaunās mātes un, norāvis asinīm aptraipīto slimnīcas halātu, izskrēju no zāles. Nobraucu ar liftu uz nulles stāvu. Ieraudzījis spuldžu apgaismoto tukšo gaiteni, atviegloti nopūtos.

«Muļķi,» es teicu sev, «muļķi, kādēļ tu ļauj murgiem sevi vajāt?» Tomēr gāju tālāk. Te gandrīz pie paša gaiteņa līkuma izdzirdu cilvēku balsis; šīs skaņas mani pārsteidza kā patagas cirtiens. Četros lēcienos sasniedzu ieapaļo paplašinājumu.

Pie lūkas bija sablīvējies ļaužu bars. Cieši kopā saspiedušies, pagriezuši man muguru, viņi mēģināja atbīdīt kādu, kas bija nostājies tiem ceļā. Valdīja pilnīgs klusums, bija dzirdami tikai strauji elpas vilcieni, it kā tur risinātos cīņa. Kādā no tuvāk stāvošajiem pazinu Dioklesu.

—   Kas te notiek?! — jautāju, un kaut kas man sažņaudza kaklu.

Neviens neatbildēja. Uztvēru pūlī kādu skatienu — gluži baltas acis, tad atskanēja klusa, satraukta balss:

—   Mēs gribam iziet ārā!

—   Tur ir tukšums! — kliedza cilvēks, kas bija apturējis pūli. Es pazinu viņu, tas bija Irjēla.

—   Laid mūs! — reizē iesaucās vairākas balsis.

—   Vai jums prāts! — Irjēla kliedza. — Tur ir nāve! Vai dzirdat? Nāve!

—   Tur ir brīvība! — kā atbalss atskanēja no pūļa vidus, bet Diokless — tas noteikti bija viņš — sauca:

—  Tev nav tiesību mūs aizkavēt!!

Kāds pagrūda Irjēlu, un viņš sāka kāpties atpakaļ uz lūkas pusi. Viņš likās melns uz spoži apgaismotā fona, bet viņa balss, slēgtās telpas akustikas izkropļota, kliedzot dārdēja.

—  Atjēdzieties jel! Ko jūs gribat darīti!

Viņam atbildēja strauji elpas vilcieni. Irjēla izplēta rokas, velti pūlēdamies aizsprostot ceļu. Pūlis spiedās uz priekšu. Inženiera mugura jau skāra lūkas vāku, kas laistījās rāmā, metāliskā spīdumā.

—  Stāt!!i — Irjēla izmisis iekliedzās. Vairākas rokas pastiepās pretī lūkas nišai, kurā bija redzams apgaismotais slēdzējmehānisms. Tad Irjēla ar strauju kustību atgrūda tuvākos ļaudis, pieliecās un, ātri izvilcis no jostas apakšas mazu, melnu aparātu, spalgi iekliedzās:

—   Bloķēju automātus!!

KOMUNISTI

Kas gan no mums ievēro automātus? Kas gan domā par to esamību, kaut ari tie atrodas it visur un ir tikpat nepieciešami kā gaiss plaušām un atbalsts kājām? Kādreiz senos laikos ļaudis baiļojās, domādami, ka automāti var sacelties pret cilvēku; kas gan šodien tādas domas neuzskata par ārprāta murgiem? Vai mēs varētu radīt automātus, kas iznīcina? Protams. Bet tikpat labi mēs varētu nojaukt mūsu pašu pilsētas, izraisīt zemestrīces un injicēt sev slimības. Katrs cilvēka roku darbs var būt vērsts pret viņu pašu, to pierāda kaut vai nāves līdzekļi, ko radījušas barbarisma civilizācijas. Taču mēs nedzīvojam, lai iznīcinātu, bet gan lai veicinātu un attīstītu dzīvību, un šim vienīgajam mērķim arī kalpo mūsu automāti.

Projektējot pirmo zvaigžņu ceļojumu, zinātniekiem nācās atrisināt kādu ļoti grūtu problēmu. Bija iespējams, ka kuģa milzīgais ātrums ļauni ietekmēs cilvēka normālo prāta darbību, ka vājākie indivīdi, nespēdami pretoties šai postošajai ietekmei, nonāks ārprāta stāvoklī un dos automātiem nepareizus vai pat bīstamus

rīkojumus. Sāda iespēja bija jānovērš. Sai nolūkā tika radīta īpaša uztvērēju sistēma, ar kuras palīdzību varēja bloķēt visus Geas automātus. Sī sistēma atradās ekspedīcijas vadītāju pārziņā, kas pilnā mērā apzinājās savu atbildību. So līdzekli viņi drīkstēja izmantot tikai ārkārtējas nepieciešamības gadījumā, ja citādi vairs nevarēs pārvaldīt situāciju. Automātu bloķēšana varēja kļūt par visai nopietnu precedentu, jo mūsu civilizācijas tūkstoš gadu ilgajā vēsturē tie vēl nekad nebija atteikušies izpildīt cilvēka pavēles. Tādēļ, dzirdot Ir jēlas briesmīgos vārdus, pūlis pie lūkas sastinga un kādu minūti stāvēja dzeltenajā gaismā kā pārakmeņojies. Piepeši klusumu pārtrauca strauji nobremzēta lifta kauciens. Zemu noliektās galvas pagriezās uz to pusi. Tiklīdz lifts pieskārās gaiteņa grīdai, tā pavērtajās durvīs parādījās Ters Hārs.

Saliecies viņš devās taisni sastingušajā pūlī, it kā iesoļotu tukšā telpā. Tie, kurus viņš uzlūkoja, pašķīra ceļu un tūlīt aizsprostoja aizmugurē radušos eju. Tā viņš izsoļoja cauri ļaužu baram un, iegājis nišā, uzkāpa uz lūkas sliekšņa. Pasmagu stāvu, izslējies pāri cilvēku galvām, viņš sāka runāt, sākumā gandrīz čukstus, un iestājās tāds klusums, it kā visi būtu pēkšņi aizturējuši elpu. Visu acis pievērsās viņa tumšajam augumam, ko no muguras apgaismoja dzeltenās spuldzes. Balss kļuva pamazām skaļāka un dobji dunēja slēgtajā telpā.

—  Jūs, kas gribat iet bojā: ziedojiet man desmit minūtes jūsu dzīves. Tad mēs aiziesim — es un viņš —un jūs izdarīsiet to, ko gribat izdarīt. Neviens neuzdrošināsies jūs aizkavēt. Es jums to apsolu.

Viņš klusēja brīdi, kas ilga dažus sirds pukstienus.

—  Pirms tūkstoš divsimt gadiem Berlīnes pilsētā dzīvoja kāds cilvēks vārdā Martins. Tas bija laikā, kad viņa valsts sludināja, ka vājākās tautas esot jāiznīcina vai jāpārvērš par vergiem, bet pašu pavalstniekiem tā lika domāt nevis ar smadzenēm, bet ar asinīm. Martins bija stikla fabrikas strādnieks. Tāpat kā daudzi, viņš darīja to, ko tagad veic mašīnas: ar dzīvām plaušām sūknēja gaisu verdošajā stikla masā. Un tomēr viņš nebija mašīna, bet cilvēks, viņam bija vecāki, brālis, mīļota meitene, un viņš saprata, ka ir atbildīgs par visas Zemes cilvēkiem — tiklab par slepkavām un slepkavojamiem, kā par saviem tuvākajiem. Tādus cilvēkus toreiz sauca par komunistiem. Martins bija viens no tiem. Valsts vajāja un slepkavoja komunistus, tādēj viņiem bija jāslapstās. Slepenai sardzei, ko sauca par «gestapo», izdevās Martinu notvert. Martins, būdams partijas organizācijas biroja loceklis, zināja daudzu biedru uzvārdus un adreses. Gestapo prasīja, lai viņš tos nosauktu. Viņš klusēja. Viņu spīdzināja. Vairākas reizes viņš gandrīz noasiņoja, tad viņam ļāva nākt pie samaņas. Viņš joprojām klusēja. Ar salauztām ribām un nūjas sitienu atsistiem iekšējiem orgāniem Martinu ievietoja slimnīcā. Viņu ārstēja, līdz viņš atguva spēkus, un tad spīdzināja atkal, bet viņš klusēja. Viņu pratināja dienu un nakti, modināja, uzlaižot spilgtu gaismu, uzdeva viltīgus jautājumus. Viss velti. Tad viņu izlaida brīvībā, lai, sekojot viņa pēdās, atrastu pārējos komunistus. Martins to saprata un palika mājās, bet, kad izsīka pārtikas krājumi, gribēja atgriezties fabrikā, taču tur viņam nedeva darbu. Martins meklēja darbu citur, bet viņu nekur nepieņēma. Viņš bija badā. Paguris klaiņoja pa pilsētu, pat nemēģinādams uzmeklēt kādu no biedriem, jo zināja, ka viņam seko.

Viņu atkal apcietināja, bet šoreiz ķērās pie jaunas metodes. Martins saņēma atsevišķu liru istabu, labu uzturu un medicīnisko palīdzību. Braucot arestēt, ges- tapovieši ņēma viņu lidzi; izskatījās tā, it kā viņš tiem rādītu ceļu. Viņam bija jābūt klāt, kad spīdzinaja apcietinātos biedrus, vai arī jāstāv kameras durvīs, kad tos veda no nopratināšanas. Gestapovieši mudināja viņus atzīties, teikdami, ka aiz durvīm stāvot viņu biedrs, kas jau visu pateicis. Kad Martins kliedza biedriem, ka atrodas tādā pašā stāvoklī kā viņi, gestapovieši izlikās, ka tas pieder pie tīši spēlētās komēdijas. Sai laikā komunistisko partiju nežēlīgi vajāja, saites bieži pārtrūka un bija jāvairās no katra, ko turēja aizdomās kā nodevēju. Komunistu skrejlapas sāka signalizēt, ka Martins ir nodevējs. Gestapovieši viņam tās rādīja. Pēc tam, nekā neprasīdami, atkal izlaida viņu brīvībā. Pēc vairakiem mēnešiem Martins uzmanīgi mēģināja nodibināt sakarus ar biedriem, taču neviens viņam neuzticējās. Tad viņš aizgāja pie brāļa, bet tas viņu nelaida iekšā. Viņi sarunājās caur aizslēgtām durvīm. Arī vecāki nelikās par viiļu ne zinis. Māte iedeva maizes kukuli, bet tas arī bija viss. Viņš atkal mēģināja sameklēt darbu — velti. Viņu apcietināja trešo reizi, un kāds augsts gestapo ierēdnis sacīja viņam: «Cilvēk, tavai klusuciešanai vairs nav nekādas jēgas. Tavi biedri jau sen tevi uzskata par nelieti un nodevēju. Neviens no viņiem negrib par tevi pat dzirdēt. Pie pirmās izdevības viņi tevi nogalinās kā traku suni. Apžēlojies par sevi un sāc runāt.»

Tomēr Martins klusēja. Tad viņš atkal tika izlaists un izsalcis klīda pa pilsētu. Kādu vakaru satika svešu cilvēku, kurš aizveda viņu pie sevis mājās, paēdināja, piedzirdīja ar alkoholu un sāka mierīgi iegalvot, ka tagad jau esot vienalga, vai viņš runās vai ne, bet, ja nerunās, tad viņu nonāvēs, un šī nāve nekā nelīdzēs — viņš miršot kā nodevējs; bet Martins klusēja. Sis cilvēks aizveda viņu uz cietumu. Kādā decembra naktī, divus gadus pēc pirmās apcietināšanas, viņu izveda no kameras akmens pagrabā un ielaida lodi pakausī. Pirms nāves, dzirdot, ka nāk viņa bendes, viņš piecēlās un savas kameras sienā iekasīja vārdus: «Biedri, es…» Vairāk nepaguva uzrakstīt — atstāja tikai šos divus vārdus, tā pārtraukdams divu gadu ilgo klusuciešanu, un viņa līķis sapuva kādā no lielajām kaļķu bedrēm.

Palika tikai gestapo dokumenti un hronikas, kas kāda vēlāka kara laikā iebruka cietuma pagrabos, un šajos vēlā imperiālisma laikmeta izrakumos mēs, vēsturnieki, atklājām tos un izlasījām vācu komunista A4artina dzīves stāstu.

Bet tagad padomājiet. Sis cilvēks klusēja, kad viņu spīdzināja un mocīja. Klusēja, kad no viņa novērsās tuvinieki, vecāki, brālis un biedri. Klusēja, kad vairs neviens, izņemot gestapoviešus, neteica viņam draudzīgu vārdu. Bija pārtrūkušas visas saites, kas cilvēku var vienot ar pasauli, bet viņš arvien vēl klusēja — un te nu ir šīs klusuciešanas alga!

Ters Hārs pacēla rokas.

— Te nu ir šīs klusuciešanas alga: mūsu drausmīgais parāds vistālākajai pagātnei, tiem tūkstošiem cilvēku, kas gājuši bojā līdzīgi Martinam, un pat viņu uzvārdi mums paliks nezināmi. Tas ir vienīgais, kā dēļ viņš atdeva dzīvību, labi zinādams, ka nekāda labāka

pasaule neatalgos viņa mokas, ka viņa dzīve uz visiem laikiem izbeigsies kaļķu bedrē, ka nebūs ne augšām* celšanās, "he atmaksas. Bet viņa nāve šai klusumā, kuru pats bija izvēlējies, varbūt par dažām minūtēm, bet varbūt arī par dažām dienām vai nedēļām — tas nav no svara! — ir paātrinājusi komunisma atnākšanu. Un mēs nu esam ceļā uz zvaigznēm, jo viņš tam ziedojis savu dzīvību, un mums ir komunisms… bet kur gan ir komunisti?!!!

Sim dusmu un sāpju pilnajam saucienam sekoja īss, baiss klusuma bridis. Tad vēsturnieks atkal ierunājās:

— Tas ir viss, ko gribēju jums teikt. Tagad mēs aiziesim, inženier, bet viņi atvērs lūku un, gaisa spiediena izmesti, izkritīs tukšumā, pārsprāgdami kā asiņaini burbuļi, un izplatījumā mūžīgi riņķos šo dzīves izbiedēto cilvēku ķermeņi.

Viņš nokāpa zemē un izspraucās cauri aplim, ko ap viņu bija izveidojuši apkārtstāvošie cilvēki; brīdi vēl bija dzirdami viņa soļi, tad iesvilpās lifts. Bet ļaudis stāvēja nekustīgi. Viens pārvilka ar roku pār seju, it kā noraudams no tās smagu, saltu plīvuru, otrs ieklepojās, kāds cits ievaidējās vai ieraudājās, līdz piepeši visi sakustējās un … devās uz visām četrām pusēm, galvas nokāruši, nesdami savas smagās, nevarīgi nolaistās rokas, kas ejot kā nedzīvas šūpojās viņu soļu ritmā. Beidzot palikām tikai mēs trīs: Irjēla, kas stāvēja pie sienas, arvien vēl turēdams rokā bloķējošo aparātu, Zorins, atspiedies pret'sienu, rokas uz krūtīm sakrustojis, un es. Mēs ilgi tā stāvējām. Gribēju jau doties prom, kad pār mūsu galvām atskanēja stiepta, dobja skaņa: jau bija iestājusies nakts un dūca brīdinājuma signāli — Gea kāpināja ātrumu.

GOBARS — VIENS NO MUMS

Uguns ir radījusi planētas. No uguns, no atdzisušas zvaigžņu matērijas radusies dzīvība. Vārā, gļotaina dzīvā viela pēc miljardiem neveiksmīgu mēģinājumu izveidoja kaļķu bruņas un asinis, žaunas un sirdis, acis, žokļus un iekšējos orgānus. Tā iesākās savstarpēja iznīcināšana un vairošanās, lēna attīstība un straujš pagrimums. Cīņā par eksistenci vieni radījumi iznāca no jūras krastā, citi atgriezās okeānā, spuras pārvērtās par ķetnām, ķetnas par spārniem un pēdējie atkal par spurām. Kalnu veidošanas laikmetos dzīvība apsīka, iznīka, līdz ar miljoniem dzīvu būtņu sastinga pārakmeņotajā lavā un cēlās atkal kā vadmotīvs mūzikā — mūžam mainīgs un tomēr arvien tas pats; sāpju pilna, strauja melodija, kas iegrimst klusumā, nāvē un atkal atdzīvojas ūdens dzelmēs, kalnu virsotnēs, sniegotos klajumos un tuksneša smiltīs.

No šī miljonveidīgā nāvju un dzimšanu virpuļa, no nerimstošās cīņas, no tumsas un plēsonības iznāca cilvēks, kas deva nosaukumu planētai, tās nemainīgajām debesīm un visam, ko viņš ieraudzīja, līdz pašām zvaigznēm. Tā sākās civilizācijas attīstība. Debesis — kādreiz tās bija paklausīgas planētu ugunis, kas, paradīzes mūzikai skanot, slīdēja pa kristālā sfērām; nekustīgajā velvē mirgoja miriādes zvaigžņu, kuras cilvēki centās pielabināt, uzskatot tās tikai par ornamentu uz mūriem, aiz kuriem slēpjoties mūžīgas laimes valstība. Tomēr cilvēks velti klausijās nakts klusumā, ilgodamies dzirdēt atpestītāju debesu muziķu; viņš saka šaubīties un sacēlās pret paradīzi, sagrāva debesu velves, pārkāpa iedomātās robežas, iegāja melnajā tukšumā un, lai gan savā ceļā sastapa vienīgi liesmojošus miglājus, kas traucās no vienas bezgalības otrā, devās tālāk, nemeklēdams vairs debesu mūzikas, bet gan atbildi uz jautājumiem: kur esmu piedzimis, kas es esmu, un kas man jādara, lai mana dzīve kļūtu pasaulei nepieciešama.

Mūs, pirmos cilvēkus, kas lidoja uz zvaigznēm, nospieda ne tikai tukšuma vientulība. Mūs mocīja ari neizteikta, dziļi apslēpta doma, ka mūsu ciešanas būs veltīgas. Ikkatram bija skaidrs, ka, pat ceļojot ar gaismas ātrumu, cilvēks varēs sasniegt tikai dažas vistuvākās saules. Lidojumi uz tālajām planētu sistēmām, ceļojumi cauri Galaktikai pa Piena Ceļa plašumiem likās mūžam neaizsniedzama utopija. Melnie bezdibeņi, kurus pat gaismas stars šķērsoja miljonus gadu, noslēdza ceļu uz zvaigznēm.

Tādēļ cilvēkus, kas bija devušies pie lūkas, mēs atkal uzņēmām savā vidū — nevis kā nodevējus, bet

gan kā no bojā ejas izglābtus biedrus, kuri bija vairāk par citiem cietuši cīņā ar vājumu, kas gruzd katrā ncf mums.

Kad šie ļaudis atnāca pie pirmā astrogāta prasīt, lai viņus soda, Ters Akonjans viens pats negribēja lemt un ataicināja citus astrogātus, bet arī viņi paziņoja, ka to nedarīs. Uz mūsu kuģa nevienam cilvēkam nav varas pār citiem. Mēs esam Zemes sūtņu kolektīvs, kas labprātīgi apņēmies sasniegt Centauru. Ters Akonjans pateica vainīgajiem, ka viņi joprojām esot tādi paši ekspedīcijas locekļi kā līdz šim, bet, runājot par sodu, viņi to jau izcietuši un cietīšot arī turpmāk — savās atmiņās,

Sajā grupā ietilpa prāvs skaits manu pacientu. īsajam vājuma brīdim bija ļāvušies tie, kam neizturīgāka nervu sistēma; tātad viņu vaina nebija nemaz tik liela. Kad pateicu to Teram Hāram, viņš atbildēja, ka tos vedis pie prāta ar vārdu, nevis zāļu palīdzību.

Vēsts par šo notikumu zibeņātrumā aplidoja kuģi. Kārtējā apspriedē astrogāti ierosināja, lai vēsturnieki iepazīstinātu ekspedīcijas dalībniekus ar saviem darbiem par lūzuma periodiem vēstures gaitā, kad izšķīrās pasaules nākotne un vienai paaudzei bija jālemj par desmitiem nākamo paaudžu, kura, gan liekdamās zem šīs nastas smaguma, tomēr prata to panest.

Laboratoriju darbinieki, draugu pulciņi un mākslinieciskie kolektīvi sakusa kopā. Vakaros visi pulcējās vēsturnieku darbnīcā, kur klausījās lekcijas par senseno pagātni — ja vien par lekcijām var nosaukt stāstus, kas līdzīgi tam, ar ko Ters Hārs bija saviļņojis mūsu sirdis. Mēs redzējām varenu, nebeidzamu ļaužu gājienu, kuri cilvēces nākotnes vārdā bija sacēlušies pret sava laika iekārtu.

Mūsu priekšā iznira vērīgas acis ar dzīvu, uzticības pilnu mirdzumu, roku kustības, neskaitāmi žesti, alkstošas lūpas, mīlētāju čuksti un elsas, nāvei notiesāto pēdējie kārie skatieni, zinātnieku pārdomas bezmiega naktīs, visdrosmīgākie varoņdarbi un drebošas skropstas, jo tas viss kopā veido pasaules vēsturi. Tā mēs ieguvām zināšanas, kas nelīdzinājās sausajām teorijām, kuras bijām iemācījušies skolās, kā dzimumu bioloģikās lomas pazīšana nelīdzinās mīlestībai. Tā pagātnē nogrimušais apklusušo balsu koris atklāja mums savas un ari mūsu dzīves jēgu.

Dažas nedēļas pēc aprakstītajiem notikumiem, kad Gea jau bija sasniegusi noteikto paātrinājumu un vakara signāli atkal uz ilgiem gadiem apklusa, visu kuģi aplidoja vēsts, ka Gobars, kas jau ilgi risināja zvaigžņu ceļojumu problēmu, esot uz pēdām kādam revolucionārām atklājumam. Šīs vēsts autors nebija zināms. Tā izplatījās visdažādākos, bet allaž visai miglainos variantos, galvenokārt nespeciālistu vidū. Varbūt tā radās tai sakarā, ka pēdējo mēnešu laikā biofiziku laboratorijas bija pieaicinājušas darbā vislabākos Geas fiziķus, matemātiķus un ķīmiķus. Taču Gobara kolēģi noliedza valodas par jebkādu atklājumu, un bija pagrūti viņiem neticēt, jo neredzēja nekāda pamata slēpt patiesību, un tomēr baumas, neraugoties uz daudzajiem atsaukumiem, atgriezās aizvien jaunā ietērpā, izraisīdamas kvēlas diskusijas.

Pats Gobars par šo jautājumu klusēja; grūti pateikt, vai šīs neatlaidīgās baumas vēl nebija viņu aizsniegušas vai ari, iegrimis darbā, viņš nelikās par tām ne zinis. Pēc kalendāra pēdējā pavasara dienā vēlu vakarā aizgāju uz koncertu. Kad iegāju zālē, lielās spuldzes nodzisa. Ātri apsēdos brīvā vietā pēdējā rindā. Man blakus sēdēja Ruiss un Gobars. Zinātnieks likās novecojis — kopš tās dienas, kad viņu pēdējo reizi redzēju. Viņa seja bija bāla, novājējusi kā cilvēkam, kas pastāvīgi uzturas slēgtā telpā, biezs dzīsliņu tīkls klāja plakstus, kuri reizēm viegli ietrīsējās, jo viņš klausījās muziķu aizvērtām acīm. Atskaņoja Kreskatas otro simfoniju. Es pašķielēju sānis un apstulbu: atliecies atpakaļ un atspiedis galvu pret krēsla atzveltni, Gobars gulēja. Viņu pamodināja tikai straujais fināls. Pie izejas radās drūzma, tādēļ es paliku vietā un tik dziļi nogrimu domās vai drīzāk aizsapņojos, ka beidzot, pacēlis acis, ievēroju, ka tukšajā zālē esam palikuši tikai mēs trīs. Uztrūkos kājās, tai pašā brīdī piecēlās ari Ruiss un Gobars. Situācija kļuva mazliet neveikla: līdz šim mēs

še bijām katrs par sevi, bet tagad tas, ka palikām trijatā, vienoja mūs un, jo vairāk tuvojāmies izejai, jo tas kļuva nepārprotamāk. Nolēmu starp portāla kolonām atvadīties no komponista un zinātnieka, tomēr gāju tālāk. Tā bija diezgan savāda pastaiga; mēs nogājām apmēram pusi no kuģa garuma, bet neviens no mums nebilda ne vārda. Neliels grīdas nolaidums vienoja klāju ar gaiteni; gājām gar plaši atvērtām, tukšām ieejām dārzā, pa kurām tas apdvesa mūs ar egļu skuju vēso smaržu. Pie pēdējām durvīm Gobars pēkšņi nošķīrās no mums un nostājās uz sliekšņa. No tumsā tītā dārza plūda klusa, liega lapu šalkoņa vējā.

—   Arī tu vairs nenāc pie manis, Ruis… — Gobars ierunājās. Mēs stāvējām aiz viņa, urvšie vārdi skanēja tā, it kā viņš tos teiktu nevis vienam no mums, bet gan šai tumsai, kas smaržoja pēc miklām lapām.

—   Negribēju tevi traucēt, — komponists klusu atbildēja.

—   Nu jā. Saprotu …

Viņš apklusa, kā ieklausīdamies vēja nopūtās.

—   Reiz lekcijas laikā — tas bija vēl uz Zemes —es lūdzu studentus mani apciemot. Nebija jau domāta nekāda pieņemšana, nē, vienkārši tā — pastaigāties pa dārzu, patērzēt. Es, protams, necerēju, ka ieradīsies visi, tomēr domāju — sanāks krietns pulciņš. Nosēdējām ar sievu līdz vēlai naktij, gaidīdami viesus. Neviens neatnāca. Vēlāk es jautāju: kādēļ? Viņi domājuši — liels bars Gobaru apgrūtinās. Kādam taču jāatsakās. Un tā domājis ikviens no viņiem…

Saruna ritēja tik klusi, it kā tuvumā kāds gulētu. Pēc brīža Ruiss sacīja:

—   Uz Zemes bija citādi.,. Es tevi apmeklēju —• varbūt pat pārāk bieži. Bet tagad tu esi pārslogots ar darbiem, noguris…

—   Noguris? — Gobars brīnījās. Bet pēc brīža piebilda: — Tas tiesa.

Un no tā, kā viņš to pateica, varēja manīt, ka līdz šim pats nebija par to domājis.

—   Labi, ka tu atnāci uz koncertu, — Ruiss atsāka. — Muziķa ir tik nepieciešama.

—   Bet es jau tur gulēju! — piepešas jautrības pārņemts, Gobars viņu pārtrauca, un viņa balss skanēja gluži tāpat kā toreiz ballē, kad pirmo reizi ar viņu sarunājos.

Ruiss pārsteigts vai varbūt sašutis apklusa, bet Gobars paskaidroja:

—  Es nevaru gulēt. Lai aizmigtu, man viss jāaizmirst. Klausoties muziķu, es aizmirstu un aizmiegu ..,

—  Tev jāaizmirst? Kas tad?

Iestājās klusums. Jau kopš šīs sarunas pirmajiem vārdiem es jutos še lieks un uzbāzīgs; jau reizes desmit sacīju sev, ka man jāiet prom, un gaidīju tikai izdevīgu brīdi. Man likās, ka tagad tas pienācis, bet, tikko es sakustējos, Gobars iesāka:

—   Jau devīto gadu pētu gravitācijas ietekmi uz bioloģiskajiem procesiem. Tas ir garš ceļš. Esmu iegājis īstā problēmu mežā, un katra no tām ir veselas dzīves vērta. Nesāku risināt nevienu. Lielie paātrinājumi, kas tuvi gaismas ātrumam,— lūk, mana tema. Kāds liktenis sagaida cilvēku, kas pārsniegs 190 000 kilometru ātrumu sekundē? «Nāve,» teiks pirmziemnieks. To pašu šodien saku arī es ar pārliecību, kas reizināta ar deviņiem darba gadiem. Kas tālāk? — viņš atspiedās pret stikla durvīm. Tā mēs stāvējām, bet dārzs šalkoja.

—   Jau kopš daudziem mēnešiem katram, ar ko es satiekos, — vienalga, kādos apstākļos, — mēles galā ir kāds jautājums. Tiesa, neviens to neizsaka. Biedri laboratorijā zina tikpat labi kā es, kādā stadijā ir pētījumi, un tomēr pat viņi, pat vistuvākie, pat Kalla … Ko lai viņiem saku? Paļauties uz hipotēzēm? Cerēt? Ar kādām tiesībām? Autoritāte nozīmē atbildību. Tā mūs mācīja. Jo lielāka autoritāte — jo lielāka atbildība. Un visi gaida. Skatās un gaida. Tic Gobaram. Bet kam lai Gobars tic?

Viņš nekliedza. Pat nepacēla balsi, un tomēr viņu varēja dzirdēt vai visā klājā. Bet tas bija tukšs. Tieši priekšā mirdzēja gara zilo nakts spuldžu virkne. Labajā pusē, līdz galam atvērto durvju melnajā ailē, šalca . neredzamais dārzs.

—   Un pat tagad, šajā brīdī, kad es jums to saku, jūs domājat: «Nu jā, bet kāds gan ir viņa paša spriedums? Uz ko viņš cer? Kāds ir viņa uzskats? …» Vai man nav taisnība?

Mēs neteicām nekā. Viņam bija taisnība.

Iestājās klusums. Gobars palūkojās pulkstenī un izslējās.

—   Nu ko, laiks iet un sākt.

—   Ko tad?

—  Jaunu dienu.

Viņš pamāja mums ar galvu un, šķērsojis gaiteni, nozuda liftā.

Bija trešā nakts stunda.

ASTROGĀTA TĒLS

Kalnu strauts, sastapis ceļā nepārvaramas klintis, sāk piepildīt ieleju. Tas ilgst mēnešiem un gadiem, sīkā, nepārtraukti plūstošā ūdens strūkla nav pat saredzama starp melnajiem masīviem, un tomēr kādu dienu ieleja kļūst par ezeru, bet strauts, pārplūdis pāri tās malām, turpina savu ceļu.

Tieši šāda mūžam nesatricināma pacietība, kas piemīt dabas spēkiem, no tukšumā klīstošiem atomiem radot liesmojošas, ledainas un zaļiem dārziem klātas pasaules, — tieši šāda pacietība bija raksturīga tēlniecei Soledadei. Četrus gadus viņa strādāja pie darba, kura dēļ bija devusies mums līdzi ceļojumā. Viņa veidoja astrogāta tēlu.

Jāatzīstas, es nevarēju tikt gudrs, kādēļ tēlniece izvēlējusies Songramu. Uz kuģa taču bija tādi astrogāti kā tēraudcietais Ters Akonjans ar modrajām acīm, kurš vienmēr likās esam tālāk no visa apkārtējā nekā jebkurš cits, bija Grotrians ar filozofa galvu sudrabotu matu vainagā, bija visretāk sastopamais Pendergasts — garš, sakūkušiem pleciem, it kā sava lielā auguma nogurdināts, ar acu zīlītēm, kuru priekšā likās paveramies neizmērojamas tāles, bet kas vienmēr bija sarāvušās tik sīkas kā melni punktiņi, jo viņš bieži dežurēja naktīs. Un tomēr Soledade bija izvēlējusies visparastāko no viņiem; grūti būtu atrast mazāk patētisku tēlu. Son- grams, šis padruknais, tumšmatainais vīrietis labprāt smējās — ne vien sabiedrībā, bet arī vienatnē. Bieži, ejot gar viņa kabinetu, varēja dzirdēt skaļas jautrības

eksplozijas. Viņš vai plīsa no smiekliem, lasot savu iemīļoto literatūru — seno" astronomu darbus; viņš mēdza teikt, ka viņu uzjautrinot nevis seno autoru zināšanu trūkums, bef gan viņu pašpārliecinātība. Nebija nejaušība, ka tieši pie Songrama ieradās bērnu delegācija ar gluži nopietnu lūgumu sarīkot kādu avāriju — «mazu, bet īstu», jo citādi esot garlaicīgi.

Mēs ieraudzījām skulptūru ceļojuma ceturtās gadadienas priekšvakarā. Tā vēl atradās darbnīcā. Tērpusies pelēkā, noputējušā darba virsvalkā, Soledade noņēma tēlam biezu auduma gabalu, kas to sedza. Astrogātu viņa nebija atveidojusi smagā akmens skafandrā, ne arī ar paceltu galvu, lai skatiens liktos traucamies zvaigznēs. Uz vienkārša postamenta stāvēja tāds pats cilvēks kā mēs visi — mazliet pieliecies, kā gribēdams doties uz priekšu, bet vēl pūlēdamies kaut ko atcerēties, un tādēļ lūpās ielocījies tāds kā smaids vai nemiera vaibsts. Tas ir kaut kas svarīgs, jo viņš saspringti domā, bet vēl nav izgaisusi viegla izbrīna par to, ka viņš te stāv viens, pacelts uz granīta pjedestāla.

Uz tēlnieces jautājumu, kā viņam patīkot skulptūra, Songrams atbildēja vienīgi:

— Tu uzticies man vairāk nekā es pats…

Jau četrus gadus uz izliektās skalas galvenās stūrēšanas armatūras priekšā melnoja skaitļi 281,4° un —2,2°, kas apzīmēja mūsu-kursa galaktisko platumu un garumu grādos. Sudraba punkts, mūsu kuģa apzīmējums uz lielās zvaigžņu kartes, jau bija sasniedzis pusceļu, bet debesis joprojām palika nemainīgas. Tikai dažas vistuvākās zvaigznes gausi pārvietojās uz melnā fona. Zilgani liesmojošais Sīriuss lēnām virzījās tuvāk sarkanajai Betelgeizei, Centaura zvaigznes mirdzēja arvien košāk, tomēr neviens, izņemot astrofiziķus, nemērīja laika plūdumu ar šīm pārmaiņām, kas bija tik niecīgas salīdzinājumā ar mūs aptverošo nedzīvo bezdibeni. Pat pašā kuģī laiks likās sastindzis, katra austoša diena bija līdzīga aizritējušai, mākslīgais gadalaiku cikls nevienu vairs nespēja apmānīt, un laika ritēšanu mēs manījām tikai pēc jauniem cilvēkiem, kas

parādījās mūsu vidū, kaut arī bijām ieslēgti hermētiskajā kuģa apvalkā.

Četrus gadus vecais Tembhāras dēls (viņš bija piedzimis jau uz kuģa) reiz rotajājoties jautāja man:

—  Tēvoc, kā izskatās īstie cilvēki?

—  Ko tu runā, puisīt, — es iesaucos, — kādi īstie cilvēki?!

—   Nu tie, no Zemes.

—  Bet mēs jau tieši esam no Zemes, — es atbildēju, apvaldīdams satraukumu. — Tavs tēvs, tava māte, mēs visi… tu pārliecināsies pats, kad mēs tur atgriezīsimies. Un galu galā tu taču pats skaties visādus notikumus no Zemes dzīves un zini, ka cilvēki uz Zemes ir gluži tādi paši kā mēs.

—  E, — puisēns novilka, — tas nav pa īstam, tas tikai video…

Vecākie bērni nereti visai impulsīvā veidā atgādināja mums par savu esamību; pašu parks viņiem bija par šauru, un rotāju karstumā viņi sarīkoja varenu skriešanos un pēdu dzīšanu, piepildot ar klaigām visus Geas stāvus.

Laiks ritēja. Zēni izauga par vīriem, meitenes kļuva sievietes, darbnīcās un laboratorijās parādījās arvien vairāk jaunu seju. Bet šīs pārmaiņas, protams, neaprobežojās ar zinātnisko un māksliniecisko kolektīvu papildināšanos. Daudziem no mums vistuvāko cilvēku skaitā ir ne tikai piederīgie, kolēģi, draugi, bet arī jaunieši, kas nāca pie mums ar saviem noslēpumiem vai arī pēc padoma un palīdzības. Sādi nodibināta pazīšanās nereti pārvēršas par draudzību. Tā ir reizē iepriecinoša un skumja parādība. Iepriecinoša tādēļ, ka jaunatni pievelk tikai tie, kas ar savu dzīvi radījuši atdarināšanas cienīgas vērtības. Un skumja tādēļ, ka pirmais tāds viesis parasti vēsta mūsu pašu jaunības aiziešanu. Mani bieži apmeklēja Nilss Irjēla. Tagad viņš bija garš, izstīdzējis jauneklis, kas ne vien smaidot, bet arī runājot atsedza zobus — it kā kostu vārdus kā sīkus, sulīgus augļus. Nilss bija ļoti atjautīgs, bet zēna talanti bija tā sakusuši ar vēl daļēji bērnišķīgajām dīvainībām, ka viņa automāti, pūlēdamies attīrīt rūdu no sārņiem, strādāja aizgūtnēm. Aplūkojot Nilsa darbus matemātikā, vecākie speciālisti vienlaikus pukojās un smaidīja, jo pat viņa dīvainībām piemita kaprīzs burvīgums. Ar gadu jaunāko profesora Trehuba dēlu Viktoru viņi bija nešķirami; abus varēja sastapt visneiedomājamākās vietās diskutējam tā, ka beidzot abiem kūpēja galvas.

Kādu vakaru Nilss, kura uzvedībā pēdējā laikā ievēroju pārmaiņu — viņš bija kjuvis rāmāks un bieži nogrima klusā vērošanā, pēc visai ceremoniāla ievada kautrīgi atzinās man, ka rakstot dzejoļus. Sākumā viņš atnesa dažus; es lasīju tos viņa klātbūtnē un, juzdams, cik uzmanīgi viņš vēro manu seju, centos, lai tā neko neizpaustu, jo dzejoļi bija ļoti vāji. Drīz vien viņš ieradās ar lielu kaudzi jaunu dzejoļu. Sājos atskaņās sarakstītajos filozofiskajos apcerējumos viņš pauda ilgas pēc bojā ejas, apjūsmoja iznīcību kā patvērumu ciešanās. Es jau sāku atskārst šo drūmo noskaņu cēloni, kad turpmākajos dzejoļos — viņš nesa man to arvien vairāk — parādījās kāda noslēpumaina sieviete. Dzejoļos, it sevišķi metaforās, ievēroju dažas īpatnības. Reiz nevarēju atturēties, nepajautājis:

—   Te tu esi uzrakstījis «acis melnas kā debesis», —• kā tad tā, debesis taču…

—   Nu, tādēļ ka viņai ir melnas acis, — viņš pietvīkdams atbildēja.

—   Bet debesis taču ir zilas!

Viņš pārsteigts palūkojās manī un nomurmināja:

—   Nu jā … es te domāju īstās debesis …

Tātad Zemes debesis, šo gaišo zilgmi, ko ik dienas

redzēja Geas dārzā, viņš uzskatīja par neīstām, pretstatā bezgalīgajam melnumam, kas ielenca kuģi. Tā domāja viņš, kam lidojuma sākumā bija četrpadsmit gadu.

«Kas zina,» es nodomāju, «cik daudz šādu jaunu asociāciju tik nerodas to bērnu galvās, kas dzimuši uz Geas.»

Ceļojuma ceturtajā gadadienā notika visu ekspedīcijas dalībnieku draudzības vakars, kas jau bija kļuvis tradicionāls.

Šoreiz visi pulcējās lielajā kolonu zālē. Jau pievakarē tā sāka pildīties ļaudīm. Kad mēs ar Teru Hāru atnācām, fiziķi no Riljanta un Rudelika grupas ar fos- forescējošu modeļu palīdzību demonstrēja dezintegra- tora darbību.

Tas ir tik spēcīgas radiācijas izstarotājs, ka viens tā lādiņš spēj iznīcināt vidēja lieluma asteroīdu. Līdz ar radara iekārtu tas sargā Geu no sadursmes ar kosmiskajiem ķermeņiem, jo lidojuma lielā ātruma dēļ kuģis nespēj no tiem izvairīties manevrējot, bet avāriju novērst var vienīgi, sastapto matērijas blāķi izkliedējot ar starojuma triecienu. Skats, ko demonstrēja fiziķi, bija patiesi aizraujošs. Zāles vidū bija iekārtota skatuve, un šajā tukšajā telpā uzveda drāmu, kurā kuģa ceļu šķērsojošu matērijas blāķi sašķēla atomos. Zāle grima tumsā, raķetes modelis un meteors izstaroja blāvu fosforescējošu gaismu, un, kad sadursme šķita nenovēršama, no kosmiskā kuģa izšāvās ass, adatai līdzīgs stars, kas akmens atlūzni pārvērta par degošu mākoni. Tiklīdz iedegās gaisma, ziņkārīgie ielenca fiziķus, un izcēlās karsta diskusija, kurā drīz vien ar savām pīkstošajām balstiņām iejaucās matemātiskie analizatori. Mēs ar Teru Hāru uz brīdi izgājām dārzā. Griežoties atpakaļ, gaiteņu krustojumā pie ieejas kolonu zālē ieraudzījām trīs cilvēkus, kas sēdēja dziļajā nišā iepretim akvārijam. Tie bija Ameta, Nilss Irjēla un paleopsiho- logs Aheliss.

—   Daži gadu tūkstoši, — paleopsihologs runāja, — ir niecīgs laika posms bioloģiskās evolūcijas gaitā, un mūsu ķermeņu, jutekļu, smadzeņu struktūra ir tāda pati kā senlaiku cilvēkiem, tomēr argonautiem Vidusjūra bija bezgalīgs plašums, kamēr mēs attālumu no Zemes līdz Saulei dēvējam par «saules soli»; iespējams, ka pēc mums nāks kosmonauti, kuriem ceļojuma solis būs kiloparscks …

—   Un vai tomēr astronautus nevar salīdzināt ar argonautiem? — Ameta sacīja. Pār viņa seju slīdēja zaļganas un sudrabainas ēnas. — Skaidrs, ka drosmi nevar mērīt ar pārvarētā attāluma lielumu, tas būtu bezjēdzīgi. Ap senlaiku cilvēku galvām vēl tikko sāka gaist maģisko ticējumu migla, tie visur vēl redzēja dziedošus briesmoņus, pūķus, dievus un tomēr devās arvien tālāk…

—    Man šķiet riskanti tā salīdzinat dažādu laikmetu pārstāvjus, — piezīmēja Nilss. — Senlaiku cilvēki bija strauji, neapvaldīti, vienlīdz gatavi raudāt un cīnīties.

Ameta pacēla acis. Viņam pretī aiz stikla sienas zivis māja ar galvām, atvērtām mutēm skarot stiklu, it kā noklausīdamās sarunu.

—   Viņi bija ļoti vienkārši un krietni jaudis, — pilots sacīja, — es viņus pilnīgi saprotu. Siem ļaudīm bija drosme sapņot, un… nav svarīgi, ka šos sapņus viņi ietērpa pasaku tēlos, kas mums šķiet dīvaini. īstenībā tas pats, kas viņiem lika pamest savus zvejnieku ciemus un doties neizpētītajos jūras plašumos, mudina mūs traukties uz zvaigznēm.

—   Kā tu tā vari runāt?! — Nilss piecēlās. — Senlaiku cilvēki veica atklājumus neapzinīgi, tiekdamies sasniegt iedomātus, neesošus mērķus. Viņi bija mītu vergi!

—   Tu esi netaisns, — paleopsihologs iebilda. — Minēsim kaut vai vienu no neskaitāmo faktoru samez- glojumiem: barbarisma laikmetā sociālo spēku mehānisms bija mīkla. Tuvu aplūkota, dzīve šķita puteklīšu deja saules staru kūlī, ko laiku pa laikam uzvanda kataklizmas. Tomēr cilvēks gribēja izprast pats savas un citu būtņu esamības jēgu. Alkdams atklāt to par varu, viņš upurēja loģiku, lai izrautos ārpus dzīves īstenības iedomātajā mūžīgajā dzīvē un tādējādi piešķirtu jēgu šīs zemes esamībai.

Psihologs apklusa, redzēdams, ka Nilss viņā neklausās. Zēns lūkojās gaitenī. Mums tuvojās jauna meitene. Nilss paspēra soli uz priekšu un atstāja mūsu sabiedrību, neapzinādamies, ka iet. Meitene atskatījās. No tumsas iznira vēl viens stāvs — tas bija Viktors.

Abi pagāja mums garām un nozuda garajā kolonu amfilādē. Nilss sastinga. Viņa pirksti, kā ko ņurcīdami, tikko manāmi sakustējās. Piepeši viņš sarāvās, droši vien juzdams sev pievērstus daudzus skatienus, izslējās un pārspīlēti mierīgiem, platiem soļiem pagāja uz stikla sienas pusi. Sakniebtām lūpām Nilss vērās zaļajā gaismā, kas atspoguļojās viņa neko neredzošajās, plaši ieplestajās acīs. Tobrīd, uzlūkojot šo zēnu, es atcerējos, kā reiz, kad biju ļoti jauns un mīlestības dēļ stipri nelaimīgs, klejoju visu nakti un no rīta atgriezos tūristu mītnē samircis, sveķiem notraipītās drēbēs; tas notika kalnos, viss bija biezā miglā tīts, līņāja sīks lietutiņš. Pēkšņi mani, stīvu no aukstuma, pamodināja pirmā putna čivināšana. Piegāju pie loga. Lēca saule. Es plaši atvēru slēģus un vēroju malu, kur debess saiet ar zemi*,' tur ausa gaisma; migla un mākoņi iekvēlojās nekustīgās liesmās. Raudzījos tālē, un man šķita, ka redzu nebeidzamu, bezgala garu nākošo dienu virkni, ka vēroju neizmērojamās bagātības, ar kurām tās mani apbērs, — jutu, cik stipri pukst mana sirds, un biju tik noskumis un tik laimīgs …

Sarīkojums turpinājās līdz vēlai naktij. Beidzot troksnis zālē sāka pamazām norimt, lampas kļuva tā kā tumšākas, mēs sajūtām nogurumu, arvien biežāk iestājās vispārēji klusuma brīži, kuros dzirdēja tikai apkalpotāju automātu vieglos soļus. Vienā no šādām pauzēm kāds uzsāka ļoti senu dziesmu. Sākumā melodija lēkāja kā pa ciņiem, līdz, plūstot no mutes mutē, apskrēja apli un aizrāva līdzi visus. Man, tāpat kā citiem, brīžiem pietrūka vārdu, reti kāds tos atminējās, jo tie bija seni, gandrīz nesaprotami un savādi — par vergiem, kurus moka bads, par viņu pēdējo kauju. Kad vienas balsis pagura un dziesma sāka krist līdzīgi vaļā palaistam smagumam, ieskanējās citas, kas neļāva tai izdzist, un dziesma cēlās, plētās plašumā. Tepat aiz muguras izdzirdu kādu varenu basu. Pagriezos atpakaļ. Tur stāvēja Ters Akonjans. Viņa sejā vairāk nekā jebkad atspoguļojās dzimto kalnu drūmais daiļums, un viņš pats, kas laikam gan viskaislīgāk no mums visiem bija sapņojis par ceļojumu uz zvaigznēm un visu dzīvi ziedojis tā īstenošanai, stāvot dziedāja seno Zemes iedzīvotāju himnu un aizvērtām acīm raudāja.

Desmit dienas vēlāk mani naktī pamodināja zvans no slimnīcas: tur bija atnākusi dzemdētāja. Uzmetis mēteli, ielūkojos Annas guļamistabā: viņas gulta bija neskarta. Vakarā Anna sacīja, ka viņai esot jāpabeidz steidzošs eksperiments Sreja darbnīcā, tāpēc atgriezīšoties diezgan vēlu. Palūkojos pulkstenī: bija gandrīz trīs. Saraucu pieri. Nolēmu no rīta pasacīt viņai dažus bargus vārdus un aizbraucu uz dzemdību zāli.

Pustumsā ieraudzīju Miliju Grotriani, astrofiziķa Ril- janta sievu. Viņai bija pirmās dzemdības, tādēļ jaunā sieviete ļoti uztraucās. Apvaicājos, kur ir vīrs. Izrādījās, ka viņš observatorijā novērojot kādas dubultzvaigznes aptumsumu. Gribēdams izkliedēt viņas satraukumu, sāku jokodams gausties par mūsu abu sūro likteni — dzīves biedru pārāk lielo darba mīlestību. Ik pēc dažām minūtēm zvanīja Riljants, taujādams, kā norit dzemdības, tā kā tas mani atrāva no Milijas, es beidzot pateicu, lai viņš uzmana savu zvaigzni, gan es ar viņa sievu pats tikšu galā.

Dzemdības ritēja gausi, ap pulksten četriem augļa pulss radīja manī nemieru, vēl kādu laiku gaidīju, paļaudamies uz dabu, bet, kad bērna sirds sāka kļūt arvien vājāka, nolēmu izdarīt attiecīgu injekciju. Sagatavoju instrumentus, uzklāju palagus un ļoti baltajā sievietes rokā uzmeklēju zilganu dzīsliņu.

—  Tas nemaz nesāpēs, — es sacīju, — uzmanies, gatavs.

Dzidrais šķidrums izplūda no šļirces. Sajutis virzuļa pretestību, atvilku roku atpakaļ. Sai brīdī griesti virs mums iekvēlojās sarkanā blāzmā, un tūdaļ atskanēja spalga balss, kas šķita nākam no visām pusēm:

—   Uzmanību! Otrās pakāpes trauksmes gat…

Sajā mirklī izdzirdējām skaļu brīkšķi, grīda zem kājām salīgojās un visas spuldzes nodzisa. Paliku tumsā pie dzemdētājas gultas. Kādu sekundi valdīja tik pilnīgs klusums, ka es dzirdēju čaukstam Milijas kreklu, kas, viņai elpojot, berzējās gar segas malu. Es sāku meklēt papildu prožektoru slēdzi, atcerējos, ka tas atrodas virs gultas galvgaļa. Bet pirms paguvu to sameklēt, sajutu ļoti spēcīgu grūdienu, it kā neredzams veseris tiktu ietriekts zāles grīdā, un tai pašā brīdī no apslēptajiem skaļruņiem atskanēja metāliskā ķērkšana, kas pārauga spazmatiskos rēcienos.

—  Milij! — es saucu. — Turies, Milij! — Grūdiens bija aizsviedis mani prom no gultas. Es pakritu un zaudēju orientāciju. Ātri uzrausos kājās, atsitos ar galvu pret kādu starpsienu, tad sekoja jauns grūdiens, es sagrīļojos, izstiepu rokas uz priekšu. Tas viss notika tumsā, zem plakstiem lēkāja krāsaini plankumi, es velti valbīju acis, lai ko ieraudzītu. Nejutu ne mazāko baiļu, tikai mocošu nevarību, kas pārgāja dusmās. Tad no ellišķīgā trokšņa izdalījās cilvēka balss, kas, izmisīgi cīnīdamies pēc elpas, aizelsies sauca:

—  Trešās pakāpes.., gatavība… avārijas tīkls… ieslēdzu … uzmanību …

Tad atskanēja divi sprādzieni, it kā tepat man blakus eksplodētu sprāgstvielas lādiņš, un balss pamirdama un stostīdamās, tā ka vārdus es drīzāk uzminēju nekā sadzirdēju, sacīja:

—   Izzūd … gravitācija …

Mans ķermenis zaudēja svaru.

«Kāds es muļķis!» man iešāvās prātā. «Kādēļ gan nepaņēmu savu lukturīti!»

Es to parasti nenēsāju līdzi, jo apgaismojums man likās pilnīgi nodrošināts pret avārijām. Nevarīgs kā kucēns, ko sagrābuši aiz skausta, ķepurojos gaisā un izmisis kliedzu:

—  Milij … atsaucies …

Kļuva gaišs. Iedegās zemu pakārtās zaļganās rezerves spuldzes. Es ieslīpi karājos gaisā kādus četrus metrus no gultas. Milija pussēdus zvilnēja tanī, ar vienu roku aizsargādama vēderu, ar otru krampjaini turēdamās pie gultas metala galvgaļa. Pēc vairākiem veltīgiem mēģinājumiem man beidzot izdevās nokļūt pie viņas. Sieviete bija ļoti bāla. Mēs paraudzījāmies viens otram acīs. Es mēģināju smaidīt.

—  Tas nekas, vienkāršs negadījums! — es iesaucos, lai gan viņa nevarēja mani dzirdēt, jo kaukšana virs mums nerimās. Nākošais grūdiens mani gandrīz atrāva no gultas.

Steidzīgi piesēju sevi ar jostu pie tās galvgaļa, lai atbrīvotu rokas. Kuģis atkal nodrebēja, bet šoreiz citādi. Ik pēc dažām sekundēm atkārtojās ellišķīgā svilpšana, kas izbeidzās ar dobju atsitienu. Es sapratu: kuģī aizcirtās blīvās starpsienas, hermētiski atdalot vienu telpu no otras. Tas nebija vis negadījums, bet katastrofa.

Milijas seja ar milzīgajām, nekustīgajām acīm bija pavisam tuvu. Viņas ķermenis spēji izliecās, viņa kliedza, bet es nedzirdēju, ko. Pieliecu galvu pie viņas lūpām.

—  Māmiņ! Māmiņ! — viņas balss skanēja kā no liela attāluma.

Vēl viens aizcirtušās sienas dārdiens, šķita — kaut kur tepat aiz zāles durvīm. Sajā mirklī, īsā sekundes daļiņā, atskārtu reizē divus faktus: ka dzemdības turpinās un nekas, izņemot nāvi, nespēj tās apturēt un ka Annas darbnīca atrodas pēdējā stāvā, pie paša kuģa bruņu apvalka. Iztēlojos neaizsargātu visdārgāko ķermeni un tumsā brūkošās tērauda masas. Kļuva tā, it kā man kāds būtu iedūris sirdī. Sarāvos un metos prom, gribēdams kailām rokām sagraut tērauda sienu, lai ietu bojā kopā ar viņu. Raustījos kā vājprātīgs, aizmirsis siksnu, ar kuru pats tikko kā biju piesējis sevi pie gultas.

Dzemdētāja locījās sāpēs, no viņas plaši atplestās mutes lauzās kliedzieni. Es rimos raustīties. Pastiepu rokas un sajutu karstu, mitru galviņu, ar asinīm salipušus bērna matus. Avārijas lampu spokainā gaisma trīsēja, es biju pilnīga bezsvara stāvoklī, instrumenti lidinājās gar mūsu galvām, liels, caurspīdīgs trauks ar asinīm pacēlās gaisā, aizpeldēja man gar pašiem deniņiem, iemirdzējās kā rubīns lampas gaismā un atsitās pret sienu. Milija vaidēja, bet es viņu nedzirdēju, redzēju vienīgi mokās atņirgtas lūpas, mirdzošus zobus.

Pāri mums brāzās kaucieni, guldzieni, dārdi. Es noliecos vēl zemāk, ar savu ķermeni aizsedzu dzemdētājas vēderu, kas raustījās viļņveida krampjos. Gaisma sāka drebēt, vēl brīdi es redzēju lampas kā fosforescējošas lodes, tad iestājās tumsa un reizē pilnīgs klusums, ko piepeši pārtrauca vāja, bet skaidri dzirdama raudāšana. Kreisajā rokā, nezinu pats, cik ilgi, turēju instrumentu, taustīdamies atradu nabas saiti, saspiedu to. Man izdevās ar roku aizsniegt galdiņu, izrāvu no kastes kompreses, saliku tās kopā un ietinu tajās jaunpiedzimušā ķermenīti. Augšā atkal kaut kas iežvadzējās.

—   Turies! — es uzsaucu sievietei, bet grūdiens, ko gaidīju, izpalika. Skaļrunis labu brīdi sēca, tad atskanēja pazīstama balss; runāja Irjēla:

—   Biedri, kur jūs arī neatrastos, izturieties mierīgi. Gea uzskrēja nelielam kosmiskam ķermenim. Mēs valdām pār situāciju. Pagaidām pieci augšējie stāvi ir atgriezti no pārējā kuģa. Izturieties mierīgi un palieciet tur, kur patlaban atrodaties. Tūlīt iedarbināsim avārijas gravitācijas iekārtu, sagatavojieties — atjaunojam smaguma spēku. Pēc piecpadsmit minūtēm sniegsim nākošo ziņojumu.

Skaļrunī kaut kas noklikšķēja, un iestājās klusums. Atkal iedegās lampas. Atskanēja bieži, dobji klaudzieni: atjaunojoties gravitācijai, uz grīdas krita instrumenti, trauki, aparāti, kāds stikla priekšmets saplīsa, un lauskas skaņi sašķīda uz akmens plāksnēm. Brīdi noņēmos, atbrīvojoties no siksnas, ar ko biju piesējis sevi pie gultas; ticis vaļā, aiznesu bērnu uz vannas istabu. No krāniem plūda silts ūdens. Pēc peldes bērns atdzīvojās, raudāja arvien skaļāk un mirkšķināja lielas, debeszilas acis. Es pārsēju brūcīti uz vēderiņa un atgriezos pie mātes, visu laiku pūlēdamies sadzirdēt, kas notiek ārpus zāles. Sākumā bija dzirdama tāla klunkšķēšana, it kā no augšas gāztos ūdens kaskādes, tad drudžaini ieklaudzējās veseri un sāka sīkt no šauriem vadiem strauji izplūstoša gāze, kaut kas žvadzēja, un kaut kas spēcīgs vilka smagus priekšmetus pa nelīdzenu grīdu; piepeši izdzirdu īsu svilpienu, no kura man kļuva silti ap sirdi, — tur aizjoņoja lifts.

Minūtes ritēja. Milija gluži novārgusi gulēja uz muguras, viņas seja bija maza un bērnišķīga, ļoti līdzīga bērna sejiņai; ievīstītu kompresēs, es bērnu vēl arvien turēju rokās.

«Esmu jau paveicis visu, kas man bija veicams,» nodomāju, «bērns dzīvo, ar Miliju viss ir labi, tagad varu iet.,.» Tomēr arvien vēl stāvēju. Atvērās durvis, ienāca Srejs. Aiz viņa automāts nesa augstu paceltu lodveida lampu. Tā izdalīja spilgtu, pienbaltu gaismu. Automātam tuvojoties, apkārtējo priekšmetu ēnas kustējās kā dzīvas, rāpdamās augšup pa sienām.

Srejs apstājās dažus soļus aiz automāta, vērojot, kas notiek zālē; viņa skatiens pārslīdēja gultai, uz kuras gulēja sieviete, sasistajiem un pa grīdu nekārtīgi izmētātajiem instrumentiem, asins traipiem, beidzot tas apstājās pie manis.

—    Viņš nupat piedzima? — Srejs vaicāja, uzlūko- .dams bērnu, ko es turēju rokās. Viņa lūpas atmaiga vieglā, skumjā smaidā.

—   Kas ir… ar viņu? … — es izdvesu,

Srejs nesaprata mani.

—   Par ko tuTunā? — viņš jautāja, Es nevarēju izteikt ne vārda. Anna taču šonakt atradās viņa darbnīcā.

—   Kas ir… ar viņu? — es atkārtoju. Neuzdrošinājos izrunāt viņas vārdu.

—   Ar Annu? — Srejs beidzot uzminēja. — Viņa bija manā dzīvokli, tūlīt būs klāt… Ko tu dari, nožņaugsi bērnu! — viņš iesaucās, jo es biju neviļus piespiedis bērnu cieši pie krūtīm. Tagad elsu kā pēc ilga skrējiena.

—   Kas noticis, profesor?

—   Es nezinu vairāk par tevi. Tikko man zvanīja Ters Akonjans, viņš gribēja sazināties ari ar tevi, bet nevarēja dabūt savienojumu,

—   Es biju šeit.

—   Jā, — Šrejs pamāja ar galvu. — Viņš negribēja ārstus izsaukt pa vispārējo tīklu, lai neizceltos satraukums. Mums jāsagatavojas, šurp tūlīt sāks nest ievainotos …

Gaitenī atskanēja soļi un balsis. Anna pavēra durvis un atmuguriski ienāca iekšā. Es pieskrēju pie viņas un sastingu, arvien vēl turēdams rokās bērnu. Gaitenis bija tumšs, tikai no viņa gala tuvojās mirgojošu uguntiņu virkne, virzīdamās kādu metru virs grīdas. Ieraudzīju ar baltu audumu pārklātas nestuves. No vistuvākā apsega apakšas, slābi svārstīdamās, nokarājās nevarīga sievietes roka.

Veicot ik sekundē 177 000 kilometru, Gea sava ceļā bija sastapusi meteoru. Radara atbalss atklāja to 90 000 kilometru attālumā. Sekundes tūkstošdaļā automāti notēmēja dezintegratoru. Trāpīts ar radiācijas lādiņu, meteors saira. Turpinādama lidojumu ar tādu pašu ātrumu, Gea nonāca sprādziena vietā, kad atomu sairšanas process vēl nebija beidzies. Radioaktīvo atlieku vilnis ķēra Geas muguras bruņas un pārplēsa tās deviņu metru garumā. Plīsumā iebruka sakarsušu gāzu mākonis, kas pārrāva visus iekšējā izolācijas apvalka slāņus un izlauzās cauri ūdens tvertnēm tanī vietā, kur apakšā atrodas dzesināšanas tīkla vadi, pa kuriem riņķo sašķidrināts hēlijs.

Tas notika brīdī, kad automāti pārbaudīja cauruļu necaurlaidību, šķidrais hēlijs riņķoja zem spiediena, bet visi krāni, kas automātiski noslēdz tā izplūšanu, bija nobloķēti. Šķidrā gāze, kuras temperatūra bija trīs grādi virs absolūtās nulles, izplūda ar varenu spēku, prāvā garumā pārplēsa caurules un nevaldāmā straumē sāka gāzties caur rezerves ventilācijas šahtu centrālajā aparatūras zālē, kur pārplūdināja automātus. Visi elektriskie vadi, ar kuriem tā saskārās, atdziestot kļuva par supravadītājiem. Ritmisku impulsu un signālu vietā radās haotisku strāvu jūklis. Ieplūstošajam hēlijam aparatūras zālē ceļoties arvien augstāk, automāti ieguva supravadītspējas un cits pēc cita pārtrauca darboties.

Stūrēšanas kamerā, kas atrodas tieši zem aparatūras zāles (tātad pirmās griesti ir otrās grīda), šai laikā — pulksten trijos un četrdesmit septiņās minūtēs — atradās tikai viens cilvēks — dežurējošais astrogāts Songrams. Viņš nevarēja ne nobloķēt plūstošā hēlija galveno maģistrāli, ņe nolaist hermētiskās starpsienas, ne arī aizbāzt ar provizorisku tamponu caurumu bruņu apvalkā: vairākas elektronsmadzenes bija pilnīgi paralizētas, bet citas darbojās kā ārprātīgas, sagrozīdamas uzdevumus un sekundes daļā noraidīdamas desmitiem pretrunīgu pavēļu. Songrams ne ar vienu nevarēja sazināties un tikko paguva izziņot trauksmi caur fonisko avārijas instalāciju, jo arī tās kabeļi kādā posmā bija nākuši saskarē ar šķidro gāzi.

Viņš bija viens, viņa priekšā atradās mēraparātu skalas un rādītāji, kuri vairs neko nemērīja un neko nerādīja; visas kontrolspuldzes te nodzisa, te iedegās bez kādas jēgas, transformatoru korpusi vibrēja, daļa spoļu izjuka, citās pārslodzes dēļ sērijām izdega drošinātāji; kontroles aparātos šaudījās violetas liesmas. Songrams zināja, ka agri vai vēlu hēlijs, kas krājas virs viņa galvas, piepildīs visu aparatūras zāli un sabojās pat visdziļāk apslēpto atomreaktoru elektrisko vadītājpulti. Tas nozīmētu kuģa bojā eju.

Nav zināms, ko viņš domāja. Bet ir saglabājies ieraksts par visu, ko viņš darīja, jo reģistrētāja aparatūra, kas darbojas pēc supravadītspējas principa, palika neskarta. Stūrēšanas kamerā kļuva arvien aukstāks, no griestiem, kurus augšā klāja biezs šķidrā hēlija slānis, plūda stindzinošs saltums, pultis nosarmoja, no mutes nāca balti garaiņi, bet augšā hēlijs visu laiku mutuļoja, vārījās un pārplūdināja arvien augstākas automātu sekcijas, bet pa spraugu kuģa korpusā ik sekundi aizplūda simtiem kubikmetru gaisa. Songrams vēlreiz pamēģināja iedarbināt centrbēdzes sūkņus, tālvadāmās drošības starpsienas un galvenajam tīklam paralēlo avārijas tīklu, bet velti.

Bija vēl viena izeja. Viņš zināja, ka, atverot griestos ventilācijas lūkas, hēlijs, kas bija sakrājies virs griestiem metru biezā slānī, sāks ieplūst stūrēšanas kamerā, bet, kamēr tas to piepildīs, augšā temperatūra mazliet celsies, tieši tik daudz, lai automāti varētu atsākt normāli darboties, — tad tie paši apturēs gāzes tālāko izplūšanu. Elektriskā aparatūra bija noMoķēta, tātad viņam būtu jāatver lūkas ar rokām, ar spieķratu palīdzību, kuri atrodas stūrēšanas kameras sānu sienā. Ja atvērtu tikai vienu lūku, tad varētu pagūt izskriet no stūrēšanas kameras, bet Songrams nebija pārliecināts, vai pa šo atveri no aparatūras zāles izplūdis vairāk hēlija, nekā tanī ieplūst no plīsušajām caurulēm. Bet šāda pārliecība bija nepieciešama. Ja viņš atvērtu visas lūkas, tad nepaspētu vairs aizbēgt. Šķidrais hēlijs sasaldē tik ātri, ka cilvēks tajā jau pēc sekundes kļūst par stiklainu mūmiju. Songrams vēlreiz pamēģināja iedarbināt centrbēdzes sūkņus — bez panākumiem. Tad viņš atstāja slēdžus mierā. Četras ar trešdaļu sekundes viņš nedarīja nekā, tad sāka vērt vaļā lūkas — citu pēc citas. Viņš paguva atvērt četras. Četri hēlija ūdenskritumi sāka gāzties stūrēšanas kamerā, augšā automāti iznira no šķidruma, un viss notika tā, kā viņš bija paredzējis. Vieni automāti noslēdza hēlija izplūšanu, citi iedarbināja sūkņus, kas to izsūknēja no stūrēšanas kameras, vēl citi likvidēja caurumu kuģa bruņās, izsmidzi- not zem spiediena ātri cietējošu metalcementu; lai padarītu vieglākus aparatūras zāles griestus, tie izslēdza gravitācijas iekārtu, kā arī citu pēc citas aizvēra hermētiskās starpsienas Geas iekštelpās, neļaujot iztvaikojošajam hēlijam sajaukties ar gaisu dzīvojamā daļā. Tad no avārijas lūkām iznira garas mehānoautomātu rindas, tie ielīda rezerves šahtās, starp aparatūras zāles izolācijas starpsienām, zem ieplīsušās ūdens tvertnes. Automāti strādāja bez mitas līdz sešiem no rīta, kad beidzamās avārijas pēdas uz kuģa tika likvidētas.

Bija ievainoti — samērā viegli — tikai daži cilvēki ar trešajā un ceturtajā stāvā sasprāgušo cauruļu šķembām. Pārsējis ievainotos, es aizgāju Irjēlam līdzi uz jau iz'žuvušo un izremontēto stūrēšanas kameru. Kad mēs to atstājām, pulkstenis rādīja gandrīz septiņi no rīta. Gaiteņus pildīja mākslīgā rīta blāzma, bija kluss un tukšs. Irjēla pagāja garām vietai gaitenī, kur mūsu ceļiem vajadzēja šķirties, un turpināja iet tālāk, it kā nespēdams no manis aiziet. Piepeši, jau slimnīcas durvju priekšā — es gāju atpakaļ pie kontuzētajiem, — viņš apstājās.

—   Labāk es to nebūtu aprēķinājis… — viņš sacīja.

Es jautājoši palūkojos viņā. Irjēla neskatījās uz mani.

—   Nevarēju atturēties… Viņam nevajadzēja,., saproti? Būtu pieticis ar vienu lūku,'Bija iespēja.

Es sapratu.

—   Viņš nezināja?

—   Viņš nevarēja zināt. Lai to aprēķinātu, bija vajadzīgas vismaz dažas minūtes. Viņš tās sev neatvēlēja.

Es klusēju. Manu acu priekšā vēl rēgojās aina, ko nupat biju redzējis stūrēšanas kamerā: liela, tukša telpa, kurā katastrofas pēdas jau likvidētas, un sastingušais astrogāts, uzlicis rokas uz pēdējā, līdz galam neatgrieztā rata.

Irjēla arvien stiprāk spieda manu elkoni.

—   Tu … nepazini viņa …

Viņš aprāvās, un jau otrreiz šogad es redzēju rau-< došu vīrieti.

Otrā rītā inženieri sāka Geas apvalku bojājuma vietā pārsegt ar metala kārtu. Sai nolūkā atvēra drošības lūkas un uz kuģa ārējām bruņām norīkoja mehānoau- tomātu grupu. Ameta atnāca uz slimnīcu, lai paņemtu mani līdzi, jo bija radusies vienīgā šāda veida izdevība pastaigāties pa tukšumu.

Apakšējā klājā, kur savienojās gaiteņi, ritēja spraigs darbs. Ik brīdi no šahtas iznira kāds automāts,

citi, kas gaidīja pie transportiera, uzkrāva tam instrumentus un metālu, pēc tam bruņās kaltais radījums neapgriezies atmuguriski iekāpa liftā, kura grīda šķita ieliecamies zem viņa smagajiem soļiem. Gribētāju iziet ārpus Geas bija daudz, mums nācās labu brīdi gaidīt. Beidzot es nokļuvu spiediena kamerā. Ameta, kas jau bija sagatavojies ceļam, palīdzēja man apvilkt skafandru. Es ielīdu tajā pa prāvo galvas atveri, tad man uz pleciem uzlika apaļu, priekšā un mugurpusē ieliektu apkakli, kas atgādināja lielu mežģiņu krāgu, kādu valkāja senatnē, ar to starpību, ka šī apkakle, kurā bija iemontēta elpošanas un atomapsildes aparatūra, bija pagatavota no metala un tādēļ pasmaga. Uz tās novietoja stikla masas sejsegu, kas virs acīm bija cilindrveidīgi izdobts. Kustoties es jutu, kā ķermenim pieskaras biezie skafandra slāņi: ārējais — metala, ko sedza blīvs, sudrabains pūkojums, un iekšējais, kas pēc taustes atgādināja samtu. Staigāt šajā masīvajā tērpā gravitācijas apstākļos nebūt nebija viegli. Saņēmis no mugurpuses grūdienu, es nokļuvfi spiediena tamburā; kopš biju uzlicis galvas bruņas, gaisma likās satumsusi līdz dzeltenīgai vizmai un Ameta nozuda manam skatienam. Ar pēdējo tradicionālo kustību automāts pie izejas pārbaudīja manas skābekļa aparatūras, vadu necaurlaidību, pēc tam iekšējā lūka aizvērās. Dažas sekundes bija dzirdama klusa gaisa sīkšana, tad man pie kājām pats no sevis pacēlās ārējās lūkas vāks, ko vairs neaizturēja gaisa spiediens. Devos lejā pa kāpnēm; sākumā kājas, pēc tam ķermenis un galva izkļuva ārpus Geas — pirmo reizi kopš četriem gadiem.

Pieturēdamies pie pēdējā pakāpiena, es uzkāpu uz kuģa bruņu apvalka; zoļu magnēti tam cieši piekļāvās. Izslējos. Acīs vēl mirgoja zem plakstiem līdzi atnesti gaismas vizuļi. Pēc dažām sekundēm nodzisa pēdējie. Sāku redzēt. Geas ārējais apvalks bija stabils, — mākslīgās gravitācijas uzturēšanai kā milzu karuselis rotēja tikai iekšējās — dzīvojamās telpas. Seit, kur es stāvēju, viss bija pilnīgi nekustīgs. Piena Ceļa gubu mākoņi ietvēra tumsu neizmērojami plašā lokā, kas at- gadināja apvārsni. Skafandrs bija zaudējis svaru, es jutos kails, visa mana ķermeņa virsma atradās tukšuma varā. Baidīdamies, ka kāda neuzmanīga kustība neatrauj mani no tumsā neredzamā kuģa korpusa, es sakucis piekjāvos cietajam pamatam zem kājām. Atce- rejos, ka ar lūkas rokturi mani savieno gara drošības virve, ko apsēja ap manu skafandru, pirms atstāju kuģi. Meklēdams tās galu, strauji sakustējos, nejauši piespiedu magnēta slēdzi un aizlidoju izplatījumā. Plaši ieplestām acīm vēroju, kā gausi, cits pēc cita atritinās fosforizētās virves loki. Tā izstiepās kā gara, balta nabas saite, līdz beidzot es karājos kā balons ieslīpi zem kuģa vai arī virs tā, jo pievilkšanas spēka trūkums laupīja virziena izjūtu. Es sakustējos, atliecu galvu atpakaļ — zvaigznes. Palūkojos lejup, zem kājām — zvaigznes; uz visām pusēm nedzīva tumsa, un tās bezdibeņos — sastingušu zvaigžņu putekļi. Piepeši man uznāca reibonis, un es krampjaini saspiedu kopā plakstus. Mazajā gaisa telpā ap galvu dobji atbalsojās mani sirds pukstieni. Atkal atvēru acis. No Lielā Lāča pazīstamā apveida skatiens slīdēja zemāk; tur, starp Kasio- pejas ipsilonu un deltu, mirdzēja nekustīga dzirkste- iīte — Saule. Tā bija tik bāla un tik ļoti atšķīrās no visa, kas manās atmiņās ar to saistījās, ka es nejutu ne ilgu, ne izbrīna, tikai vienaldzību, aiz kuras slēpās prāta slēdzieniem neaizsniedzama neticība, ka šis dzeltenīgais puteklītis, gluži tāds pats kā tūkstošiem citu, ir manas dzimtenes gaisma.

Gribēju palūkoties, kur palikusi Gea. Domāju, ka ieraudzīšu to lidināmies izplatījumā — tumšu, slaidu vārpstiņu, bet neieraudzīju nekā. Drausmīgas bailes pa otram lāgam sažņaudza man kaklu; pazibēja briesmīga doma, ka virve ir notrūkusi un esmu palicis viens melnajā bezgalībā. Panisku baiļu uzplūdā sāku strauji svaidīties, gribēdams kaut ko satvert, piekļauties kādam drošam pamatam. Tā es nevarīgi locījos kā akls tārps. Sirds dauzījās kā veseris, skatiens šaudījās gar apvārsni. Visur miljoni nekustīgu zvaigžņu, tik vāju, ka to gaismā es nevarēju saredzēt pat savas izstieptās rokas, it kā pats būtu izkusis visu aprijošā melnumā. Bija asiņu šalkoņa un melna bezgalība, vairāk nekā.

Piepeši redzes laukā parādījās gara, balta čūska — virve, kas mani savienoja ar kuģi. Līdz sāpēm sasprindzinājis redzi, ieraudzīju Geu vai, pareizāk — uzminēju tās zivs apveidus pēc tā, ka dažās izplatījuma vietās

nebija zvaigžņu. Kuģis kā melna ēna iezīmējās pret Galaktikas dienvidu zvaigznājiem. Steidzīgi sāku satīt virvi, pēc brīža sajutu cietu pieskārienu — ar abiem ceļgaliem reizē biju piedūries kuģa bruņām. Atcerējos zābaku magnētus un ieslēdzu tos. Tagad varēju staigāt. Pēkšņi gluži tuvu apkārtējā tumsā iemirdzējās zaļa uguntiņa — spuldzīte, kas atrodas katra skafandra apkakles mugurpusē. Kāds stāvēja un vēroja strādājošos mehānoautomātus. Es pagājos turp. Mehānoautomāti bija ielenkuši kuģa bruņās izrauto caurumu. Vairāki prožektori apgaismoja darba vietu; plīsuma zobi, izlocījušies un saliekušies no karstuma, kas šeit valdīja sadursmes brīdī, meta ērmīgas ēnas. Kamēr vieni automāti zāģēja nost šos tērauda kankarus, otri ar elektrisko liesmu pātagām aizšuva brūci, bet citi, kas sekoja tiem, darbojās ar slīpējamiem aparātiem. Zem viņu rokām izšāvās un aiztrauca tumsā violetu un zeltainu dzirksteļu šaltis. Tas bija neparasts skats — šķita, ka kādas būtnes, salīkušas zem mūžīgajām zvaigznēm, rada acumirklīgus, krāsainus visumus, kuri izdziest jau pašā rašanās brīdī. Pretējā pusē mirdzēja cita zaļa uguntiņa. Es devos pie tās. Atkal mani apņēma zvaigžņota tumsa. Likās neticami, ka Gea tiešām lido, es saskāros ar kustības relativitātes jēdzienu; ātrums ir tukša skaņa, ja nav norādīts priekšmeta relatīvais novietojums. Sākumā man šķita, ka savrup stāvošais cilvēks ir Ameta, bet viņš izrādījās garāka auguma. Pacēlu roku, gribēdams to uzlikt biedram uz pleca. Tā atkrita atpakaļ. Tas bija Gobars. Viņš stāvēja tuvējo spīguļojošo dzirksteļu gaismā, rokas uz krūtīm sakrustojis, un, iegrimis bezgalīgā tukšuma vērošanā, smaidīja.

JAUNA LAIKMETA SĀKUMS

Nezinu, kad īsti iemīlēju Annu. Tas būs noticis sen, bet sapratu to tikai tad, kad notika katastrofa, kas laupīja mums biedru. Mūsu kopdzīve arī tagad nebija rāmi un klusi ritošu dienu virkne; ceļojums sagādāja pārāk daudz notikumu, ar kuriem es nepratu tikt galā, bieži biju saniknots, nevarīgs un traģisko atgadījumu nomākts, bet arī mans niknums un skumjas mīlēja viņu, un es vienmēr ilgojos pēc Annas — pat brižos, kad viņa bija man vistuvāk.

Ilgus mēnešus strādāju līdz vēlai naktij. Tādās reizēs guļu ļoti cieši, no rītiem pamostos kā apmāts, nezinu, kas esmu un kā mani sauc, un man tas jāsameklē atmiņā, kura vēl nogrimusi miegā, kamēr es pats jau esmu nomodā. Sais brīžos, meklējot ceļu pie sevis, pati pirmā allaž radās viņas esamības apziņa, kas piepildīja mani visu un it kā izplūda no mana ķermeņa, apgaismojot istabu un ikvienu priekšmetu, kam pieskārās skatiens, un man likās, ja es būtu zaudējis visas atmiņas, visu pagātni un neatcerētos neko, izņemot viņu, — tad tomēr būtu viens no visbagātākajiem cilvēkiem pasaulē. Vakaros mēs gājām uz skatu galeriju, kur kādreiz zem zvaigznēm skūpstīju viņu. Mēs lūkojāmies tumsā, pat nepieskaroties juzdami viens otra klātbūtni, bet augstu pār mums mirdzēja Plejādu kopas — varenie uguņu kāši, kas stiepās caur izplatījumu. Reiz Anna pārtrauca klusumu, teikdama:

—   Mīļais, tur, ap tām saulēm, riņķo planētas, ko apdzīvo dzīvas būtnes, vai ne?

—   Jā, — es atbildēju, nezinādams, kurp traucas viņas domas.

—   Sādu planētu, ko apdzīvo saprātīgas būtnes, Galaktikā ir miljoni, par to nav šaubu?

—   Ne mazāko.

—   Tad šis melnais izplatījums nav ne nedzīvs, ne tukšs, ja to nemitīgi caurstrāvo miljonu dzīvu būtņu skatieni!

Kā mani pārsteidza šie vārdi, tik vienkārši un nemāksloti.

«Nu protams,» es domāju, «Annai taisnība; kad es lūkojos saltajās Dienvidu Krusta ugunīs, varbūt mans skatiens sastop tur miljonu nepazīstamu būtņu skatienus, kuras, kaut arī atšķiras no mums un uzaugušas zem citas saules, tomēr, tāpat kā mēs, vēro vareno, mūžīgo Visuma daiļumu.»

Četrus mēnešus pēc katastrofas es saņēmu vecmodīgi iespiestu karti ar šādu uzrakstu:

Kolēģi,

Geas biofiziķu grupa pagodinās ielūgt Jūs paplašinātā sēdē, kas notiks Institūta Lielajā zālē pulksten astoņpadsmitos pēc vietējā laika.

Dienas kārtībā:

1.    Profesora Gobara iepriekšējs ziņojums.

2.    Diskusija.

Ziņojuma tema — ārpusgalaktisko ceļojumu problēma.

Nekad vēl laiks nebija vilcies tik neciešami lēni kā šajā dienā. Strādājot slimnīcā, es nemitīgi raudzījos pulkstenī; biju nolēmis ierasties sēdē piecos, bet it kā nejauši jau četros devos uz Biofizikas institūta Lielo zāli pilnīgā pārliecībā, ka tur neviena nebūs, bet cik liels bija mans pārsteigums, jau no tālienes dzirdot balsu čaloņu. Pulksten piecos un divdesmit minūtēs zāle bija pārpildīta. No savas vietas amfiteātra augšējā kaktā redzēju kustīgu galvu jūru; visās ejās drūzmējās ļaudis, brīva palika tikai šaura josla zem lielajām, melnajām tāfelēm. Te bija sapulcējušies visi Geas ļaudis; laboratorijas un klāji bija tukši, trūka tikai viena cilvēka — dežurējošā astrogāta, bet arī viņš no centrālās stūrēšanas kameras pa televizoriem vēroja notikumu gaitu.

Tieši sešos pa sānu durvīm, kas atradās blakus katedrai, ienāca Gobars. Viņš uzkāpa uz paaugstinājuma, brīdi pārcilāja pie tāfeles kārtīgi sakrautos krita gabaliņus, pirms izvēlējās sev vienu no tiem, tad pagriezās pret zāli, viegli palocījās un sāka runāt.

Sākumā viņš atgādināja virkni vispārzināmu faktu, pieminēdams apziņas «ņirbēšanu» pie kritiskā ātruma robežas un tās pārkāpšanas mēģinājumus, kas beigušies ar eksperimentatoru nāvi. Nobeidzis šo īso ievadu, viņš sacīja:

— Vairums speciālistu līdz šim uzskatīja, ka ceļojumi ar ātrumu, kas ir lielāks par 190 000 kilometriem sekundē, nekad nebūs realizējami, tomēr daži izteica cerības, ka izdosies atrast līdzekļus, kas pasargās cilvēku no virskritiskā ātruma nāvējošās iedarbības. Tā kā vispāratzītā dzīvības procesu teorija izslēdz šādu līdzekļu

atklāšanas iespēju, šī pēdējā speciālistu grupa paredzēja, ka minētā teorija izrādīsies nepareiza un tiks apgāzta. Runājot par mani, jāsaka, ka es nekad neesmu balstījies ne uz pirmās, ne arī otrās kolēģu grupas pieņēmuma. Atzīstot pirmās grupas viedokli, jāuzskata, ka visi pētījumi šai virzienā jau iepriekš nolemti neveiksmei; otrai var iebilst, ka pastāvošās zinātniskās teorijas tiek aizstātas ar jaunām nevis tādēļ, ka tās ir nepareizas, — šīs zinātnes attīstības periods jau ir pagājis, — bet gan tādēļ, ka ikviena jauna teorija vienmēr ir vispārīgāka par veco un iekļauj to sevī kā atsevišķu gadijumu. Tādēļ arī es izvirzīju sev uzdevumu — atklāt šādu jaunu dzīvības procesu teoriju.

Zālei pārskrēja viegls saviļņojums.

Gobars uzrakstīja uz tāfeles ikvienam zināmo dzīvas šūnas enerģētisko vienādojumu un, nopurinājis no pirkstiem krītu, turpināja:

— Kolēģus pārsteidz mans apgalvojums, ka var pastāvēt teorija, kas ir vispārīgāka par to, kuru izteic šī formula. Tiešām, tā aptver visus zināmos dzīvības procesus Zemes organismos no visvienkāršākajiem — baktērijām līdz visaugstākajam — cilvēkam. Vai tādā gadījumā ir iedomājama vēl vispārīgāka teorija? Vienīgo iespēju es saskatīju šādā traktējumā: Zemes dzīvība ir tikai viens no Visuma planētu sistēmās pastāvošās aktīvās eksistences atsevišķiem gadījumiem. Uz citiem debess ķermeņiem var veģetēt organismi, kas attīstījušies citādi nekā uz Zemes. Pie mums dzīvība vienmēr izpaužas olbaltumvielu savienojumu veidā;' bet jau sen bija izteikta hipotēzē, ka var pastāvēt olbaltumvielām līdzīgas struktūras, kuru pamatā ir silīcija atomu skelets, tā saucamie silikolipīdi. Balstoties uz šo pieņēmumu, es nolēmu meklēt pašu vispārīgāko likumību, kurai pakļauta visu iespējamo dzīvības formu rašanās miljondaudzajās Visuma planētu' sistēmās. Radīt šādu teoriju, pamatojoties uz eksperimentiem, nebija iespējams, jo mums nav ne jausmas par to, kā šādi mums nezināmi organismi var rasties; vienīgais reālais ceļš bija meklējamās teorijas deduktīva atvasināšana no pašiem vispārīgākajiem likumiem, kas valda visā kosmosā, tas ir, no nedzīvās matērijas likumiem. Kā zināms, dzīvības procesu pētīšanai Zemes organismos tika radīta jauna matemātikas nozare, ko sauc par biotensoriku; tad, lūk, es izvirzīju sev uzdevumu atrast tās matemātiskos «radiniekus» un varu teikt, ka pēc ilgiem darba gadiem tas mūsu kolektīvam ir izdevies.

Klātesošos atkal pārņēma saviļņojums; kā dziļa nopūta tas pāršalca visu zāli un tūlīt apklusa.

Gobars uzmeta formulu, piešķiebis galvu, brīdi noraudzījās tajā un lielā steigā turpināja rakstīt. Vienādojumi izrietēja cits no cita, dziļajā klusumā dobji čirkstēja krīts, reizēm tā drumslas ar troksni krita uz grīdas. Pamazām tāfeli pārklāja grūti salasāmas zīmes. Jau sen biju zaudējis risinājuma pavedienu un tā turpmākajai gaitai varēju sekot, tikai vērojot zinātnieku izturēšanos. Tie, kas sākumā konspektēja, nolika savus rokas aparātus pie malas. Noliekušies uz priekšu savos krēslos, viņi sekoja katrai jaunai izteiksmei, brīžiem rauca pieres, reizēm viņu sejas sastinga, lai atkal atplauktu tādā kā vājā smaidā vai atvieglojumā, kā svešā pūlī ieraugot pazīstamu seju. Pa šo laiku sasprindzinājums zālē nemitīgi auga; dažs sēdēja, abām rokām sagrābis pults dēli, kā taisīdamies piecelties, bet pusceļā sastindzis. Tembhāra sēdēja vienu rindu man priekšā, laizot sausās lūpas, bet viņa kaimiņiene, Cakan- džana, piespiedusi abas rokas pie deniņiem, it kā gribēdama norobežoties no visa, kas nebija augošā vienādojumu čūska, kura beidzot aizvijās līdz pašam tāfeles ietvaram. Gobars, ne mirkli nevilcinādamies, rakstīja tālāk uz pulētā magoņkoka paneļa, tad, pabeidzis pirmo rindu, sacīja:

—   Bet tagad pārmainīsim determinantus .,.

Un piespieda slēdzi. Mehāniskais bīdnis pacēla augšup aprakstītās tāfeles, to vietā nolaižot citas, zinātnieks nopūta no rokas baltos putekļus un rakstīja tālāk. Pēkšņi viņš pārtrauca rakstīšanu, atkal piešķiebis galvu kā putns, paskatījās uz formulām un savā viegli aizsmakušajā balsī sacījai

—   Bet tagad ievietosim visur vienveidīgus laukus un dabūsim .,.

Viņš uzrakstīja īsu vienādojumu ar diviem nezināmiem, sacīdams:

—   Kā redzat, formula, izteikta pašā vispārīgākajā veidā, liecina, ka kritiskā ātruma pārsniegšanai nenovēršami seko dzīvības procesu izbeigšanās. Citiem vārdiem — iestājās nāve.

īsa atbalss kā aprauta, no varenām krūtīm izlauzušies nopūta saviļņoja gaisu. Gobars nesatricināmā mierā runāja tālāk:

—  Tas ir neapšaubāmi. Nāve ir neizbēgama. Ar to beidzas mūsu pierādījums. Ilgu laiku nezināju, kur meklēt izeju, man šķita, ka esmu nonācis strupceļā, taču tā tas nav. Kā būtu, es nodomāju, ja problēmu risinātu no otra gala, ja atteiktos no vispārpieņemtās metodes un tuvotos problēmai nevis no dzīvības, bet gan no nāves puses? Ja par doto pieņemtu tieši liela ātruma nonāvētu organismu, pie tam strauji nonāvētu, un pēc tam raudzītu ātrumu samazināt?

Gobars atkal pievērsās tāfelei, ar piedurkni nodzēsa dažas izteiksmes un rakstīja, runādams līdzi:

—  Ievietosim atkal pastāvīgos laukus… tad Gar- gana transmutāciju … un dabūsim …

Uzrakstītajai formulai viņš apvilka rāmīti. Vēl krīta gabals, ko viņš turēja pirkstos, nebija atdalījies no melnā dēļa, kad atskanēja īss, daudzbalsīgs sauciens. Es palūkojos zālē. Mehāneiristi, biologi, matemātiķi izbrīnā pielēca kājās un sastinga, kā zibens ķerti; vieni, saliekušies uz priekšu, citi, smapi atbalstījušies pret pultīm, starojošām acīm raudzījās tāfelē. Gobars noslaucīja no pieres lielas sviedru lāses, pagriezās pret amfiteātri un, it kā nemanīdams, kas tajā notiek, turpināja:

—  Kā redzat, nāve, kas iestājas pēc kritiskā ātruma pārkāpšanas, ir apgriežama … Paātrinājumam pieaugot pamazām, iestājas pakāpeniska organisma atmir- šana; irstošās fermentu grupas sāk graut un iznīcināt audus, tātad sākas sairšanas process. Taču, ja kritisko ātrumu pārkāpj strauji, visa organisma molekulārā struktūra it kā sastingst, un, ja mēs tikpat strauji vēlāk pāriesim uz mazāku ātrumu, visas audu funkcijas atjaunosies, kā atjauno kustību uz laiku apstādināts un atkal palaists pulksteņa svārsteklis. Kāds paātrinājums jāpiešķir organismam, lai tas pārkāptu kritisko ātrumu un iekļūtu apgriežamās nāves zonā? Formula atbild: divsimtkārtīgs, ja salīdzina ar Zemes paātrinājumu,-citiem vārdiem, organisms svērs: 200X masa miera stāvokli, tātad cilvēks svērs apmēram pusotras tonnas. Sāds paātrinājums viņu nenonāvēs, ja tas darbosies mazu sekundes daļiņu, bet vairāk mums ari nav vajadzīgs. Tādējādi, runājot tēlaini, ir iespējams pārkāpt robežātruma barjeru. Kādas ir tālākās perspektīvas? Iedomāsimies, ka mums ir raķete, ko apkalpo cilvēki, un šī raķete, sasniegusi kritiskā ātruma robežu, vienā lēcienā pasteidzina gaitu. Visas dzīvības funkcijas gandrīz pilnīgi izbeidzas, tātad varam sacīt, ka ceļotāji ir miruši, tomēr šī nāve ir apgriežama, un pēc ļoti ilga laika, kad raķete tikpat strauji pāries no virs- kritiskā ātruma pie kritiskā, — cilvēki atdzīvosies. Jāuzsver, ka tādā kārtā iestājušās apgriežamās nāves jeb, ja vēlaties, visdziļākās letarģijas stāvoklis var turpināties neierobežoti ilgi — simtiem vai arī tūkstošiem gadu, — jo raķetē, kas virzās, teiksim, ar 999/1000 gaismas ātruma, laika ritums praktiski apstājas, apstājoties dzīvības un tātad arī novecošanās procesiem. Tādējādi raķete var uzsākt ceļojumu uz jebkuru Visuma daļu, cik tālu tā ari neatrastos. Kaut arī ceļojums ilgtu 100 000 gadu, mērķi sasniegs tie paši cilvēki, kas izlidojuši no Zemes, bet nevis to tālie pēcteči; šie cilvēki nenovecos un nejutīs arī nekādas ceļojuma grūtības; šis milzīgais laika posms viņiem vispār neeksistēs, jo viņu apziņa šajā laikā nedarbosies. Kā redzat, še paveras nesalīdzināmi plašākas perspektīvas nekā tad* ja mēs varētu ceļot, dzīvi būdami, nepalēninot laika ritumu, jo šai gadījumā ceļojuma ilgums nekad nevarētu pārsniegt vienas paaudzes mūžu. Tādēļ varam teikt, ka daba mums ir neaprakstāmi vēlīga …

Sim jaunajam ceļošanas veidam, — Gobars turpināja, — bez šaubām, būs visai nopietnas psihosociolo- ģiskas sekas. Pirmkārt, tas vispār ir pirmais mums pieejamais līdzeklis, ar kuru pēc vēlēšanās var palēnināt vai paātrināt laika ritumu un līdz ar to mūsu organismu novecošanos; tas ir līdzeklis, ar kura palīdzību cilvēks, kas atrodas apgriežamās nāves stāvoklī, var, tā sakot, pārlēkt veselus gadsimtus un piedzīvot vistālāko nākotni. Te rodas milzum daudz problēmu, taču es pie- skāršos tikai vienai. Ņemsim cilvēku grupu, kas, devusies tālu prom Galaktikā, atgriezīsies uz Zemes pēc vairākiem simtiem vai pat tūkstošiem gadu. Sie cilvēki atstās sabiedrību, kas sasniegusi noteiktu attīstības pakāpi, uz Zemes paliks viņu tuvinieki, draugi, viņi uzauguši konkrētos kultūras apstākļos, viņiem ir savas tradīcijas, ieradumi un aizraušanās mākslā, ikdienas dzīvē, zinātniskā darba un tā talak. Un nu vīģi ci tgriezīsies pilnīgi svešā sabiedrībā, jo šais gadsimtos tā būs nemitīgi attīstījusies, turpretim viņi — apstājušies uz tā līmeņa, kas bija sasniegts, viņiem atstajot Zemi. Es te saskatu ievērojamas grūtības. Atbraucēju grupa būs lielā mērā atsvešinājusies no Zemes sabiedrības, un, ja ceļojumi cauri Galaktikai un vēl tālāk kļūs par parastu parādību — bet es domāju, ka tas notiks, — tad ik pēc zināmā laika uz Zemes atgriezīsies kuģi ar cilvēkiem, kas dzimuši 3100., 3200., 3500., 4000. gadā un tā tālāk; tādējādi izveidosies dīvaina dažādu paaudžu līdzās pa- stavēšana, un būs jāatrod jaunas sadzīves formas, kas paātrinās šo pārnācēju grupu asimilēšanos sabiedrībā.

Tās, protams, ir ļoti tālas nākotnes problēmas, ar kurām tai būs pašai jātiek galā; ieminējos par tām, vienīgi lai parādītu, ka progresam ir raksturīgs jaunu grūtību rašanās process tieši tad, kad paveras jauni dzīves apvāršņi… Tas ir viss, ko gribēju pateikt.

Gobars nolika krītu.

— Vai būtu kādi jautājumi? — viņš vaicāja, nelūkodamies z'ālē. Viņš velti pūlējās ar mutautiņu noslaucīt no pirkstiem pielipušos krīta putekļus.

Jau īsi pirms lekcijas beigām vairāki desmiti cilvēku bija iznākuši pirmās krēslu rindas priekšā, bet tagad visi pameta solus un, nonākuši pa ejām apakšā, drūzmējās ap tāfeli, kur tos vilktin pievilka neglītajā rokrakstā uzrakstītu formulu virkne. Trehubs, iedams garām, uzlūkoja mani tukšām acīm, pavēra lūpas, kā gribēdams kaut ko teikt, bet, ne vārda nebildis, atkal pievērsās tāfelei.

Es paraudzījos Gobarā. Stipri piekusis — viņš abām rokām bija atspiedies pret galdu. Meklēju viņa sejā lepnumu, triumfu par pārcilvēcisko sasniegumu,'ar ko viņš cilvēkiem bija pavēris visu Kosmosu. Bet nekā tamlīdzīga nebija. Nekustīgi, arvien vēl klusuciešot, viņš raudzījās stāvošajos cilvēkos un tikko jaušami smaidīja to pašu bezgalīgajā zvaigžņotajā tālē vērsto smaidu, ko biju noskatījies tukšumā. ^

Grūti aprakstīt noskaņojumu, kas mūs pārņēma pēc Gobara lekcijas. Kad pirmais saviļņojums bija pārskrējis, kad sīki ziņojumi radioviļņu kūļa veidā bija noraidīti Zemes virzienā (ko tie sasniedza pēc vairāk nekā diviem gadiem), speciāli nozīmēta starpgrupu rīcības padome izdalīja pētnieku kolektīviem jaunas darbu tēmas, kas bija saistītas ar ārpusgalaktisko ceļojumu projektiem. Konstruktori sāka aprēķināt jauna tipa raķetes, kuras varētu pārsniegt kritiskā ātruma robežu, mehāneiristiem uzdeva izstrādāt jaunus automātu modeļus, kas būs nepieciešami šādu raķešu vadīšanai; darba bija pilnas rokas, un kļuva skaidrs, ka Geas kolektīvs spēs paveikt tikai nelielu šī darba daļiņu. Gobars un citi biofiziķi arī nedomāja atdusēties uz lauriem, — viņi turpināja pētīt jaunās teorijas tālākās sekas. To visu darīja ar tādu kā, gribētos teikt, mērķtiecīgu sajūsmu, kas bija iekvēlinājusi cilvēkus; uz kuģa valdīja svinīgs, gaišs miers; trīs stundas garā lekcija bija devusi mums tik daudz spēka tukšuma pārvarēšanai, ka mēs gandrīz vairs nemanījām ledaino tumsu, kas joprojām apņēma Geu. Nākošās dienas vakarā es nevarēju atturēties no smaida, ieraudzījis zvaigžņu galerijā desmitiem biedru pastaigājamies tāpat kā pirmajās ceļojuma dienās, nē, vēl brīvāk: apstājušies tie rādīja cits citam tālus zvaigznājus, kā rāda pilsētu ugunis, ko nākotnē paredzēts apmeklēt.

. Vēlu vakarā aizgāju pie Tera Hāra; vēsturnieks bija ielūdzis draugus — Ametu, Zorinu, Nilsu, Tembhāru, Rudeliku un mani — iedzert glāzīti vīna un, kā viņš sacīja, intīmā sabiedrībā atzīmēt mūsu lielo triumfu.

Pie vēsturnieka nosēdējām līdz vēlai naktij. Mēs, kas līdz šim kā sazvērējušies vairījāmies sarunās pieskarties galaktikas kosmodromijas problēmām, tagad apspriedām tās kā sen nojaustu īstenību. Te, jau labi pēc pusnakts, Ters Hārs, kas gandrīz visu laiku bija klusējis, sacīja:

—  Ziniet, Geu neizdosies pārbūvēt par «virskritisku» kuģi.

—  Protams, — jaunais Rudeliks atbildēja. — Dzinēju jauda ir par mazu, bez tam vajadzīgi gluži jauni automāti.

— Vēl gandrīz trīs gadi šķir mūs no mērķa, — vēsturnieks turpināja, it kā nesadzirdējis šo piezīmi,— tad sāksies Centaura planētu pētīšana, kas turpināsies gadus divus vai pat vairāk, pēc tam astoņi gadi atpakaļceļa — kopā septiņpadsmit gadi; mēs būsim jau krietni paveci, kad atgriezīsimies uz Zemes. Nākošā, jau «īstā» galaktiskā ekspedīcija nenotiks tik drīz; paies labs laiks mēģinot un eksperimentējot…

—   Un kas par to? Nesaprotu, kādēļ tu to saki, profesor? — nepacietīgi iejautājās Rudeliks. Mēs, pārējie, arī mazliet izbrīnījušies raudzījāmies vēsturniekā, kas neatlaidīgi turpināja:

—   Laikam taču neviens no mums nekad nedosies galaktiskajā izplatījumā .., tātad mūsu dzīvē galu galā nav notikušas nekādas pārmaiņas. Viss palicis pa vecam; Gobara atklājums ne mazākā mērā neiespaidos mūsu likteņus — ne tagad, ne arī nākotnē — vai ne?

Brīdi visi pārsteigti klusēja, beidzot Rudeliks iesaucās:

—   Ko tu runā! Tad jau tu esi akls, ja nemani, kas notiek uz Geas!

—   Gluži otrādi, es manu to un tieši gribu izprast šī satraukuma cēloni, jo, kā jau teicu, mūsu likteņi…

—    Neizmainīsies… kā tad! — Rudeliks nikni nobeidza. — Tu saki, ka mūsu likteņos nekas nav izmainījies, bet manuprāt — viss. Profesor! Cilvēk! Vai tad tu nebiji kopā ar mums šos četrus gadus, vai neizjuti briesmīgo slogu — gaidīšanu, kas, ne reizi vien pievarēta un atsista, atgriezās ikreiz citādi maskēta. Un nekādu nākotnes izredžu — pietika padomāt par to, ka līdz zvaigznēm, kas atrodas tikai nedaudz tālāk par Centaura alfu, kuģiem būs jālido trīsdesmit četrdesmit gadu, ka ceļojums būs mūžīgs cietums, ka tukšums aprīs kuģus un atdos Zemei sirmgalvjus vai bērnus, kas nepazīst īstas debesu zilgmes, ka mums nekad neizdosies izrauties ārpus kāda Sīriusa robežas, — es saku, pietika tikai aptvert to, lai nolaistos rokas .Bet tagad •mēs zinām, ka ceļojumi izskatīsies pavisam citādi, ka mēs uzcelsim aizsprostu tukšuma plūdiem, ka tas ne tikai neaprīs mūs, neiznīcinās dzīvi, pārvēršot to par gadiem ilgstošu briesmīgu gaidišanu, bet ka cilvēki to pat nejutīs. Vēl vairāk. Ceļojot, teiksim, no Eirāzijas uz Austrāliju, cilvēks varbūt novecos vairāk, nekā ceļojot no Zemes uz Dzinejsuņu miglāju, jo uz Zemes mēs neprotam apturēt laika ritumu, kas būs iespējams un pat nepieciešams zvaigžņu kuģīl

—  Tas viss ir ļoti jauki, — Ters Hārs nerimās, — bet tu visu laiku runā par nākošajām ekspedīcij īvn. Nu labi, bet tev, kas atrodies nevis uz šī «virskritiskā» zvaigžņu kuģa klāja, bet gan uz «vecmodīgās» Geas, ko gan tev dod šis atklājums?

Rudeliks izmisis palūkojās mūsos, vairākkārt pavēra lūpas, nopūtās, paraustīja plecus un neteica nekā.

Piepeši Ters Hārs sāka smieties. Viņš ilgi smējās viens pats, beidzot starp divām jautrības lēkmēm izmeta:

—   Nē … nē … Tūlīt… Pagaidiet..,

Viņš aizvēra plakstus un, nopurinājis no tiem asaru, sacīja:

—  Atvainojiet mani. Negribēju par jums smieties. Problēma tiešām ir svarīga un interesanta, proti: cik ļoti daudz no tā, kas ir mūsu dzīves visdziļākais saturs, īstenībā atrodas ārpus tās fiziskajām robežām.!

—  Jā, — Nilss sacīja, — bet vai vienmēr tā būs? Vai vienmēr cilvēki mirs?

Iestājās klusums, kuru pārtrauca Tembhāras balss:

—  Iedomājies, Nils, priekšmetu no trim taisniem stienīšiem, kas galos salodēti cits ar citu. Kas tā būs par figūru?

—  Trīsstūris.

—   Pareizi. Savienojot tādējādi stienīšus, rodas trīsstūris neatkarīgi no tā, vai es to vēlos vai ne. Ja kāds man liktu šādi savienot šos stienīšus un tai pašā laikā kategoriski noteiktu, ka figūra, ko tie izveidos, nedrīkst būt trīsstūris, es kā konstruktors atbildētu, ka uzdevums ir neatrisināms — tiklab šodien, kā pēc miljardiem gadu. Tad, lūk, atgriežoties pie taviem vārdiem, atbilde atkarīga no tā, vai nāve dzīvībai ir nepieciešama vai nav.

—  Kā gan tā var būt nepieciešama? Tā taču iznīcina dzīvību.

—   Indivīda — gan, bet ne sugas dzīvību. Ja man ar vienu vārdu būtu jāatbild uz jautājumu, kas ir bioloģiskās evolūcijas virzītājs spēks, es teiktu: mainība.

Bez tās arheozoiskā okeāna dzīlēs izveidojusies pirmatnējā plazma veģetētu, kā veģetējusi, līdz pat šai dienai un nebūtu radījusi augu un dzīvnieku formu neaptveramo dažādību, no kuras cēlies cilvēks. Jājautā: kas tad ir šīs mainības pamatā? Tas, ka vienas formas paver ceļu citām, ka pasaulē nāk pēcnācēji un šai procesā no paaudzes paaudzē iezīmējas grūti saskatāmas, sīkas pārmaiņas, kas gadu miljonos summējas un dod sākumu jaunām sugām un ģintīm. Mūsu ikdienas valodā šo vecāku formu iznīkšanu par labu pēcnācējiem, šo jauno paaudžu stāšanos veco vietā sauc par nāvi. Bez nāves nebūtu mainības. Bez mainības nebūtu evolūcijas. Bez evolūcijas nebūtu cilvēka. Lūk, atbilde uz tavu jautājumu.

—   Tu pierādīji, ka evolūcijas konstruktīvo principu pamatā ir tās radījumu mirstība, — pēc laba brīža Nilss sacīja, — es tam piekrītu. Bet, ja evolūcija nav spējīga radīt nemirstību, varbūt to paveiks cilvēks?

Tembhāra klusēja.

—   Un kaut arī, — istabas kaktā kāds ierunājās, — un kaut ari …

Mēs palūkojāmies turp. Tas bija Ameta.

—   Kas gan ir nāve? Baiss iznīcības atgādinājums? Priekšstats par nožēlojamiem pīšļiem, kuros mēs pārvērtīsimies? Apziņa, ka, uzsākuši cīniņu ar zemi, debesīm un zvaigznēm, mēs uzvaram nedzīvo matēriju, lai beigās atkal atgrieztos tajā? Jā. Un vēl apziņa, ka olbaltumvielu degšana mūsu organismā, kas rada muziķu un baudu, pāriet trūdēšanā. Jā. Bet tai pašā laikā tā ir katra mirkļa, katra elpas vilciena neizmērojamās vērtības avots, pavēle sasprindzināt mūsu vislabākos spēkus, lai varētu paveikt un nodot nākošajām paaudzēm pēc iespējas vairāk, nepielūdzams atgādinājums, ka esam atbildīgi par katru darbu, jo padarīto nevar ne atgriezt, ne aizmirst tik īsā laika posmā, kāda ir cilvēka dzīve. Un ar visu to nāve māca mūs mīlēt dzīvi, bet visvairāk — citus cilvēkus, kas arī ir mirstīgi, arī drosmes un baiļu pilni, kas tāpat ar ilgošanos tiecas izkļūt ārpus fiziskās esamības robežām un ar mīlestību ceļ nākotni, kuru tiem nebūs lemts skatīt. Iemantojis nemirstību, cilvēks būtu spiests atteikties no visvērtīgākā — no atmiņām, — jo nevienas smadzenes nespētu aptvert

to milzumu atmiņu, kam vārds ir — bezgalība. Viņam būtu jāpiesavinās aukstā gudrība un nežēlīgais miers, kāds piemita seno laiku cilvēku dieviem, bet kurš gan būtu tik neprātīgs, ka gribētu kļūt par dievu, ja varētu palikt cilvēks? Kas gan gribēs dzīvot mūžīgi, ja ar savu nāvi var dāvāt dzīvību citiem, kā astrogāts Songrams? Es tādas pasaules nevēlos. Katrs manas sirds pukstiens Ir dzīves slavinājums, un tādēļ es saku jums: es neļaušu atņemt sev nāvi.

CENTAURA SAULES

Astrozooloģijas sekciju vadīja profesors Entreils, gandrīz deviņdesmit gadu vecs, ļoti možs un straujš Vīrs. Uz Geas viņš publicēja savu simto darbu. Gandrīz gadsimteni ilgajā mūžā viņš bija sistematizējis citu — no mūsu Saules atšķirtīgu sauļu, proti, pārmilžu, milžu, cefeīdu, radiozvaigžņu, balto un sarkano punduru planētu iedzīvotājus. Kā zināms, astrozooloģija ir nozare, par kuru labprāt mēdz zoboties. Tas arī neliksies dīvaini, ja atcerēsimies, ka, tai pastāvot jau vairākus gadsimtus, zinātnieki, kas ar to nodarbojas, nav redzējuši nevienas citas planētas dzīvu organismu, izņemot dažas Marsa ķērpju un sūnu sugas. Tādēļ tajā ir daudz tukšu prātojumu un gandrīz tikpat daudz savstarpēji naidīgu skolu, cik speciālistu. Entreils, starp citu, atklājis (zobgaļi saka — izgudrojis) ožtaustes sajūtu, ar ko, kā viņš apgalvo, esot apveltītas būtnes uz planētām, kur valda mūžīga nakts. Viņš uzskata, ka šī sajūta dodot iespēju ne tikai saost smaržas, bet arī apjaust to priekšmetu apveidus, kuri tās izdala. Astrozoologu sekcijas sēdes, kurās risināja šādas un līdzīgas problēmas, bija nebeidzamu strīdu virknes. Tās parasti apmeklēja prāvs skaits viesu, kuri ne tik daudz vēlējās bagātināt savas zināšanas par citu pasauļu iedzīvotājiem, cik redzēt Entreilu, kas iekarsis raidīja zibeņus pret saviem oponentiem.

Reiz, kad sēdes darba kārtībā bija jautājums par Centaura alfas planētu sistēmas būtņu ārējiem apveidiem, pēdējā rindā kāds piecēlās un lūdza vārdu; tas bija profesors Trehubs.

Entreila un Trehuba antagonisms bija visiem zināms; jāteic, ka izcilais astrofiziķis pielika visas pūles, lai tas neapsīktu. Te viņš astrozooloģiju nosauca par «augli, kas dzimis deviņus gadsimtus pirms laika», jo tā radusies deviņsimt gadus agrāk, iekams tās hipotēzēs varēja pārbaudīt lidojumos uz zvaigznēm, te atkal, sēžu zāles kuluāros iztaujāts, kāds ir viņa viedoklis par Entreila pēdējo darbu, viņš atbildēja: «Piņ Mua mācījies pie Fu Ceņa pūķu nogalināšanas mākslu. Pēc sešu gadu cītīgas mācīšanās viņš apguvis šo mākslu visā pilnībā, taču nekur nebijis iespējas to izmēģināt…»

Reiz vaicāju Trehubam, kādēļ viņš tik ļoti nīst astro- zoologu. Viņš man atbildēja:

—   Visiem zināms, ka viņi vislabāk jūtas tad, ja kādai zvaigznei vispār nav planētu. Tad viņi sīki jo sīki izklāsta, kā izskatītos būtnes, kas apdzīvotu minētās zvaigznes planētas, ja tās eksistētu. Tie ir XXX gadsimta sholasti. Viņi pārāk maz uzticas dabai un pārāk daudz — paši sev.

Katrs šāds Trehuba izteiciens agri vai vēlu sasniedza Entreilu, padarīdams veco vīru vai traku, tomēr ar visu to viņš jutās lieliski, jo — kā mēdza teikt — tas bija viņa psihes normālais stāvoklis.

Tādēļ, kad Trehubs palūdza vārdu, astrozoologi sa- bozās, bet viesi sāka staipīt kaklus, jaušot kādu jaunu dzēlību. Trehubs visā nopietnībā izklāstīja savu viedokli: cilvēks vispār nespēšot ieraudzīt Centaura sistē- ņias būtnes. Iestājās neveikls klusums, kurā viņš piebilda, ka liekot priekšā kādu eksperimentu.

—   Es, — viņš teica, — būšu cilvēks, kura priekšā stāv šāda dzīva būtne, bet jūs mani iztaujāsiet par tās izskatu. Ja, pamatojoties uz manām izsmeļošajām, sīkajām un pēc labākās sirdsapziņas sniegtajām atbildēm, jūs varēsiet rast kaut vai vispārīgu priešsta'tu par šo būtni, es atzīšu, ka esat uzvarējuši. Pretējā gadījumā izrādīsies, ka taisnība bijusi man.

Astrozoologi klusi apspriedās. Entreilam bija aizdomas, ka tas ir paradokss vai joks; Trehubs apgalvoja, ka viņam esot visnopietnākie nolūki. Beidzot Entreils iznāca zāles vidū un aicināja arī TrehubU, kurš atbildēja, ka labāk runāšot no vietas. Vecais -zvaigžņu faunas pētnieks pastiepa uz priekšu savu aso zodu, it kā gatavodamies triecierfam, un iesāka:

—  Cik liela ir šī būtne?

—  Dažreiz tā ir mazliet garāka par cilvēku, citreiz kļūst mazāka, kādreiz atkal pavisam maza.

—  Vai tas nozīmē, ka tā. Saraujas un izplešas?

—  Nē, tas laikam notiek apmēram tāpat, kā kad cilvēks šķietami samazina savu augumu, nometoties ceļos, apsēžoties vai noliecoties.

—  Tātad šī būtne var nomesties ceļos, apsēsties, un noliekties. Kādēļ tu to tūlīt neteici? — Entreils iekars- dams jautāja.

—  To es attiecināju tikai uz cilvēku, jo nomesties ceļos var vienīgi tad, ja ir kājas, noliekties — ja ir mugura, pleci, bet nekā tamlīdzīga es šai būtnei neredzu.

—  Vai šai'būtnei ir locekļi?

—   Man šķiet — ir.

—   Kā tā — man šķiet? Tu neesi par to pārliecināts?

—   Nē.

—   Kādēļ?

—   Tas atkarīgs, no tā, ko mes saucam par locekļiem. Ja būtne no citas planētas pirmoreiz ieraudzītu cilvēku, tā varētu nākt pie slēdziena, ka cilvēkam ir pieci locekļi, un piebilstu, ka ar piekto tas izdod skaņas un uzņem barību, jo tā noturētu galvu par kaut ko līdzīgu loceklim. Tas skan savādi, bet ir tikai secinājums, kas izriet no cilvēkiem sveša viedokļa. Tā arī es, protams, redzu būtnes daļas, kas šķietami izdalās telpā, tomēr-nezinu, vai tie nav tikai ķermeņa paplašinājumi.

—   Bet vai šīs «daļas, kas šķietami izdalās telpā», gadījumā nav mākslīgas, kā, piemēram, cilvēku apavi vai apģērbs? — Entreils jautāja un uzmeta mums skatienu, kas likās sakām: «Viņš gribēja būt gudrāks par mani, bet es ari neesmu ar pliku roku ņemams.»

Trehubs brīdi vilcinājās ar atbildi, un vecā vīra sejā pavīdēja uzvaras prieks, kas tomēr pamazām izzuda, klausoties astrofiziķa paskaidrojumu:

—   Nezinu, kas šajā būtnē ir mākslīgs un kas dabisks. Būtne no citas planētas ari nevarētu zināt, kur beidzas mūsu apģērbs un sākas miesa. Tā varētu domāt, ka mūsu ķermeņa atsevišķas daļas sedz «sakaltuši segaudu dziedzeru izdalījumi» — kā viņš varbūt nosauktu apģērbu. Ieraugot jātnieku, šī būtne varētu to uztvert kā kaut ko līdzīgu centauram, bet, ja tā turklāt red2ētu, ka cilvēks nokāpj no zirga, tā droši vien domātu, ka redz vienas būtnes disociāciju divās… Tā varbūt arī tas, ko es redzu, nemaz nav viena būtne, bet gan divas vai pat vesels to konglomerāts …

Entreils sāka uztraukties, bet, brīdi apsvēris, sacīja:

—   Varbūt tu vari pazīt šīs būtnes locekļus pēc funkcijām, kādas tie pilda?

—   Jautādams tā, tu pielaid kļūdu. Kā redzu, tu sāc piekrist manam apgalvojumam, ka būtne pēc savas struktūras tik maz līdzinās cilvēkam, ka tos nav iespējams salīdzināt. Samierinājies ar to, tu pieļauj domu, ka, lai gan būtnes ķermenis nemaz nav līdzīgs "mūsējam, varbūt līdzīgas ir tā funkcijas. Un te tu atkal — protams neapzināti — nokļūsti antropocentrismā. Jā gan, būtne izdara dažādas kustības, tomēr es pilnīgi nesaprotu to nozīmi.

—   Labi, — Entreils sacīja. — Pamēģināsim citādi. — Viņš piemiedza acis, it kā gribēdams noslēpt nākošā jautājuma asmeni, un teica: — Vai tas ir mugurkaulnieks?

Trehubs apvaldīja smaidu.

—   Lai izpētītu būtnes ķermeņa struktūru, tu gribi pievērsties morfoloģijai un fizioloģijai. Bez šaubām, tādā veidā tev izdotos daudz ko par to uzzināt, bet, pirms es tev atbildu, man pašam vajadzētu to izpētīt, tomēr mans pienākums ir atbildēt uz jautājumiem, kas attiecas vienīgi uz būtnes ārējo izskatu. Nu, vai tu vari to uzskicēt, kaut vai gluži pavirši?

Vecais astrozoologs klusēja.

—   Mūsu visu domāšanas pamatā, — Trehubs turpināja. — slēpjas atavistiska, aplama pārliecība, ka citu sistēmu saprātīgajām būtnēm ķermeņa struktūras ziņā jābūt — vismaz tikai vispārīgos vilcienos vai kariķētā, izkropļotā veidā — kaut cik līdzīgām mums. īstenībā var būt pavisam citādi. Cilvēks, kas ieraudzīs šādu būtni, jutīsies kā akls kopš dzimšanas un tikai nesen operācijas ceļā atguvis redzi. Mums pazīstamās labiekārtotās telpiskās pasaules vietā, ko sastāda dažādas krāsas un dažādu apveidu priekšmeti, šis cilvēks

redzēs tikai tumšāku un gaišāku plankumu haosu, un viņam būs ilgi jāmācās, iekams šo jauno pasauli varēs pakļaut citu jutekļu agrāk apgūtajai pieredzei. Iespējams, ka, pirms mēs tiešām iemācīsimies redzēt, tas ir, ar vienu skatienu aptvert un saprast šo būtņu struktūru, mums būs iepriekš jāiepazīstas ar dzīvības attīstības vēsturi uz viņu planētas, vides apstākļiem, kādos tās veidojušās, daudzām sugām, kas bijušas to priekšteči, un tikai tad, pirmo reizi skatot, redzētais haoss izrādīsies par sistēmu un nepieciešamību, kas izriet no dabiskās attīstības likumiem.

Noslēdzot diskusiju, Entreils, protams, neatzina sevi par uzvarētu. Viņš nolasīja garu lekciju, kurā izklāstīja Centaura sistēmas iemītnieku anatomiju un fizioloģiju, it kā būtu pazinis tos gadiem ilgi. Pēc viņa domām, tie sastāv no stipri metalizētiem audiem, kas spēj pasargāt iekšējos orgānus no spēcīgās radiācijas, ko izstaro saules, kas agrāk bijušas spilgtākas par mūsējo. Trehubs vairs neņēma vārdu, tikai, sēdei beidzoties, it kā pie sevis noteica:

—   Ar mašīnām tomēr patīkamāk runāt; tās necenšas izskaistināt savas kļūdas!

Entreils, kam bija laba dzirde, uzsita ar plaukstu pa katedru, ka noskanēja vien, iesaukdamies pāri visai zālei:

—   Fakti izšķirs to, kolēģi Trehub! Fakti izšķirs!

Astronoms galanti palocījās savam pretiniekam.

Ceļojums ilga jau gandrīz septiņus gadus, un tuvojās brīdis, kad visām mūsu gaidām, plāniem un cerībām bija jāsaduras ar īstenību.

Proksima kvēloja arvien spilgtākā purpursarkanā gaismā. Rokas teleskopos varēja redzēt šīs sarkanās pundurzvaigznes planētas — tā, kas atradās tālāk, bija lielāka par Jupiteru, bet tuvākā līdzinājās Marsam. Divām pārējām zvaigžņu sistēmas sastāvdaļām — Centaura A un B saulēm — bija lielas planētu saimes. Sīs abas saules mirdzēja pie mūsu debesīm kā žilbinoši baltas zvaigznes. Tās šķīra tikai dažu leņķa minūšu attālums. Daudz bālāks zvaigžņu pāris bija Sīriuss un

Betelgeize, kuras veidoja zili sarkanu optisko dubultzvaigzni.

Sarkanā pundurzvaigzne auga tik lēni, ka dienām un pat nedēļām likās nemainīga, tomēr zvaigžņu galerijas tumsa nemanot bija kļuvusi retāka, tās melnumu it kā atšķaidīja tikko jaušams pelēcīgums.

Kādu rītu ļaudis purpurkrēslā tītajā telpā sāka cits citam kaut ko rādīt: priekšmetiem un mūsu ķermeņiem bija radusies ēna.

• Kad attālums, kas mūs šķīra no pundurzvaigznes, samazinājās līdz sešsimt miljardiem kilometru, atskanēja sen nedzirdētais brīdinājuma signāls, un kopš šī brīža tas bija dzirdams katru vakaru: Gea sāka palēnināt gaitu. Bija savādi, atceroties drūmās izjūtas, ko kādreiz modināja šis signāls, kurš tagad skanēja kā uzvaras fanfaras. Pēc sešpadsmit nedēļām mūsu kuģis pakāpeniski samazināja ātrumu līdz četriem tūkstošiem kilometru sekundē un tuvojās pirmajai Sarkanā Pundura planētai. Pret Geas kustības virzienu tās ekliptika veidoja četrdesmit grādu leņķi. Astrogāti ar nodomu neievirzīja kuģi planētu orbītu plaknē, jo paredzēja, ka tur, tāpat kā mūsu Saules tuvākajā apkārtnē, ir daudz meteorītu putekļu, kas apgrūtina manevrēšanu. Mēs lidojām četrsimt miljonu kilometru no pirmās planētas; astrofiziķi un planetologi dienu un nakti dežurēja pie saviem novērošanas instrumentiem. Mēs netuvojāmies planētai, jo tā bija klinšaina un apledojusi un to sedza biezs sasalušu gāzu slānis.

Deviņpadsmitajā dienā pēc planētas orbītas šķērsošanas Geu no ekliptikas šķīra vairs tikai četrsimt tūkstoš kilometru, tomēr kosmiskajiem putekļiem vēl arvien nebijām uzdūrušies. Vēlu vakarā, kad taisījos jau iet gulēt, skaļruņi pavēstīja, ka pēc brīža observatorija sniegs ārkārtēju ziņojumu. Pēc minūtes kļuva dzirdama Trehuba balss: viņš pastāstīja, ka pirms stundas ceturkšņa Gea šķērsojusi gāzes joslu ar neparastu ķīmisko sastāvu un tagad mēģinot to atkal atrast.

Es steidzīgi apģērbos un aizbraucu uz zvaigžņu klāju. Lai gan bija jau pāri pusnaktij, tas mudžēja no ļaudīm. Tālu lejā zem kreisā borta tumsā zaigoja Sarkanais Punduris šķietami nekustīgā liesmu mēļu vainagā. Tā gaisma bija 20 000 reizes vājāka par Saules gaismu, tomēr tukšums likās asiņainas miglas pielijis. Augstāk plētās mūžam nemainiga tumsa. Pēkšņi no visu klātesošo krūtīm reizē izlauzās aprauts sauciens.

Gea bija ielidojusi gāzes joslā, kas, saskaroties ar kuģa korpusu, spoži mirgoja; vienā mirkli kuģis iegrima blāvā, drebošā gaismas jūrā, kas liesmodama sašķēlās un izdzisa tālu aiz kuģa pakaļgala, un mēs turpinājām ceļu spokainu atspulgu mākonī. Drīz vien Gea atkal lidoja tukšā izplatījumā; arvien samazinādama ātrumu, tā gandrīz apstājās un, pacēlusi priekš-* galu uz augšu (kuģim manevrējot, vienmēr šķita, ka zvaigžņu loks riņķotu un grieztos), otrreiz ienira neredzamās gāzes straumē. Te gāze bija stipri izretināta, tāpēc, kuģim lēni lidojot, nespīdēja, taču, ātrumam pieaugot līdz deviņsimt kilometriem sekundē, jonizētie atomi, saduroties ar kuģa apvalku, sāka mirgot un pie galerijas sienām atkal iedrebējās blāvas gaismas strēles.

Pie mums pienāca astrofiziķis, kas nupat bija beidzis dežūru. Viņš pastāstīja, ka, spriežot pēc analizēm, gāze, kuras straumē mēs lidojam, esot molekulārais skābeklis. Tas radīja vispārēju izbrīnu, jo tukšumā nemēdz uzkrāties nesaistītais skābeklis.

— Astrogāti domā, — astrofiziķis teica, — ka esam ielidojuši kādas ļoti dīvainas komētas astē un vēlētos ziedot mazliet laika, lai atrastu pašu komētu; tādēļ arī Gea ienirusi gāzes straumē un virzās uz priekšu, it kā šķeldama to.

Pēc pāris stundām automāti bija veikuši aprēķinus, kas ļāva secināt, ka šai straumei ir izliekta forma. Tas apstiprināja domu, ka straume ir kāda kosmiska ķermeņa gāzveida aste; šis ķermenis ir tik sīks, ka mēs to vēl nevaram saskatīt. Nākamā diena, nakts un vēl viena diena pagāja, dzenoties pakaļ arvien vēl neredzamajai komētas galvai. Tikai trešajā naktī, atkal ļoti vēlu, visos skaļruņos atskanēja Trehuba balss, vēstot, ka galvenais teletaktors esot atklājis komētas galvu, kura atrodoties deviņpadsmit miljonus kilometru no mums.

Ļaudis sāka plūst uz observatoriju, bet komētas galva joprojām izskatījās kā bāls punkts tumsā, un tās. šķietamais rādiuss ilgi palika nemainīgs. Tomēr vakarā jau varēja noteikt, ka tas nepārsniedz kilometru. Pēc astrogātu domām, mēs ziedojām pārāk daudz larika mīklainajai komētai; astrofiziķiem šī problēma, bez šaubām, esot svarīga, taču tā novēršot mūs no ceļojuma galvenā mērķa, un tagad mums atkaP esot jāuzņem agrākais kurss. Astrofiziķi tomēr izlūdzās vēl vienu nakti komētas pēdu dzīšanai; tā kā tukšums šajā apvidū bija maz «apdzīvots», mēs palielinājām ātrumu līdz 950 kilometriem sekundē, un kuģis, arvien spēcīgākas skābekļa liesmas pavadīts, drāzās pakaļ komētas galvai. Pulksten piecos no rīta skaļruņi pārraidīja Trehuba ziņojumu, un līdz ar viņa pirmajiem vārdiem visu sirdis iepukstējās straujāk, jo šī vienmēr nosvērtā cilvēka balss drebēja.

— Runā Geas Centrālā observatorija. Tas, ko mēs uzskatījām par komētas galvu, nav kosmisks ķermenis, bet gan mākslīga konstrukcija, kas līdzīga mūsu zvaigžņu kuģim.

Grūti aprakstīt satraukumu, kas valdīja uz klājiem. Kuģis turpināja lidot taisna līnijā pakaļ bēgošajam'bā- lajam plankumiņam; abās observatorijās izcēlās tāda drūzma, ka astrofiziķi beidzot bija spiesti lūgt daļu ziņkārīgo iziet, jo viņi traucēja darbu. Tad, apbruņojušies ar visiem optiskajiem instrumentiem, kādi vien bija pieejami, mēs sapulcējāmies kreisās galerijas priekšgalā, no kurienes jau ar neapbruņotu aci varēja saskatīt blāvu punktu, kas gausi pārvietojās uz nekustīgā zvaigžņu fona.

Kad attālums, kas mūs šķīra, samazinājās līdz tūkstoš kilometriem, Gea pavērsa raidītājas antenas uz svešā kuģa pusi un signalizēja tam ar visu savu spēcīgo raidstaciju jaudu. Paredzēdami, ka nepazīstamās būtnes mūs nesapratīs, mēs nepārtraukti pārraidījām Pitagora trijstūra teorēmas un citu vienkāršu ģeometrisko attiecību simbolus, bet šīs sauksmes tukšumā palika bez atbildes. Mūsu uztvērēji klusēja.

Tad mēs sākām raidīt gaismas signālus; no kuģa priekšgalā novietotajiem stobriem melnajā izplatījumā aizlidoja atomu šāviņi, nostaipīdamies kā sudrabotas uguns dzīslojums, zaļas un zilas signālraķetes, taču tālumā redzamais kuģis joprojām palika mēms.

Beidzot pēcpusdienā astrogātu padome nolēma palaist vieglo izlūkošanas raķeti, kurā vienojās sūtīt tikai automātus, un pulksten sešpadsmitos pēc vietējā laika ap divsimt cilvēku, kas bija sapulcējušies galerijā virs lidlauka, vēroja, kā apakšā mašīnas uz starta sliežu ceļa uzvelk četrpadsmittonnīgo slaido cigāru un tajā iekāpj automāti matētās bruņās.

Raķete iegrima izšāves telpā, iekšējās lūkas aizvērās, un pēc brīža, kad pirmais astrogāts Centrālajā vadīšanas kamerā ieslēdza kontaktu, Geu caurstrāvoja dobja skaņa, kas atgādināja gigantiska pulksteņa sitienu. Kuģa tērauda korpuss tikko manāmi nodrebēja; priekšgalā izšautā raķete atrāvās no kuģa, aplidoja tam apkārt un, radioviļņu vadīta, aiztraucās uz mērķi.

Mēs devāmies uz zvaigžņu klāju, lai no turienes vērotu tālāko notikumu gaitu. Diemžēl, saredzēt varēja maz, jo virs nezināmā kuģa kvēloja Centaura dvīņu saules, kuru žilbinošā gaisma traucēja novērošanu. Izretinātā skābekļa josla vairs neliesmoja, jo visi dzinēji bija izslēgti un Gea lidoja tikai kā Sarkanā Pundura pavadonis. Pateicoties Paula Borela laipnībai, manā rīcībā bija tālskatis ar simtkārtīgu palielinājumu; novietojis to gaiteņa galā un žilbinošajā gaismā piemiedzis acis, vēroju, kā mūsu raķete, sadegušās atomdeg- vielas strūklai blāvi mirgojot, šķeļ tumsu. Beidzot tā pienāca svešajam kuģim tik tuvu, ka saplūda ar to vienā plankumā. Raķetes ugunis nodzisa — acīm redzot tā izslēdza dzinējus. Raķetes raidītāji bija savienoti ar Geas skaļruņu tīklu, un katrs ziņojums, ko pārraidīja automāti, nekavējoties nonāca līdz mums. Pirmais sasniedza mūs vienpadsmit minūtes pēc starta. Tas skanēja:

«Nezināmais kuģis ir bojāts.»

Pēc trim minūtēm otrs:

«Cenšamies iekļūt iekšā, nesabojājot apvalku.»

Tad iestājās klusums. Astrogāti raidīja jautājuma signālu, bet atbildes nebija. Mūs pārņēma nemiers, tad pēkšņi atskanēja viens vienīgs vārds: «Atgriežamies,» — un tai pašā brīdī atkal ieraudzījām palaisto dzinēju ugunis.

Aplidojusi, kā parasti, kuģim apkārt, raķete tuvojās pieņemšanas nišai un, magnētiskā lauka iesūkta, nokļuva pasažieru lidlauka pirmajā līmenī.

Mēs atkal nobraucām ar liftiem lejā. Gaisa slūžu

dubultvārstuļi atvērās, parādījās raķetes priekšgals, uz mirkli apstājās, tad, tērauda rokas vilkts, sāka celties augšup, līdz kļuva redzams viss korpuss. Četri me- hānoautomāti reizē atskrūvēja lūkas vaku; iestājās kapa klusums, kurā varēja dzirdēt darbojamies vēl arvien ieslēgto raķetes dzesinātāju. Zem raķetes stāvēja grupa cilvēku — astrogāti, fiziķi un lidlauka apkalpes inženieri. Pa atvērto lūku iznāca pirmie automāti un nobrauca lejā uz platformas. Grotrians tiem kaut ko jautāja. Mēs nesadzirdējām atbildi, jo atskanēja visu klātesošo pārsteiguma saucieni. Vairākas balsis no augšas kliedza:

—   Ko viņi saka?

Grotrians pacēla augšup pēkšņi nobālušu seju.

—  Viņi saka, ka tur esot cilvēki.

UNITED STA.TES INTERSTELLAR FORCE [3]

Pēc pusstundas Geas kolektīvs, sapulcējies lidlauka galerijā, noskatījās, kā Lancelots Grotrians, viņa asistents Pēteris no Ganimeda, Tembhāra, inženieri Tre- loars un Uteneits, kā arī Ters Hārs pa kāpnēm iekāpj raķetē, kas bija uzstādīta uz sliedēm.

Otra — kravas raķete, kurā atradās instrumenti un automāti, bija jāvada Ametam vienam, tomēr pēdējā brīdī nolēma, ka ekspedīcijā var ievajadzēties ārsta, un nozīmēja arī mani.

Stāvēju zāles pašā apakšā līdzās pilotam un centos zem tukšuma bruņu svara ieņemt tikpat nepiespiestu stāju kā viņš. Griestu ažūra konstrukcija, sliežu ceļi ar nolieci pret starta lūkām, raķešu korpusi — viss laistījās berilija maigi sudrabainajā spīdumā, kas bija par vienu toni tumšāks nekā mūsu skafandru sudrabs.

Kad, pēdējam cilvēkam iekāpjot, raķetes lūka aizvērās, no sienas iznira liels tērauda virzulis un iestūma to izšāves cilindrā. Atskanēja klusināta katapultas duna. Pagāja divdesmit sekundes, kamēr signalizatora

skalā iedegās zaļa uguntiņa. Virzulis ienira atpakaļ un uzbīdīja uz brīvā sliežu ceļa otru raķeti. Mēs uzkāpām tai uz paša skausta.

Gribēju ar kādu žestu atvadīties no biedriem, kas bija sapulcējušies augšā, bet visapkārt valdīja tik saspringts klusums, ka es nolaidu sejsegu un, sekojot Arnetam, ieniru raķetē.

Tās priekšgals bija visai šaurs. Tiklīdz apgūlos blakus pilotam un aizvilku siksnas, atskanēja signāls, uzliesmoja stūres kontroluguntiņas, un, tērauda ķetnas bīdīts, šāviņš ieslīdēja tunelī. Kaut kas iedārdējās. Es sajutu, ka mana ķermeņa svars strauji pieaug. Apaļajā lodziņā virs Ametas galvas melnoja debesis. Mēs lidojām.

Kad bijām apmetuši obligāto loku ap Geu, Ameta ieslēdza dzinējus mazai jaudai. Tikai tad, kad krietni attālinājāmies no kuģa, viņš ar ierastu kustību abām rokām nospieda paātrinātāju kloķus. Ne tik daudz ar ausīm, cik ar visu ķermeni, kas balstījās uz atsperīga auduma, sajutu zemo, dziedošo skaņu, ar kādu atom- gāzes lauzās caur vārstuļiem.

Gribēju palūkoties pa logu, paraudzīties uz pirmo raķeti, bet to nevarēja tik viegli izdarīt, jo kabīne bija ļoti šaura. Pāris reižu Ametas seja uzliesmoja asiņainā atblāzmā un skalu stiklos iemirdzējās rubīnsārtas dzirkstis, — šāviņam pagriežoties, Sarkanais Punduris ielūkojās pa logu un pārplūdināja mūs ar saltu gaismu. Es atbalstījos uz elkoņiem. Redzēju tikai atpakaļ atlie- kušās, plandošas liesmas, kas šāvās no raķetes priekšgala; mēs samazinājām ātrumu, iedarbinot bremzes.

Es uzrausos augstāk un piepeši ieraudzīju noslē-. pumaino kuģi.

Tas atgādināja vārpstiņu ar vienādi nosmailotu priekšgalu un pakaļgalu. Pēkšņi caur tā korpusu kļuva redzama tālumā mirdzoša zvaigzne. Nodomāju, ka kuģis ir caurspīdīgs, bet tūdaļ nopratu, ka esmu maldījies. Tas nemaz nebija starpplanētu satiksmes līdzeklis, bet gan kaut kas līdzīgs primitīvam mākslīgam mēnesim. Tas, ko sākumā noturēju par nosmailotu korpusu, īstenībā bija gredzens sānskatā.

Šķietamais kuģis strauji auga, it kā to kāds piepūstu, tas brieda neredzēti ātri; tā ir tipiska tukšuma parādība; tā izskatās ceļa mērķis, kad tam tuvojas. Ameta atkal iedarbināja bremzes un pagrieza raķeti sānis. Mēs pārpeldējām kuģim pāri. Tas atgādināja lielu spieķratu ar saspiestu rumbu. Tam lēni griežoties, spieķu caurules laiski slīdēja pa melnā izplatījuma fonu, un šķita, ka tas maļ zvaigznes. Vidū pacēlās lidlauka aplis, kas balstījās uz režģota torņa. Mēs riņķojām, kamēr pirmā raķete nolaidās lejup. Tā neapstājās uz lidlauka klāja, bet nolaidās zemāk un, dzinēju ugunim ritmiski mirgojot, pieskaņoja savu kustību pavadoņa gredzenveida apmales apgriezieniem, apstājās virs tās, izmeta īsu liesmu no priekšgala bremzētājas iekārtas, izbīdīja magnētiskās aizķeres un pietauvojās pavadonim tanī vietā, kur uz tā virsmas melnoja neregulārs plankums.

Ameta viegli pakustināja kloķus. Mēs kritām lejup. Lidlauka plakanais aplis auga mežonīgā ātrumā, drīz aizsedza debesis, un varēja likties, ka izskriesim tam cauri kā lode. Kad bijām gluži tuvu, raķete saslēja priekšgalu un vertikāli uzšāvās melnajā izplatījumā. Mūsu iegarenā ēna zibenīgi pārslīdēja rievotajām plāksnēm, kas blāvi sārtojās Pundura gaismā. Tagad, kad atkal bijām uzņēmuši augstumu, es pamanīju burtus, kas stiepās pāri visam plakanajam lidlaukam. Tie veidoja vārdus:

FOR ARMY JETS ONLY

Ameta apmeta cilpu un ievadīja raķeti mākslīgā mēness orbītā. Mēs atradāmies tā apļa plaknē un traucāmies pa arvien sašaurinošos spirāli. Pavadoņa sudraba gredzens auga, kamēr aizklāja visu logu, atbīdīdams melnās, zvaigžņotās debesis; tas pārmaiņus te iegrima tumsā, te iezaigojās Sarkanā Pundura atblāzmā. Jo stiprāk Ameta spieda bremzes, jo lēnāk mijās gaisma ar tumsu.

Mēs palēninājām gaitu. Dažus desmitus metru no loga ātri bēga atpakaļ pavadoņa tērauda borts. Uz tā melnoja- kādas nesalasāmas zīmes, jo ātrumu starpība pārvērta tās par drebošām švīkām. Vēl reizi no priekš-

' Tikai reaktīvajām kara lidmašīnam.

gala izšāvās liesmas, un izliektā sudrabainā siena, kas skrēja mums pretim, tik spēji samazināja ātrumu, ka švīkainās joslas saira atsevišķos burtos. Es izlasīju:

A. I. S. O. 6

Ameta pēdējo reizi ieslēdza bremzes. Cauri bālajām, no priekšgala izmestajām liesmām varēja saskatīt garām skrejošus burtus:

U-N-I-T-E-D S-T A-T-E-S

Logā pazibēja režģota mehāniskā celtņa roka un parādījās tālākie vārdi:

I-N-T-E-R-S-T-E-L-L-A-R F-O-R-C-E

Garām aizpeldēja borta daļa bez uzraksta — tik lēni un tuvu, ka skaidri varēja saskatīt iegarenos izciļņus šuvju vietās. Tad mēs ieraudzījām lielu, piecsta- rainu zvaigzni un atkal burtus:

A. I. S. O. 6 United

Uzraksts atkārtojās. Mēs aplidojām pilnu apli.

—   Ko nozīmē šie vārdi? — es jautāju Ametam.

—   Nezinu, — viņš atbildēja, nepagriezdams galvu.

Šāviņš nodrebēja. Mēs apstājāmies blakus pirmajai

raķetei. Šķietamais plankums izrādījās liels caurums gredzena apvalkā. Biedrus es neredzēju, droši vien tie jau bija iegājuši pavadonī. Ameta atvēra pakaļējo lūku, pasauca mehānoautomātus, atraisīja siksnas un izgāja laukā.

Gredzena virsmai biedri bija piestiprinājuši virvi, kas turējās pie provizoriskām aizķerēm. Mēs cieši satvērām to, jo mākslīgais mēness riņķoja un centrbēdzes spēks varēja mūs viegli izmest tukšaja izplatījumā. Mēs stāvējām uz liela sudraba gredzena. Tas laiski griezās līdz ar mums; radās iespaids, ka pavadonis mierīgi dus zem majestātiski riņķojošas, melnas zvaigžņu sfēras. Augstu virs mums griezās Sarkanā Pundura liesmojošā lode. Tās gaismā virs gredzena paceltais centrālā lidlauka klājs meta garu ēnu, kas te aprija mūs, te atkal izgaisa. Gribēju vēl uzmest skatienu Geai — kuģim vajadzēja atrasties kaut kur uz Strēl

nieka zvaigžņu mākoņu fona, — bet Ameta jau bija ieniris caurumā. Devos viņam pakaļ.

Mēs iekļuvām gaitenī, kas atradās gredzenveida caurules iekšpusē. Lielo caurumu, bez šaubām, bija radījis kāds meteors, izdrāžoties cauri korpusam. Tuvu caurumam gaiteņa sienas bija stipri bojātas. Saplēstās apvalka plāksnes atklaja saliektas sijas, bet grīda, kas bija salocījusies kā harmonikas, veidoja dziļas krokas, kurām bija jākāpj pāri. Deformācijas apmēri liecināja par būvmateriāla zemo kvalitāti.

Mēs nonācām pie pirmajām durvīm vertikālā, gludā starpsienā. Tās virsma bija izraibināta daudziem krustām šķērsām izvietotiem izciļņiem; inženieri vēlāk man paskaidroja, ka tās esot tā saucamās kniedes, ar ko agrāk sastiprināja metala loksnes.

Durvis stāvēja pusviru; četras plaisas to virsmā liecināja, ka tieši caur šejieni kuģī bija iekļuvuši agrāk no Geas sūtītie automāti. Pa šauru eju sasniedzām kvadrātveida telpu, kas atgādināja priekšnamu; pretējā sienā bija plati atvērtas durvis. Ameta iegāja pa tām pirmais. Raugoties viņam pār plecu, ieraudzīju biedrus.

Viņi stāvēja garas, diezgan plašas telpas vidū; visi bija aizdedzinājuši skafandru plecu spuldzes, tādēļ te bija samērā gaišs. Sienās varēja redzēt skapīšus, daži no tiem bija atvērti; telpas vidū mirdzēja stikls. Uz divās rindās novietotiem galdiem bija sakrautas porcelāna un stikla kolbas, mēģenes un piestas; zem galdiem keramikas lausku kaudzē mētājās lāses formā veidotas pudeles. Vienā kaktā atradās kaut kas līdzīgs stiklotam dūmvadam, citā rēgojās kvadrātisks caurums. Kāds no biedriem apgaismoja tā iekšpusi; gaisma atstarojās lielu, ar brūnganu, sasalušu ziedi pildītu stikla balonu vēderos. Ar izbrīnu konstatēju, ka šīs telpas griestus, sienas un grīdu sedz svina bruņas. Uz stikla lauskas, kas atradās virs drazu kaudzes, bija redzami kādi burti. Gribēju paņemt lausku rokā, bet Grotrians satraukti iesaucās:

—   Neaiztiec nekā! Nāciet taisni šurp. — Viņš parādīja mums eju starp galdiem.

—   Kas tas ir? — es apjautājos,. Uteneits darbojās ap mehānoautomātu.

—   Baktēriju kultūras, — Grotrians atteica. — Iespējams, ka zemā temperatūrā tās saglabājušās.

—   Kosmiskā radiācija tās droši vien jau sen nonāvējusi … — es iesāku, bet aprāvos, jo pēkšņi sapratu, kam domāts svina apvalks.

Grotrians pavērsa spuldzes gaismu pret sienu zilo apšuvumu.

—  Sis bruņas sargāja baktērijas, bet mēs tūdaļ šeit visu sterilizēsim, — viņš sacīja. Mehānoautomāts pacēla radiācijas aparātu, kas raidīja mikroorganismiem nāvējošu ultravioleto staru kūli. Astrogāts lika apstarot arī mūsu skafandrus, tad mēs devāmies tālāk.

Tā iesākās mūsu pastaiga pa mākslīgo pavadoni. Krēslainā, augšup ejošā gaitenī valdīja absolūts tukšuma klusums, kas aprija ikvienu skaņu un kurā mūsu gājiena troksnis izgaisa bez atbalss. Pēc katra soļa no grīdas līgodamies cēlās nesveramu putekļu mākoņi un, rāmi viļņodami, apņēma mūs līdz pat kaklam, gan sudrabaini iedzirkstīdamies plecu prožektoru staros, gan asiņaini kvēlodami Sarkanā Pundura gaismā, kas krita no augšas caur apaļajiem griestu iluminatoriem; šai apgaismojumā man priekšā soļojošo biedru sejsegi uzliesmoja rubīnsarkani. No puscaurredzamajām putekļu vai miglas vērpetēm iznira sienas un pelēki, apsūbējuši priekšmeti, sablīvēti izstieptas rokas attālumā; varēja likties, ka šī gredzena iekšpusi iekārtojuši kādi rūķīši, tik cieši cita pie citas spiedās starpsienas un aparāti, tik zemu bija durvīs jānoliec galvas. Mēs izgājām cauri noliktavai, kas bija pilna tērauda baloniem; tālāk atkal stiepās gaitenis ar putekļu mākoņos grimstošiem sarkanas gaismas apļiem. Tā galā atradās durvis, lielākas par citām. Priekšgalā ejošais biedrs ar cimdu noslaucīja balto sarmu no plāksnes virs durvīm; uz tās bija uzraksts:

VELCOME, BOYS, IN THE AMERICAN UNIVERSEI

Grotrians atgrūda vaļā vienu durvju pusi un sastinga uz sliekšņa, aizsprostodams mums ceļu. Pār viņa plecu ielūkojos iekšā. Mūsu spuldžu divi staru kūļi apgaismoja augstu telpu, kurā gar divām sienām bija novietotas sastatnes; domāju, ka tie ir būri, bet īstenībā

1 Esiet sveicināti, zēni, amerikāņu kosmosā!

tās bija divstāvu migas. Tieši pie Grotriana sudrabainā metālā tērptajām kājām gulēja kāds čokurā sarāvies stāvs, kas izskatījās pēc pusiztukšota zaļgana brezenta maisa. Viens gals tam bija pāršķelts divās daļās, bet otrs, kas atradās tuvāk astrogātam, nobeidzās ar lodveida paplašinājumu. Es sarāvos.

Tas bija cilvēks.

Viņš gulēja augšpēdu, pierāvis kājas un ar vidukli uzkritis uz rokām. Svešā seju sedza ādas ķivere. Viņš bija miris pirms daudziem gadsimtiem. Varēja sagaidīt, ka kaut ko tamlīdzīgu šeit atradīsim. Vai tas tik ļoti izbiedēja Grotrianu? Astrogāta skatiens bija pievērsts nevis guļošajam cilvēkam, bet gan pretējai sienai. No turienes mūsos raudzījās kaila sieviete. Sēžot liela bruņurupuča mugurā krusteniski saliktām kājām, tā turēja rokā ziedu, skarot ar to savas kailās krūtis, un smaidīja. Kājās tai bija savādas kurpes ar papēdi, kas atgādināja asu knābi. Nagi bija asiņaini. Sarkanas bija arī smaidā pavērtās lūpas, kas atsedza ļoti baltus zobus. Sajā smaidā bija kaut kas neizsakāmi pretīgs.

Es novērsos. Aiz manis stāvēja Ters Hārs. Viņa seja aiz stikla sejsega izskatījās bāla un skarba.

— Ko tas nozīmē? — es jautāju, neviļus klusinādams balsi.

Neviens neatbildēja.

Grotrians pārkāpa pār līķi un iegāja telpā. Mēs viņam sekojām pa šauru eju starp sprostiem līdzīgajam gultām. Astrogāts mēģināja atvērt nākošās durvis, bet bez panākumiem. Viņš pasauca mehānoautomātu, kas, mazliet atvēzējies, ietrieca tām pa vidu. Durvis pāršķēlās pušu. Pie sienas piespraustais kailās gievietes attēls no satricinājuma saritinājās un nokrita kā akmens: tā tukšumā krīt pat visvieglākie priekšmeti Putekļu mākoņi, kas lidinājās starp mani un priekšā ejošā biedra bruņām segto muguru, kļuva jo biezāki, jo dziļāk iegājām telpās bez logiem. Soļojot vienmērīgi līgojās mūsu spuldžu ugunis, un to gaismā iznira arvien jauni līķi, bet pāri šiem ķermeņiem — brūnganiem un saplakušiem kā izžuvuši naktstauriņi — blenza kailas sievietes. Man deniņos kā mistiska pulksteņa tikšķi dunēja pulss un sažņaudzās kakls. >

Reiz sapņoju, ka ilgi klejoju pa tumšu, neapdzīvotu apvidu, līdz satiku cilvēku, kas pienāca man klāt un sirsnīgi paspieda roku. Raugoties viņa smaidošajā, labsirdīgajā sejā, pēkšņi atklāju kaut ko drausmīgu: tas nebija cilvēks. Zem mākslīgi uzvilktās ādas slēpās kāda būtne, kas to no iekšpuses kustināja; izplezdama lūpas laipnā smaidā, tā ar saltu, trulu un reizē triumfējošu skatienu vēroja mani pa acu spraugām. Un tagad, ejot caur putekļu mākoņiem, kurus veidoja tukšumā sasalušais gaiss, atrados starp līdzīgiem rēgiem. Vairums priekšmetu, kas lampu gaismā iznira no tumsas, bija man sveši. To juceklī, visvisādu mēbeļu un 'iekārtu labirintā, saņurcītās segās un drānās ievīstītas, gulēja, stāvēja uz ceļiem, sēdēja mūmijas pa divām, pa trim, krampjaini saķērušās rokās, ar sejām pieplakušas grīdai vai atpakaļ atliekušas galvas, ar acīm, kas bija pārvērtušās duļķainos ledus gabalos, zobiem salti spīdot; tās visas, sniega putekļiem apbirušas, bija pilnīgi zaudējušas cilvēka izskatu, — un tomēr tās bija cilvēku atliekas; šādas katastrofas mēdza atgadīties pirms daudziem gadsimtiem, to varēja saprast.

Bet šie attēli uz sienām? Sīs kailās sievietes ar baltiem, tieviem pirkstiem un asiņainiem, iegarenām lāsēm līdzīgiem nagiem, šīs sievietes, kas izaicinoši šķielēja uz mums no piemiegto acu kaktiņiem un bija sastingušas tādās pozās, it kā ņirgātos par kailuma vāro un kluso noslēpumu, — vai arī tās bija cilvēki?.

Dziļā klusumā mēs virzījāmies no kajītes kajītē, izgājām cauri virtuves telpām, kur uz baltam flīzēm mētājās tukšu bundžu un sausu kaulu kaudzes, bet no mirdzošiem krāniem nokarājās lāstekas. Vēl viena gaiteņa sekcija — arī te pa grīdu ložņāja no iluminatoriem krītošas sarkanas gaismas riņķi. Vēl vienas durvis. Pārkāpjot slieksni, ieraudzīju, ka no pretējās puses ienāk astoņi lieli, sudrabaini stāvi; tie bija mūsu pašu attēli spogulī, kas aizņēma visu sienu. Telpā valdīja pilnīgs haoss. Starp izmētātiem trīskājainiem, ar sarkanu ādu apvilktiem sēdekļiem uz sasalušu daudzkrāsainu dzērienu kristāliem un pudeļu lauskām atdusējās mūmijas. Tuvākās galva balstījās pret muciņu, no kuras bija iztecējis šķidrums un pārvērties zaļganā ledū. Ar vienu roku mūmija sedza seju, otrā sažņaugtu turēja īsu zilgani oksidēta tērauda stobru. Spoguļsienā mel- noja daudzi caurumiņi, no kuriem uz visām pusēm stiepās starveidīgas plaisas. Griestos rēgojās atvērta lūka. Uz to veda kāpnes. No apakšējā pakāpiena nokarājās divi gandrīz divkārt saliekušies ķermeņi. Es atskatījos. Sienu rotāja liela freska. Uz gaišzila fona baltos, putām līdzīgos mākoņos lidinājās sievietes rožainām miesām.

—  Kas tie tādi? — es jautāju, nepazīdams pats savu balsi.

—  Tie ir atlantīdi, — Ters Hārs atbildēja un, it kā ar to viss būtu noskaidrots, pagāja man garām, nostūma no kāpnēm abus līķus un sāka kāpt augšup. Mūmijas apvēlās uz sāniem. Galvas tām bija aptītas ar saplēstu segu strēmelēm.

Kāda žēlsirdīga roka apsedza tās ar cieta audekla gabalu. Mēs uzkāpām augšā un nokļuvām šaurā, krēslainā šahtā, kas veda uz centrālo kameru. Te varēja virzīties uz priekšu, tikai turoties pie tievām metala trosēm, kas bija piestiprinātas pie sienām. Centrbēdzes spēks, kas ārmalā radīja mākslīgo gravitāciju, kļuva arvien vājāks. Gaiteņa galā atradās ļoti masīvas metala durvis; kad no tām notīrīja trauslo sarmas kārtiņu, parādījās sarkans uzraksts:

ATOMiC POWER SECTION. RADIATION DANGER

Ar griezējinstrumentiem te būtu ilgi jāstrādā, tādēļ Grotrians izsauca ar radiācijas degli apgādātu automātu. Zilganā liesma kā asmens iecirtās plāksnē, kas aizsprostoja mums ceļu. Tērauds iekvēlojās, telpā sāka lidināties pārogļojušās lakas pārslas, griezuma līnija viegli izliecās, līdz beidzot durvis bija pārgrieztas visā garumā; abi automāti vispirms atzvēlās pret tām, tad pavilka uz savu pusi. Lielais tērauda bloks lēnām saliecās un izlūza.

Grotrians iegāja pirmais. Telpā bija tumšs; prožektoru stari maldījās iedobumos un nišas; gravitācijas trūkums apgrūtināja orientēšanos; ar magnētiskajiem piesūcekņiem varēja gan staigāt, taču tie nespēja pilnīgi aizstāt gravitāciju. Tukšajā telpā lidinājās un peldēja mums garām milzīgi baloni, kas atgādināja apaļas, vēderainas zivis; brīžiem to pulētajās virsmās

Atomenerģijas sekcija. Radiācijas briesmas.

atstarojās prožektoru gaisma. Tikai tad, kad automāti savāca šos lidojošos ķermeņus, tos provizoriski nostiprināja un ieslēdza lielu jupiteru, ieraudzīju, ka atrodos velvētā zālē. No griestiem nokarājās ceļamkrāna ķetna, kas turēja apmēram četrus metrus garu raķeti ar nemākulīgi veidotiem stabilizatoriem. Kad automāta gal- vasdaļā iemontētais prožektors apgriezās apkārt, pamanīju, ka tumšajās nišās stāv bumbierveida baloni; to bija vairāk par trīsdesmit. No katras nišas stiepās šauras sliedes, kas nobeidzās zem ceļamkrāna pie pagriežamas ripas. Grotrians jautāja Teram Hāram:

—   Bumbas, vai ne?

—  Jā, — vēsturnieks atbildēja. — Urāna.

Grotrians pasauca mehānoautomātu un lika tam

izgaismot vienu bumbierveida balonu ar rentgena stariem. Mēs aizgājām otrā pusē, lai uzstādītajā fluorescējošajā ekrānā redzētu caurskates rezultātus. Ievēroju, ka zem ceļamkrāna grīdā ir iedobums; te atvērās sekla piltuve ar puspievērtu vāku. Noliecos un paraudzījos tumšajā caurumā; tur melnā bezdibenī spīdēja zvaigznes.

Mehānoautomāts ieslēdza strāvu. Uz zaļgani spīdīgā ekrāna parādījās balona iekšējās konstrukcijas ēna. Nespēdams uzminēt, kam balons domāts, redzēju tā iekšpusē koncentriskas savienojošās caurules, skaitā četrpadsmit vai sešpadsmit (iespējams, ka dažviet to ēnas uzklājās cita citai). Augšgalā caurulēm bija pievienoti vadi, kas saplūda vienuviet. Uteneits atrada tos uz balona ārējās virsmas; tur bija mazs, ar atsperi verams vāciņš, bet iekšā kontaktsviriņa, vairāk nekā.

Grotrians mums neko neļāva aiztikt. Mēs izgājām atkal ārā pa caurumu, ko automāti bija izzāģējuši bruņās, un atgriezāmies lielajā telpā ar spoguli, kas atradās pavadoņa ārmalā. No šejienes ceļš veda tālāk pa gaiteni uz mazu kajīti. Pie gaiteņa griestiem krustojās biezā izolācijas segumā slēptu vadu saišķi. Gar sienām bija redzamas marmora vadības pultis ar kontaktu rindām; tas bija kas līdzīgs ļoti senai skaitļošanas va- kuummašīnai. Pie pultīm stāvēja trīskājaini ķeblīši, uz tiem sēdēja četri sakņupuši cilvēki ar austiņām ap galvu, bpt uz austiņām tiem bija uzmauktas bruņu cepures. Sejas sedza ādas maskas. Viens no viņiem nokarājās no sava sēdekļa, bruņu cepure bija noslīdējusi no galvas, un sudrabotajiem gaisa kristaliņiem piebi- rušie mati skāra grīdu. Acis, tāpat kā pārējiem, bija pārvērtušās par duļķaina ledus gabaliņiem.

Gaiteņa nākošo sekciju sedza mīksts, biezs paklājs. Atkal durvis, uz tām sīki sudraba burtiņi:

COMMANDER 1N CH1EF LT GENERAL JOHN McMURPHY 1 W!LL DO MY BEST i

Pie rakstāmgalda dziļā atzveltnes krēslā sēdēja cilvēks. Kādreiz viņš laikam bija gara auguma. No galda apakšas rēgojās viņa tālu uz priekšu izstieptās kājas. Galva bija atmesta atpakaļ, tāpēc Ādama ābols asi izspiedās kaklā, ko sedza no blūzes apkakles izlīdusi balta kažokāda. Viņam aiz muguras pie sienas bija piekārts liels, sarkanzili svītrots un zvaigznēm izraibināts auduma gabals. Mūmijai, tāpat kā visiem uz šī kuģa, mugurā bija ādas blūze; apkakles stūrus rotāja četras zelta zvaigznītes. Uz galda starp nosarmojušiem papīriem stāvēja glāze ar sasalušu šķidrumu. Pie labās rokas atradās ādas maksts un zilināta metala priekšmets ar īsu stobru; tas gulēja uz sējuma ar zelta burtiem: «The Holy Bible»*. Kad pienācu tuvāk, man šķita, ka miroņu kuģa komandieris smaida.- Aizgāju aiz rakstāmgalda un palūkojos viņa sejā. Tā bija tumšpelēka, nosarmojusi, neizteiksmīga. Atņirgtās lūpas atsedza kādās spožās lauskās iekodušos zobus. Neviļus aizturējis elpu, pieliecos un ievēroju, ka tā bija uz pusēm pārkosta stikla caurulīte. Kāds man uzlika roku uz pleca. Ters Hārs.

—   Nāc, — viņš teica, un tikai šai brīdī es pamanīju, ka kabīnē esam palikuši divi vien. Durvīs es vēlreiz atskatījos. Pundura sarkanā gaisma slīdēja pār mūmijas seju, it kā veltīgi pūlēdamās to atdzīvināt. Izkaltusi, krunkaina — tā likās mūžīga, it kā nekad nebūtu bijusi dzīva, it kā nekad tajā nebūtu riņķojušas asinis.

Mēs iegājām kādā tukšā telpā. Pie griestiem stiepās daudz paralēlu cauruļu, pie sienām metala statīvos rindām slējās gāzes baloni. Te bija sapulcējušies visi biedri.

—  Sis mēness, — Grotrians teica, — atstājis Zemi pirms apmēram vienpadsmit gadsimtiem. Atlantīdi gribēja no tā izsēt baktērijas un nomest atombumbas. Lai varētu labāk tēmēt, viņi iemontēja pavadonī reaktīvu iekārtu, kas ļāva pārvietoties no Zemei tuvākām orbītām uz tālākām. Kādas aprēķinos pielaistas kļūdas dēļ kuģis novirzījās no noteiktās orbītas. Tā sākās lidojums tukšumā. Pēc vairākiem gadu simtiem kuģis nokļuva Proksimas gravitācijas laukā, tādējādi palielinādams ap zvaigzni riņķojošo debess ķermeņu skaitu.

Kamēr Grotrians runāja, es neviļus iztēlojos, kā metala gredzenā ieslēgtie cilvēki gāzās ledainajās dzelmēs, kā viņos lēnām atdzisa asinis, kā viņi cīnījās par dzīvību un siltumu. Gadu simti bija pagājuši kopš pēdējā nāves, bet tērauda kuģis ar savu pārakmeņojušos apkalpi nepagurdams riņķoja ap dziestošo zvaigzni.

—  Viņus piemeklēja, — astrogāts turpināja, — tāds pats liktenis, kādu bija gatavojuši citiem. Lai gan mokas, ko viņi pirms nāves izcietuši, nespēj izpirkt cilvēces iznīcināšanas mēģinājumu, tomēr es uzskatu, ka mums neklājas nedz sīki pētīt šo senlaiku traģēdiju, nedz noniecināt mirušos, jo tagad tās ir vairs tikai pīšļos sairstošas atliekas. Cilvēku atliekas. Es domāju, ka mums šis kuģis jāiznīcina. Nedrīkst pieļaut, ka vēl kāds ierauga to, ko esam skatījuši mēs; tādēļ lēmums jāpieņem tūlīt. Ter Hār?

—   Piekrītu tev.

—   Uteneit?

—   Pievienojos tavam plānam.

—   Treloar?

—   Esmu ar mieru.

—   Ameta?

—   Neesmu pārliecināts, ka tev taisnība, — pilots sacīja, — bet nepretošos vairākumam. Nezinu, vai mums ir tiesības to visu aizmirst.

—   Mēs neaizmirsīsim, — Ters Hārs atteica, — jo vairāk tādēļ, ka vispirms es fiksēšu vēsturiskiem pētījumiem svarīgus faktus un paņemšu dokumentus.

Likās, ka Ameta grib vēl ko sacīt, un Grotrians nogaidoši paraudzījās viņā, bet pilots soli atkāpās un aizgriezās. Astrogāts uzlūkoja mani kā pēdējo. Klusēdams pamāju ar galvu. Tad Ters Hārs, paņēmis palīgā inženierus, devās uz komandiera kajīti. Grotrians izgāja, lai nodibinātu radiosakarus ar Geu, bet es bez noteikta mērķa pastaigājos pa gaiteni. Tā soļojot pa reiz jau noietu ceļu, atgriezās sajūta, ka redzu baisu sapni; to izraisīja līdz šim neapjausta pārliecība, ka īstenība nevar būt tik nežēlīga. Gāju, domās nogrimis, kad pēkšņi sirdi sažņaudza nemiers; apstājos, ieklausīdamies bezgalīgajā klusumā; man šķita, ka esmu gluži viens. Es nebaidījos līķu; daudz nepatīkamāku sajūtu izraisīja spilgtie attēli, no kuriem pār sarmas klātajām mūmijām caur tukšo telpu smaidīja kailas fievietes.

Es paātrināju gaitu, sāku gandrīz skriet, kad piepeši ieraudzīju caur pusviru durvīm krītošu gaismas staru. Apstājos uz sliekšņa.

Tā bija liela, tukša istaba. Iepretī durvīm atradās augsta, spraišļota niša. Tajā bija redzams koka krusts — ļoti melns uz balta fona. Pēkšņi zem krusta pamanīju ceļos nometušos un zemei pieplakušu līķi; mugurkauls bija asi izspiedies cauri melnajam apģērbam. No šīs mūmijas, kas atgādināja melnu zemes piku, uz baltās sienas krita bezveidīga ēna. Pavēros uz pretējo pusi, meklēdams gaismas avotu. Istabas kaktā stāvēja Pēteris no Ganimeda. Viņa plecu spuldze spilgti apgaismoja krustu, bet viņš pats, stalts, varens savā sudraba skafandrā, rokas uz krūtīm sakrustojis, ilgi skatījās šajā veltīgas ticības simbolā.

SARKANAIS PUNDURIS

Grotrians atstaja mehānoaulomātus atombumbu kamerā. Tad raķetes pacēlās viena pēc otras, apmeta cilpu ap kuģi, un mēs vēlreiz ieraudzījām melno burtu virkni: United States Interstellar Force. Raķetes pagriezās pret Geu, paātrināja gaitu, un drīz vien sasniedzām tās klāju.

Daudzie skatītāji, kas bija sapulcējušies lidlaukā, deyās uz zvaigžņu galeriju, lai no turienes vērotu mākslīgā mēness bojā eju. Mēs ari uzbraucām augšā. Pēc desmit minūtēm mehānoautomāti paziņoja, ka uzstādījuši spridzināšanas radioaparatūru; tad no Geas aizsūtīja raķeti, lai atvestu automātus. Kad tie atgriezās uz Geas, skaļruņos atskanēja Tera Akonjana mierīgā balss:

—  Uzmanību … mīnus četras minūtes … mīnus trīs minūtes … mīnus pusotras minūtes … mīnus četrdesmit sekundes … mīnus piecas sekundes.

Sirdis iepukstējās straujāk. Klusēdami lūkojāmies tumsā, kur mirdzēja atiantīdu mēness bālais gredzens.

—  Uzmanību … nulle … — pirmais astrogāts sacīja. Tumsu pāršķēla daudzstarains uzliesmojums. Žilbinoši gaiša lode piepūtās, aizēnodama zvaigznes, tad kļuva arvien lielāka un bālāka. Acīs vēl ņirbēja gaismas plankumi, bet sešsimt kilometru attālumā no Geas izira netīri balts dūmu mutulis.

Domāju, ka ar to neparastā tikšanās ir galā, bet vakarā Grotrians uzaicināja mani pie sevis; viņa dzīvoklī sastapu visus, kas bija apmeklējuši mākslīgo pavadoni.

Pēc atgriešanās uz Geas mēs novilkām skafandrus speciālā vakuumkamerā, pēc tam tos pakļāva rūpīgai bakteoroloģiskai analizei. Grotrians pateica, ka analizēs dati apliecinot skafandru pilnīgu sterilitāti.

Pabeidzis viņš brīdi lūkojās mūsos, it kā šaubīdamies, vai runāt tālāk.

—  Man gribētos jums pastāstīt savādu faktu, — viņš beidzot sacīja. — Es vienīgais, kā jūs varbūt atceraties, pieskāros atombumbai — tai, ko caurskatījām ar rentgena stariem. Izdarot mikroķīmisko analizi, noskaidrojas, ka uz mana skafandra labā cimda palikušas ļoti sīkas astrona pēdas…

Redzēdams, ka mēs viņu nesaprotam, Grotrians piebilda klusāk:

—   Manu uzmanību saistīja tas, ka uz ekrāna, kad to novietoja pie bumbas, parādījās ļoti bāla tās konstrukcijas ēna, vēl pirms automāts bija ieslēdzis rentgena aparātu. So bālo ēnu nevarēja mest pats bumbā esošais urāns 235, jo tā stari nav pietiekami cieti, lai izlauztos cauri tērauda apvalkam, tādēļ man ienāca prātā doma, ka bumba jau agrāk tikusi apputināta ar kādu elementu, kas izstaro gamma starus. Ar cimdu savācu nedaudz putekļu no bumbas virsas. Analizē parādīja astrona pēdas… Nav nekādu šaubu, ka mākslīgais mēness radīts XX gadsimtā, bet tajā laikā cilvēki vēl nepazina astronu un neprata to sintezēt. Tātad uz atlantīdu kuģa tas nevarēja atrasties. Un, ja arī astrons, kura mūžs mērojams gadu desmitos, tur būtu bijis, tas šo tūkstoš gadu laikā, ko pavadonis riņķojis izplatījumā, būtu sairis, un mēs to neatrastu. Astrons nav sastopams arī starpzvaigžņu tukšumā. Tā putekļi uz bumbas apvalka nosēdušies ne visai sen — katrā ziņā ne vairāk kā pirms sešdesmit gadiem, tātad …

Elpu aizturējuši, mēs lūkojāmies astrogātā, kas ar roku paberzēja pieri un turpināja vēl piesardzīgāk:

—   Te paveras lauks dažādiem minējumiem, kurus pagaidām nevar pārbaudīt un kurus grūti precizēt, bet visvienkāršākais secinājums būtu šāds.. Uz jautājumu, kādā nolūkā bumbas virsa tikusi apputināta ar astronu, mēs varam atbildēt tikai šādi: astrons, kas izstaro cietos gamma starus, var sekmīgi aizstāt rentgena starus. Meklējot atbildi uz otru jautājumu — kā astrona putekļi varējuši nokļūt uz atlantīdu mēness, — neviļus rodas doma, ka to piegādājušas būtnes, kas vēlējušās izpētīt atombumbu iekšējo konstrukciju … Tā kā dzīvi cilvēki nekad vēl nav sasnieguši šo Galaktikas rajonu, būtnes, kas to izdarījušas, nav bijuši cilvēki…

—   Tātad kāds tur jau bijis pirms mums! — iesaucās Ameta, kas bija satraukts ne mazāk par mums visiem.

—  Tas nav pilnīgi droši, tomēr ļoti iespējams, — Grotrians atbildēja. — Lai jums nupat izklāstītos faktus izskaidrotu citādi, vajadzētu pieņemt, ka notikusi ļoti ļoti neparasta sagadīšanās.

—   Bet pavadoņa grīdu un sienas klāja sarma, kurā katrs mūsu solis atstāja pēdas, — es sacīju, — kā tas iespējams, ka šīs būtnes nav atstājušas nekādu pēdu? Bez tam, cik var spriest, tur viss bija neskarts, bet vai tad nav skaidrs, ka šādas būtnes būtu vēlējušās sīki izpētīt mūmijas un kuģa konstrukciju?

—   Esmu par to domājis, — Grotrians atteica. — Redziet, šīs būtnes, ja tās ir veikušas pētījumus, — un astrona pēdas, šķiet, norāda, ka tas tiešām tā bijis, — varēja arī neatstāt pēdu…

Vienā mirklī manā iztēlē pavīdēja dīvaini radījumi, kas nav pakļauti gravitācijas spēkam un, nepieskaroties ne grīdai, ne sienām, reiz lidinājušies tais pašās mēness ejās, pa kurām nesen staigājām mēs, un man pārskrēja šermuļi, bet astrogāts skaidroja tālāk:

—   Runājot par neskarto sarmas kārtu, jāiegaumē, ka pavadonis riņķoja ap Proksimu pa ļoti izstieptu orbītu, kas veido komētas ceļam līdzīgu elipsi. Kad pavadonis savā lidojumā tuvojās Pundurim — bet perihē- lijā, kā rāda tā kustības elementu aprēķini, kuģi no šīs zvaigznes šķīra tikai četrdesmit miljoni kilometru, — tas sāka sasilt, sašķidrinātais skābeklis sāka izgarot un pa vāka spraugām izplūda no tvertnēm. Tā radās arī komētai līdzīgā īpatnējā gāzes aste, kas palīdzēja mums atklāt šo kuģi. Tam attālinoties no Pundura un iegrimstot tumsā, izplūdusī gāze sasala un kā sarma pārklāja visus priekšmetus. Tādējādi iespējamo apmeklētāju pēdas vēlāk, kuģim riņķojot ap Proksimu, varēja izdzēst jauna sarmas kārta. Mēs paņēmām šīs sarmas paraugu, un pētījumu rezultātā noskaidrots, ka ikreiz, tuvojoties saulei, tā tiešām ir kususi, bet afēlijā atkal sasalusi. Tā tas atkārtojies laika sprīžos, kas atbilst vienam apgriezienam, kurš ilgst apmēram divpadsmit Zemes gadus. Bez tam šīs būtnes varējušas iekļūt atomkamerā tieši pa atvērto bombardēšanas lūku; tas liekas pat ļoti ticami, jo iekšējās bruņu durvis nav aiztiktas. Nevar droši apgalvot, vai bombardēšanas lūku atvērušas cilvēku rokas vai ne.,,

—   Bet kā gan tās varēja zināt, kurp jāiet, un kādēļ, neieejot kuģī, tās uzreiz nokjuva atomkamerā? — es jautāju.

—   Var būt, ka tās caurskatījušas visu kuģi vispirms no ārpuses, — Grotrians atteica. — Tomēr, man šķiet, labāk atturēsimies no tālākiem minējumiem, jo tie kļūst arvien fantastiskāki un būs arvien mazāk faktu, ar kuriem tos pamatot. Liekas diezgan ticami, ka uz šī kuģa pirms mums bijušas kādas dzīvas būtnes, pie tam augstu attīstītas, jo, kā liecina astrona pēdas, tās izmantojušas radioaktīvo tehniku …

—   No kurienes gan šīs būtnes varēja ierasties? — ierunājās Ters Hārs. — Vai par to tev ir kāda hipotēzē?

—   Es nekā nezinu. Visticamāk, protams, liktos, ka tās nākušas no tuvākajiem debess ķermeņiem, tātad no Proksimas planētām, bet tās laikam ir neapdzīvotas, — vai arī no Centaura sistēmām .,. taču nekā noteikta šai jautājumā nevar pateikt.

—  VaP astrogātiem tas ir zināms? — es jautāju.

—   Protams.

—   Varbūt mums tomēr nevajadzēja tik steidzīgi iznīcināt šo mēnesi… — Ters Hārs piezīmēja. — Varētu veikt sīkākus pētījumus …

—   Šaubos, vai tie mums ko dotu, un bez tam — nav vērts runāt par to, kas vairs nav atgriežams. Tas ir viss, ko es gribēju jums pateikt. Biedriem paziņosim to mazliet vēlāk, kad sāksim pētīt planētas; tagad, kā jūs zināt, mēs, cik vien iespējams, tuvosimies Sarkanajam Pundurim, bet tas ir saistīts ar zināmu, kaut arī nelielu risku.

Tiešām, Gea paātrināja gaitu, lidojot uz Proksimas pusi, tikai ne taisnā līnijā, bet pa attiecīgi aprēķinātu kosmodromu.

Sarkanais Punduris jau sen bija saistījis astronomu uzmanību. Sī vājā zvaigzne, kura ir daudz mazāka par Sauli un kuras temperatūra ir tikai 3000 grādu, periodiski spēji uzliesmo; tās spožums tad daudzkārt pieaug. Astrofiziķi šo parādību uzskata par atomu iekšējo izmaiņu nestabilitātes izpausmi. Profesors Trehubs reiz izteicās, ka šie gaišie uzliesmojumi varbūt ir «tuvējās planētas apdzīvojošo būtņu eksperimentu rezultāts; acīm redzot, būdamas nemierā ar savas saules zemo temperatūru, tās cenšas to kāpināt un šai nolūkā ar kruķi uzbiksta pagales ugunskurā». Tas, protams, bija joks. »

Lidojuma vienpadsmit dienās sārtais disks kļuva arvien lielāks. Jau astotajā dienā zvaigznes šķietamais lielums nebija mazāks par Sauli, kad uz to skatās no Zemes, bet desmitajā dienā uz kuģa bija jāiedarbina hēlija dzesinātāji, jo tas sāka sasilt.

Arvien vairāk cilvēku pulcējās zvaigžņu galerijās, lai caur tumšiem stikliem vērotu sarkano sauli. Pagaidām nekādu uzliesmojumu nemanījām. Zvaigžņu galerijas apgaismoja vienmuļa, purpursārta blāzma, kas kļuva jo dienas jo spēcīgāka.

Mani šis lidojums sevišķi neinteresēja, jo domas ļoti nodarbināja Grotriana vārdi; apsvēru tos ilgi un bez panākumiem, līdz beidzot kādu vakaru sadūšojos un aizgāju pie Trehuba. Gribēju dzirdēt viņa uzskatu šinī jautājumā. Astrofiziķis pacietīgi uzklausīja mani (saruna noritēja mazā observatorijā, kur viņš reizēm mēdza sēdēt līdz vēlai naktij) un beidzot sacīja:

— Mans dārgais kolēģi. Motīvus, kas tevi pamudinājuši nākt tieši pie manis, redzu tik skaidri kā uz delnas. Par tavu apmeklējumu man jāpateicas tam, ka esmu izdaudzināts par drosmīgāko no drosmīgākajiem hipotēžu izvirzīšanā; tad nu man tev jāatklāj, kā esmu šo slavu izpelnījies. Manuprāt, zinātnes attīstības paātrināšanai un jēdzienu precizēšanai ir nepieciešamas domstarpības. Daudzkārt ir gadījies, ka zinātniskos stridos man nav bijusi taisnība,'taču gandrīz vienmēr — apzināti vai neapzināti — mani oponenti diskusijas gaitā bija spiesti noskaidrot un noslīpēt aizstāvamo uzskatu detaļas; tādējādi viņu teorijas konsolidējās un kļuva vienkāršākas, bet līdz ar to arī pilnīgākas. Tas, protams, nenozīmē, ka es par katru cenu cenšos būt opozīcijā, lai gan esmu opozīcijā bieži un pie tam par visai dārgu cenu, tas ir, stipri riskējot, un, ja esmu ko vērts, tad tikai tādēļ, ka nebaidos šī riska. Tomēr liekas, ka hipotēzi, ar kuru tu pie manis atnāci, mums nav tiesību attīstīt tālāk. Kādi tad ir fakti? Neaizvērta bombardēšanas lūka, daži mikrograini astrona uz vienas no atombumbām — tas patiesībā ari ir viss, bet tu vēlies ne vien uzzināt, kā izskatās būtnes, kas apmeklējušas pavadoni, bet arī dzirdēt no manis šo to par viņu psihi. Tādēļ es domāju, ka tev jāgriežas pie profesora Entreila, jo te jāsacer vēl viena kosmiska pasaka, un viņš ir speciālists, kas pasaku stāstīšanā pārspēj labākos teicējus.

Atstājot observatoriju, nebiju ticis gudrāks, kā turp ejot. Gribot negribot vajadzēja atteikties no šīs problēmas atrisināšanas, tomēr nespēju to pilnīgi aizmirst; teiksmainās būtnes rādījās man sapņos, reizēm kā tris- stūrainām burām līdzīgi recekļveidīgi mākoņi, citreiz atkal kā bruņām klāti astoņkāji. Ameta aizrādīja, ka mana fantāzija vienkārši radot ērmīgus pazīstamu tēlu kompleksus un citādi arī nevarot būt; mēs nespējot iedomāties — nedz kopumā, nedz detaļās — priekšmetus, ko mūsu jutekļi nekad nav uztvēruši.

Jau trešo nedēļu lidojām Proksimas virzienā, tās disks tagad aizņēma desmito daļu no debesīm. Lai uzturētu kuģī normālu temperatūru, Geas dzesētāji strādāja ar lielu jaudu. Astrofiziķi gandrīz nemaz vairs neatstāja savas observatorijas.

Kad astoņpadsmitās dienas rītā izgāju uz klāja, sajutu, kā caur kuģa sienām spiežas stinga svelme. Sarkanās saules disks šķita nekustīgs; pa to kustējās tumšāki, ar liesmu mēļu vainagiem apvīti plankumi. Kaut gan dzesētāji strādāja pilnā sparā, temperatūra uz kuģa ik stundas cēlās par vienu piektdaļu grada un pusdienā sasniedza 32 grādus Celsija. Uz zvaigžņu klāja bija grūti uzturēties ilgāk par dažām minūtēm; karstumu nespēja uzveikt pat aukstais vējš, ko galerijā raidīja ventilatori.

Pundura disks vai, pareizāk, ieslīps, neizmērojams liesmu klajums plētās uz visām pusēm līdz pat zvaigžņu horizontam. Vai nu optiskas ilūzijas rezultātā, vai arī stariem difundējot kosmiskajos putekļos, debesis virs Geas sāka atgādināt melnas, sarecējušas asinis. Caur tumšsārto krēslu tik tikko spēja izlauzties visspožāko zvaigžņu gaisma. Ziņkārīgie nepārtrauktā straumē plūda uz galeriju, lai tūdaļ to atstātu — nosvīduši, smagi elpodami, mirdzošām acīm, kurās vēl staroja redzēto liesmu atspulgs. Brīžiem sarkanā saule atgādināja milzu piltuvi ar atliektām malām; no tās dibena cēlās protuberances — dažas tik lēni, ka acis nespēja uztvert to apveidu izmaiņas, citas turpretim izšāvās no hromosfēras strauji, kā vijīgas, liesmainas čūskas. Izliektā apvāršņa līnija iezīmējās pret tumšajām debesīm kā plandošu liesmu mežs. Pundura griešanās kustība izpaudās, tumšākajiem granulācijas laukumiem majestātiski pārvietojoties starp žilbinošiem uguns klajumiem.

Todien temperatūra pat iekšējās telpās sasniedza četrdesmit grādu. Vakarā ambulancē ieradās jaunais Kanoposs, astrogāta Pendergasta otrais asistents. Viņš sūdzējās par stiprām galvas sāpēm, dūrieniem muguras musku|os un vispārēju nespēku. Pulss viņam bija joti lēns. Es izrakstīju tonizējošus līdzekļus un paziņoju Irjēlam, ka, manuprāt, Kanoposa slimības cēlonis meklējams kuģa, pārmērīgajā sasilšanā. Es ierādiju viņam atsevišķu slimnīcas istabiņu, ko īpaši intensīvi atvēsināja, tādēļ temperatūra tur nepārsniedza 25 grādus, kamēr uz klājiem tā pa nakti uzkāpa līdz 44 grādiem.

Nākošajā rītā Kanoposa veselības stāvoklis man sagādāja nopietnas bažas. Sākās drudzis, liesa bija uztūkuši, vispārējā pašsajūta slikta, asins analizē rādīja leikocītu daudzuma samazināšanos. Ap pusdienu slimnieks sāka murgot.

Līdzekļi, kurus es lietoju, nedeva nekādus rezultātus, tādēļ uzaicināju Sreju un Annu uz konsiliju. Slimības aina mums nebija skaidra. Pēc konsilija es atkal aizbraucu pie Irjēlas, šoreiz kategoriski pieprasot izbeigt lidojumu pretī saules diskam. Astrofiziķi to uzņēma ar lielu neapmierinātību, jo izstrādātais plāns paredzēja, ka mums jālido Sarkanā Pundura virzienā, līdz temperatūra kuģī sasniegs 56 grādus, bet tobrīd tā vēl nepārsniedza 47. Es tomēr nepiekāpos. Trehubs pievērsa manu uzmanību tam, ka, izņemot Kanoposu, neviens cits līdz šim nebija saslimis, un jautāja, vai es esot pilnīgi pārliecināts, ka viņa slimība ir saistīta ar temperatūras paaugstināšanos. Es gan nebiju par to pārliecināts, tomēr no savas prasības neatkāpos, un astrogāti nolēma to apmierināt.

Pulksten trijos pēc pusdienas Gea palēnināja gaitu un slaidā lokā sāka attālināties no Pundura, ik sekundi veicot 50 kilometrus. Pa to laiku slimniekam kļuva arvien sliktāk. Nosēdēju pie viņa gultas līdz pusnaktij; viņš murgoja, temperatūra sasniedza četrdesmit grādus, un sirdsdarbība kļuva vājāka, it kā to būtu pār» ņēmusi kāda noslēpumaina inde. Tā kā nebiju gulēji3 arī iepriekšējo nakti, jutos tik noguris, ka tikai ar lielām mokām spēju pārvarēt miegu; divos naktī mani nomainīja Anna. Devos uz mājām, cerēdams nosnausties kaut dažas stundas, bet jau četros ieskanējās telefons.

Izrauts no miega pusnoreibis, padzirdis Annas pirmos vārdus: «Asa sirds lēkme, stāvoklis smags,» — izlēcu no gultas, uzmetu halātu un aizskrēju uz slimnīcu.

Slimnieks bija bez samaņas. Elpa ar svelpjošu skaņu lauzās caur sakaltušajām lūpām; sauss, spējš kāss tricināja visu ķermeni; pulsometrs rādīja pāri par 130. Iedarbināju skābekļa aparatūru, izdarīju iešļircinājumu, lai uzturētu sirdsdarbību, sāku pat domāt par mākslīgās sirds ieslēgšanu, bet vispārējās saindēšanās pazīmes bija nopietna pretindikācija. Uzmodināju Sreju, un tas ieradās pēc dažām minūtēm. Trijatā pūlējāmies izdibināt noslēpumainās saslimšanas cēloni. Tagad bija pavisam skaidrs, ka tā nav saistīta ar karstuma trieku. Atkārtoti izdarījām asins bakterioloģisko analizi (uz Geas baktēriju nebija, bet mēs arvien vēl paturējām prātā iespēju, ka dīgļi tikuši ievazāti no atlantīdu mākslīgā mēness) — tā bija negatīva.

Paveicis visu, kas šādā situācijā iespējams, es uz brīdi izgāju tukšajā (pulkstenis bija pieci no rīta) zvaigžņu galerijā. Te dzirdēja ar pilnu jaudu strādājošo dzesētāju dobjo, vienmuļo dūkšanu. Gāju, domās nogrimis un nevērodams skatu, kas atklājās aiz logiem; piepeši spilgta gaisma apžilbināja acis. Es apstājos.

Pirmajā brīdī ieraudzīju tikai liesmojošu sārtumu — tas vairs nebija nekustīgais, smagais kvēlojoša tērauda spīdums, bet gan virmojošs, pusšķidrs hromosfēras okeāns. Ciešāk ieskatījies, sāku izšķirt detaļas. Šķietami viengabalainā liesmu siena, kas aizsedza trīs ceturtdaļas debess juma, likās esam dzīva. Tur locījās šarlaksarkani meži, no necaurredzama biezokņa izšāvās protuberances, kas sazarojās, dubultojās, vairojās, piepūtās, atgādinādamas ugunīgus, asiņaini spīguļojošus briesmoņus, ērmīgus purnus ar kustošiem, liesmainiem žokļiem, — brīdi tā pastāvējušas, tās locīdamās izgaisa, un to vietā no zaigojošās, kā neredzama viesuļa sagrieztās granulācijas izvirda citas. Vietām protube- ranču izvirdumu ievadīja divi strauji, par apkārtējo vidi tumšāki uguns virpuļi, kas griezās katrs uz savu pusi; citur liesmojošajā virsmā vispirms radās atvars, pēc tam tā sāka strauji uzpūsties, izmeta milzīgā ātrumā augšup joņojošus zibeņus, kas lidojot kļuva arvien gaisīgāki, vājāki un bālāki, kamēr to žilbinošais mirdzums pārvērtās par oranžu blāzmu, kurai spīdēja cauri nemitīgi virmojošās hromosfēras dziļāko slāņu gaisma.

Neaprakstāms iespaids. Pēc ilgajiem gadiem, kas bija pagājuši bezgalīgajā tumsā, ledainajā tukšumā, kurā valdīja tāds aukstums, ka sasala pat visgaisīgākā gāze, tagad aiz Geas plānās sienas pacēlās nevis kalns vai jūra, bet gan vesela gigantiska uguns pasaule; šķita, ka kuģis sairst, izkūst — niecīga metala drumsla lidinājās virs žilbinošajām dzīlēm.

«Cik nežēlīgs ir Visums,» es nodomāju, «cik šauras un reti sastopamas ir mērenās, vidējās joslas, kurās var dzimt un kādu laiku eksistēt dzīvība — tik vāja un nespēcīga salīdzinājumā ar balto svelmi un melno salu — šiem diviem Esamības poliem … Un tomēr,» domāju tālāk, «šī vājā dzīvība ir drosmīga, un, lūk, mēs atrodamies virs zvaigznes, virs kāda no tiem aklajiem ugunskuriem, kas mūs radījuši.»

Tā es domāju, juzdams, ka seju, acis un pieres ādu kā miljons neredzamu adatu dursta Sarkanā Pundura karstums. Salīdzinājumā ar citām zvaigznēm tas bija punduris, bet salīdzinājumā ar cilvēkiem — milzis.

Pēkšņi sajutu cita cilvēka klātbūtni; divus soļus no manis stāvēja Trehubs.

Gribēju, lai viņš man palīdz atgūt līdzsvaru,-un laikam tādēļ vaicāju:

—   Profesor… kas notiktu ar Punduri, ja mēs uz to izšautu pilnu dezintegratora lādiņu?

Ne mirkli nevilcinājies, viņš atbildēja:

—   Tas pats, kas ar okeānu, ja bērns tajā iemestu smilšu graudiņu …

Astronoms vēl turpināja runāt, bet viņa vārdi vairs / nenonāca līdz manai apziņai, jo man piepeši iešāvās prātā briesmīga doma.

Kaut arī bija vēl ļoti agrs, es nekavējoties devos pie Grotriana un, uzmodinājis vii.iu, jautāju, vai automāti, kas pirmie tika aizsūtīti uz atlantīdu mēnesi, sterilizēti pēc atgriešanās uz Geas.

Astrogāts satraukts, kaut arī ārēji valdīdamies, piezvanīja Irjēlam.

Pēc brīža saņēmām atbildi: automātus sterilizēja tikai pēc mūsu atgriešanās uz kuģa; tātad gandrīz triju stundu laikā cilvēkiem bijusi iespēja nonākt ar tiem saskarē.

—  Bet jūs taču apgalvojāt, ka bakteriālā infekcija izslēgta? — Grotrians sacīja sarunas beigās, pētoši raudzīdamies manī.

Es klusēju. Grotrians piegāja pie aparāta un sāka zvanīt speciālistiem; drīz vien ieradās Ters Hārs, Moletičs un paleobiologs Ingvars. Astrogāts viņus īsūmā iepazīstināja ar faktiem.

Kad viņš beidza, Ingvars strauji uzlēca kājās.

—  Vīrusi! — viņš iesaucās. — Vai jūs izdarījāt asins virusoloģisko analizi?

—   Nē, — es atbildēju nobālēdams.

Sāda varbūtība mums neienāca prātā; tā bija liktenīga, bet^iegli izskaidrojama kļūda, ņemot vērā to, ka pēdējie vīrusi nozuda no Zemes virsas pirms deviņsimt gadiem.

Es steidzīgi šķīros no Grotriana, lūgdams viņu noskaidrot, vai Kanoposs bija saskāries ar automātiem, pirms tos sterilizēja, un atgriezos slimnīcā.

Slimnieks vēl arvien nebija nācis pie samaņas. Elpas trūkums pieauga, plaksti un pirksti kļuva zili, bet pulss sasniedza simt piecdesmit sitienus minūtē. Anna izmisusi nemitīgi deva skābekli. Es paņēmu asinis no vēnas locītavā un nekavējoties nodevu to automātiem- analizatoriem. Nācās dot viņiem sīku darbības instrukciju, jo tie nebija piemēroti līdzīgu analižu veikšanai, tādēļ tikai deviņos no rīta, apdullis no negulēšanas, galvai vai plīstot aiz sāpēm, noliecos pār analizēs rezultātiem. Slimnieka asinīs bija sīki ķermenīši ar tikai divas desmittūkstošdaļas milimetra lielu caurmēM, Jau pavirša analizē rādīja, ka tieši tie ir slimības dīgļi. Par to nebija šaubu. Mūsu biedrs bija inficējies ar automātu no mākslīgā mēness ievazātiem vīrusiem. Es

vēlreiz uzmodināju Sreju, lai viņam to paziņotu. Srejs tūlīt atnāca uz slimnīcu, atvedot līdzi Ingvaru un vēl vienu paleobiologu — senās bakteriālās floras speciālistu Ar trionotekas palīdzību mums izdevās ātri identificēt dīgļus; tie bija tā saucamās papagaiļu slimības — smagas infekcijas slimības vīrusi, tā bija izplatīta uz Zemes pirms tūkstoš gadiem. Mēs atradāmies analitiskajā laboratorijā, kad piezvanīja Anna.

— Agonija, — viņa teica pa telefonu. Es atkārtoju šo vardu klātesošajiem.

Pēc minūtes mēs bijām slimnieka istabā.

Mūsu biedrs mira. Artērijās vairs nevarēja sataustīt pulsu, seja no zilas bija kļuvusi pelnu pelēka, elpa gārgdama lauzās no krūtīm.

Atkal ievadījām serumu un asinis, mēģinājām atslogot sirdi, bet viss velti. Tad, izpildot ārsta augstāko pienākumu, raudzījām kaut uz dažiem mirkļiem atgriezt slimnieku pie samaņas, lai viņš varētu izteikt savu pēdējo vēlēšanos, bet arī tas mums neizdevās. Saindētās smadzenes vairs nespēja valdīt pār ķermeni. Sešas minūtes pāri desmitiem viņš pārstāja elpot.

Uz mūsu kuģa tas bija pirmais nāves gadījums, ko izraisīja slimība. Ciestās sakāves nospiesti, mēs izgājām no slimnīcas; būtu agrāk izdibinājuši slimības cēloņus, iespējams, ka izdotos to uzveikt. Tagad vispirms bija jāsagatavojas cīņai pret iespējamo epidēmijas izplatīšanos. Grotrians mums paziņoja, ka Kano- poss tiešām saskāries ar automātiem, vedot tos uz astrogātu darbnīcu, kur to ziņojumus ierakstīja trionos. Automāti laikam bija inficējušies ar vīrusu kultūru, ejot caur mākslīgā pavadoņa laboratoriju, ko norobežoja svina sienas. Viņi neievēroja piesardzības noteikumus, jo konstruktori šādu gadījumu nebija paredzējuši.

Visus, kas pēdējās dienās bija saskārušies ar Ka- noposu, mēs izolējām īpašā slimnīcas daļā. Mums nopietni draudēja epidēmija, jo mūsu organismi, kas Zemes apstākļos nebija raduši cīnīties ar infekcijām, nespēja pretoties slimībām. Kamēr biologi un ķīmiķi analizēja vīrusa olbaltumvielu struktūru, es izmeklēju visus, ko turēja aizdomās. Vienpadsmit cilvēku asinis saturēja bīstamos dīgļus. Ķīmiosintezatori saņēma pa

vēli radīt vielu, kas būtu nāvējoša vīrusam un tai pašā laikā nekaitīga cilvēka organismam; vakarā iedarbināti, tie jau pusnaktī piegādāja pirmo medikamentu devu, ko nekavējoties nosūtīja uz slimnīcu. Nākošajā dienā šo līdzekli saņēma absolūti visi Geas ļaudis. Epidēmijas briesmas tika likvidētas dīgļa stadijā.

Vakarā zvaigžņu galerijā satiku Teru Hāru un Nilsu Irjēlu.

Nilss iztaujāja mani par sava drauga Kanoposa beidzamajiem mirkļiem.

—   Iedomājieties, — Ters Hārs sacīja, kad es beidzu stāstīt, — viņu pēdējais upuris krita pēc tam, kad pašu pīšļi jau bija sairuši tukšumā…

Mēs klusējām. Aiz Geas pakaļgala spīdēja kvēlojošais Punduris. Sarlaksarkanā gaisma krita uz galerijas griestiem, cilvēku sejām, un viņu acīs laistījās sārti vizuļi.

—   Tā bija akla sagadīšanās, — Nilss pēkšņi ierunājās, — bet cik netaisna! So briesmoņu pūliņi nes augļus vēl pēc gadu simteņiem, turpretim no visiem tiem, kas pret viņiem cīnījušies, nekas nav palicis pāri…

—   Kā tu tā vari runāt! — Ters Hārs iesaucās gandrīz vai saniknots un pacēla roku, rādīdams uz zvaigžņotajām debesīm.

—   Profesor, tu pārspīlē, — es teicu. Varbūt tās bija negulētās naktis, varbūt sāpes par zaudēto biedru, varbūt arī niknums par ciesto sakāvi, kas lika man rūgtuma pilnā balsī turpināt: — Vai bez viņiem arī zvaigžņu nebūtu?

—   Zvaigznes būtu, — Ters Hārs mierīgi atteica, — bet starp zvaigznēm nebūtu cilvēku.

SARKANĀ PUNDURA PLANĒTA

Pundura otrā planēta izskatījās kā mazs, oranžs disks, un, jo tālāk lidojām, jo vairāk tā tuvojās divām patlaban visgaišākajām debesu zvaigznēm — Centaura dvīņu saulēm.

A saulei ir planētu sistēma, kas sastāv no divām grupām — iekšējās un ārējās, diezgan līdzīga mūsējai.

B saulei nav planētu šī vārda tiešajā nozīmē; to ielenc milzīgs asteroīdu wn meteoru spiets, pie tam lielākie apmēros ir gandrīz līdzvērtīgi Mēnesim un Zemei. Astrofiziķi šo sauli dēvē par «dubultsistēmas atkritumu vācēju», jo tā it kā uzsūkusi savā tuvumā matērijas atliekas, kas palikušas pēc Telemaka planētu saimes konsolidēšanās.

Sais notikumiem bagātajās dienās planetologus nebija viegli sastapt ārpus observatorijas. Mūsu Saules sistēmā viņi jau bija izmērījuši un nosvēruši visu, kas kaut mazliet atgādina planētu, atlika tikai papildināt savu priekšgājēju pētījumu rezultātus, bet tagad viņi vai slīka jaunu faktu plūdos; lai skatītos kurp skatīdamies — uz Centaura lielajām saulēm, vai Sarkano Punduri, — visur zaigoja neizpētītas planētas, tādēļ nav brīnums, ka viņi strādāja bez atpūtas un ne tikai ēda pie teleskopiem, bet bieži vien turpat arī nosnaudās.

Un tomēr man izdevās sastapt Borelu dārzā, kas tagad bija pavisam tukšs; zinātnieks tur iegriezies, kā pats sacīja, «ar vienu kāju, lai atspirdzinātos, ieelpojot ziedu smaržu». Mēs apsēdāmies uz akmeņiem strauta malā, un te Borels izpauda man lielu, nule atklātu noslēpumu. Proti, A saules otrā planēta, kas mazliet mazāka par Zemi, riņķojot ap savu asi un pie tam tik ātri, ka tās apgrieziena laiks neesot lielāks par trīs ceturtdaļām Zemes diennakts. Es pacietīgi gaidīju tālākus paskaidrojumus, taču Borels nesteidzās un, tikai pamanījis manu pilnīgo mieru, izbrīnā iesaucās:

—   Kā, vai tad tu nesaproti? Tu taču zini, ka Mer- kūrs nemaz negriežas ap savu asi, bet Venēra griežas Joti lēni. So planētu sākotnējo raito griešanos miljonu gadu laikā palēninājusi paisuma berze, ko izraisa Saules pievilkšanas spēks. Redzi, Centaura A tuvākā planēta, tāpat kā Merkūrs, vienmēr griež savai saulei vienu un to pašu puslodi, bet šī otrā planēta, kas pēc sava stāvokļa atbilst Venērai, apgriežas trīsdesmit reižu ( īsākā laikā "nekā Venēra .,.

—  Par ko tas liecina?

—  Par neastronomiska faktora iejaukšanos.

—  Un kas tas ir par faktoru?

—  Būtnes, kas apdzīvo planētu, — Borels atbildēja.

—   Un turklāt būtnes, kas attīstības ziņā ir vismaz līdzvērtīgas mums, bet varbūt pat pārspēj mūs, jo mēs pagaidām vēl neesam mēģinājuši ietekmēt Zemes griešanās ātrumu.

—   Ko?! — es iesaucos. — Tu domā, ka viņas regulē!?…

—   Jā. Sai planētai nav mēness, un aprēķini rāda, ka tās apgriezienam vajadzētu ilgt divdesmit vai vismaz astoņpadsmit dienas, — īsāks apgrieziena laiks teorētiski nav iespējams, tātad… varam sagatavoties, ka sastapsim patiešām saprātīgas būtnes!

Es apjautājos, kādēļ, izdarījuši tik svarīgu atklājumu, mēs šķiežam laiku, dzenoties pakaļ Pundura otrajai planētai.

—   Ceļojuma astoņos gados, — Borels man paskaidroja, — Geas dzinēji pārvērtuši enerģijā vairākus desmitus tūkstošu tonnu degvielas; šis lielais masas zaudējums pēc iespējas ātrāk jākompensē. Kā zināms, mēs varam atbrīvot atomenerģiju no jebkura matērijas veida, bet elementu enerģētiskā vērtība atkarīga tikai no to masas. Teorētiski kuģa dzinēji varētu izmantot jebkuru vielu, tātad tiklab šķidrumu, kā gāzi vai minerālu, bet astrogātiern ir svarīgi, lai materiālu, ko mēs izvēlēsimies degvielas krājumu papildināšanai, varētu sagatavot lielos daudzumos, viegli un ātri, un lai tas būtu pēc iespējas vienkārši nogādājams uz Geas. Domājams, ka Pundura otrā planēta, ko klāj smilšaini tuksneši un kuras atmosfēra ir stipri izretināta, bez mākoņiem, labi atbildīs visiem šiem noteikumiem.

—   Senlaiku dārznieks, pacietīgi izaudzējis no zemes savu koku zaros augļus, kaut arī neviena roka tiem vēl nebija pieskārusies, varēja sacīt: darbs ir paveikts.

5os vārdus teica Ameta. Viņš kopā ar Irjēlu stāvēja uz priekšējā zvaigžņu klāja, kas bija augstu virs mums, zaigojošā Pundura sarkanās gaismas pielijis.

—   Par ko jūs runājat? — es pienācis jautāju.

—   Kas tas ir par dārznieku, un ko nozīmē tava metafora, pilot?

— Mēs spriežam, ka, ja šai brīdī mums nāktos atgriezties uz Zemes, arī tad ekspedīcija būtu veikusi savu uzdevumu, — Ametas vietā atbildēja inženieris.

—   Ak tad mēs esam tie dārznieki, bet tas tur — gatavais auglis? — es norādīju ar roku lejup, kur no borta līdz pat apvārsnim plētās planētas oranžsarkanā puslode.

—   Par sevi man jāsaka, ka es negribētu atgriezties — tieši tagad, kad mēs tuvojamies mērķim!

—   Neviens jau arī negatavojas to darīt, — Irjēla atbildēja. — Mēs tik tāpat spriežam par augstām lietām, jo, redzi, šodien Ametam paliek piecdesmit gadu.

—   Puse gadsimta! — es neviļus iesaucos. — Bet viņš kļūst arvien jaunāks! Kā tu to panāc?

Ameta sacīja:

—   Mēs jau sen nosūtījām uz Zemi Gobara teorijas pamatformulu. Sis radiosignālu kūlis tagad joņo caur tukšumu un sasniegs Zemi pēc diviem gadiem. Pat ja mūs parautu velni, vai tas nav lieliski?!

—   Perspektīva, ka mūs paraus velni, man neliekas lieliska, bet, ja tev dzimšanas dienā tā ir nepieciešama, esmu gatavs samierināties, — es atbildēju. — Inže- nier, — pievērsos Irjēlam, — kādēļ uz kuģa nekas nenotiek? Kādēļ neveic nolaišanās priekšdarbus?

—   Visu paveicām naktī. Mums jālido vēl kādi trīs- desmittūkstoš kilometri, bet tas ilgs kādu stundu: mēs virzāmies ļoti lēni, jo tuvojamies Roša joslai …

—   Ameta, protams, lidos pirmais? — es jautāju.

—   Ameta, protams, lidos, — pilots atsaucās kā atbalss, bet inženieris smaidīdams piemetināja:

—   Vajadzēja lidot Zorinam, bet viņš atteicās no savām tiesībām par labu Ametam, tā ir viņa dzimšanas dienas dāvana .. .

—   Es ceru, ka mēs visi varēsim izstaipīt kaulus uz istas cietzemes. Iedomājies tikai, astoņus gadus mums zem kājām bija vienīgi metāls. „ Astrogāti taču apžēlosies par mums?

—   Skatieties, — Ameta klusu iesaucās.

Oranžsarkanā virsma bija plaisu izvagota. Tur viss

likās nekustīgs, nedzīvs, bet, vērīgāk ielūkojoties, lēzenajos, šķietami pilnīgi gludajos klajumos varēja pamanīt pelēcīgas, ļoti gausi plūstošas straumes; tas stipri atgādināja skatu, kas ceļiniekam paveras, ja tas tuvo

jas Marsam; tie bija milzīgā ātrumā traucoši putekļu mākoņi.

Galerijā pulcējās ļaudis, bet Gea lidoja arvien lēnāk, kā apsvērdama, vai nederētu nolaisties līdz pašai planētas virsmai.

—  Jāpošas ceļā, — sacīja Ameta un pasmaidīja. Es ievēroju, ka viņam ir gluži sirmi deniņi; no augšas krītošā Pundura gaisma iemirdzējās šais sirmajos matos kā visskaidrākais rubīns.

—  Jāpošas ceļā, — viņš atkārtoja. — Es dodos citā pasaulē, bet neatvadīšos, jo tūlīt būšu atpakaļ!

Pēc triju stundu ilga izlūklidojuma Ameta sniedza šādu ziņojumu:

«Maza, tuksnešaina, Marsa tipa planēta. Stipri izteikta bezūdens erozija; nekādu organiskās dzīvības pēdu; plaši akmeņaini un smilšaini tuksneši; vientuļas klintis, cirkveida kalnu grēdas un izdzisuši vulkāni. Atmosfēra divsimt reižu retāka par Zemes atmosfēru, skābekļa un ūdens tvaiku nemana. Dienas un nakts pusložu temperatūras starpība sasniedz 110 grādus. Uz terminatora līnijas negaisu josla, kas pārvietojas ar planētas griešanās ātrumu. Dienvidu puslodes subtro- piskās joslas centrālajā kalnu masīvā liels regulārs iedobums, kurā atsedzas garozas dziļākie slāņi, jādomā, kristāliskā bazalta vairogs. No šī apvidus vairāku simtu kilometru apkārtnē stiepjas lielas sadēdējušu lavas klinšu joslas.»

Planetoķīmiķi nosprieda, ka, lai gan bazalts un tamlīdzīgi minerāli ir enerģētiski daudz mazvērtīgāki par Zemes smagajiem elementiem, kurus līdz šim izmantojām kā degvielu, tomēr ērtie iegūšanas un transporta apstākļi lielā mērā kompensēs šo starpību. Nolēma, ka Gea lidināsies virs norādītā apvidus piecas sešas dienas un pa šo laiku kravas raķetes piepildīs tās tvertnes ar attiecīgi sasmalcināto minerālu.

Visu nakti analizēja Ametas atvestos fotoplānus. Gea lidinājās apmēram 200 kilometrus virs planētas, tātad krietni tālu no izretinātās atmosfēras slāņa. Uz rīta pusi izgājis zvaigžņu galerijā, ieraudzīju neparasti skaistu skatu. Mūsu kuģis tobrīd tieši iznira no konusveida ēnas, ko meta planētas nakts puslode. Tās milzīgais pusloks aizklāja zvaigžņotās debesis, bet pati augšējā maliņa kvēloja asins sārtumā; tad aiz gludā, melnā loka parādījās Pundura sarkanā galva. Tiklīdz tā stari ielauzās planētas atmosfērā, pēdējā iekvēlojās neskaitāmās bengāliskās ugunīs; vietvietām pa spokainām gultnēm šķita plūstam asiņu straumes; planētas disks līdz pašai apvāršņa malai pielija spilgti sarkanas gaismas, kas pamazām pārvērtās rožainā; šī parādība turpinājās tik ilgi, līdz pundursaule pacēlās augstāk un tai pretim joņojošā Gea noņāca virs dienas puslodes.

Pulksten divpadsmitos pēc vietējā laika Gea apstājās virs Ametas norāditā apvidus, kurp devās tekto- niķu un planetoķīmiķu izlūkošanas grupas. Zem mums, retas miglas plīvurā tītas, neskaidri iezīmējās līkumotas kalnu grēdas; pašā vidū atradās vislielākā no tām, kurai bija četrsimt kilometru plata apļa veids; tā atgādināja varenos Mēness krāterus. Krātera ziemeļaustrumu sienā bija dziļš iedobums, un likās, ka pirms daudziem gadsimtiem te iecirties milzu veseris, kas sagrāvis un samalis klintis, bet no briesmīgā trieciena klinšu drupas tikušas izmētātas tālu pa visu tuksnesi, kur tās izveidojušas bālganas joslas, kas starveidīgi stiepās uz visām pusēm. Aplūkots no liela augstuma, šis apvidus izskatījās kā jūras zvaigznes nospiedums uz planētas virsmas.

Kad raķetes, krizdamas lejup, nozuda mūsu skatieniem, mēs tvērām pēc tālskatiem. Redzes laukā, ko nemitīgi šķērsoja oranži mākoņi, parādījās sudraba dzirksteles, kas jau tuvojās planētas virsmai; pjrmā kuģa atomuguns liesma nolaizīja tuksnešaino līdzenumu, atstājot aiz sevis sārti kvēlojošu joslu. Izkausētā smilts pārvērtās par stiklainu garozu, radot kaut ko līdzīgu dabiskam skrejceļam, uz kura nolaidās pārējie šāviņi. Pētniekiem bija jāievāc klinšu paraugi un jāiezīmē vietas, kur minerāli satur visvairāk smago elementu. Izdarot analizēs lauka apstākļos, pagāja trīs stundas; tad, saņēmušas radiosignālu, no Geas lidlaukiem startēja raķetes ar ekskavatoriem, mehāniskajiem sasmalcinātajiem un krāvējiem. Izlūku grupa varēja jau atgriezties uz kuģa, bet vēl turpināja pētījumus. Pēcpusdienā zinātnieki griezās pie astrogātiem ar lūgumu atsūtīt apvidus kāpurķēžu vilcējus. Es izmantoju izdevību, lai pievienotos šāviņa apkalpei, kurai bija uzdots aizvest pieprasītās mašīnas un rīkus.

Sis šāviņš, kas bija daudz smagāks par pētnieku pasažieru raķetēm, nevarēja nolaisties uz mākslīgās stikla masas garozas. Tā vadītājs Uls Vefa strauji nobremzēja virs smilšu kāpām, bet nepietiekami samazināja ātrumu un iedrāzās tajās ar tādu sparu, ka veselu minūti pār raķetes priekšgalu vēlās krēpjaini smilšu viļņi, kas, saskaroties ar raķetes bruņām, ellišķīgi dārdēja. Tiklīdz pārstāja žvarkstēt bremzes, iestājušos klusumu piepildīja vēja svilpšana. Aiz logiem joņoja oranži mākoņi.

Mēs atradāmies seklas ieplakas viszemākajā vietā, ko no visām pusēm amfiteātra veidā ietvēra klintis. Pētnieku raķetes atradās kādu kilometru tālāk; plūstošās smiltis, kas nemitīgi viļņoja visapkārt, cik tālu vien sniedzās skatiens, bija izveidojušas ap tām pusmēneš- veida līčus un sāka jau aizputināt to sānus. Atvestie kāpurķēžu vilcēji noripoja lejā pa ieslīpi novietoto nobrauktuvi. Kopā ar vairākiem biedriem uzrāpos uz pirmā vilcēja ārējā pārsega, un jau pēc brīža mēs braucām galvenās nometnes virzienā.

Biju iedomājies, ka planētas kalni, kaut arī sveši, atgādinās man kādu no jaunības ainavām, kas visdziļāk iespiedusies atmiņā: aukstas, tālumā izzūdošas kalnu virsotnes, lielo klusumu, kurā dzirdami vienīgi pulsa sitieni un kas modina bezgalības sajūtu — nevis tās melnās un neaptveramās, kas uzglūn aiz planētu atmosfēru trauslajiem apvalkiem, bet gan Zemes gaišās, zilās bezgalības. Tagad, sēžot uz mašīnas, kas raustījās no motora grūdieniem un lēkāja pa nelidzeno virsmu, vēroju pelēku, kā pelnos pārvērstu klajumu, kas pamalē, neskaidri viļņojot, saplūda ar debesīm*; cauri putekļu mākoņiem, kas mūs apņēma, nespodri vizēja Sarkanais Punduris. Vilcējs, aiz piepūles vibrēdams un sprauslādams, uzrausās uz platās, stiklainās masas joslas, ko bija izveidojušas raķetes, tad, ar kāpurķēdēm izmisīgi kuldams gaisu, pārvēlās tai pāri un otrā pusē strauji iegrima ļoti smalkā, irdenā, gandrīz baltā smiltī vai, pareizāk, vulkāniskā tufā. No apkārtējo kāpu virsotnēm celdamās, joņoja virpuļojošas smilšu pātagas un čirkstot pa sejsega stiklu plūda lejup. Beidzot vilcējs apstājās blakus bāzes raķetei; mēs nolēcām no tā un tūdaļ līdz ceļiem iestigām smiltīs. Līdz raķetei bija jābrien tikai simt metru, bet, veicot šo ceļu, es mirku sviedros. Gāju pret gaismu. Zemais vējš, kas pūta tieši kājās, sacēla oranžu putekļu mākoņus; tie krāsoja reto gaisu kā dūņas, ko zemūdens straume izceļ no dibena, un iespiedās visās skafandra krokās. Raķete stāvēja uz kailas klints izciļņa, kas pacēlās kā sala virs plūstošajām smiltīm. Visapkārt plētās tuksnesis. Nebija ne vēsts no tām starveida svītrām, kuras tik skaidri saskatījām no ^ugšas.

Raķetes lielajā kabīnē bija sapulcējušies kādi desmit cilvēki; viņi sprieda, noliekušies pār galdu, kas bija noklāts kartēm, fotoplāniem un minerālu drumslām. Uzzināju, ka, ieinteresējušies par klinšu masu konfigurāciju, pētnieki gatavojās izdarīt grunts izmēģinājuma zondēšanu. Drīz vien mēs atkal apvilkām skafandrus un devāmies pie vilcējiem, kas mūs jau gaidīja.

Es pakāpos uz tornīša, lai varētu acīm aptvert pēc iespējas lielāku platību; tai brīdī vilcējs strauji sakustējās un devās uz priekšu, saceldams aiz muguras un gar malām veselus smilšu geizerus. Mašīna virzījās lēni, brīžiem iegrimdama līdz pusei smiltīs; līdz ar smilšu nemitīgo līgošanos un viļņošanu tas radīja jūras ceļojuma ilūziju. Kalnu silueti, kas tikko jaušami iezīmējās caur putekļu mākoņiem, kļuva arvien melnāki un staltāki. Kad attālums jau bija pietiekami sarucis, ievēroju, ka mēs tuvojamies tieši robam kalnu grēdā.

Rietumos pacēlās sienas, izvagotas dziļām plaisām, kurās bija iespiedušās nogruvumu mēles; aiz šīs dabiskās erozijas ainavas sekoja neaprakstāms haoss. Saplaisājušās nogāzes atgādināja gigantiskas vagas; no šīm gravām pacēlās milzīgi, apaļi veidojumi — šķita, ka akmens te ir izkusis un tad atkal sacietējis, izveidodams izliektas, sastingušas pieres. Stāvas kraujas ietvēra violeta mirdza; visa varenā kalnu grēda trīs baisos nāves lēcienos te krita lejup līdz pašam ieplakas dibenam, lai dažus kilometrus tālāk — pie oranžā apvāršņa atkal paceltos tikpat stalta.

Vilcējs arvien biežāk meta līkumus ap pusaizputi- nātiem bazalta blāķiem; beidzot tas apstājās cieši sabll- vējušos, asu klints bluķu lauka malā, jo tam nevarēja tikt pāri. Tālāk kalnos jau kāpām kājām. Kādu laiku sekoju zinātniekiem, bet viņu vienmuļais darbs — klinšu zondēšana ar ultraskaņas aparātiem, akmeņu rentge- noskopēšana, paraugu vākšana — tik gausi virzījās uz priekšu, ka atgriezos pie vilcēja, kas bija palicis akmens lauka malā. Sēžot siltajā kabīnē, tērzēju ar Ulu Vefu, kad ierunājās radioaparāts; Geas meteotehniķi brīdināja, ka līdz ar krēslu mums tuvojas smilšu vētra. Vajadzēja sasaukt pētniekus, kas bija izklīduši tālu kalnos, un, kad visi bija sapulcināti, atgriezāmies bāzes raķetē. Sarkanā saule rietēja. Dažu sekundu laikā mākoņi virs mums sabiezēja, debesis kļuva vienmērīgi sārtas kā kvēpošas lampiņas liesma, kas redzama caur noputējušu stiklu. Sarkanā Pundura saltais, asiņainais disks karājās starp melnajām kalnu virsotnēm un mākoņiem. Viss ietinās sārtā dūmakā, kas kļuva arvien tumšāka, purpursarkanie toņi pārgāja violeti asiņainā krēslā; uz šī fona smagās, gāzelējošās mašīnas un cilvēki atgādināja savādas zemūdens būtnes. Tajā brīdī, kad sarkanais aplis pieskārās apvārsnim, pēdējā radās lēzena iedobe — likās, ka kvēlojošā lode izkausējusi klintis, bet tā tūdaļ noslīdēja vēl zemāk, un robs, kas bija tikai optiska ilūzija, izzuda. Vēl mirkli sarkanā gaisma cīnījās ar tumsu, beidzot tā izdzisa. Vienīgi tur, kur aiz kalniem bija nozudis Punduris, vēl zaigoja tā protuberances, laiski locīdamās kā sarkanas čūskas, līdz izzuda arī tās. Iestājās pilnīgi melna tumsa, kurā neredzēja itin nekā, gluži kā stāvot aizvērtiem plakstiem. Saulrieta ainava bija mūs pārsteigusi pie raķetes lūkas. Mēs vēl atradāmies šī skata varā, kad tālumā atskanēja arvien pieaugoša kaukšana; tuvojās nakts un tai līdzi — smilšu vētra.

Es ilgi klausījos zinātnieku diskusijā; visi bija vienis prātis, ka liels meteors, virzīdamies pa planētas virsmai gandrīz paralēlu trajektoriju, izlauzis šos vārtus kalnu grēdā, kas tam gadījusies ceļā. Noguris, ierāvies plašās kabīnes kaktā, es, pašam nemanot, aizmigu.

Nakti reizi vai divas pa pusei pamodos, ieraudzīju pār kartēm noliekušos pētniekus un atkal aizmigu; liekas, viņi neaizvēra acu līdz pat rītausmai. No rīta atmosfēras temperatūra ārā bija mīnus 87 grādi, bet visas raķetes izrādījās pilnīgi ieputinātas smiltīs, un tās varēja atrakt tikai pa radio izsauktie automāti. Kravas raķetes arvien vēl turpināja pievest Geai sasmalcināto ba- zaltu, bet pētnieki atkal devās pārgājienā uz kosmiskās kataklizmas vietu.

Es paliku raķetē viens un pa stikla logu vēroju, kā otrā — mazākā kabīnē divi koordinatori vadīja pētnieku darbu. Uz lieliem ekrāniem, kur bija redzama visa apvidus karte, mirdzēja desmitiem uguntiņu, kas apzīmēja cilvēkus; šie gaišie punktiņi lēni virzījās uz priekšu, apstājās, kāpās atpaka|; tas atgādināja bērnu rota|u, bet patiesībā šie'cilvēki, kuru raidītāji lika uguntiņām kustēties, kāpa nepieejamās klintīs un nolaidās dziļās aizās. Kādā mirkli ievēroju, ka visas uguntiņas sakustējās un devās vienā virzienā; drīz tās izveidoja mirdzošu gredzenu, bet tad saspiedās cieši kopā un sāka drudžaini kustēties kā jāņtārpiņu bars. Abi koordinatori saviļņojās; trešais cilvēks, kas atradās kabīnē, planeto- logs Borels, raudzījās drīz vienā, drīz otrā ekrānā, kaut ko pateica pārējiem diviem, tad piegāja pie tiešo sakaru aparāta ar Geu un uzsāka garu sarunu. Pēkšņi koordinatori piecēlās un noliecās pār ekrāniem. Viņu sejas bija tik ļoti satrauktas, ka es jau gatavojos ieiet kabīnē; te uz sānu pults iedegās trīs spuldzītes — divas zaļas un viena balta; tas nozīmēja, ka tuvojas pasažieru raķete no Geas (kravas raķetes, kas kursēja nemitīgi, nebija pieslēgtas signalizācijas tīklam). Tiešām, pēc desmit minūtēm ieradās astrogāts Ters Akonjans. Nespēdams apvaldīt ziņkāri, es iegāju viņam līdzi kabīnē.

— Viņi tūlīt būs klāt, — Borels teica Teram Akon- janam, — tu uzzināsi visu no pirmavota.

Mēs gaidījām apmēram stundas ceturksni pilnīgā klusumā, kuru es negribēju pārtraukt, līdz kļuva dzirdama tāla, gaudojoša, ar lielu apgriezienu skaitu strādājošu motoru rūkoņa. Troksnis tuvojās, tad pēkšņi izbeidzās ar asu nopūtu, un pēc brīža kabīnē ienāca cilvēki skafandros, nesdami lielu, plakanu metala futrāli, kuru nolika uz galda. Daži bija tik noguruši, ka tikko spēja nostāvēt kājās; atstūmuši pakausī sejsegus, viņi, kā bija stāvējuši — noputējušos un netīros skafandros, — apsēdās vai, pareizāk, atkrita atzveltnes krēslos.

Vārdu ņēma viens no tektoniķiem. Kā izrietēja no viņa stāsta, meklējot pierādījumus savai hipotezei, viņi nejauši izdarījuši svarīgu atklājumu. Viens kāpurķēžu vilcējs iegāzies zem planētas virsējā slāņa apslēptā bedrē; paplašinot šo bedri, viņi uzgājuši kaut ko līdzīgu apakšzemes ejai, kas vedusi taisni uz leju, bet pēc vairākiem desmitiem metru izbeigusies ar akmeņu nogruvumu.

—   Vai šī eja cēlusies dabiskā ceļā? — Ters Akonjans jautāja.

—   To nevar droši apgalvot, — tektoniķis atbildēja. Viņš pārvilka ar cimdu pār seju, atstādams uz tās tumšu švīku, bet neviens tam nepievērsa uzmanību. Tektoniķis pienāca pie galda, uz kura bija novietots atnestais priekšmets, un sacīja:

—   Mēs ātrākām daļu galerijas, bet darbs rit lēni, jo negribam lietot straujas iedarbības līdzekļus. Gaitenis ved tālāk … Apmēram simt piecdesmit metru dziļumā mēs atradām — lūk, šo…

Viņš atrāva metala vāku. Uz mīksta paklāja gulēja tumšs, porains, kā apsvilis ķermenis, kas nebija lielāks par cilvēka galvu".

—   Organiskā viela? — Ters Akonjans jautāja, visiem klusējot.

—   Paliekas, — tektoniķis atteica. — Nedaudz oglekļa. Izotopu analizē parādīja, ka šī ķermeņa vecums ir ap 1200 līdz 1400 gadu. Struktūra visumā amorfa, vispārīgais ķīmiskais sastāvs nedod nekādas norādes, jo pseidomorfiskās intrūzijas rezultātā notikusi daļlja sākotnējo sastāvdaļu metamorfoze. Bez tam uz šo ķermeni iedarbojusies augsta temperatūra, droši vien meteoram nokrītot.

—   Ko saka biologi? — Ters Akonjans jautāja.

—   To pašu, ko mēs: ogleklis pēc savas izcelšanās esot organisks, bet vairāk viņi neko nevar pateikt.

—   Un tālākie pētījumi?

—   Līdz šim izpētījām vēl piecsimt metrus ejas. Tur neuzgājām ne šīs, ne kādas līdzīgas vielas pēdu. Tālāk ir pagrieziens un eja izbeidzas.

—   Kādas ir jūsu domas?

—   Planēta pati nekad nav radījusi nekādas dzīvības formas, tātad šis paliekas būs radušās ārpus planētas.

—   Uz kāda pamata jūs tā spriežat?

—   Visos iežos līdz pat magmātiskajiem nav ūdens darbības pēdu, nav nogulumu iežu, bet dzīvība, kuras pamatā ir olbaltumstruktūras, nevar rasties bez ūdens; šis ogleklis pēc izcelšanās ir organisks, tātad… — viņš noplātīja rokas.

—   Tātad? — Ters Akonjans atsaucās

—   Hipotēzēs… nekas cits kā hipotēzēs, — tektoniķis negribīgi sacīja. — Šahta varbūt liecina par kalnrūpniecības darbiem, kas te noritējuši senatnē.

—   Un šīs te, — astrogāts ar roku norādīja uz melno ķermeni, — ir dzīvas būtnes atliekas?

—   Jā.

Klātesošo skatieni pievērsās tumšajam ķermenim. Sai mirklī bija kaut kas satraucošs. Mēs bijām mērojuši biljonus kilometru, vienaldzīgi slīdēdami garām gan liesmojošas, gan atdzisušas matērijas sakopojumiem, saulēm un meteoriem, bet tagad šīs paliekas, ko nejauši atklājām uz svešas, nedzīvas planētas, lika mūsu sirdīm straujāk pukstēt. Varbūt tobrīd es vairāk nekā jebkad izjutu stingras saites, kas ir vecākas par cilvēka prātu un par pašu cilvēku, saites, kas vieno visu dzīvo, lielās ilgas pēc būtnēm, kas līdzīgi mums cīnās ar neizmērojamās pasaules vienaldzību. Sīs saites lika mums šais melnajas paliekās uzminēt kādas nepazīstamas, varbūt pat nesaprotamas dzīvības bojā ejas liecību, un šī dzīvība mums šķita tik tuva, it kā tajā ritētu mūsu pašu asinis.

Pētījumi, ko nepārtraukti, arī vētras laikā, veica visu nākošo dienu, nakti un vēl vienu dienu, nedeva nekādus rezultātus. Ceturtās dienas vakara Geas degvielas tvertnes bija piepildītas un pienāca aizlidošanas bridis. Pētnieki nelabprāt atstāja izrakumu vietu, bet astrogāti ar radiosignāliem viņus skubināja. Bija jau nakts, un vētra ar katru minūti pieņēmās. Orkāna saceltie smilšu vi|ņi kaukdami un dārdēdami gāzās virsū raķetēm, un šķita, ka simtiem tērauda asmeņu trinas gar to bruņām. Šādos apstākļos startēt nebija viegli; vajadzēja uzreiz attīstīt lielu paātrinājumu. Bāzes raķete, kurā es atrados, startēja pēdējā, tā ka es redzēju, kā aizlido visas pārējās. Tumsā uzšāvās zili, dreboši putojošas uguns stabi, kurus

pie pamatnes apņēma pienbalti mutuļi: tur vārījās tuksneša smiltis.

Liesmojošie pīlāri cits pēc cita uzlidoja debesīs, uguns kolonāde sašķēla nakti, izraudama no tumsas spokaini apgaismotas ainavas fragmentus: virpuļojošas smiltis, stāvas, augstas klintis un skrejošas ēnas, kas izklīda tuksnesī kā melnu putnu bari. Uguns takas kāpa vertikāli arvien augstāk un augstāk, kamēr kļuva šauras kā līdz baltkvēlei sakaitētas adatas; kad apklusa pērkonam līdzīgā sakarsušo gaisa masu dārdoņā, kas uz brīdi bija nomākusi viesuļa kaukšanu, kļuva dzirdama mūsu aizdedzes aparātu purpināšana, atskanēja brīdinājuma vārdi, es apgūlos uz muguras un vairs neredzēju, kas notiek aiz loga.

Tai pašā naktī Gea izgāja ārpus Sarkanā Pundura gravitācijas lauka un, kāpinādama ātrumu, aizjoņoja Centaura lielo sauļu virzienā.

GOBARA BIEDRS

Kad kalnus tin migla, daļēji aizsedzot to virsotnes, dažreiz gadās, ka skatienu saista kāda šķietami nepazīstama smaile, kas atbrīvojusies no citu, lielāku smaiļu pārākuma, kuras līdz šim to nomākušas ar savu milzumu. Daudzus Gobara līdzstrādniekus parasti sastapu viņa sabiedrībā un tādēļ laikam uzskatīju par neinteresantiem cilvēkiem. Kādu vakaru pārliecinājos, ka esmu maldījies.

Kad ierados vēsturnieku darbnīcā, tur vēl neviena nebija. Apsēdos krēslā vienā no pirmajām rindām. Lielās griestu lampas nedega; tukšo zāli pildīja pelēcīga, nenoteikta gaisma, kā apmākušās dienas rīta blāzma, bet tas, kas šādā rītausmā ir tikai viena pakāpe ceļā no tumsas līdz pilnai gaismai, te — šajā vēsajā, lielajā zālē ar tikko saskatāmām tumšām gleznām pie sienām — likās sastindzis un pamiris kādā pārejas stāvoklī un, laikam apstājoties, kļuvis par mūžīgu ausmu, kas vairs nav nakts, bet vēl nav arī diena.

Tā prātojot, īsināju laiku, gaidīdams biedrus.

Lielākā ekspedīcijas dalībnieku daļa tagad arī vakaros uzturējās laboratorijās, apstrādājot materiālus, kas bija iegūti uz Sarkanā Pundura planētas, un sastādot nākošo pētniecisko ekspedīciju plānus Centaura sistēmā. Reti kads iegriezās pie vēsturniekiem, tādēļ šodien Moletiča lekcijas vietā te izraisījās sarunas, kas skāra visvisādus tematus. Tembhāra sasmīdināja mūs, pastāstīdams, kā automāti, kas piederējuši diviem zinātniekiem ar pretējiem uzskatiem, reiz, atstāti laboratorijā, strīdējušies cauru nakti, kamēr Viens pārliecinājis otru, un, kad pēdējā saimnieks no rīta atnācis uz darbu, viņš uzticama sabiedrotā vietā sastapis nesamierināmu pretinieku.

Tad Moletičs piedāvāja izrādīt un paskaidrot mums dažas senas gleznas. Kad mēs tam piekritām, zālē izdzēsa gaismu, un uz ekrāniem sāka paradīties seno holandiešu un itāļu audekli visā to krāsu bagātībā. Pēc stundas lampas atkal iedegās; mēs taisījāmies aiziet, mazliet juceklīgi sarunādamies.

—   Vai ziniet, kas mani šais gleznās visvairāk pārsteidz? — Rudeliks sacīja. — Mākslinieku vientulība. Ta slēpjas zem dažādām maskām, izlikdamās sausa, salta, vienaldzīga, pilna nicināšanas vai līdzcietības… bet dažreiz no visa tā izlaužas kāds satricinošs kliedziens. Goija …

—  Senāk mākslā ar naidu varēja sasniegt tikpat daudz kā ar mīlestību, — es piezīmēju. — Tagad vairs ne.

—   Ne tikai mākslā, — AAoletičs iemeta starpā.

—   Bet šie cilvēki uz audekliem, — Rudeliks atsāka, — kas smejas, raud tāpat kā mēs… Patiesi, ja es nebūtu biologs, es kļūtu gleznotājs.

—   Bet talants? — kāds iejautājās.

—   Nu, gan jau Tembhāra man palīdzētu ar saviem automātiem, — Rudeliks smiedamies sacīja. Mēs jau devāmies uz durvju pusi, tikai 2murs vēl arvien sēdēja viens tukšajā auditorijā, rokas uzlicis uz krēsla elkoņu balstiem, un raudzījās ekrānu pelēkajā virsmā. Mēs apstājāmies pie durvīm, nezinādami, ko iesākt, jo bija kaut kā neērti aiziet, pametot matemātiķi vienu pustumšajā zālē. Pēkšņi viņš pagriezās pret mums.

—   Vai jūs mani gaidat? — viņš teica. — Ja jūs nesteidzaties, es jums pastāstīšu kādu pamācošu gadījumu … Tam ir sakars ar to, ko mēs šodien redzējām …

Mēs atgriezāmies pie Zmura. Viņš palūdza vēl samazināt apgaismojumu. Moletičs to izdarīja, tad matemātiķis, kura seja mijkrēslī pelēcīgi gaišoja, sāka stāstīt.

Viņa matemātiķa spējas izpaudās jau bērnībā. Pabeidzis studijas un uzsācis patstāvīgus zinātniskus pētījumus, viņš jau dažu gadu laikā publicēja darbus, ar kuriem kļuva pazīstams. Viņš tvēra pēc visgrūtākajām problēmām, ķērās pie jautājumiem, ar kuriem citi gadiem velti nocīnījās, un uzveica tos dažu mēnešu laika. Prata vienlaicīgi risināt divus un pat trīs pētījumus. Zmuram piemita liela, asa, ātri aptveroša intuīcija, katru jaunu temu, kas viņu saistīja, pats tikai uzsaka, bet, tiklīdz bija atklājis virzienu, kādā vajadzēja risināt, tiklīdz iezīmējās pirmās kopskata kontūras, tā viņu pārstāja interesēt, un tālākai apstrādei viņš to atmeta saviem automātiem, kuru viņam bija vesela armija. Viss, pie kā viņš ķērās, viņam likās pārāk vienkāršs un viegli atrisināms. Kolēģi viņu sauca par «cieto riekstu krājēju» un pārmeta pārāk lielu pašpārliecinātību. Viņa lepnuma izprovocēti, tie iedvesa viņam kādu ideju. Zmurs pieņēma izaicinājumu, uzskatīdams, ka tieši ta būs viņa talanta cienīga.

Līdz šim viņa istabā, kur atradās rakstāmgalds, atzveltnes krēsls, divās rindās līdz pašiem griestiem sakrautas elektronsmadzenes, rokas analizatori, — vienīgā atkāpšagās no iekārtas vienkāršības bija hiacinte, kas auga konusveidīgā sudraba tīģelī uz palodzes. Tagad istaba iemirdzējās visdažādākajās krāsās. No trionu ekrāniem nozuda grafiki un matemātiski traktāti, biezi folianti un sējumi. To vēsajās, sudrabaini mirdzošajās dzīlēs sāka parādīties porcelāna mākslas brīnumi: šķīvji, kurus aplūkojot šķita, ka aveņsarkanu un zelta ziedlapu koncentriski virpuļi tajos griežas pretējos virzienos; kristais, kura slīpējuma caurspīdīgajos izciļņos zibsnīja ugunis, sksejoši brieži un skūpstā sakļautas lūpas; senlaicīgi audumi, izšūti liesmainām krāsainām puķēm, sudraba un asiņu, sudraba un uguns, sudraba un vijolīšu mainīgi ritmi; sengrieķu vāzes, kuru līnijas atgādi-

nāja kailus gurnus, un smagnēji platas, ausainas vāzes, atplestas it kā tumša vina alkās; lēkājošiem, dziedošiem gaiļiem izrakstītas krūzes un aizvēsturiskas baltu tēlu virkņu apjoztas amforas ar zemes saēstu, nespodru virsmu.

Katru šādu priekšmetu Zmurs iedalīja noteiktā simbolu klasē. Tad sekoja sīkāki pētījumi. Uz paligpultīm radās ķermeņu projekcijas un šķērsgriezumi, hiperbo- k)īdi, sfēriski kausi, savstarpēji šķeļošies konusi, daudzskaldņi ar nošķeltām šķautnēm un izliektām virsmām, tori, kas pakļauti augstākās pakāpes deformācijām, politopi…

Metālā, stiklā, kristālā izkodināti tēli, lokani kā labības stiebri, pārvērtās par vienmuļām virknēm, kas virzās virs imaginārās ass, par skaitļu ķēdēm un daudzla- painiem grafikiem, bet senseno urnu apmaļu slaido līniju biezokņus atšifrēja vibrējošas pulsēšanas sinusoīdi.

Tad nāca gleznas.

Un atkal, no tumsas izburtas, trionu ekrānu mirdzumā parādījās Hobema augstās debesis, Goijas verdošās līnijas, nesverama gaisa pilnās Vermēra istabas, Ticiāna dzīvības spēka piebriedušie kailie stāvi, pusel- pas vilcienā iemūžinātie, no zeltainās krēslas dzimušie Rembranta cilvēki. Caurām naktīm sēžot pie ekrāniem, optiskos aparātus notēmējis uz eņģeļu gaisīgajiem siluetiem un putās nodzītajiem zirgiem, viņš pētīja apveidu saskares līnijas, perspektīvas asis zeltainā okera un ziloņmelnās krāsas plankumos, cinobra, indigo, sēpijas un karmīna daudzstūros, venēciešu un indiešu purpura laukumos, gaismas un tumsas intensitātē;_viņš analizēja leņķu funkcijas, projicēto ēnu robežas, veidoja stabilus ekstrēmus un precīzi sašķeļamas grupas, no kurām radās pakāpju bāzes, ideālas kopas un bezgala attālinātie poli. Bet, jo tālāk, jo lielākus šķēršļus viņš sastapa savā ceļā. Katrai gleznai bija nevis viens, bet gan bezgalīgi daudz matemātisku skeletu. Tēlu robežas, plankumu attiecības, cilvēku ķermeņu proporcijas, ar vareno matemātiskās analizēs aparātu sašķeltas šķiedrās, nikni aizstāvēja savus noslēpumus. Viņš maldījās, atklāja nejaušas un nenozīmīgas sakarības,"1<as līdzīgās formās izpaudās mazvērtīgos audeklos. Viņš gribēja matemātiski analizēt faktorus, kas rada daiļumu, izteikt to vienā formulā, kas būtu tik kompakta, ka ietvertu sevi visu. Tāpat kā matērijas gravitācijas formula ietver sevī visa kosmosa struktūru.

Noguris viņš meklēja atpūtu tālās pastaigās. Bieži vien, ejot pa meža takām, melno zaru kontūrās saskatīja ģeometriskas līknes un tūlīt meklēja to funkcionālo sakarību; tie viņam bija kā pirkstu vingrinājumi. Līdz vēlai naktij sēdēja pie aparātiem, klausīdamies to klusajā, vienmujajā sanēšanā, zibeņātrumā cirkulējošo strāvu dūkšanā, kamēr tie paklausīgi risināja daudzus tūkstošus uzdoto aprēķinu, līdz viņa apziņa saruka kā tumsas saspiests pelēks aplis, kurā virmo krāsu, skulptūru, polinomu jūklis, un tā, galvu uz rokām atbalstījis, viņš aizmiga pie lielā ekrāna, kurā arvien lēnāk iedegās ledainā vizmā stingstošās, zaļgani mirdzošās līknes.

Tomēr beidzot pienāca bridis, kad viņš uz baltas papīra lapas uzrakstīja šo formulu, kas bija simtiem negulētu nakšu auglis, — vienkāršu un skaidru kā nepieciešamība.

To vajadzēja pārbaudīt. Viņš piegāja pie automāta, deva tam instrukciju un formulu un pacietīgi klausījās, kā, zibenīgi vibrējošiem relejiem sanot, dzimst pirmais mākslas darbs, ko nebūs radījis cilvēks. Beidzot no iegarenas spraugas izkrita papes gabals. Viņš vilcinājās, gribēdams attālināt brīdi, kad ieraudzīs pilnīgu daiļumu, jo tas būs radies formulas galējās precizitātes rezultātā, pēdīgi satvēra loksni un aiznesa pie gaismas.

To klāja sarežģīts raksts, kas ritmiski atkārtojās. Acīs ņirbēja neskaitāmas arabeskas; katra no tām savukārt dalījās daudzās vēl sīkākās, un viss šis laukums, veidots stingri pēc dzelžainā likuma, kas izrietēja no formulas, bija fons, kura pašā vidū atradās nedzīvas dzimušās kompozīcijas galvenais elements: tukšs, ideāli apa)š, balts riņķis.

Neticēdams savām acīm, viņš pārbaudīja automāta savienojumus, instrukcijas pareizību, veikto operāciju secību, uz labu laimi vandījās pētījuma iepriekšējos posmos, arvien jaunās vietās lauzās matemātiskajā biezoknī, ko bija aptvēris ar vislielāko apziņas piepūli, lai uzvarētu un apkopotu.

KJūdas nebija.

Viņš nodzēsa gaismu un piegāja pie loga. Augstu debesīs spīdēja smags, balts mēness. Deniņos dobji pulsēja asinis. Tā viņš stāvēja, cieši piemiedzis plakstus un atspiedis sakarsušo pieri pret rāmja auksto metālu, bet smadzenēs sabira uzbāzīgu algebrisko zīmju spieti. Beidzot viņš pagriezās atpakaļ, pagāja soli uz priekšu un sastinga. Kaktā pie sienas uz otra galda dega vienīgais neizdzēstais trionu ekrāns. Tur stāvēja pirms dažām dienām izsauktā skulptūra — Nefretetes galva. Viņa rīcībā bija visas metodes, ko lieto topoloģijā, vienīgajā matemātikas nozarē, kas pēta kvalitatīvas izmaiņas, lielā grupu teorija, visi formulu slazdi, ko viņš bija izlicis neizteiktajam, gribēdams to reducēt līdz re- lācijai, kā telpiskajos pētījumos reducē kristālā režģi. Matemātikas likumiem taču pakļaujas katra matērijas druska — tiklab akmens, kā zvaigzne, spārns un spura, telpa un laiks. Kā var eksistēt kaut kas tāds, kas pretojas šim varenajam aparātam?

Un tomēr uz rakstāmgalda, kas bija apkrauts ierīcēm un noklāts logaritmu tabulām, rāmajā gaismā kā viesis no citas pasaules stāvēja šī galva — kalsna, kompakta, slaida un tik koncentrēta, ka likās piepildām visas cerības, kādas viņam jebkad bijušas. Tā visa bija balta matemātika,personificēts vienādojums, kas stāstīja par visām iespējamām pasaulēm, un visa neiespējamā atrisinājums. Loki, ko veidoja kakls, pārejot plecos, bija kā divi negaidīti klusumi lielas simfonijas plūdumā. Zem smagās faraonu galvas segas seja ar juteklīgām lūpām, kas pazīst baudu, — klusēšanas zelta valstība, neuzvaramā pasaule, kas viņu nospiedusi uz ceļiem. Un tā visa bija ar kaltu veidota granīta bluķa virsma, ko pirms četrdesmit pieciem gadsimtiem apdarinājis ēģiptiešu amatnieks.

Viņš piegāja pie rakstāmgalda, nodzēsa mēnesi, ieslēdzot spuldzes gaismu, un, truli vērdamies tās žilbinošajā mirdzumā, smagi elpoja. Tad viņš izslējās, satvēra automāta kompozīciju, saplēsa to, salika abas puses kopā, pārplēsa vēlreiz un turpināja to tik ilgi, līdz baltu papīra gabaliņu mākonis kā birstošas ziedlapas uzspurdza gaisā. Viņš gribēja iziet laukā, bet durvīs apstājās un pagriezās atpakaļ. Piegāja pie galvenajām elektronsmadzenēm un piespieda anihilatoru. Ietrīcējās uguntiņas, maigi iedūcās strāvas. Viņš stāvēja, sa

springti klausīdamies, kā ar sausu, lapu čaboņai līdzīgu troksni no atmiņas metala spolēm tiek izdzēsta gigantiskā teorija, kas bija radīta daudzu mēnešu darbā, kā domājošais mehānisms pēc viņa pavēles uz mūžīgiem laikiem aizmirst visu, lai viņš nevarētu aizmirst rūgto pieredzi.

KRĪTOSĀS ZVAIGZNES

Četrus mēnešus ilgs ceļojuma posms bija par trīssimt miljardiem kilometru attālinājis mūs no Sarkanā Pundura, kas kā sarkana dzirkstele palika aiz kuģa pakaļgala. Gea lidoja ar pilnu ātrumu, uzņēmusi kursu uz Centaura dvīņu sistēmu, un jau otrreiz mēs piedzīvojam lēnu, tikko uztveramu zvaigžņu pārvēršanos par saulēm.

Brīvo laiku es veltīju studijām, papildinādams savas zināšanas paleobioloģijā, kuras — kā to rādīja ne visai senā pagātne — varēja kļūt nepieciešamas. Kādu vakaru, pastaigājies pa dārzu, lai mazliet izlocītu kājas, aizgāju, kā jau daždien, uz Borelu dzīvokli, bet sastapu tur tikai viņu sešus gadus veco puisēnu.

— Tētis nav bijis no paša rīta? — atkārtoju viņa vārdus. Puisēns aicināja mani parotaļāties, bet es tūdaļ aizgāju. Borels nebija atstājis observatoriju, pat lai paēstu pusdienas, — tas likās dīvaini. Ar liftu aizbraucu uz augšējo stāvu.

Kolonu eja astronomu laboratorijas priekšā bija tukša, bet griestu spuldzes izdzēstas kā vienmēr, kad tika veikti pētījumi un vajadzēja rūpēties, lai pēkšņa apgaismojuma pārmaiņa neapžilbinātu cilvēkus, kas nāca laukā.

Observatorijā valdīja tāda tumsa, ka es labu brīdi stāvēju uz sliekšņa, zaudējis spēju orientēties; pamazām acis pierada, un pamanīju telektatoru ekrānus, kuros vāji mirdzēja sudrabaini, biezajās lēcās it kā sasaluši zvaigžņu putekļi. Pie ekrāniem, kur parasti pulcējās daudz cilvēku, nebija neviena. Astrofiziķi tumšā pūlī drūzmējās ap aparatūru zāles kaktā. Centos apslāpēt savus soļus — tāds klusums te valdīja. Likās, ka visi mēģina saklausīt kaut ko, kas man nebija dzirdams. Pie

radioteleskopa vadības pults stāvēja Trehubs; uzlicis abas rokas uz kloķiem, lēni grozīja tos. Liels diskveida aplis viņa priekšā te izdzisa, te iekvēlojās, tad astrofi- ziķa galva iezīmējās kā melna ēna uz violeta fona. Es jau gribēju čukstus pajautāt, ko nozīmē šī vispārējā klusēšana, kad stingri manu dzirdi sasniedza ļoti vāja šalkoņa — it kā uz cieši uzvilktas bungādas kāds bērtu magoņsēklas. Trehubs joprojām grozīja radioteleskopa kloķus, un klusā šalkoņa sāka atgādināt biežu, skanīgu bungu rībināšanu. Kad tās intensitāte sasniedza maksimumu, profesors atlaida vaļā kloķus un piegāja pie skaļruņa. Cilvēki nolieca galvas, lai varētu labāk dzirdēt. Vienmuļais troksnis beidzot sāka mani nogurdināt, un es čukstus pavaicāju tuvākajam kaimiņam, kas gan tas varētu būt.

—   Radara signāli, — viņš tikpat klusu atbildēja.

—   Mūsu signālu atbalss? No kā?

—   Tie nav mūsu signāli.

—   Tātad no Zemes?

—  Arī ne no Zemes …

Pārsteigts centos ielūkoties runātājam sejā, jo man radās aizdomas, ka viņš joko, bet astrofiziķis bija nopietns.

—  No kurienes tad šie signāli nāk? — jautāju, aizmirsis, ka nedrīkst skaļi runāt. Dziļajā klusumā mana balss izskanēja kā pērkona dārdi.

—  No turienes, — zālē atskanēja Trehuba balss. Viņš ar roku norādīja uz galveno ekrānu. Tur fosfores- cējošu līniju krustošanās vietā bija redzams blāvs punktiņš, kas atradās dažu leņķa minūšu attālumā no Centaura A saules, kura kā liesmojošs plankums zaigoja augšējā kreisajā kvadrātā.

—  Tie ir signāli no Centaura A otrās planētas … — mans kaimiņš piebilda.

Atkal atjaunojās saspringtā klusēšana, bet tagad jau es varēju tajā piedalīties. Lūkojoties tumšajā ekrānā un klausoties skaļruņu pārraidīto radara signālu vienmuļo pulsēšanu, centos atcerēties visu, ko zināju par Centaura sistēmu. Debess ķermenis, kas raidīja signālus, pēc sava stāvokļa atbilda Venērai mūsu Saules sistēmā; tā bija tā saucamā Baltā planēta, kuras griešanās ātrums astronomiem sagādāja pārsteigumu.

Atcerējos, kā agri no rīta, atrodoties uz zvaigžņu klāja, ievēroju, ka Gea izdara neizprotamus manevrus, par ko liecināja debesu lēnā līgošanās. Tagad tas man deva vielu pārdomām.

—   Cik sen dzirdami šie signāli? — vaicāju.

—   Pirmo reizi tos saklausījām šorīt, — Borels atteica.

—   Vai tiem ir kāds sakars ar mums? — jautāju un, pirms vēl planetologs bija paspējis atbildēt, sajutu, ka man pamirst sirds, jo es jau zināju atbildi.

—   Jā. Raidāmo viļņu konuss ir ļoti šaurs. Mēs mēģinājām izkļūt no tā manevrējot bet ikreiz atkal tapām notverti,..

Tātad mūs gaidīja uz šī baltā plankumiņa, kas bija tikko saskatāms dzirksteļu mākoņu vidū; minējums kļuva par pārliecību, cerības piepildījās, un, kā atbildot uz tūkstošiem jautājumu, kas šaudījas manā galvā, skaļruņos atbalsojās spalgā tikšķēšana, it kā viens nepazīstamā valodā steigšus izrunātu vārdus: «Tā, tā, tā, tā …»

Elektromagnētiskie viļņi urba tumsā šauru, miljardiem kilometru garu tuneli, sasniedza Geu un atgriezās turp, no kurienes bija raidīti, aiznesot sev līdzi Zemes kuģa atspulgu.

Sešas nedēļas lidojām Baltās planētas virzienā. Centaura dvīņu saules auga arvien lielākas, apslāpējot tuvējo zvaigžņu gaismu, un tai pašā laikā attālinājās viena no otras; A saule jau bija varena uguns lode, pa kuru slīdēja heliografos lieliski saskatāmi plankumi; taču pati planēta arvien vēl bija dzirkstele starp tumsas vāliem, tikai tās kustību varēja ievērot vairāku stundu laikā, tik ātri tā virzījās pa zvaigžņu fonu.

Mēģinājām uzņemt ar to radiosakarus, automāti rai«. dīja ritmisku signālu sekvences, nenogurstoši atkārtojot tos augu dienu, bet vienīgā atbilde bija nemainīgais radara ritms, kas, samazinoties attālumam, kļuva arvien spēcīgāks. Un šis attālums saruka strauji, jo Gea veica 30 000 kilometru sekundē, — tas bija milzīgs ātrums, ja ievēro, ka atradāmies planētu apdzīvotā ap^ vidū, taču milzīga bija arī nepacietība, kas mūs skubi*

nāja, un dzinēju nedzīvais metāls šķita iedegamies cilvēcīgā uzbudinājumā — tik ļoti pieauga un aizstiepās tumsā aiz kuģa pakaļgala atornuguns strūklas.

Beidzot četrdesmit trešajā dienā kopš neaizmirstamā brīža, kad pirmo reizi uztvērām radara signālu, Gea nokļuva virs planētas.

Milzīgs, balts, biezos mākoņos tinies disks aizklāja debesis. Radara spalgā tikšķēšana bija kļuvusi tik spēcīga, ka vienkārša elektronierīce, savienota ar kuģa ārējo apvalku, ļāva sadzirdēt to bez pastiprinātāja palīdzības, — bet tas arī bija viss.

Arvien samazinot ātrumu, kuģis pa sašaurinošos spirāli aplidoja ap Rfilto planētu, un visi, kas klusu- ciezdami stāvēja uz klājiem, pukstošām sirdīm raudzījās lejup sniegbaltajos mākoņu okeānos, teikdami sev bez vārdiem: «Mēs esam pie mērķa.»

Biezs mākoņu slānis aizklāja planētu skatieniem, it kā tā gribētu paglabāt no mums savus noslēpumus. Mēs varējām ietekmēt meteoroloģiskos apstākļus, izklīdināt mākoņus ievērojamā platībā vai arī sašķidrināt tos ar radiācijas emitoru palīdzību, taču astrogāti negribēja izmantot nevienu no šiem līdzekļiem. Mēs tikai ik pēc zināma laika atkārtojām mēģinājumus sazināties pa radio, bet, kad tie palika bez rezultātiem, nometām ar izpletņiem daudz tvertņu ar dažādu aparātu un mašīnu — cilvēka tehnisko izstrādājumu modeļiem. Mākoņi aprija šos mūsu sūtņus un aizvērās aiz tiem, bet ēteru aizvien pildīja tikai radara vienmuļā tikšķēšana, kas liecināja, ka dažus simtus kilometru zem mums dzīvas, saprātīgas būtnes mūs vēro, tomēr nesaprotamu iemeslu dēļ klusē, neatbildot uz mūsu signāliem.

Pēdējā aplidojuma laikā, kad Gea jau sasniedza atmosfēras robežu, dziļā mākoņu plaisā kļuva redzama planētas virsma. Starp sniegbaltiem mākoņu blāķiem parādījās kaut kādi tumšzili plankumi, milzīgi, saplacinātiem zirnekļiem līdzīgi izplesti veidojumi ar nedaudz paceltu kodolveida centru, plašs līdzenums pārgāja piķa melnā spogulī; piepeši mūs apžilbināja zibens- spožs atspulgs, bet pār klājiem no mutes mutē aiztrau- cās sauciens: «Jūra, jūra!» Līdz pašam apvārsnim, izzūdot zem biezajiem mākoņiem, plētās ūdeņi, kas uz īsu bridi bija iemirdzējušies atstarotā saules gaismā, Gea vēl samazināja ātrumu, bet noapaļotās, sniegotām kalnu virsotnēm līdzīgās mākoņu malas jau tuvojās viena otrai, laiski sakļāvās, un zem kuģa atkal vienmērīgi aizstiepās tikai to viengabalainais auts.

Trešajā dienā astrogāti nolēma sūtīt lejā operatīvo izlūku grupu. Ekspedīcijā iekļāva lielāku skaitu vienvietīgu, cilvēku vadītu šāviņu, kuri var nolaisties grūtos apstākļos un mazās platībās, pat apbūvētā un apdzīvotā apvidū. Bija paredzēts, ka šīs raķetes, kurām pa priekšu lidos viens lielāks šāviņš bez cilvēkiem, iesaukts par acīm tādēļ, ka vedīs televizorus, ienirs zem mākoņiem, veiks priekšnovērojumus un atkarībā no apstākļiem vai nu nosēdīsies, vai arī atgriezīsies atpakaļ uz kuģa.

Sagatavošanās startam notika pusdienas laikā virs planētas dienas puslodes. Stūrēšanas kamerā sapulcējās gandrīz visi Geas iedzīvotāji. Griestu spuldzes bija nodzēstas, bet pie sienām dega ekrāni kā logi, kas atvērti krāsainā izplatījumā. Malējā, ar nulles stāvu savienotajā ekrānā varēja redzēt, kā piloti sudraba bruņās nokāpj uz lidlauka apakšējā klāja, kā viņi nolaiž sejsegus un, saliekušies zem skafandru apkakļu smaguma, iekāpj savās raķetēs. Pēc tam virzuļi iebīdīja metala vārpstas raķešu metēja stobrā, un iestājās klusums. Ters Akonjans uzlika roku uz savas pults. Apslāpēta, dreboša skaņa kā liela zvana sitiens atbalsojās visā kuģī. Pirmā raķete — bez cilvēkiem —• aizjoņoja izplatījumā. Klusuma brīdis — un atkal tāds pats sitiens. Piecas pasažieru raķetes, kuģa priekšgala kata- pultu vienlaicīgi izšautas, atstāja Geu. Atkal nedzirdami sakustējās virzuļi, raķetes aizslīdēja pa sliedēm, un gigantiska pulksteņa sitienam līdzīgā skaņa, ķas atbalsojās visā kuģī, atkārtojās tik ilgi, kamēr Geu atstāja pēdējais raķešu piecnieks.

Tagad mēs visi pievērsāmies centrālajam ekrānam. Līdz pat apvārsnim tajā plētās viļņaina mākoņu jūra. Trīsdesmit viena raķete šaurā lokā aplidoja ap kuģi, saulei spoguļojoties to sudraba sānos, tad sāka lajsties lejup, izveidojot tādas kā tukšumā iekarinātas, lēni rotējošas vītņu kāpnes.

Trīs astrogāti, stāvot uz paaugstinājuma, skatījās galvenajā ekrānā; aiz viņiem pacēlās sešdaļīga sakaru aparatūra. Pie stereometriskajiem ekrāniem sēdēja tehniķi ar austiņām galvā. Katrs tehniķis vadīja vienu raķešu piecnieku, kas kustējās viņa priekšā kā sīkas, lēcveidīgas uguntiņas ar pilotu uzvārdiem. Sī sakaru sistēma ļāva cauri mākoņiem kontrolēt raķešu virzīšanos.

Mikrofoni uztvēra atsevišķus vārdus. Lidojums risinājās bez starpgadījumiem. Kļūdamas arvien mazākas, raķetes krita lejup no trīssimt kilometru augstuma. Virs liela, balta līdzenuma tās pārstāja riņķot, izveidojot kāšus. Kā melnas adatas raķetes virzījās uz viegli viļņotā fona, tuvojoties pašu mestajām ēnām, kuras te ienira ielejās starp mākoņiem,*te uzlidoja augšup. Izvērstā ierindā tās arvien vairāk attālinājās.

Sasprindzināti veroties ekrānā, ar muguru sajutu tuvumā savus biedrus, kuri stāvēja tikpat nekustīgi kā es. Saules apspīdētajā, žilbinoši baltajā izplatījumā pavērās tumšāks, pūkainām joslām caurausts laukums. Pirmais raķešu piecnieks skrēja turp, bet tam pa priekšu lidoja lielais šāviņš bez cilvēkiem — televīzijas «acis». Virs šī laukuma pretējās malas plētās liels mākonis, kas ēnā bija ūdens apskalota slānekļa krāsā, bet saulē mirdzēja kā dzīvsudrabs; raķešu kāsis iedrāzās mākonī, izskrēja gaisīgajiem izgarojumiem cauri un otrā pusē izlidoja ārā. Raķetes lidoja tālāk, it kā pietupušas uz savām ēnām. Es palūkojos augšup; bezgaisa debesis bija melnas un zvaigžņotas. Kad atkal paskatījos lejā, vadībā lidojošās «acis» jau bija pazudušas, un pirmais raķešu kāsis pavisam ienira mākoņos. Kādu bridi to muguras vēl melnoja putojošajā baltumā kā zivis kalnu strauta burzgās, tad vienas raķetes siluets vēl pavīdēja kādā mākoņu sēklī un pazuda visas.

Nākošā piecnieka raķetes nolieca lejup priekšgalus, samazinot augstumu. Piepeši mākoņus pāršķēla žuburots zibens, stūrēšanas kameras gaisu satricināja aprauta nopūta, un atkal iestājās klusums, bet pirmās piecas raķetes traucās tālāk, sakaisdamas kā meteori. Dzinēji vēl darbojās, bet stereometriskajā kartē jau sāka satumst pilotu uzvārdi: BORELS SENTS ANTONIADI INGVARS UTENEITS. Uguntiņas dzisa kā nopūstas liesmiņas, bet tas, kas vēl pirms brīža bija raķetes, kurās atradās dzīvi cilvēki, tagad apgaismoja mākoņu grēdas ar verdoša metala kvēli, it kā ugunīga roka būtu iezīmējusi piecu krītošo zvaigžņu ceļu.

No pirmā uzliesmojuma līdz katastrofas beigām bija pagājušas varbūt divas sekundes, kuru laikā mēs stāvējām, kā zibens ķerti, bet baigajā klusumā bija dzirdama vienīgi planētas radara tikšķēšana skajruņos. Pirmajam sekoja otrais raķešu kāsis. Sakaru tehniķi jau bija noraidījuši pavēli nekavējoties griezties atpakaļ, bet raķetes nevar nobremzēt sekundes desmitdaļās: pirms piloti paspēs samazināt ātrumu, tie jau būs nokļuvuši iznīcības joslā. Divi astrogāti stāvēja sardzē pie centrālās pults — Grotrians un Pendergasts. Divas rokas vienā un tai pašā brīdī pasniedzās pēc dezintegratora melnā slēdža.

Niecīga kustība — un Gea izmetīs izplatījumā saules protuberancei līdzvērtīgu antiprotonu kaskādi; varena radiācijas lavīna iznīcinās svešo spēku, kas nogalināja mūsu biedrus, vienalga, kāds tas arī nebūtu. Pērkona lādiņš, kustoties ar gaismas ātrumu, aizsteigsies priekšā raķetēm, attīrīs tām ceļu, un, kad tās nokļūs katastrofas vietā, tur būs vairs tikai tukšums.

Taču reiz izšautu lādiņu vairs nav iespējams apturēt. Astoņsimt triljoni ergu enerģijas pāršķels planētas atmosfēru kā papīra lapu un uzkritīs tai virsū. Sirn spēkam nekas nespēj pretoties. Viss, kas vien ir matērija, pārvērtīsies liesmās, bet skaldīšanas enerģija izkausēs planētas garozu.

Grotrians un Pendergasts bija vienlaicīgi izstiepuši rokas uz slēdža pusi. Sekundi abas sastinga gaisā, tad pavirzījās atpakaļ — tai brīdī, kad viņi saskatījās.

Kloķis joprojām atradās neitrālā stāvoklī. Otrā raķešu piecnieka piloti ieslēdza bremzes, un pēc milzīgajām liesmām varēja noskārst, cik izmisīgas ir viņu pūles, tomēr raķetes cita pēc citas iekļuva iznīcības joslā un uzliesmoja. Tikai šī piecnieka pēdējā raķete izglābās no bojā ejas; laikam pilots ar pārcilvēcisku spēku norāva visus drošinātājus un uzšāvās vertikāli gaisā tik briesmīgā ātrumā, ka pazuda mūsu skatieniem.

Mākoņos kvēloja četras svītras, četras jaunas zvaigznes krita lejup, un mākoņainajā dzelmē gaisa liesmainā lidojuma beidzamās pēdas.

Tad Gea, pavērsusi priekšgalu pret planētas disku, sāka lēnām kāpties atpaka], bet magnētiskais lauks pa dibens lūkām iesūca sveikā palikušās raķetes. Iekšējā televizora ekrāns rādija lidlauka zāli; no tērauda rīklēm iznira slaidi kuģi, bet pieņēmēja automāta skalā lēkāja skaitļi: 17 … 18 … 19… Pēc divdesmitā numura iestājās garāka pauze. Tikmēr uz sānu sliedēm uzbraukušo raķešu lūkas vērās vaļā, piloti steidzīgi kāpa laukā, taču negāja vis augšā, bet pievienojās tiem, kas bija sapulcējušies lidlaukā. Arvien vairāk viņu sudraba stāvu iejuka gaidītāju pūlī. Automātā parādījās skaitlis 21, un tai pašā laikā uz atbrīvotā sliežu ceļa ievilcēja ķetna uzbīdīja lielu raķeti, no kuras neviens neizkāpa, — tas bija kuģis bez cilvēkiem, kas veda televīzijas «acis». Dažas minūtes valdīja nāves klusums, virzuļi sastinga savās gultnēs, tad signalizatora skala laiski, it kā negribīgi pagriezās vēl vienu reizi, rādīdama skaitli 22, un pa atvērto lūku tika iestumta vēl viena raķete. Tās vāks pats neatvērās. Kad mehānoautomāti pielika pie skrūvēm knaibles, mani no vērošanas iztraucēja signāls, kas aicināja visus ārstus ieņemt savus posteņus.

Operāciju zāle bija spoži apgaismota. Seši cilvēki uz pleciem ienesa ķermeni, kas bija cieši ieslēgts gumijas kokonā, un nolika to uz apsildāmās porcelāna plāksnes.

Instrumentu ilkņi iegrima plastiskajā masā. Izgriezumā pavīdēja skafandrs. Iečīkstējās pārgrieztās stabilizēšanas spirāles. Pēc dažām sekundēm ieraudzījām Ametas seju.

Kad viņš norāva drošinātājus un briesmīgā ātrumā pagrieza raķeti sānis, asinis, kas bija kļuvušas biezas kā svins, ielauzās iekšējos orgānos un kājās, saplosīdamas audus. Viņa ķermenis bija viena vienīga pulsējoša brūce, tikai galva un rokas palika neskartas — baltas kā bez asinīm.

No pirmā acu uzmetiena nopratu, ka gadījums ir bezcerīgs, varēja tikai saīsināt vai paildzināt agoniju.

Mēs nekavējoties ķērāmies pie darba. Ieslēdzām mākslīgās plaušas un sirdi, pārsējām pieejamos pārplīsušos asinsvadus, pa kuriem plūda asinis, sāka strādāt asinspārliešanas aparāti. Tvērām mirdzošos instrumentus un aizsviedām tos asinīm aptraipītus, sazinādamies savā starpā atsevišķiem vārdiem. Tomēr šādu stāvokli varēja uzturēt ne ilgāk par dažām minūtēm. Traumas josla gāja plašumā, šoks sāka aptvert dzīvības norisēm svarīgus orgānus. Vairs nedomājām par Ametas glābšanu — tas bija neiespējami, bet gan par viņa atgriešanu pie samaņas — kaut vai uz dažiem mirkļiem, kaut vai uz vienu pašu, kas būtu pietiekami ilgs, lai viņš varētu izteikt savu pēdējo gribu.

Virzuļi šļirču caurspīdīgajos cilindros sasniedza dibenu. Mākslīgās cirkulācijas uzbudinošais šķidrums apskaloja drebošo sirdi. Slimniekam pārskrēja trīsas, likās, ka viņš atver acis, bet tikai vēl dziļāk iekrita vaigi un pulsomotors sāka strādāt skaļāk — organismā pieauga skābekļa trūkums.

— Viņš ir nācis pie samaņas, — Srejs sacīja.

Zemu noliekušies, mēs aizturējām elpu.

Sejas nekustīgā maska sāka raustīties kā niknumā. Lūpas pavērās, atsedzot cieši sakļautos zobus, ap kuriem vijās asiņu pavedieni. Ameta bija pie samaņas, bet no saraustītajiem nerviem viņa smadzenēs strāvoja tik briesmīgas sāpes, ka viņš sasprindzināja visus spēkus, lai apspiestu kliedzienu.

Taču viņam to pietrūka, lai sāktu runāt.

Pēdējā injekcija. Ampulas stikls, klusi šķindot, saplīsa pret grīdu. Sāpes mēs nespējām novērst. Anestēzija varēja pārtraukt samaņu. Nenovērsdams seju no guļošā, Srejs atkāpās no galda. Mēs ar Annu sekojām viņam un apstājāmies, nolaiduši asiņainās rokas, it kā apliecinot, ka esam izdarījuši visu, kas bijis mūsu spēkos.

Pie sienas stāvēja vairāki desmiti cilvēku. Starp tumšajiem stāviem izdalījās pilotu gaišie skafandri. Viņi bija atbraukuši šurp tieši no lidlauka. Viens no viņiem, Zorins, ar neatāķētu no apkakles, bet tikai pakausī atstumtu sejsegu, kas atgādināja ērmīgu spārnu, pēkšņi pagriezās un izskrēja ārā. Pāris minūšu stāvējām nekustīgi. Klusumu pārtrauca tikai Ametas gārdzošie elpas vilcieni un mākslīgās sirds klusā sanēšana. Durvis atvērās no strauja grūdiena. Ienaca Zorins — arvien vēl sudraba skafandrā. Viņš nesa puslokā saliektu stūri, ko bija izņēmis no Ametas raķetes, pienāca pie operācijas galda, pacēla sākumā vienu, tad otru

Ametas roku, kas nevarīgi nokarājās lejup, un saslēdza viņa pirkstus ap stūres rokturiem. Tad uzmanīgi un viegli pacēla guļošo un atbalstīja tā zodu stūres vidū iekārtotajā gumijas turētājā, kas atkarībā no stūres kustībām paceļ vai nolaiž pilota galvu tā, lai pakausis vienmēr būtu vērsts pretēji izpildāmajam pagriezienam.

Zorins uzlika Ametas galvu uz turētāja un, abām rokām saņēmis stūri, salieca to, mirēja galva pastumta uzslējās augšā, bet rokas, kas bija sažņaugušas rokturi, izdarīja daļēju pagriezienu. Zorins trisreiz pagrieza stūri turp un atpakaļ, it kā mestu cilpas un strauji dzītu iedomāto raķeti. Pie trešā pagrieziena Ametas plaksti pavērās.

Uz lūpām parādījās sārtas putas, atskanēja svelpjošs, burbuļojošs čuksts:

— Lielās raķetes … sasniegs … pilsētu … redzēju … jūs tālāk … ar lielām … raķetēm … televizorus … ar lielām …

Viņš krampjaini pievilka stūri pie krūtīm, rokas sarāvās, it kā pūlēdamās pastumt to augšup, un sastinga uz mūžu.

Ap mani viss bruka. Redzēju katru priekšmetu atsevišķi — skaidri un pārlieku reāli: operācijas galda porcelāna stūri ar sarecējušu asiņu traipu, tukšo, sagraizīto skafandru, kas mētājās uz grīdas pie Sreja kājām, viņa seju, saviebtu, svešu, kā pirmo reizi redzētu, un — no sānu prožektora plūstošās gaismas strūklā — Lenu, kas arvien vēl kaut ko gaidīja.

Pulsomotors joprojām darbojās, sūknēdams asinis nedzīvajā ķermenī. Gribēju izslēgt to, pagāju soli uz priekšu, bet kaut kas man aizsprostoja ceļu. Roka, ko izstiepu, lai novērstu šķērsli, atkrita atpakaļ. Tas nebija priekšmets, kas mani apturēja, bet gan Zorina skatiens, akls no šausmīgām žēlabām.

ZEMES ZIEDI

Visu nakti Gea attālinājās no planētas. Astoņos no rīta skaļruņi paziņoja, ka astrogātu padome aicina visus uz sanaksmi.

Pēc stundas ceturkšņa amfiteatris bija pārpildīts. Tajā valdīja zems, dobjš troksnis; paaugstinājums pie sienas bija tukšs, kad piepeši uz tā parādījās Ters Akonjans un sacīja:

—   Vārds profesoram Gobaram.

Tad mēs visi pamanījām, ka. Gobars — mazs, viegli saliecies, — jau ilgāku laiku stāv malā un skatās zālē. Iestājās dzi)š klusums, kurā atskanēja viņa balss:

—   Iepazīstināšu jūs ar hipotēzi, kurai jāizskaidro nesenie notikumi un jānosprauž mūsu turpmākā rīcība.

Vakardienas traģiskie atgadījumi šķietami liecina, ka Baltās planētas iedzīvotāji ir kādas asinskāras būtnes, kas rīkojas pēc cilvēkiem neizprotamiem principiem. Sarunās pārliecinājos, ka daudzi no jums tā domā. So viedokli uzskatu par nepareizu. Mēs maz ko zinām par šīm būtnēm, taču neapšaubāms tas, ka viņas ir saprātīgas, bet, ja tā, tad viņu rīcība kjūst bezjēdzīga. Planētai tuvojas zvaigžņu kuģis, un tā izsūtītās raķetes tiek iznīcinātas. Kādēļ? Kādā nolūkā? Sākumā domāju, ka'mums ir pārāk maz'datu, lai atveidotu notikumus to kopumā, tas ir, lai rekonstruētu ne tikai mūsu, bet arī otrās puses rīcību. Tomēr tā nav.

Bridi viņš klusēja.

—   Sāksim ar pēdējo gadījumu. Atmosfēras augstākajos slāņos tika radīts enerģijas lauks, kas iznīcināja deviņas raķetes. Tas norisinājās divās fāzēs. Sākumā katastrofu cieta piecas pirmā, tad — četras otrā kāša raķetes. Raķete, kurā atradās televizori un kura pirmā šķērsoja iznīcības joslu, palika neskarta. Kādēļ?

Gobars atkal uz mirkli apklusa.

—   Viss, kas notika pirms un pēc tam, — mūsu lidojuma nemitīgā kontrole, klusēšana kā atbilde uz mūsu signāliem, precizitāte raķešu iznīcināšanā — tas viss lika man atmest domu, ka pirmās raķetes izglābšanās izskaidrojama ar nejaušību. No teiktā jāsecina, ka, pēc nepazīstamo būtņu domām, deviņi šāviņi bija pelnījuši, lai tos iznīcina, bet vienu raķeti viņas izslēdza no šī skaita. Tātad iemesls slēpjas atšķirībā starp raķetēm, kas tika iznīcinātas, un raķeti, kas palika vesela.

Redziet, — Gobars turpināja, valdot nāves klusumam, — sākumā man tas viss šķita ārkārtīgi savādi, jo šīs raķetes ļoti līdzīgas. Starpība — šī doma man radās neviļus — ir tā, ka neskartā raķete pretēji iznīcinātajām bija bez cilvēkiem. Tādējādi no jauna uzpeldēja atmestais pieņēmums, ka šo būtņu rīcības mērķis bija pilotu nonāvēšanā.

Viņš bridi klusēja.

— Bet kā viņas varēja zināt, ka pirmajā raķetē nav cilvēku? Dzirdēju runājam par kaut kādām rriūsu raķešu caurskates metodēm no attāluma. Tas nu noteikti nav iespejams. Raķetes sedz ļoti necaurlaidīgas bruņas, un tik cieti stari, kas izlauztos tām cauri, reizē iznīcinātu pašus šāviņus. Tādēļ hipotēzē par raķešu caurskati un no tās izrietošais secinājums par būtņu «asinskāri» mums jau otrreiz jāatmet.

Atgriezīsimies izejas punktā. Ar ko atšķiras deviņas iznīcinātās raķetes no tās, kas izglābusies? Pēc konstrukcijas, apveidiem, tehniskajām detaļām tās ir identiskas. īstenībā starp tām ir tikai viena atšķirība: raķete, kas izglābusies, ir gandrīz trīsreiz lielāka nekā pārējās. Tātad notikumi risinājās šādi: planētai tuvojas raķešu grupa. Svešo būtņu plānā paredzēts mazās iznīcināt, lielajai — neuzbrukt. Kādēļ? To es nevarēju saprast. Ko gan viņas par mums zina tādu, kas tām liek šādi rīkoties? Ko viņas vispār zināja? Tikai to, ka planētai tuvojas kuģis. To viņas zināja kopš sešām nedēļām, jo tad viņu radars atklāja Geu. Sai vietā man pirmoreiz radās jautājums: kādēļ gan radars uztvēra Geu tieši tad? Protams, tā atkal varēja būt nejaušība. Tomēr par nejaušību drīkst runāt tikai tādā gadījumā, ja ir izslēgtas cēloņu un seku virknes, kuras saista aplūkojamo parādību, bet šoreiz par to nebiju drošs. Radara konuss, kas mums trāpīja, bija ļoti šaurs, par to jau esam runājuši. Bet . kā būtu — nodomāju, — ja ņemtu talkā matemātiku? Apvaicājos profesoram Tre- hubam, cik plats bija radara konuss tai brīdī, kad tas mūs notvēra, un izrādījās, ka mēs abi — viņš un es — domājām par vienu un to pašu. Viņš ne vien atbildēja uz manu jautājumu, bet vēl piemetināja, ka, sasniedzot Sarkano Punduri, šis konuss būtu jau tik plats, ka ietvertu telpu ar astoņdesmit miljonu kilometru lielu rādiusu. Vai sākat saprast? … Tā nebija nejaušība, ka viņi raidīja šo viļņu kūli. Viņi pieļāva domu, ka šajā debess apvidū lido kāds kuģis. Kādēļ viņi tā domāja?

Vai mēs devām kādu zīmi par savu tuvošanos? Tik spēcīgu signālu, ka viņi to pamanīja no biljona kilometru attāluma, tik ātru, ka tas aizsteidzās priekšā Geai, un tai pašā laikā tik nenozīmīgu, ka paši neapzinājāmies tā noraidīšanas faktu? Sādu zīmi, šādu signālu mēs tiešām noraidījām. Tas bija atlantīdu mirušā pavadoņa sprādziens.

Zālē iestājās baigs, saspringts klusums; Gobara vārdi tanī krita kā sakaitēti akmeņi.

— Izdarīju sekojošu vienkāršu aprēķinu, — zinātnieks turpināja. — Četrdesmit urānbumbu sprādziena uzliesmojums vienā sekundes daļā pārspēja saules radiāciju. Šis uzliesmojums pēc trim mēnešiem sasniedza Balto planētu, kur to ievēroja. «Kur radara impulsam bija jāsastopas ar mums,» es jautāju sev, «ja pieņemam, ka to noraidīja nekavējoties pēc uzliesmojuma novērošanas?» Aprēķins atbildēja: tam bija jāsastopas ar Geu piecpadsmit gaismas dienu attālumā no planētas, šis rezultāts apbrīnojami precīzi saskan ar īstenību. Tik lielai precizitātei nevar būt gadijuma raksturs. Tātad mēs esam uz īstā ceļa.

Labi. Bet kādēļ viņi noraidīja radara impulsu, tiklīdz pamanīja uzliesmojumu? Atbilde nāk pati no sevis: tādēļ, ka zināja, kas to izraisījis. Viņi zināja, ka Sarkanā Pundura sistēmā riņķo nedzīvs kuģis ar atombumbu kravu un ka uzliesmojumu izraisīja šīs kravas sprādziens. Tiešām, ir ļoti iespējams, ka būtnes, kas atrodas uz tik augstas tehniskas attīstības pakāpes, kontrolē savas sistēmas telpu un ka tās kādreiz atklājušas atlantīdu mākslīgo mēnesi. Ja tas ir tā, tad tieši šīs būtnes bija tās, kas caurskatīja ar astronu atombumbas un zināja, ka to pašeksplozija ir neiespējama. Tātad uzliesmojums tām paziņoja, ka viņu sistēmas telpā ielidojis kads kuģis un izraisījis detonāciju, kas iznīcinājusi pavadoni. Lai to pārbaudītu, viņi noraidīja elektromagnētisko viļņu kūli un konstatēja kuģa esamību, kontrolēja tā kustību. Tiktāl par veidu, kādā mēs planētas iedzīvotājiem paziņojām savu ierašanos. Tagad atļaujiet man apgriezt visu problēmu otrādi un nezināmo, kas aplūkojamā uzdevumā ir svešas būtnes, aizstāt ar cilvēku.

Pieņemsim, ka tie ir cilvēki, kas apdzīvo šo mākoņaino planētu, ka tie ir cilvēki, kuriem kādā jaukā dienā astronomi paziņo, ka viņu saules sistēmas telpa ienācis svešs kuģis. Sis kuģis lido no tā paša debesu apvidus, no kura viņu sistēmā reiz jau ieradies kads cits kuģis ar nedzīvu apkalpi un atombumbu kravu. Tālāk. Sis jaunais kuģis uzspridzinājis agrāko. «Kas tas par būtnēm,» viņi domā, «kas, sastopot vecu raķeti, to uzspridzina, kas šķiež pūles un laiku, lai iznicinātu kapenes ar pārakmeņojušos apkalpi? Tas ir nesaprotami, tas ir aizdomīgi. Sīm būtnēm modri jāseko.» Viņi noraida radara konusu — tik platu, lai tas aptvertu gandrīz visu Sarkanā Pundura sistēmu. Paiet vairākas nedē|as, līdz ar gaismas ātrumu joņojošie radara viļņi sasniedz svešo kuģi. Kad atstarotā atbalss atgriežas, izrādās, ka kuģis ar lielu ātrumu tuvojas viņu planētai. Tad cilvēki — jo mēs nezināmā vietā ievietojām cilvēkus — nolemj gaidīt. Beidzot kuģis nonāk pie planētas un izsūta trīsdesmit raķetes. Mazas raķetes. Cilvēki, kas apdzīvo Balto planētu, nekad nav tās redzējuši, vai ne? Jūs tā domājat? Un tomēr. Atcerieties no atlantīdu izmirušā pavadoņa atvestos fotouzņēmumus. Kā atlantīdi gatavojās izmest atomšāvi- ņus? Ar nelielu, četrus vai piecus metrus garu raķešu palīdzību. Ar m a z ā m raķetēm. Un, lūk, — pie Baltās planētas debesim parādas trisdesmit mazas raķetes, kuras vada viena liela. Vai neliekas ticami, ka šī lielā raķete ir kuģis ar apkalpi, kura uzdevums ir nolaisties zem mākoņiem, izraudzīties mērķus, uz kuriem tiks noraidītas trīsdesmit uranbumbas? Kas jādara, lai novērstu postījumus? Bumbas ir jāpadara nekaitīgas. Kā? Par laimi, planētas iedzīvotāji reiz bija apmeklējuši izmirušo pavadoni, ar astrona palīdzību caurskatījuši bumbas un pazist to konstrukciju .. . Katrā bumbā atrodas caurules, kas vidū koncentriski sakļaujas kā pušķī. Katrā caurulē ir noteikts daudzums metāliskā urāna un pulvera lādiņš. Sim lādiņam detonējot, vienlaikus visās caurulēs atsevišķi urāna gabaliņi kā daiviņas sakļaujas vienā pikā, kuras masa pārsniedz kritisko, tad bumba eksplodē. Tādēļ, lai panāktu priekšlaicīgu bumbas eksploziju, jāliek tikai detonēt pulvera lādiņiem, bet aizdegt tos var visvienkāršāk, stipri paaugstinot temperatūru. Sim nolūkam augšējos atmosfēras slāņos jārada attiecīgs enerģētisks lauks… «Bet,» cilvēki spriež tālāk, «mēs rīkosimies tā tikai ar bumbām. Lielo kuģi ar apkalpi neaiztiksim. Lai svešinieki redz, ka mēs nevēlamies ar viņiem cīnīties, ne arī viņus iznīcināt.» Un viss šis plāns tiek īstenots …

Kā redzat, — Gobars turpināja, — te viss saskan — un pie tam tik apbrīnojamā kārtā, ka rodas divi jauni jautājumi. Pirmais ir šāds: ja nezināmo aizstājam ar cilvēkiem, tad izrādās, — visiespējamākais, ka viņi rīkotos tāpat kā svešās būtnes. Tātad šīs būtnes acīm redzot ir ārkārtīgi līdzīgas cilvēkiem. Kā, vai tad jau pirmajā zvaigžņu ceļojumā, izvēlējušies par ceļa mērķi vistuvāko zvaigzni, iepazīstoties ar vienu no miljoniem Galaktikas planētu sistēmu, mēs tūdaļ būsim atklājuši būtnes, kas tik ārkārtīgi līdzīgas cilvēkiem? Vai šī ii- dzība atkal nav jāizskaidro ar neļaušību, kas pie tam ir tik neticama, ka pārvelk svītru visam iepriekšējam domu gājienam? Mana atbilde: es piedēvēju nepazīstamajām būtnēm cilvēka loģiskās domāšanas sistēmu nevis tādēļ, ka tā ir vispilnīgākā, bet gan tādēļ, ka tā ir nepieciešama. Lai pakļautu Visuma materiālos spēkus, cilvēkam daudzu tūkstošu gadu laikā bija jāattīsta sevī tieši šādas indukcijas un dedukcijas domāšanas metodes, metodes, kuru pamatā ir katras dzīvas matērijas visvienkāršākās reakcijas. Būtnes, kas pielūgtu zvaigznes, nevis pētītu pārvērtības to dzīlēs, savā attīstībā tālu netiktu. Tādēļ, ja Baltās planētas iedzīvotāji ir radījuši augstu civilizāciju — un par to nevar būt ne mazāko šaubu, — tad viņu saprātam ir jādarbojas pēc loģikas likumiem, kas līdzīgi mūsējiem. Vai tādēļ tiem arī izskatā jābūt līdzīgiem mums? Protams, ka ne. Pērtiķim, sliekai un haizivij nosacījuma reflekss ir visumā līdzigs, taču grūti ir šīs būtnes saukt par līdzīgām no anatomijas viedokļa.

Otrs, vēl svarīgaks jautājums: kā varēja notikt, ka tagad mēs visu to zinām, bet neesam veikuši nekādus piesardzības pasākumus, neesam neko paredzējuši un ar neattaisnojamu vieglprātību pielaidām kļūdu, kurai bija tik traģiskas sekas? Mana atbilde: tā pamatā ir mūsu bailīgums. Tas, ka sastapām izmirušo pavadoni, bija nejaušība, jā, bet tam, kas notika vēlāk, ar nejau- šlbu nav nekā kopīga. Tā nav nejaušība, ka mēs ar tādu steigu ķērāmies pie tā iznīcināšanas. Mūsu rīcības pamatā bija pārliecība, ka pavadoņa iznīcināšanas akts ir vienīgi mūsu — cilvēku, Zemes darīšana un ka nevienam citam tas nav jāredz, bet, ja nav jāredz, tad neviens to arī neredzēs. Sim aplamajam, neloģiskajam prātojumam pamatā ir vēlēšanās norobežoties no mūsu pašu pagātnes pārakmeņotām atliekām. Mēs tik joti gribējām to noliegt, ka vēlāk, sastādot plānus, neņēmām vērā nedz sastapšanos ar izmirušo kuģi, nedz arī tā iznīcināšanu, it kā tas nemaz nebūtu noticis. Par šo drosmes trūkumu, par steidzīgo pavadoņa iznīcināšanu mums nācās samaksāt ar biedru dzīvībām. Mēs neko negribējām zināt par tiem tur pavadonī — bet viņi taču bija cilvēki! Nevar noliegt pagātni. Nevar no tās izsvītrot pat to, kas mums svešs. Mēs varam pieņemt tās mantojumu ar izlasi, bet ir jābūt drosmei apzinīgi uzņemties visu sugas likteņu nastu'planētu vēstures apmērā. Sī skarbā mācība noderēs gan mums, gan tiem, kas dzīvos pēc mums, jo ir nepieciešams zināt, ka cilvēkā bez prāta lieluma ir arī sīkumains nežēlīgums, kas, ja arī neizpaužas, tomēr ir potenciāls, ko var izraisīt ārējie apstākļi. _

Beidzot teikšu dažus vārdus par Baltās planētas sabiedrisko iekārtu. Mēs par to maz zinām, bet tas, ko zinām, ir visbūtiskākais. Radara signāls, kas kontrolēja mūsu kustību, bija nepārtraukts, lai gan planēta griežas ap savu asi, tātad to raidīja staciju sistēma, kas apjož visu planētu, un, vieniem raidītājiem aizslīdot aiz apvāršņa līnijas, to funkcijas pārņēma citi. Radara aizsegs ir globāls, tas kalpo visai planētai, tātad tehniskā ziņā tās iedzīvotāji ir apvienoti, tāpat kā mēs. Apvienošanos uz tehnikas bāzes visai iespējami pavada sabiedriskā apvienošanās. Tādēļ — nevēlēdamies un ari nebūdams pilnvarots izlemt mūsu turpmāko rīcību — es vēlētos izteikt pārliecību, ka mums jāatsāk mēģinājumi uzņemt sakarus ar planētas iedzīvotājiem. Vai tiem tūlīt būg panākumi — nav zināms. Mūsu civilizācija jau gadu simtiem ilgi ir pasargājusi mūs no šādas neziņas, no nezināmā, draudošā, no vētrām un sakāvēm, un mēs jau esam aizmirsuši, ka tā nekad nespētu rasties, ja cilvēki kādreiz nebūtu bijuši gatavi uz visu, lai tikai tā nāktu. Tagad mēs stāvam uz jauna laikmeta sliekšņa. Pienācis lūzuma bridis. Tas prasa daudz. Prasa to, ko neviens nekad uz Zemes no mums nav prasījis, — un mums ar to jāsamierinās, jo tādi ir vēstures likumi. Cilvēce nevar apstāties savā ceļā. Ir jāsper šis lielais solis nākotnē, un iekšējā piekrišana tam, ko tas mums nesīs, jārod, izprotot nepieciešamību, kas nākošajām paaudzēm jau kļūs par jaunu, augstāku brīvību.

Tiklīdz Gobars beidza runāt, viņam līdzās parādījās Ters Akonjans un, tuvinādams acīm aprakstītu lapu, sāka lasīt:

— «Astrogātu padome kuģa apkalpei.

Tuvākajos gados cilvēce uzsāks ārpusgalaktiskus lidojumus. 5iem ceļojumiem būs nepieciešamas kosmiskas starpstacijas uz debess ķermeņiem, kas riņķo Saules sistēmas tuvumā. Centaura sistēmas atrašanās vieta vērš to par dabisku šādu staciju bazi ceļojumiem Galaktikas dienvidpola un Magelāna mākoņa virzienā. Ņemot to visu vērā, Astrogātu padome nolēmusi:

1.  Turpināt mēģinājumus sazināties ar Balto planētu.

2.  Sie mēģinājumi var beigties ar kuģa bojā eju. Tādā gadījumā tos atsāks nākošā ekspedīcija, bet kosmiskās stacijas celtniecība aizkavēsies par ceturtdaļgadsimtu. Lai to novērstu, pirms Gea atsāks mēģinājumus sazināties ar Balto planētu, jāizvēlas kāda no Centaura planētām, kas ir vispiemērotākā kosmiskās starpstacijas ierīkošanai. Uz tās atstātās mašīnas uzsāks celtniecības darbus viena cilvēka uzraudzībā. Astrogātu padome ir ar mieru atstāt šajā postenī rnehā- neiristu pilotu Zorinu, jo viņam ir vispusīga politehniskā izglītība un liela pieredze kosmodromisko staciju celtniecībā.»

Kad astrogāts beidza lasīt un palūkojās zālē, ievēroju, ka Anna, kas sēdēja lejā, piecēlās un izgāja pa sānu durvīm. Zorins pa vidus celiņu izspraucās uz priekšu un uzkāpa uz paaugstinājuma. Čalas, kas pāršalca amfiteātrim, izskanot Tera Akonjana pēdējiem vārdiem, norima. Saskaņā ar starpplanētu ceļojumu nolikumiem cilvēks nedrīkst uzturēties viens kosmodro- miskajā stacijā; kopā ar viņu jābūt vismaz vienam biedram. Pēc tradīcijas Zorinam tas bija jāizvēlas pašam. Zālē valdīja dziļš, saspringts klusums, it kā pilots, pārlaižot skatienu galvu jūrai, tieši tagad izvēlētos, kaut gan zinājām, ka viņš to izdarījis jau agrāk un tikai meklē izraudzīto biedru. Pēkšņi sirds manī salēcās. Velti teicu sev, ka tas nav iespējams, absurds: kas gan esmu Zorinam? Viens no apkalpes, gandrīz svešs cilvēks … Ja tas būtu Ameta, nu, tad varbūt…

Sēdošo cilvēku galvas tikko manāmi cēlās pretī pilota skatienam un viegli noliecās, kad tas aizslīdēja tām garām, un šis gaidu pilnais sasprindzinājums vēlās pāri zālei kā vilnis. Piepeši viņa skatiens pievērsās man un uzgūla tā, ka — pats to neapzinādamies — piecēlos.

—   Vai tu esi ar mieru? — kā no milzīga tāluma mani aizsniedza pirmā astrogāta balss.

—   Esmu, — es atteicu.

Zālē izcēlās kņada.

Zorins un Gobars sarunājās ar astrogātiem; ļaužu straumes plūda lejup, ielenca paaugstinājumu. Izgāju gluži tukšajā un klusajā gaitenī. Nejutu nedz uzbudinājuma, nedz lepnuma un prieka — gluži nekā. Gāju ilgi, tad negaidīti apstājos: kājas pašas mani bija aiznesušas uz filharmonijas vestibilu. Stāvēju pretim Soleda- des skulptūrai — baltajam zēnam ceļa vidū. Astoņi gadi mums bija aiz muguras — un kādi gadi! Uz Geas laiks ritēja lēnāk — pulksteņa laiks, bet ne notikumu ritums. Cik daudz vecāks biju kļuvis kopš aizlidošanas brīža, bet šis baltais zēns nemaz nav mainījies — viņš arvien vēl tāpat veras nākotnē. Aptvēru ar skatienu skulptūru, pakāpos dažus soļus atpakaļ un vēlreiz, pus- pagriezienā, kā atvadīdamies paskatījos tajā. Sirds man sažņaudzās, iedomājos par Annu. Kur viņa varēja būt aizgājusi? Apstājos, tad sāku iet ātrāk.

Ar tuvāko liftu nobraucu dārzā. Jau no tālienes ieraudzīju Annu — viņa sēdēja zālē, kas bija biezi nosēta neaizmirstulēm. Ameta tās ļoti mīlēja. «Ja gribi būt puķu vidū,» viņš mēdza teikt, «tad jāiet pie tām.» Anna sēdēja noliektu galvu, un šai pozā bija kaut kas tāds, kas lika man palēnināt soli. Atplestām rokām viņa kā akla pieskārās ziediem. Apstājos viņai aiz muguras.

—   Tas esi tu … — viņa klusi teica. Tas nebija jautājums. Es nometos ceļos viņai blakus. No tālienes tas laikam izskatījās jocīgi: divi pieauguši cilvēki zālē nometušies ceļos kā bērni.

Gribēju kaut ko teikt, bet nespēju. Noskūpstīju viņas mazās delnas iekšpusi, juzdams sikus ādas sacietējumus uz viņas pirkstiem tanis vietās, kas tik bieži saskaras ar instrumentiem.

—   Vai tu paliki līdz sanaksines beigām? — viņa jautāja.

—   Jā.

—   Zorins?

—   Jā.

—   Un tu?

—   Jā…

Viņa apklusa.

—   Vai tu pēc tam klausījies mājās? — pavaicāju.

—   Nē.

—   Ka tad tu zini?

Viņa pacēla galvu.

—   Es tā domāju … Tu nē?

—   Ne, — es pārsteigts atbildēju.

Viņa pasmaidīja.

—   Tu vienmēr noskārsti- pēdējais …

Ar viņas seju notika kaut kas nelāgs; redzēju, kā viņa pūlējās pasmaidīt, tad pēkšņi novērsās. Kad Anna atkal palūkojās mani, viņa jau bija gluži mieriga. Vairāk mēs neko nerunājām.

Naktī pamodos no dziļa miega, visu skaidri apzinādamies un modrs. Dega violeta lampiņa, un caur tās kupola stiklu uz spilvena krita daži sīki, zili plankumiņi kā neaizmirstuļu ziedlapiņas. Anna gulēja uz muguras ar atpakaļ atliektu galvu, un kuplie, tumšie mati meta ēnas viņas sejā; sausām acīm viņa stingi raudzījās griestos. Es aizvēru plakstus, bet vairs nevarēju aizmigt. Pēkšņi viņa ierunājās:

— Vai tu atgriezīsies?

Es uztrūkos.

—   Dārgā …

Noskūpstīju viņu un šajā skūpstā sajutu, cik viņa jau tāla.

—     Atgriezīšos, noteikti atgriezīšos, bez tam — ne jau es viens aizeju no tevis.. ., mēs abi aizlidojam dažādos virzienos … Vai tu atgriezīsies? — es mēģināju smaidīt un piešķirt balsij jautru noskaņu, bet Anna palika nopietna.

—  Jā, — viņa sacīja, — noteikti atgriezīšos.

—   Tas ir labi.

Viņa palūkojās manī, viņas tumšās acis bija pavisam tuvu.

—   Zini, man negribas ticēt, ka es kādreiz tevi nepanu … tas ir kaut kas tik liels, it kā tam nebūtu sakuma… tādēļ es nevaru iedomāties, ka tam varētu būt… — viņa nenobeidza. Es neko nejautāju. Apskāvu viņu arvien spēcīgāk; viņa ievilka elpu un klusītiņām — tieši ausi iečukstēja man:

—   Viņi tomēr bija ļoti laimīgi..,

—   Kas, dārgā?

—   Senie.

—   Tu tā domā?

—   Jā. Viņi ticēja mūžībai..,

Trīs mēnešus Gea šķērsoja Centaura sistēmas plašumus. Planētas mums peldēja pretim kā dzirkstis, izauga par ugunīm, aizsedza debesis un, dzinēju liesmu apņemtas, atkapās. Pilotu sudraba stāvi cits pēc cita atstāja galerijas un nozuda raķešu lūkās. Daudzreiz atkārtojās šis skats, šķiršanās un atkalredzēšanās, spēcīgi roku spiedieni, iedarbināto dzinēju dārdoņa, raķešu metēja neredzamā zvana skaņas, klusums pēc aizlidošanas, kad grūti raudzīties citiem acīs, un mēmās lūpu kustības, skaitot kārtējos šāviņus, kas, virzuļu bīdīti, slīdēja pa lūkām iekšā — melni, apsviluši no kvēles, kas tos apņēma, saduroties ar biezām atmosfērām.

Ar Zorinu es šajā laikā tikos reti. Viņš līdz ar citiem konstruktoriem strādāja pie kosmiskās stacijas projekta; plāni bija uzskicēti jau pirms gada, bet tagad visa Tembhāras grupa izstrādāja sīku tehnisko dokumentāciju. Zinādams, cik prātam bīstama bezdarbība, un gribēdams būt ne vien Zorina biedrs, bet arī līdzstrādnieks, es augām dienām studēju grāmatas par radiotehniku un atsvaidzināju kādreizējās zināšanas, ko biju ieguvis, studējot jaunībā mehāneiristiku. Nešķīros no trioniem pat tad, kad lidojām ap kārtējo planētu, tādēļ neesmu bijis ne uz vienas no tām, bet Ametas draugi mani neaizmirsa. Ulfs Vefa allaž pirmais atnesa un klusuciešot izbēra uz mana galda veselu kaudzi dzirkstošu uguns minerālu — apmeklētās planētas vulkānisko ziedu. No cita lidojuma Teipane atveda man lavas šķembu ar sacietējušu trispirkstu pēdas nospiedumu; šis unikālās kolekcijas eksponātu skaita pieaugums liecināja par ceļojuma panākumiem.

Mēs sastapām ceļā pavisam tuksnešainu planētu un otru — vulkānisku, kuras augstā temperatūra neļāva cilvēkiem pat uz īsu bridi nolaisties uz tās virsmas; caur karstu mākoņu slāņiem uzņemtās fotogrāfijās liecināja par kādām mīklainām kustībām uz tās. No izlūkos nosūtītajiem ugunsizturīgajiem automātiem atgriezās tikai puse; šie atlikušie sniedza neskaidrus ziņojumus, no kuriem nevarēja saprast, vai lielie posm- kājainie radījumi, kas rāpo pa sacietējušām bazalta klintīm, ir mašīnas, kas še pamestas pēc kādas kataklizmas, vai arī neolbaltumvielu organiskās evolūcijas formas. Astrobiologi velti uzstājās par sīku pētījumu iesākšanu; tos atlika uz vēlāku laiku, un Gea devās tālāk. Nākošajai planētai mēs lidojām garām naktī nelielā attālumā. Kuģi pildīja klusa, bet visattālākajos kuģa kaktiņos sadzirdama dzesētāju vadu dūkoņa: tajos mutuļoja šķidrais hēlijs. Melnajās, zvaigžņotajās debesīs kā sarkana bedre rēgojās planētas sirpis. Palielināmos stiklos bija redzama virsma, pa kuru kā melni zirnekļi, te savienojoties, te sairstot, lodāja plīsumu tīkli; planēta atradās kalnu veidošanās stadijā, un no dziļajām garozas plaisām izplūda tumšas, svelmainas straumes.

A saules sistēmu noslēdza Neptūna tipa apledojuši debess ķermeņi; attālinājušies par miljardu kilometru no to orbītām, mēs nokļuvām B saules jpslā. Tās gravitācijas laukā planētu nebija, bet, dziļu bezdibeņu šķirti, riņķoja tikai lielāki vai mazāki asteroīdi — pirms tūkstoš gadsimtiem sairuša debess ķermeņa drumslas. Astrogāti nolēma, ka starpgalaktiskā stacija jāuzceļ uz kāda no šiem bezgaisa šķautnainajiem klints atlūžņiem. Tukšumu šķērsoja simti šādu ķermeņu orbītu, tādēļ izvēle bija liela, bet izraugāmajam plane- toīdam bija jāatbilst daudzām prasībām. Tā orbītai vajadzēja būt iespējami tuvai aplim, lai tas savā ceļā pārāk neattālinātos no saules un arī pārāk tai netuvotos; tāpat tas nedrīkstēja krustot citu ķermeņu orbītas, lai neizraisītu lielākas perturbācijas; bez tam planetoīdam bija jāvairās nonākt tuvu lielajām meteorītu plūsmām, kas joņo «dubultsistēmas atkritumu vācēja» perifērijā.

Meklējumi ilga mēnesi; observatorijas strādāja dienu un nakti, teletaktori un radaroskopi nemitīgi pārmeklēja izplatījumu, un šo medību jeb, pareizāk, zvejas rezultātā astrogāti izraudzījās bezvārda asteroīdu gandrīz četrsimt kilometru diametrā; tā pievilkšanas spēks tātad bija niecīgs, tomēr pietiekami liels, lai cilvēks varētu pārvietoties pa tā virsmu, nebaidoties, ka nokritīs tukšumā. Mums tuvojoties, šis atlūznis likās mirkšķinām kā kaķa acs šaurā zīlīte. Sīs ievērojamās gaismas spilgtuma izmaiņas izraisīja asteroīda ātrā griešanās ap savu asi un ļoti neregulārie apveidi, jo tā izstieptā forma vairāk atgādināja melnā tumsā pa- karinātu kalnu grēdu nekā planētu.

Gea divas nedēļas riņķoja ap asteroīdu. Pa šo laiku tektoniķi pārliecinājās, ka klints blīvuma pakāpe ir pietiekama un garantē, ka tā nesairs vismaz tuvākajos gadu tūkstošos. Tad uz planetoīda virsmas sāka nekavējoties nogādāt mašīnas, būvmateriālus un pārtikas krājumus.

Celtniecības automāti ātri iegrauzās klinti un izveidoja tajā divus apaļus iedobumus; vienā novietoja kupolveida spiediena kameru ar gaisa rezervuāriem, otrā — atomreaktoru, kuram vajadzēja piegādāt mums elektrisko enerģiju un siltumu.

Ik dienas kravas raķetes pārveda uz planetoidu izejvielas un detaļas, no kurām bija paredzēts uzcelt nākamās stacijas radara raidītāju. Beidzot pēdējā krava stāvēja sakrauta starp klintīm.

Mēs īsi un vienkārši atvadījāmies no biedriem, bet vistuvākajiem cilvēkiem pateicām vārdus, kādus mēdz teikt pirms īslaicīgas šķiršanās. Kad abi ar Zorinu jau skafandros, tikai ar atpakaļ atstumtiem, pie apkaklēm piestiprinātiem sejsegiem kāpām lejā pa pirmo sliežu ceļu, uz kura stāvēja startam sagatavotā raķete, pēkšņi

no kādas kolonas aizmugures izskrēja bērns, abām rokām aptvēris milzīgu balto ceriņu klēpi, un aizšķērsoja mums ceļu.

Mēs sastingām, bet bērns — apaļa, gadus četrus veca sārtvaidze meitenīte ar peļastītei līdzīgu bizīti —- ar pūlēm pacēla ziedus un pasniedza Zorinam.

—   še, — viņa sacīja, — bet, kad tu atgriezīsies, tad atkal stāstīsi mums pasakas?

—   Protams, stāstīšu, — Zorins atbildēja. — Kā tevi sauc?

—   Magda.

—   Kas tev iedeva šīs puķes?

—   Neviens, es pati paņēmu!

Viņa atviegloti nopūtās par to, ka tik labi izdevies īstenot nodomu, kad pēkšņi ieraudzīja šurp nākošos astrogātus un aizmuka ko kājas nes.

Ters Akonjans, Pendergasts un Irjēla, nekā vairs neteikdami, paspieda mums rokas. Zorins pirmais iespraucās pa šauro lūku raķetē un izstiepa rokas pēc ziediem, kurus es viņam uzmanīgi pasniedzu. Tad es savukārt nolaidu kājas atverē. Līdz jostas vietai ielaidies metala korpusā, pēkšņi pamanīju sievieti, kas stāvēja dažus metrus virs mums uz priekšu izvirzītā pus- stāva platformā. Tā bija Kalarla. Šai brīdī, uz mirkli sastindzis, es uzminēju to, ko vēl neviens nezināja: viņa gaidīja bērnu. Viņas stāvs arvien vēl bija meite- nīgs. Es to uzminēju pēc kādas kustības, pēc acīm, pēc tādas sejas izteiksmes, it kā viņa ieklausītos nevis apkārtējās skaņās, bet gan pašas ķermenī, kurā jau bija jaušama jaunās nākotnes pirmā ietrīsēšanās.

MAGELĀNA MĀKOŅI

Ceriņi stāvēja uz palodzes laboratorijas stikla traukā. Sēžot pie galda, vēroju, kā automāti urbj klintī caurumus-, desmitiem koncentriskos apļos izkārtotu caurumu. Tad tie ielika mīnas un nozuda. Eksplozija nebija dzirdama. Uguns saspridzinātā klints saslējās, gaisā uzšāvās dūmi un akmeņi. Pamats drebēja, un no ceriņu ziedkopām bira sīki krustveida ziediņi. Bezgaisa

telpā dūmi krita lejup kā dzelzs skaidas. Automāti izlīda no slēptuvēm, nolaidās piltuvveidīgajā sprādziena bedrē, montēja metala fermas. Parādījās staru raidītājs. Tas izbāza galvu ar garu kaklu un grozīja to gluži kā jocīga metala žirafe, kas skatās apkārt, meklējot iedomātas lapas.

Ass, tēraudzils uzliesmojums. Radiācijas spiediena izkausētais metāls, izplūdis piltuvveida bedrē, sacietēja. Automāti čāpoja pa nelīdzeno virsmu, slīpēja to, gludināja, pulēja, kamēr tā sāka mirdzēt kā dzīvsudrabs. Citi kaut kur tālāk lika mīnas, raka bedres antenas torņa pamatiem. Pamats viegli drebēja. No zariņiem bira arvien vairāk balto ziedlapiņu, līdz piektajā dienā Zorins teica:

—  Zēl, ka mums nav krāsns… tādas vecas krāsns, kur deg parasta uguns, zini. Mēs varētu sadedzināt zariņus. Vai tu atceries, kā smaržo ugunskura dūmi?

—  Atceros.

Kad Zorins, skafandrā tērpies, pēcpusdienā izgāja ārā — jau otrreiz tai dienā, — lai paraudzītos, kā veicas darbi, viņš paņēma zariņus līdzi. Pēc stundas atgriezās. Zariņi bija aizbāzti aiz siksnas. Ievēroju to, bet neteicu nekā.

Zorins uztvēra manu skatienu.

—  Nevarēju tos pamest, — viņš paskaidroja. — Tur ir tik akmeņains. Ja būtu kaut drusku zemes.

—   Ir labāk, ka atnesi, — es sacīju. — Ceriņiem ir tik mīksta serde, tos var graizīt ar nazi, es tā spēlējos bērnu dienās.

Ceriņzari atgriezās tukšajā traukā un palika tajā. Līdz galam.

Automāti strādāja caurām diennaktīm. Diena vai nakts — tiem bija vienalga. Mums gan ne. Grūti bija izvēlēties miega un nomoda ritmu. Asteroīds griezās tik ātri, ka ik pēc trim stundām pavērsa mūsu klinšaino līdzenumu karstajiem saules stariem. Trīs stundu ilgajā naktī mums allaž spīdēja A saule, kas atradās divdesmit piecu astronomisko vienību attālumā un bija nesalīdzināmi gaišāka par pilnu mēnesi uz Zemes. Dienā klintis kvēloja kā sakaitēta metala bloki, naktī fos-

forescēja spēcīgā, ledussaltā vizmā. Planctoīda griešanās ātrums bija tik liels, ka, raugoties pa logu, varēja redzēt ēnas izstiepjamies un augam — gluži melnas, visu iznīcinošas tukšuma ēnas. Ja kāds automāts iegāja no gaismas ēnā, likās, ka tas dajēji izzuda, kā uz pusēm pāršķelts.

Ik vakaru mēs apsēdāmies pie uztvērējiem, kas atradās mūsu miniatūrās «mājas» otrajā stāvā, un vērīgi klausījāmies skaļruņa dobjajā troksnī. No tarkšķu un murdoņas haosa, kas likās esam tumša, viļņojoša virsma, pēkšņi iznira Geas aiginājuma signāla jautrās skaņas. Uzstādītie provizoriskie raidstaciju torņi ļāva mums uzturēt televīzijas sakarus ar kuģi, un mēs ik vakarus tikāmies ar biedriem. Apmainījāmies informācijām, stāstījām par darbu gaitu, dažkārt Zorins lūdza kolēģiem palīdzību aprēķinos.

Gea lidoja tieši uz Balto planētu; no mērķa to vēl šķīra divu nedēļu lidojums. Šajā laikā mēs gribējām paveikt galvenos pamatu rakšanas darbus nākošajam lielajam atomreaktoram, kam bija jānomaina mūsu provizoriskais. Mēs cēlāmies līdz ar vietējo rītausmu, apstaigājām visas darba vietas, kuru palaikam bija gandrīz desmit — vairāku kilometru platībā, pēc tam, ne- atgriežoties tūlīt spiediena kamerā (mēs to dēvējām par «mājām»), devāmies pastaigā, ik dienas mainīdami maršrutu, un tā iepazināmies ar apkārtni vairāku desmitu kilometru rādiusā. Tā bija diezgan ērmota klints — nevis miniatūra planēta, bet drīzāk tās karikatūra. Kā jau minēju, iztālēm tā atgādināja starpzvaigžņu telpā peldošu atlūzušu kalnu grēdu; tādēļ ejot apvārsnis, kas apņēma ceļinieku, te paplašinājās par dažiem kilometriem, te strauji sarāvās. Ziemeļaustrumos trīsdesmit kilometrus no mūsu mājokļa samērā gludais, klinšainais līdzenums izbeidzās ar stāvu krauju, ko klāja dīvainu formu biezoknis. Līdz pašam apvārsnim plētās sastingušas akmens bangas; te nebija ne vēsts no kalnu nobrukumiem, dabiskās erozijas, ūdens, vēja un gravitācijas darbības pēdām; tas bija kaut kādu grotesku un, likās, neiedomājamu formu pan- optikums: pārakmeņotas, balansējošas vāles, milzīgi, izroboti, nedroši līdzsvaroti klinšu blāķi, apcirkņi ar šķautnainām akmens lauskām, kuras itin kā gaidīja vienu neuzmanīgu kustību, lai sāktu velties lejā — lēni un laiski kā sapņu murgos. Uzkāpjot uz kāda klints raga, kas pacēlās pāri apkārtnei, varēja redzēt asu akmens skeletu mežu, kas plētās zem zvaigžņotajām debesīm, iezīmēdamies pret tām spožā, baltā mirdzumā. Virs šīs nedzīvās ainavas vienmērīgā kustībā vēlās liesmojošā saules lode. Atkarībā no tā, vai soļojām pa saules apmirdzētām joslām, kur klintis sakarsa līdz simt grādiem, vai iegājām ēnā, skafandra automātiskā klimata iekārta bez mitēšanās pārslēdzās no viena galēja režīma otrā.

Zorins ar savu izturēšanos mazliet atgādināja asteroīda klimatu: te viņš stundām klusēja kā apburts, te uzsāka garus monologus. Raugoties no malas, mūsu kopdzīve varētu likties ne visai saskanīga, bet tas būtu aplams uzskats. Jo laipns un ikdienišķi runīgs Zorins bija tikai attieksmē ar svešiem cilvēkiem; manā klātbūtnē viņš izturējās gluži tāpat kā agrāk Ametas sabiedrībā. Viņa gandrīz letarģiskā klusēšana, ilgie pārdomu brīži, strupās atbildes, skopie vārdi mani iepriecināja; kaut gan mēs nekad nerunājām par Ametu, pat neminējām viņa vārdu, tomēr kādā dīvainā kārtā viņš bija ar mums, un nereti, kad savās ekskursijās atklājām kādu par citiem fantastiskāku nostūri, man gandrīz gribējās atskatīties, lai pārliecinātos, ka mazais pilots jūsmo mums līdzi.

Kādas desmit dienas pēc ierašanās uz planetoīda mēs sēdējām uz klints smailes, kas pacēlās pāri visai apkārtnei. Saule, protuberanču cirtām liesmojot, karājās rietumu pamalē; otra, A saule — mazs, žilbinošs disks — tieši tuvojas pirmajai. Mēs bijām ar nodomu iznākuši laukā, lai novērotu, kā viena saule aptumšo otru. Kad mazais disks gandrīz pieskārās lielajam, abi raidīja viens otram pretim tādus kā ugunīgus taustekļus, kas tai pašā mirklī saplūda kopā, izveidodami savādu bumbierveidīgu ķermeni, kas izstaroja spožu, metālisku vizmu; tad šaurākais — izstieptais bumbiera gals, kas īstenībā bija A saule, sāka sarauties, pamazām aizslēpdamies aiz lielā. Apgaismojuma spilgtums nekļuva vājāks, jo mirdzums samazinājās nemanāmi.

Ilgi klusējām, beidzot es palūdzu Zorinu:

— Pastāsti kādu pasaku.

Varēja likties, ka viņš mani nedzirdēja. Pēc laba brīža Zorins sacīja:

—   Pasaku es tev nestāstīšu, toties pastāstīšu par pasakām. Vai tu kādreiz esi dzirdējis par sēra vrakiem?

—   Neatceros.

—   Droši vien esi. Pirms kādiem divsimt gadiem sāka būvēt pirmos raķetorus, sākumā ļoti lielus — līdz četrdesmit tūkstoš tonnu inertās masas. Aprēķinos bija ieviesusies kāda kjūda, un šīs kastes briesmīgi karsa — līdz vairakiem simtiem grādu. Tādēļ tās pārstāja ražot, bet dažus desmitus šāviņu, kas jau bija izgatavoti, norīkoja uz līnijas Titāns — Zeme. Tiem bija jāpārvadā sērs. Jau pirmajā lidojumā daži no tiem eksplodēja. Presētais sērs izgaroja, un raķetes plīsa kā baloni. Nu bija bēda, ko ar tām iesākt: atsaukt uz Zemes, protams, negribēja, riskanti, cilvēkus sūtīt nevar, automātu arī žēl — tāds ķēms var kuru katru brīdi uzsprāgt gaisā. Beigu beigās pa radio visu eskadru pagrieza uz pretējo pusi, lai lido pasaulē, pāri sistēmas robežām, visu kosmosu jau nu ar sēru nepiesārņos. Pēc gada raķetes parstaja atbildēt uz radiosignāliem, kosmodromisti atviegloti nopūtās — miers. Un tikai pēc trīsdesmit gadiem — blākš! — pirmā sēra katastrofa. Tad otra. Izrādījās, ka šie nolādētie raķetori nebūt neaizlidoja uz mūžīgiem laikiem. Tie nokļuva Jupitera gravitacijas joslā, un šis tos, saprotams, izgrozīja, ka patīk, pārvietoja uz noslēgtām komētu orbītām un palaida vaļā. Nu, un kopš tas dienas raķetes virzās šādi: uz pārdesmit gadiem aizbēg no Saules, pasēž afēlijos, tad atkal atgriežas. Kamēr tās lido tālu no Saules, tiek pietiekami atdzesētas un sērs neizgaro. Atgriežoties jau pie Marsa orbītas, tās sāk sasilt, bet Zemes apkaimē sprāgst kā ziepju burbuļi. Vai tu vari iedomāties? Divdesmit tūkstoš tonnu sēra pārvēršas par saspiestu gāzi. Raķete pārsprāgst, rodas gāzes mākonis ar simttūkstoš kilometru lielu diametru un dažu nedēļu laikā izirst. Bet, ja tuvu garam paiet kāds asteroīds, tas šādu mākoni pievāc, un posts ilgst mēnešiem. Rodas sfēriska sēra miglas vai, pareizāk, putekļu josla, jo gāze tukšumā kristalizējas — tāds pūkains! apvalks ar velnišķīgi cietu krama kodolu vidū. Migla pāriet tukšumā tik nemanāmi, ka lidojot nemaz nepamanīsi, kā ieskriesi tanī tikpat kā katlā. Gaisma tam netiek cauri, radars iestieg kā mīklā, neko nevar saskatīt — ne zvaigznes, ne signālus, — nevar orientēties, agri vai vēlu esi gatavs iedrāzties kodolā. Dzinēji nekavējoties jāizslēdz, ar gravimetru palīdzību jāuzmeklē asteroīds, jāpagriežas centrbēdzes spēka virzienā, jādod liels paātrinājums un jamūk prom. Protams, to ir viegli izstāstīt, bet, iek|uvis tadā putrā, cilvēks neviļus zaudē galvu. Un visļaunāk ir ar automātiem, jo, padomā pats, uz planētām taču nav un nevar būt «dabisku sēra atmosfēru», tādēļ neviens pilots-robots tādiem brīnumiem nav sagatavots.

Vārdu sakot, no Marsa uz Zemi atgriezās ekskursija — kādi trīsdesmit bērni, un viņu raķete iekļuva tieši tādā sēra miglā, kas ielenca kādu asteroīdu, tiesa, ļoti mazu — ar mazāk nekā divdesmit kilometru rādiusu, — tas ir svarīgi. Pilots-automāts sākumā mēģināja manevrēt, beidzot izdarīja vienīgo, ko spēja, — izslēdza dzinējus. Tādējādi viņš novērsa katastrofu; raķete, asteroīda pievilkta, sāka krist tā virzienā, bet, protams, ārkārtīgi lēni — šāda «krišana» varēja ilgt nedēļām. Bērni bija aizlidojuši no Marsa vieni, skolotājai vajadzēja pievienoties tiem pirmajā kosmodromiskajā stacijā.

—   Kā, bet brīdinājumi? — es vaicāju.

—   Nezinu, kā tas gadījās. Brīdinājumi, bez šaubām, bija. Varbūt neprecīzi. Nezinu. Negadījumi notiek. Retāk nekā agrāk, bet tomēr notiek. Nu un tā ari biia «viena no simttūkstoš reizēm». Kad radiosakari pasliktinājās, pilots-robots izslēdza dzinējus. Grūti aprakstīt, kas pa to laiku notika. Trauksme sacēla kājās visu ziemeļu puslodi; ātrā palīdzība nāca viļņiem — no Mēness, no Marsa, no Zemes — kādi sešsimt kuģi. Pateikšu tikai, ka pirmoreiz kopš trīsdesmit gadiem uz vairākām stundām bija apturēts viss preču transports Marsa otrajā joslā. Bet, pirms glābšanas kuģi sasniedza avārijas vietu, tur jau ieradās kāds cilvēks. Tas bija Gaismas ātrumu centra pilots, kas tieši tai laikā veica eksperimentālu lidojumu ļoti lieliem attālumiem pielāgotā raķetē. Degvielas krājumi gāja uz beigām, un viņš atradās atceļā uz bazi, kad izdzirda radiosignālus, tādēļ no

griezās no sava ceļa; spēdams attīstīt milzīgu ātrumu, viņš jau pēc ceturtdaļstundas ienira miglā. Kadu laiku pilots riņķoja tur, līdz uztvēra bērnu raudāšanu. Protams, pa raķetes radio. Tas darbojās uz visgarākajiem viļņiem, viņš nevarēja precīzi noteikt virzienu, toties varēja ar bērniem sarunāties. Viņš tūdaļ izslēdza dzinējus un sāka krist uz asteroīdu.

—   Kādēļ viņš nemēģināja uzmeklēt raķeti?

—   Hm, vai tu mēģinātu uzmeklēt okeānā nogrimušu adatu? Migla aizņēma divsimt miljardu kubik- kilometru lielu telpu, viņš būtu varējis meklēt to visu mūžu un tomēr neatrast. Toties kritot viņš beigu beigās tuvotos tai līdz pārdesmit kilometriem, jo, kā jau teicu, asteroīds bija ļoti mazs. Tātad viņš krita ar izslēgtiem dzinējiem un sarunājās ar bērniem. Tiem bija visa kā diezgan — pārtikas, gaisa, ūdens, bet bija bail, tādēļ viņš līdz pašai naktij stāstīja pasakas. Kad bērni aizmiga, pilots palika nomodā, bet no rīta atkal sāka stāstīt. Eksperimentālais lidojums parasti ilgst divas stundas, viņam līdzi bija tikai dažas spēcinošas tabletes un pāris malku kafijas, ar kuru viņš šad tad apslacināja rīkli, lai nekļūtu mēms. Vai tu to vari iedomāties? Tā nebija parasta raķete, bet GĀC 1 šāviņš, pilots gulēja pneimatiskā apvalkā, viss nobindēts no galvas līdz kājām, tumsā, ar mikrofonu pie mutes — un stāstīja pasakas. Pirmie glābšanas kuģi atlidoja tikai nākamajā dienā, bet, iekams tie atrada viņu un bērnus, pagāja vēl dažas stundas.

—   Vai tu biji tas pilots?

—   Kur nu es! Ameta.

—  Ameta?

—   Jā.

—   Un viņš tev to pastastīja? — es ar neuzticību jautāju; tas neizklausījās pēc Ametas.

—   Nē.

—   Kā tad tu zini visus sīkumus?

—  Mums jāiet, saule jau riet. Jāpastaigā vēl pa sesto sekciju. Kā es zinu šo gadījumu? Es pats biju viens no tiem bērniem . ..

Kad, pārbaudījuši darbu gaitu, atgriezāmies mūsu Gaismas ātrumu centrs bruņu «mājā», virs apvāršņa kā viļņojošu liesmu krēpes pacēlās vairs tikai šaura saules diska apmalīte. Visu apkārtni sedza necaurredzams melnums, pa kuru mēs bridām, iegrimstot tajā līdz ceļiem, līdz jostas vietai, beidzot līdz kaklam . .. virs tumsas jūras mirdzēja vēl tikai visaugstākās klinšu smailes, bet arī tās citu pēc citas izdzēsa nakts. Zorins, kas visu ceļu bija klusējis, pie ieejas apstājās un negaidīti ierunājās:

—  Atradās tādi, kas teica, ka viņš esot rīkojies pārsteidzīgi, neprātīgi. Viņš tiem atbildēja: «Okeānā, kaļķu apvalkā, dzīvo mazi dzīvnieciņi — radiolārijas, kas nav izmainījušies kopš septiņsimt miljoniem gadu. Tie ir vispiesardzīgākie radījumi virs zemes.»

Celtniecības aprēķinu veikšanai mūsu rīcībā bija portatīvas elektronsmadzenes. Vakaros Zorins apsēdās pie galda un sāka ar tām diskutēt. Elektronsmadzenes bija mazas, šauri specializētas un, protams, nevarēja sacensties ar varenajiem Geas ģenerālajiem automātiem, tādēļ Zorinam bieži vien bija ilgi jāgaida rezultāti, un viņš tās iesauca par «Muļķīti»; šī palama ar laiku ieguva gandrīz maigu pieskaņu. Vairākus vakarus no vietas Zorins, aizņemts ar būvdarbu pārraudzīšanu, atlika uz vēlāku laiku astroradara datu analizi; šie dati informēja mūs par visu, kas notiek izplatījumā ap klints drumslu, uz kuras mēs ceļojām caur tukšumu. Beidzot pieķēries tiem, Zorins sadrūma. Nodeva virkni skaitļu «Muļķītim». Tas, kā parasti, tūļājās; nesagaidījuši atbildi, mēs devāmies pie miera. Naktī Zorins piecēlās un aizgāja pie automāta. Atgriezās svilpodams; tas nozīmēja vissliktāko garastāvokli.

Es neko nejautāju, zinādams, ka ar katru 'domu viņam jāaprod.

—   Zini, — viņš beidzot sacīja, — liekas, ka mums būs putra.

«Putra» pilotu valodā nozīmē meteoru plūsmu. Dzirdētais jaunums mani diez kā neuztrauca.

—   Kas par to, — es teicu, — gan mūsu mā: oklis, gan atomreaktors, gan automātu patvertne taču ir aprēķināti ar pietiekamu izturības rezervi; augstākais pāris stundu būs jauzmanās. Tomēr savādi, ka astrogati ir kļūdījušies…

Zorins neko neatbildēja, tikai, ejot laukā (bija jau uzausis rīts), ieteicās:

—   Redzi, tie nav parastie meteori, bet ārpussistē- rnas …

Paliku viens, Zorins aizgāja uz vistālāk strādājošo grupu, tādēļ man bija gandrīz stunda laika pārdomāt viņa vārdus. Kā zināms, planētas savā ceļā var sastapt divējāda veida meteorus. Sistēmas iekšējie meteori virzās pa noslēgtām orbītām, un to ātrums attiecībā pret mūsu mazo planētu nevarēja pārsniegt dažus kilometrus sekundē. Turpretim «svešie» meteori, akmens un dzelzs blāķu plūsmas, kas joņo pa parabolām, attiecībā pret sistēmas ķermeņiem var sasniegt milzīgus ātru- mus — līdz simt kilometriem sekundē. Mūsu radars, šķiet, bija uzgājis tieši šādas plūsmas pēdas.

Divas nākošās dienas mēs par to nerunājām, vienīgi Zorins naktīs arvien ilgāk urbās radaroskopu filmās un arvien biežāk saglauda matus tik strauji, it kā gribētu pats sev noņemt skalpu.

Mēs veicām visus iespējamos piesardzības pasākumus: automāti nodrošināja ar papildu bruņām mūsu kameru, kā arī griestus atomreaktorā, kurš atradās puskilometru no «mājam» un atgādināja lielu, līdz trim ceturtdaļām klintī iegremdēiu metala cilindru.

Nebija vairs šaubu, ka Zorinam taisnība. Fotonega- tīvi kādā no debesu kvadrantiem rādīja sīku miglas plankumu, kas izskatījās tā, it kā uz fotogrāfijās būtu uzmests traips; tur joņoja tik sīku ķermeņu mākonis, ka tos varēja saskatīt tikai kopumā; zvaigžņu mirdzumu joprojām redzēja tam cauri, tātad tā nebija viengabala masa, bet gan mazu kripatu spiets.

—  Varbūt tas ir putekļu mākonis, — Zorins sacīja, kad mēs spriedām, vai nepaziņot Geai par mūsu aizdomām, un nolēmām, ka tas nav jādara, io, nedēdami mums palīdzēt, biedri tikai velti uztrauksies. Visu nākošo dienu darbs ritēja kā parasti; otrā pamatu bedre nākošajam reaktoram bija gandrīz gatava, automātu patvertne tika apgādāta ar papildu bruņām, nevarējām nodrošināt vienīgi provizorisko raidstacijas 'torni, kas pacēlās 45 metrus virs līdzenuma līmeņa un ko balstīja noenkurotu tērauda trošu sistēma.

Naktī mani uzmodināja tik spēcīga duna, it kā virs pašas galvas būtu pārsprādzis metala zvans. Apdullināts es labu bridi nekustīgi gulēju sanošajā klusumā, bet ausīs vēl atbalsojās drausmīgā skaņa. Gulta sakustējās, it kā to kāds būtu pastūmis. Es apsēdos, nolaidu kajas un ar kailām pēdām sajutu, ka grīda dreb. Aptumšotajā prātā pazibēja doma, ka planetoīds ir dzīvs briesmonis, kas patlaban pamodies un kustas, pūlēdamies sadragāt savu akmens čaumalu. Pamats iedrebējās spēcīgāk. Es atģidos.

— Vai tu dzirdi? — izdvesu tumsā.

Atbildes nebija, bet es zināju, ka Zorins īr nomodā.

Pēc ceturtdaļstundas uzausa saule, un ainava aiz logiem iemirdzējās žilbinošā vizmā. Cik tālu vien sniedzās skatiens, klinšainajā līdzenumā uzšāvās gaisā desmitiem sprādzienu reizē. Ne mazākās skaņas, tikai baltas akmeņu šļakatas te tuvāk, te tālāk, un pamats brīžiem līgojās kā kuģa klājs cīņā ar negaisu. Lidojumā neredzamie meteori tikai dažbrīd, milzu lēcienā atsprāgstot no klintīm, rādīja savus trakā virpulī mirgojošos sānus. Mēs klusējām, bet ārā joprojām lija akmens lietus. Klintis kūpēja, smilšu strūklakas uzšāvās gaisā un atkrita, paretam, atsizdamās pret sienām, klusu iesīcās šķembas, un atkal iestājās klusums, kuru pēkšņi pārtrauca metala dārdi, it kā griesti grūtu un gāztos mums uz galvas; tas bija 'kāds atlūznis, kas sašķīda pret kameras virsējām bruņām.

Pēc trim stundām saule norietēja. Meteori joprojām krita, tomēr retāk un vājāk, jo tagad planēta aizsedza mūs no to galvenās straumes, bet tie, kas bira uz nakts puslodes, sasniedza vienīgi brīvas krišanas ātrumu, kas bija niecīgs salīdzinājumā ar plūsmas kosmisko lidojumu.

Mēs vēl nezinājām, kāds ir tās ceļš izplatījumā un cik tā gara. Vajadzēja gaidīt. Uzausa diena, un zeme atkal iedrebejās. Atkal uz mums bira spēcīgi sitieni; bruņas tos atsita, izdvešot spēju, izmisīgu skaņu; likās, ka tērauda sienas ieliecas un atkal iztaisnojas zem briesmīgo belzienu krusas. Nākošajā naktī akmeņu lietus, kaut arī vājāks, tā sabiezēja, ka par kameras alsla šanu nebija pat ko domāt, — bet tas bija tikai sākums.

Ik dienu un nakti sakaitētu klinšu spokainajā mirdzumā un ledainajā, zvaigžņotajā tumsā krita nedzīvais lietus. Pamats drebēja no triecieniem kā dzīva būtne, sienas vibrēja, drudžainas"trīsas parņēma priekšmetus, caurstrāvoja mūsu ķermeņus; dziļā ķlusumā, ko laiku pa laikam pāršķēla ifgi dārdošs pērkons, pagāja stundas. Mēs bijām ieslodzīti. 'Debesis no savām melnajam dzīlēm izvirda veselas akmens šķembu straumes, kas sašķīda pret asteroīda garozu. Pagaidām sakari ar atomreaktoru un automātu patvertni nebija partraukti. Kad otrā naktī bombardēšana atslāba, mēs pavēlējam automātiem atsākt darbus. Tie izgāja, taču pēc kādas stundas viens no viņiem, tieša trāpījuma ķerts, pakrita, bet tā bruņas sašķīda kā stikls. Citi apjuka, pārtrauca darbu un atgriezās patvertnē; tajos sāka darboties pašaizsardzības spoles. No rīta ieraudzījām sadragāto automatu: tas gulēja kādus trīssimt metrus no kameras, kur melnganas akmens šķembas to bija iedzinušas smiltīs. '

Mēs arvien vēl cerējām, ka asteroīds kuru katru brīdi izies no meteoru straumes un ellišķīgā apšaudīšana rimsies; tādēļ arī neko neziņojām biedriem.

Radiostacija atradās kameras otrajā stāvā, un pa tās augšējo lēcveida logu agrāk varēja redzēt melnās debesis, bet tagad automātiskā iekārta bija to aizsegusi ar tērauda slēģi. Te augšā mēs sarunājāmies ar biedriem. Tā kā sakarus uzņēmām naktīs, kad lidoja mazāk meteoru un tieši trāpījumi kamerā bija reti, mums izdevās noslēpt Geai visus notikumus. Klusējām galvenokārt tādēļ, ka vairs tikai piecas ceļojuma dienas šķīra kuģi no Baltās planētas un visu biedru uzmanību saistīja jautājums par sazināšanos ar tās iemītniekiem.

Tā mēs sarunājāmies, apjautādamies par viņu plā- niertf un, tā kā tas notika zem pašiem griestiem, dzirdēju vieglu, ne uz brīdi neapklustošu čirkstēšanu — tās bija kosmiskās smiltis, kas bezspēcīgi bira lejup pa apaļo virsmu un arvien biezākiem slāņiem gūlās ap sienām, līdz beidzot šo no zvaigznēm krītošo pīšļu kāpas bija līdz pusei ieputinājušas mūsu bruņu «māju».

Nākošajā vakarā radio dzirdamība kļuva manāmi sliktāka. Beiguši sarunu ar Geu, konstatējām, ka antenas galvenais reflektors vairakas vietās ieliekts un caursists.

—   Darbs stāv jau trīs dienas. — es ieteicos, — bet tagad mēs varam zaudēt arī radiosakarus.

—   Automāti izlabos antenu.

—   Tu esi pārliecināts, ka viņi ies?

—   Jā.

Zorins piegaja pie vadības pults un izsauca pa radio automātus. Bija nakts, meteori krita retāk. Paklausījās un izslēdza mikrofonu.

—   Iet? — es jautāju.

Zorins stāvēja kabīnes vidū, iepletis kājas kā cīkstonis, kas piemiegtām acīm vēro pretinieku. Viņš klusēja.

—   Ko iesāksim? — es beidzot jautāju.

—  Jāpadomā. Pagaidām uzdziedāsim.

Mēs dziedājām kādu stundu. Gan viņš, gan es atcerējāmies arvien jaunas dziesmas. Pēc kādas dziesmas Zorins it kā starp citu ieteicās:

—   Pašaizsardzības drošinātāju var izslēgt, zini?

—   Jā, bet ne no tālienes, — es atteicu.

Mēs atkal dziedājām. Brīžiem Zorins klausījās. Beidzot viņš piecēlās un paraudzījās apkart, mekledams skafandru.

—   Tu gribi iet turp?

Zorins klusuciešot pamāja, bāzdams abas kājas reizē skafandra galvas caurumā. Viņš parāva aiz apkakles sudraba audumu un, vilkdams 'to uz augšu, norūca:

—   Laimīgā kārtā mums nav drošinātāju.

—   Pagaidīsim vēl, — iesāku, juzdamies bezspēcīgs viņa apņēmības priekšā.

—   Nē. Darbs varētu stāvēt, bet antena ir jāsalabo.

Zorins runāja klusu, taču zem viņa miera slēpās

dusmas. Viņš pārbaudīja slēdžus uz pleciem, pacēla no grīdas sejsegu, pasita to paduse un devās uz izeju.

«It kā manis nemaz nebūtu,» man pazibēja doma. Pārsteiguma un nevarības sajūta izgaisa. Mani pārņēma salts niknums. «Tomēr esmu viņam drusku līdzīgs,» nodomāju, steidzīgi apyilkdams otru skafandru. Kad, pogājot siksnas, iegāju izejas slūžās, Zorins stāvēja pie vaka aizgriežņiem. Izdzirdis manus solus, viņš pagriežas un, rokas uz kloķiem turēdams, sastinga. Izlikdamies, ka to neredzu, es rūpīgi aizvēru iekšējas durvis, noslēdzu aizbidņus un nostājos viņam blakus. Tā mēs stāvējām griestu lampas vājajā gaismā — divi sudraba stāvi starp tumšām metala sienām.

—   Ko tas nozīmē? — viņš beidzot vaicāja.

—   Es eju tev līdzi.

—   Muļķības.

—   Nedomāju vis.

—   Nu ko tu dari, cilvēk?

—   Bet ko tu dari?

Zorins brīdi stāvēja nekustīgi, tad iesmējās, kā parasti, gandrīz bez skaņas. Paņēma mani pie rokas; es pretojos, nojauzdams, ka viņš gribēs mani pārliecināt.

—   Paklau, — viņš klusākā balsi sacīja, — vai tu atceries, kādēļ mēs šeit esam izsēdināti?

—   Atceros.

—   Gea var neatgriezties.

—   To es zinu.

—   Kādam te ir jāpaliek, lai būvētu staciju.

—   Labi, bet kāpēc jāiet tev, nevis man?

—   Tāpēc, ka es esmu labāks mehāneirists nekā tu.

Man nebija ko teikt. Viņš satvēra kloķi, tad vēlreiz

pagriezās prel mani.

—   Tu iesi, — viņš sacīja, — ja man neizdosies. Jā?

—  Jā, — es atteicu, šīs sarunas vienkāršības pārsteigts. — Uzturēšu ar tevi sakarus pa radio, — piebildu.

Ne vārda neteicis, Zorins pagrieza rokturus. Iesīcās gaiss, kas tika iesūkts kamerā. Tas izplūda no slūžām, manometra bultiņa laiski tuvojās sarkanai nullei, pāris reižu salīgojās virs tās un atdūrās pret skalas malu. Zorins pastūma lielo izejas lūkas vāku. Tas neatvērās. Viņš kaut ko noņurdēja un pagrūda stiprāk. Vāks sakustējās, bet vēl nepadevās. Es piespiedu plecu. Vāks lēnām pavērās. Pa radušos spraugu uz mūsu kājām ieplūda arvien platāka sausu smilšu strūkla.

Beidzot vaku izdevās atvērt. Pie izejas Izveidojās dziļa bedre, kameru ielenca kāpas ar stāvām nogāzēm.

Apkārtne, ko apmirdzēja auksta, tāla Centaura A gaisma, bija nedzīva un klusa, to klaja šķautnaini kā ogļu, kā sudraba gabali. Zorins viegli pamaja ar roku, pateica «uz redzēšanos» un nozuda manam skatienam tik ātri, ka neredzēju pat, uz kuru pusi viņš aizgaja. Izbāzu galvu pa atvērto lūku un tikai tad ieraudzīju: viņš gaja jau vairāku desmitu soļu attaluma, iestigdams līdz ceļiem, un sausas smiltis viļņoja viņam ap kājām. Es palūkojos apkārt, meklēdams tālumā atomreaktoru, jo tur atradās ari automātu patvertne. Sarāvos. Tumsā pazibēja īss uzliesmojums, tam sekoja trīs četri vājāki. Meteori. Sadursmē radusies enerģija pārvērtā tos liesmās. Es stāvēju tā, bet apvārsnis zibsnīja. Zorina augums jau bija kļuvis tik mazs, ka ar izstieptu pirkstu varēju to aizsegt.

—   Kā tev veicas ar iešanu? — es runāju mikrofonā, lai tikai ko pateiktu.

—   Kā pa sīrupu, — viņš tūdaļ atbildēja.

Es apklusu. Zibšņi iemirdzējās driz tuvāk, drīz tālāk, varēja likties,* ka neredzamas būtnes tur raida gaismas signālus. Pēkšņi atcerējos, ka stāvu ārā. Tam nebija jēgas; ja jau riskēt, tad vajadzēja iet viņam līdzi. Es iegāju atpakaļ slūžās un pazaudēju viņu no acīm. Pacēlis roku, atspiedu to pret vaka bruņu apmali. Tā es varēju netraucēti vērot pulksteņa skalu un vienlaikus pa pavērto lūku paturēt acīs apvārsni. Tas joprojām zibsnīja. Gaidīju, vērdamies gurdi rāpojošā se- kundu rādītājā.

«Vēl trīs minūtes,» nodomāju un skaļi jautāju:

—   Vai tu ej?

—   Eju.

Sie jautājumi un atbildes atkārtojās. Piepeši vienlaikus ieraudzīju divus tālus uzliesmojumus un izdzirdu apspiestu vaidu.

—   Zorin! — iekliedzos.

—   Nekas, nekas, — viņš atbildēja aizžņaugtā balsī. Es dziļi vilku elpu. Nē, meteors, protams, nebija ķēris, jo tad viņš būtu uz vietas beigts.

— Tu ej? — gribēju jautat, bet balss man iesprūda kaklā.

Austiņās kaut kas griezīgi čirkstēja.

—   Nu, laid… — Zorins neskaidri murmināja. — Kādēļ tu nelaid? Nu …

—   Ar ko tu runā? — jautāju, juzdams, ka mati man ceļas stāvus.

Viņš neatbildēja. Dzirdēju Zorina smagos elpas vilcienus, it kā viņš čīkstētos. Ar vienu lēcienu biju ārā. Apkārtne ieslīpa, ledainā gaismā bija nedzīva un klusa. Zibeņātri aplēsu, ka Zorinam jāatrodas kādu trīssimt piecdesmit, četrsimt metru attālumā, bet redzēju tikai izrobotas klintis, kāpas, ēnu švikas … citu neko.

—   Zorin! — es kliedzu tā, ka ausīs sāka džinkstēt.

—   Jā, jā, — viņš atbildēja joprojām tai pašā apspiestā balsī. Piepeši smiltis kādā vietā salīgojās, sakustējās un no tām iznira dzirkstošais sudraba skafandrs, izslējās taisni un sāka gausi iet uz priekšu.

«Viņš bija pakritis,» es nodomāju, «bet ar ko gan viņš ^arunajās?»

Atliku šī jautājuma noskaidrošanu ūz vēlāku laiku un atgriezos slūžās. Drīz vien viņš sacīja:

—   Esmu klāt.

Viņš kaut ko murmināja, acīm redzot atrakdams smiltis, kas bija aizbērušas 'ieeju.

—   Sāku operāciju, — viņš pēc brīža sacīja.

Tā turpinājās ilgāk, nekā es paredzēju: pusstundu pēc pulksteņa, bet, ja laiku mērītu pēc manu nervu sasprindzinājuma, tā būtu mūžība. Beidzot viņš pateica:

—   Cauri. Tagad viņi būs rāmi kā jēriņi. Atgriežos.

Nezinu, varbūt tā bija iedoma, 'bet man likās, ka

zibšņi kļūst biežāki. Pāris reižu pamats iedrebējās. Šīs vibrācijas, kurām mēs kamerā nepievērsām uzmanības, paātrināja manas sirds pukstus. Zorins nāca apbrīnojami lēni. Austiņās viņa elpa skanēja tik smagi, it kā viņš skrietu, un tomēr viņš kustējās daudz lēnāk, nekā turp ejot. Pilns nepacietības, satraukts — es pāris reižu izgāju pa lūku ārā. Centaura A mazais, baltais disks skāra klinšaino apvārsni. Nakts tuvojās beigām. Drīz vien meteoru straumei vajadzēja kļūt spēcīgākai.

—   Nu ko tu tā tūļājies? — es beidzot iesaucos. Zorins neko neatbildēja. Viņš smagi elpoja. Nevarēju saprast: ceļš taču nebija tik nogurdinošs, īpaši viņam.

Pēkšņi viņa stāvs aizsedza Ieeju. Zorins ātri un kaut kā nedroši ienāca slūžās. Aizvēris vāku, sacīja:

—   Ej iekšā.

—   Pagaidīšu… — es iesāku, bet viņš mani skarbi pārtrauca:

—   Ej iekšā! Es tūlīt nākšu.

Paklausīju. Pēc brīža Zorins ienāca bez skafandra; to viņš bija atstājis slūžās. Lēni pienāca pie galda tuvāk lampai, pacēla rokas pie acim, izplēta pirkstus un nesaprotami murmināja.

Viņa platās muguras 'liekumā bija kaut kas baigs.

—   Kas tev kaiš?… — es čukstēju.

Zorins ar rokām atbalstījās pret krēsla atzveltni.

—   Es slikti redzu, — viņš drūmi paskaidroja.

—   Kādēļ?! Meteors?…

—   Nē. Es pakritu.

—   Nu un tad?

—   Paklupu pret to sadragāto automātu …

—   Runā tak!

—   Liekas, tam bija sašķaidīts reaktors, zini… atom- sirds.

—   Un tu TAJĀ iekriti?! — es šausmās iesaucos.

Viņš pamāja ar galvu.

—   Piesūcekņi, zini… zābaku magnētiskie piesūcekņi aizķērās aiz dzelžiem, un es nevarēju atrauties …

Miers atgriezās. Tas bija liels, domas stindzinošs saltums, bet tai pašā laikā noskaidrojās prāts. Es zināju: jārīkojas nekavējoties. Meteors bija sadragājis mūsu automātu tik pamatīgi, ka atomsirds — rezervuārs ar radioaktīvo elementu — saplīsa, un Zorins krizdams ar visu ķermeni pieplaka lauskām, no kurām plūda spēcīgs starojums.

—   Ko tu jūti? — jautāju, tuvodamies viņam.

—   Nenāc klāt… — viņš teica un soli atkāpās.

—   Zorinl

—   Es varu tevi nogalināt. Apvelc aizsargbruņas.

Es ieskrēju otrā kabīnē un uzvilku smagu metala

tērpu. Uz krūtīm nevarēju to aizpogāt, tik ļoti man tricēja rokas. Kad atgriezos, Zorins pusguļus sēdēja atzveltnes krēslā.

—   Ko tu jūti? — es atkārtoju.

—   Taisnību sakot, neko… — viņš runāja ar nelielām pauzēm kā ārkārtīgi nokausēts cilvēks. — Kad pakritu, pirmajā brīdī… ieraudzīju violetu miglu…

pulsējošu mākoni, man satumsa acis… Tur, pie automātiem, strādāju gandrīz kā akls…

—   Vai tu mani redzi? — jautāju, pienācis viņam klāt.

—   Kā miglā …

Es zināju, ko tas nozīmē. Šķidrums, kas pilda acu ābolus, radiācijas ietekmē fluorescēja. Radiācijas indikators uz galda divu metru attālumā brīdinoši tikšķēja; viss Zorina ķermenis bija radioktīvs. Viņš bija saņēmis milzīgu devu.

—   Vai tev kas sāp?

—   Nē, bet tāds vājums … un nelaba dūša …

Saņēmu viņu aiz pleciem.

—   Nāc atgulies.

Zorins, smagi balstīdamies pret mani, devās uz gultu. Kad viņš jau gulēja apsegts, bet es pārskatīju medikamentu krājumus, izdzirdu murminām:

—   Muļķīgi…

Kad vēlāk pienācu klāt, sāka stāstīt par kaut kādiem signāliem, par automātiem un Geu; palūkoju pulsu — viņam bija augsta temperatūra. Kā nejēga nodomāju, ka viņš murgo, un nepievērsu viņa vārdiem uzmanības. Drīz vien viņš zaudēja samaņu. Dažu stundu laikā es viņu sīki izmeklēju. Izrādījās, ka bojātās kaulu smadzenes neražo asinsķermenīšus. Man bija sešas ampulas konservēto asiņu, es izdarīju asins- parliešanu, bet tas bija piliens jūrā.

Nodevies domām par dzīvības glābšanas iespējām, es pilnigi aizmirsu sarunu ar Geu. Urbos grāmatās, meklēdams radiācijas bojājumu aprakstus. Jo ilgāk lasīju, jo vairāk pārliecinājos, ka Zorins ir nāvei nolemts. Pirms pašas rītausmas mani, pār trionu ekrāniem noliekušos, pārņēma nemierīgs snaudiens. Pamodos no dzelžainiem dārdiem. Pret bruņām šķīda meteori. Bija jau gaiša diena. Līdz vēlai stundai neatkāpos ne soli no nesamaņā guļošā Zorina. Kad pienāca vakars, uzkāpu augšā. Dzirdamība bija tik slikta, ka uztvēru tikai izkropļotus raidījuma fragmentus.

«Tas nekas,» nodomāju, «ataicināšu automātus, tagad tie atnāks un izlabos antenu.»

Kad pienācu pie vadības pults, man pazibēja doma, ka automāti neatnāks. Tos varēja atsaukt tikai pa radio, bet tas nedarbojās. Vajadzēja izsaukt automātus vēl iepriekšējā dienā, tiklīdz Zorins atgriezās, raidītājs tad vēl daudzmaz strādāja. Apjukumā biju visu aizmirsis. Pirmajā brīdī šis atklājums man laupija spēkus, tomēr saņēmos un devos uz slūžām. Kad šķērsoju istabu, Zorins ierunājās. Viņš bija nācis pie samaņas.

—   Vai parraide jau cauri?… — viņš jautāja. — Kas jauns?

Nespēju pateikt viņam taisnību. Bez tam radio rīt jau darbosies. Tā, pūlēdamies no dzirdētajiem fragmentiem uzminēt pārraides saturu, rekonstruēju to pilnībā. Viņš tūlīt pēc tam iemiga, es klusu aizlavījos uz slūžām. Apvilku skafandru, nolaidu sejsegu un jau uzliku roku uz kloķa, kad mani pārsteidza doma. Bet ja nu es iešu bojā un Zorins paliks viens — nespējīgs kustēties, nevarīgs un akls?

Kādu minūti stāvēju kā pamiris, tad tikpat klusi novilku skafandru un atgriezos kabīnē.

Tas bija otrajā dienā. Bet trešajā radio apklusa pavisam; es sacerēju veselu ziņojumu, un tā tas turpinājās ik vakaru. Man tas bija jādara, jo, vienīgi noklausījies ziņas, Zorins iemiga. Kad es viņam jautāju, kādēļ viņš neatgriezās tūlīt pēc negadījuma, viņš atbildēja:

—   Vai tad tu būtu atgriezies? — Un palūkojās manī tā, ka es sapratu visu.

Viņš jau kopš pirmā brīža bija atskārtis, ka nav nekādu cerību, un teicis pats sev: «Cilvēks divreiz nemirst.» Tādēļ, kļuvis akls, viņš vēl izslēdza automātu drošinātājus. Tādēļ negribēja ņemt no manis asinis, un man nācās tās slepus nolaist sev un stāstīt, ka mums ir papildu rezerves. Tā rīkodamies, pēc četrām dienām tikko turējos kājās; baidījos, ka paģībšu, tādēļ bez skaita lietoju visus uzmundrinošos līdzekļus, kas vien gadījās pie rokas, un bija brīži, kad atskārtu, ka, pusap- reibis no bezmiega un noguruma, pats pie sevis čukstot lūdzos kaulu smadzenēm, lai tās ātrāk ražotu asinis . ..

Ikreiz, kāpjot augšā, domāju: es nedrīkstu melot mirējam, tas ir neciešami, jā, šodien pateikšu viņam, ka antena ir sagrauta, un tomēr, kad kāpu lejā un redzēju, kā viņš savas aklās acis vērš uz manu soļu pusi, kā, paužot vislielāko sasprindzinājumu, trīc viņa kādreiz tik spēcīgais un vingrais ķermenis, — man pietrūka spēka, un agrakajiem meliem es pievienoju jaunus.

Astoņus vakarus no vietas stāstīju viņam, kā Gea tuvojusies planētai, ka tai pretim izlidojuši lieli, dīvaina apveida kuģi, ka svešās būtnes sazinājušas ar cilvēkiem ar tulkotāju automatu palīdzīby, un, kamēr es tā stāstīju, meteoru lietus kļuva arvien biezāks, it kā bezdibenis izgāztu par mums visas kosmosā paslēptās dzelzs un akmeņu straumes. Sienas, priekšmetus, ķermeņus parņēma trīsas, viss līgojās, un šajā drudžainajā vibrācijā es stāstīju Zorinam par būtņu augsto civilizāciju un par to, cik ļoti tās bijušas satriektas, kad izpētījušas nogāzto Geas raķešu atliekas un pārliecinājušās par savu kļūdu.

Zorinam drudzis mitējās, tik ļoti izvārdzis bija viņa organisms. Zināju, ka neizglābšu viņu, ka tas ir neiespējami. Pēc visām medicīniskajām prognozēm viņam vajadzēja nomirt jau pirms divām dienām, bet viņš tomēr bija dzīvs, un es tiešām nezināju, kas viņu vairāk uztur — manas asinis vai mani meli. Droši vien pēdējie, jo viņš tik ļoti pārvērtās, kad es stāstīju, turēdams viņa roku. Tad es jutu, kā viņa pulss kļūst stiprāks un vienmērīgāks, kā dreb lielā ķermeņa muskuļi un kā līdz ar pēdējo vārdu^viņš atkal iegrimst nemaņā. Septītajā vakarā Zorins spēja vairs tikai dzert. Es gatavoju sildām- aparātā spēcinošu buljonu, kad piepeši tur, kabīnes kaktā, man iešāvās prātā doma:

«Kad Zorins nomirs, es varēšu iziet ārā un salabot antenu.»

Es nodrebēju, it kā slimnieks, kas gulēja man aiz muguras, būtu varējis redzēt man cauri un izlasīt šo domu. Ar vislielāko gribas piepūli centos iegrūst to atpakaļ tumsā, no kuras tā bija izlīdusi, bet kā atbalss bez vārdiem, kurā tomēr slēpjas svarīgs saturs, tā nemitīgi dunēja manī, lai ko es arī darītu.

Pasniedzu viņam gatavo ēdienu, bet, kad viņš jautāja, kādēļ es kavējoties, uzkāpu augšā un nīku tur pie nedzīvās aparatūras, laiku pa laikam pārbaudīdams, vai durvis ir cieši aizvērtas. Nogaidījis divdesmit briesmīgas minūtes, nokāpu lejā un uzsāku kārtējo stāstu par bū,tnēm, par viņu lielisko civilizāciju un par to, ka turpmāk nevis mūsu mazā stacija, bet gan Baltās planētas varenais radars radīs ce|u Zemes ārpusgalak- tiskajām raķetēm Magelāna mākoņu virzienā.

Astotajā vakara "pamata vibrēšana kļuva retāka. Mēs sakam iziet no meteoru straumes. Stundu pēc saules rieta iestājās pilnīgs klusums. Un tomēr es nevarēju atstāt kameru — tik nopietns bija Zorina stāvoklis. Viņš vairs neko nejautāja. Acis bija aizvērtas, seja kā pārakmeņojusies. Laiku pa laikam es saudzigi saņēmu viņa roku. Lielā sirds arvien vēl cīnījās. Vēlu naktī viņš pēkšņi ierunājās:

—   Pasakas… atceries?

—   Atceros.

—   Bērni negribēja … skumju, tādēļ es .. . sacerēju tām laimigas … beigas …

Man parskrēja šermuļi. Es pamiru. Ko viņš ar to gribēja teikt?!

Elpas vilcieni nevienmērīgi cilāja viņa platās, stiprās krūtis.

Pēkšņi viņš iečukstējās:

—   Laiviņas… tādas laiviņas…

—   Ko tu runā? — es noliecos pār viņu.

—   No bērzu tāss… es taisīju, mazs būdams… pasniedz …

—   Te … te nav bērzu tāss …

—  Jā .. . bet ceriņu . .. zari .. . pasniedz . . .

Es pielēcu pie galda. Tur stikla traukā stāvēja sausu zariņu pušķis. Kad atgriezos ar tiem, viņš jau bija miris.

Tad es apsedzu viņa seju, izgāju slūžās, apvilku skafandru, paņēmu instrumentus un aizgāju uz automātu patvertni. Kopā ar tiem es trīs stundas montēju jaunus segmentus antenas reflektoram, taisnoju torni, sametināju to, uzvilku troses. Visu to es darīju kā dīvainā sapnī, kas bija pārlieku īsts, neciešami reāls, un tomēr kā sapnī, jo dvēseles dziļumos snauda cieša pārliecība, ka, ja vien ļoti ļoti gribēšu, pamodīšos.

Atgriezies uzkāpu augša radiostacija un ieslēdzu strāvu. Atskanēja dobjš skaļruņu troksnis. Piepeši nelielo telpu piepildīja skaļi, spēcīgā, skaidrā balsī runāti vārdi:

—… un četrkārt — koordinātes. Rīt pulksten sešos pēc vietējā laika Gea uzņems kursu jūsu virzienā

un sasniegs asteroīdu pēc divpadsmit dienām. Esam ārkārtīgi uztraukti par jūsu klusēšanu. Joprojām izsauksim jus visu diennakti. Runā Irjēla no Geas klaja sestajā dienā pēc sakaru nodibināšanas ar Balto planētu. Tagad runās Anna Ruisa.

Skaļrunis ietikšķējas un uz brīdi apklusa. Bet es dzirdēju tikai iepriekšējos vārdus, kas šalca asinīs; es uzlēcu kajas, pieskrēju pie durvīm un noskrēju lejā, no visa spēka kliegdams:

— Es neesmu melojis, Zorin! Es neesmu melojisl Tas viss ir taisnība! Tas ir taisnība!!

Apkampu lielo ķermeni un raustīju to tā, ka, smagajai galvai līgojoties, gaišie mati nemitīgi slīdēja pa spilvenu.

Es atlaidu to. Tas nevarīgi atslīga. Nokritu uz vaiga un raudaju. Kaut kas klauvēja pie manas apziņas, kaut kas mani aicinaja, sauca, lūdza… Es atģidos. Tā bija Anna. Annas balss. Gribēju skriet augšā, bet neuzdrošinājos pamest Zorinu vienu. Devos uz durvju pusi — lēnām, atmuguriski, arvien vēl raudzīdamies viņa sastingušaja seja. Tad Anna nosauca mani vārdā, un es novērsos no mirušā. Viņas balss skanēja arvien tuvāk. Sasniedzis kāpnes, pavēros augšup un atvērtajā lēcveidigaja logā ieraudzīju Dienvidu Krustu, bet zemāk balu miglas plankumiņu: saltā, rāmā mirdzumā tur zaigoja Magelāna mākonis.

STAŅISLAVS LEMS

Pēdējos gados sakarā ar pieaugošo interesi par zinātnes attīstības problēmām bagatīgi sakuplojusi to rakstnieku saime, kuri nodarbojas ar zinātniski fantastisko literatūru. Sī žanra kopēju rindās redzam arī jauno poļu rakstnieku Staņislavu Lemu. 1958. gadā izdarītā aptauja parādīja, ka Krakovas skolu audzēkņu vidū Lems ir gandrīz tikpat populārs kā Džeks Londons un viņa romānus lasa pat vairāk nekā, piemēram, Džo- zefa Konrādā (Juzefa Kožeņovska), Elīzes Ožeško, Al- bēra Kāmī un citu goļu jaunatnes iecienītu autoru darbus.

Lema grāmatas šobrīd jau pārtulkotas krievu, vācu, holandiešu, čehu, slovaku, ungāru, slovēņu, rumāņu, bulgāru, franču un citās valodās. Arī latviešu lasītājam bijusi iespēja iepazīties ar šī rakstnieka romānu «Astronauti», ko 1959. gadā ar nelieliem īsinājumiem iespieda laikrakstā «Padomju Jaunatne». Te būtu jāmin, ka 1960. gada sākumā uz Berlīnes un Varšavas kinoteātru ekrāniem parādījās pēc šī romāna motīviem veidota vācu- poļu mākslas filma «Klusējošā zvaigzne».

Staņislavs Lems dzimis 1921. gadā Ļvovā ārsta ģimenē. 1939. gada pavasarī viņš beidza ģimnāziju, bet tā paša gada septembrī Polijā iebruka hitlerieši. Tomēr ienaidnieka kara pūļi nepaguva nonākt līdz nākošā rakstnieka dzimtajai pilsētai: lai Rietumukrainas' un Baltkrievijas iedzīvotājus pasargātu no hitleriskajiem iekarotājiem, Padomju Armijas daļas iegāja Lvovā. Jaunajam Lemam radās iespēja turpināt izglītību. Viņš nolēma iet tēva pēdas un iestājās Lvovas universitātes medicīnas fakultātē. Tomēr mācības bija drīz jāpārtrauc: 1941. gadā Ļvovu okupēja hitleriešu karaspēks. Tagad poļu jaunatnei augstāko mācības iestāžu durvis bija slēgtas. Trīs garus okupācijas gadus Lems strādāja par automehāniķi. Pēc Polijas atbrīvošanas viņš pārcēlās uz Krakovu un atsāka mācības Krakovas universitātē. Jau studiju gados (1948.) viņš sāka periodikā publicēt savus pirmos dzejoļus un stāstus, pēc tam lielu romānu par laikmetīgu temu — «Nezaudētais laiks», kurā atainota poļu jaunatnes cīņa pret vācu okupantiem otrā pasaules kara laikā. Sis romāns, ko publicēja 1955. gadā, piedzīvojis Polijā jau trešo izdevumu, ir pārtulkots čehu un vācu valodā un 1957. gadā izpelnījies Krakovas pilsētas prēmiju.

Pēc šīs panākumiem bagatas debijas Lems pievērsās zinātniski fantastiskajai literatūrai. Laikā no 1950. līdz 1959. gadam iznākuši viņa romāni «Astronauti», «Magelāna mākonis», «Ēdene», stāstu krājumi «Zvaigžņu dienasgramatas», «Sezams», «Invāzija no Aldeba- rana». īpašu vietu Loma daiļradē ieņem fantastiski krimināls romāns «Izmeklēšana» un neliela grāmata ar nosaukumu «Dialogi». Pēdējais darbs atspoguļo autora aizraušanos ar kibernētikas problēmām un izraisījis kvēlas diskusijas poļu literātu un zinātnieku aprindās.

Kā rada šis īsais pārskats, Lema daiļradē pārsvarā ir zinātniski fantastiskie sacerējumi. Par to, ka zinātniskā fantastika ir rakstnieka sirdslieta, liecina, arī viņa darbs šī žanra teorijas jautājumos. Tā rezultāts ir viņa apcerējums «Science-Fiction» («zinātniskā fantastika»), kur aplūkota mūsdienu amerikāņu zinātniski fantastiskā literatūra.

Lems izstudējis ap 17 000 lappušu zinātniski fantastisko darbu, kas iespiesti ASV, bet pats rakstnieks atzīst, ka tas ir «tikai piliens jūrā». Amerikāņu lasītājs saņem milzīgus daudzumus — lielākoties vāju, pat primitīvu darbu, ar kuriem tiek pārplūdināts ASV grāmatu tirgus. Jāmin, ka 1956. gadā-ASV iznāca 13 zinātniski fantastiskās literatūras žurnālu.

Uzsvērdams, ka mūsdienu zinātniski fantastiskās literatūras pamatā ir pasaka, tai skaitā filozofiska pasaka un tautas pasaka, utopija ar socioloģiski filozofisku ievirzi, kā arī jūsma par moderno tehniku, S. Lems konstatē, ka amerikāņu zinātniskajai fantastikai līdzība ar pasaku ir tikai daļēja. Tanī novērojamas būtiskas atšķirības, kas skar galvenokārt morālo sfēru. Ja tautas pasakās labais, pārvarot neskaitāmus šķēršļus, beidzot tomēr allaž uzvar ļauno, tad amerikāņu rakstnieku zinātniski fantastiskajās gramatās arvien retāk sastopamas tā saucamas happy end (laimīgas beigas). Te izpaužas buržuāzisko rakstnieku pasaules uzskats, kas veidojas kapitalisma krizes apstākļos, kad civilizācijas tālākā attīstība sola cilvēcei vienīgi postu, ciešanas, pat «pasaules galu». So gramatu varoņu morālo seju raksturo galējs individuālisms, bagātības alkas, brutāla spēka kults. Zinātnes un tehnikas attīstība ne vien nekalpo cilvēces labklājībai, bet pat pastāvīgi vairo postu un nes iznīcību.

S. Lems min dažus raksturīgus stāstu sižetu piemērus:

Raķetē uz Marsu lido divi cilvēki. Raķeti trāpa meteors, sabojā gaisa rezervuāru, un atlikušā skābekļa pietiek likai vienam cilvēkam. Lai glābtu savu dzīvibu. viens no lidotājiem mēfcina nogalināt biedru.

Vairākus gadsimtus ilgst starpplanētu karš, kura iet bojā cilvēku masas. No bojā gājušo līķiem biotehniķi sintezē jaunus karavīrus.

Neskaitāmos stāstos autori izklāsta pasaules bojā ejas ainas, kuras dažbrīd — pretēji autoru iecerei — gūst pat komisku nokrāsu.

Daži rakstnieki pievēršas divu sistēmu — kapitālisma un komunisma sadursmei, bet risina šo temu visai naivi, pat muļķīgi.

Visnesimpātiskākā amerikāņu zinātniski fantastiskās literatūras iezīme Lemam šķiet neiedomājamā lielība un pārākuma apziņa, ar kādu sava laikā tika stāstīts par amerikāņu milzīgajiem sasniegumiem gan kosmosa iekarošanā, gan civilizācijas attīstīšanā uz Zemes.

Pirmajiem padomju Zemes pavadoņiem startējot, savu nozīmi pilnigi zaudējuši neskaitāmie romāni, stāsti, apraksti, kuros amerikāņi pirmie dodas kosmosā, visām pasaules tautām godbijībā noraugoties tiem pakaļ. Pēc S. Lema domām, «sarkanie mēneši», kas uzlēkuši pie mūsu debesīm, nāks par labu arī amerikāņu zinātniski fantastiskajai literatūrai: tās autori varbūt mācīsies relatīvisinu un sāks objektīvāk vērtēt pasauli, kurā viņi dzīvo. Starp citu, amerikāņu izdevēji peļņas nolūkos izmantoja pat nacionālās pašapziņas sagrāvi — tūdaļ ķērās pie padomju zinātniski fantastiskās literatūras tulkojumu izdošanas . . .

Raksturīgi, ka amerikāņu zinātniski fantastisko grāmatu autori izvairas no tēmas par pasaules sociālo pārkārtojumu nākotnē. Viņu romānos Visumu iekaro dažadas korporācijās, kompānijās, koncerni un tamlīdzīgas kapitālistiskas apvienības. Te atrodam vai nu brīvās konkurences izraisītu cīņu, vai tiranijas jūgā paralizētu sabiedrību — citu variantu tikpat kā nav. Nevienā darbā nav pat pieminēta ražošanas līdzekļu sabiedriskošanas ideja, nav arī runas par jebkādu sabiedriskās iekārtas socializēšanas formu.

Tāda ir buržuāziskā zinātniski fantastiskā literatūra — bez perspektīvas, pesimisma caurstrāvota, pilna neticības cilvēkam un tā labākai nākotnei.

Kaut gan Staņislavs Lems savā daiļradē neapšaubāmi izmanto vairakus paņēmienus un tehniskās idejas, kas pasaules un tanī skaitā ari amerikāņu zinātniski fantastiskajā literatūrā kļuvušas tradicionālas (piemērām, videoplastika, dažādu cilvēka gara ražojumu uzglabāšana ar «trionu» palīdzību u. c.), tomēr ideoloģiskajā plāksnē viņš ieņem buržuāziskajiem rakstniekiem diametrali pretēju poziciju. Dzīvojot valstī, kas ceļ sociālismu, ik dienas savam acīm vērojot, cik strauji attīstās sabiedrība, kura visus savus radošos spēkus ziedo cilvēka labklājības celšanai, viņa fizisko un garīgo spēju jo krāšņākām uzplaukumam, — rakstnieks savā romānā centies parādīt, kā komunisma apstākļos zinātne kļūst par dzīves apliecinātāju spēku, kas cilvēkiem paver arvien plašākus un tālākus apvāršņus.

Priekšvārdā «Magelāna mākoņa» poļu izdevumam autors izsakās: lai gan romāna darbība norit XXXII gadsimtenī, viņš to rakstījis, domājot par saviem laikabiedriem. Visam darbam cauri vijas doma, ka lepnā un laimigā paaudze, pie kuras pieder romāna varoņi, nebūtu spējusi pakļaut sev tālās zvaigznes, ja pagātnē tūkstoši un miljoni nezināmu varoņu nebūtu nesuši upurus un ziedojuši sevi šīs gaišās nākotnes tuvināšanai, šo domu romānā pauž vairākas mūsdienu elpas apdvestas epizodes un stāsti, kas apliecina, ka tāla nākotne liks jaunā gaismā iemirdzēties varoņdarbiem, kurus šodien veic cīnītāji par mieru un nākamo paaudžu laimi.

Risinadams sava galvenā varoņa — jauna ārsta, pirmās zvaigžņu ekspedīcijas dalībnieka dzīves gaitas,

Lems cenšas uz nākotnes laikmeta fona atainot gan nopietnas sociālās, zinātniskas un filozofiskas problēmas, kuras, pēc viņa domam, nodarbinas cilvēci mūsu ēras ceturtā gadu tūkstoša sākuma, gan sīkas sadzives detaļas, tā vērsdams romānā iezīmētos cilvēku tēlus mums tuvākus, saprotamakus, pilnasinigākus. Mākslinieciskajai izdomai, bez kuras nav iedornajams zinātniski fantastisks darbs, te talkā nāca modernas zinātnes sasniegumi un — vispirms — paša autora pasaules uzskats, kas pamatojas uz dialektiskā un vēsturiskā materiālisma tēzēm par sabiedrības attīstības likumiem. Tādēļ ari rakstnieka uzskicētā radošā darba strādnieku — zinātnieku, pētnieku, inženieru, mākslinieku komunistiskā sabiedrība nav tikai brīva fantāzijas lidojuma auglis. Pirms romāna uzrakstīšanas Lems cītīgi studēja zinātnes un tehnikas attīstības galvenos virzienus. Sai darbā viņam ar konsultācijām un padomiem palīdzēja ne vien Polijas izcilākie zinātnieki, bet ari paši lasītāji, kuri dalījās ar autoru savos iespaidos laikā, kad romānu iespieda vienā no Krakovas periodiskajiem izdevumiem. Tādējādi «Magelāna mākonī» rakstnieka radošā iztēle cieši savijusies ar pētnieka zinātnisko paredzi un vienkāršo cilvēku sapņiem un cerībām. Šādas sadarbības rezultātā romānā paveras harmoniska nākotnes pasaules aina.

Jāuzsver, ka Lems netiecas pēc sensācijām. Piedzīvojumu elementam gan ir sava nozīme rohiānā, tomēr tas nebūt nav dominējošais un — katrā ziņā — nekur nekļūst par pašmērķi. Ar astrozoologa profesora Entreila komisko tēlu autors pat izsmej rakstniekus, kas, izmantojot zinātniskās fantastikas «likumus», liek tālajās pasaulēs mitināties briesmoņiem, kuri atgādina Zemes organismu karikatūras. Lai gan romāna darbība norisinās starpzvaigžņu izplatījumā, autora uzmanība pievērsta galvenokārt dzīvei uz Zemes, cilvēkiem, bet nevis svešajām būtnēm, par kurām ir runa tikai grāmatas pašās beigās. Rakstnieku vairāk interesē zinātnes un tehnikas attīstība uz mūsu planētas, mākslas, morāles, socioloģijas problēmas. Ja lasītājam šie momenti paslīdēs garām, būs grūti uztverama arī paša romāna galvenā ideja, kura pretēji buržuāzisko ideologu drūmajiem atomnāves un kosmisko kataklizmu pareģojumiem sludina cilvēka prāta spožu uzvaru pār Visuma materialajiem spēkiem.

Romāna nobeigumā Staņislavs Lems sniedz visai lakonisku zvaigžņotās debess notēlojumu, norādīdams uz blāvu plankumu — Magelāna mākoni, ar to it kā paverot ceļu nākotnē. Sie vārdi izskan kā rakstnieka kredo, apliecina viņa ticību tam, ka cilvēka ģēnijs dienās pārvarēs desmitiem tūkstošu gaismas gadu lielus attālumus un aizsniegs šīs tālās zvaigžņu kopas, jo viņam nekas nav neiespējams.

Šķirstot «Magelāna mākoņa» lappuses, iejūtīgs lasītājs droši vien brīžiem sajutīs vēlēšanos uzsākt ar autoru polemiku. Dažas rakstnieka idejas un problēmu atrisinājumi var likties pārāk neiespējami, pārāk fantastiski. Bet kas var pateikt, kādus kalngalus cilvēce sniegs pēc vairāk nekā 1000 gadiem, ja īstenība jau šodien ir tālu aizsteigusies priekšā cilvēka visdrosmīgākajiem sapņiem? Varbūt šīs rindas lasīs jau nākošais kosmonauts — Visuma iekarotājs, varbūt tieši šī grāmata pamodinās viņā ilgās iepazīt tālas planētas, atklāt nezināmas pasaules, atminēt kosmosa noslēpumus?

C. Skleņņiks

STANISLAW LEM

OBLOK MAGELLANA

Tskry

Warszawa 1956 ♦

СТАНИСЛАВ ЛЕММ

ОБЛАКО МАГЕЛЛАНА

Латвийское государственное издательство На латышском языке

LEMS STAŅISLAVS MAGELANA MĀKONIS

Redaktors J. Laganovskis. Māksi, redaktor» 1 Zvagiizls. Tehn. redaktore M. Krasovska. Korektore R Zariņa. Nodota salikšanai i960 g. 17. maijā. Parakstīta iespiešanai i960. g. 12 Jūlijā Papīra lormāts 84X108"/«». 12.25 fiz. iespiedi 20.01 uzsk iespiedi 22.13 izdovn 1. Metiens 30000 eks. JT0845I. Maksā 7 rbl 60 kap. Latvijas Valsts Izdcvnieciha Rigд. Padomļu bulv 24. Izdevn. Nr. 13283-.il243. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrija* Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3 tipogrāfijā Rigā, Ļeņina Ielā 1371139. Pašūt. Nr. 331. A(Po]u)

1 Komandieris ģenerālleitnants Džons Makmerfijs Es darīšu visu iespējamo.

[1] npi — nākotnes plānošanas institūts.

[2] no latiņu «felicitas» — laime Laimes pētnieki. (Tulk.)

[3] savienoto valstu starpzvaigžņu bruņotie spēki.

[4] komunistu sfēra

8 Brīvās pasaules sfēra. « «Svētā bībele».

Content

Lems Staņislavs Magelāna mākonis

IEVADS

MĀJAS

JAUNĪBA

MARATONSKREJIENS

ATVADAS NO ZEMES

GEA

ROTAĻU PARKS TUKŠUMĀ

VIESIS NO IZPLATĪJUMA

PILOTS AMETA

TRIONI

ZELTA GEIZERS

BĒTHOVENA DEVĪTĀ SIMFONIJA

ASTROGATU PADOME

BALLE

ZVAIGŽŅU ANNA

PĒTERIS NO GANIMEDA

DUMPIS

KOMUNISTI

GOBARS — VIENS NO MUMS

ASTROGĀTA TĒLS

JAUNA LAIKMETA SĀKUMS

CENTAURA SAULES

UNITED STA.TES INTERSTELLAR FORCE

SARKANAIS PUNDURIS

SARKANĀ PUNDURA PLANĒTA

GOBARA BIEDRS

KRĪTOSĀS ZVAIGZNES

ZEMES ZIEDI

MAGELĀNA MĀKOŅI

STAŅISLAVS LEMS