Mēs bijām meļi

E. Lokharta

Mēs bijām meļi

atsauksmes

"Saspringta psiholoģiska mistērija, ko iezīmē nemierīgi maldi. Galējais atklājums ir šokējošs gan traģēdijas, gan vēl ilgi paliekošās neparedzamības sajūtas dēļ."

Žurnāla The Нот Book lasītāju novērtēta atsauksme

"Tumša, intriģējoša, sirdi plosoša un šausminoši attapīga -šī grāmata pārņem savā varā jau no pirmās lappuses un vaļā tā arī nepalaiž."

Robina Vasermana, grāmatas Mostošā tumšo autore

"Spokaina pasaka par to, kā ģimenes dzīvo pašas savos mītos. Skumji, brīnišķīgi un patiesi."

Skots Vesterfelds, grāmatu Neglītie un Milzenis autors

"Šis neaptveramais jauniešu romāns liks priecāties, ka piederat lielajam vairumam... Un tas arī ir viss, ko varam pateikt par E. Lokhārtas grāmatā Mēs bijām Meļi aprakstīto stāstu, ko šovasar visi lasīs un pat pārlasīs. Tas ir neparedzams, noslēpumains stāsts un tā beigas šokēs ikvienu."

Keta Rozenfīlda, MTV ziņas

"Bagātīga, apburoša vasaras mistērija ar strauju pavērsienu, kas tā vien liks jums to apspriest ar kādu draugu vai pat vairākiem."

Parade.com

"Šausminoši psiholoģisks trilleris."

The Guardian

"Pārsteidzoši, aizraujoši, skaistā izpildījumā, precīzi un liriski daiļrunīgi Lokhārta caurvij ģimenes drāmu, kuras saknes stiepjas paaudzēm tālu. Un beigas? Kuš! Neteikšu. (Bet tās ir neparastas)...

Šim darbam lemts būt ievērojamam."

Booklist, lasītāju novērtēta atsauksme

"Grāmata ar neatvairāmu un tikšķošu laika bumbu."

New York Times grāmatu apskats

.

.

Šis ir daiļliteratūras darbs. Tajā atainotie vārdi, tēli, vietas un notikumi ir autores izdomāti vai neīsti. Jebkāda līdzība ar dzīvām vai mirušām personām, notikumiem vai vietām ir pilnībā nejauša.

Veltījums Danielam

.

PIRMĀ DAĻA. Laipni lūdzam!

.

1

Laipni lūdzam skaistajā Sinklēru ģimenē.

Neviens nav noziedznieks.

Neviens nav atkarīgais.

Neviens nav neveiksminieks.

Sinklēri ir atlētiski, gari un izskatīgi. Mēs esam sena un turīga demokrātu ģimene. Mūsu smaidi ir plaši, mūsu zodi stūraini, un mūsu tenisa serves - agresīvas.

Šķiršanās, kas ievaino mūsu sirdis tā, ka tās nespēj pukstēt bez sāpēm, mums svešas. Nav svarīgi, vai mūsu trasta fonda nauda strauji izsīkst, vai neapmaksātie kredītkaršu rēķini krājas kaudzē uz virtuves letes. Nav svarīgi, vai uz skapīša pie gultas krājas zāļu pudelītes.

Nav svarīgi, vai kāds no mums ir bezcerīgi, bezcerīgi iemīlējies.

Tik ļoti

iemīlējies,

ka attiecīgi bezcerīgai rīcībai

ir jāseko.

Mēs esam Sinklēri.

Neviens nav trūcīgs.

Neviens nekļūdās.

Mēs dzīvojam, vismaz vasarās, uz privātas salas netālu no Masačūsetsas krastiem.

Varbūt tas arī ir viss, kas jums jāzina.

2

Mans pilnais vārds ir Keidensa Sinklēra Istmana.

Es dzīvoju Bērlingtonā, Vermontā, kopā ar savu mammu un trim suņiem.

Man ir gandrīz astoņpadsmit gadu.

Lai gan es dzīvoju iespaidīgā mājā, kas pilna ar dārgām, bet nelietderīgām mantām, man pieder tikai pamatīgi nolietota bibliotēkas kartīte un vairāk arī tikpat kā nekā cita.

Es mēdzu būt blonda, bet nu mani mati ir melni.

Es mēdzu būt stipra, bet nu esmu vāja.

Es mēdzu būt glīta, bet nu izskatos slima.

Tiesa, ka kopš nelaimes gadījuma ciešu no migrēnas.

Tiesa, ka es neciešu muļķus.

Man patīk vārdu spēles. Vai redzat? Ciešu no migrēnas. Neciešu muļķus. Šim vārdam ir gandrīz vienāda nozīme abos gadījumos, lai gan ne gluži.

Ciest.

Varētu arī teikt “paciest”, bet tas nebūtu gluži pareizi.

Mans stāsts sākas pirms nelaimes gadījuma. Tovasar, jūnijā, kad man palika piecpadsmit, mans tēvs aizbēga ar kādu sievieti, kuru viņš mīlēja vairāk par mums.

Tētis bija vidēji veiksmīgs militārās vēstures profesors. Toreiz es viņu apbrīnoju. Viņš valkāja tvīda žaketes. Viņš bija kalsns. Viņš dzēra tēju ar pienu. Viņam patika galda spēles, un viņš ļāva man uzvarēt. Viņam patika laivas, viņš mācīja man, kā airēt kajaku. Viņam patika riteņi, grāmatas un mākslas muzeji.

Viņam nekad nebija patikuši suņi, tāpēc tas, ka viņš ļāva mūsu zelta retrīveriem gulēt uz dīvāniem un katru ritu veda viņus trīs jūdžu pastaigā, parādīja, cik ļoti viņš mīlēja manu māti. Arī mani vecvecāki viņam nekad nebija patikuši, tāpēc tas, ka katru vasaru kopā ar mums viņš pavadīja Vindmēras mājā uz Bīčvudas salas, rakstot par sen izcīnītiem kariem un katrās vakariņās izraisot smaidus radinieku sejās, liecināja par to, cik ļoti viņš mīlēja gan mani, gan mammu.

Tajā jūnijā, piecpadsmitajā vasarā, tētis paziņoja, ka viņš aiziet, un pēc divām dienām devās prom. Manai mātei viņš pateica, ka nav Sinklērs un nespēj vairs censties par tādu būt. Viņš nespēja smaidīt, nespēja melot un nespēja būt daļa no tās skaistās ģimenes tajās skaistajās mājās.

Nespēja. Nespēja. Nevarēja.

Viņš jau bija noīrējis transportu, lai pārceltos. Viņš arī bija noīrējis māju. Mans tēvs ielika pēdējo ceļasomu mersedesa aizmugurējā sēdeklī (mammai viņš atstāja tikai Saab) un iedarbināja mašīnu.

Tad viņš izvilka pistoli un iešāva man krūtīs. Es stāvēju uz zālāja un tad nokritu. Lodes atstātais caurums pletās arvien lielāks, un no mana krūškurvja izripoja mana sirds, paliekot puķu dobē. Asinis straumēm sūcās no manas atvērtās brūces, tad no manām acīm, manām ausīm, manas mutes.

Tās garšoja sāļi un pēc neveiksmes. Spilgti sarkanā krāsā degošais kauns, esot nemīlētai, iesūcās zālē mūsu mājas priekšā, celiņa bruģī, lieveņa pakāpienos. Mana sirds kā forele agonijā mētājās pie peoniju dobes.

Mamma strupi atcirta, lai saņemot sevi rokās.

Tagad uzvedies normāli, viņa teica. Tūlīt pat, viņa teica.

Jo tāda tu esi. Jo tu spēj.

Netaisi scēnu, viņa man teica. Elpo un celies.

Un es darīju, kā viņa lika.

Viņa bija viss, kas man palicis.

Tētim braucot prom lejup pa nogāzi, mēs ar mammu savus stūrainos zodus pacēlām augstu. Tad mēs iegājām iekšā un sadauzījām, un saplēsām visas dāvanas, ko viņš mums jebkad bija dāvinājis - dārglietas, drēbes, grāmatas - visu. Turpmākajās dienās mēs atbrīvojāmies no dīvāna un klubkrēsliem, ko mani vecāki bija nopirkuši kopā. Izmetām kāzās dāvinātās servīzes, sudrablietas un fotogrāfijas.

Mēs nopirkām jaunas mēbeles. Noalgojām interjera dizaineri. Pasūtijām jaunas sudrablietas no Tiffany. Veselu dienu pavadījām, staigājot pa mākslas galerijām, un nopirkām gleznas, lai aizsegtu tukšumus uz sienām.

Vectēva advokātiem palūdzām parūpēties par mammas īpašumtiesībām.

Visbeidzot sakravājām mantas un devāmies uz Bičvudas salu.

3.

Penija, Kerija un Besa ir Tiperas un Harisa Sinklēru meitas. Hariss savu bagātību nopelnīja divdesmit viena gada vecumā, pabeidzis Hārvardu, un turpināja to vairot pats savā biznesā, kuru man nekad nav bijusi interese saprast. Mājas un zemi viņš mantoja. Viņš veiksmīgi darbojās akciju tirgū, pieņemot labi pārdomātus lēmumus. Viņš apprecēja Tiperu un ļāva viņai darboties virtuvē un dārzā. Sabiedrībā viņš to izrādīja, greznotu pērlēm un vizinot ar jahtām. Šķiet, viņai tas patika.

Vectēva vienīgā neveiksme bija tā, ka viņam nebija dēla, bet ari tas nav svarīgi. Sinklēru meitas bija saulē iedegušas un laimīgas. Garas, līksmas un bagātas - šis meitenes bija kā princeses pasakā. Savu kašmira jaku un vērienīgo ballīšu dēļ viņas zināja kā Bostonā un Hārvardā, tā arī Vainjārdā. Viņas tika padarītas par leģendām. Padarītas par princesēm un radītas Efeju līgas skolām, ziloņkaula statujām un majestātiskām mājām.

Vectēvs un Tipera viņas tik ļoti mīlēja, ka nebija iespējams pateikt, kura tiek mīlēta vairāk. Vispirms Kerija, tad Penija un tad Besa, un tad atkal Kerija. Tika rīkotas krāšņas kāzas ar lašiem un artistēm, tad parādījās gaiši blondi mazbērni un jokai-ni blondi suņi. Tolaik neviens nevarēja būt lepnāks par savām skaistajām amerikāņu meitenēm kā Tipera un Hariss.

Uz savas klinšainās privātās salas viņi uzbūvēja vēl trīs jaunas mājas un katrai no tām deva savu vārdu: Vindmēra Penijai, Red-geita Kerijai un Kadldauna Besai.

Esmu vecākā no Sinklēru mazbērniem. Salas, bagātību un arī cerību mantiniece.

Laikam.

4.

Es, Džonijs, Mirrena un Gets. Gets, Mirrena, Džonijs un es.

Ģimene mūs sauc par četriem Meļiem, un, visticamāk, mēs esam to pelnījuši. Mēs visi esam gandrīz viena vecuma, un mums visiem dzimšanas dienas ir rudenī. Gandrīz katru gadu uz salas mēs esam iekūlušies nepatikšanās.

Gets uz salu sāka braukt, kad mums palika astoņi gadi. Astotā vasara, kā mēs to saucām.

Pirms tam Mirrena, Džonijs un es nebijām Meļi. Mēs bijām nekas cits kā tikai brālēns un māsīcas, turklāt Džonijs bija kā skabarga, jo viņš negribēja spēlēties ar meitenēm.

Viņš, Džonijs, ir atjautība, piepūle un sarkasms. Tolaik viņš mēdza pakārt mūsu bārbijas aiz kakla vai ari šaut mums ar rotaļu pistolēm.

Viņa, Mirrena, ir saldums, zinātkāre un lietus. Tolaik viņa mēdza pavadīt garas pēcpusdienas kopā ar Taftu un dvīņiem, šļakstoties plašajā pludmalē, kamēr es zīmēju uz raupjā skiču papīra un lasīju grāmatas, guļot šūpuļtīklā uz Klērmontas mājas lieveņa.

Tad Gets ieradās pavadīt vasaras kopā ar mums.

Tantes Kerijas vīrs viņu pameta laikā, kad viņa gaidīja Džoni-ja brāli Viļu. Astotajā vasarā Vils jau bija mazulis, un Kerija jau bija uzsākusi attiecības ar Edu.

Šis Eds, viņš bija mākslas darbu tirgotājs, un viņš dievināja bērnus. Tieši tik daudz mēs par viņu zinājām, kad Kerija paziņoja, ka ņems viņu līdzi uz salu kopā ar Džoniju un mazuli.

Tovasar viņi bija pēdējie, kas ieradās uz salas, un gandrīz visi no mums bija sapulcējušies piestātnē, gaidot, kad atbrauks viņu laiva. Vectēvs pacēla mani rokās, lai varu pamāt Džonijam, kuram mugurā bija uzvilkta oranža glābšanas veste un kurš kliedza pāri laivas priekšgalam.

Vecmāmiņa Tipera stāvēja mums blakus. Uz mirkli viņa novērsa skatienu no laivas, pasniedzās un no kabatas izvilka piparmētru konfekti. Viņa to attina un iebāza man mutē.

Paskatoties atkal uz laivu, vecmāmiņas sejas izteiksme izmainījās. Es samiedzu acis, lai redzētu, ko viņa ir pamanījusi.

Kerija izkāpa piestātnē, turot Viļu uz gurna. Viņš bija ietērpts dzeltenā mazuļu glābšanas vestē, un pār to bija redzams gandrīz tikai viņa gaiši blondo matu ērkulis. Viņu redzot, pārņēma līksme. Būdami vēl bērni, mēs visi bijām vilkuši šo vesti. Šie mati. Cik brīnišķīgi, ka šis mazais zēns, kuru mēs neviens vēl nepazinām, bija tik ļoti acīmredzami Sinklērs.

Džonijs izlēca no laivas un nometa savu vesti uz doka. Vispirms viņš pieskrēja pie Mirrenas un iespēra viņai. Tad viņš iespēra man. Un iespēra arī dvīņiem. Piegāja pie mūsu vecvecākiem

un iztaisnojās. “Man ir liels prieks jūs redzēt, vecmamm un vectēv. Nevaru sagaidīt, kad sāksies šis vasaras piedzīvojumi.” Tipera viņu apskāva. “Tava māte lika tev tā pateikt, vai ne?” “Jā,” teica Džonijs. “Un vēl man jāpasaka, ka man prieks jūs atkal satikt.”

“Labs zēns.”

“Varu tagad iet?”

Tipera noskūpstīja viņa vasaras raibumiem klāto vaigu. “Ej vien.”

Eds sekoja Džonijam, iepriekš apstājies, lai palīdzētu kalpotājiem no motorlaivas izkraut bagāžu. Viņš bija garš un slaids. Viņa āda bija ļoti tumša - mantojums no indiešu senčiem, kā vēlāk uzzinājām. Viņam bija brilles melnos rāmjos un glaunas pilsētnieka drēbes - lina uzvalks un svītrots krekls. Bikses bija saburzījušās no pārbrauciena.

Vectēvs nolika mani zemē.

Vecmāmiņas Tiperas mute savilkās taisnā līnijā. Tad viņa pasmaidīja, atklājot skatam zobus, un devās uz priekšu.

“Jūs būsiet Eds. Cik patīkams pārsteigums.”

Viņš paspieda viņas roku. “Kerija neteica, ka mēs ieradīsi-mies?

“Protams, pateica.”

Eds paskatījās visapkārt uz mūsu balto, balto ģimeni. Viņš pagriezās pret Keriju un pajautāja: “Kur ir Gets?”

Viņi pasauca zēnu, un viņš izkāpa no laivas, vilkdams nost savu glābšanas vesti un skatīdamies uz leju, lai attaisītu sprādzes.

“Mammu, tēti,” teica Kerija, “mēs paņēmām līdzi Eda māsasdēlu, lai viņš varētu spēlēties kopā ar Džoniju. Šis ir Gets Pa-tils.”

Vectēvs pasniedzās un viegli paplikšķināja pa Geta galvu. “Sveiks, jaunais cilvēk.”

“Sveiki.”

“Vēl nesen šajā gadā nomira viņa tēvs,” paskaidroja Kerija.

“Viņi ar Džoniju ir labākie draugi. Šādi, paņemot viņu ciemos uz pāris nedēļām, mēs ļoti izpalīdzam Eda māsai. Un, Get? Tu varēsi doties piknikos un peldēties - tieši kā mēs runājām. Labi?”

Bet Gets neatbildēja. Viņš skatījās uz mani.

Viņa deguns bija izteiksmīgs, bet mute - piemilīga. Tumši brūna āda, mati melni un viļņaini. Ķermenis sasprindzis no enerģijas. Gets šķita uzvilcies kā atspere. It kā viņš kaut ko meklētu. Viņš bija pārdomas un entuziasms. Ambīcijas un stipra kafija. Es būtu varējusi lūkoties uz viņu mūžīgi.

Mūsu acis sastapās.

Es pagriezos un skrēju prom.

Gets sekoja. Es varēju dzirdēt viņa soļus skanam pret koka celiņiem, kas šķērsām vijās pa salu.

Es turpināju skriet. Viņš turpināja sekot.

Džonijs skrēja pakaļ Getam. Un Mirrena skrēja pakaļ Džo-nijam.

Pieaugušie palika runāt uz doka, pieklājīgi apstājušies ap Edu un mīlīgi dūdojot ar mazo Viļu. Bet mazie darīja visu, ko tie vēlējās darīt.

Mēs četri apstājāmies mazā pludmalē pie Kadldaunas mājas. Tā bija maza, smilšaina strēle, ko no abām pusēm ieskāva klintis. Toreiz neviens to sevišķi daudz neizmantoja - lielajā pludmalē smiltis bija maigākas un krastā manīja mazāk jūraszāļu.

Mirrena novilka savas kurpes, un mēs pārējie darijām tāpat. Mēs mētājām ūdenī akmeņus. Mēs vienkārši bijām.

Es ierakstīju smiltis mūsu vārdus.

Keidensa, Mirrena, Džonijs un Gets.

Gets, Džonijs, Mirrena un Keidensa.

Tāds bija mūsu sākums.

Džonijs lūdzās, lai Gets paliktu ilgāk. Un viņš dabūja, ko vēlējās.

Nākamajā gadā viņš lūdzās, lai Gets var braukt uz visu vasaru. Gets atbrauca.

Džonijs bija pirmais mazdēls. Mani vecvecāki gandrīz nekad neatteica Džonijam.

5.

Četrpadsmitajā vasarā mēs ar Getu vieni izbraucām ar mazo motorlaivu. Tas bija tieši pēc brokastīm. Besa lika Mirrenai ar dvīņiem un Taftu spēlēt tenisu. Togad Džonijs bija sācis skriet un mēroja apļus pa taku, kas veda apkārt salai. Gets atrada mani Klērmontas virtuvē un jautāja, vai vēlos izbraukt ar laivu.

“Ne gluži.” Es vēlējos doties atpakaļ uz gultu un lasīt grāmatu.

“Lūdzu!” Gets gandrīz nekad neteica “lūdzu”.

“Brauc viens.”

“Es nevaru viens ņemt laivu,” viņš teica. “Tas nebūtu pareizi.”

“Protams, tu vari to ņemt.”

“Ne jau bez kāda no jums.”

Viņš uzvedās smieklīgi. “Kur tu vēlies doties?” es jautāju.

“Es tikai vēlos uz mirkli tikt prom no salas. Dažkārt es nevaru te vairs izturēt.”

Tolaik es nevarēju saprast, kas gan ir tāds, ko viņš nevarēja izturēt, bet es piekritu. Mēs izbraucām jūrā, ģērbušies tikai vējjakās un peldtērpos. Pēc mirkļa Gets apturēja laivas dzinēju. Mēs sēdējām un ēdām pistācijas, un elpojām sāļo gaisu. Saule apspīdēja ūdens virsmu.

“Nopeldēsimies,” es teicu.

Gets lēca, un es sekoju, bet ūdens bija daudz aukstāks nekā krastmalā, un mums aizrāvās elpa. Saulei priekšā aizslīdēja mākonis. Mēs smējāmies histēriskus smieklus un kliedzām, ka lēkt ūdenī bija dumjākā ideja. Ko gan mēs domājām? Ikviens zināja, ka tālāk no krasta ūdenī bija haizivis.

Ak Dievs, nerunā par haizivīm! Mēs rāpāmies atpakaļ laivā, pastumjot viens otru un katrs cenšoties pirmais nokļūt pie pakāpieniem laivas aizmugurē.

Pēc minūtes Gets atliecās atpakaļ un palaida mani pa priekšu. “Ne jau tāpēc, ka tu esi meitene, bet gan tāpēc, ka es esmu labs cilvēks,” viņš man teica.

“Paldies.” Es parādīju viņam mēli.

“Bet, kad haizivs nokodis man kājas, apsoli, ka uzrakstīsi runu un ikvienam pastāstīsi, cik lielisks es biju.”

“Darīts,” es teicu. “Getviks Metjū Patils kļuva par gardu maltīti.” Būt tik nosalušai šķita histēriski smieklīgi. Mums nebija dvieļu. Mūsu pleciem saskaroties, mēs saspiedāmies kopā zem plīša segas, ko atradām zem sēdekļiem, aukstās kājas salikuši vienu virs otras.

“Tas tikai tā, lai mums neiestātos hipotermija,” teica Gets. “Nesāc domāt, ka tu man patīc vai ko tamlīdzīgu.”

“Es zinu, ka nepatīku.”

“Tu esi pievākusi sev segu.”

“Atvaino.”

Klusums.

Gets ierunājās: “Tu man liecies ļoti glīta, Keidij. Es to nedomāju tā, kā tas izklausījās. Patiesībā, pa kuru laiku tu kļuvi tik glīta? Tas ir mulsinoši.”

“Es izskatos tāpat kā vienmēr.”

“Skolas laikā tu esi izmainījusies. Jūtos kā izmests pats no savas spēles.”

“Tev šī ir kāda spēle?”

Viņš nopietni pamāja.

“Tas ir dumjākais, ko jebkad esmu dzirdējusi. Kas tev tā par spēli?”

“Nekas nespēj izlauzties cauri manām bruņām. Neesi pamanījusi?”

Viņa teiktais mani sasmīdināja. “Nē.”

“Sasodīts. Un man likās, ka spēle rit pilnā sparā.”

Mēs mainījām sarunas tematu un runājām, ka vēlāk pēcpusdienā varētu aizvest mazos uz Edgartaunu noskatīties filmu; runājām par haizivīm un to, vai tās tiešām ēda cilvēkus; par spēli Augi pret zombijiem.

Visbeidzot mēs devāmies atpakaļ uz salu.

Neilgi pēc mūsu izbrauciena ar laivu Gets sāka aizdot man savas grāmatas un agrās pēcpusdienās uzmeklēt mani nelielajā pludmalē. Viņš mani uzmeklēja, kad ar zelta retrīveriem gulšņāju Vindmēras zālājā.

Mēs sākām kopā iet pa taku, kas veda apkārt salai, Getam ejot pa priekšu, bet man sekojot viņam. Mēs runājām par grāmatām un iztēlojāmies iedomātas pasaules. Dažkārt mēs vairākas reizes apriņķojām salu, līdz sajutām izsalkumu vai sākām garlaikoties.

Tumši rozā mežrozītes auga gar taku. To smarža bija reibinoša un salda.

Kādu dienu es vēroju Getu guļam Klērmontas šūpuļtīklā ar grāmatu rokās, un man likās, it kā viņš būtu mans. It kā viņš būtu man īpašs cilvēks. Klusējot es ierāpos šūpuļtīklā viņam blakus. Es paņēmu pildspalvu no viņa rokas - viņš vienmēr lasot turēja rokā pildspalvu - un uzrakstīju Gets uz viņa kreisās plaukstas virspuses un Keidensa uz labās.

Viņš paņēma no manis pildspalvu un uz manas kreisās plaukstas virspuses uzrakstīja Gets, bet uz labās - Keidensa.

Es nerunāju par likteni. Es neticu ne liktenim, ne dvēseļu radniecībai un vispār nekam pārdabiskam. Tikai gribu teikt, ka mēs viens otru sapratām. Pilnībā.

Bet mums bija tikai četrpadsmit gadu. Es vēl nekad nebiju skūpstījusi zēnu, lai gan nākamajā skolas gadā dažus noskūpstīju, un kaut kā mēs to nesaucām par mīlestību.

6

Piecpadsmitajā vasarā es ierados nedēļu vēlāk par pārējiem. Mūs bija pametis tētis, un mēs ar mammu bijām aizņemtas iepērkoties, konsultējoties ar interjera dizaineru un darot visu pārējo.

Džonijs un Mirrena sagaidīja mūs piestātnē - abi sārtiem vaigiem un pārpilni ar vasaras plāniem. Viņi jau bija iecerējuši rīkot ģimenes tenisa turnīru un atzīmējuši saldējumu receptes. Mēs dosimies burāt un kursim ugunskurus.

Mazie kā jau vienmēr spietoja apkārt un klaigāja. Tantes smaidīja savus vēsos smaidus. Pēc ierašanās burzmas visi sapulcējās Klērmontā uz kokteiļu stundu.

Es devos uz Redgeitu uzmeklēt Getu. Redgeita ir daudz mazāka māja par Klērmontu, bet tajā tāpat ir četras guļamistabas. Tur dzīvoja Džonijs, Gets un Vils kopā ar tanti Keriju un, protams, Eds, kad viņš šeit bija, bet tas nebija bieži.

Es piegāju pie virtuves durvīm un paskatījos caur logu. Gets mani nepamanīja. Viņš stāvēja pie virtuves letes, un viņam mugurā bija novalkāts pelēks teniskrekls un džinsi. Viņa pleci bija platāki, nekā atcerējos.

Viņš atsēja lenti, kurā pakārts virs izlietnes pie loga kājām gaisā karājās sakaltis zieds. Zieds bija mežrozīte - rozā un trausla, tādas auga gar takas malām, kas stiepās apkārt Bīčvudas salai.

Gets, mans Gets. Viņš bija noplūcis man rozi no mūsu iemīļotās pastaigu vietas. Viņš bija to pakāris un izžāvējis, gaidot, kad es atbraukšu uz salu, lai varētu man to iedot.

Līdz šim es biju noskūpstījusi kādu vienu vai vairākus nenozīmīgus puišus.

Es biju zaudējusi savu tēti.

Es biju ieradusies šajā salā no asaru un melu mājas,

un es redzēju Getu,

un es redzēju rozi viņa rokā,

un tajā mirklī, saulei apspīdot viņu caur mazo logu, ābolus uz virtuves letes, gaisā virmojot koka un okeāna smaržai, es to saucu par mīlestību.

Tā bija mīlestība, un šī apziņa satricināja mani tik ļoti, ka es atspiedos pret virtuves durvīm, kas joprojām bija starp mums, tikai lai spētu palikt vertikāli. Es gribēju viņam pieskarties, it kā viņš būtu mazs trusītis, kaķēns vai kaut kas tik īpašs un mīksts, ka tam nevarēja nepieskarties. Visums bija labs, jo tajā bija viņš. Es mīlēju caurumu viņa džinsos un dubļus uz viņa basajām pēdām, un kreveli uz viņa elkoņa, un rētu, kas stiepās pāri viņa uzacij. Gets, mans Gets.

Man tur stāvot, viņš ielika rozi aploksnē. Viņš meklēja pildspalvu, atverot un aizverot atvilktnes, lidz beidzot atrada vienu pats savā kabatā un sāka rakstīt.

Es neaptvēru, ka viņš raksta adresi, līdz brīdim, kad no kādas atvilktnes viņš izvilka rullīti ar pastmarkām.

Gets uzlīmēja mārku uz aploksnes un uzrakstīja atpakaļadresi.

Tā nebija man.

Es aizsteidzos prom no Redgeitas durvīm, pirms viņš bija mani pamanījis, un aizskrēju pāri pagalmam. Vienatnē es sagaidīju satumstam debesis.

Es norāvu visus rožu ziedus no kāda vientuļa un skumja krūma un pa vienam metu tos bangojošajā jūrā.

7

Tovakar Džonijs man pastāstīja par Ņujorkas draudzeni. Viņu sauca Rakele. Džonijs pat bija viņu saticis. Viņš, tāpat kā Gets, dzīvoja Ņujorkā, tikai Džonijs dzīvoja centra rajonā kopā ar Keriju un Edu, bet Gets - dzīvojamo namu rajonā kopā ar savu mammu. Džonijs teica, ka Rakele esot moderno deju dejotāja un ģērbjoties viscaur melnā.

Mirrenas brālis Tafts man pastāstīja, ka Rakele esot atsūtījusi Getam paciņu ar mājās gatavotiem kēksiņiem. Libertija un Bonija savukārt pastāstīja, ka Getam telefonā ir viņas bildes.

Gets par viņu pat neieminējās, bet viņam bija grūti ieskatīties man acīs.

Tajā pirmajā naktī es raudāju un kodu pirkstos, un dzēru vīnu, ko biju nočiepusi no Klērmontas pieliekamā. Virpuļojot un vemjot, es strauji cēlos debesis, aiz sāpēm triecoties pret zvaigznēm.

Es triecu savu dūri pret dušas sienu. Aukstā, aukstā ūdeni es nomazgāju kaunu un dusmas. Tad savā gultā es gulēju, drebot kā pamests suns, kas ari biju, manai ādai trīcot uz kauliem.

Nākamajā rītā un katru nākamo dienu pēc tam es uzvedos normāli. Es turēju savu stūraino zodu augsti paceltu.

Mēs burājām un kūrām ugunskurus. Es uzvarēju tenisa turnīrā.

Mēs pagatavojām milzum daudz saldējuma un gulējām izstiepušies saulē.

Kādu nakti mēs četri ieturējām pikniku mazajā pludmalē. Tvaicēti gliemji, kartupeļi un saldā kukurūza. To visu pagatavoja kalpotāji. Es nezināju viņu vārdus.

Džonijs un Mirrena nesa ēdamo metāla cepamajās pannās. Mēs ēdām, sasēduši ap ugunskura liesmām, smiltis pilinot izkusušo sviestu. Tad Gets mums visiem pagatavoja ceptus zefīrus ar šokolādi un cepumiem. Es skatījos uz viņa rokām, ko apspīdēja ugunskura liesmu mestā gaisma, un kā viņš uz gara zara uzdūra zefīrus. Vietā, kur kādreiz uz viņa plaukstām bija rakstīti mūsu vārdi, tagad Gets bija uzrakstījis grāmatu nosaukumus, ko viņš gribēja izlasīt.

Tovakar uz viņa kreisās rokas bija rakstīts Esamība un. Uz labās - Nekas.

Arī uz manām rokām bija uzraksti. Citāts, kas man patika. Uz kreisās - dzīvo, bet uz labās - šodienai.

“Gribat zināt, par ko es domāju?” Gets jautāja.

“Jā,” es atbildēju.

“Nē,” teica Džonijs.

“Es brīnos, kā mēs varam teikt, ka jūsu vectēvam pieder šī sala. Ne jau juridiski, bet faktiski.”

“Tikai, lūdzu, nesāc atkal ar saviem svētceļnieka spriedelējumiem,” novaidējās Džonijs.

“Nē. Es jautāju, kā gan mēs varam teikt, ka zeme vispār kādam pieder?” Gets pamāja ar roku uz smiltīm, okeānu, debesīm.

Mirrena paraustīja plecus. “Cilvēki nepārtraukti pērk un pārdod zemi.”

“Mēs varam parunāt par seksu vai slepkavībām?” jautāja Džonijs.

Gets viņu ignorēja. “Varbūt zemei vispār nevajadzētu piederēt cilvēkiem. Vai varbūt vajadzētu būt ierobežojumiem, kas cilvēkiem var piederēt.” Viņš paliecās uz priekšu. “Kad šoziem devos tajā brīvprātīgo braucienā uz Indiju, mēs būvējām tualetes. Būvējām tās, jo cilvēkiem tur, tajā ciematā, tādu vienkārši nebija.”

“Mēs visi zinām, ka tu devies uz Indiju,” teica Džonijs. “Tu jau mums to teici kādas četrdesmit septiņas reizes.”

Lūk, kas man visvairāk patīk Getā - viņš ir tik pilns entuziasma, tik nerimstoši ieinteresēts pasaulē, ka viņam ir grūti pat iedomāties iespējamību, ka citiem cilvēkiem viņa teiktais varētu likties garlaicīgs. Pat ja viņam to atklāti pasaka acis. Bet tāpat viņam nepatīk tik viegli atmest mums ar roku. Viņš vēlas, lai mēs sākam domāt - pat tad, kad mums nav tādas vēlmes.

Viņš sāka bakstīt gailošās ogles ar zaru. “Es tikai saku, ka mums vajadzētu par to runāt. Ne jau visiem ir savas privātās salas. Daži cilvēki uz tām strādā. Daži strādā fabrikās. Dažiem nemaz nav darba. Bet dažiem nav pat ēdiena.”

“Pārstāj runāt - tūlīt pat,” teica Mirrena.

“Pārstāj runāt uz visiem laikiem,” teica Džonijs.

“Šeit, Bīčvudā, mūsu uztvere par cilvēcīgumu ir pilnībā sagrozīta,” Gets teica. “Nedomāju, ka jūs to saprotat.”

“Apklusti,” es teicu. “Es tev iedošu vēl šokolādi, ja apsolīsi apklust.”

Un Gets tiešām apklusa, bet viņa sejas izteiksme bija sašķobījusies. Pēkšņi viņš piecēlās, pacēla no smiltīm akmeni un meta to no visa spēka. Viņš novilka savu kreklu un nometa nost kurpes. Tad, ģērbies vienīgi savos džinsos, viņš iebrida jūrā.

Dusmīgs.

Es vēroju viņa mēness apspīdētos plecu muskuļus, ūdenim šļakstoties augšup, kad viņš iebrida ūdenī. Viņš ienira, un es nodomāju - ja es viņam tagad nesekošu, tā meitene Rakele būs viņu ieguvusi. Ja es viņam nesekošu tagad, viņš dosies prom. No Meļiem, no salas, no mūsu ģimenes, no manis.

Es nometu savu džemperi un sekoju Getam jūrā, ģērbusies tikai kleitā. Es ieniru viļņos, peldot uz vietu, kur viņš gulēja ūdeni uz muguras. Viņa mitrie mati bija atmesti no sejas, atsedzot šauro rētu uz vienas uzacs.

Es pasniedzos pēc viņa rokas. “Get.”

Viņš salēcās un piecēlās stāvus līdz viduklim dziļajā ūdeni.

“Atvaino,” es nočukstēju.

“Es tev nesaku, lai tu apklusti, Keidij,” viņš teica. “Es tev nekad tā nesaku.”

tC M

Es zinu.

Viņš klusēja.

“Lūdzu, neapklusti.”

Es jutu, kā viņa acis pārslīdēja manam augumam slapjajā kleitā. “Es pārāk daudz runāju,” viņš teica. “Es visu politizēju.”

“Man patīk, kad tu runā,” es teicu, jo tā bija patiesība. Kad pārtraucu klausīties, man tiešām patika.

“Vienkārši tas viss padara mani...” Viņš apklusa. “Pasaulē viss ir tik nenormāli salaists dēlī, tas arī viss.”

Ja.

“Varbūt man vajadzētu,” Gets saņēma manas rokas un pagrieza tās, lai varētu izlasīt uz tām uzrakstītos vārdus, “man vajadzētu dzīvot šodienai un nevis visu laiku satraukties.”

Mana roka bija viņa slapjajā rokā.

Es notrīsēju. Viņa rokas bija kailas un slapjas. Mēs mēdzām sadoties rokās visu laiku, bet šovasar viņš nav man pat pieskāries.

“Ir labi, ka tev ir skatījums uz pasauli,” es viņam teicu.

Gets atlaida manu roku un vēlreiz ieslīdēja ūdenī. “Džonijs vēlas, lai es apklustu. Es garlaikoju tevi un Mirrenu.”

Es paskatījos uz viņa profilu. Viņš nebija tikai Gets. Viņš bija pārdomas un entuziasms. Ambīcijas un stipra kafija. Tas viss bija tur - viņa brūno acu plakstiņos, viņa gludajā ādā, viņa izvirzītajā apakšlūpā. Tur iekšienē bija savērpusies enerģija.

“Es atklāšu tev noslēpumu,” es čukstēju.

“Kādu?”

Es pastiepu roku un vēlreiz pieskāros viņa rokai. Viņš to neatrāva. “Kad mēs sakām Apklusti, Get, mēs to tā nemaz nedomājam.”

“Nē?”

“Tas nozīmē, ka mēs tevi mīlam. Tu mums atgādini, ka esam savtīgi nelieši. Tieši tāpēc tu neesi viens no mums.”

Viņš nolaida acis un pasmaidīja. “Vai tas ir tas, ko tu domā, Keidij?”

“Jā,” es viņam teicu. Es ļāvu pirkstiem slīdēt lejup pa viņa ūdenī peldošo izstiepto roku.

“Nespēju noticēt, ka jūs esat tik dziļi ūdenī!” Džonijs līdz potītēm stāvēja ūdenī, uzritinājis savu bikšu galus. “Ūdens ir ledains. Man nosals visi kāju pirksti.”

“Ūdens ir patīkams, kad iegremdējies pavisam,” viņam uzsauca Gets.

“Tiešām?”

“Neesi vārgulis!” sauca atpakaļ Gets. “Esi vīrs un lien iekšā tajā sasodītajā ūdenī.”

Džonijs iesmējās un devās iekšā ūdenī. Mirrena sekoja.

Un tiešām bija brīnišķīgi.

Virs mums pletās nakts. Okeāna klusā dunoņa. Un kaiju saucieni.

8.

Tonakt man bija grūti aizmigt.

Pēc pusnakts viņš sauca manu vārdu.

Es paskatījos pa savu logu. Gets uz muguras gulēja uz koka celiņa, kas veda uz Vindmēru. Viņam blakus gulēja visi pieci zelta retrīveri - Bošs, Grendels, Popija, Princis Filips un Fatima. Viņu astes viegli sitās pret taku.

Mēnesgaismā viņi visi izskatījās zilgani.

“Nāc lejā,” viņš sauca.

Es nogāju.

Gaisma mammas istabā bija izslēgta. Visa sala grima tumsā. Mēs bijām vieni, izņemot suņus.

“Pabīdies,” es viņam teicu. Koka taka nebija sevišķi plata. Apguļoties viņam blakus, mūsu rokas saskārās - mana kailā āda pret viņa olīvkrāsas vējjaku.

Mēs skatījāmies debesīs. Tik daudz zvaigžņu, šķita kā svinības, kā vērienīga, neatļauta ballīte, ko sarīkojušas galaktikas, kad cilvēki ir nolikti gulēt.

Es priecājos, ka Gets necentās izklausīties viszinošs par zvaigznājiem un neteica kaut ko stulbu par vēlmju izteikšanu, krītot zvaigznēm. Bet tāpat es nezināju, ko iesākt ar šo klusumu.

“Vai varu turēt tavu roku?” viņš jautāja.

Es ieliku savu plaukstu viņējā.

“Šobrīd Visums šķiet tik milzīgs,” viņš man teica. “Man vajag kaut ko, pie kā pieturēties.”

“Es esmu šeit.”

Viņa īkšķis braucīja manas plaukstas vidu. Visi mani nervi bija koncentrējušies šajā vietā, dzīvi izjūtot katru viņa ādas pieskārienu pret manu. “Neesmu pārliecināts, ka esmu labs cilvēks,” pēc mirkļa viņš ierunājās.

“Arī es par sevi neesmu pārliecināta,” es teicu. “Es improvizēju.”

“Jā.” Gets uz mirkli apklusa. “Vai tu tici Dievam?”

“Daļēji.” Es centos par to domāt nopietni. Es zināju, ka Gets nepieļautu vieglprātīgu atbildi. “Kad notiek kas slikts, es lūdzos vai iedomājos kādu, kas mani sargā, uzklausa mani. Piemēram, pirmajās dienās pēc tam, kad mans tēvs aizgāja no mums, es domāju par Dievu. Aizsardzībai. Bet pārējā laikā es vienatnē soļoju pa savu ikdienas dzīvi. Un tas pat ne mazākajā mērā nav kaut kas garīgs.”

“Es vairs neticu,” Gets teica. “Tas ceļojums uz Indiju, tā nabadzība visapkārt. Nevaru iztēloties nevienu Dievu, kurš ko tādu pieļautu. Tad es pārbraucu mājās un sāku visu to pašu pamanīt

arī uz Ņujorkas ielām. Slimi un badā mirstoši cilvēki vienā no pasaules bagātākajām valstīm. Es vienkārši... Es nespēju iedomāties, ka kāds par šiem cilvēkiem rūpētos. Un tas nozīmē, ka arī par mani neviens nerūpējas.”

“Tas nepadara tevi par sliktu cilvēku.”

“Mana māte tic. Viņu uzaudzināja kā budisti, bet tagad viņa apmeklē metodistu baznīcu. Viņa nav apmierināta ar manu izvēli.” Gets ļoti reti runāja par savu māti.

“Tev nav jātic tikai tāpēc, ka viņa tev liek,” es teicu.

“Nē. Lūk, kāds ir jautājums - kā būt labam cilvēkam, ja es vairs neticu.”

Mēs skatījāmies debesīs. Suņi iegāja atpakaļ mājā.

“Tev salst,” Gets teica. “Ļauj, es iedošu tev savu jaku.”

Man nebija auksti, bet es piecēlos sēdus. Arī viņš piecēlās sēdus. Gets atpogāja savu olīvkrāsas vējjaku un novilka nost, pasniedzot to man.

Tā bija sasilusi no viņa ķermeņa. Man tā plecos bija daudz par platu. Tagad viņa rokas bija kailas.

Tajā mirklī, kamēr man mugurā bija viņa jaka, es gribēju viņu noskūpstīt. Bet es to neizdarīju.

Varbūt viņš mīlēja Rakeli. Tās fotogrāfijas viņa telefonā. Tā kaltētā roze aploksnē.

9.

Nākamajā rītā brokastīs mamma man palūdza izšķirot tēta lietas, kas vēl bija palikušas Vindmēras bēniņos - lai es paņemu, ko vēlos. No visa pārējā viņa atbrīvošoties.

Vindmēra ir šķautņaina māja ar divslipju jumtu. Divās no piecām guļamistabām ir slīpie jumta griesti, un tā ir vienīgā māja uz salas, kam ir plaši bēniņi. Mājai ir plašs lievenis un moderni iekārtota virtuve ar marmora darbvirsmām, kas izskatījās mazliet neiederīgas. Istabas bija gaisīgas un pilnas suņiem.

Mēs ar Getu uzkāpām bēniņos, rokās turot pudeles ar aukstu ledus tēju, un apsēdāmies uz grīdas. Telpa smaržoja pēc koka. Caur logu spīdēja gaismas kvadrāts.

Mēs jau iepriekš bijām bijuši bēniņos.

Tomēr mēs nekad iepriekš nebijām bijuši bēniņos.

Grāmatas tētis lasīja vasaras brīvdienās. Visas kā viena sporta biogrāfijas, omulīgas mistērijas un vecu cilvēku atstāsti par rokzvaigžņu noslēpumiem, par kuriem es nekad neko nebiju dzirdējusi. Gets tā īsti nemaz neskatījās. Viņš šķiroja grāmatas pēc krāsām. Sarkanā kaudze, zilā, brūnā, baltā, dzeltenā.

“Tu nevienu nevēlies izlasīt?” es jautāju.

“Varbūt.”

“Kā būtu ar Pirmā bāze un vēl tālākV'

Gets iesmējās. Papurināja galvu un iztaisnoja savu zilo kaudzi.

“Lepojies ar savu slikto es? Deju grīdas varonis?”

Gets atkal smējās. Tad kļuva nopietns. “Keidensa?”

“Kas?”

“Apklusti.”

Es ļāvu sev skatīties uz viņu ilgu laiku. Ikviens viņa sejas izliekums bija tik pazīstams, un tajā pašā laikā vēl nekad nebiju viņu redzējusi.

Gets smaidīja. Mirdzošs. Bikls. Viņš notupās uz ceļiem, apgāžot krāsainās grāmatu kaudzes. Viņš pasniedzās un noglaudīja manus matus. “Es mīlu tevi, Keidij. Es to domāju nopietni.”

Es pieliecos un noskūpstīju viņu.

Viņš pieskārās manai sejai un turpināja ar pirkstiem vilkt lejup pa manu kaklu un gar manu atslēgas kaulu. Mūs apspīdēja gaisma no bēniņu loga. Mūsu skūpsts bija elektrisks un maigs, piesardzīgs un drošs,

biedējošs un pilnīgi pareizs.

Es jutu, kā mīlestība plūst no manis uz Getu un no Geta uz mani.

Mēs bijām silti un dreboši, un jauni, un seni, un dzīvi.

Es domāju, tā ir tiesa. Mēs viens otru mīlam.

Mēs jau mīlam.

10.

Mūs pārsteidza vectēvs. Gets pielēca kājās. Viņš neveikli uzkāpa uz krāsās sašķirotajām grāmatām, ko iepriekš bija sagāzis. “Es iztraucēju,” vectēvs teica.

“Ak, jā, pavisam noteikti iztraucēju.”

“Atvaino par putekļiem,” es teicu. Neveikli.

“Penijai šķita, ka te varētu būt kāda grāmata, ko es varētu gribēt izlasīt.” Vectēvs telpas vidū izvilka vecu pītu krēslu un apsēdās, pārliecoties pāri grāmatām.

Gets palika stāvot. Viņam nācās pieliekt galvu pret bēniņu slīpajiem griestiem.

“Uzmanies, jaunais cilvēk,” pēkšņi un asi ierunājās vectēvs.

“Kā, lūdzu?”

“Savu galvu. Tu vari savainoties.”

“Jums taisnība,” teica Gets. “Jums taisnība, es tiešām varu savainoties.”

“Tāpēc uzmanies,” vectēvs atkārtoja.

Gets pagriezās un, nebildis ne vārda, devās lejup pa kāpnēm.

Kādu mirkli mēs ar vectēvu sēdējām klusēdami.

“Viņam patik lasīt,” pēc brīža es ierunājos. “Man šķita, ka viņš varētu gribēt kādu no tēta grāmatām.”

“Tu man esi ļoti dārga, Keidij,” teica vectēvs, viegli uzsizdams man pa plecu. “Mans pirmais mazbērns.”

“Es arī tevi mīlu, vectēv.”

“Vai atceries, kā es tevi aizvedu uz beisbola spēli? Tev bija tikai četri gadiņi.”

“Protams.”

“Tu vēl nekad nebiji ēdusi Cracker Jack kraukšķus,” teica vectēvs.

“Es zinu. Tu nopirki divus iepakojumus.”

“Man vajadzēja tevi paņemt klēpī, lai tu varētu redzēt. Vai atceries, Keidij?”

Es atcerējos.

“Pastāsti man.”

Es zināju, kādu atbildi vectēvs no manis gribēja dzirdēt. Šo lūgumu viņš izteica visai bieži. Viņam patika atkal un atkal pārstāstīt atsevišķus Sinklēru ģimenes vēstures brīžus, piešķirot tiem lielāku nozīmi. Viņš vienmēr jautāja, ko kaut kas konkrēts tev nozīmēja, un bija jāatbild, atstāstot detaļas. Attēlus. Varbūt kādu gūtu mācību.

Lielākoties man patika stāstīt šos stāstus un patika klausīties, kā tie tika stāsīti. Leģendārie Sinklēri - kādu jautrību mēs piedzīvojām un cik skaisti mēs bijām. Bet todien man negribējās.

“Tā bija tava pirmā beisbola spēle,” vectēvs mudināja. “Pēc spēles es tev nopirku sarkanu plastmasas beisbola nūju. Bosto-nas mājas zālienā tu trenēji savu atvēzienu.”

Vai vectēvs zināja, ko iepriekš bija iztraucējis? Vai viņu tas uztrauktu, ja viņš zinātu?

Kad es atkal redzēšu Getu?

Vai viņš izšķirsies no Rakeles?

Kas tagad notiks starp mums?

“Tu gribēji mantiņai no Cracker Jack iepakojuma uztaisīt māju,” vectēvs turpināja, lai gan viņš apzinājās, ka es šo stāstu zinu. “Un Penija palīdzēja tev to uzbūvēt. Bet tu raudāji, jo nebija sarkanās un baltās krāsas kastes, kur to ielikt. Vai atceries?”

“Jā, vectēv,” es padevos. “Tajā pašā dienā tu devies atpakaļ uz beisbola stadionu un nopirki vēl divus iepakojumus. Pa ceļam, braucot mājās, tu tos izēdi, lai tikai varētu man iedot kastes. Es atceros.”

Apmierināts viņš piecēlās kājās, un mēs pametām bēniņus kopā. Kāpjot lejā pa kāpnēm, vectēvs bija griļigs, tāpēc vienu savu roku viņš uzlika uz mana pleca.

Es redzēju Getu uz takas, kas vijās ap salu, veroties ūdens tālumos. Es skrēju uz vietu, kur viņš stāvēja. Pūta stiprs vējš un manus matus iepūta man acis. Kad viņu noskūpstīju, viņa lūpas bija sāļas.

11.

Astoņus mēnešus pirms piecpadsmitās vasaras Bīčvudas salā no sirdslēkmes nomira vecmāmiņa Tipera. Viņa bija apbrīnojama sieviete, pat būdama veca. Balti mati, sārti vaigi; gara un tieva. Tieši viņa iemācīja mammai tā mīlēt suņus. Kad meitas vēl bija mazas un līdz pat mūža beigām, viņai vienmēr bija vismaz divi, bet dažreiz pat četri zelta retrīveri.

Viņa prata ātri nosodīt, un viņai bija savi miluļi, bet viņa bija arī ļoti sirsniga. Kad bijām mazi, Bīčvudā, no rīta agri pamostoties, varēja iet uz Klērmontu un pamodināt vecmāmiņu. Viņai ledusskapī bija jau sagatavota kēksiņu mīkla - viņa ļāva to iepildīt formiņās un ēst tik daudz siltu kēksiņu, cik vien vēlējies, vēl pirms visa pārējā sala bija pamodusies. Viņa veda mūs lasīt ogas un palīdzēja mums pagatavot pīrāgu, ko vēlāk vakarā mēs apēdām.

Viens no viņas labdarības projektiem bija ikgadējs līdzekļu vākšanas pasākums Lauksaimniecības institūtam Vainjārdā. Mēs visi mēdzām to apmeklēt. Tas notika laukā skaistās, baltās teltīs. Mazie skraidīja apkārt savās glaunajās drēbēs un basām kājām. Džonijs, Mirrena, Gets un es čiepām glāzes ar vīnu un jutāmies vieglprātīgi un muļķīgi. Vecmāmiņa, vienā rokā turot garo svārku malu, dejoja ar Džoniju, tad ar manu tēti un tad ar vectēvu. Reiz man bija fotogrāfija ar vecmāmiņu vienā no šiem labdarības pasākumiem. Viņai mugurā bija vakartērps, bet rokās viņa turēja sivēnu.

Piecpadsmitajā vasarā uz Bīčvudas salas vecmāmiņas Tiperas vairs nebija. Klērmonta likās tukša.

Klērmonta ir trīsstāvu pelēka Viktorijas laika māja. Tai ir mazs tornītis, un visapkārt mājai ir lievenis. Tās iekšpusē ir apskatāmas oriģinālās NewYorker karikatūras, ģimenes fotogrāfijas, izšūti spilveni, mazas statujas, ziloņkaula papīra preses un pie sienām plāksnes ar zivju trofejām. It visur, it visur ir Tiperas un vectēva kolekcionētās lietas. Zālienā ir milzīgs piknika galds, pie kura ērti var sasēsties sešpadsmit cilvēku, bet gabalu tālāk -milzu kļavā iekārta riepa kā šūpoles.

Vecmāmiņa mēdza rosīties pa virtuvi un gatavot visu nepieciešamo izbraukumiem brīvā dabā. Savā darbistabā viņa darināja lupatdeķus, un šujmašīnas dūkoņa piepildīja visu lejasstāvu. Apvilkusi savus dārza cimdus un zilos džinsus, viņa izrīkoja dārzniekus.

Bet tagad māja bija klusa. Uz galda vairs nebija atstātas atvērtas pavārgrāmatas, virtuvē vairs neskanēja klasiskā mūzika. Tomēr visos ziepju trauciņos vēl bija vecmāmiņas mīļākās ziepes. Tie bija viņas augi, kas joprojām auga dārzā. Viņas koka karotes un viņas auduma salvetes.

Kādu dienu, kad neviena nebija tuvumā, es iegāju viņas darbistabā, lejasstāva pašā galā. Es pieskāros vecmāmiņas audumiem, spoži spīdīgajām pogām, krāsainajiem diegiem.

Vispirms izkusa mana galva un pleci, kam sekoja mani gurni un ceļi. Vēl nedaudz, un es jau biju peļķe, kas sūcās glītajos kokvilnas rakstos. Es izmērcēju lupatdeķi, ko viņa tā arī nepaspēja pabeigt, ar rūsu apklāju viņas šujmašīnas daļas. Tobrīd uz stundu vai divām es biju nekas vairāk kā tikai slapjš zaudējums. Mana vecmāmiņa, mana vecmāmiņa. Zudusi uz mūžiem, lai gan es spēju vēl audumos sajust viņas Chanel smaržas.

Mamma mani atrada.

Viņa lika man uzvesties normāli. Jo tāda es biju. Jo es spēju. Viņa lika man elpot un piecelties sēdus.

Un es darīju, kā viņa lika. Jau atkal.

Mamma uztraucās par vectēvu. Vecmāmiņai vairs neesot līdzās, viņam bija grūti nostāvēt kājās - viņam vajadzēja pieturēties pie krēsliem un galdiem, lai noturētu līdzsvaru. Viņš bija ģimenes galva. Viņa negribēja, lai viņš ir grīļīgs. Viņa gribēja, lai viņš zina, ka gan bērni, gan mazbērni joprojām bija viņam līdzās - tikpat spēcīgi un līksmi kā vienmēr. Tas bija ļoti svarigi, viņa teica; tas bija mīļi; tā bija labāk. Nesagādā ciešanas, viņa teica. Neatgādini cilvēkiem par viņu zaudējumu. “Vai saprati, Keidij? Klusēšana ir kā aizsargājošs pārklājs pāri sāpēm.”

Es sapratu un spēju izdzēst vecmāmiņu Tiperu no mūsu sarunām tāpat, kā biju izdzēsusi savu tēti. Ne ar prieku, bet pilnīgi. Maltītēs ar tantēm, laivā ar vectēvu un pat divatā ar mammu es uzvedos tā, it kā šie divi cilvēki nekad nebūtu eksistējuši. Pārējie Sinklēri rīkojās tāpat. Kad bijām visi kopā, cilvēki plaši smaidīja. Tieši tāpat mēs rīkojāmies, kad Besa pameta tēvoci Brodiju, kad tēvocis Džonatans pameta Keriju, kad vecmāmiņas suns Pipa-riņš nomira no vēža.

Tomēr Gets to nekad nesaprata. Patiesībā viņš manu tēvu pieminēja samērā bieži. Tētis Getā saskatīja gan cienīgu šaha pretinieku, gan pateicīgu klausītāju saviem militārās vēstures stāstiem, tāpēc viņi daudz laika pavadīja kopā. “Atceries, kad tavs tēvs ar spaini noķēra to milzīgo krabi?” Gets teica. Vai arī mammai: “Pagājušajā gadā Sems man teica, ka laivu mājā ir spininga piederumi - zināt, kur tieši?”

Sarunas pie vakariņu galda strauji aprāvās, kad viņš pieminēja vecmāmiņu. Reiz Gets teica: “Man pietrūkst, kā viņa mēdza stāvēt galda galā un pasniegt desertu. Jums tā nepietrūkst?” Džonijs bija sācis skaļi runāt par Vimbldonu, līdz kamēr mulsums pazuda no mūsu sejām.

Katru reizi, kad Gets tik nepiespiesti, tik patiesi un tik nevērīgi pateica ko tamlīdzīgu, manas vēnas atvērās. Manas plaukstu locītavas ieplaisāja. Un asinis tecēja pa manām plaukstām. Man apreiba galva. Es aizstreipuļoju no galda vai saļimu klusā un apkaunojošā agonijā, cerot, ka neviens no ģimenes to nepamanīs. Sevišķi mamma.

Bet Gets gandrīz vienmēr to redzēja. Kad asinis pilēja uz manām basajām kājām vai tecēja pāri grāmatai, ko lasīju, viņš bija mīļš. Viņš apņēma manas plaukstu locītavas ar maigu, baltu marli un uzdeva jautājumus par to, kas noticis. Viņš jautāja par tēti un par vecmāmiņu - it kā runāšana visu vērstu uz labu. It kā brūcēm vajadzētu pievērst uzmanību.

Mūsu ģimenē viņš bija svešinieks, pat pēc visiem šiem gadiem.

Kad es neasiņoju un kad Mirrena un Džonijs nira vai ķildojās ar mazajiem, vai kad visi gulšņāja uz dīvāniem, skatoties filmas Klērmontas platekrāna televizorā, mēs ar Getu paslēpāmies. Pusnaktī mēs sēdējām riepas šūpolēs, rokas un kājas apvijuši viens ap otru un lūpām baudot nakts vēso ādu. Ritos mēs smiedamies zagāmies lejā Klērmontas pagrabā, kur rindās bija sakārtotas vīna pudeles un enciklopēdijas. Tur mēs skūpstījāmies un apbrīnojām viens otra eksistenci, juzdamies apslēpti un laimīgi. Citkārt viņš man rakstīja zīmītes un kopā ar mazām dāvaniņām atstāja zem mana spilvena.

Kāds reiz rakstīja, ka grāmatai jāsniedz vairāki mazi pārsteigumi. To pašu es gūstu, pavadot stundu kopā ar tevi.

Un vēl šeit ir zaļa zobu suka lentītē.

Savas jūtas es izrādu neadekvāti.

Pat labāka par šokolādi ir pagājusī nakts ar tevi.

Muļķa es, domādams, ka nav nekā labāka par šokolādi.

Ar dziļu un simbolisku žestu es sniedzu tev šo Vosges šokolādes tāfelīti, ko dabūju, kad visi devāmies uz Edgartaunu. Vari to apēst vai arī sēdēt tai blakus un justies pārāka.

Es nerakstīju atbildes, bet zīmēju Getam muļķīgus krītiņu zīmējumus ar mums abiem. Cilvēciņus, kas māj, stāvot pie Ko-lizeja, Eifeļa torņa, kalna virsotnē, pūķa mugurā. Viņš tos visus piesprauda virs savas gultas.

Viņš man pieskārās, kad vien varēja. Zem galda vakariņu laikā, virtuvē, tiklīdz tā bija tukša. Slepeni un smieklīgi, aiz vectēva muguras, kamēr viņš vadija motorlaivu. Starp mums es nejutu nekādu barjeru. Kamēr vien neviens neskatījās, ar pirkstu galiem es pieskāros Geta vaigu kauliem, slidināju pirkstus lejup pa viņa muguru. Es pasniedzos pēc viņa rokas, ar īkšķi uzspiedu uz viņa plaukstas locītavas un jutu, kā asinis plūst viņa vēnās.

12.

Kādu nakti, piecpadsmitās vasaras jūlija beigās, es devos peldēties. Viena.

Kur bija Gets, Džonijs un Mirrena?

Es tiešām nezinu.

Tovakar Redgeitā mēs ilgi spēlējām vārdu spēles. Viņi droši vien bija tur. Bet varbūt viņi bija Klērmontā un, ēdot plūmju ievārījumu ar cepumiem, klausījās, kā tantes strīdas.

Lai vai kā, es devos ūdenī, ģērbusies tikai apakškrekliņā un apakšveļā. Acīmredzot es biju aizgājusi līdz pludmalei, neuzvilkusi neko citu. Smiltīs mēs nekad neatradām citus apģērba gabalus. Ne dvieli, ne ko citu.

Kāpēc?

Kā jau teicu, es tiešām nezinu.

Laikam biju aizpeldējusi tālu no krasta. Tālāk ūdenī ir lielas klintis, raupjas un melnas; vakara tumsā tās vienmēr izskatās draudīgas. Šķiet, mana seja ir bijusi ūdenī, un peldot es sasitu galvu pret kādu no klintīm.

Kā jau teicu - es nezinu.

Es atceros tikai, lūk, ko: es ieniru okeānā lejup, līdz pat akmeņainajam dibenam, un es varēju redzēt Bīčvudas salas pamatni, un manas rokas un kājas bija nejutīgas, bet mani pirksti auksti. Man grimstot, garām peldēja jūraszāles.

Mamma mani atrada smiltis, saritinājušos čokurā un daļēji vēl zem ūdens. Es nepārstāju trīcēt. Pieaugušie ietina mani segās. Viņi centās mani sasildīt Kadldaunā. Viņi deva man tēju un ģērba drēbēs, bet, kad es joprojām nerunāju un nepārstāju trīcēt, mani aizveda uz slimnīcu Vainjārdā, kur es paliku vairākas dienas, kamēr ārsti veica pārbaudes. Hipotermija, problēmas ar elpošanas orgāniem un, visticamāk, arī kaut kāda galvas trauma, lai gan smadzeņu skenējums neko neuzrādīja.

Mamma palika man blakus, rezervēja sev viesnīcā istabu. Es atceros skumjās un noskumušās tantes Kerijas, tantes Besas un vectēva sejas. Es atceros, kā manas plaušas likās pilnas ar kaut ko - vēl ilgi pēc tam, kad ārsti bija apgalvojuši, ka tās ir tīras. Atceros sajūtu, ka nekad vairs nevarēšu sasildīties - pat tad, kad viņi teica, ka mana ķermeņa temperatūra atkal ir normāla. Manas rokas sāpēja. Manas kājas sāpēja.

Mamma atveda mani mājās uz Vermontu, lai varu atveseļoties. Es gulēju savā gultā pilnīgā tumsā un izjutu pret sevi milzīgu žēlumu. Tāpēc, ka biju slima, bet vēl jo vairāk tāpēc, ka Gets nezvanīja.

Viņš arī nerakstīja.

Vai tad mēs nebijām iemīlējušies?

Vai tad nebijām?

Es aizrakstīju Džonijam kādas divas vai trīs stulbas un žēlabainas e-pasta vēstules, jautājot, lai viņš uzzina kaut ko par Getu.

Džonijam pietika prāta tās ignorēt. Galu galā mēs esam Sin-klēri, un Sinklēri neuzvedas tā, kā uzvedos es.

Es pārstāju rakstīt un izdzēsu visas nosūtītās e-pasta vēstules. Tās bija vājas un muļķīgas.

Patiesība bija tāda, ka Gets novērsās, kad es savainojos.

Patiesība ir tāda, ka tā bija tikai vasaras dēka.

Patiesība ir tāda, ka, iespējams, viņš mīlēja Rakeli.

Turklāt mēs dzīvojām pārāk tālu viens no otra.

Turklāt mūsu ģimenes bija pārāk tuvas.

Es nekad nesaņēmu paskaidrojumu.

Es tikai zināju, ka viņš mani pameta.

13.

Laipni lūgti manā galvaskausā.

Pāri manam kaklam un galvai brauc smagā mašīna. Skriemelis salūst, smadzenes pārsprāgst un pil. Tūkstošiem gaismas staru spid manās acīs. Pasaule noliecas.

Es izvemjos. Es atslēdzos.

Tā notiek visu laiku. Nekas cits kā parasta diena.

Sāpes parādījās sešas nedēļas pēc nelaimes gadījuma. Neviens nebija pārliecināts, ka tās būtu saistītas ar notikušo nelaimi, bet neviens nevarēja noliegt vemšanu un svara zudumu, un vispārējās šausmas.

Mamma mani veda uz galvas smadzeņu magnētiskās rezonanses un datortomogrāfijas pārbaudēm. Adatas un ierīces. Vēl vairāk adatu, vēl vairāk ierīču. Viņi veica pārbaudes, lai pārliecinātos, ka nav smadzeņu vēzis, meningīts vai viss cits, ko vien varat iedomāties. Lai atvieglotu sāpes, viņi izrakstīja šīs zāles un tās zāles, un vēl citas zāles, jo pirmās neiedarbojās un arī otrās neiedarbojās. Viņi izsniedza zāļu receptes vienu pēc otras, pat īsti nezinot, kas man kaiš. Tikai lai nomāktu sāpes.

Keidensa, teica ārsti, nedzer pārāk daudz zāļu.

Keidensa, teica ārsti, vēro, vai neparādās atkarības pazīmes.

Un tomēr, Keidensa, noteikti iedzer savas zāles.

Esmu apmeklējusi tik daudz ārstu, ka vairs pat nespēju visus atcerēties. Galu galā ārsti nonāca pie diagnozes. Keidensa Sinklēra īstmana: posttraumatiskas galvassāpes. Migrēnas galvassāpes, ko izraisījis traumatisks smadzeņu ievainojums.

Ar mani viss būšot kārtībā, viņi saka.

Es nenomiršu.

Tikai ļoti sāpēs.

14.

Pēc pavadīta gada Kolorādo tētis atkal vēlējās mani redzēt. Patiesībā viņš uzstāja, ka vēlas aizvest mani uz Itāliju, Franciju, Vāciju, Spāniju un Skotiju - desmit nedēļu ilgā ceļojumā, kas sāktos jūnija vidū un kas savukārt nozīmē, ka sešpadsmitajā vasarā es nedotos uz Bīčvudu.

“Šis ceļojums nāk pašā laikā,” priecīgi teica mamma, pakodama manu čemodānu.

“Kāpēc?” Es gulēju uz guļamistabas grīdas un ļāvu viņai darboties. Man sāpēja galva.

“Vectēvs pārbūvē Klērmontu.” Viņa sarullēja zeķes bumbiņās. “Esmu tev jau to teikusi miljoniem reižu.”

Es neatcerējos. “Kā tā?”

“Tā viņš ir izdomājis. Vasaru viņš pavadīs Vindmērā.”

“Tev nepārtraukti uz viņu gaidot?”

Mamma pamāja. “Viņš nevar palikt pie Besas vai Kerijas. Un tu jau zini, kā viņš uztver rūpes par sevi. Lai nu kā - tu varēsi lieliski izglītoties Eiropā.”

“Es labāk dotos uz Bīčvudu.”

“Nē, nedotos gan,” viņa stingri noteica.

Eiropā es vēmu mazos spainīšos un tiriju zobus ar kaļķainu britu zobupastu. Uz vairāku muzeju labierīcību grīdām es gulēju ar seju pret aukstajām flīzēm, jūtot, kā manas smadzenes pārvēršas šķidrumā un burbuļodamas sūcas ārā pa manu ausi. Migrēna atstāja manas asinis stiepjamies pāri mazpazīstamu viesnīcu palagiem, pilot uz grīdas, iesūcoties paklājos, kruasānu pārpalikumos un itāļu smalkajos cepumos.

Es dzirdēju, kā tētis mani sauc, bet es nekad neatbildēju, pirms manas zāles nebija iedarbojušās.

Tovasar man pietrūka Meļu.

Mēs nekad nesazinājāmies skolas laikā. Vismaz ne pārāk bieži, lai gan, kad bijām jaunāki, mēs mēģinājām. Mēs rakstījām un atzīmējām viens otru vasaras fotogrāfijās - sevišķi septembrī, bet pēc kāda mēneša tas viss pamazām izplēnēja. Nez kādēļ Bīčvu-das burvība nekad nespēja ielauzties mūsu ikdienas dzīvēs. Mēs negribējām zināt par skolas draugiem un klubiņiem, un sporta komandām. Mēs zinājām, ka mūsu pieķeršanās atdzīvosies, kad nākamā gada jūnijā mēs viens otru ieraudzīsim uz doka, sāļajam gaisam un blāvajai saulei virmojot ūdenī.

Bet gadā pēc mana nelaimes gadījuma es dienām un pat nedēļām kavēju skolu. Es nenokārtoju pārbaudījumus, un direktors paziņoja, ka man nāksies atkārtoti mācīties vidusskolas pēdējā klasē. Es pārtraucu apmeklēt futbola un tenisa treniņus. Es vairs nevarēju pieskatīt bērnus. Es nevarēju vadīt auto. Draugi, kas man bija, attālinājās un kļuva par paziņām.

Pāris reižu es aizrakstīju Mirrenai. Zvanīju un atstāju ziņojumus, par kuriem vēlāk man bija kauns, tie bija pilni vientulības un bezspēcības.

Es zvanīju arī Džonijam, bet viņa balss pastkaste bija pilna.

Es nolēmu vairs nezvanīt. Negribēju vairs teikt jebko, kas liktu man justies vājai.

Kad tētis mani aizveda uz Eiropu, es zināju, ka Meļi jau ir uz salas. Vectēvs uz salas nebija ierīkojis telefonus, bet mobilajiem telefoniem tur nebija pārklājuma, tāpēc es sāku rakstīt e-pastus. Citādākus nekā manas žēlabainās balss ziņas - šīs vēstules bija apburošas, piemīlīgas piezīmes no cilvēka, kuru nemocīja galvassāpes.

Lielākoties.

Mirrena!

Māju tev no Barselonas, kur mans tēvs ēda gliemežu zupu.

Mūsu viesnīca ir viscaur zeltā. Pat sālstrauciņi - cik brīnišķīgi netīkami.

Atraksti un pastāsti, kādas blēņas mazie strādā un uz kurām koledžām tu pieteiksies, un vai esi atradusi lielo mīlestību.

/Keidensa

* * *

Džoni j!

Bonjour no Parīzes, kur mans tēvs ēda vardes.

Es redzēju Spārnoto Nīki. Fenomenāls ķermenis. Bez rokām.

Man jūsu pietrūkst. Kā iet Getam?

/Keidensa

* * *

Mirrena!

Sveicieni no pils Skotijā, kur mans tēvs ēda jēra spē-ķes. Tas ir, mans tēvs ēda jēra sirdi, aknas un plaušas, kas sajaukti ar auzu pārslām un vārīti jēra kuņģī.

Tā ka tu zini, ka viņš ir viens no tiem cilvēkiem, kas ēd sirdis.

/Keidensa

*

* *

Džonij!

Esmu Berlīnē, kur mans tēvs ēda asinsdesu.

Nirstiet manā vietā. Ēdiet melleņu pīrāgu. Spēlējiet tenisu. Kuriet ugunskurus. Un tad to visu man atstāstiet. Esmu vājprātīgi nogarlaikojusies un izgudrošu kādu radošu sodu, ja nepakļausieties maniem norādījumiem.

/Keidensa

Nevarētu teikt, ka biju pārsteigta, ka viņi neatbildēja. Turklāt, ņemot vērā, ka, lai piekļūtu internētam, bija jādodas uz Vainjār-du, Bīčvudu var uzskatīt par citu pasauli. Tiklīdz tur nokļūsti, viss pārējais visums šķiet tikai kā nepatīkams sapnis.

Tikpat labi Eiropa varētu arī neeksistēt.

15.

Vēlreiz laipni lūgti skaistajā Sinklēru ģimenē.

Mēs ticam aktivitātēm brīvā dabā. Mēs ticam, ka laiks dziedē.

Mēs ticam recepšu zālēm un kokteiļu stundai, lai gan atklāti to nesakām.

Savas problēmas mēs neapspriežam restorānos. Mēs neticam ciešanu publiskai izrādīšanai. Mūsu augšlūpas ir stivas, un, iespējams, cilvēki par mums ziņkāri interesējas, jo mēs nevienam nerādām savas sirdis.

Iespējams, mēs izbaudām, ka cilvēki par mums ziņkāri interesējas.

Šeit, Bērlingtonā, esam tikai mēs divas ar mammu un tagad ari suņi. Bostonā mēs nejūtam vectēva varu vai visas ģimenes

ietekmi kā Bīčvudā, bet es vienalga zinu, kā cilvēki mūs uzlūko. Slaidā māte un slimīgā meita. Mums ir augsti vaigu kauli un plati pleci. Mēs plaši smaidām un rādām zobus, kad esam pilsētā darīšanās.

Slimīgā meita daudz nerunā. Cilvēki, kas viņu pazīst no skolas, cenšas no viņas izvairīties. Lai gan neviens viņu tāpat pārāk labi nepazina, arī kad viņa vēl nebija slima. Arī tad viņa bija klusa.

Tagad viņa vienā laidā kavē skolu. Bet, kad viņa to apmeklē, viņas bālā āda un ūdeņainās acis liek viņai izskatīties valdzinoši traģiskai kā romānu varonei - vārgai un izdilušai. Dažreiz skolā viņa nokrīt un sāk raudāt. Viņa biedē citus skolēnus. Pat laipnākajiem jau ir apnicis pavadīt viņu līdz medmāsas kabinetam.

Un tomēr viņai piemīt mistiska aura, kas pasargā viņu no ķircināšanas un atšķir no citiem tipiskiem vidusskolas nevēlamajiem. Viņas māte ir Sinklēra.

Es pati, protams, neizjūtu sevī nekādu mistisko auru, vēlu vakarā ēdot ātri pagatavojamo vistas zupu vai guļot medmāsas kabinetā zem bālajām dienasgaismas lampām. Tas, kā mēs ar mammu strīdamies pēc tēta aiziešanas, ne tuvu nav kas šarmants un valdzinošs.

Es pamostos un ieraugu, ka viņa stāv manas istabas durvīs un vēro mani.'

“Beidz lidināties pa gaisu.”

“Es mīlu tevi. Es rūpējos par tevi,” viņa saka, uzlikusi roku uz sirds.

“Nu tad izbeidz.”

Ja vien varētu, es aizcirstu durvis viņas priekšā. Bet es nevaru piecelties.

Bieži vien es atrodu piezīmju lapiņas, kas izskatās pēc kādas konkrētas dienas pierakstiem par manām ēdienreizēm: grauzdiņš ar ievārījumu, bet tikai puse; ābols un popkorns; salāti ar rozīnēm; šokolādes batoniņš; makaroni. Šķidrums? Proteīni? Pārāk daudz limonādes.

Tas, ka nespēju vadīt auto, nav šarmanti. Nav nekā mistiska tajā, ka sestdienas vakarā esmu mājās, lasot romānus un guļot uz smakojošiem retriveriem. Tomēr es neesmu imūna pret sajūtu, ka tieku uztverta kā mistiska, kā Sinklēra, kā daļa no īpašo cilvēku privileģētā klana un kā daļa no kāda maģiska un svarīga stāsta tikai tāpēc, ka esmu daļa no šā klana.

Ari mana māte nav pret to imūna.

Lūk, par ko mums ir nācies kļūt.

Sinklēri. Sinklēri.

OTRA DAĻA. Vermonta

.

16

Kad man bija astoņi gadi, tētis Ziemassvētkos uzdāvināja kaudzi pasaku grāmatu. Tām visām bija krāsaini iesējumi - Dzeltenā pasaku grāmata, Zilā pasaku grāmata, Tumšsarkanā, Zaļā, Brūnā un Oranžā. Tajās bija pasakas no visas pasaules, daudzas un dažādas jau sen zināmu stāstu variācijas.

Tās lasot, varēja saklausīt viena stāsta atbalsis otrā un tad vēl cita stāsta atbalsis nākamajā. Tik daudzas sākās vienādi: reiz sensenos laikos bija trīs.

Trīs kaut kas: trīs sivēni, trīs lāči, tris brāļi, trīs zaldāti, tris āži.

Trīs princeses.

Kopš atgriezos no Eiropas, esmu sākusi rakstīt pati savas pasakas. Variācijas.

Manā rīcībā ir daudz laika - ļaujiet, es jums pastāstīšu stāstu. Variāciju, kā saku, par stāstu, ko reiz jau esat dzirdējuši.

Reiz sensenos laikos dzīvoja karalis, kuram bija trīs skaistas meitas.

Kļūstot arvien vecākam, viņš prātoja, kurai no meitām mantojumā nodot savu karaļvalsti, jo neviena no viņām nebija precējusies, un karalim nebija mantinieka. Karalis nolēma lūgt savām meitām, lai tās parāda, cik ļoti viņas mīl savu tēvu.

Un tā vecākajai no princesēm viņš jautāja, cik ļoti tā viņu mīlot.

Viņa mīlot karali tikpat daudz, cik karaļvalstī dārgumu.

Karalis vērsās pie vidējās princeses un teica, lai arī viņa pastāsta, cik ļoti tā mīl savu tēvu.

Viņas mīlestība pret karali esot tikpat spēcīga kā dzelzs.

Un arī jaunākajai princesei karalis jautāja, cik ļoti viņa mīl karali.

Jaunākā princese ilgi domāja, pirms sniedza savu atbildi. Visbeidzot viņa teica, ka mīlot karali tikpat, cik gaļa mīlot sāli.

“Tad tu mani it nemaz nemīli,” karalis atbildēja. Viņš izdzina savu jaunāko meitu no pils un lika pacelt tiltu pāri pils aizsargdambjiem, lai viņa nevarētu atgriezties.

Tā jaunākā meita devās mežā bez mēteļa vai nieka maizes klaipa. Viņa klīda saltajā ziemā pa mežu, apmezdamās zem koku lapotnēm. Galu galā princese nokļuva kādā attālā ciematā un sāka strādāt pie pavāra. Dienām un nedēļām ejot, viņa iemanījās virtuves darbos. Un laika gaitā ar savām prasmēm viņa sāka pārspēt pašu pavāru, bet viņas ēdieni tika izslavēti visā karaļvalstī.

Gāja gadi, un vecākajai princesei tika rīkotas kāzas. Svinību mielastam tika noalgota slavenā pavāre no mazā ciemata.

Mielasta beigās tika pasniegts cūkas cepetis - karaļa iecienītākais ēdiens. Tikai šoreiz tas bija pagatavots bez sāls.

Karalis to pagaršoja.

Un pagaršoja vēlreiz.

“Kurš gan uzdrošinās nākamās karalienes kāzu mielastā pasniegt tik slikti pagatavotu cepeti?” viņš skaļi iekliedzās.

Jaunākā meita, pavāre, parādījās tēva priekšā, bet viņa bija tik ļoti izmainījusies, ka karalis savu jaunāko meitu nemaz nepazina. “Es pagatavoju cepeti bez sāls, Jūsu Majestāte,” viņa paskaidroja. “Jo vai gan pirms daudziem gadiem jūs nepadzināt savu meitu no karaļvalsts, jo uzskatījāt, ka sāls ir bez vērtības?”

Pēc šiem vārdiem karalis saprata ne tikai to, ka tā ir viņa meita, bet arī to, ka tieši viņa visvairāk mīlējusi karali.

Bet ко пи?

Gan vecākā, gan vidējā meita visu šo laiku ir dzīvojušas karaļa namā. Viena bijusi mīļāka vienā nedēļā, bet otra atkal citā. Un tā viņas ir atsvešinājušās, tēvam nepārtraukti viņas salīdzinot. Bet tagad jaunākā meita ir atgriezusies. Karalis atņēma vecākajai, nupat izprecinātajai meitai karaļvalsti. Viņa tomēr nekļūs par karalieni. Abas vecākās māsas sadusmojās.

Sākumā jaunākā meita atkal laimīgi gozējās tēva mīlestības saulītē. Bet nepagāja ilgs laiks, kad viņa attapās - karalis ir plānprātīgs un sajucis no varas. Viņa kļūs par karalieni, bet viņai jāpavada visas atlikušās dienas, kopjot veco tirānu. Viņa nepametīs tēvu, lai arī cik slims viņš būtu.

Vai viņa paliek tāpēc, ka mīl tēvu tikpat loti, cik gaļa mīl sāli?

Vai arī viņa paliek, jo tagad karalis viņai ir apsolījis karaļvalsti?

Viņai ir grūti saskatīt atšķirību.

17

Rudenī pēc ceļojuma uz Eiropu es uzsāku projektu. Katru dienu es atdevu kaut ko no sev piederošajām lietām.

Es aizsūtīju pa pastu Mirrenai vecu Bārbiju ar īpaši gariem matiem, par kuru mēs mēdzām plēsties, kad bijām vēl mazas. Un aizsūtīju Džonijam svītrainu šalli, ko mēdzu bieži valkāt. Džonijam patīk svītras.

Manas ģimenes vecākajiem cilvēkiem - mammai, tantēm un vectēvam - skaistu lietu krāšana ir dzīves mērķis. Tas, kuram nomirstot būs visvairāk lietu, laimē.

Laimē ko? Tas ir jautājums, uz kuru es gribētu zināt atbildi.

Arī es mēdzu būt cilvēks, kam patik skaistas lietas. Tāpat kā mamma, tāpat kā visi Sinklēri. Bet es tāda vairs neesmu.

Mūsu Bērlingtonas māju mamma ir piepildījusi ar sudrabu un kristālu, lielajām fotogrāfiju grāmatām un kašmira plediem. Biezi paklāji klāj visu telpu grīdas, un pie sienām rindojas neskaitāmas gleznas, ko gleznojuši vietējie mākslinieki, kurus mamma atbalsta. Viņai patīk antīkais porcelāns, un viņa izliek to apskatei ēdamistabā. Viņa ir nomainījusi labi braucošo Saab pret BMW.

Nevienam no šiem labklājības un gaumes simboliem nav nekāda pielietojuma.

“Skaistums ir lietderīgs,” mamma strīdas. “Tas rada vietas izjūtu, personīgās vēstures izjūtu. Pat baudu, Keidensa. Vai esi kādreiz dzirdējusi par baudu?”

Bet domāju, ka viņa melo gan man, gan pati sev par to, kāpēc patiesībā viņai pieder visas šīs lietas. Katrs jauns pirkums liek mammai justies varenai, pat ja tikai uz mirkli.

Es domāju, ka māja, kas pilna ar glītiem nieciņiem, īpašuma un gleznu un gliemežvāku pirkšana no saviem mākslinieciskajiem draugiem, un karotes no Tiffany piešķir statusu. Senlietas un austrumnieciski paklāji citiem pavēstī, ka mana māte varbūt ari ir šķirnes suņu audzētāja, kas pārtrauca mācības Brinmoras koledžā, bet viņai tomēr ir vara, jo viņai ir nauda.

Atdošanai: mans gultas spilvens. Es nesu to, kamēr paveicu visu nepieciešamo.

Ārā pie bibliotēkas pret sienu ir atspiedusies meitene. Pie viņas potītēm stāv kartona trauciņš sīknaudai. Viņa nav daudz vecāka par mani.

“Vai vēlies šo spilvenu?” es jautāju. “Es izmazgāju spilven-drānu.”

Viņa paņem un apsēžas uz tā.

Tonakt mana gulta nav ērta, bet tā būs labāk.

Atdošanai: Karalis Līrs izdevums mīkstajos vākos, ko lasīju vidusskolas otrajā gadā, atrasts zem gultas.

Ziedots pilsētas bibliotēkai.

Man to vairs nevajadzēs lasīt.

Atdošanai: fotogrāfija ar vecmāmiņu Tiperu Lauksaimniecības institūta ballē, kur viņai mugurā ir vakartērps, bet rokās sivēns.

Mājupceļā es iegriežos tuvējā ziedošanas biedrībā. “Sveika, Keidensa,” stāvot aiz letes, mani sveicina Petija. “Ienesi vēl kaut ko?”

“Sī bija mana vecmāmiņa.”

“Viņa bija skaista dāma,” saka Petija, vērīgi aplūkojot bildi. “Esi pārliecināta, ka nevēlies izņemt fotogrāfiju? Vari ziedot tikai fotorāmīti.”

“Esmu pārliecināta.”

Vecmāmiņa ir mirusi. Viņas fotogrāfijas paturēšana neko nemainīs.

“Tu atkal biji kaut ko noziedot?” mamma jautā, tiklīdz esmu pārnākusi mājās. Viņa griež persikus ar augļu nazi. la.

“Ko tu atdevi šoreiz?”

“Tikai kādu senu vecmāmiņas fotogrāfiju.”

“Ar sivēnu?” Viņas mute noraustās. “Ak, Keidij.”

“Tā bija mana, un es drīkstēju to atdot.”

Mamma nopūšas. “Ja atdosi kādu no suņiem, es tev pilnas ausis piedziedāšu.”

Es pietupjos vienā augumā ar suņiem. Bošs, Grendels un Popi-ja sveic mani ar maigiem, pieklusinātiem rējieniem. Viņi ir mūsu ģimenes suņi, iznesīgi un labi audzināti. Tīrasiņu zelta retrīveri.

Popijai ir bijuši jau vairāki metieni mammas biznesam, bet kucēni un citi suņi dzīvo kādā saimniecībā ārpus Bērlingtonas. “Nemūžam to nedarītu,” es saku.

Viņu mīkstajās suņu ausīs es iečukstu, cik ļoti viņus mīlu.

18.

Ievadot google meklētājā traumatisks smadzeņu ievainojums, lielākoties piedāvātajā informācijā kā sekas tiek norādīta selektīvā amnēzija. Pēc pārciestām smadzeņu traumām pacients bieži vien mēdz daudz ko aizmirst. Viņai sagādās grūtības vienotā stāstā savienot traumas iegūšanas bridi.

Bet es negribu, lai cilvēki zina, ka esmu šāda. Joprojām šāda, arī pēc neskaitāmajiem ārstu apmeklējumiem, rentgeniem un zālēm.

Negribu, ka man tiek pielikts apzīmējums nespēja. Negribu vairāk zāļu. Negribu ārstus un noraizējušos skolotājus. Dievs zina, man pietiek ārstu.

Ko es atceros no vasaras, kad notika nelaimes gadījums?

Kā es iemīlējos Getā pie Redgeitas virtuves durvīm.

Viņa rozi Rakelei un manu vīna piesūcināto nakti, dusmās griežoties.

Kā es uzvedos normāli. Kā gatavojām saldējumu. Spēlējām tenisu.

Zefīrus ar šokolādi un cepumiem un Geta dusmas, kad teicām, lai viņš apklust.

Nakts peldes.

Kā ar Getu skūpstījāmies bēniņos.

Kā vectēvs stāstīja par Cracker Jack notikumu un kā palīdzēju viņam nokāpt pa kāpnēm.

Riepas šūpoles, pagrabu, salas taku. Getu un sevi vienu otra rokās.

Kā Gets redzēja mani asiņojam. Kā uzdeva man jautājumus. Kā apkopa manas brūces.

Neko daudz vairāk es neatceros.

Es redzu Mirrenas roku, viņas pirkstus ar aplupušo zelta nagu laku, turot kanniņu ar motorlaivu degvielu.

Mammas stingro seju, jautājot: “Melnās pērles?”

Džonija kājas, viņam skrienot lejup pa Klērmontas kāpnēm uz laivu māju.

Vectēvu turamies pie koka, viņa ugunskura blāzmā izgaismoto seju.

Un mūs visus četrus Meļus, smejamies tik ļoti, ka jūtamies apreibuši un nelabi. Bet kas gan bija tik smieklīgs?

Kas tas bija, un kur mēs bijām?

Es nezinu.

Es mēdzu jautāt mammai, kad nevarēju atcerēties pārējo piecpadsmito vasaru. Mana aizmāršība mani biedēja. Es mēdzu ieteikt pārstāt lietot zāles vai pamēģināt citas, vai apmeklēt citu ārstu. Es lūdzos, lai man pastāsta, ko esmu aizmirsusi. Tad kādu dienu, vēlu rudeni, tajā rudenī, kad man veica pārbaudes uz nāvējošajām slimībām, mamma sāka raudāt. “Tu to man jautā atkal un atkal. Bet tu nekad neatceries, ko esmu tev teikusi.”

“Piedod.”

Viņa ielēja sev vīnu un runāja: “Tu sāki uzdot šos jautājumus jau dienā, kad pamodies slimnīcā. Kas notika? Kas notika? Es teicu tev taisnību, Keidensa, vienmēr, un tu man to atstāstīji. Bet nākamajā dienā tu atkal uzdevi tos pašus jautājumus.”

“Piedod,” es atkārtoju.

“Un joprojām gandrīz katru dienu tu uzdod šos jautājumus.”

Tā ir taisnība, man nebija atmiņu par to, kā es savainojos. Es neatceros neko, kas notika pirms negadījuma vai pēc tā. Es neatceros ārstu apmeklējumus. Es zinu, ka tie notika, jo, saprotams, tie notika - esmu šeit un tagad ar savu diagnozi un zālēm bet gandrīz viss mans ārstēšanās process ir kā miglā tīts.

Es paskatījos uz mammu. Uz viņas saniknoti norūpējušos seju, saraudātajām acīm, reibuma slābano muti. “Tev jāpārstāj jautāt,” viņa teica. “Turklāt ārsti tāpat uzskata, ka tev labāk visu atcerēties pašai.”

Es liku viņai izstāstīt vēl pēdējo reizi, pierakstot visas viņas atbildes, lai vēlāk, kad vien vēlētos, varētu tās aplūkot. Tāpēc arī varu pastāstīt par nakts peldes negadījumu, par klintīm, hipo-termiju, elpošanas problēmām un neapstiprināto traumatisko smadzeņu ievainojumu.

Vairs nekad es neko viņai nejautāju. Lai gan ļoti daudz ko es nesaprotu, šādi viņa vismaz mazliet mazāk lieto alkoholu.

19.

Tētis plāno mani vest uz Austrāliju un Jaunzēlandi, tur pavadot visu septiņpadsmito vasaru.

Es nevēlos braukt.

Es gribu atgriezties Bīčvudā. Gribu redzēt Mirrenu un gulēt saulē, plānojot mūsu nākotni. Gribu strīdēties ar Džoniju un doties nirt, un gatavot saldējumu. Gribu mazajā pludmalē kurināt ugunskurus. Es gribu, lai mēs visi kaudzē atkal gulētu šūpuļtīklā uz Klērmontas lieveņa un būtu Meļi, ja vien tas viss vēl ir iespējams.

Vēlos atcerēties savu nelaimes gadījumu.

Vēlos zināt, kāpēc Gets pazuda. Es nezinu, kāpēc viņš nebija ar mani, kad gāju peldēties. Nezinu, kāpēc viena devos uz mazo pludmali. Kāpēc es peldēju tikai apakšveļā un smiltīs neatstāju citas savas drēbes. Un kāpēc viņš pazuda, kad es savainojos.

6o

Es domāju, vai viņš mani mīlēja. Es domāju, vai viņš mīlēja Rakeli.

Pēc piecām dienām mums ar tēti paredzēts doties ceļā uz Austrāliju.

Man nevajadzēja piekrist.

Es kļūstu nožēlojama un elsoju. Saku mammai, ka man nevajag redzēt pasauli. Man vajag redzēt ģimeni. Man pietrūkst vectēva.

Nē.

Man kļūs slikti, ja došos uz Austrāliju. Mana galva no sāpēm pārsprāgs, man nevajadzētu kāpt lidmašīnā. Man nevajadzētu ēst dīvainu ēdienu. Man nevajadzētu mocīties laika zonu atšķirību dēļ. Ja nu es pazaudēju savas zāles?

Beidz strīdēties. Par ceļojumu jau ir samaksāts.

Agri no rīta es izvedu pastaigā suņus. Es piepildu trauku mazgājamo mašīnu ar netīrajiem traukiem un vēlāk tos arī izņemu. Es uzvelku kleitu un uz vaigiem uzkrāsoju sārtumu. Es izēdu visu šķīvi. Es ļauju mammai sevi apskaut un glaudīt manus matus. Es pasaku viņai, ka vēlos pavadīt vasaru ar viņu, nevis tēti.

Lūdzu.

Nākamajā dienā Bērlingtonā ierodas vectēvs un paliek viesu guļamistabā. Jau kopš maija vidus viņš ir uz salas, un, lai nokļūtu šeit, viņam nācās braukt ar laivu, mašīnu un visbeidzot arī kāpt lidmašīnā. Pēdējo reizi viņš mūs apciemoja, kad vecmāmiņa Tipera vēl bija dzīva.

Mamma aizbrauc viņam pretī uz lidostu, kamēr es palieku mājās un uzklāju vakariņu galdu. Viņa ir nopirkusi ceptu vistu un piedevas tuvējā pilsētas restorānā.

Kopš pēdējo reizi redzēju vectēvu, viņš ir zaudējis svaru. Viņa baltie mati spurojas pušķos ap ausīm; viņš izskatās pēc maza putnēna. Lai gan vēders kā bumba, viņa āda ir nokarājusies kā maiss - tādu es viņu nemaz neatcerējos. Viņš vienmēr šķita tik neuzvarams - ar stingriem, platiem pleciem un daudzajiem zobiem.

Vectēvs ir no tiem cilvēkiem, kam ir vairāki dzīves moto. “Nekad nesamierinies ar atbildi nē,” viņš mums vienmēr teica. Un “Nekad nesēdies telpas aizmugurē. Uzvarētāji sēž priekšā”.

Mēs, Meļi, mēdzām izbolīt acis, dzirdot šādus paziņojumus -“Esi izlēmīgs; nevienam nepatīk pielīdēji”; “Nekad nesūdzies, nekad netaisnojies” -, bet pieaugušo sarunās mēs joprojām uzlūkojām viņu kā viedo.

Vectēvam ir svītraini kokvilnas šorti un mokasīni. Viņa kājas ir izstīdzējušas kā večukam. Viņš papliķē man pa muguru un pieprasa viskiju ar sodu.

Mēs ēdam, un viņš stāsta par saviem draugiem Bostonā. Par jauno virtuvi viņa Bīčvudas mājā. Neko svarīgu. Vēlāk, kad mamma nokopj galdu, es parādu viņam dārzu mājas sētas pusē. Joprojām spīd vakara saule.

Vectēvs noplūc peonijas ziedu un pasniedz to man. “Manam pirmajam mazbērnam.”

“Neplūc ziedus, labi?”

“Penija neiebildīs.”

“Iebildīs gan.”

“Keidensa bija pirmā,” viņš saka, skatoties debesīs, nevis man acīs. “Atceros, kā viņa ieradās mūs apciemot Bostonā. Viņa bija apģērbta sārtā kombinezonā, bet viņas mati slējās stāvus gaisā. Džonijs piedzima trīs nedēļas vēlāk.”

“Es esmu tepat blakus, vectēv.”

“Keidensa bija pirmā, un man bija vienalga, ka viņa ir meitene. Es gribēju viņai dot visu. Tāpat kā mazdēlam. Es nēsāju viņu savās rokās, un mēs dejojām. Viņa bija mūsu ģimenes nākotne.”

Es pamāju.

“Varēja redzēt, ka viņa ir Sinklēra. Viņai bija tie mati, bet ne tikai tie. Arī zods un mazās rociņas. Mēs zinājām, ka viņa būs gara. Mēs visi bijām gari, līdz Besa apprecēja to īso puisi, un arī Kerija pieļāva to pašu kļūdu.”

“Tu domā Brodiju un Džonatanu.”

“Labi, ka tikām vaļā, vai ne?” vectēvs smaida. “Visi mūsu ļaudis bija gari. Vai zināji, ka manas mātes senči ieradās ar Mayflower kuģi? Lai radītu šo dzīvi Amerikā.”

Es zinu, ka nav svarīgi, vai mūsu senči ieradās ar Mayflower. Nav svarīgi, vai esam gari. Vai blondi. Tieši tāpēc es nokrāsoju savus matus - es negribu būt vecākā. Salas, bagātību un cerību mantiniece.

Bet, no otras puses, varbūt arī gribu.

Pēc tik garas dienas ceļojot, vectēvs bija iedzēris mazliet par daudz. “Vai dosimies iekšā?” es jautāju. “Vēlies apsēsties?”

Viņš noplūc otru peonijas ziedu un iedod man. “Piedošanai, mana dārgā.”

Es papliķēju pa viņa sagumušo muguru. “Vairāk gan neplūc, labi?”

Vectēvs pieliecas un aizskar dažus baltus tulpju ziedus.

“Tiešām, nevajag,” es saku.

Viņš noplūc trešo peonijas ziedu - strauji un izaicinoši. Pasniedz to man. “Tu esi mana Keidensa. Pirmā.”

«T- »

Ja.

“Kas notika ar taviem matiem?”

“Es tos nokrāsoju.”

“Es tevi neatpazinu.”

“Tas nekas.”

Vectēvs norāda uz peoniju ziediem manā rokā. “Trīs ziedi tev. Tev vajag trīs.”

Viņš izskatās žēlabains. Viņš izskatās varens.

Es mīlu viņu, bet neesmu pārliecināta, ka man viņš patīk. Es paņemu viņu pie rokas un vedu iekšā.

20

Reiz sensenos laikos dzīvoja karalis, kam bija trīs skaistas meitas. Viņš visas ļoti mīlēja. Kādu dienu, kad princeses bija sasniegušas pilngadību, briesmīgs trīsgalvains pūķis apsēda karaļvalsti, ar savu karsto elpu dedzinādams ciematus. Tas nopostīja labības laukus un nodedzināja baznīcas. Nogalināja bērnus un vecus cilvēkus, un visus, kas patrāpījās tam ceļā.

Izmisis karalis piesolīja princeses par sievām tam, kurš spēs nogalēt pūķi. Varoņi un bruņinieki ieradās spīdošās bruņās, jājot drošsirdīgu zirgu mugurās un vicinot zobenus, un no lokiem šaujot bultas.

Cits pēc cita drosmīgie vīri krita un tika apēsti.

Visbeidzot karalis nolēma, ka jaunava spētu atkausēt pūķa salto sirdi un gūt uzvaru tur, kur kareivjiem nebija veicies. Viņš aizsūtīja savu vecāko izlūgties pūķim žēlastību pār karaļvalsti, bet pūķis, neuzklausījis nevienu viņas vārdu, norija princesi veselu.

Tad karalis sūtīja savu vidējo meitu pūķim izlūgties žēlastību, bet viņu sagaidīja māsas liktenis - pūķis norija viņu veselu, vēl pirms viņa bija paspējusi kaut vārdu pār lūpām pateikt.

Visbeidzot karalis sūtīja savu jaunāko meitu izlūgties pūķim žēlastību pār karaļvalsti. Jaunākā meita bija tik jauka un tik gudra, ka karalis bija pārliecināts - viņai izdosies panākt to, kas māsām nebija izdevies.

Bet nekā. Pūķis viņu vienkārši apēda.

Karalis palika viens ar savām sāpēm un nožēlu. Tagad viņš bija vientuļš.

Un nu ļaujiet man pajautāt. Kurš nogalināja princeses?

Pūķis? Vai viņu tēvs?

Nākamajā dienā, kad vectēvs dodas prom, mamma piezvana

tētim un atceļ ceļojumu uz Austrāliju. Viņi kliedz. Viņi meklē kompromisus.

Galu galā viņi nolemj, ka uz četrām nedēļām es došos uz Bīč-vudu, bet tad apciemošu tēti Kolorādo, kur es vēl nekad neesmu bijusi. Viņš uzstāj. Viņš nezaudēs mani uz visu vasaru - pretējā gadījumā tikšot iesaistīti juristi.

Mamma piezvana tantēm. Ar viņām mammai ir garas un privātas sarunas ārā uz mājas lieveņa. Es varu dzirdēt tikai dažas frāzes: Keidensa ir ļoti trausla, viņai vajag atpūsties. Tikai četras nedēļas, ne visu vasaru. Nekas nedrīkst viņu satraukt, ārstēšana ir pakāpeniska.

Arī Pinot Grigio, Sancerre, varbūt mazliet Riesling; nekādā gadījumā ne Chardonnay.

21.

Tagad mana istaba ir gandrīz tukša. Uz manas gultas ir uzklāti palagi un vatēta sega. Uz galda stāv mans portatīvais dators, dažas pildspalvas. Krēsls.

Man pieder daži pāri džinsu un šortu. Man ir teniskrekli un flaneļa krekli, daži siltie džemperi; peldkostīms, viens pāris sporta apavu, pāris gumijas iešļūceņu un pāris zābaku. Divas kleitas un daži augstpapēžu apavi. Silts mētelis, vējjaka un auduma ceļojumu soma.

Plaukti ir tukši. Nekādu bilžu, nekādu plakātu. Nekādu veco rotaļlietu.

Atdošanai: ceļojuma zobu sukas komplekts, ko mamma man vakar nopirka.

Man jau ir zobu suka. Nesaprotu, kāpēc viņa man pirka vēl vienu. Tā sieviete pērk lietas tikai pirkšanas pēc. Pretīgi.

Es aizeju līdz bibliotēkai un uzmeklēju meiteni, kura paņēma manu spilvenu. Viņa joprojām stāv, atspiedusies pret sienu. Es ielieku zobu sukas komplektu viņas kartona trauciņā.

Atdošanai: Geta olīvkrāsas vējjaka. Tā, kuru uzvilku nakti, kad mēs, sadevušies rokās, lūkojāmies zvaigznēs un runājām par Dievu. Es viņam to nekad neatdevu.

Man to vajadzēja atdot pašu pirmo. Es to zinu. Bet es nespēju piespiest sevi to izdarīt. Vējjaka bija viss, kas man no viņa bija palicis.

Tomēr tā rīkoties bija gļēvi un muļķīgi. Gets mani nemīl.

Ari es viņu nemīlu un varbūt nekad neesmu mīlējusi.

Parit es viņu ieraudzīšu, un es viņu nemīlu, un es nevēlos viņa vējjaku.

22.

Vakarā pirms došanās uz Blčvudu pulksten desmitos zvana telefons. Mamma ir dušā. Es paceļu klausuli.

Elsošana. Tad smiekli.

“Kas tur ir?”

“Keidij?”

Es aptveru, ka runātājs ir bērns. “Jā.”

“Šeit Tafts.” Mirrenas brālis. Viņam nav manieru.

“Kāpēc tu vēl esi nomodā?”

“Vai tiesa, ka tu esi atkarīgā?” Tafts man jautā.

“Nē.”

“Esi pārliecināta?”

“Tu zvani, lai pajautātu, vai esmu atkarīgā?” Neesmu runājusi ar Taftu kopš nelaimes gadījuma.

“Mēs esam Bičvudā,” viņš saka. “Šorīt atbraucām.”

Man prieks, ka viņš maina tematu. Es pārmainu savu balss toni uz priecīgāku. “Mēs ieradīsimies rit. Vai tur ir jauki? Jūs bijāt peldēt?”

“Nē.”

“Vai šūpojāties riepas šūpolēs?”

“Nē,” atbild Tafts. “Tu tiešām esi pārliecināta, ka neesi atkarīgā?”

“Kur tev vispār radās tāda ideja?”

“Bonija. Viņa teica, ka man no tevis jāuzmanās.”

“Neklausies, ko Bonija saka,” es aizrādu. “Klausi Mirrenu.” “Par to jau es ari runāju. Bet Bonija ir vienīgā, kas man tic par Kadldaunu,” viņš saka. “Un es gribēju tev piezvanīt. Bet tikai ne tad, ja tu esi atkarīgā, jo atkarīgie neko nesaprot.”

“Es neesmu atkarīgā, tu, nejēga,” es saku. Lai gan, iespējams, es meloju.

“Kadldaunā spokojas,” saka Tafts. “Vai varu gulēt pie tevis Vindmērā?”

Man patīk Tafts. Viņš ir mazliet ķerts un viscaur vasarraibu-mos, turklāt Mirrena viņu mīl daudz vairāk nekā dvīnes. “Tur nespokojas. Mājai cauri vienkārši pūš vējš,” es saku. “Tas pūš cauri ari Vindmērai. Un tāpēc grab logi.”

“Tur spokojas gan,” Tafts uzstāj. “Mamma man netic, un Li-bertija ari ne.”

Būdams mazāks, Tafts bija viens no tiem bērniem, kas baidījās no briesmoņiem skapi. Vēlāk viņš bija pārliecināts, ka zem piestātnes dzīvo jūras briesmonis.

“Palūdz, lai Mirrena tev palīdz,” es viņam saku. “Viņa tev palasīs priekšā pasaku pirms gulētiešanas vai padziedās.”

“Tu tā domā?”

“Noteikti. Un, kad es aizbraukšu uz salu, es tevi aizvedīšu izbraukumā ar laivu, velkot aiz tās pūsli, un tu varēsi nirt, un mums būs lieliska vasara, Taft.”

“Labi,” viņš atbild.

“Nebaidies no vecās, dumjās Kadldaunas,” es viņam saku. “Parādi, kurš ir noteicējs, un rīt tiksimies.”

Viņš noliek klausuli neatvadījies.

TREŠĀ DAĻA . Septiņpadsmitā vasara

.

23.

Ostas pilsētā Vudsholā mēs ar mammu izlaižam suņus no mašīnas un. vilkdamas savas smagās somas, dodamies uz piestātni, kur mūs jau gaida tante Kerija.

Kerija ilgi apskauj mammu, pirms palīdz mums iekrāmēt laivā somas un dabūt tajā suņus. “Tu esi tik skaista kā nekad agrāk,” viņa saka. “Un, paldies Dievam, jūs esat šeit.”

“Ak, ko nu,” saka mamma.

“Zinu, ka biji slima,” Kerija man saka. Viņa ir garākā no visām Sinklēru meitām un ari vecākā. Viņai mugurā ir garš kašmira apmetnis. Grumbiņas viņas mutes abos kaktiņos ir dziļas. Ap kaklu viņai ir kāda antīka nefrīta kaklarota, kas piederēja vecmāmiņai.

“Man nekaiš nekas tāds, ko Percocet un daži malki degvīna nevarētu izārstēt,” es saku.

Kerija smejas, bet mamma pieliecas un saka: “Viņa nelieto Percocet. Ārsts viņai ir izrakstījis atkarību neizraisošas zāles.”

Tā nav tiesa. Atkarību neizraisošās zāles man nepalīdzēja. “Viņa izskatās pārāk tieva,” spriež Kerija.

“Viss degvina dēļ,” es saku. “To iedzerot, nepaliek vietas nekam citam.”

“Sāpju dēļ viņa neko daudz nevar ieēst,” saka mamma. “Sāpes izraisa nelabumu.”

“Besa pagatavoja tavu iecienito melleņu pīrāgu,” tante Kerija man saka. Viņa vēlreiz apskauj mammu.

“Jūs pēkšņi tik daudz apskaujaties,” es saku. “Jūs tādas nebijāt.”

Tante Kerija apskauj arī mani. Viņa smaržo pēc dārgām citrusa smaržām. Neesmu viņu redzējusi ļoti ilgi.

Izbraucot no ostas, kļūst mazliet vēsi un atspirdzinoši. Es apsēžos laivas aizmugurē, kamēr mamma stāv blakus tantei Keri-jai, kas stūrē laivu. Es iemērcu roku ūdeni. Ūdens šļakstās augšup pa manu roku, samērcējot jakas piedurkni.

Drīz es redzēšu Getu.

Gets, mans Gets.

Mājas. Mazie, tantes, Meļi.

Dzirdēšu kaiju klaigas, nobaudīšu ogu pīrāgus un pašu gatavotu saldējumu. Dzirdēšu tenisa bumbiņu skaņas, tām atlecot, suņu rejas, savas elpas atbalsi nirstot. Mēs kursim ugunskurus, kas smaržos pēc pelniem.

Vai es joprojām būšu mājās?

Nepaiet ilgs laiks, kad Bīčvuda jau paveras mūsu skatam, pie horizonta rēgojoties tik pazīstamajam siluetam. Pirmo es ieraugu Vindmēru ar tās daudzajiem jumta izciļņiem. Labajā malā ir mammas istabas logs; redzami viņas bāli zilie aizkari. Pa manas istabas logu paveras skats uz salas iekšieni.

Kerija pagriež laivu, apbraucot salas stūri, un salas zemākajā vietā es varu ieraudzīt Kadldaunu ar tās tuklo, kastei līdzīgo veidolu. Blakus tai garo koka kāpņu apakšā paveras nelīdzens, smilšains līcis - mazā pludmale.

Skats mainās, mums riņķojot ap salas austrumu pusi. Redgei-tu īsti nevar saskatīt tai piegulošo koku dēļ, bet es varu pamanīt sarkanīgo krāsojumu. Tad lielā pludmale, uz kuru ved vēl vienas koka kāpnes.

Klērmonta atrodas salas augstākajā punktā, ļaujot trīs virzienos no tās telpām vērot ūdens klaju. Es izstiepju kaklu, lai varētu ieraudzīt mājas draudzīgo tornīti, bet tā tur nav. Arī koku, kas mēdza apēnot plašo, dubļaino pagalmu, vairs nav. Vietā, kur kādreiz slējās Viktorijas laika sešu guļamistabu māja ar plašu lieveni un milzīgu virtuvi un kur vectēvs kopš laika gala bija pavadījis savas vasaras, tagad varēja redzēt spīdīgu un modernu ēku, kas uzstutēta uz klinšainā kalna. Tās vienā pusē pletās japāņu dārzs un kailas klintis otrā. Māja ir vienā stiklā un metālā. Auksta.

Kerija aptur laivas dzinēju, padarot sarunāšanos vieglāku. “Tā ir Jaunā Klērmonta,” viņa saka.

“Pagājušajā gadā tā bija vien čaula. Nekad nebiju domājusi, kad viņš atteiksies no zāliena,” saka mamma.

“Pagaidi, līdz redzēsi, kas darās iekšā. Sienas ir pilnīgi kailas, un vakar, kad atbraucām, arī ledusskapis bija tikpat kā tukšs -tajā bija vien āboli un Havarti gabals.”

“Kopš kura laika viņam garšo HavartiV' jautā mamma. “Tas pat nav labs siers.”

“Viņš neprot iepirkties. Džinnija un Lusilla, jaunā pavāre, dara tikai to, ko viņš liek. Viņš ēda grauzdētas siermaizes. Bet es sastādīju garu sarakstu, un viņas devās uz Edgartaunas tirgu. Tagad vismaz dažām dienām ēdamā mums pietiks.”

Mamma nodrebinās. “Labi, ka esam šeit.”

Kamēr tantes runā, es veros uz jauno ēku. Protams, es zināju, ka vectēvs remontēja māju. Vēl pirms pāris dienām, kad vectēvs ciemojās pie mums, viņi ar mammu runāja par jauno virtuvi. Par ledusskapi ar papildu saldētavu, par sildatvilktni un garšvielu statīvu.

Es neaptvēru, ka viņš māju ir nojaucis. Un atbrīvojies no kokiem, sevišķi no vecās kļavas ar riepas šūpolēm tās zarā. Tā droši vien bija savus simts gadus veca.

Tumši zils vilnis paceļas augšup, iznirdams no jūras kā valis. Muskuļi manā kaklā saraujas krampjos, mana rīkle sāp. Es saliecos to priekšā. Asinis saskrien manā galvā. Es slīkstu.

Uz mirkli domas par jauko kļavu ar šūpolēm šķiet tik skumjas, tik nepanesami skumjas. Mēs kokam nekad neteicām, cik ļoti to mīlējām. Mēs neiedevām tam vārdu, nekad tā labā neko nedarījām. Šī kļava varēja dzīvot daudz ilgāk.

Man ir tik ļoti, ļoti auksti.

“Keidensa?” Mamma ir pārliekusies pār mani.

Es pasniedzos un saķeru viņas roku.

“Tagad esi normāla,” viņa čukst. “Tūlīt pat.”

“Ko?”

“Jo tu tāda esi. Jo tu vari.”

Labi. Labi. Tas bija tikai koks.

Tikai koks ar šūpolēm, ko ļoti mīlēju.

“Netaisi scēnu,” čukst mamma. “Elpo un celies kājās.”

Tiklīdz varu, es tā arī daru - kā jau vienmēr esmu darījusi.

Tante Kerija novērš uzmanibu, dzīvīgi ierunājoties. “Jaunais dārzs ir visai jauks, kad pie tā pierod,” viņa saka. “Tur ir atvēlēta vietai pasēdēšanai, kas lieti noder kokteiļu stundā. Tafts un Vils dārzā meklē īpašus akmeņus.”

Viņa pagriež laivu pret krastu, un pēkšņi es redzu savus Meļus, gaidot nevis uz doka, bet gan pie nodēdējušā žoga, kas vijas gar salas ārējās takas malu.

Mirrena stāv, pakāpusies uz žoga apakšējās malas, un priecīgi māj, matiem plīvojot vējā.

Mirrena. Viņa ir saldums, zinātkāre un lietus.

Džonijs lēkā augšup un lejup, laiku pa laikam apmetot ritentiņu.

Džonijs. Viņš ir atjautība. Viņš ir piepūle un sarkasms.

Gets, mans Gets, reiz viņš bija mans Gets - arī viņš ir atnācis, lai mani redzētu. Viņš stāv nostāk no žoga uz klinšainā kalna, kas ved uz Klērmontu. Viņš rāda iedomātus signālus kā ar karodziņiem, vicinot rokas gaisā dīvainos rakstos, it kā man vajadzētu saprast kādu slepenu kodu. Viņš ir pārdomas un entuziasms. Ambīcijas un stipra kafija.

Laipni lūgta mājās, viņi saka. Laipni lūgta mājās.

24.

Meļi neatnāk uz doku, kad piestājam tā malā, tāpat kā tante Besa un vectēvs. Tā vietā ir tikai mazie: Vils un Tafts, I.ibertija un Bonija.

Zēni, abi desmit gadus veci, sper viens otram un cīkstējās. Tafts pieskrien man klāt un sagrābj aiz rokas. Es viņu paceļu un griežu uz riņķi. Viņš ir pārsteidzoši viegls - viņa vasarraibumai-nais ķermenītis ir kā putnam. “Jūties labāk?” es jautāju.

“Mums saldētavā ir saldējums!” viņš kliedz. “Trīs dažādi veidi!”

“Nopietni, Taft. Vakar, runājot pa telefonu, tu biji pilnīgi nekāds.”

“Nebiju gan.”

“Biji gan.”

“Mirrena nolasīja man stāstu. Un tad es aizmigu. Nekā sevišķa.”

Es sabužinu viņa medus krāsas matus. “Tā ir tikai māja. Daudzas mājas tumsā liekas biedējošas, bet no rīta tās atkal šķiet draudzīgas.”

“Mēs tāpat nepaliekam Kadldaunā,” Tafts saka. “Tagad mēs dzīvojam Jaunajā Klērmontā kopā ar vectēvu.”

“Ak tā?”

“Tur mums jāuzvedas kārtīgi, un mēs nedrīkstam tēlot muļķus. Savas mantas mēs jau aiznesām. Un Vils lielajā pludmalē noķēra trīs medūzas un vēl beigtu krabi. Atnāksi apskatīties?”

“Protams.”

“Krabis viņam ir kabatā, bet medūzas spainī ar ūdeni,” pasaka Tafts un aizskrien.

Nelielo gabaliņu pa koka taku mēs ar mammu mērojam, lai šķērsām pārietu salai uz Vindmēru. Dvīnes mums palīdz ar koferiem.

Vectēvs un tante Besa ir virtuvē. Uz virtuves letes vāzē ir ielikti savvaļas ziedi, bet tante Besa tīra izlietni ar sūkli, kamēr vectēvs lasa Vainjārdas vietējo laikrakstu.

Lai gan Besa ir maigāka par savām māsām un arī mazliet blondāka, viņa tomēr ir mīcīta no tā paša māla. Viņai mugurā ir balti džinsi ar tumši zilu kokvilnas kreklu un briljanta rotaslietas. Viņa novelk gumijas cimdus un noskūpsta mammu, bet tad ilgi un cieši apskauj mani, it kā censtos apskaut kādu dziļi noslēptu slepenu ziņu. Viņa smaržo pēc balinātāja un vīna.

Vectēvs pieceļas, bet nešķērso virtuvi, kamēr tante Besa nav izlaidusi mani no apskāviena. “Sveika, Mirrena,” viņš jautri saka. “Kāds prieks tevi redzēt.”

“Viņš bieži tā dara,” Kerija saka man un mammai. “Mirrenas vārdā sauc cilvēkus, kuri nav Mirrena.”

“Es zinu, ka viņa nav Mirrena,” vectēvs nosaka.

Pieaugušie sāk runāt savā starpā, un es palieku ar dvīnēm. Savās vasaras kleitās un gumijas iešļūcenēs viņas izskatās dīvaini. Tagad viņām varētu būt kādi četrpadsmit gadi. Viņām ir Mirrenas spēcīgās kājas un zilās acis, bet sejas šķiet saknaibītas.

“Tavi mati ir melni,” saka Bonija. “Tu izskaties pēc beigta vampīra.”

“Bonij!” Libertija viņu iedunkā.

“Nu teikt beigts ir lieki, jo visi vampīri tāpat jau ir miruši,” saka Bonija. “Bet viņiem zem acīm ir tumši loki un balta āda -tāpat kā tev.”

“Esi jauka pret Keidiju,” čukst Libertija. “Mamma mums lika.”

“Es esmu jauka,” saka Bonija. “Daudzi vampīri ir ļoti seksīgi. Tas ir dokumentēts fakts.”

“Es taču teicu, ka negribu, lai tu šovasar runā par visām tām baisajām lietām,” saka Libertija. “Tu jau vakar biji neciešama.”

Viņa pagriežas pret mani. “Bonija ir apsēsta ar mirušo lietām. Viņa visu laiku lasa par tām grāmatas un tad naktīs nevar pagulēt. Kaitinoši, kad ir kopēja istaba.” To visu Libertija pasaka, ne reizi neieskatoties man acīs.

“Es tikai runāju par Keidijas matiem,” saka Bonija.

“Tāpēc jau nevajag teikt, ka viņa izskatās mirusi.”

“Tas nekas,” es saku Bonijai. “Man nerūp jūsu domas, tāpēc viss ir kārtībā.”

25.

Visi dodas uz Jauno Klērmontu, atstājot mūs ar mammu Vind-mērā vienas un ļaujot izkravāt mantas. Es atstāju savas lietas neaiztiktas un dodos uzmeklēt Meļus.

Pēkšņi viņi ir man visapkārt kā mazi kucēni. Mirrena saķer mani un griež riņķī. Džonijs pieķeras Mirrenai, Gets sagrābj Džoniju, un mēs visi saķeramies kopā un lēkājam. Tad mēs visi palaižamies vaļā un dodamies uz Kadldaunu.

Mirrena pļāpā par to, cik priecīga viņa ir, ka Besa ar mazajiem šovasar dzīvos kopā ar vectēvu. Viņam tagad kāds vajadzīgs blakus. Turklāt Besas maniakālās tīrīšanas dēļ ir grūti uzturēties viņas tuvumā. Un, kas vēl jo svarigāk, Kadldauna būs tikai Meļiem. Gets paziņo, ka dosies pagatavot karstu tēju, un karsta tēja tagad ir viņa jaunā vājība. Džonijs nosauc viņu par pretenciozu pēcpusi. Mēs sekojam Getam virtuvē. Viņš uzliek vārīties ūdeni.

Viņi ir kā viesulis, runā, viens otru pārtraukdami, priecīgi strīdēdamies, - gluži kā kādreiz. Gets gan tomēr tā īsti nav uz mani paskatījies.

Es nespēju novērst no viņa acis.

Viņš ir tik skaists. Tik ļoti viņš pats. Es pazīstu izliekumu viņa augšlūpā, pazīstu viņa plecu spēku. Kā viņš tikai pa pusei ieliek biksēs kreklu, kā viņš ir novalkājis kurpju aizmuguri, kā, pašam nemanot, viņš pieskaras savai rētai pie uzacs.

Es esmu tik dusmīga. Un tik priecīga viņu redzēt.

Droši vien viņš vairs par to visu nedomā, kā jau ikviens ātri pielāgoties spējīgs cilvēks darītu. Gets pēdējos divus gadus nav pavadījis galvassāpju un sevis žēlošanas čaulā. Viņš ir devies izklaidēties ar baletkurpītēs tērptām Ņujorkas dejotājām, vedis viņas uz ķīniešu ēstuvēm un koncertiem klausīties grupu uzstāšanos. Ja viņš nav ar Rakeli, tad droši vien ir ar kādu citu vai pat vairākām.

“Tavi mati ir citādāki,” Džonijs saka man.

“Jā.”

“Bet tu vienalga izskaties glīta,” Mirrena mīļi piebilst.

“Viņa ir tik gara,” saka Gets, steidzīgi ņemot paciņas ar jasmīnu un angļu brokastu tēju. “Tu taču kādreiz nebiji tik gara, Keidij, vai ne?”

“To sauc par augšanu,” es saku. “Neuzvel man visu atbildību.” Pirms divām vasarām Gets bija krietni garāks par mani. Tagad mēs esam gandrīz viena auguma.

“Es atbalstu augšanu,” saka Gets, joprojām veroties manā sejā. “T ikai neizaudz garāka par mani.”

Vai viņš flirtē?

Viņš tiešām flirtē.

“Džonijs vienmēr ļauj man būt garākajam,” Gets turpina. “Nekad par to nesaceļ brēku.”

“It kā man būtu izvēle,” noburkšķ Džonijs.

“Viņa joprojām ir mūsu Keidija,” Mirrena uzticīgi piebilst. “Arī mēs viņas acīs droši vien izskatāmies citādāki.”

Bet tā nav. Viņi izskatās tāpat. Getam mugurā joprojām ir tas pats zaļais novalkātais krekls, kas pirms divām vasarām. Viņa plašais smaids, viņa pieliekšanās uz priekšu, viņa izteiksmīgais deguns.

Džonijs ar saviem platajiem pleciem, džinsos un sārti rūtainajā atpogātajā kreklā, kas ir tik novalkāts, ka tā malas ir apdilušas; nagi apgrauzti un mati apgriezti.

Mirrena kā avangarda glezna ar savu stūraino Sinklēru žokli. Viņas garie mati ir savākti uz augšu, bet mugurā viņai ir tikai peldkostīma augšiņa un šorti.

Tik nomierinoša sajūta. Es viņus tik ļoti mīlu.

Vai viņus uztrauks tas, ka es neatceros pat svarīgākos faktus par savu nelaimes gadījumu? Esmu pazaudējusi tik daudz no mūsu piecpadsmitajā vasarā piedzīvotā. Nez, vai tantes ir par mani runājušas.

Negribu, ka mani uzlūko kā slimu. Vai it kā mans prāts nedarbotos.

“Pastāsti par koledžu,” saka Džonijs. Viņš sēž uz virtuves letes. “Kur tu mācīsies?”

“Pagaidām vēl nekur.” No šīs patiesības es nevaru izvairīties. Esmu pārsteigta, ka viņi to jau nezina.

“Ko?”

“Kāpēc?”

“Es nebeidzu skolu. Pēc negadījuma es pārāk daudz kavēju mācības.”

“Nejēdzība!” iekliedzas Džonijs. “Tas ir briesmīgi. Tu nevari apmeklēt vasaras skolu?”

“Ne jau vienlaicīgi mācīties un būt šeit. Turklāt būs labāk, ja koledžā iestāšos ar sekmīgi nokārtotiem pārbaudījumiem visos priekšmetos.”

“Par ko tu mācīsies?” jautā Gets.

“Parunāsim par ko citu.”

“Bet mēs gribam zināt,” saka Mirrena. “Mēs visi.”

“Nopietni,” es saku. “Par ko citu. Kā tev pa mīlas dzīvi, Džonij?”

“Arī nejēdzīgi.”

Es uzraucu uzacis.

“Ja esi tik izskatīgs kā es, ir grūti koncentrēties uz ko vienu,” viņš pasmīn.

“Man ir puisis, un viņu sauc Dreiks Logerheds,” saka Mirrena. “Mēs abi mācīsimies Pomonā. Mums jau ir bijis dzimumakts, turklāt vairākas reizes, bet nekad bez izsargāšanās. Katru nedēļu viņš man dāvina dzeltenas rozes, un viņam ir lieli muskuļi.” Džonijs izspļauj savu tēju. Mēs ar Getu smejamies.

“Dreiks Logerheds?” Džonijs pārjautā.

“Jā,” atbild Mirrena. “Kas tur tik smieklīgs?”

“Nekas,” Džonijs papurina galvu.

“Mēs satiekamies jau piecus mēnešus,” saka Mirrena. “Vasaru viņš pavada, piedaloties jauniešu brīvprātīgo programmā Outward Bound, tāpēc nākamreiz, kad tiksimies, viņa muskuļi būs vēl lielāki!”

“Tu laikam joko,” Gets saka.

“Tikai mazliet,” saka Mirrena. “Bet es viņu mīlu.”

Es saspiežu viņas roku. Man prieks, ka viņai ir kāds, ko mīlēt. “Par dzimumaktu es tev pajautāšu vēlāk,” es viņu brīdinu.

“Kad puiši nebūs klāt,” viņa saka. “Es tev visu izstāstīšu.”

Mēs atstājam savas tējas krūzes un dodamies lejā uz mazo pludmali. Mēs novelkam savas kurpes un ierušinām kāju pirkstus smiltīs. Tajās ir mazi, asi gliemežvāciņi.

“Es neiešu uz vakariņām Jaunajā Klērmontā,” izlēmīgi paziņo Mirrena. “Un uz brokastīm arī ne. Šogad ne.”

“Kāpēc ne?” es jautāju.

“Es nevaru izturēt,” viņa atbild. “Tantes. Mazos. Vectēvu. Zini, viņš jūk prātā.”

Es pamāju.

“Pārāk daudz kopā būšanas. Es tikai vēlos būt laimīga te, lejā, ar jums,” saka Mirrena. “Es neuzturēšos tajā jaunajā, aukstajā mājā. Tie cilvēki iztiks ari bez manis.”

“Piekritu,” saka Džonijs “Piekrītu,” piebalso ari Gets.

Es aptveru, ka šo ideju viņi ir apsprieduši vēl pirms manas ierašanās.

26.

Mirrena un Džonijs dodas ūdeni nirt, paņemdami līdzi visu vajadzīgo aprīkojumu. Viņi spārda ūdeni, meklēdami omārus. Visticamāk, tur ir tikai pāris medūzu un mazu krabīšu, bet arī pēc tiem ūdenī mēs mazajā pludmalē esam vienmēr niruši.

Mēs ar Getu sēžam uz segas. Mēs vērojam Džoniju un Mir-renu ūdenī.

Es nezinu, kā ar viņu runāt.

Es viņu mīlu.

Viņš ir uzvedies kā pēcpuse.

Man nevajadzētu viņu mīlēt. Esmu muļķe, ka viņu mīlu. Man par to jāaizmirst.

Varbūt viņš joprojām domā, ka esmu glīta. Pat ar šiem matiem un tumšajiem lokiem zem acīm. Varbūt.

Muskuļi zem viņa krekla sakustas. Izliekums pie viņa kakla, auss maigais izliekums. Maza, brūna dzimumzīmīte sānā uz kakla. Viņa nagu pusmēneši. Es viņu dzeru malkiem pēc tik ilgas neredzēšanās.

“Neskaties uz manām troļļa pēdām,” Gets pēkšņi ierunājas.

Ko?”

“Tās ir pretīgas. Naktī manā istabā iezagās trollis un pievāca manas normālās pēdas, bet man atstāja savas pretīgās troļļa pēdas.” Gets pabāž savas pēdas zem dvieļa, lai es tās nevarētu redzēt. “Tagad tu zini patiesību.”

Esmu atvieglota, ka nerunājam ne par ko nopietnu. “Uzvelc kurpes.”

8i

“Es nevilkšu kurpes pludmalē.” Viņš izvelk kājas no dvieļa apakšas. Tās izskatās labi. “Man jāizliekas, ka viss ir kārtībā, līdz atradīšu to trolli. Tad es viņu nogalināšu un atgūšu savas normālās pēdas. Vai tev ir kāds ierocis?”

“Nē.”

“Nu taču.”

“Vindmērā ir krāsns kruķis.”

“Labi. Tiklīdz redzēsim to trolli, mēs nogalināsim viņu ar tavu krāsns kruķi.”

“Ja tu uzstāj.”

Es apguļos uz muguras uz segas un pāri acīm pārlieku roku. Kādu bridi mēs klusējam.

“Troļļi parādās tikai nakti,” es piebilstu.

“Keidij?”

Es pagriežu seju, lai varu ieskatīties viņam acis. “Jā?”

“Es domāju, ka tevi vairs nekad neredzēšu.”

“Ko?” Viņš ir tik tuvu, ka mēs varētu skūpstīties.

“Es domāju, ka tevi vairs nekad neredzēšu. Pēc visa, kas noticis un kad pagājušajā vasarā tu nebiji šeit.”

“Kāpēc tu man nerakstījiman gribas teikt. “Kāpēc nezvanīji visu šo laiku?”

Viņš pieskaras manai sejai. “Man tiešām prieks, ka esi šeit,” viņš saka. “Man prieks, ka man ir iespēja.”

Es nezinu, kas ir starp mums. Es tiešām nezinu. Viņš ir tāda pēcpuse.

“Dod savu roku,” Gets saka.

Neesmu pārliecināta, ka vēlos.

Bet, no otras puses, es, protams, vēlos.

Viņa āda ir silta un smilšaina. Mēs savijam pirkstus un aizveram acis pret sauli.

Mēs vienkārši guļam. Turot rokas. īkšķi viņš slidina pa manu plaukstas virspusi tāpat, kā to darīja pirms divām vasarām.

Un es izkūstu.

27.

Mana istaba Vindmērā ir izklāta ar krēmkrāsas koka paneļiem. Uz gultas pārklāts zaļš lupatdeķis. Paklājs ir viens no tiem pašu austajiem, ko parasti var redzēt lauku viesnīciņās.

Tu šeit biji pirms divām vasarām, es sev saku. Sājā istabā - katru nakti. Šajā istabā - katru rītu.

Pieņemsim, ka lasīju, spēlēju spēles planšetē, izvēlējos drēbes. Ko tu atceries?

Neko.

Gaumīgi augu raksti vijas pa manas istabas sienām un uz tām izlikti daži manis zīmētie darbi - ar ūdenskrāsām zīmēta kļava, kas mēdza plesties pāri Klērmontas zālājam, un divi krītiņu zīmējumi - viens ar vecmāmiņu Tiperu un viņas suņiem Princi Filipu un Fatimu un otrs ar manu tēvu. Es izvelku no skapja klūgu veļas grozu, noņemu no sienas visus zīmējumus un ielieku tos grozā.

Plauktā rindojas sējumi mīkstajos vākos - tīņu un fantāziju grāmatas, ko lasīju pirms pāris gadiem. Bērnu stāsti, ko pārlasīju simtiem reižu. Tās visas es izņemu no plaukta un nolieku gaiteni.

“Tu atdod grāmatas? Bet tu mīli grāmatas,” mamma saka, iznākdama no savas istabas, pārģērbusies tīrās drēbēs vakariņām. Lūpukrāsa.

“Mēs varam tās atdot kādai no Vainjārdas bibliotēkām,” es saku. “Vai arī ziedot labdarības organizācijai.”

Mamma pieliecas un caurskata sējumus. “Burvīgo dzivi mēs lasījām kopā, vai atceries?”

Es pamāju.

“Un ari šo. Kristofera Čanta dzīves. Togad tev bija astoņi gadi. Tu gribēji lasīt visas grāmatas, bet vēl nebiji tik laba lasītāja, tāpēc stundām ilgi es tev un Getam lasīju priekšā.”

“Un Džonijam un Mirrenai?”

“Viņi nespēja nosēdēt mierīgi,” saka mamma. “Vai nevēlies tās paturēt?”

Viņa pasniedzas un pieskaras manam vaigam. Es atraujos. “Gribu, lai lietas atrod sev labākas mājas,” es viņai saku.

“Es tikai domāju, ka, atbraukusi uz salu, tu jutīsies citādāk, tas arī viss.”

“Tu atbrīvojies no visām tēta lietām. Tu nopirki jaunu dīvānu, jaunus traukus, jaunas rotaslietas.”

“Keidij.”

“Mūsu mājā vairs nav pilnīgi nekā, kas liecinātu, ka viņš te kādreiz ir dzīvojis, izņemot mani. Kāpēc tu drīksti izdzēst manu tēvu, bet es nedrīkstu?”

“Izdzēst sevi?” mamma saka.

“Citiem cilvēkiem tās varētu noderēt,” es atcērtu, norādot uz grāmatu kaudzi. “Cilvēkiem, kuriem ir īstas vajadzības. Vai tu nedomā izdarīt kaut ko labu pasaulei?”

Tajā mirkli Popija, Boss un Grendels uzbrāžas pa kāpnēm un aizšķērso gaiteni, kur mēs stāvam, ošņājot mūsu rokas un vicinot astes pret mūsu ceļiem.

Mēs ar mammu stāvam klusēdamas.

Visbeidzot viņa saka: “Tas nekas, ja tu klīsti pa mazo pludmali, vai ari vienalga, ko tu sadarīji visu pēcpusdienu. Nekas, ka atdod grāmatas, ja vien tā tu vēlies. Bet pēc stundas tev smaidošai jābūt Klērmontā uz vakariņām pie vectēva. Bez iebildumiem. Bez attaisnojumiem. Vai saprati mani?”

Es pamāju.

28

Bloknots palicis kopš laika, kad pirms vairākām vasarām mēs ar Getu bijām aizrāvušies ar akvareļu papīru. Mēs zīmējām uz tā zīmējumu pēc zīmējuma, ar krāsainajiem zīmuļiem aizpildot visu papīra lapu ar maziem kvadrātiņiem un veidojot pikseļotus portretus.

Es atrodu pildspalvu un pierakstu visas atmiņas no piecpadsmitās vasaras.

Zefīri, pelde. Bēniņi, traucējums.

Mirrenas rokas, viņas pirksti ar aplupušo zelta nagu laku, turot kanniņu ar motorlaivu degvielu.

Mammas stingrā seja, jautājot: “Melnās pērles?”

Džonija kājas, viņam skrienot lejup pa Klērmontas kāpnēm uz laivu māju.

Vectēvs, turoties pie koka, viņa seju izgaismo ugunskura blāzma.

Un mūs visus četrus Meļus, smejoties tik ļoti, ka jūtamies apskurbuši un apreibuši.

Nelaimes gadījumam es atvēlu atsevišķu lapu. Viss, ko mamma par to ir stāstījusi un ko esmu minējusi. Šķiet, es viena esmu aizgājusi peldēties uz mazo pludmali. Sasitu galvu pret klinti. Ar pūlēm aizpeldēju līdz krastam. Tante Besa un mamma man deva tēju. Man diagnosticēja hipotermiju, elpošanas problēmas un smadzeņu traumu, kas tā ari neparādījās rentgena attēlos.

Lapas es piespraužu virs savas gultas galvgaļa. Klāt es pielipinu līmlapiņas ar jautājumiem.

Kāpēc es viena naktī gāju ūdenī?

Kur bija manas drēbes?

Vai tiešām savu galvas traumu es ieguvu peldoties vai ari notika kaut kas cits? Vai kāds būtu varējis man iepriekš iesist? Vai es biju kāda nozieguma upuris?

Un kas notika starp mani un Getu? Vai mēs strīdējāmies? Vai es viņam nodarīju pāri?

Vai viņš pārstāja mani mīlēt un atgriezās pie Rakeles?

Es nolemju, ka nākamajās četrās nedēļās viss uzzinātais šādi tiks piesprausts virs manas Vindmēras gultas. Es gulēšu zem šīm piezīmēm un katru rītu tās atkal pētīšu.

Varbūt no šiem pikseļiem radīsies bilde.

Aiz manis jau kādu laiku ir stāvējusi ragana, gaidīdama vājuma brīdi. Rokās viņa tur ziloņkaula zoss statuju. Tā ir smalki izgrebta. Es pagriežos un apbrīnā to paspēju vērot tikai īsu mirkli, pirms viņa to atvēzē ar milzu spēku. Tā triecas pret mani, izsitot pierē caurumu. Es jūtu, kā mani kauli kļūst ļengani. Ragana vēlreiz atvēzē zoss statuju un triec to virs manas labās auss, iedragājot galvaskausu. Vēlreiz un vēlreiz tā triecas, līdz kamēr kaulu pārslas pārklāj gultu un sajaucas ar ziloņkaula gabaliņiem, kas reiz bija zoss.

Es sameklēju savas zāles un izslēdzu gaismu.

“Keidensa?” mamma sauc no priekšnama. “Jaunajā Klērmon-tā ir gatavas vakariņas.”

Es nevaru iet.

Es nevaru. Es neiešu.

Mamma man apsola kafiju, lai es varu palikt nomodā, kamēr zāles iedarbosies. Viņa stāsta, cik ilgs laiks pagājis, kopš tantes ir mani redzējušas, ka mazie galu galā ir mani brālēni un māsīcas. Man ir pienākumi pret ģimeni.

Es jūtu tikai lūzumu savā galvaskausā un sāpes, kas strāvo manās smadzenēs. Viss cits ir tikai bāls fona attēls.

Beidzot viņa aiziet bez manis.

29.

Dziļi naktī māja nodreb - tieši kā Tafts bija baidījies Kadldau-nā. Visās mājās šeit tā notiek. Tās ir vecas, un salā triecas vēji no jūras.

Es cenšos vēlreiz iemigt.

Nē.

Es noeju lejā un izeju uz lieveņa. Tagad man galva vairs nesāp.

Uz taciņas ir tante Kerija, kura iet, attālinādamās no manis, ģērbusies vien naktskreklā un aitas vilnas zābakos. Viņa izskatās tik kārna, ar iekritušajiem vaigu kauliem un tik atsegtiem atslēgas kauliem.

Viņa nogriežas uz koka taciņas, kas ved uz Redgeitu.

Es apsēžos, skatīdamās viņai nopakaļ. Elpojot nakts gaisu un klausoties viļņos. Pēc dažām minūtēm viņa atkal nāk no Kadl-daunas puses.

“Keidij,” viņa saka, apstādamās un sakrustodama rokas uz krūtīm. “Jūties labāk?”

“Atvaino, ka netiku uz vakariņām,” es saku. “Mani mocīja galvassāpes.”

“Vakariņas būs katru vakaru visas vasaras garumā.”

“Nevari aizmigt?”

“Ak, tu jau zini.” Kerija pakasa kaklu. “Es nevaru pagulēt bez Eda. Vai nav muļķigi?”

“Nē.”

“Es sāku klaiņot. Labs treniņš. Vai esi redzējusi Džoniju?”

“Nakts vidū ne.”

“Dažreiz, kad es esmu nomodā, viņš arī ir augšā. Vai tu viņu redzi?”

“Vari paskatīties, vai viņa istabā ir iedegta gaisma.”

“Viļam rādās briesmīgi murgi,” Kerija saka. “Viņš pamostas kliegdams, un tad es vairs nevaru aizmigt.”

Es nodrebinos savā sporta kreklā. “Nevēlies kabatas lukturīti?” es jautāju. “Viens ir tepat, iekšā pie durvīm.”

“Ai, nē. Man patīk tumsa.”

Viņa vēlreiz dodas augšup pa taku kalnā.

30.

Mamma ar vectēvu ir Jaunās Klērmontas virtuvē. Es viņus redzu cauri bīdāmajām stikla durvīm.

“Tu agri esi augšā,” viņa saka, kad ienāku. “Jūties labāk?” Vectēvam mugurā ir rūtains peldmētelis. Mamma ir apģērbusi bezpiedurkņu kleitu ar sīku sārtu omāru rakstu. Viņa gatavo kafiju. “Vai vēlies plācenīšus? Pavāre pagatavoja arī bekonu. Viss ir sildatvilktnē.” Viņa šķērso virtuvi un ielaiž iekšā suņus. Bošs, Grendels un Popija vicina astes un siekalojas. Mamma pieliecas un ar mitru drānu noslauka viņu ķepas, tad nevērīgi uzslauka arī grīdu, kur palikuši suņu dubļaino ķepu nospiedumi. Viņi muļķīgi un piemīlīgi apsēžas.

“Kur ir Fatima?” es jautāju. “Kur Princis Filips?”

“Viņu vairs nav.”

“Ko?”

“Esi pret viņu jauka,” saka vectēvs. Viņš pagriežas pret mani. “Viņi nomira nu jau pirms kāda laiciņa.”

“Abi?”

Vectēvs pamāj.

“Man ļoti žēl.” Es apsēžos viņam blakus pie galda. “Viņi cieta?” “Ilgi ne.”

Mamma atnes un noliek uz galda šķīvi ar aveņu plācenīšiem un vēl vienu ar bekonu. Es paņemu vienu plāceniti un apziežu to ar sviestu un medu. “Viņa bija maza, blonda meitenīte. Caur un cauri Sinklēra,” vectēvs sūdzas mammai.

“Mēs jau runājām par maniem matiem, kad biji atbraucis ciemos,” es viņam atgādinu. “Es ari negaidīju, ka tev tie patiks. Vectēviem nekad nepatīk krāsoti mati.”

“Tu esi viņas mamma. Tev jāliek Mirrenai nokrāsot matus atpakaļ, kādi tie bija,” vectēvs saka mammai. “Kas gan notika ar mazajām, blondajām meitenēm, kas mēdza te skraidīt apkārt?” Mamma nopūšas. “Mēs izaugām, tēt,” viņa saka. “Mēs izaugām.”

31.

Atdošanai: bērnības mākslasdarbi, augu zīmējumi.

Es paņemu no Vindmēras savu pīto veļas grozu un dodos uz Kadldaunu. Mirrena sagaida mani uz lieveņa, lēkādama apkārt. “Ir tik brīnišķīgi būt uz salas!” viņa saka. “Neticami, ka atkal esmu šeit!”

“Tu šeit biji arī pagājušajā vasarā.”

“Tas nebija tas pats. Ne tāda vasaras idille, kādas mums bija kādreiz, ļaunajā Klērmontā ritēja remontdarbi. Visi uzvedās tik nožēlojami, un es turpināju tevi gaidīt, bet tu tā ari neuzradies.”

“Es taču tev teicu, ka dodos uz Eiropu.”

«T- * »

Ja, es zinu.

“Es tev daudz rakstīju,” es saku. Manis teiktais izskan pārmetoši.

“Es neciešu e-pastu!” saka Mirrena. “Es izlasīju visas tavas e-pasta vēstules, bet tu nevari dusmoties uz mani par to, ka neatbildēju. Es vienmēr jūtos, kā pildot mājasdarbus, kad jāraksta un jālūr tajā stulbajā telefonā vai datora ekrānā.”

“Vai saņēmi lelli, ko tev sūtīju?”

Mirrena apķer mani. “Man tevis tik ļoti pietrūka. Tu pat nevari iedomāties, cik ļoti.”

“Es aizsūtīju tev Bārbiju. To ar garajiem matiem, par kuru vienmēr plūcāmies.”

“Princese Karamele?”

«T- »

Ja.

“Es biju kā traka viņas dēļ.”

“Tu man reiz ar viņu iesiti.”

“Tu to biji pelnījusi!” Mirrena priecīgi lēkā man apkārt. “Tā ir tepat Vindmērā?”

“Ko? Nē. Es to nosūtīju pa pastu,” es saku. “Jau ziemā.” Mirrena paskatās uz mani, saraukusi uzacis. “Es to neesmu saņēmusi, Keidensa.”

“Kāds parakstījās par paciņas saņemšanu. Ko tava mamma izdarīja - iebāza paciņu skapī, to pat neatvērusi?”

Es jokoju, bet Mirrena pamāj. “Varbūt. Viņa ir kļuvusi kā apmāta. Piemēram, viņa visu laiku mazgā un mazgā savas rokas. Un liek to darīt arī Taftam un dvīnēm. Viņa visu tīra tā, it kā debesīs būtu paredzēta īpaša vieta visiem tiem, kam ir perfekti tīras virtuves gridas. Turklāt viņa pārāk daudz dzer.”

“Mana mamma arī.”

Mirrena pamāj. “Es nespēju uz to skatīties.”

“Vai es kaut ko vakar pie vakariņu galda palaidu garām?”

“Es nebiju.” Mirrena uzkāpj uz koka taciņas, kas ved no Kadl-daunas uz mazo pludmali. Es sekoju. “Es taču teicu, ka šovasar tur neiešu. Kāpēc tu nenāci šeit?”

“Man kļuva slikti.”

“Mēs visi zinām par tavu migrēnu,” saka Mirrena. “Tantes runā.” Es saviebjos. “Nevajag mani žēlot, labi? Nekad. Man no tā tirpas uzmetas.”

“Tu vakar neiedzēri savas zāles?”

“Tās mani atslēdza.”

Mēs esam nonākušas mazajā pludmalē. Abas basām kājām ejam pa mitrajām smiltīm. Mirrena aizskar jau sen sakaltuša krabja čaulu.

Es gribu viņai pateikt, ka manas atmiņas ir pagaisušas, ka man ir traumatisks smadzeņu bojājums. Gribu viņai pajautāt par visu, kas notika piecpadsmitajā vasarā, lai viņa pastāsta notikumus, ko mamma negrib stāstīt vai ari nezina. Bet Mirrena ir tik priecīga. Negribu, lai viņa pret mani izjūt vēl lielāku žēlumu, nekā jau ir.

Turklāt es joprojām dusmojos par tām e-pasta vēstulēm, uz kurām viņa neatbildēja, un ari par stulbās Bārbijas zaudējumu, lai gan zinu, ka tā nav viņas vaina.

“Džonijs un Gets ir Redgeitā, vai ari viņi nakšņoja Kadldau-nā?” es jautāju.

“Kadldaunā. Ak, Dievs, kādi viņi ir lamzaki. Ar viņiem dzīvot ir tas pats, kas dzīvot ar gobliniem.”

“Tad liec, lai viņi pārceļas atpakaļ uz Redgeitu.”

“Nekādā gadījumā,” iesmejas Mirrena. “Un tu - vairs nekādas Vindmēras, skaidrs? Pārcelsies pie mums?”

Es papurinu galvu. “Mamma neļauj. Es viņai jau šorīt jautāju.” “Beidz, viņai jāļauj!”

“Viņa vaktē katru manu soli, kopš saslimu.”

“Bet tie ir jau divi gadi.”

“Jā. Viņa mani vēro, kad guļu. Turklāt viņa nolasīja man lekciju par to, ka man jāsatuvinās ar vectēvu un mazajiem. Man jāstiprina saiknes ar ģimeni. Jāsmaida.”

“Kādas muļķības.” Mirrena man parāda plaukstā salasītus violetus akmentiņus. “Ņem.”

“Nē, paldies.” Es negribu neko, kas man nav vajadzīgs. “Lūdzu, ņem tos,” saka Mirrena. “Atceros, kā tu mēdzi lasīt tikai violetos akmentiņus, kad bijām mazas.” Viņa izstiepj savu

roku pret mani, plaukstu pavērsusi uz augšu. “Gribu atlīdzināt par Princesi ButterscotchViņas acīs ir sanesušās asaras. “Un e-pasta vēstulēm,” viņa piebilst. “Es gribu tev iedot kaut ko, Keidij.”

“Nu, labi,” es saku. Es salieku savas plaukstas kopā un ļauju Mirrenai tajās iebērt akmeņus. Es noglabāju tos savas jakas kabatā.

“Es mīlu tevi!” viņa kliedz. Tad viņa pagriežas un sauc jūrai. “Es mīlu savu māsīcu Keidensu Sinklēru Istmanu!”

“Nepārcenties mazliet?” Tas ir Džonijs, kāpdams lejup pa kāpnēm basām kājām, ģērbies svītrotā flaneļa pidžamā. Uz acīm viņam ir saulesbrilles, bet uz deguna balts saules aizsargs kā glābējiem.

Mirrenas seja sadrūmst, bet tikai uz mirkli. “Es izpaužu savas jūtas, Džonij. Tāda ir ikviena dzīva un elpojoša cilvēka būtība, skaidrs?”

“Labi, dzīvais un elpojošais cilvēk,” viņš saka, viegli uzsizdams viņai pa plecu. “Bet nav nekādas jēgas to darīt tik skali pašā rīta agrumā. Mums vēl priekšā ir visa vasara.”

Viņa uzmet apakšlūpu. “Keidija te būs tikai četras nedēļas.” “Es nevaru no paša rīta tā uzvilkties kā tu,” saka Džonijs. “Neesmu vēl iedzēris savu pretenciozo tēju.” Viņš pieliecas un ieskatās manā veļas grozā pie manām kājām. “Kas ir tur?”

“Augu zīmējumi. Un mani vecie zīmējumi.”

“Kā tā?” Džonijs apsēžas uz akmens, un es viņam piebiedrojos, apsēžoties blakus.

“Es atdodu savas lietas,” es saku. “Jau kopš septembra. Atceries, es tev nosūtīju to svītroto šalli?”

“Ā, jā.”

Es pastāstu par ideju atdot mantas cilvēkiem, kam tās var noderēt, atrodot lietām jaunas mājas. Es stāstu par labdarību un apšaubu mammas materiālismu.

Es vēlos, lai Džonijs un Mirrena mani saprot. Es neesmu kāds, ko žēlot - kāds ar nestabilu prātu un sāpju sindromiem. F.s uzņemos vadību pār savu dzīvi. Un dzīvoju saskaņā ar saviem principiem. Es rīkojos un upurēju.

“Tu negribi, lai tev pieder lietas?” Džonijs man jautā. “Piemēram, kādas?”

“Es visu laiku gribu visādas lietas,” saka Džonijs, plaši izstiepdams rokas. “Mašīnu. Video spēles. Dārgus vilnas mēteļus. Man patīk rokas pulksteņi, tie ir tik vecmodīgi. Gribu, lai pie sienām karājas īsta māksla, slavenu cilvēku gleznas, ko tāpat vien nevarētu dabūt kaut miljons gados. Es gribu greznas tortes, ko redzu maiznīcu skatlogos. Džemperus un šalles. Visu kaut ko no vilnas, pārsvarā svītrotu.”

“Vai arī tu varētu vēlēties skaistus zīmējumus, ko zīmēji bērnībā,” saka Mirrena, notupdamās pie groza. “Lietas ar sentimentālu nozīmi.” Viņa paceļ krītiņu zīmējumu ar vecmāmiņu un retrīveriem. “Skat, tā ir Fatima, bet šis ir Princis Filips.”

“Tu atpazīsti?”

“Protams. Fatimai bija apaļš purniņš un plata seja.”

“Ak, Dievs, Mirren. Tu nu gan esi tāda ņuņņa,” saka Džonijs.

32.

Kāpjot augšup pa celiņu uz Jauno Klērmontu, es dzirdu Getu saucam manu vārdu. Es pagriežos un redzu, kā viņš skrien man pretī, apģērbies tikai zilās pidžamas biksēs un bez krekla.

Gets, mans Gets.

Vai viņš būs mans Gets?

Viņš apstājas manā priekšā, skaļi elpodams. Viņa mati, kā tikko no gultas, ir izspūruši uz visām pusēm. Viņa vēdera muskuļi ir tik izteikti, un viņš šķiet daudz kailāks nekā peldbiksēs.

“Džonijs teica, ka tu esi lejā, mazajā pludmalē,” viņš elso. “Es tevi vispirms meklēju tur.”

“Tu tikko tikai piecēlies?”

Viņš paberzē pakausi. Paskatās lejup uz savu apģērbu. “It kā. Gribēju tevi noķert.”

“Kā tā?”

“Pastaigāsim mazliet.”

Mēs dodamies uz taku, kas ved apkārt salai, kā bērnībā - Gets pa priekšu, bet es aiz viņa. Mēs pārejam mazam uzkalnam, tad pagriežamies atpakaļ uz kalpotāju mājas aizmuguri, no kurienes paveras skats uz Vainjārdas ostu netālu no bākas.

Gets pagriežas tik pēkšņi, ka es gandrīz ieskrienu viņā, un, vēl pirms esmu paspējusi pakāpties atpakaļ, viņa rokas ir ap mani. Viņš pievelk mani pie savām krūtīm un ar seju pieplok pie mana kakla. Es apviju savas kailās rokas ap viņu, plaukstu locītavas piespiežot pie viņa muguras. Viņš ir silts.

“Es tevi vakar neapskāvu,” Gets čukst. “Visi tevi apskāva, tikai es ne.”

Sajūta, viņam pieskaroties, ir tik pazīstama un tik nepazīstama.

Mēs jau esam to piedzīvojuši.

Un tajā pašā laikā arī neesam to piedzīvojuši.

Uz mirkli

vai minūtēm,

vai varbūt pat stundām,

es vienkārši esmu laimīga, šeit, Getu sajūtot zem savām plaukstām. Viļņu dunas un viņa elpa manā ausī. Man prieks, ka viņš vēlas būt manā tuvumā.

“Vai atceries, kā mēdzām šeit nākt kopā?” viņš jautā pie mana kakla. “Toreiz, kad uzkāpām uz tās plakanās klints?”

Es pakāpjos atpakaļ. Jo neatceros.

Es ienistu savu sasodito salauzto prātu, to, cik slima visu laiku esmu, cik sabojāta esmu kļuvusi. Ienīstu, ka esmu zaudējusi savu ārieni, izmesta no skolas un pametusi sporta nodarbības, un cik ļauni izturos pret māti. Ienīstu, cik ļoti es joprojām viņu vēlos ari pēc diviem gadiem.

Varbūt Gets vēlas būt ar mani. Varbūt. Bet, visticamāk, viņš vienkārši mani uzmeklēja, jo vēlas pateikt, ka neizdarīja neko nepareizu, kad pirms divām vasarām mani pameta. Viņš vēlētos, lai pasaku, ka nedusmojos uz viņu. Ka viņš ir lielisks puisis.

Bet kā gan es varu viņam piedod, ja pat īsti nezinu, ko tieši viņš man ir nodarījis?

“Nē,” es atbildu. “Būs izkritis no prāta.”

“Mēs bijām - tu un es, mēs - tas bija ļoti nozīmīgs mirklis.”

“Vienalga,” es saku. “Es to neatceros. Un acīmredzot visam, kas starp mums bija, ilgtermiņā nebūtu nekāda lielā nozīme, vai ne?”

Viņš skatās uz savām rokām. “Skaidrs. Piedod. No manas puses šobrīd tas bija ļoti neoptimāli. Tu dusmojies?”

“Protams, es dusmojos,” es saku. “Divus gadus pilnīgs tukšums. Tu nezvanīji, neatbildēji uz vēstulēm un padarīji visu vēl ļaunāku, nedarot pilnīgi neko. Un tagad pēkšņi tu esi Ak, es domāju, ka vairs nekad tevi neredzēšu, un turi manu roku, un Visi tevi apskauj, izņemot mani, un puskails staigā apkārt pa salu. Jā, tas tik tiešām bija neoptimāli, Get. Ja tu izvēlies izmantot tieši šo vārdu.”

Viņa seja kļūst drūma. “Izklausās briesmīgi, kad tu to tā pasaki.”

“Jā, nu tā es to redzu.”

Viņš izbrauc ar roku cauri matiem. “Es daudz ko nespēju izturēt,” viņš saka. “Ko tu teiktu, ja es lūgtu tevi visu sākt no jauna?”

“Ak, Dievs, Get.”

“Kas?”

“Vienkārši pajautā. Nejautā, kas būtu, ja tu pajautātu.”

“Labi. Es jautāju. Vai varam sākt visu no jauna? Lūdzu, Kei-dij? Sāksim no jauna tūlīt pēc launaga. Būs lieliski. Es izmetīšu mulsinošas piezīmes, bet tu smiesies. Mēs dosimies troļļu medībās. Mēs būsim laimīgi, redzot viens otru. Tu domāsi, ka esmu lielisks, es apsolu.”

“Tas ir liels solījums.”

“Labi, varbūt ne gluži lielisks, bet vismaz ne neoptimāls.” “Kāpēc jāsaka neoptimāls? Kāpēc nesaki, kāds patiesībā esi? Nevērīgs un mulsinošs, un manipulējošs.”

“Ak, Dievs.” Gets aiz satraukuma nespēj nostāvēt mierīgi, viņš lēkā augšup un lejup. “Keidensa! Man tiešām vajag vienkārši sākt no jauna. Šis viss no neoptimāla jau sāk kļūt par pēdējo draņķību. Viņš palecas un ar kāju sper kā mazs, sadusmojies puišelis.

Viņa palēkšanās liek man smaidīt. “Labi,” es viņam saku. “Jauns sākums. Pēc launaga.”

“Labi,” viņš saka un pārstāj lēkāt. “Pēc launaga.”

Mirkli mēs raugāmies viens otrā.

“Es tagad skriešu prom,” saka Gets. “Tikai neuztver to personiski.”

“Labi.”

“Būs labāk, ja, sākot no jauna, es tagad skriešu. Jo iet būtu pārāk dīvaini.”

“Es jau teicu - labi.”

“Labi.”

Un viņš skrien.

33.

Pēc stundas es dodos uz Jauno Klērmontu ieturēt launagu. Es zinu, ka mamma necietis manu neierašanos, sevišķi pēc vakar nokavētajām vakariņām. Kamēr pavāre liek uz galda ēdienu un

tantes cenšas savākt vienkopus visus mazos, vectēvs mani izved nelielā ekskursijā pa māju.

Vieta ir eleganta. Spīdīgas koka grīdas, milzīgi logi, viss iespaidīgs un liels no griestiem līdz pat grīdai. Sienas Klērmontā no augšas līdz pat apakšai mēdza būt izdekorētas ar melnbaltām ģimenes fotogrāfijām, suņu attēliem, grāmatu plauktiem un vectēva kolekcionētajām New Yorker karikatūrām. Jaunās Klērmon-tas sienas vienā pusē ir no stikla, bet otrā - pilnīgi tukšas.

Vectēvs atver durvis uz četrām viesu guļamistabām mājas augšstāvā. Visās ir tikai gultas un zemas, platas kumodes. Logiem priekšā ir balti logu aizklāji, kas ļauj mazumiņam gaismas iespīdēt telpās. Gultu pārsegi ir vienkārši, bez rakstiem, gaumīgos zilos un brūnos toņos.

Mazo istabās ir mazliet vairāk dzīvības. Tafta istabā uz grīdas ir Bākuguņu arēna, futbola bumba un grāmatas par burvjiem un bāreņiem. Libertija un Bonija ir atnesušas žurnālus un mūzikas atskaņotāju. Viņu istabā ir arī Bonijas grāmatu kaudze par spoku medniekiem, fiziku un kritušajiem eņģeļiem. Viņu kumode ir nokrāmēta ar kosmētiku un smaržu pudelītēm. Stūrī stāv te-nisa raketes.

Vectēva istaba ir vislielākā, un no tās paveras vislabākais skats. Viņš ieved mani dziļāk un parāda vannasistabu, kur dušā ir speciāli rokturi. Veco ļaužu rokturi, lai nenokristu.

“Kur ir tavas NewYorker karikatūras?” es jautāju.

“Telpu dizainers pieņēma dažus lēmumus.”

“Kā ar spilveniem?”

“Ar ko?”

“Jums bija tik daudz spilvenu. Ar izšūtiem suņiem.”

Viņš papurina galvu.

“Vai tu paturēji vismaz zivis?”

“Ko, to zobenzivi un visas pārējās?” Mēs kāpjam lejup uz pirmo stāvu. Vectēvs kustas lēni, un es eju aiz viņa. “Ar šo māju es visu sāku no jauna,” viņš vienkārši saka. “Vecās dzīves vairs nav.”

Viņš atver durvis uz savu studiju. Tā ir tikpat ieturēta, cik visa pārējā māja. Milzīga galda vidū novietots portatīvais dators. Pa milzīgu logu paveras skats uz japāņu dārzu. Krēsls. Siena ar pilnīgi tukšiem plauktiem.

Viss šķiet tik tīrs un atvērts, bet ne askētisks, jo viss ir pārāk bagātīgs.

Vectēvs ir vairāk līdzīgs mammai nekā man. Viņš ir izdzēsis veco dzīvi, tērējot naudu, lai izveidotu tai aizstājēju.

“Kur ir tas jaunais cilvēks?” pēkšņi jautā vectēvs. Viņa sejā parādās apātisks skatiens.

“Džonijs?”

Viņš papurina galvu. “Nē, nē.”

“Gets?”

“Jā, jaunais cilvēks.” Uz mirkli viņš pieķeras galdam, kā sajūtot reiboni.

“Vectēv, tev viss kārtībā?”

“Jā, labi.”

“Gets ir Kadldaunā ar Mirrenu un Džoniju,” es viņam saku.

“Es viņam apsolīju kādu grāmatu.”

“Tavu grāmatu šeit tikpat kā nav.”

“Beidz man stāstīt, kā šeit nav!” vectēvs iekliedzas, pēkšņi atguvis spēkus.

“Viss kārtībā?” Tā ir tante Kerija, nostājusies studijas durvīs.

“Ar mani viss ir labi,” viņš saka.

Kerija velta man skatienu un paņem vectēvu aiz rokas. “Nāc. Launags ir gatavs.”

“Vai varēji pēc tam aizmigt?” es jautāju tantei, kad dodamies atpakaļ uz virtuvi. “Pagājušajā naktī. Džonijs bija augšā?”

“Es nesaprotu, par ko tu runā,” viņa saka.

34

Vectēva pavāre gan iepērkas un pagatavo maltītes, bet tantes saplāno visas ēdienreizes. Šodien ēdamistabā mums ir uzklāts galds ar aukstu vistas cepeti, tomātu un bazilika salāti, kamam-bēra siers, bagetes un zemeņu limonāde. Libertija man rāda glītu puišu bildes žurnālā. Bonija lasa grāmatu, kuras nosaukumā rakstīts Ierastākās parādības: fakti un izdomājumi. Tafts un Vils vēlas, lai es viņus izvizinu ar pūsli - es braucu ar motorlaivu, kamēr viņi slīd aiz tās piesietā gumijas pūslī.

Mamma saka, ka man nav ļauts vadīt motorlaivu, kamēr lietoju zāles.

Tante Kerija saka, ka tam nemaz nav nozīmes, jo Vils tāpat neparko nepiedalīsies tādā pasākumā.

Tante Besa piekrīt, tāpēc Taftam nemaz neesot jēgas viņai ko tādu prasīt.

Libertija un Bonija jautā, vai viņas drīkst doties vizināties ar pūsli. “Mirrenai tu vienmēr ļauj,” saka Libertija. “Tu zini, ka tā ir.”

Vils izspļauj limonādi un samērcē bageti.

Vectēva klēpis arī tiek saslapināts.

Tafts paķer nu jau izmirkušo bageti un iesit ar to Viļam.

Mamma saslauka nekārtību, kamēr Besa uzskrien augšstāvā paķert vectēvam tīras bikses.

Kerija sarāj zēnus. Kad maltīte ir beigusies, Tafts un Vils pazūd dzīvojamajā istabā, lai izvairītos no uzkopšanas darbiem. Viņi kā traki lēkā pa vectēva jauno ādas dīvānu. Es sekoju.

Vils ir augumā mazs un piesarcis, gluži kā Džonijs. Mati gandrīz balti. Tafts ir garāks un ļoti tievs, zeltains un vasarraibumains, ar garām, tumšām skropstām un pilnu muti breketēm. “Nu, jūs abi,” es saku. “Kā pagāja iepriekšējā vasara?”

“Tu zini, kā Pūķu pasaulē dabūt pelnu pūķi?” jautā Vils.

“Es zinu, kā dabūt gailošo pūķi,” saka Tafts.

“Ar gailošo pūķi var dabūt pelnu pūķi,” saka Vils. Desmitgadīgie. “Nu, taču. Pagājusī vasara,” es saku. “Pastāstiet. Jūs spēlējāt tenisu?”

“Protams,” saka Vils.

“Peldējāties arī?”

“Jā,” saka Tafts.

“Vai izbraucāt ar laivām ar Getu un Džoniju?”

Viņi abi pārstāj lēkāt. “Nē.”

“Vai Gets teica kaut ko par mani?”

“Es nedrīkstu tev neko teikt par visu to, kā tu galu galā attapies ūdenī, un pārējo,” saka Vils. “Es apsolīju tantei Penijai, ka neteikšu.”

“Kāpēc ne?” es jautāju.

“Jo tad tev pastiprināsies galvassāpes, un mēs nedrīkstam vispār šo tematu cilāt.”

Tafts pamāj. “Viņa teica, ka citādāk pakārs mūs aiz kāju īkšķiem un atņems mūsu planšetes. Mums esot jāuzvedas priecigi, un mēs nedrīkstam būt idioti.”

“Nav jau runa par manu nelaimes gadījumu,” es saku. “Runa ir par vasaru, kad es devos uz Eiropu.”

“Keidij?” Tafts pieskaras manam plecam. “Bonija tavā guļamistabā redzēja tabletes.”

Vils atkāpjas un apsēžas tālākajā dīvāna galā.

“Bonija rakņājās pa manām mantām?”

“Un I.ibertija.”

“Ak, Dievs.”

“Tu man teici, ka neesi atkarīgā,” saka Tafts, “bet tev kaut kas jāzina.”

“Kas?”

“Narkotikas nav tavi draugi.” Tafts izskatās nopietns. “Narkotikas nav tavi draugi, un cilvēkiem jābūt taviem draugiem.”

“Ak, mans Dievs. Vai tu vari vienreiz pastāstīt, ko jūs darījāt pagājušajā vasarā, tu, nejēga?”

Vils ierunājas: “Mēs ar Taftu gribam spēlēt Angry Birds. Mēs vairs negribam ar tevi runāt.”

“Vienalga,” es saku. “Ejiet, esiet brīvi.”

Es izeju uz lieveņa un skatos, kā zēni skrien lejup pa celiņu uz Redgeitu.

35.

Visi logi Kadldaunā ir plaši atvērti, kad aizeju tur pēc launaga. Gets liek mūziku gandrīz antīkajā disku atskaņotājā. Pie ledusskapja ar magnētiem ir piesprausti mani vecie krītiņu zīmējumi - augšā tētis, bet apakšā vecmāmiņa ar suņiem. Mans akvarelis ir piestiprināts pie viena no virtuves skapīšiem. Dzīvojamās istabas pašā vidū stāv saliekamās trepes un liela kaste ar dāvanu iesaiņojamajiem papīriem.

Mirrena pāri istabai pārstumj atzveltnes krēslu. “Man nekad nav paticis, kā māte bija iekārtojusi šo vietu,” viņa paskaidro.

Es palīdzu Getam un Džonijam pārbīdīt atlikušās mēbeles tik ilgi, līdz Mirrena ir apmierināta ar rezultātu. No sienām mēs noņemam Besas akvareļu ainavas un saritinām paklājus. Mēs izlaupām mazo istabas, atrodot interesantus priekšmetus. Kad esam beiguši, dzīvojamā istaba ir izdekorēta ar cūciņu krājka-sītēm un lupatdeķiem, bērnu grāmatu kaudzēm un lampu, kas izskatās pēc pūces. Platās un spīdīgās lentes no kastes ar dāvanu papīriem ir šķērsām novilktas pāri griestiem.

“Besa nedusmosies, ka tu visu pārkārto?” es jautāju.

“Varu tev apsolīt, ka visu atlikušo vasaru viņa Kadldaunā savu kāju nespers. Viņa jau gadiem ir centusies tikt ārā no šīs vietas.” “Ko tu ar to domā?”

“Ak,” Mirrena kā starp citu nosaka, “tu jau zini. Bla bla bla, visnemīlētākā meita, bla bla bla, virtuve nekam neder un tamlīdzīgas blēņas. Kāpēc vectēvs to neizremontē? un tā tālāk.”

“Viņa viņam jautāja?”

Džonijs uz mani dīvaini blenž. “Tu neatceries?”

“Viņas atmiņas ir sačakarētas, Džonij!” kliedz Mirrena. “Viņa neatceras pat pusi no piecpadsmitās vasaras.”

“Neatceras?” Džonijs saka. “Es domāju...”

“Nē, nē, apklusti tūlīt pat,” Mirrena kliedz. “Tu vispār dzirdēji kaut vārdu no tā, ko tev teicu?”

“Kad?” Viņš izskatās apmulsis.

“Tovakar,” saka Mirena. “Es tev stāstīju, ko teica tante Penija.” “Atslābsti,” saka Džonijs, mezdams viņai spilvenu.

“Tas ir svarīgi! Kā tu vari kam tādam nepievērst uzmanību?” Mirrena ir tuvu asarām.

“Atvaino, labi?” Džonijs saka. “Get, tu zināji, ka Keidensa neatceras lielāko daļu no piecpadsmitās vasaras?”

“Zināju,” viņš atbild.

“Redzi?” saka Mirrena. “Gets klausījās.”

Mana seja svilst. Es skatos uz grīdu. Mirkli neviens nebilst ne vārda. “Ir tikai normāli, ja pēc smaga sitiena pa galvu daļa atmiņu pazūd,” es visbeidzot ierunājos. “Mana māte paskaidroja?” Džonijs nervozi iesmejas.

“Esmu pārsteigta, ka mamma jums to stāstīja,” es turpinu. “Viņai ļoti nepatīk par to runāt.”

“Viņa teica, ka tev viss jāuztver mierīgi un pašai jāmēģina visu atcerēties. Visas tantes to zina,” saka Mirrena. “Vectēvs zina. Mazie zina. Kalpotāji arī. To zina ikviens cilvēks uz šīs salas, izņemot tikai Džoniju, acīmredzami.”

“Es to zinu,” saka Džonijs. “Es tikai neaptvēru visu bildi.”

“Neesi nu tik nevarīgs,” saka Mirrena. “Nav piemērotākais bridis.”

“Viss kārtībā,” es saku Džonijam. “Tu neesi nevarīgs. Tev vienkārši bija neoptimāls mirklis. Esmu pārliecināta, ka turpmāk būsi optimāls.”

“Es vienmēr esmu optimāls,” saka Džonijs. “Tikai ne tik optimāls, kā Mirrena varētu vēlēties.”

Gets pasmaida, kad pasaku neoptimāls, un viegli uzsit man pa plecu.

Mēs esam sākuši no jauna.

36.

Mēs spēlējam tenisu. Mēs ar Džoniju uzvaram, bet ne jau tāpēc, ka es labi spēlētu. Viņš gan ir lielisks atlēts, bet Mirrena ir vairāk koncentrējusies uz bumbiņas atsišanu, un, kad tas izdodas, viņa priecīgi dejo apkārt, neuztraukdamās, ka bumbiņa ari atgriezīsies. Gets turpina par viņu smieties, tādēļ viņš pats nevar trāpīt pa bumbiņu.

“Kā gāja Eiropā?” Gets jautā, kad mēs dodamies atpakaļ uz Kadldaunu.

“Mans tēvs ēda kalmāru.”

“Un kas vēl?” Mēs sasniedzam pagalmu un uzmetam raketes uz lieveņa, un izstiepjamies zālē.

“Tiešām, man nav nekā daudz, ko stāstīt,” es saku. “Gribat zināt, ko es darīju, kamēr mans tēvs devās apskatīt Kolizeju?”

“Ko tad?”

“Gulēju viesnīcas tualetē, piespiedusi seju pie flīzēm, un skatījos uz itāļu zilo podu apakšām.”

“Pods bija zils?” Džonijs jautā, strauji pieceldamies sēdus.

“Tikai tev zili podi varētu likties interesantāki par Romas apskatīšanu,” novaidas Gets.

“Keidensa,” ierunājas Mirrena.

“Ko?”

“Neko.”

“Kas?”

“Tu saki, lai nežēlojam tevi, bet tad pastāsti ko tādu par podu apakšām,” viņa izsper. “Un tas tiešām ir kas žēlojams. Ko gan mums teikt?”

“Turklāt fakts, ka biji Romā, liek izjust skaudību,” saka Gets. “Neviens no mums nav bijis Romā.”

“Es gribu braukt uz Romu!” saka Džonijs. “Es nenormāli gribu redzēt tos zilos itāļu podus!”

“Es gribu redzēt Karakallas termas,” saka Gets. “Un izbaudīt ikvienu saldējuma garšu, kāda vien pieejama.”

“Nu tad brauc,” es saku.

“Diez vai tas ir tik vienkārši.”

“Labi, bet tu aizbrauksi,” es saku. “Kamēr mācīsies koledžā vai pēc tam.”

Gets nopūšas. “Es tikai saku, ka tu biji Romā.”

“Es vēlos, kaut tu tur būtu bijis,” es viņam saku.

37.

“Tu biji tenisa kortā?” mamma man jautā. “Es dzirdēju bumbiņu skaņu.”

“Tikai tāpat vien.”

“Tu tik ilgi neesi spēlējusi. Tas ir brīnišķīgi.”

“Mana serve ir zaudējusi asumu.”

“Man liels prieks, ka esi atsākusi spēlēt. Ja grib rīt atsist bumbiņas ar mani, tikai pasaki.”

Viņa smagi maldās. Es neatsākšu spēlēt tikai tāpēc, ka vienu pēcpusdienu paālējāmies, un nekad un nekādā gadījumā es nevēlos spēlēt ar mammu. Viņa speciāli apģērbsies un slavēs mani, un brīdinās mani, un māksies man virsū, panākdama tikai to, ka es atkal kļūšu pret viņu nelaipna. “Tad jau redzēsim,” es nosaku. “Visticamāk, es savilku plecu.”

Vakariņas tiek pasniegtas ārā, japāņu dārzā. Mēs vērojam saulrietu, sēdēdami bariņos pie maziem galdiņiem. Tafts un Vils paķer no paplātes karbonādes un ēd tās ar rokām.

“Jūs abi esat kā dzīvnieki,” saka Libertija, saraukdama savu degunu.

“Un ko tu ar to gribi pateikt?” jautā Tafts.

“Ir tāda lieta, ko sauc par dakšiņu,” saka Libertija.

“Ir tāda lieta, ko sauc par tavu seju,” atsaka Tafts.

Džonijs, Gets un Mirrena drīkst ēst Kadldaunā, jo viņi nav slimnieki. Un viņu mātes nav tik valdonīgas. Mamma man pat neļauj sēdēt kopā ar pieaugušajiem. Viņa liek man sēdēt pie atsevišķa galda ar brālēniem un māsīcām.

Viņi visi smejas un kaitina viens otru, runādami ar pilnām mutēm. Es pārstāju klausīties viņu teiktajā. Tā vietā es paveros uz mammu, Keriju, un Besu - visas sapulcējušās ap vectēvu.

Es atceros kādu nakti. Tas laikam notika kādas divas nedēļas pirms mana nelaimes gadījuma. Jūlija sākums. Mēs visi sēdējām pie garā galda Klērmontas zālājā. Uz lieveņa stāvēja iedegtas aromātiskās sveces. Mazie bija apēduši savus burgerus un tagad zālē meta ritentiņus un kūleņus. Mēs pārējie ēdām grilētu zobenzivi ar bazilika mērci. Vēl bija tomātu salāti un cukini sacepums ar kraukšķīgu parmezāna siera garoziņu. Zem galda Gets piespieda savu kāju manai. Es jutos kā apreibusi no laimes.

Tantes, klusas un pieklājīgas pretstatā mazo klaigām, stumdīja ēdienu pa šķīvi. Vectēvs atliecās un sakrustoja rokas virs sava vēdera. “Jums šķiet, ka vajadzētu izremontēt Bostonas māju?” viņš tika jautājis.

Iestājās klusums.

“Nē, tēt,” Besa ierunājās pirmā. “Mēs mīlam to māju.”

“Tu vienmēr sūdzies par dzīvojamās istabas izvietojumu,” saka vectēvs.

Besa paskatījās uz savām māsām. “Tā nav.”

“Jums nepatīk iekārtojums,” saka vectēvs.

“Taisnība.” Mammas balss ir kritiska.

“Manuprāt, tā ir mūžsena,” teica Kerija.

“Man derētu tavi ieteikumi, vai zini,” vectēvs teica Besai. “Vai atnāksi ciemos un uzmanīgi apskatīsi? Pateiksi savas domas?” Es...

Viņš pieliecās. “Es varu to arī pārdot, vai zini.”

Mēs visi zinājām, ka tante Besa gribēja Bostonas māju. Visas tantes gribēja Bostonas māju. Tā bija četrus miljonus vērta māja, kurā viņas visas bija izaugušas. Bet Besa bija vienīgā, kura vēl dzīvoja tuvumā, un arī vienīgā, kurai bija pietiekami daudz bērnu, lai piepildītu guļamistabas.

“Tēt,” Kerija asi iebilda. “Tu nevari to pārdot.”

“Es varu darīt, ko vien vēlos,” teica vectēvs, uzdurot uz dakšiņas pēdējo tomāta šķēli, iemezdams to mutē. “Tad tev māja patīk tāda, kāda tā ir, Besa? Vai arī gribi redzēt to pārbūvētu? Nevienam nepatīk pielīdēji.”

“Es labprāt tev palīdzēšu ar visu, ko vien tu vēlies mainīt, tēt.”

“Tikai nevajag,” atcirta mamma. “Vēl vakar tu klāstīji, cik aizņemta esi, un tagad gribi palīdzēt pārtaisīt Bostonas māju?”

“Viņš lūdza mūsu palīdzību,” teica Besa.

“Viņš lūdza tavu palīdzību. Tu mūs nostum malā, tēt?” Mamma bija iedzērusi par daudz.

Vectēvs iesmējās. “Penij, atslābsti.”

“Es atslābšu tikai tad, kad šis īpašumu jautājums būs atrisināts.”

“Tu padari mūs trakas,” Kerija kurnēja.

“Ko tu teici? Nevajag murmināt.”

“Mēs visas tevi milam, tēt,” skaļi teica Kerija. “Es zinu, ka šis ir bijis grūts gads.”

“Ja jūs jūkat prātā, tā ir jūsu pašu sasodītā izvēle,” teica vectēvs. “Saņemieties. Es taču nevaru atstāt īpašumus trakajiem.”

Es paskatos uz tantēm tagad, septiņpadsmitajā vasarā. Šeit, Jaunās Klērmontas japāņu dārzā, mamma ir aplikusi vienu roku ap tanti Besu, kura ir pasniegusies nogriezt gabaliņu aveņu pīrāga tantei Kerijai.

Ir skaista nakts, un mēs tik tiešām esam skaista ģimene.

Es nezinu, kas ir mainījies.

38.

“Taftam ir savs moto,” es saku Mirrenai. Ir pusnakts. Mēs, Meļi, Kadldaunas lielajā istabā spēlējam vārdu spēli.

Mans celis ir pieskāries Geta augšstilbam, lai gan es neesmu pārliecināta, ka viņš to mana. Spēles galds ir gandrīz pilns. Manas smadzenes ir pārgurušas. Man ir pagadījušies slikti burti.

Mirrena nevērīgi sakārto savus burtu kauliņus. “Taftam ir kas?”

“Moto,” es saku. “Tu jau zini - kā vectēvam. Nevienam nepatīk pielīdēji.”

“Nekad nesēdies telpas aizmugurē,” vectēvu intonē Mirrena.

“Nekad nesūdzies, nekad netaisnojies,” saka Gets. “Šķiet, tas bija no Dizraeli.”

“О, jā, tas viņam patīk,” saka Mirrena.

“Un nekad nesamierinies ar atbildi nē,” es piebilstu.

“Ak, kungs, Keidij!” iesaucas Džonijs. “Vai tu vienreiz saliksi vārdu un ļausi mums pārējiem turpināt spēli?”

“Nekliedz uz viņu, Džonij,” saka Mirrena.

“Piedod,” saka Džonijs. “Vai tu, lūdzu, saliksi to sasodīto vārdu?”

Mans celis ir pieskāris Geta augšstilbam. Es tiešām nespēju vairs padomāt. Es salieku mazu, nejēdzīgu vārdu.

Džonijs izveido vārdu no saviem kauliņiem.

“Narkotikas nav tavi draugi,” es paziņoju. “Tāds ir Tafta moto.”

“Beidz,” smejas Mirrena. “Kur viņš izrāva tādu?”

“Varbūt viņiem skolā bija lekcija par narkotiku atkarībām. Turklāt dvīnes izrevidēja manu istabu un pateica viņam, ka man ir pilna atvilktne ar tabletēm, tāpēc viņš gribēja pārliecināties, ka neesmu atkarīga.”

“Ak, Dievs,” saka Mirrena. “Ar Boniju un Libertiju ir viens vienīgs posts. Man šķiet, ka tagad viņas jau ir kleptomānes.”

1 lesam?

“Viņas paņēma mammas miega zāles un arī viņas briljanta auskarus. Man gan nav ne jausmas, kur viņas tos auskarus vilks, lai mamma neredzētu. Turklāt viņas ir divas, bet auskaru pāris tikai viens.”

“Vai tu viņām ko teici?”

“Es mēģināju ar Boniju. Bet viņas vairs nav kontrolējamas,” Mirrena nosaka. Viņa vēlreiz pārkārto savus kauliņus. “Bet man patīk ideja par moto,” viņa turpina. “Domāju, ka iedvesmojošs citāts var palīdzēt grūtā brīdī.”

“Piemēram, kāds?” jautā Gets.

Mirrena uz mirkli apklust. Tad viņa saka: “Esi mazliet laipnāks, nekā vajag.”

Pēc viņas pateiktā mēs visi apklustam. Šķiet neiespējami to apstrīdēt.

Tad Džonijs ierunājas: “Nekad neēd to, kas lielāks par paša pēcpusi.”

“Tu esi apēdis kaut ko, kas lielāks par paša pēcpusi?” es jautāju.

Viņš nopietni pamāj.

“Labi, Get,” saka Mirrena. “Kāds ir tavs?”

“Man tāda nav.”

“Saņemies.”

“Labi, varbūt.” Gets paskatās lejup uz saviem nagiem. “Nesamierinies ar ļaunumu, ko vari mainīt.”

“Es piekritu,” es saku. Jo tā ir.

“Es gan ne,” saka Mirrena.

“Kāpēc ne?”

“Ļoti maz ir kas tāds, ko ir iespējams mainīt. Pasaule jāpieņem tāda, kāda tā ir.”

“Nav taisnība,” iebilst Gets.

“Vai gan nav labāk būt atslābušam un mierīgam cilvēkam?” Mirrena jautā.

“Nē.” Gets ir apņēmīgs. “Labāk ir cīnīties pret ļauno.”

“Neēd dzelteno sniegu,” saka Džonijs. “Arī tas ir labs moto.” “Vienmēr dari to, no kā baidies,” es saku. “Tas ir mans moto.” “Tikai nevajag. Kurš, pie velna, saka ko tādu?” iesaucas Mirrena.

“Emersons,” es atbildu. “Man šķiet.” Es pasniedzos pēc pildspalvas un uzrakstu savu moto uz abu plaukstu virspusēm.

Uz kreisās: Vienmēr dari to. Uz labās: no kā baidies. Rokraksts uz labās rokas ir mazliet neveikls.

“Emersons ir garlaicīgs,” saka Džonijs. Viņš paķer pildspalvu no manis un uzraksta pats uz savas rokas: NĒ DZELTENAJAM SNIEGAM. “Tas derēs.”

“Keidij, es runāju nopietni. Mums nevajadzētu vienmēr darīt to, no kā baidāmies,” Mirrena saka iekarsusi. “Nekad.”

“Kāpēc ne?”

“Tu vari iet bojā. Tu vari savainoties. Bailēm parasti ir pamatots iemesls. Tev jāuzticas savām sajūtām.”

“Tad kāda ir tava dzīves filozofija?” Džonijs viņai jautā. “Staigāt apkārt kā vienai lielai cāļa dvēselei?”

“Jā,” saka Mirrena. “Un arī tas, ko iepriekš teicu par laipnību.”

39.

Es sekoju Getam, kad viņš dodas uz augšstāvu. Dzenos viņam pakaļ pa garo gaiteni, sagrābju viņa roku un piespiežu viņa lūpas savām.

Tas ir tas, no kā baidos, un tieši tāpēc to ari daru.

Viņš atbild manam skūpstam. Viņa pirksti savijas ar maniem, un es jūtos apreibusi, un viņš mani tur, un atkal viss ir tik skaidrs, un atkal viss ir tik lieliski. Mūsu skūpsts pārvērš pasauli pelnos. Esam tikai mēs, un nekam citam nav nozīmes.

Tad Gets atraujas. “Man nevajadzētu to darīt.”

“Kāpēc ne?” Viņa roka joprojām tur manu.

“Nav tā, ka es nevēlos, bet...”

“Man šķita, ka mēs sākām no jauna. Vai šis nav jauns sākums?”

“Es esmu viens liels bardaks.” Gets pasper soli atpakaļ un atspiežas pret sienu. “Šī saruna ir tik klišejiska. Es nezinu, ko vēl lai saka.”

“Paskaidro.”

Klusums. Un tad: “Tu neko par mani nezini.”

“Paskaidro,” es atkārtoju.

Gets satver savu galvu rokās. Mēs abi stāvam, tumsā atspiedušies pret sienu. “Labi. Lūk, vismaz maza daļa,” viņš beidzot nočukst. “Tu nekad neesi satikusi manu mammu. Tu nekad neesi bijusi dzīvoklī pie mums.”

1 10

Tā ir taisnība. Es nekad neesmu satikusi Getu ārpus Bīčvudas. “Tev šķiet, ka pazīsti mani, Keidij, bet tu pazīsti tikai to manu daļu, kas ir šeit, uz salas,” viņš saka. “Tā - tā vienkārši nav visa bilde. Tu nezini, kāda izskatās mana istaba ar skatu pret ventilācijas šahtām, nezini mammas gatavotos karija ēdienus, puišus no skolas, tu nezini, kā mēs svinam svētkus. Tu pazīsti tikai to manu personības daļu, kas ir šeit, uz salas, kur visi ir bagāti, izņemot mani un kalpotājus. Kur visi ir balti, izņemot mani, Džinniju un Paulo.”

“Kas ir Džinnija un Paulo?”

Gets ar dūri iesit otras rokas plaukstā. “Džinnija ir mājkalpotāja. Paulo ir dārznieks. Tu nezini viņu vārdus, bet viņi šeit ir strādājuši vasaru pēc vasaras. Tieši par to es arī runāju.”

Mana seja svilst no kauna. “Piedod.”

“Bet vai tu vispār vēlies redzēt visu kopbildi?” Gets jautā. “Vai tu vispār spētu to saprast?”

“Tu to nezināsi, ja vien neļausi man mēģināt,” es saku. “Neesmu no tevis neko dzirdējusi veselu mūžību.”

“Vai zini, kas es esmu tava vectēva acīs? Kas vienmēr esmu bijis?”

“Kas?”

“Hītklifs. No Kalnu aukām. Esi lasījusi?”

Es papurinu galvu.

“Hītklifs ir čigānu zēns, kuru audzināšanā pieņem kāda augst-dzimusi ģimene, Ērnšovi. Hītklifs iemīlas meitenē, Ketrīnā. Arī viņa to mīl, bet tāpat viņa uzskata viņu par pabiru - izcelsmes dēļ. Un visa pārējā ģimene ir tādās pašās domās.”

“Es nebūt tā nejūtos.”

“Hītklifs neko nevar iesākt, lai Ērnšovi kaut reizi uzskatītu viņu par pietiekami labu. Bet viņš mēģina. Viņš dodas prom, izskolojas, kļūst par džentlmeni. Bet viņi joprojām uzskata viņu par dzīvnieku.”

“Un?”

“Un tad, tā kā grāmata ir traģēdija, Hītklifs kļūst par to, par ko viņš vienmēr ir ticis uzskatīts, vai saproti? Viņš kļūst brutāls. Ļaunums, kas slēpies viņā, izlaužas uz āru.”

“Man šķita, ka tas bija romantisks stāsts.”

Gets papurina galvu. “Tie cilvēki briesmīgi izturas viens pret

otru.”

“Un, tavuprāt, vectēvs uzskata tevi par Hītklifu?”

“Varu apgalvot, tā ir,” saka Gets. “Dzīvnieks, kas slēpjas zem patīkamas ārienes, nodod viņa laipnību, katru gadu atļaujot man ierasties uz viņa patvēruma salas, - es esmu viņu nodevis, pavedinot viņa Ketrīnu, viņa Keidensu. Un mana grēku izpirkšana nāks, kad piepildīsies tas, ko viņš vienmēr par mani ir domājis.”

Es klusēju.

Gets klusē.

Es pasniedzos un pieskaros viņam. Pieskāriens viņa apakšdelmam pat cauri plānajam kokvilnas audumam liek man atkal vēlēties viņu noskūpstīt.

“Vai zini, kas ir biedējoši?” Gets saka, neskatīdamies uz mani. “Visbiedējošākais ir tas, ka viņam ir izrādījusies taisnība.”

“Nē, tā nav.”

“Tici man, ir.”

“Get, pagaidi.”

Bet viņš jau ir iegājis savā istabā un aizvēris durvis.

Es esmu viena tumšajā gaitenī.

40.

Reiz sensenos laikos dzīvoja karalis, kuram bija trīs skaistas meitas. Ar katru dienu viņas auga arvien skaistākas.

Viņas arī tika labi izprecinātas, bet pirmo mazbērnu nākšana pasaulē nesa vien vilšanos. Jaunākajai princesei piedzima meita, kas bija augumā tik sīciņa, ka viņas māte nēsāja meitu kabatā, kur citiem tā nebija redzama. Ar laiku karaļa meitām piedzima arī citi bērni, un karalis ar karalieni gandrīz pavisam aizmirsa sīciņās princeses atvases eksistenci.

Sīciņajai princesei pieaugot, savas dienas un naktis viņa vadīja, gandrīz nemaz neizkāpjot no savas sīciņās gultas. Viņai nebija daudz iemeslu, lai no gultas pieceltos - tik vientuļa viņa bija.

Kādu dienu viņa iemaldījās pils bibliotēkā un bija pārsteigta, cik grāmatas varēja būt izklaidējošas. Un tā viņa arvien biežāk sāka doties uz bibliotēku. Kādu rītu, lasot kārtējo grāmatu, uzgaida parādījās pelēns. Tas stāvēja uz pakaļējām ķepiņām, bet mugurā tam bija maza samta vestīte. Pelēna ūsas bija tīras un spalva -brūna. “Tu lasi tāpat kā es," viņš teica, “staigājot šurpu turpu pa grāmatas lapām." Viņš paspēra soli uz priekšu un dziļi paklanījās.

Pelēns apbūra mazo princesi ar stāstiem par saviem piedzīvojumiem. Viņš stāstīja viņai par troļļiem, kas zog cilvēku kājas, un dieviem, kas pamet trūkumcietējus. Viņš uzdeva jautājumus par Visumu un bezgalīgi meklēja atbildes. Viņš uzskatīja, ka brūcēm jāpievērš uzmanība. Turpretī princese stāstīja pasakas, zīmēja pikseļotus un kritiņu zīmējumus. Viņa smējās ar viņu un strīdējās ar viņu. Pirmo reizi mūžā viņa jutās pa īstam pamodusies.

Nepagāja ilgs laiks, kad viņi viens otru jau stipri mīlēja.

Tomēr, kad viņa stādīja savu pielūdzēju ģimenes priekšā, mazā princese saskārās ar negaidītām grūtībām. “Viņš taču ir tikai pele!” iesaucās karalis netīksmē, kamēr karaliene bailēs iekliedzās un skriešus metās ārā no kroņa zāles. Un tik tiešām - visa karaļvalsts, gan pats karaļnams, gan kalpotāji, nievāja mazo pelēnu un uzlūkoja viņu ar aizdomām. “Viņš nav parasts,” cilvēki teica par pelēnu. “Dzīvnieks, kas maskējas par cilvēku.”

Tomēr sīciņā princesīte nevilcinājās. Viņa ar pelēnu pameta pili un devās tālu, tālu prom. Un kādā tālā zemē viņi apprecējās, iekārtoja sev mājas, piepildīja tās ar grāmatām un šokolādi un dzīvoja laimīgi līdz mūža galam.

Ja vēlas dzīvot vietā, kur cilvēki nebaidās no pelēm, jāpārstāj dzīvot pilīs.

41.

Milzis savās milzu rokās tur sarūsējušu zāģi. Strādādams viņš ļauni tīksminās un dungo, kamēr šķeļas cauri manai pierei un iespiežas prātā, kas slēpjas dziļāk.

Man atlikušas mazāk nekā četras nedēļas, lai noskaidrotu patiesību.

Vectēvs sauc mani par Mirrenu.

Dvīnes zog miega tabletes un briljanta auskarus.

Mamma strīdas ar tantēm par Bostonas māju.

Besa ienīst Kadldaunu.

Kerija naktī klejo pa salu.

Viļam rādās slikti sapņi.

Gets ir Hītklifs.

Gets uzskata, ka es viņu nepazīstu.

Un varbūt viņam ir taisnība.

Es iedzeru tabletes. Uzdzeru ūdeni. Istaba ir tumša.

Mamma stāv durvju ailē un vēro mani. Ik pa laikam cauri izšaujas aklas sāpes. Tad, ja esmu viena, es pieceļos sēdus un pierakstu jaunas piezīmes virs galvas izliktajā piezīmju kopumā. Jautājumu vairāk nekā atbilžu.

No rīta es jūtos labāk. Vectēvs agri atnāk ciemos uz Vindmē-ru. Viņš ir uzvilcis baltas lina bikses un zilu sporta jaku. Es stāvu pagalmā šortos un sporta kreklā, sviezdama suņiem bumbas. Mamma jau ir aizgājusi uz Jauno Klērmontu.

“Es došos uz Edgartaunu,” vectēvs saka, kasīdams Bošu aiz ausīm. “Nevēlies pievienoties? Ja vien tev būs pa prātam veca vira sabiedrība.”

“Nezinu gan,” es jokoju. “Esmu tik aizņemta ar šim siekalai-najām bumbām. Paies visa diena.”

“Es aizvedīšu tevi, Keidij, uz grāmatu veikalu. Nopirkšu kādu dāvanu kā senāk.”

“Un kā ar irisa konfektēm?”

Vectēvs iesmejas. “Lai iet ari īrisa konfektes.”

“Mamma tevi uz šo samusinājusi?”

“Nē.” Viņš pakasa savus pūkainos baltos matus. “Bet Besa negrib, ka es viens vadu motorlaivu. Viņa saka, ka man varot zust orientēšanās spējas.”

“Man arī nav ļauts vadit motorlaivu.”

“Es zinu,” viņš saka, paceldams rokā sažmiegtas laivas dzinēja atslēgas. “Bet Besa un Bonija šeit nav noteicējas. Es esmu.”

Mēs nolemjam paēst brokastis pilsētā. Mēs gribam ar laivu tikt no Bīčvudas piestātnes tik tālu, cik vien iespējams, iekams tantes ir mūs pieķērušas.

Edgartauna ir jauks piejūras ciemats Vainjārdā. Vajadzīgas divdesmit minūtes, lai tur nokļūtu. Tajā ir tipiskas baltu koka žodziņu ieskautas baltas koka mājas ar puķu dobēm. Veikaliņos pārdod krāmus tūristiem, saldējumu, uzcenotas drēbes un antīkas rotaslietas. Laivas pamet ostu, dodoties makšķerēšanas un ainavu apskatīšanas izbraucienos.

Vectēvs šķiet tāds pats kā kādreiz. Viņš šķiežas ar naudu. Viņš uzcienā mani ar espresso un svaigiem kruasāniem kādā mazā maiznīciņā, mēs sēžam pie paša loga, bet tad mēģina man nopirkt grāmatas Edgartaunas grāmatu veikalā. Kad atsakos no dāvanas, viņš tikai nošūpo galvu, bet nelasa morāli par manu atdošanas projektu. Tā vietā viņš lūdz manu padomu, izvēloties dāvanas mazajiem un ziedu dizaina grāmatu mājkalpotājai Džinnijai. Mērdika īrisa konfekšu veikalā mēs pasūtām dažnedažādus saldumu veidus - šokolādes, šokolādes un valriekstu, zemesriekstu sviesta un brūnā cukura īrisa konfektes.

Staigādami pa kādu mākslas galeriju, mēs satiekam vectēva advokātu, tievu, sirmot sākušu vīru vārdā Ričards Tačers. “Tad šī ir Keidensa pirmā,” saka Tečers, spiezdams manu roku. “Esmu par tevi daudz dzirdējis.”

“Viņš pārzina īpašumus,” saka vectēvs, kā paskaidrojot.

“Pirmais mazbērns,” saka Tačers. “Šai sajūtai nav nekā cita pielīdzināma.”

“Viņai ir arī laba galva uz pleciem,” vectēvs saka. “Sinklēru asinis caur un cauri.”

Šī runāšana aprautās frāzēs - viņš vienmēr tā ir darījis. “Nekad nesūdzies, nekad netaisnojies.” “Nekad nesamierinies ar atbildi nē.” Bet tās kaitina, kad tiek izmantotas pret mani. Man uz pleciem esot laba galva? Mana sasodītā galva ir saplīsusi neskaitāmās medicīniskās diagnozēs - turklāt puse no manis nāk no neuzticīgās 1st manu ģimenes. Nākamgad es neuzsākšu mācības koledžā; esmu pametusi visas sporta nodarbības un klubiņus, kuros biju iesaistījusies; pusi no laika esmu salietojusies Percocet un pat neesmu laipna pret saviem brālēniem un māsīcām.

Tomēr vectēva seja burtiski staro, kad viņš runā par mani, un vismaz šodien viņš zina, ka neesmu Mirrena.

“Viņa ir tev līdzīga,” saka Tačers.

“Vai ne? Tikai viņa ir daudz gūtāka.”

“Paldies,” es saku. “Bet, ja vēlaties redzēt pilnīgu līdzību, man jāsabužina mati.”

Tas liek vectēvam pasmaidīt. “Tas laivas dēļ,” viņš saka Tače-ram. “Nepaņēmu cepuri.”

“Viņa mati vienmēr ir pūkaini,” es saku Tačeram.

“Es zinu,” viņš atbild.

Vīri paspiež rokas, un vectēvs apliek savu roku ap manu elkoni, mums ejot ārā no mākslas galerijas. “Viņš par tevi ir labi parūpējies,” viņš man saka.

“Tačera kungs?”

Viņš pamāj. “Tikai nesaki savai mātei. Viņa atkal sacels vētru ūdens glāzē.”

42.

Mājupceļā man ataust jauna atmiņa.

Piecpadsmitā vasara, agrs jūlija rīts. Vectēvs gatavoja espresso Klērmontas virtuvē. Es sēdēju pie galda un ēdu grauzdiņu ar ievārījumu. Bijām tikai mēs abi.

“Man patīk tā zoss,” es teicu, norādīdama uz trauku skapja malu, kur stāvēja krēmkrāsas zoss statuja.

“Tā tur stāv kopš laika, kad tev, Džonijam un Mirrenai bija tikai trīs,” teica vectēvs. “Togad mēs ar Tiperu devāmies ceļojumā uz Ķīnu.” Viņš iesmējās. “Viņa tur sapirka daudz mākslas priekšmetu. Mums bija pavadonis, mākslas speciālists.” Viņš pienāca pie tostera un izvilka grauzdiņu, ko biju sev tur atstājusi.

“Ei!” es protestēju.

“Kuš, es esmu vectēvs. Es varu paņemt ikvienu grauzdiņu, kad vien vēlos.” Viņš apsēdās ar savu kafijas krūzi un uzzieda uz grauzdiņa sviestu. “Šī meitene, mākslas speciāliste, izvadāja mūs pa maziem antikvariātiem un palīdzēja neapmaldīties izsoļu namos,” viņš teica. “Viņa prata četras valodas. Paskatoties uz viņu, tā nelikās. Maza mazītiņa ķīniete.”

“Nesaki ķīnietei"

Viņš mani ignorēja. “Tipera sapirka rotaslietas un bija ieņēmusi prātā, ka mājās, te uz salas, vajag dzīvnieku skulptūras.”

“Arī krupi Kadldaunā?”

“Tieši tā, ziloņkaula krupis,” teica vectēvs. “Un vēl mēs nopirkām divus ziloņus.”

“Tie ir Vindmērā.”

“Un vēl pērtiķi Redgeitā. Pavisam kopā četri.”

“Vai tad ziloņkauls nav pretlikumīgs?” es jautāju.

“Dažviet ir. Bet to var dabūt. Tavai vecmāmiņai patika ziloņkauls. Vēl bērnībā viņa bija ceļojusi uz Ķīnu.”

“Tie ir ziloņu ilkņi?”

“Ziloņu vai degunradžu.”

Tur nu viņš bija, vectēvs. Viņa baltie mati vēl biezi, seja izvagota dziļām grumbām no visām tām dienām, kas pavadītas uz jahtas. Viņa smagnējais žoklis kā veco laiku filmu zvaigznēm.

To var dabūt, viņš teica par ziloņkaulu.

Viens no viņa moto - nekad nesamierinies ar atbildi nē.

Tāds dzīvesveids vienmēr bija licies tik varonīgs. Viņš mēdza mums tā teikt, kad centās mūs iedrošināt tikties un piepildīt savas ambīcijas. Kad viņš iedrošināja Džoniju piedalīties maratonā vai kad septītajā klasē es neieguvu godalgu lasīšanas konkursā. Tā viņš teica, kad runāja par sava biznesa stratēģijām un stāstīja par to, kā pierunāja vecmāmiņu apprecēties ar viņu. “Lūdzu viņu precēties ar mani veselas četras reizes, kamēr viņa piekrita,” viņš vienmēr teica, kārtējo reizi pārstāstīdams vienu no viņa iecienītākajām Sinklēru ģimenes leģendām. “Galu galā es viņu nogurdināju ar savu uzstājību. Viņa piekrita, lai tikai es apklustu.”

Tad, sēžot pie brokastu galda un vērojot, kā viņš ēd manu grauzdiņu, nekad nesamierinies ar atbildi nē šķita kā attieksme, kas piestāv privileģētam cilvēkam, kuram nerūpēja citu ciešanas, kamēr vien viņa sieva varēja iegūt skaistas skulptūras, ko izstādīt savās vasaras mājās.

Es piecēlos, piegāju pie trauku skapja un pacēlu zosi. “Cilvēkiem nevajadzētu pirkt ziloņkaulu,” es teicu. “Ne bez iemesla tas ir pretlikumīgs. Vēl nesen Gets lasīja par...”

“Nestāsti man, ko tas puika lasa,” atcirta vectēvs. “Esmu informēts. Man ir visi dokumenti.”

“Piedod. Bet viņš lika man aizdomāties...”

“Keidensa.”

“Tu varētu izlikt statuju izsolē un iegūto naudu ziedot savvaļas dabas saglabāšanai.”

“Bet tad man nebūtu visu šo statuju. Tiperai tās bija ļoti mīļas.”

“Bet...”

Vectēvs pacēla balsi: “Nemāci, ko man darīt ar manu naudu, Keidij. Tā nav tava nauda.”

“Labi.”

“Tu neteiksi, kā man atbrīvoties no savām lietām, vai skaidrs?”

“Jā.”

“Vairs nekad.”

“Jā, vectēv.”

Pēkšņi man uznāca vēlme paķert zosi un mest to pāri visai telpai.

Vai tā saplīstu, atsitoties pret kamīna dzegu? Vai tā sašķistu gabalos?

Es savilku rokas dūrēs.

Tā bija pirmā reize, kad runājām par vecmāmiņu Tiperu pēc viņas nāves.

Vectēvs novieto laivu dokā un piesien to.

“Vai tev joprojām pietrūkst vecmāmiņas?” es viņam jautāju, kad tuvojamies Jaunajai Klērmontai. “Jo man viņas pietrūkst. Mēs nekad par viņu nerunājam.”

“Daļa no manis nomira līdz ar viņu,” viņš saka. “Un tā bija mana labākā daļa.”

“Tu tā domā?”

“Tas ir viss, kas man šajā sakarā sakāms,” atbild vectēvs.

43

Es atrodu Meļus Kadldaunas pagalmā. Zālājā mētājas teni-sa raketes un tukšas dzērienu pudeles, ēdienu iepakojumi un pludmales dvieļi. Viņi visi trīs guļ uz kokvilnas segas, uzlikuši uz acīm saulesbrilles un ēd kartupeļu čipsus.

“Jūties labāk?” jautā Mirrena.'

Es pamāju.

“Mums tevis pietrūka.”

Uz saviem ķermeņiem viņi ir izsmidzinājuši zīdaiņu eļļu. Divas eļļas pudeles mētājas turpat zālē. “Jums nav bail, ka apdegsiet?” es jautāju.

“Es vairs neticu saules aizsargkrēmiem,” saka Džonijs.

“Viņš ir nolēmis, ka visi zinātnieki ir korumpēti un visa aizsargkrēmu ražošanas industrija ir nekas cits kā naudas izkrāpšanas shēma,” saka Mirrena.

“Esi kādreiz redzējis saules apdegumus?” es jautāju. “Āda burtiski pārklājas ar čūlām.”

“Tā ir tikai dumja ideja,” saka Mirrena. “Mēs vienkārši esam līdz vājprātam nogarlaikojušies, tas arī viss.” Bet runājot viņa vēlreiz ieziež rokas ar bērnu eļļiņu.

Es apguļos blakus Džonijam.

Es atveru kartupeļu čipsu paku ar grilētas gaļas garšu.

Es lūkojos uz Geta krūtim.

Mirrena skaļi nolasa citātu no grāmatas par Džeinu Gudolu.

Mēs klausāmies mūziku, ko atskaņoju pa sava telefona niecīgo skaļruni.

“Pastāsti vēlreiz, kāpēc tu vairs netici aizsargkrēmiem?” es jautāju Džonijam.

“Tā ir sazvērestība,” viņš saka. “Sazvērestība, lai pārdotu milzum daudz losjona, kas nevienam patiesībā nav vajadzīgs.”

“Ak tā.”

“Es neapdegšu,” viņš saka. “Gan redzēsi.”

“Bet kāpēc tad tu ieziedies ar bērnu eļļiņu?”

“Ak, tā gan nav daļa no eksperimenta,” Džonijs saka. “Man vienkārši vienmēr gribas būt tik taukainam, cik vien iespējams.”

Gets atrod mani virtuvē, meklējam ēdamo. Nekā daudz tur nav. “Pēdējā reizē, kad tevi redzēju, tu atkal biji neoptimāla,” viņš saka. “Gaiteni pirms dažām naktīm.”

“Jā.” Man trie rokas.

“Atvaino.”

“Viss kārtībā.”

“Vai varam sākt no jauna?”

“Mēs nevaram sākt no jauna katru otro dienu, Get.”

“Kāpēc ne?” Viņš palecas un apsēžas uz virtuves letes. “Varbūt šī ir otro iespēju vasara.”

“Otrās - varbūt. Bet pēc tam jau tas sāk kļūt smieklīgi.”

“Tad vienkārši esi normāla,” viņš saka, “vismaz šodien. Izliksimies, ka es neesmu bardaks, izliksimies, ka tu neesi dusmīga. Izliksimies, ka esam draugi, un aizmirsīsim, kas noticis.”

Es negribu izlikties.

Es negribu, lai esam tikai draugi.

Es negribu aizmirst. Es cenšos atcerēties.

“Tikai uz dienu vai divām dienām, līdz viss atkal sāks likties normāli,” saka Gets, redzēdams manu vilcināšanos. “Mēs vienkārši pavadīsim kopā laiku, līdz viss vairs nebūs tik pārlieku nozīmīgs.”

Es gribu zināt visu, saprast visu; gribu, lai Gets ir man tuvu un lai varu pieskarties viņam un nekad nelaist viņu prom. Bet varbūt šis ir vienīgais veids, kā mēs varam sākt.

Esi normāla, tagad. Tūlīt pat.

Jo tu esi. Jo tu vari.

“Esmu iemācījusies, kā tas darāms,” es saku.

Es pasniedzu viņam maisiņu ar īrisa konfektēm, ko mēs ar vectēvu nopirkām Edgartaunā. Tas, kā iemirdzas viņa seja, kad viņš ierauga šokolādes īrisus, silda manu sirdi.

44.

Nākamajā dienā mēs ar Mirrenu bez atļaujas paņemam motorlaivu un dodamies uz Edgartaunu.

Puiši nevēlas pievienoties. Viņi dodas izbraukumā ar kajakiem.

Es stūrēju, un Mirrena velk roku pa ūdens straumi.

Mirrena neko daudz nav uzvilkusi - peldkostīma augšiņu ar margrietiņu rakstu un džinsa minisvārkus. Viņa iet pa Edgar-taunas bruģētajām ieliņām, runādama par Dreiku Logerhedu un to, kāda ir sajūta, kad viņiem ir “dzimumakts”. Tā viņa to sauc katru reizi, bet viņas atbildē par sajūtu vairāk manāmi tādi apzīmējumi kā savvaļas rožu smarža sajaukumā ar karuseļiem un uguņošanu.

Vēl viņa runā par drēbēm, ko vēlas pirkt pirmajam kursam Pornonā, par filmām, ko vēlas redzēt, un par projektiem, ko viņa vēlas vēl šovasar īstenot, piemēram, atrast vietu Vainjārdā, kur var jāt ar zirgiem, un atsākt pašiem gatavot saldējumu. Godigi sakot, viņa nepārstāj čalot pusotras stundas garumā.

Es vēlos, lai man būtu tāda dzīve kā viņai. Draugs, plāni, koledža Kalifornijā. Mirrena dodas savā saules pielietajā nākotnē, kamēr es atgriežos Dikinsona akadēmijā uz vēl vienu sniegpilnu un smacējošu gadu.

Mērdika veikalā es nopērku mazu maisiņu ar Irisa konfektēm, lai gan zinu, ka vēl no vakardienas dažas ir palikušas. Mēs apsēžamies uz kāda noplukuša sola, un Mirrena vēl joprojām tērgā. Ataust vēl viena atmiņa.

Piecpadsmitā vasara, mēs ar Mirrenu sēdējām blakus Taftam un Vilam uz mūsu iecienītākās Edgartaunas jūras velšu ēstuves kāpnēm. Zēniem bija plastmasas vējdzirnaviņas. Tafta seja bija notraipīta ar iepriekš ēstajām īrisa konfektēm. Mēs gaidījām Besu, jo viņai bija Mirrenas kurpes. Mēs nedrīkstējām iet iekšā ar basām kājām.

Mirrenas kājas bija netīras, bet viņas kāju nagi nokrāsoti zili.

Kādu laiku mēs jau bijām tā sēdējuši un gaidījuši, kad kvartāla galā no kāda veikaliņa iznāca Gets. Rokās viņš nesa kaudziti ar grāmatām. Viņš skrēja pie mums milzu ātrumā, it kā steigtos, lai mūs noķertu, lai gan nekustīgi sēdējām.

Tad viņš strauji apstājās. Kaudzes pašā augšā bija Sartra grāmata Esamība un nekas. Šie vārdi viņam joprojām bija uzrakstīti uz delnu augšpuses. Vectēva ieteikums.

Gets muļķīgi, kā klauns, paklanījās un iedeva man grāmatu no kaudzes pašas apakšas - tā bija Žaklinas Moriartijas grāmata. Visu vasaru es biju lasījusi viņas grāmatas.

Es atvēru grāmatu. Lappusē pie virsraksta bija ieraksts. Keidi-jai ar visu, visu. Gets.

“Es atcerējos, kā mēs gaidījām tavas kurpes, lai varētu ieiet jūras velšu ēstuvē,” es saku Mirrenai. Tagad viņa ir pārstājusi runāt un skatās uz mani ar gaidpilnu sejas izteiksmi. “Plastmasas vējdzirnaviņas,” es saku. “Kā Gets iedeva man grāmatu.”

“Tātad tavas atmiņas atgriežas,” Mirrena saka. “Tas ir lieliski!” “Tantes strīdējās par īpašumiem.”

Viņa sagumst. “Mazliet.”

“Un man ar vectēvu, mums bija strīds par viņa ziloņkaula statujām.”

“Jā. Toreiz mēs par to runājām.”

“Pastāsti man kaut ko.”

“Ko?”

“Kāpēc Gets pazuda pēc mana nelaimes gadījuma?”

Mirrena starp pirkstiem vij matu šķipsnu. “Es nezinu.”

“Vai viņš sagāja atpakaļ kopā ar Rakeli?”

“Es nezinu.”

“Mēs strīdējāmies? Es kaut ko izdarīju?”

“Es nezinu, Keidij.”

“Kādu vakaru pirms pāris dienām viņš uz mani sadusmojās par to, ka es nezināju dažu kalpotāju vārdus. Par to, ka neesmu redzējusi viņa dzīvokli Ņujorkā.”

Klusums. “Viņam ir labi iemesli dusmoties,” visbeidzot saka Mirrena.

“Ko es izdarīju?”

Mirrena nopūšas. “Tu to nevari labot.”

“Kāpēc ne?”

Pēkšņi Mirrena sāk rīstīties, it kā viņai būtu kļuvis slikti un viņa grasītos vemt. Viņa saliecas, un viņas āda kļūst mitra un bāla.

“Tev viss kārtībā?”

“Nē.”

“Es varu kā palīdzēt?”

Viņa neatbild.

Es piedāvāju viņai pudeli ūdens. Viņa to paņem un lēni padzeras. “Es pārcentos. Man jātiek atpakaļ uz Kadldaunu. Tūlīt pat.” Viņas acis ir stiklainas. Es izstiepju savu roku. Viņas āda šķiet slapja, un liekas, ka viņa nejūtas stabili uz savām kājām. Klusēdamas mēs dodamies uz ostu, kur piesieta stāv mūsu mazā motorlaiva.

Mamma tā ari nebija pamanījusi, ka motorlaivas nav, bet viņa pamana maisiņu ar īrisa konfektēm, kad dodu to Taftam un Viļam.

Atkal un atkal, bla bla bla. Viņas lekcija nav interesanta.

Man aizliegts atstāt salu bez viņas atļaujas.

Man aizliegts atstāt salu bez pieaugušā uzraudzības.

Man aizliegts vadīt motorizētu transportlīdzekli, kamēr lietoju zāles.

Es taču nevarot būt tik dumja, kā uzvedos, vai ne?

Es pasaku Piedod, ko mana māte vēlas dzirdēt. Tad skrienu uz Vindmēru, lai uz akvareļu papīra pierakstītu visu, ko atcerējos -jūras velšu ēstuvi, plastmasas vējdzirnaviņas, Mirrenas netīrās pēdas un koka pakāpienus, grāmatu, ko Gets man iedeva.

45.

Otrās nedēļas sākumā, ko pavadu uz salas, mēs atklājam Kadldaunas jumtu. Tur ir viegli uzkāpt - līdz šim mēs to nedarījām, jo tad nākas līst cauri tantes Besas guļamistabas logam.

Naktī uz jumta ir bezdievīgi auksti, bet dienā no tā paveras burvīgs skats uz salu un jūru aiz tās. Es varu redzēt pāri kokiem, kas ieskauj Kadldaunu un puduri stiepjas līdz pat Jaunās Klēr-montas dārzam. Es pat varu redzēt mājas iekšpusi cauri logiem, kas vairākās istabās stiepjas no griestiem līdz grīdai. Var arī mazliet redzēt Redgeitu un pretējā virzienā skatu pāri Vindmē-rai līdz līcim.

Pirmajā vakarā mēs izliekam ēdamo uz vecas, piknikiem paredzētas segas. Mēs ēdam saldo portugāļu maizi un mīkstu sieru no mazām koka kastītēm. Ogas no zaļām kartona kastītēm, dzeram burbuļojošu limonādi no aukstas pudeles.

Mēs nolemjam nākt šeit katru dienu. Visu vasaru. Šis jumts ir labākā vieta pasaulē.

“Ja es nomiršu,” es saku, vērodama ainavu, “tas ir, kad es nomiršu, izkaisiet manus pelnus mazajā pludmalē. Un, kad sailgo-sieties pēc manis, varēsiet uzkāpt šeit, augšā, paskatīties lejup un atcerēties, cik lieliska es biju.”

“Vai ari mēs varētu iet lejā un nopeldēties tevī,” saka Džonijs, “Ja mēs pēc tevis ļoti, ļoti sailgosimies.”

« т-> . И

Еш.

“Tu jau esi tā, kas gribēja būt mazās pludmales ūdenī pēc nāves.”

“Es tikai gribēju teikt, ka man šeit ļoti patīk. Tā būtu varena vieta, kur izkaisīt manus pelnus.”

“Jā,” saka Džonijs. “Būtu gan.”

Mirrena un Gets nav bilduši ne vārda, no zilas māla bļodas ēzdami zemesriekstus šokolādē. “Šī nav tā labākā saruna,” Mirrena saka.

“Nav ne vainas,” saka Džonijs.

“Es negribu, lai mani pelni būtu šeit,” saka Gets.

“Kāpēc ne?” es jautāju. “Mēs visi varētu būt kopā mazajā pludmalē.”

“Un mazie mūsos peldēsies!” iesaucas Džonijs.

“Man tevis dēļ būs slikti,” atcērt Mirrena.

“Nav jau nekāda lielā starpība, ņemot vērā visas tās reizes, kad esmu tur čurājis,” saka Džonijs.

“Pretīgi.”

“Tikai nevajag, tur visi čurā.”

“Es ne,” iebilst Mirrena.

“Jā, arī tu,” viņš saka. “Ja vien ūdens jau nav pārvērties par čurām pēc visiem šiem gadiem, kopš mēs tur čurājam, daži pelni lielu skādi nenodaris.”

“Jūs kādreiz plānojat savas bēres?” es jautāju.

“Kā tu to domā?” Džonijs sarauc degunu.

“Nu, tu zini, kā grāmatā par Tomu Sojeru, kad visi uzskata, ka Toms un Haks, un kā viņu tur sauca?”

“Džo Harpers,” saka Gets.

“Jā, visi domā, ka Toms, Haks un Džo Hārpers ir pagalam. Zēni aiziet paši uz savām bērēm un dzird visas jaukās atmiņas, kas pilsētniekiem ir par viņiem. Pēc tam, kad to izlasīju, es sāku domāt pati par savām bērēm. Piemēram, kādus ziedus es vēlētos un kur lai izkaisa manus pelnus. Un vēl es iztēlojos atvadu vārdus, stāstot par to, cik noslēpumaini lieliska es biju un kā ieguvu Nobela prēmiju un olimpisko medaļu.”

“Kādā disciplīnā tad tu būtu ieguvusi olimpisko medaļu?” jautā Gets.

“Varbūt rokasbumbā.”

“Rokasbumba ir viena no olimpiskajām disciplīnām?”

“Jā.”

“Tu vispār spēlē rokasbumbu?”

“Vēl ne.”

“Nu tad labāk sāc.”

“Lielākoties cilvēki plāno savas kāzas,” saka Mirrena. “Es mēdzu plānot savas kāzas.”

“Puiši neplāno savas kāzas,” saka Džonijs.

“Ja es apprecētos ar Dreiku, kāzās būtu dzelteni ziedi,” Mirrena stāsta. “Dzelteni ziedi it visur. Un gaiši dzeltena kleita - tāda kā parastajās kāzās, tikai dzeltena. Un viņam būtu dzeltena smokinga josta.”

“Viņam gan tevi būtu ļoti, ļoti jāmīl, lai vilktu dzeltenu smokinga jostu,” es viņai saku.

“Jā,” saka Mirrena. “Bet Dreiks to darītu.”

“Es jums pateikšu, ko negribu savās bērēs,” saka Džonijs. “Es negribu, ka bars Ņujorkas māksliniecisko tipinu stāv ap manu zārku kaut kādā stulbā pieņemšanas zālē.”

“Es negribu, lai reliģiozi cilvēki runā par Dievu, kam es neticu,” saka Gets.

“Vai ari lai bars samākslotu meiteņu tēlo skumjas, bet tad dodas uz tualeti uzklāt jaunu lūpu spīduma kārtu un piekārtot matus,” saka Mirrena.

“Ak, Dievs,” es pasmīnu, “pēc jūsu teiktā tā vien liekas, ka bērēs nav nekā jautra.”

“Tiešām, Keidij,” saka Mirrena. “Tev vajadzētu plānot savas kāzas, nevis bēres. Neesi tik patoloģiska.”

“Ja nu es nekad neapprecos? Ja nu es nemaz negribu apprecēties?”

“Nu tad plāno savas grāmatas atvēršanas ballīti. Vai ari savas mākslas izstādes atklāšanas ballīti.”

“Viņa taču iegūs olimpisko medaļu un Nobela prēmiju,” saka Gets. “Viņa var plānot ballītes par godu tam.”

“Labi,” es piekritu. “Izplānosim manu rokasbumbas olimpiskās medaļas iegūšanas ballīti, ja tas jūs dara laimīgus.”

Un mēs plānojam. Šokolādes rokasbumbas zilā glazūrā. Man zelta kleita. Šampanieša strūklakas ar mazām zelta bumbiņām glāzēs. Mēs apspriežam, vai cilvēki valkā dīvainās aizsargbrilles, ari spēlējot rokasbumbu vai tikai skvošu, un nolemjam, ka mūsu ballītē valkās. Visas balltes garumā visiem viesiem būs jāvalkā zelta brilles.

“Tu spēlē rokasbumbas komandā?” jautā Gets. “Es domāju, vai ballītē būs vesela komanda ar amazoņu rokasbumbas dievietēm, kas svinēs kopā ar tevi? Vai ari medaļu tu iegūsi viena?” “Man nav ne jausmas.”

“Tev tiešām jāsāk sevi izglītot šajā jautājumā,” saka Gets. “Citādi tu tā arī neiegūsi zelta medaļu. Mums nāksies pārplānot visu ballīti, ja tu iegūsi tikai sudrabu.”

Todien dzīve ir skaista.

Mēs, četri Meļi, mēs vienmēr esam bijuši. Mēs vienmēr būsim.

Vienalga, kas notiktu, mums dodoties uz koledžām, novecojot vai būvējot savas dzives; vienalga, vai mēs ar Getu būsim kopā vai ne. Vienalga, kurp dosimies, mēs vienmēr spēsim sasēsties viens otram blakus uz Kadldaunas jumta un kopā vērties jūrā.

Šī sala ir mūsu. Šeit kaut kādā veidā mēs vienmēr būsim jauni.

46.

Nākamās dienas ir tumšākas. Meļi reti kad vēl kaut kur dodas. Mirrenai sāp kakls un moka ķermeņa sāpes. Viņa lielākoties paliek Kadldaunā. Viņa zīmē attēlus, ko piekārt gaitenī, un taisa gliemežvāku virtenes gar skapīšu malām. Netīrie trauki krājas kaudzē gan izlietnē, gan uz kafijas galdiņa. Visapkārt dzīvojamai istabai kaudzēs stāv grāmatu, filmu disku kaudzes. Gultas paliek nesaklātas, un vannasistabā parādās mitruma un pelējuma netīkamais aromāts.

Džonijs ar pirkstiem ēd sieru un skatās britu televīzijas komēdijas. Kādu dienu viņš savāc kaudzi ar veciem un mitriem tējas maisiņiem un met tos krūzē, kas pilna ar apelsīnu sulu.

“Ko tu dari?” es jautāju.

“Par lielākajām šļakatām pienākas visvairāk punktu.”

“Bet kāpēc?”

“Mans prāts darbojas mistiski,” saka Džonijs. “Esmu atklājis, ka metiens no apakšas ir visefektīvākais.”

Es palīdzu viņam izveidot punktu sistēmu. Pieci punkti par mazām šļakatām, desmit - par izveidojušos peļķi, bet divdesmit pienākas, ja uz sienas aiz krūzes izveidojas dekoratīvs šļakatu raksts.

Mēs izlietojam veselu pudeli svaigi spiestas apelsīnu sulas.

Kad viņš ir beidzis, Džonijs atstāj krūzi un saņurcītos, no jauna slapjos tējas maisiņus guļam turpat, kur tie ir.

Ari es neuzkopju.

Getam ir saraksts ar simts visu laiku labākajām grāmatām, un viņš urbjas cauri ikvienai, ko var sameklēt uz salas. Viņš līmē tajās līmlapiņas un skaļi nolasa atsevišķus paragrāfus. Neredzamais cilvēks. Ceļojums uz Indiju. Lieliskie Embersoni. Es tikai daļēji spēju pievērst uzmanību viņa priekšlasījumiem, jo Gets nav mani noskūpstījis vai pat mēģinājis man pieskarties, kopš mēs vienojāmies uzvesties normāli.

Man šķiet, ka viņš izvairās palikt divatā ar mani.

Ari es izvairos palikt divatā ar viņu, jo viss mans ķermenis tiecas pie viņa, jo ikviena viņa kustība ir kā pārlādēta ar spriedzi. Es bieži vien iztēlojos, kā aplieku rokas viņam apkārt vai kā ar pirkstu galiem pieskaros viņa lūpām. Kad ļauju savām domām klīst, ja kaut uz mirkli Džonijs un Mirrena nav tuvumā, ja kaut uz sekundi mēs esam vieni, neatbildētās mīlestības sāpes aicināt aicina migrēnu.

Šajās dienās tā ir raupja vecene, kas ar savām grubuļainajām rokām un asajiem nagiem aiztiek manas atsegtās smadzenes. Viņa baksta manus kailos nervus, pētot, vai varēs iedzīvoties manā galvaskausā. Ja viņa tur iekļūst, uz dienu vai divām esmu iesprostota savā guļamistabā.

Gandrīz katru dienu mēs ēdam pusdienas uz jumta.

Es pieņemu, ka viņi to dara ari dienās, kad man ir slikti.

Laiku pa laikam no jumta noripo pa kādai pudelei, iekrīt zālē un sašķist. Patiesībā pa visu lieveni mētājas milzum daudz smalku stikla lausku, joprojām lipīgas no limonādes. Cukura piesaistītas, apkārt lido mušas.

47

Otrās nedēļas beigās es atrodu Džoniju vienu pagalmā, būvējot kaut ko no Lego klucīšiem, ko viņš, visticamāk, ir atradis Redgeitā.

Man ir marinēti gurķīši, siera nūjiņas un pārpalikušais grilētais tuncis no Jaunās Klērmontas virtuves. Mēs nolemjam uz jumta nekāpt, jo esam tikai mēs divi. Mēs atveram ēdienu kārbas un sarindojam tās uz netīrā lieveņa malas. Džonijs stāsta, kā viņš vēlas no Lego uzbūvēt Cūkkārpas pili. Vai arī Nāves Zvaigzni. Vai pagaidi! Vēl labāk būtu uzbūvēt Lego tunci, ko piekārt pie sienas Jaunajā Klērmontā tagad, kad tur vectēvam vairs nav neviena izbāzeņa. Tieši tā. Žēl tikai, ka uz šīs sasodītās salas nav pietiekami daudz Lego tādam fantastiskam projektam, kāds ir Džonijam.

“Kāpēc tu nepiezvanīji vai neatsūtīji e-pasta vēstuli pēc negadījuma?” es jautāju. Es nebiju plānojusi uzsākt šādu sarunu. Vārdi vienkārši izspruka.

“Ak, Keidij.”

Es jūtos stulbi, tā jautājot, bet es gribu zināt.

“Tu gribi labāk runāt par Lego tunci,” Džonijs vilina.

“Es tikai domāju, ka varbūt nokaitināju tevi ar tām savām e-pasta vēstulēm. Tām, kurās jautāju tev par Getu.”

“Nē, nē.” Džonijs noslauka rokas savā sporta kreklā. “Es pazudu, jo esmu kretīns. Jo es kārtīgi nepārdomāju savas izvēles un esmu pārāk daudz saskatījies spraiga sižeta filmas, un esmu vairāk tāds kā ideju sekotājs.”

“Tiešām? Es par tevi tā nedomāju.”

“Tas ir nenoliedzams fakts.”

“Tad tu nebiji dusmīgs?”

“Es vienkārši biju dumjš muļķis. Bet ne jau dusmīgs. Nekad. Piedod, Keidensa.”

“Paldies.”

Viņš pagrābj sauju Lego detaļu un sāk tās likt kopā.

“Kāpēc Gets pazuda? Tu zini?”

Džonijs nopūšas. “Tas ir vēl viens jautājums.”

“Viņš teica, ka es nepazīstot viņa patieso būtību.”

“Tā varētu būt.”

“Viņš nevēlas runāt par nelaimes gadījumu. Vai par to, kas ar mums notika tajā vasarā. Viņš vēlas, lai mēs izturamies normāli, it kā nekas nebūtu noticis.”

Džonijs ir sarindojis savus Lego klucīšus rindās - zili, balti un zaļi. “Gets diezgan draņķīgi izturējās pret to meiteni Rakeli, uzsākot to visu te ar tevi. Viņš zināja, ka nav pareizi tā rīkoties, un tāpēc ienīda pats sevi.”

“Skaidrs.”

“Viņš negribēja būt tāds. Viņš vēlas būt labs cilvēks. Un tovasar viņš bija ļoti dusmīgs par to visu. Un, kad viņš nebija tev līdzās, kad vajadzēja, viņš ienīda sevi vēl vairāk.”

“Tu domā?”

“Man šķiet,” saka Džonijs.

“Viņš ar kādu tagad satiekas?”

“Ak, Keidij,” saka Džonijs. “Viņš ir viens pretenciozs ēzelis. Es viņu mīlu kā miesīgu brāli, bet tu viņam esi pārāk laba. Labāk atrod sev kādu jauku puisi Vermontā ar muskuļiem kā Dreikam Logerhedam.” Tad viņš pats sāk smieties.

“Tu esi nekam nederīgs.”

“Nevaru nepiekrist,” viņš atbild. “Bet tev jāpārstāj būt tādai ņuņņai.”

48.

Atdošanai: Diānas Vinnas Džonsas grāmata Burvīgā dzīve.

Tā ir viena no septiņām izlases grāmatām, ko mamma mums ar Getu lasīja, kad bijām astoņus gadus veci. Kopš tā laika esmu pārlasījusi šo grāmatu neskaitāmas reizes, bet šaubos, ka Gets to būtu darījis.

Es atveru grāmatu un lapā pie virsraksta ierakstu Getam ar visu, visu. Keidija.

Nākamajā rītā es jau agri dodos uz Kadldaunu, pārkāpdama pāri vecām tējas tasītēm un DVD kaudzēm. Es pieklauvēju pie Geta istabas durvīm.

Nekādas atbildes.

Es pieklauvēju vēlreiz un tad atgrūžu durvis vaļā.

Reiz tā bija Tafta istaba. Tā ir pilna ar rotaļu lāčiem un laivu modeļiem, kā ari nu jau ar Getam raksturīgajām grāmatu kaudzēm, tukšām kartupeļu čipsu paciņām un sadrupušiem Indijas riekstiem. Pustukšās sulas un limonādes pudeles, diski, vārdu spēles kaste un lielākā daļa tās kauliņu mētājas pa grīdu. Viņa istabā izskatās tikpat slikti kā visā pārējā mājā, ja ne vēl sliktāk.

Lai nu kā, viņa tur nav. Viņš droši vien ir pludmalē.

Es atstāju grāmatu uz viņa spilvena.

49.

Tonakt mēs ar Gefu vieni attopamies uz Kadldaunas jumta. Mir-rena nejutās labi, un Džonijs noveda viņu lejā, lai pagatavotu tēju.

No Jaunās Klērmontas atplūst balsu un mūzikas skaņas, kur tantes un vectēvs ēd melleņu pīrāgu un dzer portvīnu. Mazie dzīvojamajā istabā skatās filmu.

Gets noiet pa jumta slīpumu lidz pat notekcaurulei un tad atkal atpakaļ. Tas šķiet tik bīstami, tik viegli nokrist, bet viņš ir bezbailigs.

Tagad ir īstais brīdis, kad parunāt ar viņu.

Tagad viņš var pārstāt izlikties būt normāls.

Es cenšos atrast īstos vārdus, labāko veidu, kā sākt sarunu.

Pēkšņi trīs plašos soļos viņš uzkāpj atpakaļ vietā, kur es sēžu. “Tu esi ļoti, ļoti skaista, Keidij,” viņš saka.

“Tas mēnesgaismas dēļ. Tajā visas meitenes izskatās skaistas.”

“Es vienmēr un mūžīgi domāšu, ka tu esi skaista.” Mēnesgais-mā redzams vienīgi viņa siluets. “Tev Vermontā ir draugs?”

Protams, nav. Man nekad nav bijis cita drauga kā vienīgi viņš. “Manu draugu sauc Percocet" es saku. “Mēs esam ļoti tuvi. Pagājušajā gadā mēs pat kopā devāmies uz Eiropu.”

“Ak, Dievs.” Gets ir aizkaitināts. Viņš pieceļas un vēlreiz aiziet uz jumta pašu malu.

“Es tikai pajokoju.”

Gets ir pagriezis pret mani muguru. “Tu saki, lai nežēlojam tevi...”

“Jā.”

“... bet tad tu pasaki kaut ko tādu. Manu draugu sauc Percocet. Vai arī - Es gulēju uz grīdas un skatījos uz itāļu zilā poda apakšu. Un ir pilnīgi skaidrs, ka tu vēlies, lai visi tevi žēlo. Un mēs to darītu, es to darītu, tikai tev nav ne jausmas, cik ļoti tev ir paveicies.”

Es nosarkstu.

Viņam ir taisnība.

Es vēlos, lai cilvēki mani žēlo. Es vēlos.

Un tad atkal es nevēlos.

Es vēlos.

Un es nevēlos.

“Piedod,” es saku.

“Hariss tevi uz astoņām nedēļām aizsūtīja uz Eiropu. Tu domā - viņš kaut reizi sūtītu Džoniju un Mirrenu? Nē. Un mani viņš nesūtītu neparko. Vienkārši padomā, pirms sūdzies par kaut ko tādu, ko citi cilvēki ļoti vēlētos.”

Es saraujos. “Uz Eiropu mani aizsūtīja vectēvs?”

“Nu, paklau,” rūgti nosaka Gets. “Tu tiešām domāji, ka visu ceļojumu apmaksāja tavs tēvs?”

Tajā pašā mirklī es saprotu, ka viņš saka taisnību.

Protams, ka tētis neapmaksāja ceļojumu. Tas nav iespējams. Koledžas pasniedzēji nelido pirmajā klasē un neapmetas piec-zvaigžņu viesnīcās.

Es tik ļoti biju pieradusi pie vasarām Bīčvudā, pie vienmēr pilnajiem pieliekamajiem un daudzajām motorlaivām, un kalpotājiem, kas klusi grilēja gaļu un mazgāja veļu, - es pat neiedomājos, no kurienes tā nauda varēja nākt.

Vectēvs mani aizsūtīja uz Eiropu. Kāpēc?

Kāpēc mamma nebrauca kopā ar mani, ja jau ceļojums bija dāvana no vectēva? Un kāpēc lai tētis vispār pieņemtu naudu no vectēva?

“Tev priekšā paveras dzīve ar miljoniem iespēju,” Gets saka. “Man - mani vienkārši kaitina tas, ka tu vēlies, lai tevi žēlo, tas arī viss.”

Gets, mans Gets.

Viņam ir taisniba. Taisnība.

Bet tajā pašā laikā viņš nesaprot.

“Es zinu, ka neviens mani nesit,” es saku, pēkšņi jūtot vēlmi sevi aizstāvēt. “Es zinu, ka man ir daudz naudas un laba izglītība. Ēdiens uz galda. Es nemirstu no neārstējamas slimības. Daudziem cilvēkiem klājas daudz sliktāk nekā man. Un es zinu, ka man ir neticami paveicies, ka varēju tikt uz Eiropu. Man nevajadzētu par to sūdzēties vai būt nepateicīgai.”

“Labi.”

“Bet paklau. Tev nav ne jausmas, kādas ir šīs galvassāpes. Ne mazākās nojausmas. Sāp tik ļoti,” es pamanu, ka pār maniem vaigiem rit asaras, lai gan es neelsoju. “Dažkārt ir grūti būt dzīvai. Daudzreiz esmu vēlējusies, kaut būtu mirusi, es tiešām esmu to vēlējusies, lai tikai sāpes rimtos.”

“Tu nevēlies,” viņš asi nosaka. “Tu nevēlies, kaut būtu mirusi. Nesaki tā.”

“Es tikai vēlos, lai sāpes pāriet,” es saku. “Dienās zāles neiedarbojas. Es vēlos, lai sāpes pāriet, un esmu gatava darīt jebko -tiešām pilnīgi visu - ja vien zinātu droši, ka sāpes pāries.”

Seko klusums. Viņš noiet lejā lidz pašai jumta malai, lūkodamies prom no manis. “Ko tad tu dari? Kad tik ļoti sāp?”

“Neko. Es guļu un gaidu, un atgādinu sev atkal un atkal, ka sāpes neilgs mūžīgi. Ka būs vēl viena diena un pēc tās - vēl cita. Un kādā no tām dienām es piecelšos un ēdīšu brokastis, un jutīšos labi.”

“Cita diena.”

“Jā.”

Tagad viņš dažos soļos uzskrien pa jumta slīpumu. Pēkšņi viņa rokas ir apvijušās ap mani, un mēs turamies viens pie otra.

Viņš viegli dreb un ar savām aukstajām lūpām viegli noskūpsta manu kaklu. Un tā mēs paliekam, ieskauti viens otra rokās, kādu minūti vai divas,

un šķiet, ka Visums pats pārkārtojas,

un es zinu, ka dusmas, ko jutām, ir izgaisušas.

Gets noskūpsta mani uz lūpām un pieskaras manam vaigam. Es mīlu viņu.

Es vienmēr esmu viņu mīlējusi.

Mēs stāvam uz jumta ilgi, ilgi. Mūžīgi.

50.

Mirrena arvien biežāk jūtas slikti. Viņa pieceļas vēlu, uzlako savus nagus, guļ saulē un lūkojas uz Āfrikas ainavām kādā lielā grāmatā, kas stāv uz kafijas galdiņa. Bet viņa nedodas nirt. Viņa neburā. Nespēlē tenisu un nedodas uz Edgartaunu.

Es atnesu viņai želejas konfektes no Jaunās Klērmontas.

Šodien mēs abas gulšņājam mazajā pludmalē. Mēs lasām žurnālus, ko nozagu dvīnēm, un ēdam mazos burkāniņus. Mirrena ir ielikusi ausīs austiņas. Viņa nepārtraukti manā telefonā klausās vienu un to pašu dziesmu.

Mūsu jaunība ir palaista vējā,

Bet mēs to nepalaidīsim.

Atceries manu vārdu,

Jo mēs veidojām vēsturi.

Na na na na, na na na

Es iebakstu Mirrenai ar burkānu.

Kas?

“Tev jāpārstāj dziedāt, vai arī es neatbildu par savu rīcibu.” Mirrena pagriežas pret mani, nopietna. Izņem no ausīm austiņas. “Varu tev kaut ko pateikt, Keidij?”

“Protams.”

“Par tevi un Getu. Es vakar dzirdēju jūs abus, kad nācāt lejā.” “Un?”

“Domāju, ka tev viņš jāliek mierā.”

“Ko?”

“Tas tāpat slikti beigsies un vēl vairāk visu sabojās.”

“Es mīlu viņu,” es saku. “Tu zini, ka vienmēr esmu viņu mīlējusi.”

“Tu viņam visu padari grūtāku. Sarežģītāku, nekā jau ir. Tu viņu sāpināsi.”

“Nav tiesa. Visticamāk, viņš sāpinās mani.”

“Tā arī var notikt. Nav laba doma jums abiem būt kopā.”

“Kā tu nesaproti, ka labāk ļauju Getam sevi sāpināt, nekā turos no viņa pa gabalu?” es saku, pieceļoties sēdus. “Ja jāizvēlas dzīvot kastē, kur esmu pavadījusi pēdējos divus gadus, vai riskēt, zinot, ka viss var slikti beigties, es miljons reižu izvēlēšos riskēt. Es dzīvoju mazā kastītē, Mirrena. Es un mamma. Es un manas tabletes. Es un manas sāpes. Es vairs nevēlos dzīvot tajā mazajā kastītē.”

Gaiss piepildās ar klusumu.

“Man nekad nav bijis drauga,” Mirrena pēkšņi pasaka.

Es ieskatos viņas acīs. Tās piepildījušās ar asarām. “Bet kā tad ar Dreiku Logerhedu? Kā ar dzeltenajām rozēm un dzimumaktu?” es jautāju.

Viņa skatās lejup. “Es meloju.”

“Kāpēc?”

“Tu jau zini, kā ir, kad, atbraucot uz Bīčvudu, mēs nonākam gluži citā pasaulē. Vari būt cits cilvēks, nekā esi mājās. Iespējams būt labākam. Varbūt.”

Es pamāju.

“Tajā pirmajā dienā, kad atbrauci uz salu. Es pamanīju Getu. Viņš skatījās uz tevi tā, it kā tu būtu spožākā planēta visā galaktikā.”

г

“Tiešām?”

“Es tik ļoti vēlos, lai arī uz mani kāds tā skatās, Keidij. Tik ļoti. Un es tā nemaz negribēju, bet galu galā jau attapos melojam. Piedod.”

Es nezinu, ko teikt. Es ievelku dziļu elpu.

Mirrena strauji iesaucas: “Nevajag tā reaģēt. Labi? Viss ir kārtībā. Kārtībā, pat ja man vispār nekad nebūs drauga. Kārtībā, ja neviens mani nekad nemīlēs, skaidrs? Es to visu varu ļoti labi pieciest.”

Mammas balss sauc mani kaut kur no Jaunās Klērmontas puses.

“Keidensa! Tu mani dzirdi?”

Es kliedzu atpakaļ: “Ko tu gribi?”

“Pavārei šodien ir brīvdiena. Es sākšu gatavot pusdienas. Nāc, sagriez tomātus.”

“Tūlīt.” Es nopūšos un paskatos uz Mirrenu. “Man jāiet.”

Viņa neatbild. Es uzvelku savu džemperi un sāku kāpt augšup pa celiņu uz Jauno Klērmontu.

Virtuvē mamma iedod man speciālu tomātu nazi un sāk runāt.

Bla bla bla, tu vienmēr esi mazajā pludmalē.

Bla bla bla, tev vajadzētu vairāk spēlēties ar mazajiem.

Vectēvs te nebūs mūžīgi.

Vai tu maz zini, ka esi apdedzinājusies saulē?

Es griežu un griežu - veselu grozu ar dīvainas formas dzimtas īpašuma tomātiem. Tie ir dzelteni, zaļi un dūmakaini sarkani.

51.

Rit mana trešā nedēļa uz salas, bet migrēna atslēdz mani no ārpasaules uz veselām divām dienām. Varbūt trim. Es neizšķiru.

Tablešu manā zāļu pudelītē paliek arvien mazāk un mazāk, lai gan pirms došanās uz salu es tās papildināju līdz augšai.

Es domāju, varbūt mamma tās ņem. Varbūt viņa vienmēr tās ir lietojusi.

Bet varbūt manā istabā atkal ir rosījušās dvīnes, aiztikdamas lietas, kas viņām nemaz nav vajadzīgas. Varbūt viņas tās lieto.

Bet varbūt es savas zāles lietoju vairāk, nekā apzinos. Varbūt es iedzeru vairāk tablešu, kad prātu aizmiglojušas sāpes un kad esmu aizmirsusi par iepriekšējo zāļu devu.

Man bail mammai teikt, ka man vajag vēl zāles.

Kad jūtos pietiekami labi, es atkal dodos uz Kadldaunu. Saule ir zemu pie apvāršņa. Lievenis ir noklāts ar pudeļu stiklu lauskām. Iekšā pie griestiem piekārtās lentes tagad ir nokritušas un savijušās mētājas uz grīdas. Netīrie trauki izlietnē krājas kaudzē jau sausi un apkaltuši. Uz galda uzklātās sedziņas ir netīras. Kafijas galdiņš noklāts ar netīrumu riņķiem, kas palikuši no tējas krūzēm.

Es atrodu Meļus saspiedušos Mirrenas istabā un pētām Bībeli.

“Vārdu spēles strīds,” saka Mirrena, tiklīdz es ieeju pa istabas durvīm. Viņa aizver grāmatu. “Cietam bija taisnība - kā vienmēr. Tev vienmēr ir sasodīta taisnība, Get. Zini, meitenēm puišos tas nemaz nepatīk.”

Vārdu spēles kauliņi mētājas uz dzīvojamās istabas grīdas. Es tos redzēju, ienākdama mājā.

Viņi nespēlēja šo spēli.

“Ko jūs labu sadarījāt pa šīm iepriekšējām dienām?” es jautāju.

“Ak, Dievs,” saka Džonijs, izstiepdamies Mirrenas gultā. “Esmu jau aizmirsis.”

“Bija ceturtais jūlijs,” saka Mirrena. “Mēs devāmies vakariņās uz Jauno Klērmontu, un tad visi lielajā motorlaivā izbraucām skatīties Vainjārdas uguņošanu.”

“Šodien bijām uz Nantuketas virtuļu veikaliņu,” saka Gets.

Viņi nekad nekur nedodas. Nekad. Ne ar vienu netiekas. Bet tagad, kad man bija slikti, viņi devās visur un satika visus?

“Downyflake’,’ es saku. “Tā sauc virtuļu veikalu.”

“Jā. Tur bija visfantastiskākie virtuļi,” saka Džonijs.

“Bet tev taču riebjas parastie virtuļi.”

“Protams,” saka Mirrena. “Mēs jau neņēmām parastos, bet gan glazētos.”

“Un pildītos ar Bostonas krēmu,” saka Gets.

“Un ar ievārījumu,” piebalso Džonijs.

Bet es zinu, ka Downyjlake veikaliņā ir tikai parastie virtuļi. Bez glazūras. Bez krēma pildījuma. Bez ievārījuma.

Kāpēc viņi melo?

52.

Es ēdu vakariņas Jaunajā Klērmontā kopā ar mammu un mazajiem, bet vēlāk tajā pašā vakarā man atkal uznāk migrēna. Šī ir vēl spēcīgāka par iepriekšējo. Es guļu savā tumšajā istabā. Maitu putni knābā no mana iedragātā galvaskausa sūcošos šķidrumu.

Es atveru acis, un pār mani ir pārliecies Gets. Es viņu redzu kā miglā. Cauri aizkariem spīd saule, tātad ir diena.

Gets nekad nenāk uz Vindmēru. Bet viņš ir te. Skatīdamies uz akvareļu papīru virs manas gultas. Skatīdamies uz līmlapiņām. Uz jaunajām atmiņām un visu to informāciju, ko esmu ieguvusi, kopš esmu uz salas - piezīmes par vecmāmiņas suņu nomiršanu, par vectēvu un ziloņkaula zosi, par Getu un to, kā viņš man iedeva Moriartijas grāmatu, par tantēm un to, kā viņas strīdējās par Bostonas māju.

“Nelasi manas piezīmes,” es novaidos. “Nevajag.”

Viņš pasper soli atpakaļ. “Tās tāpat ir izliktas visu apskatei. Atvaino.”

Es pagriežos uz sāniem, lai piespiestu vaigu pie sakarsušā spilvena.

“Es nezināju, ka tu kolekcionē stāstus.” Gets apsēžas uz gultas. Viņš pasniedzas un saņem manu roku.

“Es cenšos atcerēties, kas tāds notika, ko neviens negrib man stāstīt,” es saku. “To skaitā ari tu.”

“Es vēlos par to runāt.”

“Tu vēlies?”

Viņš skatās grīdā. “Pirms divām vasarām man bija draudzene.”

“Es zinu. Es to zināju visu laiku.”

“Bet es tev to netiku teicis.”

“Nē, nepateici gan.”

“Tu man tik ļoti iepatikies, Keidij. To nevarēja tā vienkārši apstādināt. Es zinu, ka man tev vajadzēja visu izstāstīt, ka vajadzēja uzreiz pārtraukt visu ar Rakeli. Vienkārši - viņa bija tur tālu - mājās, un es tevi neredzu visu gadu, un mans telefons šeit nedarbojās, un es visu laiku saņēmu no viņas paciņas. Un vēstules. Visu vasaru.”

Es lūkojos uz viņu.

“Es biju gļēvulis,” Gets saka.

«T- »

Ja.

“Tas bija ļauni. Pret tevi un ari pret viņu.”

Mana seja deg, atceroties savu greizsirdību.

“Piedod, Keidij,” Gets turpina. “Man to vajadzēja tev pateikt jau pirmajā dienā, kad tu šogad atbrauci uz salu. Es kļūdījos, un man ļoti žēl.”

Es pamāju. Ir jauki to no viņa dzirdēt. Es tikai vēlos, kaut nebūtu tik sazāļota.

“Pusi laika es ienīstu pats sevi par visu, ko esmu izdarījis,” saka Gets. “Bet visu sarežģī tas, ka jūtu šo pretrunu - kad neienīstu pats sevi, es jūtos paštaisns un pat nostādu sevi upura lomā. It kā tieši pasaule ir netaisnīga.”

“Kāpēc tu ienīsti pats sevi?”

Pirms vēl spēju to aptvert, Gets jau guļ gultā līdzās man. Viņa vēsie pirksti savijas ar maniem karstajiem, un viņa seja ir tuvu manējai. Viņš noskūpsta mani. “Jo es vēlos to, ko nevaru iegūt,” viņš čukst.

Bet viņam esmu es. Vai viņš joprojām neapzinās, ka jau esmu viņa?

Vai arī Gets runā par ko citu, par ko tādu, ko viņš nevar iegūt? Par kaut ko materiālu, par kāda sapņa piepildījumu?

Esmu sasvīdusi, un man sāp galva, un es nespēju skaidri padomāt. “Mirrena saka, ka tas viss slikti beigsies un man būtu jāliek tevi mierā,” es viņam pasaku.

Viņš vēlreiz mani noskūpsta.

“Kāds man nodarīja kaut ko pārāk briesmīgu, lai atcerētos,” es čukstu.

“Es mīlu tevi,” viņš saka.

Mēs turam viens otru un ilgi skūpstāmies.

Sāpes manā galvā mazliet pagaist, bet ne pavisam.

Es atveru acis, un pulkstenis rāda pusnakti.

Gets ir prom.

Es atvelku aizkarus un paskatos ārā pa logu, paceļot aizvērtni, lai ieelpotu svaigu gaisu.

Tante Kerija atkal staigā apkārt, ģērbusies vienīgi savā naktskreklā. Viņa iet garām Vindmērai, mēnesgaismā plaši izstiepusi savas pārlieku tievās rokas. Šoreiz viņai pat kājās nav aitas vilnas zābaki.

No Redgeitas dzirdami Vila kliedzieni, viņam murgojot. “Mammu! Mammu, man tevi vajag!”

Bet Kerija viņu nedzirdēja, citādi viņa nestaigātu apkārt. Viņa aizklīst tālāk un pa celiņu dodas uz Jaunās Klērmontas pusi.

53

Atdošanai: plastmasas kaste ar Lego.

Esmu atdevusi visas savas grāmatas. Dažas esmu atdevusi mazajiem, vienu Getam, bet pārējās kopā ar tanti Besu devos ziedot uz labdarības veikalu Vainjārdā.

Šorīt es rokos pa bēniņiem. Tur ir kaste ar Lego klucīšiem, tāpēc es nesu tos Džonijam. Es atrodu viņu vienu Kadldaunas dzīvojamajā istabā, mētājot plastilīna gabaliņus pret sienu un skatoties, kā atsitoties tie nosmērē balto sienu.

Viņš pamana Lego kasti un papurina galvu.

“Tas tavam Lego tuncim,” es paskaidroju. “Tagad tev pietiks detaļu.”

“Es to netaisīšu,” viņš saka.

“Kāpēc ne?”

“Pārāk daudz darba,” viņš atbild. “Atdevu Viļam.”

“Vai tad tev te jau nebija Vila Lego komplekts?”

“Es aiznesu to atpakaļ. Mazais bija pēc tiem noilgojies,” Džo-nijs saka. “Bet viņš būs priecīgs dabūt vēl.”

Pusdienās es aiznesu Lego kasti Viļam. Tajā ir daudz Lego cilvēciņu un detaļu mašīnu būvēšanai.

Viņš ir smieklīgi priecīgs. Viņi ar Taftu visas maltītes laikā būvē rotaļu mašīnas. Viņi pat neēd.

54

Tajā pašā pēcpusdienā Meļi izvelk kajakus. “Ko jūs darāt?” es jautāju.

“Dosimies apkārt salai uz vienu labu vietiņu, ko zinu,” saka Džonijs. “Esam to darījuši jau iepriekš.”

“Keidijai nevajadzētu doties līdzi,” saka Mirrena.

“Kāpēc ne?” jautā Džonijs.

“Viņas galvas dēļ!” iekliedzas Mirrena. “Ja nu viņa atkal savaino galvu un viņas migrēna kļūst vēl spēcīgāka? Ak, Dievs, tev vispār ir smadzenes, Džonij?”

“Kāpēc tu kliedz?” Džonijs kliedz pretī. “Beidz izrīkot.”

Kāpēc viņi nevēlas, lai es pievienojos?

“Tu vari doties ar mums, Keidensa,” saka Gets. “Viss būs kārtībā.”

Es negribu vilkties nopakaļ, ja neesmu vēlama, bet Gets kā aicinādams uzsit pa savu kajaku priekšā viņam, un es iekāpju.

Es tiešām negribu būt šķirta no viņiem.

Nekad.

Mēs airējam savus divvietīgos kajakus apkārt līcim zem Vind-mēras un iekšā šaurā pazemes līcītī. Mammas māja ir izvietota uz klints pārkares. Zem tās ir klinšu puduris, kas gandrīz izskatās kā ala. Mēs uzvelkam kajakus uz zemākajām klintīm un izkāpjam sausā un vēsā vietā. '

Mirrenai piemetusies jūras slimība, lai gan kajakus mēs airējām vien dažas minūtes. Bet pēdējā laikā viņai tik bieži ir slikti, ka tas vairs nav nekāds pārsteigums. Viņa apguļas, rokas pārlikusi pāri sejai. Daļēji es jau sagaidu, ka puiši izpakos launagu -viņiem līdzi ir liela auduma soma - bet tā vietā Gets un Džonijs sāk kāpt klinti. Es saprotu, ka viņi to nedara pirmo reizi. Basām pēdām viņi uzkāpj augstu, apmēram astoņus metrus virs ūdens, apstājoties uz klintsradzes, kas pārkaras pāri jūrai.

Es viņus vēroju, līdz viņi ir apmetušies uz radzes. “Ko jūs darāt?”

“Mēs parādām, ka esam ļoti, ļoti vīrišķīgi,” Džonijs atsauc. Viņa teiktais atbalsojas. Gets smejas.

“Nē, tiešām,” es saku.

“Tu varbūt domā, ka esam pilsētnieki, bet patiesībā esam vīrišķīgi un pilni testosteronu.”

“Neesat gan.”

«r »

Esam.

“Tikai nevajag. Es kāpju pie jums.”

“Nē, nevajag!” iesaucas Mirrena.

“Džonijs mani izaicināja,” es saku. “Tagad man tas jādara.” Es sāku kāpt tajā pašā virzienā, kur devās puiši. Klintis zem manām rokām ir aukstas un slīd vairāk, nekā biju paredzējusi.

“Nevajag,” Mirrena atkārto. “Tieši tāpēc es negribēju, ka tu pievienojies.”

“Tad kāpēc tu devies šurp?” es jautāju. “Tu kāpsi augšā?”

“Pagājušajā reizē es lēcu,” Mirrena atzīst. “Ar vienu reizi pietika.”

“Viņi lec?” Kas tāds pat neizskatās iespējams.

“Beidz, Keidij. Tas ir bīstami,” saka Gets.

Un pirms es paspēju uzrāpties kaut mazliet augstāk, Džonijs aizspiež degunu un lec no augstās klints ar kājām pa priekšu.

Es iekliedzos.

Viņš spēcīgi atsitas pret ūdens virsmu - tajā vietā jūra ir pilna ar klintīm. Nav iespējams noteikt, cik dziļš vai sekls tur ir ūdens. Viņš pavisam noteikti var iet bojā, darot ko tādu. Var, bet viņš iznirst, izpurinādams ūdeni no saviem dzeltenajiem matiem un no prieka skaļi kliegdams.

“Tu esi traks,” es viņam aizrādu.

Tad lec Gets. Džonijs lecot spirināja kājas un skaļi sauca, turpretī Gets ir kluss un lec, kājas salicis kopā. Viņš ieslīd ūdenī, tikpat kā nesaceldams šļakatas. Viņš iznirst laimīgs un, kāpdams uz sausajām klintīm, izspiež no sava sporta krekla ūdeni.

“Viņi ir idioti,” saka Mirrena.

Es paskatos augšup uz radzi, no kuras viņi lēca. Šķiet neiespējami, ka pēc tāda lēciena kāds varētu vispār izdzīvot.

Bet pēkšņi es vēlos to darīt. Es atsāku kāpt.

“Keidij, nevajag,” saka Gets. “Lūdzu, nedari to.”

“Tikko tu pats to izdarīji,” es saku. “Un tu teici, ka varu doties jums līdzi.”

Mirrena pieceļas sēdus, viņas seja bāla. “Es gribu doties mājās - tagad,” viņa steidzīgi saka. “Es nejūtos labi.”

“Lūdzu, Keidij, nevajag, tur ir klinšains,” sauc Džonijs. “Mums nevajadzēja tevi te vest.”

“Es neesmu invalīds,” es saku. “Es protu peldēt.”

“Ne jau par to ir runa, tā - tā nav laba doma.”

“Kāpēc tev lēkt ir laba doma, bet man ne?” es atcērtu. Esmu gandrīz jau tikusi līdz radzei. Mani pirkstu gali jau ir pārklājušies tulznām, stingri turoties pie klints. Caur manām asinīm izšaujas adrenalīns.

“Mēs bijām stulbi,” saka Gets.

“Mēs tikai izrādījāmies,” saka Džonijs.

“Lūdzu, kāp lejā.” Mirrena ir sākusi raudāt.

Es nekāpju lejā. Es sēžu uz klints radzes, no kuras nolēca puiši, ceļus pievilkusi pie krūtīm. Es skatos, kā zem manis lejā bango jūra. Tumši veidoli slēpjas zem ūdens virsmas, bet es arī redzu brīvu vietu. Ja pareizi noteikšu lēkšanas vietu, es ieniršu dziļumā.

“Vienmēr dari to, no kā baidies!” es skaļi iesaucos.

“Tas ir viens stulbs moto,” saka Mirrena. “Es tev jau to teicu iepriekš.”

Es pierādīšu, ka esmu stipra, kad viņi domā, ka esmu slima.

Es pierādīšu, ka esmu drosmīga, kad viņi domā, ka esmu vāja. Uz augstās klints pūš stiprs vējš. Mirrena šņukst. Gets un Džonijs kliedz uz mani.

Es aizveru acis un lecu.

Aukstā ūdens šoks ir elektrizējošs. Satraucošs. Mana kreisā kāja saskrāpējas pret klinti. Es iegrimstu dziļumā, lejup, līdz pašam akmeņainajam dibenam, un es varu redzēt Bīčvudas salas pamatni, un manas rokas un kājas bija nejutīgas, bet mani pirksti auksti. Man krītot, garām peld jūraszāles.

Un tad es atkal esmu virspusē un elpoju.

Ar mani viss ir kārtībā, ar manu galvu viss ir kārtībā,

un nevienam nav manis dēļ jāraud vai jāuztraucas par mani. Ar mani viss ir kārtībā, es esmu dzīva.

Es peldu malā.

Dažreiz es domāju, vai realitāte sašķeļas. Burvīgajā dzīvē, grāmatā, ko atdevu Getam, aprakstītas paralēlas pasaules, kurās ar vieniem un tiem pašiem cilvēkiem notiek dažādi atgadījumi. Tiek izdarītas dažādas izvēles, vai ari kāds atgadījums ir izvērties citādāk. Šajās pasaulēs ikvienam ir savs dubultnieks. Dažādi mēs paši ar dažādām dzīvēm un dažādām laimēm.

Variācijas.

Es domāju, vai pastāv, piemēram, šodienas variācija, kurā es nomirstu, nolecot no tās klints. Man tiek sarīkotas bēres, kur mani pelni tiek izkaisīti mazajā pludmalē. Miljoniem plaukstošu peoniju ieskauj manu noslīkušo ķermeni, kamēr cilvēki, bēdu un ciešanu nomākti, apraud mani. Es esmu skaists līķis.

Es domāju, vai ir cita šodienas variācija, kurā Džonijs savainojas, savas kājas un mugurkaulu atsitot pret klintīm. Kurā mēs nevaram izsaukt palīdzību, tāpēc airējam kajakus atpakaļ - kamēr ierodas glābēju helikopters un nogādā viņu uz sauszemi, viņš vairs nekad nevarēs staigāt.

Vai vēl cita variācija, kurā es nemaz nepievienojos Meļiem izbraucienā ar kajakiem. Kurā es ļauju viņiem sevi atstumt - viņi turpina doties uz interesantām vietām un stāstīt man sīkus melus. Kur maz pamazām mēs atsvešināmies, un galu galā mūsu vasaras idille ir sabojāta pavisam.

Iespēja, ka šīs variācijas pastāv, man šķiet vairāk nekā reāla.

55.

Tonakt es pamostos no aukstuma. Miegā esmu nospērusi nost segas, un arī logs ir atvērts. Es pārāk strauji pieceļos sēdus, un man sareibst galva.

Atmiņa.

Tante Kerija raud. Saliekusies, puņķi un asaras tek pār seju, un viņa pat necenšas noslaucīties. Viņa ir pārliekusies uz pusēm, viņa trīc - šķiet, viņa tūlīt izvemsies. Ārā ir tumšs, un viņai mugurā ir balta kokvilnas blūze un vējjaka - Džonija zili rūtainā vējjaka.

Kāpēc viņai mugurā ir Džonija vējjaka?

Kāpēc viņa ir tik noskumusi?

Es pieceļos un atrodu sporta kreklu un kurpes. Es paķeru gaismas lukturīti un dodos uz Kadldaunu. Dzīvojamā istaba ir tukša, tajā iespīd tikai mēnesgaisma. Uz virtuves letes krājas tukšas pudeles. Kāds ir atstājis ārā pārgriezta ābola pusi, un tā ir sākusi sabrūnēt. Es varu to saost.

Mirrena ir šeit. Iepriekš es viņu nepamanīju. Viņa ir ietinusies svītrotā pledā un sēž, atspiedusies pret dīvānu.

“Tu esi nomodā,” viņa čukst.

“Es nācu tevi uzmeklēt.”

“Kā tā?”

“Es kaut ko atcerējos. Kā tante Kerija raudāja. Viņai mugurā bija Džonija vējjaka. Tu atceries Keriju raudam?”

“Dažreiz.”

“Bet tieši piecpadsmitajā vasarā, kad viņai bija tas isais matu griezums?”

“Nē,” saka Mirrena.

“Kāpēc tu neguli?” es jautāju.

Mirrena papurina galvu. “Es nezinu.”

Es apsēžos. “Vai varu tev uzdot jautājumu?”

“Protams.”

“Man vajag, lai tu pastāsti, kas notika pirms mana nelaimes gadījuma. Un pēc tam. Tu nekad nesaki neko nozīmīgu, bet ar mani vajadzēja notikt vēl kaut kam, ne tikai galvas atsišanai nakts peldē.”

«T- »

Ja.

“Vai tu zini, kas notika?”

“Penija teica, ka ārsti vēlas, lai šo tematu necilājam. Tu pati atcerēsies, kad pienāks laiks, un nevienam nevajadzētu tev šis atmiņas uzspiest.”

“Bet es tev jautāju, Mirrena. Man jāzina.”

Viņa noliek galvu uz ceļiem. Domā. “Kāds ir tavs minējums?” viņa beidzot saka.

“Es - man šķiet, ka kļuvu par upuri kādam notikumam.” Ir grūti pateikt šos vārdus. “Pieņemu, ka tiku izvarota vai man uzbruka, vai notika sazin vēl kas tamlīdzīgs. Parasti tieši tādu notikumu dēļ taču cilvēkiem iestājas amnēzija, vai ne?”

Mirrena paberzē savas lūpas. “Nezinu, ko tev teikt,” viņa nosaka.

“Pastāsti, kas notika,” es saku.

“Tā bija viena sabojāta vasara.”

“Kāpēc?”

“Tas ir viss, ko varu tev pateikt, mana mīļā Keidij.”

“Kāpēc tu nekad nepamet Kadldaunu?” es pēkšņi jautāju. “Tu tikpat kā no šejienes neizej - tikai uz mazo pludmali.”

“Es šodien devos izbraukumā ar kajakiem,” viņa saka.

“Bet tev palika slikti. Vai tev ir tās bailes?” es jautāju. “Bailes iet ārā? Agorafobija?”

“Es slikti jūtos, Keidij,” Mirrena saka aizstāvoties. “Man visu laiku ir auksti, visu laiku drebu. Man sāp kakls. Ja tu tā justos, arī tu negribētu iet ārā.”

Es visu laiku tā jūtos un pat vēl sliktāk, bet šoreiz es nepieminu savas galvassāpes. “Tad mums vajadzētu to pateikt Besai. Aizvest tevi pie ārsta.”

Mirrena papurina galvu. “Tā vienkārši ir stulba saaukstēšanās, no kuras netieku vaļā. Es tikai pārāk daudz par to čikstu. Atnesīsi man limonādi?"

Es vairs nespēju strīdēties. Es atnesu viņai limonādi, un mēs ieslēdzam televizoru.

56.

No rīta kokā uz Vindmēras zālāja karājas šūpoles, kas uztaisītas no riepas. Tādas pašas, kādas reiz karājās vecajā kļavā Klēr-montas priekšā.

Tās ir ideālas.

Tādas pašas, kādās mani šūpoja vecmāmiņa Tipera.

Un tētis.

Vectēvs.

Mamma.

Tādas pašas, kādās mēs ar Getu skūpstījāmies nakts vidū.

Tagad es atceros, kā piecpadsmitajā vasarā mēs visi, Džonijs, Mirrena, Gets un es, kopā saspiedāmies Klērmontas šūpolēs. Mēs bijām jau pārāk lieli, lai visi tajās ietilptu. Mēs bakstījām viens otru ar elkoņiem un dīdījāmies. Mēs smējāmies un sūdzējāmies. Un apvainojām viens otru par pārāk lielām pēcpusēm. Apvainojām viens otru par smirdoņām un dīdījāmies atkal.

Visbeidzot mums izdevās visiem iekārtoties šūpolēs. Bet tās negriezās. Mēs bijām tik ļoti saspiesti kopā, ka nebija iespējams izkustināt šūpoles. Mēs saucām un saucām, lai kāds mūs iešūpo. Garām pagāja dvīnes, bet atteicās palīdzēt. Galu galā no Klērmontas iznāca Tafts un Vils un paklausīja mūsu lūgumam. Pūzdami un elsdami viņi mūs iegrieza plašā lokā. Mūsu visu svars kopā bija tik liels, ka, mazajiem atlaižot šūpoles, mēs sākām griezties arvien ātrāk un ātrāk, smiedamies kā traki, un jutāmies noreibuši.

Mēs, visi četri Meļi. Tagad es to atceros.

Jaunās šūpoles izskatās spēcīgas. Mezgli ir rūpīgi sasieti. Riepas iekšpusē ir aploksne.

Geta rokraksts - Keidijai.

Es atveru aploksni.

No tās izkrīt vairāk nekā ducis kaltētu savvaļas rožu.

57.

Reiz sensenos laikos dzīvoja karalis, kam bija trīs daiļas meitas. Viņš tām devu visu, ko vien viņu sirdis kāroja, un, kad viņas sasniedza precību gadus, tika svinētas brangas kāzas. Kad jaunākā meita dzemdēja meitu, karalis un karaliene līksmoja. Drīz vien vidējā meita laida pasaulē vēl vienu meiteni, un vēlreiz visa karaļvalsts līksmoja līdz ar karali un karalieni.

Visbeidzot vecākā meita laida pasaulē dvīņu zēnus, bet - ak, vai! Ne viss bija, kā cerēts. Viens dvīnis bija veselīgs puika, bet otrs - vien mazs pelēns.

Svinības par godu zēnu piedzimšanai netika rīkotas. Arī paziņojumi netika izsludināti.

Vecākā meita jutās apkaunota. Viens no viņas bērniem bija nekas cits kā dzīvnieks. Viņš nekad nemirdzēs sabiedrībā, iededzis saulē un svētīts, kā jau karaliskās ģimenes pārstāvjiem tas pienācās.

Bērni auga, un auga arī pelēns. Viņš bija apķērīgs, bet viņa ūsas - vienmēr tīras. Viņš bija gudrāks un daudz zinātkārāks par savu brāli un māsīcām.

Un tomēr karalī viņš iedvesa riebumu, un karalienē viņš iedvesa riebumu. Tiklīdz tas bija iespējams, māte nostādīja pelēnu uz savām kājām, iedeva viņam mazu ceļa somu, kur ielika melleni un vairākus riekstus, un sūtīja viņu pasaulē.

Un tā mazais pelēns devās ceļā, jo viņš pietiekami bija izbaudījis karaļnama smalko dzīvi un zināja - ja paliktu mājās, viņš vienmēr būtu vien netīrs noslēpums, pazemojums gan savas mātes acīs, gan ikvienam citam, kas viņu pazina.

Viņš pat neatskatījās uz pili, kas līdz šim bija viņa mājas.

Tur viņam nekad pat nebūtu sava vārda.

Bet tagad viņš bija brīvs un varēja doties plašajā pasaulē, lai pats veidotu savu vārdu.

Un varbūt, tikai varbūt,

kādu dienu viņš atgriezīsies un nodedzinās to sasodīto pili

līdz ar zemi.

CETURTĀ DAĻA. Skat, uguns!

.

58

Skat!

Uguns.

Tur, Blčvudas salas ziemeļu augstākajā punktā. Kur kļavas zari klājas pāri plašajam zālājam.

Māja ir liesmās. Tās šaujas augstu, izgaismojot naksnīgās debesis.

Nav neviena, kas varētu palīdzēt.

Tālumā es varu saskatīt Vainjārdas ugunsdzēsējus, gaišā laivā mērojot ceļu pāri līcim.

Vēl tālāk redzama Vudsholas ugunsdzēsēju motorlaiva, kas pukšķina pretī ugunij, ko mēs pielaidām.

Gets, Džonijs, Mirrena un es.

Mēs pielaidām uguni, un tagad tā nodedzina Klērmontu. Nodedzina pili, tā karaļa pili, kam bija trīs daiļas meitas.

To izdarījām mēs.

Es, Džonijs, Gets un Mirrena.

Tagad es to atceros,

atceros tik pēkšņi, ka šī atmiņa ietriecas mani un es kritu un grimstu lejup,

lejup, lidz pašam akmeņainajam dibenam, un es varu redzēt Blčvudas salas pamatni, un manas rokas un kājas ir nejutīgas, bet mani pirksti auksti. Man grimstot, garām peld jūraszāles.

Un tad es atkal uznirstu un elpoju.

Un Klērmonta deg.

Es esmu savā gultā Vindmērā, ārā parādās pirmā rītausmas gaisma.

Ir sākusies pirmā diena manā pēdējā nedēļā uz salas. Es neveikli pieeju pie loga, vēl ietinusies segā.

Tur slejas Jaunā Klērmonta. Moderna ar savu japāņu dārzu.

Tagad es redzu, kas tā ir. Tā ir māja, kas uzcelta uz pelniem. Pelni no tās dzīves, ko vectēvs dalīja ar vecmāmiņu, pelni no kļavas, zem kuras karājās riepas šūpoles, pelni no vecās Viktorijas laika mājas ar plašo lieveni un šūpuļtīklu uz tā. Jaunā māja ir uzcelta uz visu ģimenes trofeju un simbolu kapa - NewYorker karikatūru, zivju trofeju, izšūto spilvenu un ģimenes portretu kapa.

Mēs nodedzinājām to visu.

Naktī, kad vectēvs un pārējie bija devušies ar laivām pāri līcim,

kad kalpotājiem bija brīvdiena

un mēs, Meļi, vieni bijām palikuši uz salas,

mēs četri darījām to, no kā baidījāmies.

Ne jau mājas mēs nodedzinājām, bet gan simbolu.

Mēs nodedzinājām simbolu līdz ar zemi.

59.

Kadldaunas durvis ir aizslēgtas. Es klauvēju, līdz parādās Džonijs, mugurā viņam joprojām vakardienas drēbes.

“Es taisu pretenciozo tēju,” viņš saka.

“Tu gulēji ar visām drēbēm?”

“Jā.”

“Mēs pielaidām uguni,” es viņam saku, joprojām stāvēdama durvīs.

Vairs viņi man nemelos. Vairs nedosies nekur bez manis, nepieņems lēmumus bez manis.

Tagad es saprotu mūsu stāstu. Mēs esam noziedznieki. Četru banda.

Džonijs ilgi skatās man acīs, bet nesaka ne vārda. Galu galā viņš pagriežas un dodas uz virtuvi. Es sekoju. Džonijs no tējkannas lej karstu ūdeni tējas tasītēs.

“Ko vēl tu atceries?” viņš jautā.

Es vilcinos.

Es redzu uguni. Dūmus. Cik milzīga izskatījās Klērmonta, kad dega.

Neatgriezeniski un pavisam noteikti es zinu, ka uguni pielaidām mēs.

Es redzu Mirrenas roku, viņas pirkstus ar aplupušo zelta nagu laku, turot kanniņu ar motorlaivu degvielu.

Džonija kājas, viņam skrienot lejup pa Klērmontas kāpnēm uz laivu māju.

Vectēvu turamies pie koka, viņa seju izgaismo ugunskura blāzma.

Nē. Labojums.

Blāzma no viņa mājas, kas nodeg līdz pamatiem.

Šīs atmiņas man bijušas visu laiku. Bet tagad es zinu, kā tās savietot.

“Ne visu,” es saku Džonijam. “Tikai zinu, ka mēs aizdedzinājām māju. Es redzu liesmas.”

Viņš apguļas uz virtuves grīdas un izstiepj rokas pāri galvai.

“Tev viss kārtība?” es jautāju.

“Esmu sasodīti noguris, ja vēlies zināt,” Džonijs apveļas otrādi un piespiež degunu pie flīzēm. “Viņas teica, ka vairs nesarunājas,” viņš murmina pret grīdu. “Viņas teica, ka viss beidzies un ka nevēlas vairs viena otru redzēt.”

“Kas?”

“Tantes.”

Es apguļos uz grīdas viņam blakus, lai varu dzirdēt, ko viņš saka. “Katru vakaru viņas piedzērās,” Džonijs murmina, it kā būtu grūti izdvest vārdus. “Un ar katru vakaru viņas kļuva arvien dusmīgākas, kliegdamas viena uz otru. Streipuļodamas pa zālāju. Bet vectēvs viņas tikai uzkurināja. Mēs noskatījāmies, kā viņas plēšas par vecmāmiņas mantu un par Klērmontas mākslas priekšmetiem. Bet vairāk par visu viņas strīdējās īpašumu un naudas dēļ. Vectēvs apreiba pats no savas varas, bet mana māte gribēja, lai es iesaistos spēlē pēc naudas. Jo es biju vecākais zēns. Viņa spieda un spieda mani - es nezinu - lai esmu spožākais starp jaunajiem mantiniekiem. Lai runātu par tevi kā vecāko sliktu. Lai esmu izglītots un kā gaiša demokrātijas nākotnes cerība un pārējās muļķības. Viņa bija zaudējusi vectēva labvēlību, tāpēc gribēja, lai to iegūstu es un pati nezaudētu mantojumu.” Viņam runājot, atmiņas šaudās pa manu galvaskausu - tik spēcīgas un izteiktas, ka sāp. Es saraujos aiz sāpēm un pārlieku rokas pāri acīm.

“Vai tu atceries vēl kaut ko par ugunsgrēku?” viņš saudzigi apjautājas. “Atmiņas atgriežas?”

Uz mirkli es aizveru acis un cenšos atcerēties. “Nē, ne to. Bet es atceros citas lietas.”

Džonijs pasniedzas un satver manu roku.

60.

Pavasarī pirms piecpadsmitās vasaras mamma lika man aizrakstīt vēstuli vectēvam. Neko pārāk uzkrītošu. “Domāju par tevi un tavu zaudējumu. Ceru, ka tev klājas labi.”

Es sūtīju kārtīgas vēstules, rakstītas uz smagnēja krēmkrāsas papīra ar augšpusē iespiestu uzrakstu Keidensa Sinklēra Istmana.

6o

Dārgo vectētiņ, vēža pētniecības ietvaros es nupat ar riteni nobraucu piecu kilometru distanci. Tenisa komandas treniņi sākas nākamnedēļ. Mūsu grāmatu klubiņš šobrīd lasa Atgriešanās Braidshedas pilī. Mīlu tevi.

“Vienkārši atgādini, ka tev viņš rūp,” teica mamma. “Un to, ka tu esi labs cilvēks. Ka tu esi vispusīga un uzticīga ģimenei.”

Es protestēju. Vēstules rakstīšana šķita tik samākslota. Protams, man vectēvs rūpēja. Es viņu mīlēju un domāju par viņu. Bet es negribēju katru otro nedēļu rakstīt šos savas izcilības atgādinājumus.

“Šobrīd viņš ir ļoti viegli ietekmējams,” teica mamma. “Viņš cieš. Domā par nākotni. Tu esi pirmais mazbērns.”

“Džonijs ir tikai trīs nedēļas jaunāks.”

“Tieši par to es arī runāju. Džonijs ir zēns, un viņš ir tikai trīs nedēļas jaunāks. Tāpēc raksti vēstuli.”

Es viņai paklausīju.

Piecpadsmitajā vasarā Bīčvudā tantes uzņēmās vecmāmiņas darbus - gatavoja pīrāgus un nelika mierā vectēvu, it kā viņš viens nebūtu dzīvojis Bostonas mājā, kopš Tipera nomira iepriekšējā gada oktobri. Bet viņas visu laiku strīdējās. Viņas vairs nespēja uzturēt to pašu spēcīgo saikni, ar kādu vecmāmiņa Tipera saturēja visus kopā. Viņas ķildojās par atmiņām, par vecmāmiņas dārglietām, drēbēm viņas skapī un pat par kurpēm. Oktobri šīs lietas netika risinātas. Cilvēku jūtas tad vēl bija pārāk delikātas. Visi šie strīdi tika atlikti uz vasaru. Kad jūnija beigās ieradāmies Bīčvudā, Besa jau bija paspējusi izrevidēt vecmāmiņas mantas Bostonas mājā un tagad bija ķērusies pie Klērmon-tas. Tantēm bija vērtīgo lietu saraksti savās piezīmju grāmatiņās. “Man vienmēr paticis tas nefrīta koka dekors.”

“Esmu pārsteigta, ka tu to atceries. Tu nekad nepiedalījies dekorāciju izvēlē.”

“Un kas tad, tavuprāt, izvēlējās to koku? Katru gadu es visus dekorus ietinu zidpapīrā.”

“Tad nu gan mocības.”

“Re, kur pērļu auskari, ko māte bija man apsolījusi.”

“Melnās pērles? Viņa teica, ka tās dabūšu es.”

Vasaras dienām ritot, tantes arvien vairāk ķildojās. Strīdā pēc strīda tika uzplēstas vecas rētas un atkal salāpītas jaunos strīdos. Variācijas.

“Pasaki vectēvam, ka tev ļoti patīk izšūtie galdauti,” mamma man teica.

“Man tie nepatīk.”

“Tev viņš neatteiks.” Mēs bijām divas vien Vindmēras virtuvē. Viņa bija piedzērusies. “Tu mani mīli, vai ne, Keidensa? Tu esi viss, kas man tagad ir atlicis. Tu neesi tāda kā tavs tētis.”

“Bet man vienkārši nerūp tie galdauti.”

“Tad samelo. Pasaki par tiem no Bostonas mājas. Krēmkrāsas ar izšuvumiem.”

Vieglāk bija viņai pateikt, ka to izdarīšu.

Un vēlāk es viņai pateicu, ka esmu to izdarījusi.

Bet Besa bija lūgusi Mirrenai izdarīt to pašu,

un neviena no mums

vectēvam nelūdza

tos sasodītos galdautus.

61.

Mēs ar Getu devāmies nakts peldē. Mēs apgūlāmies uz koka celiņa un lūkojāmies zvaigznēs. Mēs skūpstījāmies bēniņos.

Mēs iemīlējāmies.

Viņš iedeva man grāmatu. Ar visu, visu.

Mēs nerunājām par Rakeli. Es nespēju pajautāt. Viņš neteica.

Četrpadsmitajā jūlijā dvīnēm ir dzimšanas diena, un tam par godu vienmēr tiek gatavotas īpašas vakariņas. Mēs visi divpadsmit sēdējām pie garā galda Klērmontas mājas zālājā. Omāri ar kartupeļiem un kaviāru. Mazi podiņi ar izkausētu sviestu. Mazi dārzeniši un baziliks. Divas kūkas, viena vaniļas, bet otra šokolādes, gaidīja iekšā uz virtuves letes.

Mazie kļuva arvien skaļāki, bakstīdami viens otru ar omāru spīlēm un skaļi grauzdami gaļu no kājiņām. Džonijs stāstīja stāstus. Mēs ar Mirrenu smējāmies. Mēs bijām pārsteigti, kad vectēvs pienāca un noliecās starp mani un Getu. “Gribu jums kādā lietā lūgt padomu,” viņš teica. “Jaunatnes viedokli.”

“Mēs esam pasaulīga un superīga jaunatne,” teica Džonijs, “tā ka esi atnācis uz pareizo galda galu.”

“Ziniet,” teica vectēvs, “par spīti savam lieliskajam izskatam, es nekļūstu jaunāks.”

“Jā, jā,” es atteicu.

“Mēs ar Tačeru kārtojam manas lietas. Es apsveru domu krietnu daļu savu īpašumu atstāt savai universitātei.”

“Hārvardai? Kādam nolūkam, tēt?” jautāja mamma, kura bija pienākusi pie mums un nostājusies aiz Mirrenas.

Vectēvs pasmaidīja. “Droši vien, lai finansētu studentu centru. Ēkas priekšpusē tiks izlikta plāksne ar manu vārdu.” Viņš piebakstīja ar elkoni Getam. “Kā to varētu nosaukt, ko, jaunais cilvēk? Kā tev šķiet?”

“Harisa Sinklēra ēka?” Gets izmeta savu versiju.

“Pē.” Vectēvs pašūpoja galvu. “Varam taču izdomāt ko labāku. Džonij?”

“Sinklēra socializēšanās centrs,” teica Džonijs, bāzdams mutē cukini.

“Un uzkodu,” piebilda Mirrena. “Sinklēra socializēšanās un uzkodu centrs.”

Vectēvs uzsita ar roku pa galdu. “Man patīk, kā tas skan.

Ne izglītības centrs, bet visu novērtēts. Esmu pārliecināts. Rīt piezvanīšu Tačeram. Mans vārds būs uz visu studentu iecienītākās ēkas.”

“Vispirms tev jānomirst, lai tāda tiktu uzbūvēta,” es teicu.

“Tiesa. Bet vai tad tu nebūsi lepna redzēt manu vārdu, kad pati būsi studente?”

“Tu vēl piedzīvosi, kā mēs sākam mācīties koledžā,” teica Mir-rena. “Mēs nepieļausim, ka tu nomirsti ātrāk.”

“Ja jau jūs tā uzstājat.” Vectēvs uzdūra gabaliņu omāra astes uz dakšiņas no viņas šķīvja un apēda to.

Mēs, Mirrena, Džonijs un es, ātri vien aizrāvāmies ar šo domu, sajuzdami spēku, kādu viņš piešķīra domai, iztēlodamies mūs Hārvardā un likdams mums justies īpašiem, jautājot mūsu viedokli un smejoties par mūsu jokiem. Vectēvs tā vienmēr izturējās pret mums.

“Tas nemaz nav smieklīgi, tēt,” mamma asi noteica. “Un vēl iesaistīt tajā bērnus.”

“Mēs neesam bērni,” es viņai teicu. “Mēs saprotam sarunas būtību.”

“Nē, nesaprotat vis,” viņa teica, “citādi jūs tā neuzjautrinātos par viņu.”

Pie galda iestājās vēsums. Apklusa pat mazie.

Kerija dzīvoja ar Edu. Viņi abi pirka mākslas darbus, kam varēja vai arī nevarēja nākotnē būt kāda vērtība. Džonijs un Vils apmeklēja privātskolu. Ar savu trasta fonda naudu Kerija bija atvērusi savu rotaslietu veikaliņu un vadīja to vairāku gadu garumā, līdz tas bankrotēja. Eds pelnīja naudu un atbalstīja viņu, bet Kerijai pašai nebija savu personīgo ienākumu. Un viņi nebija precējušies. Dzīvoklis, kurā viņi dzīvoja, piederēja viņam, nevis viņai.

Besa bērnus audzināja viena. Viņai, tāpat kā mammai un Kerijai, bija sava trasta fonda nauda, bet, kad viņa izšķīrās, Brodijs paturēja sev māju. Kopš apprecēšanās viņa nebija strādājusi un ari pirms tam bija strādājusi tikai par asistenti kāda žurnāla birojā. Besa iztika tikai ar trasta fondu.

Un mamma. Suņu audzēšanas bizness lielu peļņu nenesa, un tētis gribēja, lai mēs pārdodam Bērlingtonas māju, lai viņš varētu dabūt pusi peļņas. Es zināju, ka arī mamma dzīvo tikai no trasta naudas.

Mēs.

Mēs dzīvojām no viņas trasta naudas.

Tā nebūs mūžīga.

Tāpēc, kad vectēvs teica, ka varētu novēlēt naudu Hārvardas studentu centra izveidei, un jautāja mūsu padomu, viņš necentās iesaistīt ģimeni savos finanšu plānos.

Viņš izteica draudus.

62.

Dažas dienas vēlāk, vakarā. Kokteiļu stunda Klērmontā. Tā sākās ap pulksten sešiem vai pusseptiņiem, kad cilvēki atklīda uz lielo māju. Pavāre bija pagatavojusi vakariņas un jau uzlikusi galdā laša pastēti un mazus, kraukšķīgus krekerus. Es pagāju viņai garām un izvilku tantēm no ledusskapja pudeli baltvīna.

Gets, Džonijs un Mirrena Redgeitā piespieda mazos, kas visu pēcpusdienu bija pavadījuši lielajā pludmalē, ieiet āra dušā un pārvilkt tīras drēbes. Mamma, Besa un Kerija sēdēja ap Klēr-montas kafijas galdiņu.

Es noliku viņu priekšā vīna glāzes, kad ienāca vectēvs. “Tātad, Penij,” viņš teica, vienlaicīgi ieliedams sev glāzē burbonu no karafes, kas stāvēja uz bufetes, “kā tad tev un Keidijai šogad klājas Vindmērā, ņemot vērā apstākļu maiņu? Besa ir noraizējusies, ka jums tur varētu būt vientuļi.”

“Tā es neteicu,” atbildēja Besa.

Kerija samiedza acis.

“Teici gan,” vectēvs teica Besai. Ar roku viņš norādīja, lai apsēžos. “Tu runāji par piecām guļamistabām. Par izremontēto virtuvi un par to, ka Penija tagad ir viena un viņai tas viss nav vajadzīgs.”

“Tiešām, Besa?” Mamma ievilka elpu.

Besa neatbildēja. Viņa iekoda lūpā un sāka pētīt ainavu ārā pa logu.

“Mēs neesam vientuļas,” mamma teica vectēvam. “Mēs dievinām Vindmēru, vai ne, Keidij?”

Vectēvs palūkojās uz mani. “Tu tur jūties labi, Keidij?”

Es zināju, kas man būtu jāsaka. “Es tur jūtos vairāk nekā labi -es jūtos fantastiski. Es mīlu Vindmēru, jo tā ir būvēta tieši mammai. Gribu tajā mājā uzaudzināt savus bērnus un bērnu bērnus. Tu esi lielisks, vectēv. Tu esi īsts patriarhs, un es tevi ļoti cienu. Esmu tik priecīga, ka esmu Sinklēra. Šī ir labākā ģimene Amerikā.”

Ne gluži šādos vārdos. Bet man vajadzētu palīdzēt mammai paturēt māju, vectēvam sakot, ka viņš ir varens vīrs, ka tieši viņš ir mūsu laimes pamatā, un arī atgādinot viņam, ka es esmu ģimenes nākotne. Visi Amerikas Sinklēri mūs iemūžinās, garus un baltus, un skaistus un bagātus, ja vien vectēvs ļaus mums ar mammu palikt Vindmērā.

Man vajadzēja likt vectēvam justies kā noteicējam, kad pēc vecmāmiņas nāves viņa pasaule sagriezās kājām gaisā. Man vajadzēja viņam lūgties, viņu slavējot - nekad neatzīstot agresiju viņa uzdotajā jautājumā.

Mana mamma un viņas māsas bija atkarigas no vectēva un viņa naudas. Viņām bija labākā izglītība, tūkstošiem iespēju, tūkstošiem labu sakaru, bet viņas vienalga nespēja pašas sevi uzturēt. Neviena no viņām nedarīja neko pasaules labā. Neko lietderīgu. Neko drosmīgu. Viņas joprojām bija mazas meitenes, cenzdamās izdabāt tētukam. Viņš bija viņu maize un sviests, viņu krējums un medus.

“Mums tā ir pārāk liela,” es atbildēju.

Man izejot no istabas, neviens nerunāja.

63.

Pēc vakariņām mājupceļā uz Vindmēru mēs ar mammu klusējām. Bet, tiklīdz durvis aiz mums tika aizvērtas, viņa pagriezās pret mani. “Kāpēc tu mani neatbalstīji, runājot ar vectēvu? Vai vēlies, lai zaudējam šo māju?”

“Mums tā nav vajadzīga.”

“Es izvēlējos krāsas, flīzes. Es uz lieveņa izkāru karogu.”

“Mājā ir piecas guļamistabas.”

“Mēs domājām, ka būs lielāka ģimene.” Mammas seja saspringa. “Nekas gan no tā nesanāca. Bet tas nenozīmē, ka neesmu šo māju pelnījusi.”

“Mirrenai un pārējiem noderētu kāda lieka istaba.”

“Šī ir mana māja. Tu nevari gaidīt, ka es atteikšos no savas mājas tikai tāpēc, ka Besai ir pārāk daudz bērnu un viņa aizgāja no vīra. Tu nedrīksti domāt, ka viņa tā vienkārši var to man atņemt. Šī ir mūsu vieta, Keidensa. Mums par sevi jārūpējas.”

“Tu vispār dzirdi, ko pati runā?” es atcirtu. “Tev ir trasta fonds!”

“Kāds tam ar visu sakars?”

“Dažiem cilvēkiem nav vispār nekā. Mums ir viss. Vienīgais cilvēks ģimenē, kas ģimenes naudu arī ziedoja, bija vecmāmiņa. Bet tagad, kad viņas vairs nav, visus uztrauc tikai viņas pērles un viņas dekori, un viņas nekustamie īpašumi. Neviens necenšas naudu tērēt lietderīgi. Neviens necenšas padarīt pasauli labāku.”

Mamma piecēlās. “Tu nu gan jūties pārāka, vai ne? Tev šķiet, ka saproti pasauli daudz labāk par mani. Esmu dzirdējusi, ko Gets runā. Redzēju, kā tu burtiski apēd katru viņa vārdu kā saldējumu no karotes. Bet tev nav jāmaksā, rēķini, tev nav savas ģimenes, tev nepieder īpašumi, tu neesi redzējusi pasauli. Tev nav ne jausmas, par ko tu vispār runā, bet tomēr vieglu sirdi tiesā.”

“Tu sagrauj šo ģimeni, jo uzskati, ka tev pienākas skaistākā māja.”

Mamma piegāja pie kāpnēm. “Rīt tu aiziesi atpakaļ uz Klēr-montu. Un pateiksi vectēvam, cik ļoti mīli Vindmēru. Ka vēlies vasarās šeit vest arī savus bērnus. Tu pateiksi to viņam.”

“Nē. Tev jāstājas viņam pretī. Pasaki, lai viņš beidz ar jums visām manipulēt. Viņš tā uzvedas tikai tāpēc, ka skumst pēc vecmāmiņas - vai tad tu to nesaproti? Tu nevari viņam palīdzēt? Vai arī atrast darbu, lai viņa naudai nebūtu nozīmes? Vai atdot māju Besai?”

“Paklausies, jaunkundzi” Mammas balss bija dzelžaina. “Tu aiziesi un parunāsi ar vectēvu par Vindmēru vai arī uz visu atlikušo vasaru es aizsūtīšu tevi pie tēva uz Kolorādo. Un es izdarīšu to rīt. Zvēru, ka tas būs pirmais, ko rīt izdarīšu - aizvedīšu tevi uz lidostu. Un tu vairs neredzēsi to savu draudziņu. Skaidrs?”

Ar to viņa bija mani salauzusi.

Viņa zināja par mani un Getu. Un viņa varēja mūs izšķirt.

Viņa to izdarīs.

Es biju iemīlējusies.

Es apsolīju visu, ko viņa vēlējās.

Kad stāstīju vectēvam, cik ļoti es dievinu māju, viņš smaidīja un teica, ka kādu dienu man būs skaisti bērni. Tad viņš pateica, ka Besa esot viens mantkārīgs skuķis un ka viņa nolūkos neesot atdot manu māju viņai. Bet vēlāk Mirrena man pastāstīja, ka viņš tomēr esot apsolījis Vindmēru Besai.

“Es par tevi parūpēšos,” viņš esot teicis. “Tikai dod man mazliet laika, lai dabūtu ārā Peniju.”

64

Dažas dienas pēc tam, kad strīdējos ar mammu, mēs ar Getu vakarpusē devāmies uz tenisa kortu. Klusēdami mēs mētājām bumbas Fatimai un Princim Filipam.

Visbeidzot viņš ierunājās: “F.si ievērojusi, ka Hariss nekad mani nesauc vārdā?”

Ne.

“Viņš sauc mani par jauno cilvēku. Piemēram - kā tev pagāja šis skolas gads, jauno cilvēk?”

“Kāpēc?”

“Jo, nosaucot mani vārdā, viņš patiesībā teiktu - Kā tev pagāja šis skolas gads, indiešu zēn, kura indiešu tēvocis dzīvo grēkā ar manu tiro un balto meitu? Indiešu zēns, kuru es pieķēru skūpstām manu dārgo Keidensu.”

“Tu tici, ka viņš tā domā?”

“Viņš nespēj mani paciest,” teica Gets. “Bet ne gluži. Varbūt es viņam patīku kā personība, varbūt viņam pat patīk Eds, bet viņš nespēj nosaukt mani vārdā vai pat ieskatīties man acīs.”

Tā bija taisnība. Tagad, kad viņš to pateica, es sapratu.

“Es nesaku, ka viņš ir no tiem, kam patīk tikai baltie,” Gets turpināja. “Viņš zina, ka nedrīkst tāds būt. Viņš ir demokrāts, viņš balsoja par Obamu - bet tas nenozīmē, ka viņš jūtas ērti, uzņemot savā skaistajā ģimenē cilvēkus ar citādāku ādas krāsu.” Gets papurināja galvu. “Viņš tēlo. Viņam nepatīk apzināties, ka Kerija ir ar mums. Viņš nesauc Edu vārdā. Viņš sauc viņu par seru. Un pie katras mazākās izdevības viņš pārliecinās, lai es zinu, ka neesmu savējais.” Gets glaudīja Fatimas samtainās ausis. “Tu redzēji, kāds viņš bija bēniņos. Viņš grib, lai es turos no tevis pa gabalu.”

Es vectēva traucējumu uztvēru citādāk. Man šķita, ka viņš jūtas neērti, mūs tā pārsteidzis.

Bet tagad es pēkšņi aptvēru, kas patiesībā bija noticis.

“Uzmanies, jaunais cilvēk,” viņš teica. “Savu galvu. Tu vari savainoties.”

Tie bija vēl vieni draudi.

“Zināji, ka mans tēvocis pagājušajā rudenī bildināja Keriju?” Gets jautāja.

Es papurināju galvu.

“Viņi ir kopā jau gandrīz deviņus gadus. Džonijam un Viļam viņš ir tēva vietā. Keidij, viņš nometās uz ceļa un lūdza viņas roku. Mēs visi trīs zēni un ari mana mamma bijām tur. Viņš bija izrotājis dzīvokli ar svecēm un rozēm. Mēs visi bijām ģērbušies baltā un atvedām lieliskas vakariņas no kāda itāļu restorāna, kas Kerijai tik ļoti patīk. Mūzikas atskaņotājā viņš bija uzlicis Mocarta mūziku.”

“Mēs ar Džoniju viņam jautājām - kas par lietu? Vecīt, viņa taču dzīvo ar tevi. Bet viņš bija tik ļoti uztraucies. Viņš bija nopircis briljanta gredzenu. Lai nu kā, viņa pārnāca mājās, bet mēs četri paslēpāmies Vila istabā un atstājām viņus vienus. Bija iecerēts, ka mēs visi izskriesim ārā un apsveiksim viņus. Bet Kerija teica - nē.”

“Man šķita, ka viņi neredz jēgu precēties.”

“Eds redz jēgu. Bet Kerija negrib riskēt ar to stulbo mantojumu,” teica Gets.

“Viņa pat nepajautāja vectēvam?”

“Tur jau tā lieta,” teica Gets. “Visi un par visu vienmēr jautā Harisam. Kāpēc gan lai pieaugušai sievietei vajadzētu savam tēvam jautāt par viņas pašas laulībām?”

“Vectēvs viņu neatturētu.”

“Nē,” Gets teica. “Bet toreiz, kad Kerija ievācās dzīvot pie Eda, Hariss lika skaidri un gaiši saprast, ka visa nauda, ko viņš ir paredzējis viņai mantojumā, pazudis, ja viņi apprecēsies.

Lieta tāda, ka Harisam nepatīk Eda ādas krāsa. Viņš ir rasistisks mērglis, un tāda bija arī Tipera. Jā, viņi abi man patīk pat vairāku iemeslu dēļ, un viņi ir bijuši vairāk nekā dāsni, ļaujot katru vasaru man šeit braukt. Man pat šķiet, ka Hariss pats nemaz neaptver, kāpēc viņam nepatīk mans tēvocis, bet viņam viņš nepatīk pietiekami, lai tāpēc atstātu savu vecāko meitu bez mantojuma.”

Gets nopūtās. Man patika viņa žokļa izliekums, caurums viņa sporta kreklā, zīmītes, ko viņš man rakstīja; man patika tas, kā darbojās viņa prāts, kā viņš žestikulēja ar rokām, kad runāja. Tobrīd es iedomājos, ka pazīstu viņu pilnībā.

F.s pieliecos un noskūpstīju viņu. Šķita tik maģiski, ka varu ko tādu izdarit un ka viņš atbildēja manam skūpstam. Tik maģiski, ka viens otram varējām neslēpt savu vājumu, savas bailes un savu ievainojamību. “Kāpēc mēs nekad par to neesam runājuši?” es čukstēju.

Gets noskūpstīja mani vēlreiz. “Man šeit patīk,” viņš teica. “Šī sala. Džonijs un Mirrena. Mājas un okeāna skaņas. Tu.”

“Arī tu.”

“Daļa manis nevēlas to visu sabojāt. Negribas pat iedomāties, ka viss nav perfekti.”

Es sapratu, kā viņš jutās.

Vai arī man šķita, ka saprotu.

Pēc tam mēs ar Getu devāmies pastaigā pa celiņu apkārt salai un gājām, līdz nonācām pie platas un plakanas klints, kas pletās virs piestātnes. Zem mūsu kājām ūdens sitās pret salu. Mēs turējām viens otru un līdz pusei izģērbāmies, un, cik vien ilgi iespējams, aizmirsām par visu briesmīgo, kas slēpās skaistajā Sinklēru ģimenē.

65.

Reiz sensenos laikos dzīvoja kāds bagāts tirgonis, kam bija trīs skaistas meitas. Viņš tik loti viņas lutināja, ka divas jaunākās visu cauri dienu ne pirkstiņa nepakustināja - tikai sēdēja pie spoguļa un vērās pašas savā skaistajā atspulgā, kniebjot vaigos, lai padarītu tos sārtākus.

Kādu dienu tirgonim vajadzēja doties tālākā ceļojumā. “Ko, man atgriežoties, jums atvest?” viņš jautāja.

Jaunākā meita vēlējās greznus zīda un mežģīņu tērpus.

Vidējā meita sev vēlējās rubīnus un smaragdus.

Bet vecākā meita vēlējās vienu vienīgu rozi.

Tirgonis bija prom vairākus mēnešus. Savai jaunākajai meitai viņš piepildīja veselu lādi ar dažādu krāsu grezniem tērpiem. Lai piepildītu vidējās meitas vēlmes, viņš pārmeklēja dārgakmeņu tirgus. Bet, tikai atgriezdamies un jau būdams tuvu mājām, viņš atcerējās, ka vecākajai meitai bija apsolījis rozi.

Turpinot ceļu, viņš nonāca pie kāda augsta dzelzs žoga, kas stiepās gar ceļu. Tālumā aiz žoga varēja redzēt tumšu māju, bet tirgonis nopriecājās, kad blakus žogam ieraudzīja sarkanos ziedos plaukstošu rožu krūmu. Vairāki rožu ziedi bija vien rokas stiepie-na attālumā.

Zieda nogriešanai bija vajadzīgs vien mirklis. Kad tirgonis jau lika ziedu savā seglu somā, viņu pārtrauca dusmīgs rēciens.

Vietā, kur vēl pirms mirkļa, kā tirgonis bija pārliecināts, neviena nebija, tagad stāvēja apmetnī tērpta figūra. Tas bija milzis un runāja balsī, kas atgādināja dobju rūkšanu. “Tu ņem no manis, pat nedomādams par samaksu?”

“Kas tu esi?” drebēdams jautāja tirgonis.

“Saprotami būtu teikt, ka tas, no kura tu zodz.”

Tirgonis paskaidroja, ka savai meitai pēc garā ceļojuma bija apsolījis atvest rozi.

“Varipaturēt nozagto rozi" teica apmetnī tērptais, “bet apmaiņā tu atdosi man pirmo no sava īpašuma, ko redzēsi atgriežoties.” Tad viņš atmeta atpakaļ apmetni un atklāja skatam briesmoņa seju ar milzu zobiem un neglītu degunu. Kā mežacūka apvienojumā ar šakāli.

“Tu esi šķērsojis man ceļu,” teica briesmonis. “Ja vēl kādu reizi trāpīsies man ceļā, dzīvs nepaliksi.”

Tirgonis steidzās mājās, cik ātri vien viņa zirgs spēja viņu nest. Līdz mājām vēl bija palikusi jūdze, bet viņš ieraudzīja, ka vecākā meita jau gaidīja viņu uz ceļa. “Mums ziņoja, ka šovakar varam gaidīt tevi mājās!” viņa sauca, steigdamās tēva rokās.

Viņa bija pirmā no tirgoņa ipašuma, ko viņš redzēja atgriežoties. Viņš saprata, kādu cenu briesmonis patiesībā bija viņam prasījis.

Ko nu?

Mēs visi zinām, ka skaistule galu galā iemīlas briesmonī. Viņa iemīl to, par spīti savas ģimenes domām, - viņa iemīl briesmoni viņa šarma un izglītības, viņa zināšanu par mākslu un jūtīgās sirds dēļ.

Un patiesi, viņš ir un vienmēr ir bijis cilvēks. Viņš nekad nav bijis vien mežacūkas un šakāļa apvienojums. Viņa izskats bija vien derdzīga ilūzija.

Nelaime tāda, ka ir ārkārtīgi grūti par to pārliecināt tēvu.

Kad vien skaistule atved ciemos savu jauno vīru, viņas tēvs redz vien briesmīgos zobus un neglīto snuķi, bet viņa balsī viņš dzird vien baismīgo rēkoņu. Viņas tēva acīs nav nozīmes tam, cik meitas vīrs patiesībā ir civilizēts un zinošs. Nav nozīmes pat viņa laipnībai.

Tēvs redz vienīgi meža zvēru, un viņa pretīgums nekad neizzudīs.

66

Kādu nakti piecpadsmitajā vasarā Gets manas istabas logā meta mazus olīšus. Es izbāzu galvu, lai redzētu, kā viņš stāv pie kokiem, mēnesgaismai apspīdot viņa ādu un acīm mirdzot.

Viņš mani gaidīja pie mūsu lieveņa pakāpieniem. “Man trakoti kārojas šokolādi,” viņš čukstēja, “tāpēc es dodos izrevidēt Klērmontas pieliekamo. Pievienosies?”

Es pamāju, un, savijuši pirkstus, mēs kopā devāmies augšup pa šauro taciņu. Mēs apgājām apkārt un devāmies iekšā pa sētas durvīm cauri priekšnamam, kas bija piemētāts pilns ar tenisa raketēm un pludmales dvieļiem. Vienu roku uzlicis uz ārējām durvīm, viņš pagriezās un pievilka mani sev cieši klāt.

Viņa siltās lūpas uz manām, mūsu rokas joprojām savītas tur, pie mājas durvīm.

Uz mirkli mēs uz šīs planētas bijām divi vien, ar visu debess plašumu, nākotnei un pagātnei stiepjoties mums visapkārt.

Uz pirkstgaliem mēs izgājām cauri priekšnamam un iegājām pieliekamajā, kas savienojās ar virtuvi. Pieliekamā telpa bija plaša un vecmodīga ar smagnējiem koka skapīšiem un plauktiem, kur kādreiz, vēl mājas būvniecības laikā, glabājās burkas ar ievārījumiem un skābētiem gurķiem. Tagad te bija izlikti trauki ar cepumiem, vīna pudeles, kartupeļu čipsu paciņas, sakņu dārzeņi un zelteris. Gaismu mēs neieslēdzām gadījumā, ja kāds ienāktu virtuvē, bet bijām pārliecināti, ka vectēvs ir vienīgais, kas nakšņo Klērmontā. Nakts laikā viņš nekad neko nedzirdētu. Dzirdes pastiprinātāju viņš izmantoja tikai pa dienu.

Mēs pārmeklējām plauktus, kad izdzirdējām balsis. Virtuvē ienāca tantes - viņu balsis bija neskaidras un histēriskas. “Šādu iemeslu dēļ cilvēki viens otru mēdz nogalināt,” rūgti teica Besa. “Man vajadzētu pamest šo telpu, pirms esmu izdarijusi ko tādu, ko vēlāk nāktos nožēlot.”

“Tu to nedomā nopietni,” teica Kerija.

“Nesaki man, ko es domāju!” iekliedzās Besa. “Tev ir Eds. Tev nauda nav vajadzīga tik ļoti kā man.”

“Tu jau esi iecirtuši nagus Bostonas mājā,” teica mamma. “Liec salu mierā.”

“Kura rīkoja mātes bēres?” atcirta Besa. “Kura nedēļām ilgi palika blakus tēvam, kura rakās cauri dokumentu kaudzēm, runāja ar bēru viesiem un rakstīja pateicības vēstules?”

“Tu dzīvo viņa tuvumā,” teica mamma. “Tu biji viņam tieši blakus.”

“Man bija arī jāuztur mājsaimniecība ar četriem bērniem un jāsaglabā darbs,” teica Besa. “Jūs nedarījāt neko no tā visa.” “Darbs uz pusslodzi,” teica mamma. “Un, ja tu vēl kaut reizi piesauksi savus četrus bērnus, es sākšu kliegt.”

“Arī es uzturēju mājsaimniecību,” teica Kerija.

“Ikviena no jums abām varēja atbraukt vismaz uz nedēļu vai divām. Bet tā vietā jūs to visu atstājāt uz maniem pleciem,” teica Besa. “Es esmu tā, kurai visu gadu jāpacieš tētis. Es esmu tā, kurai jābrauc pie viņa, kad viņam savajagas palīdzību. Es esmu tā, kurai jātiek galā ar viņa plānprātību un sērām.”

“Nesaki tā,” teica Kerija. “Tu nemaz nezini, cik bieži viņš man zvana. Un tu pat iedomāties nespēj, cik daudz man ir jānoklusē, lai būtu viņam laba meita.”

“Un, sasodīts, jā - es gribu to māju,” turpināja Besa, it kā nebūtu dzirdējusi teikto. “Esmu to pelnījusi. Kura no mums veda māti uz ārstu vizītēm? Kura sēdēja pie viņas gultas?”

“Tas nav godīgi,” teica mamma. “Tu labi zini, ka es aizbraucu. Un arī Kerija aizbrauca.”

“Apciemot,” nošņāca Besa.

“Tev nekas no tā visa nebija jādara,” teica mamma. “Neviens tev to nelūdza.”

“Neviena cita, kas to darītu, nemaz nebija, jūs ļāvāt man visu darīt, bet ne reizi pat nepateicāt paldies. Esmu iesprostota Kadl-daunā, un tajā ir vissliktākā virtuve. Jūs tur nekad neieejat, tāpēc arī nezināt, cik nolietota tā ir. Tā gandrīz nekā vairs nav vērta. Pirms nāves māte vēl paspēja izremontēt Vindmēras virtuvi un Redgeitas vannasistabas, bet Kadldauna palika tāda pati kā senāk. Un te nu jūs abas esat - noskaužat manu atalgojumu par visu to, ko esmu darījusi un turpinu darīt.”

“Tu pati piekriti Kadldaunas rasējumiem,” atcirta Kerija. “Tu gribēji labu skatu. Tev vienīgajai ir māja pie pašas pludmales, Besa, un tevis teiktajam tēvs vienmēr piekrīt, viņš ir tev pieķēries. Man likās, ka tev ar to pietiks. Dievs zina, ka mums pārējiem to iegūt nav iespējams.”

“Tu pati izvēlies to neiegūt,” teica Besa. “Tu izvēlējies Edu - tu izvēlējies dzīvot ar viņu. Tu izvēlējies katru vasaru te vest Getu, lai gan labi zini, ka viņš nav viens no mums. Tu zini tēva uzskatus, bet ne tikai turpināji skraidīt apkārt ar Edu, bet arī atvedi šeit viņa māsasdēlu, rīkodamās kā maza, izaicinoša meitene, kas spēlējas ar aizliegtu rotaļlietu. Tomēr tavas acis visu šo laiku bijušas plaši atvērtas.”

“Nerunā par Edu!” iesaucās Kerija. “Apklusti, apklusti!”

Atskanēja pliķis - Kerija iepļaukāja Besu.

Besa aizgāja, aiz sevis aizcirzdama durvis.

Aizgāja arī mamma.

Mēs ar Getu sēdējām uz pieliekamā grīdas un turējāmies sadotās rokās. Cenzdamies neelpot, cenzdamies nekustēties, kamēr Kerija trauku mazgājamajā mašīnā salika glāzes.

67

Dažas dienas vēlāk vectēvs iesauca Džoniju pie sevis Klēr-montas studijā. Viņš lūdza Džonijam kādu pakalpojumu.

Džonijs teica nē.

Vectēvs teica, ka iztukšos Džonija koledžas fondu, ja viņš atteiksies.

Džonijs teica, ka viņš neiejauksies savas mātes attiecībās un ka viņš sasodīti labi iztiks, apmeklējot arī valsts koledžu.

Vectēvs piezvanīja Tačeram.

Džonijs visu izstāstīja Kerijai.

Kerija lūdza Getam pārstāt apmeklēt vakariņas Klērmontā. “Tas sadusmo Harisu,” viņa teica. “Visiem būtu labāk, ja tu vienkārši Redgeitā sev pagatavotu makaronus vai ari Džonijs vēlāk tev atnestu šķivi ar vakariņām. Tu taču saproti, vai ne? Tikai kamēr viss nokārtosies.”

Gets nesaprata.

Džonijs arī ne.

Mēs visi četri Meļi pārtraucām doties uz maltītēm Klērmontā.

Drīz vien pēc tam Besa lika Mirrenai kļūt uzstājīgākai un jautāt vectēvam par Vindmēru. Uz studiju runāt ar vectēvu viņai vajadzēja līdzi ņemt arī Boniju, Libertiju un Taftu. Mirrenai bija jāsaka, ka viņi ir ģimenes nākotne. Ka ne Džonijam, ne Keidijai nebija tādas atzīmes, lai tiktu Hārvardā, bet Mirrenai bija. Ka tieši Mirrenai piemita biznesam piemērots prāts un ka viņa ir visu vectēva uzskatu mantiniece. Džonijs un Keidija bija pārāk vieglprātīgi. Un paskat tik uz šiem skaistajiem bērniem - glītās blondās dvīnes un vasarraibumainais Tafts. Viņi bija caur cau-rēm Sinklēri.

“Pasaki to visu,” teica Besa. Bet Mirrena to nedarīja.

Besa atņēma viņas telefonu, datoru un kabatas naudu. Mirrena vienalga to nedarīja.

Kādu vakaru mamma man jautāja par Getu. “Vectēvs zina, ka starp jums abiem kaut kas notiek. Viņš par to nebūt nepriecājas.” Es viņai pateicu, ka esmu iemīlējusies.

Viņa teica, lai nemuļķojos. “Tu riskē ar savu nākotni,” viņa teica. “Ar mūsu māju. Tavu izglītību. Kā dēļ?”

“Mīlestības dēļ.”

“Vasaras dēka. Liec to zēnu mierā.”

Ne.

“Mīlestība nav mūžīga, Keidij. Tu to zini.”

“Nē, nezinu.”

“Nu tad tici man - tā nav mūžīga.”

“Mēs neesam kā jūs ar tēti,” es teicu. “Neesam.”

Mamma sakrustoja rokas. “Pieaudz vienreiz, Keidensa. Tev jāredz pasaule tāda, kāda tā ir, nevis kādu tu to vēlies redzēt.”

Es paskatījos uz viņu. Mana jaukā, garā māte ar saviem skaistajiem, mezglā saņemtajiem matiem un viņas stingro, rūgto muti. Viņas vēnas nekad neasiņoja. Viņas sirds nekad neizcēlās, bezpalīdzīgi izkrītot zālājā. Viņa nekad neizkusa peļķēs. Viņa bija normāla. Vienmēr. Par katru cenu.

“Mūsu ģimenes labā,” viņa beidzot noteica, “tu to pārtrauksi.” “Nē.”

“Tev tas jādara. Un kad tas būs paveikts, pārliecinies, ka ari vectēvs par to zina. Pasaki, ka tev tas viss neko nenozīmēja - ka tev nekad tas neko nav nozīmējis. Pasaki, ka viņam vairs nav jāuztraucas par to zēnu, un tad parunā ar viņu par Hārvardu un tenisa komandu, un nākotni, kas tevi gaida. Vai tu saprati mani?”

Es nesapratu un nesapratīšu.

Es izskrēju ārā no mājas un ieskrēju tieši Geta rokās.

Es asiņoju uz viņa, bet viņš neiebilda.

Vēlu tajā nakti Mirrena, Gets, Džonijs un es aizgājām uz darbarīku šķūni aiz Klērmontas. Mēs atradām āmurus. Tādu bija tikai divi, tāpēc Gets paņēma lielu uzgriežņu atslēgu, bet es -pāri smagu dārza šķēru.

Mēs paņēmām ziloņkaula zosi no Klērmontas, ziloņus no Vindmēras, pērtiķus no Redgeitas un krupi no Kadldaunas. Tumsas aizsegā mēs aiznesām tos uz doku un sašķaidījām tos ar āmuriem, uzgriežņu atslēgu un dārza šķērēm, lidz no ziloņkaula palika vien putekļi.

Gets iesmēla spaini auksto jūras ūdeni un noskaloja doku tīru.

68.

Mēs domājām.

Mēs runājām.

Ja nu, mēs teicām, ja nu paralēlā pasaulē, sašķeltā realitātē Dievs pastieptu savu pirkstu un zibens iespertu Klērmontā?

Ja nu

Dievs sūtītu pār to liesmas?

Un sodītu alkatīgos, sīkumainos, aizspriedumainos, normālos, nelaipnos.

Viņi nožēlotu savus darbus.

Un pēc tam no jauna iemācītos viens otru mīlēt.

Atvērt savas dvēseles. Atvērt savas vēnas. Aizslaucīt savus smaidus.

Būt ģimenei. Palikt ģimenei.

Mēs nedomājām to reliģiozi. Un tomēr tā bija.

Sods.

Attīrīšanās caur liesmām. Vai abi.

69.

Nakamajā dienā, jūlija beigās, Klērmontā bija launags. Vēl viens tāds pats launags starp citiem tādiem pašiem, uzklāts uz lielā galda. Vēl vairāk asaru.

Balsis bija tik skaļas, ka mēs, visi Meļi, panācām augšup pa celiņu no Redgeitas un, klusi klausīdamies, stāvējām pie dārza malas.

“Man katru dienu jānopelna tava mīlestība, tēt,” mamma neskaidri teica. “Un lielākoties man tas nemaz neizdodas. Tas ir tik sasodīti negodīgi. Kerija tiek pie pērlēm, Besa tiek pie Bostonas mājas, Besa tiek pie Vindmēras. Kerijai ir Džonijs, un tu viņam atdosi Klērmontu, es zinu, ka tā būs. Un es palikšu viena bez nekā, nekā, lai gan Keidijai bija jābūt izredzētajai. Viņa ir pirmā, tu pats vienmēr tā teici.”

Vectēvs piecēlās no krēsla galda galā. “Penelope.”

“Es aizvedišu viņu prom, tu dzirdi mani? Es aizvedīšu Keidiju prom, un tu viņu vairs nekad neredzēsi.”

Vectēva balss nodārdēja pāri visam dārzam. “Šīs ir Amerikas Savienotās Valstis,” viņš teica. “Nešķiet, ka tu to saproti, Penij, tāpēc ļauj man paskaidrot. Šeit, Amerikā, lūk, kā viss notiek -mēs smagi strādājām, lai iegūtu to, ko vēlamies, un tikai tā tiekam uz priekšu. Mēs nekad nesamierināmies ar atbildi nē un gūstam augļus no savas neatlaidības. Vil, Taft, jūs klausāties?”

Mazie zēni pamāja ar galvām, zodiem trīcot. Vectēvs turpināja: “Mēs, Sinklēri, esam varena un sena ģimene. Ar to ir jālepojas. Mūsu tradīcijas un vērtības ir pamats, uz kā balstās mūsu nākamās paaudzes. Šī sala ir mūsu mājas, kāda tā bija manam tēvam un viņa tēvam. Bet jūs trīs sievišķi ar visām šīm laulību šķiršanām, salauztajām mājām, ar šo cieņas trūkumu pret tradīcijām un darba ētiku, jūs neesat darījušas neko citu, kā tikai likušas vilties vecam vīram, kurš domāja, ka ir jūs izaudzinājis pareizi.”

“Tēt, lūdzu,” teica Besa.

“Klusē!” nodārdināja vectēvs. “Jūs nevarat cerēt, lai pieņemu jūsu necieņu pret šīs ģimenes vērtībām un vēl atalgoju jūs un jūsu bērnus ar finansiālu nodrošinājumu. Neviena no jums nevar uz ko tādu cerēt. Un tomēr dienu no dienas es redzu, ka jūs tomēr cerat. Es to vairs necietīšu.”

Besa izplūda asarās.

Kerija sagrāba Viļu aiz elkoņa un sāka iet uz piestātnes pusi.

Mamma meta savu vīna glāzi pret Klērmontas sānu sienu.

70.

“Kas notika pēc tam?” es jautāju Džonijam. Mūsu septiņpadsmitajā vasarā jau bija pienācis agrs rīts, bet mēs joprojām gulējām uz Kadldaunas grīdas.

“Tu neatceries?” viņš jautā.

“Nē.”

“Visi sāka pamest salu. Kerija aizveda Viļu uz viesnīcu Edgar-taunā un lūdza, lai mēs ar Getu viņiem pievienojamies, tiklīdz būsim sapakojuši mantas. Darbinieki devās prom ap astoņiem. Tava māte aizbrauca pie tās draudzenes Vainjārdā...”

“Pie Alises?”

“Jā, Alise atbrauca viņai pakaļ, bet tu atteicies kaut kur braukt, tāpēc galu galā viņai nācās braukt prom bez tevis. Ari vectēvs devās uz pilsētu. Un tad mēs nolēmām par uguni.”

“Mēs to izplānojām,” es saku.

“Jā. Mēs pārliecinājām Besu, lai viņa ar lielo motorlaivu dodas uz Vainjārdu un aizved mazos uz filmu.”

Džonijam runājot, ataust atmiņas. Es pati atceros detaļas, kuras viņš nepiemin skaļi.

“Kad viņi visi aizbrauca, mēs izdzērām vīnu, ko viņi bija atkorķējuši un atstājuši ledusskapi,” saka Džonijs. “Kopā veselas četras pudeles. Un Gets bija tik nikns...”

“Viņam bija taisnība,” es saku.

Džonijs pagriež seju un atkal runā pret grīdu. “Jo viņš vairs neatgrieztos. Ja mana mamma apprecētos ar Edu, no viņiem novērstos. Bet, ja mamma pamestu Edu, Gets vairs nebūtu saistīts ar mūsu ģimeni.”

“Klērmonta bija visa nepareizā simbols.” Tā ir Mirrenas balss. Viņa ienāca tik klusi, ka es pat nepamanīju. Tagad arī viņa guļ uz grīdas, turēdama Džonija otru roku.

“Patriarhāta tronis,” saka Gets. Es nedzirdēju ari viņu ienākam. Viņš apguļas blakus man.

“Tu esi tāda pēcpuse, Get,” Džonijs mīļi saka. “Tu vienmēr saki patriarhāts.”

“Jo tā es domāju.”

“Tu to vārdu iebāz, kur vien vari. Patriarhāts uz grauzdiņa. Patriarhāts man biksēs. Patriarhāts ar citrusa aromātu.”

“Klērmonta šķita kā patriarhāta tronis,” atkārto Gets. “Un, jā - mēs bijām dumji un piedzērušies. Un, jā - mēs domājām, ka viņi sagraus ģimeni un šeit vairs nekad neatgriezīsies. Tāpēc izdomājām, ja mājas vairs nebūtu un ja visu dokumentu un datu tajā vairs nebūtu, un ja visi priekšmeti, par ko viņi strīdējās, vairs nebūtu, arī varas vairs nebūtu.”

“Mēs varētu būt ģimene,” saka Mirrena.

“Tā bija kā attīrīšanās,” piebilst Gets.

“Viņa tikai atceras, ka mēs pielaidām uguni,” pēkšņi skaļā balsī saka Džonijs.

“Jā,” saka Mirrena.

“Mēs pielaidām uguni,” es saku izbrīnā. “Mēs neraudājām un neasiņojām - tā vietā mēs rīkojāmies. Mainījām kaut ko.”

“It kā,” saka Mirrena.

“Tu joko? Mēs to sasodīto māju nodedzinājām līdz zemei.”

71.

Es raudāju pēc tam, kad vectēvs sastrīdējās ar tantēm.

Raudāja ari Gets.

Viņš pametis salu, un es vairs nekad viņu neredzēšu. Un viņš vairs nekad neredzēs mani.

Gets, mans Gets.

Es nekad nebiju raudājusi ar kādu kopā. Vienlaicīgi.

Viņš raudāja kā vīrietis, nevis kā zēns. Bet ne tā, it kā viņš būtu vīlies vai nebūtu dabūjis, ko vēlējās, bet tā, it kā dzīve ir netaisnīga. It kā viņa brūces nespētu sadzīt.

Es vēlējos sadziedēt viņa brūces.

Mēs vieni noskrējām uz mazo pludmali. Es pieķēros pie viņa, un mēs kopā sēdējām smiltis, bet šoreiz viņam nebija, ko teikt. Nekādas analīzes. Nekādu jautājumu.

Visbeidzot es ierunājos kaut ko par

ja nu,

ja nu

mēs ņemtu šo situāciju savās rokās?

Un Gets jautāja - kā?

Un es teicu kaut ko par ja nu, ja nu

viņi pārstātu strīdēties?

Mums ir, ko glābt.

Un Gets teica

jā. Tev un man, un Mirrenai, un Džonijam, jā - mums ir.

Un, protams, mēs vienmēr satiksimies, mēs četri.

Nākamgad mēs varam braukt.

Un vienmēr vēl ir telefons.

Bet šeit, es teicu. Šis.

Jā, šeit, viņš teica. Šis.

Tu un es.

Es teicu kaut ko par ja nu, ja nu

kaut kā mēs varētu pārstāt būt,

būt Skaistā Sinklēru Ģimene un būt vienkārši ģimene?

Ja nu mēs pārstātu būt

dažādas krāsas, dažādas izcelsmes un vienkārši būt iemīlējušies?

Ja nu mēs varētu piespiest visus mainīties?

Piespiest viņus.

Tu gribi spēlēt Dieva lomu, Gets teica.

Es gribu rikoties, es teicu. Vienmēr vēl ir telefons, viņš teica. Bet kā ar šo vietu? Es teicu. Šis.

Jā, ši vieta, viņš teica. Šis.

Gets bija mana mīlestība, pirmā un vienīgā. Kā gan es varētu viņu atlaist?

Viņš bija cilvēks, kurš nespēja notēlot smaidu, bet smaidīja bieži. Viņš aptina manas brūces ar baltu marli un ticēja, ka tām nepieciešama uzmanība. Viņš rakstīja uz rokām un jautāja manas domas. Viņa prāts bija nenogurstošs un nerimstošs.

Viņš vairs neticēja Dievam, bet tomēr cerēja, ka Dievs viņam palīdzēs.

Un tagad viņš bija mans, un es teicu, ka mēs nedrīkstam ļaut apdraudēt mūsu mīlestību.

Mēs nedrīkstējām ļaut ģimenei izjukt.

Mēs nedrīkstējām samierināties ar ļaunumu, ko varēja mainīt.

Mums bija jāstājas tam pretī, vai ne?

Jā. Mums bija tas jādara.

Mēs pat būtu varoņi.

Mēs ar Getu runājām ar Mirrenu un Džoniju. Pārliecinājām viņus, ka jārīkojas.

Mēs teicām viens otram

atkal un atkal - dari to, no kā baidies.

Mēs teicām viens otram.

Atkal un atkal mēs to atkārtojām.

Mēs teicām viens otram, ka mums ir taisnība.

72.

Mūsu plāns bija vienkāršs. Mēs atradīsim rezerves kanniņas ar motorlaivu degvielu, kas tika turētas šķūnī. Priekšnamā bija vecas avīzes un kartons - mēs izveidosim no tiem kaudzes un piesūcināsim tās ar degvielu. Mēs aplaistīsim arī koka grīdas. Pakāpsimies malā. Aizdedzināsim papīra dvieļu rulli un aizmetīsim to. Vienkārši.

Mēs aizdedzināsim katru stāvu, ja iespējams - arī katru

istabu, lai būtu droši, ka Klērmonta nodegs pilnībā. Gets pagrabā, es pirmajā stāvā, Džonijs otrajā stāvā un Mirrena bēniņos.

“Ugunsdzēsēji ieradās loti vēlu,” saka Mirrena.

“Divas ugunsdzēsēju brigādes,” piebilst Džonijs. “Vudsholas un Vainjārdas.”

“Mēs ar to rēķinājāmies,” es saku attopoties.

“Mēs ieplānojām zvanīt glābējiem,” saka Džonijs. “Protams, kādam bija jāpiezvana, citādi tas viss izskatītos pēc ļaunprātīgas dedzināšanas. Mēs gribējām teikt, ka visi bijām lejā Kadldaunā un skatījāmies filmu, un ka šo māju ieskauj koki. Ka citas mājas no tās ir grūti saskatīt, ja vien neuzkāpj uz jumta. Tāpēc būtu loģiski, ka neviens nebūtu zvanījis.”

“Tajos ugunsdzēsības depo pārsvarā darbojas brīvprātīgie,” saka Gets. “Neviens neko nenojaustu. Veca koka māja. Kā sērkociņu kastīte.”

“Pat ja tantēm un vectēvam rastos aizdomas, viņi par mums nekad neziņotu,” piebilst Džonijs. “Par to varējām būt droši.”

Protams, ka viņi neierosinātu izmeklēšanu.

Šeit neviens nav noziedznieks.

Neviens nav atkarīgais.

Neviens nav neveiksminieks.

Es sajūtu trīsas, domājot par to, ko esam izdarījuši.

Mans pilnais vārds ir Keidensa Sinklēra īstmana, un, pretēji cerībām, kādas uz mani tika liktas, augot mūsu skaistajā ģimenē, es esmu ļaunprātīga dedzinātāja.

Sapņotāja, varone, dumpiniece.

Cilvēks, kurš gatavs mainīt vēsturi.

Noziedzniece.

Bet, ja esmu noziedzniece, vai tāpēc esmu arī atkarīgā? Vai tāpēc esmu arī neveiksminiece?

Mans prāts, kā jau vienmēr, spēlējas ar vārdu nozīmēm un to sagrozījumiem. “Mēs to izdarījām,” es saku.

“Atkarīgs no tā, ko tu saproti ar to,” saka Mirrena.

“Mēs izglābām ģimeni. Viņi sāka no jauna.”

“Tante Kerija naktīs klīst pa salu,” saka Mirrena. “Mana māte berž izlietnes, līdz viņas rokas ir jēlas. Penija vēro tevi guļam un pieraksta visu, ko tu ēd. Viņas dzer pēc velna. Viņas piedzeras, līdz asaras sāk ritēt pār viņu sejām.”

“Kad tu vispār esi Jaunajā Klērmonta, lai to redzētu?” es saku. “Šad un tad es tur aizeju,” Mirrena saka. “Tu domā, ka mēs visu atrisinājām, Keidij, bet man šķiet, ka...”

“Mēs esam šeit,” es neatkāpjos. “Bez tā ugunsgrēka mēs šeit nebūtu. Tieši par to es runāju.”

“Labi.”

“Vectēva rokās bija tik liela vara,” es saku. “Bet tagad tā nav. Mēs izmainījām ļaunumu, ko redzējām pasaulē.”

Tagad es saprotu tik daudz no visa tā, kas iepriekš nebija skaidrs. Mana tēja ir silta, Meļi ir skaisti, Kadldauna ir skaista. Vienalga, ka sienas klāj traipi. Vienalga, ka mani moka galvassāpes vai ka Mirrena nejūtas labi. Vienalga, ka Viļam rādās murgi un Gets ienīst sevi. Mēs esam izdarījuši perfekto noziegumu.

“Vectēvs vairs nav tik varens tikai tāpēc, ka ir plānprātīgs,” saka Mirrena. “Ja vien varētu, viņš joprojām visus mocītu.”

“Es tev nepiekrītu,” saka Gets. “Jaunā Klērmonta man šķiet jau pietiekams sods.”

“Ko?” viņa jautā.

“Sods sev pašam. Viņš uzcēla sev māju, kas nav mājas. Tā ir tīši neērta.”

“Kāpēc gan lai viņš darītu ko tādu?” es jautāju.

“Kāpēc tu atdevi sev piederošās lietas?” Gets atjautāja.

Viņš skatās uz mani. Viņi visi skatās uz mani.

“Lai būtu žēlsirdīga,” es atbildu. “Lai darītu ko labu šajā pasaulē.” Iestājas divains klusums.

“Man riebjas juceklis,” es saku.

Neviens nesmejas. Es nesaprotu, kā ši saruna izmainījās, un tagad runājam par mani.

Kādu mirkli neviens no Meļiem nerunā. Tad Džonijs ierunājas: “Neuzspied, Get.” Bet Gets saka: “Man prieks, ka vismaz atceries ugunsgrēku, Keidensa.” Un es saku: “Jā, nu vismaz daļu no tā.” Bet Mirrena paziņo, ka nejūtas labi un dodas atpakaļ uz gultu.

Mēs ar puišiem vēl kādu brīdi guļam uz virtuves grīdas un skatāmies griestos, līdz, mazliet nokaunējusies, es aptveru, ka viņi abi ir aizmiguši.

73.

Es atrodu savu māti sēžam uz Vindmēras lieveņa kopā ar suņiem. Viņa tamborē pelēkzilu vilnas šalli.

“Tu vienmēr esi Kadldaunā,” mamma sūdzas. “Nav labi, ka tu visu laiku tur uzturies. Kerija tur vakar aizgāja kaut ko meklēt, un viņa teica, ka tur māja esot derdzigi netīra. Kas tur ir sadarīts?”

“Nekas. Piedod par nekārtību.”

“Ja tur tiešām ir tik netīrs, mēs nevaram lūgt, lai Džinnija sati-ra. Tu taču to zini, vai ne? Tas nav godīgi pret viņu. Un Besa būs nikna, ja to ieraudzīs.”

Es negribu, ka kāds nāktu uz Kadldaunu. Es gribu, lai tā ir tikai mūsu. “Neuztraucies.” Es apsēžos un glaudu Bosa mīlīgo dzelteno galvu. “Klau, mammu?”

“Jā?

“Kāpēc tu visiem ģimenē pateici, lai viņi nestāsta man par ugunsgrēku?”

Viņa noliek klēpī šalli un dziju un ilgu laiku skatās manī. “Tu atceries ugunsgrēku?”

“Vakar es pēkšņi atcerējos. Es neatceros visu, bet - jā. Es atceros, ka tas notika. Atceros, kā jūs visi strīdējāties. Un kā visi

pameta salu. Es atceros, ka paliku šeit ar Getu, Mirrenu un Džoniju.”

“Vai tu atceries vēl kaut ko?”

“Kā izskatījās debesis. Liesmās. Dūmu smaržu.”

Ja mamma kaut mazākajā ziņā uzskata, ka esmu vainīga, viņa nekad, nekad man to nejautās. Es zinu, ka nejautās.

Viņa nevēlas zināt.

Es izmainīju viņas dzīves ritējumu. Es izmainīju ģimenes likteni. Meļi un es.

Ko tādu darīt bija briesmīgi. Varbūt. Bet tas bija kaut kas. Es nesēdēju malā, nesūdzējos. Esmu daudz spēcīgāka persona, nekā mana māte varētu jebkad iedomāties. Esmu pretojusies viņai un arī palīdzējusi.

Viņa noglauda manus matus. Tik kaitinoši. Es atraujos. “Un viss?” viņa jautā.

“Kāpēc neviens ar mani par to nerunā?” es atkārtoju.

“Tavu - jo tu...” mamma apklust, meklējot vārdus. “Tavu sāpju dēļ.”

“Tāpēc, ka mani moka galvassāpes, un tāpēc, ka nevaru atcerēties savu nelaimes gadījumu, es nespētu izturēt domu par nodedzinātu Klērmontu?”

“Ārsti ieteica nesagādāt tev lieku stresu,” viņa saka. “Viņi teica, ka, iespējams, tieši ugunsgrēks ir patiesais galvassāpju rašanās iemesls - vai nu dūmu ieelpošana, vai - vai ari bailes,” viņa neveikli pabeidz.

“Es neesmu bērns,” es saku. “Man var uzticēt vismaz pamatinformāciju par to, kas skar mūsu ģimeni. Visu vasaru esmu strādājusi, lai atcerētos negadījumu un to, kas notika pirms tā. Kāpēc to vienkārši nepateikt, mammu?”

“Es tev teicu. Pirms diviem gadiem. Es tev stāstīju atkal un atkal, bet nākamajā dienā tu nekad to neatcerējies. Bet, kad pastāstīju to ārstam, viņš teica, ka man nevajadzētu tevi tādā veidā apbēdināt, nevajag tev to visu uzspiest.”

“Tu dzīvo ar mani kopā!” es iekliedzos. “Tu pati neuzticies savām spriestspējām, tā vietā tu klausies ārsta teiktajā, kurš mani tikpat kā nepazīst!”

“Viņš ir speciālists.”

“Kas tev liek domāt, ka es gribētu, lai visi mani tuvinieki glabā no manis noslēpumus - pat dvīnes, pat Vils un Tafts, nevis, Dieva dēļ, zinātu, kas patiesībā notika? Kas tev liek domāt, ka esmu tik trausla, lai nedrīkstētu zināt pat vienkāršus faktus?”

“Man tu šķiet tieši tik trausla,” saka mamma. “Un, godīgi sakot, es nebiju pārliecināta, ka spēšu izturēt tavu reakciju.”

“Tu pat iedomāties nespēj, cik aizskaroši tas ir.”

“Es mīlu tevi,” viņa saka.

Vairs ne mirkli ilgāk es nespēju skatīties viņas žēlojošajā un sevi attaisnojošajā sejā.

74.

Kad atveru durvis, manā istabā ir Mirrena. Viņa sēž pie mana galda, vienu roku uzlikusi uz mana datora.

“Es domāju, vai varētu izlasīt e-pasta vēstules, ko tu man pagājušajā gadā rakstīji,” viņa saka. “Tev tās ir saglabātas datorā?” “Jā.”

“Es neesmu tās lasījusi,” viņa saka. “Vasaras sākumā es izlikos, ka esmu, bet es nekad tās tā arī neatvēru.”

“Kāpēc ne?”

“Vienkārši neatvēru,” viņa saka. “Man likās, ka tam nav nozīmes, bet tagad man šķiet, ka ir gan. Un, paskat!” Viņas balss kļūst priecīgāka. “Es pat izgāju no mājas, lai to izdarītu!”

Es noriju tik daudz niknuma, cik vien iespējams. “Es saprotu, ka neatbildēji, bet kāpēc tu vispār pat neizlasīji manas vēstules?”

“Es zinu,” Mirrena saka. “Tas ir draņķīgi, un esmu briesmīgs skuķis. Atļausi, lūdzu, tagad tās izlasīt?”

Es atveru savu portatīvo datoru. Pameklēju un atrodu visas viņai adresētās vēstules.

Pavisam tādas ir divdesmit astoņas. Es lasu pār viņas plecu. Lielākoties tās bija apburošas, piemīlīgas cilvēka piezīmes, kas it kā necieta no galvassāpēm.

Mirrena!

Rīt es dodos uz Eiropu ar savu neuzticīgo tēvu, kurš, kā jau tu zini, ir arī neizsakāmi garlaicīgs. Novēli man veiksmi un atceries, ka daudz labprātāk es pavadītu vasaru Bīčvudā ar tevi. Un Džoniļu. Un Getu.

Es zinu, es zinu. Man vajag tikt tam pāri.

Es esmu tam pāri.

Es esmu.

Esmu ceļā uz Marbellu, lai satiktu pievilcīgos spāņu puišus. Tā ka - lūdzu.

Nez, vai es spēšu pierunāt tēti apēst pretīgāko ēdienu katrā valstī, kur dosimies, par sodu tam, ka viņš aizbēga uz Kolorādo.

Droši vien varēšu. Ja viņš tiešām mani mīl, viņš ēdīs vardes un aknas, un šokolādē mērcētas skudras.

/Keidensa

Tādas ir lielākā daļa vēstuļu. Bet dažas nav ne apburošas, ne piemīlīgas. Tās ir nožēlojamas un patiesas.

Mirrena.

Vermonta ziemā. Tumsa, tumsa.

Mamma nepārtraukti vēro mani miegā.

Man visu laiku sāp galva. Es nezinu, ko darīt, lai šīs sāpes pārietu. Zāles nepalīdz. Kāds šķeļas cauri manam galvaskausam ar cirvi. Ar netīru cirvi - tādu, kas, iecērto-ties manā galvaskausā, neatstāj gludu brūci. Lai arī kurš to tur savās rokās, tas nolēmis izrakties cauri, cirzdams atkal un atkal, bet ne vienmēr vienā un tajā pašā vietā.

Man ir vairākas brūces.

Dažreiz es sapņoju, ka tas, kurš tur cirvi savās rokās, ir vectēvs.

Dažreiz tā esmu es pati.

Dažreiz tas ir Gets.

Piedod, ka varbūt liekos jukusi. Šo rakstot, manas rokas trīc un datora ekrāns ir pārāk spožs.

Dažreiz mana galva sāp tik ļoti, ka man gribas nomirt.

Es visu laiku rakstu tev savas gaišākās domas, bet nekad nestāstu par tumšajām, lai gan domāju par tām nepārtraukti. Tāpēc stāstu tās tev tagad. Pat ja tu neatbildēsi, es zināšu, ka kāds manas domas ir dzirdējis, un tas jau ir kaut kas.

/Keidensa

Mēs izlasām visas divdesmit astoņas e-pasta vēstules. Kad viņa ir beigusi, Mirrena noskūpsta mani uz vaiga. “Ar to, ka atvainošos, nepietiks,” viņa man saka. “Nav tādu vārdu, kas izteiktu, cik slikti es jūtos.”

Tad viņa ir prom.

75

Es paņemu datoru līdzi gultā un izveidoju jaunu dokumentu. Es noņemu no sienas savu akvareļu papīru ar piezīmēm un sāku tās pārrakstīt - visas savas jaunās atmiņas - ātri un ar tūkstošiem kļūdu. Vietas, kur man nav atmiņu, es aizpildu ar minējumiem.

Sinklēra socializēšanās un uzkodu centrs.

Tu vairs nekad neredzēsi savu draudziņu.

Viņš vēlas, lai turos no tevis pa gabalu.

Mēs dievinām Vindmēru, vai ne, Keidij?

Raudoša tante Kerija Džonija vējjakā.

Gets tenisa kortā mētā suņiem bumbiņas.

Ak, Dievs. Ak, Dievs. Ak, Dievs.

Suņi.

Sasodītie suņi.

Fatima un Princis Filips.

Zelta retrīveri gāja bojā ugunsgrēkā.

Tagad es zinu, ka tā ir mana vaina. Viņi bija tik nepaklausīgi suņi, ne tādi kā Bošs, Grendels un Popija, kurus trenēja mamma. Fatima un Princis Filips pludmalē mēdza ēst jūraszvaigznes un tad izvēma tās uz dzīvojamās istabas grīdas. Viņi mēdza izpurināt ūdeni no savas pinkainās spalvas, čiepa ēdienu no piknika galdiem un sakošļāja frisbija šķīvīšus nenosakāmas formas plastmasas veidojumos. Viņi dievināja tenisa bumbiņas un mēdza aizskriet uz kortu, nosiekalojot ikvienu, kas bija atstāta mētājamies. Viņi nesēdēja, kad tiem lika. Viņi diedelēja ēdienu pie galda.

Kad sākās ugunsgrēks, suņi bija vienā no viesu guļamistabām. Vectēvs bieži vien uz nakti vai arī tad, ja Klērmonta bija

tukša, ieslēdza viņus augšstāvā. Tā viņi vismaz nevarēja sakošļāt zābakus un negaudoja pie durvīm.

Vectēvs bija viņus ieslēdzis, pirms pameta salu.

Un mēs par viņiem pat neiedomājāmies.

Es biju nogalinājusi tos suņus. Tā biju es, kas dzivoja ar suņiem, es, kas zināja, kur Princis Filips un Fatima gulēja. Pārējie Meļi par suņiem nedomāja - vismaz ne sevišķi daudz. Ne tā kā es.

Viņi bija sadeguši, miruši. Kā gan es varēju viņus tā aizmirst? Kā gan es varēju būt tik ļoti pārņemta ar savu stulbo noziegumu un tā nodoties savām dusmām pret tantēm un vectēvu!

Fatima un Princis Filips, degoši. Ostīdamies pie durvīm, saelpodamies dūmus, luncinādami savas astes cerībā, riedami un gaidīdami, ka kāds atnāks un viņus izglābs.

Kāda briesmīga nāve šiem nabaga mīļajiem un nepaklausīgajiem suņiem.

76.

Es izskrēju ārā no Vindmēras. Tagad laukā ir tumšs, gandrīz vakariņu laiks. Manas jūtas tek no manām acīm, burzīdamas manu seju un celdamās augšup, iedomājoties suņus, kas cerēja uz izglābšanos, skatīdamies uz durvīm, kamēr iekšā vēlās dūmi.

Kur doties? Es nevaru iet uz Kadldaunu un skatīties sejā Meļiem. Redgeitā, visticamāk, ir Vils un tante Kerija. Patiesībā sala ir tik sasodīti maza, ka tajā nav kur patverties. Es esmu iesprostota uz šīs salas - uz salas, kur nogalināju tos nabaga, nabaga suņus. Visa mana šā rīta bravūra, spēks,

perfektais noziegums,

patriarhāta gāšana,

kā mēs, Meļi, izglābām vasaras idilli un padarījām to labāku, kā saturējām kopā mūsu ģimeni, iznīcinot daļu no tās, -tas viss ir vieni vienīgi maldi.

Suņi ir miruši, stulbie, miļie suņi, suņi, kurus varēju izglābt,

nevainīgie suņi, kuru sejas priekā iemirdzējās, kad viņiem

iedeva gabaliņu burgera,

vai pat tikai pasaucot vārdā;

suņi, kuri dievināja vizināšanos laivā,

kuri visu dienu skraidīja apkārt dubļainām ķepām.

Kurš cilvēks gan rīkojas, vispirms nepadomājot, kas varētu būt ieslēgts augšstāva istabā, nepadomājot par suņiem, kuri uzticējās cilvēkiem, kuri vienmēr tos bija pasargājuši un mīlējuši?

Es dīvaini un klusi šņukstu, stāvēdama uz celiņa starp Vind-mēru un Redgeitu. Mana seja ir izmirkusi, mana elpa saraustīta. Klupdama es eju atpakaļ uz māju.

Uz kāpnēm sēž Gets.

77.

Ieraudzīdams mani, viņš pielec kājās un apvij man apkārt savas rokas. Es raudu uz viņa pleca, aplikusi rokas ap vidukli zem viņa jakas.

Viņš neprasa, kas noticis, kamēr es pati neizstāstu.

“Suņi,” es visbeidzot saku, “mēs nogalinājām suņus.”

Mirkli viņš klusē. “Jā,” viņš tad nosaka.

Es atkal nerunāju, līdz mans ķermenis nav pārstājis drebēt. “Apsēdīsimies,” Gets saka.

Mēs apmetamies uz lieveņa pakāpieniem. Gets noliec savu galvu pret manu.

“Es mīlēju tos suņus,” es saku.

“Mēs visi mīlējām.”

“Es...” man aizžņaudzas rīkle. “Nedomāju, ka man vēl vajadzētu par to runāt, citādi es atkal sākšu raudāt.”

“Labi.”

Kādu mirkli mēs sēžam klusēdami.

“Tas ir viss?” Gets iejautājas.

“Kas?”

“Tas ir viss, par ko tu raudāji?”

“Pasarg, Dievs, ir vēl.”

Viņš klusē.

Viņš joprojām klusē.

“Velns, ir vēl,” es saku, un mans krūškurvis šķiet tukšs un ledains.

“Jā,” saka Gets. “Ir vēl kas.”

“Kas tāds, ko neviens man nesaka. Kas tāds, ko mamma nevēlas, lai atceros.”

Viņš mirkli padomā. “Domāju, ka mēs tev sakām, bet tu nespēj sadzirdēt. Tu biji slima, Keidensa.”

“Jūs nesakāt man tieši,” es saku.

“Nē.”

“Kāda velna pēc?”

“Penija teica, ka tā būs labāk. Un, tā kā mēs visi esam šeit, es ticēju, ka tu pati atcerēsies.” Viņš noņem roku no maniem pleciem un apskauj savus ceļus.

Gets, mans Gets.

Viņš ir pārdomas un entuziasms. Ambīcijas un stipra kafija. Es mīlu viņa brūno acu plakstiņus, viņa gludo, tumšo ādu, viņa izbīdīto apakšējo lūpu. Viņa prātu. Viņa prātu.

Es noskūpstu viņa vaigu. “Es atceros par mums daudz vairāk nekā iepriekš,” es viņam saku. “Es atceros, kā skūpstījāmies

priekšnamā, pirms viss sagāja grīstē. Atceros mūs abus tenisa kortā, runājot par Eda bildinājumu Kerijai. Plakano klinti pie takas ap salu, kur neviens nevarēja mūs redzēt. Un lejā mazajā pludmalē, runājot par uguns pielaišanu.”

Viņš pamāj.

“Bet es joprojām neatceros, kas sagāja šķērsām,” es saku. “Kāpēc mēs nebijām kopā, kad es savainojos? Mēs sastrīdējāmies? Es kaut ko izdarīju? Tu sagāji atpakaļ ar Rakeli?” Es nespēju ieskatīties viņam acīs. “Domāju, ka esmu pelnījusi godīgu atbildi, pat ja mūsu attiecības tāpēc neturpināsies.”

Geta seja saviebjas, un viņš paslēpj to savās plaukstās. “Es nezinu, kā man rīkoties,” viņš saka. “Es nezinu, kas man būtu jādara.” “Vienkārši pasaki man,” es saku.

“Es nevaru palikt šeit ar tevi,” viņš saka. “Man jāiet atpakaļ uz Kadldaunu.”

“Kāpēc?”

“Man jāiet,” viņš saka, pieceldamies un dodamies prom. Tad viņš apstājas un pagriežas. “Es salaidu visu dēlī. Man loti žēl, Keidij. Man ir tik ļoti, ļoti žēl.” Viņš atkal raud. “Man nevajadzēja tevi skūpstit, man nevajadzēja taisīt tev šūpoles vai dāvināt rozes. Man nevajadzēja teikt, cik skaista tu esi.”

“Es to gribēju.”

“Es zinu, bet man vienalga vajadzēja turēties pa gabalu. Tas, ka to darīju, ir galīgi garām. Piedod.”

“Nāc atpakaļ,” es saku, bet, kad viņš nepakustas, es eju pie viņa. Es uzlieku rokas uz viņa kakla un piespiežu savu vaigu pie viņa. Es noskūpstu viņu spēcīgi, lai viņš zina, ka domāju to patiesi. Viņa mute ir tik maiga, un viņš ir labākais cilvēks, ko zinu, labākais cilvēks, ko jebkad esmu zinājusi, neatkarīgi no tā, kas slikts starp mums ir noticis un kas vēl notiks. “Es mīlu tevi,” es čukstu.

Viņš atraujas. “Tieši par to es runāju. Piedod. Es tikai gribēju tevi redzēt.”

Viņš pagriežas un pazūd tumsā.

78

Slimnīca Vainjārdā. Piecpadsmitā vasara pēc mana negadījuma.

Es gulēju gultā zem ziliem pārklājiem. Varētu šķist, ka slimnīcas pārklājiem jābūt baltiem, bet šie bija zili. Istaba bija karsta. Pie rokas man piestiprināta intravenozā sistēma.

Mamma un vectēvs skatījās lejup uz mani. Vectēvam rokās bija Edgartaunas īrisa konfekšu kārba, ko viņš bija atnesis kā dāvanu.

Bija aizkustinoši, ka viņš atcerējās, ka man garšo Edgartaunas īrisa konfektes.

Es klausījos mūziku ar ausīs ieliktām austiņām, tāpēc nevarēju dzirdēt, ko runāja pieaugušie. Mamma raudāja.

Vectēvs atvēra īrisu kārbu, nolauza gabaliņu un piedāvāja to man.

Skanēja dziesma -

Mūsu jaunatne ir palaista vējā,

Bet mēs to nepalaidīsim.

Atceries manu vārdu,

Jo mēs veidojām vēsturi,

Na na na na, na na na

Es pacēlu roku, lai izņemtu austiņas. Roka, ko ieraudzīju, bija apsaitēta.

Abas manas rokas bija apsaitētas.

Un kājas. Zem zilajiem pārklājiem es jutu marli uz tām.

Gan manas rokas, gan kājas bija apsaitētas, jo tās bija apdegušas.

79

Reiz sensenos laikos dzīvoja karalis, kuram bija trīs daiļas meitas.

Nē, nē, mirklīti.

Reiz sensenos laikos kādā mazā mājiņā dziļi mežā dzīvoja trīs lāči.

Reiz sensenos laikos blakus kādam tiltam dzīvoja trīs āži.

Reiz sensenos laikos pa ceļu, beiguši savas karadienesta gaitas, soļoja trīs kareivji.

Reiz sensenos laikos dzīvoja trīs sivēntiņi.

Reiz sensenos laikos dzīvoja trīs brāļi.

Nē, šis būs īstais. Es vēlos šo variāciju.

Reiz sensenos laikos dzīvoja trīs daiļi bērni - divi zēni un meitene. Katram bērnam piedzimstot, līksmoja vecāki, līksmoja debesis un līksmoja pat fejas. Burvju fejas ieradās uz katra bērna kristībām un apveltīja tos ar maģiskām dāvanām.

Atjautība, piepūle un sarkasms.

Pārdomas un entuziasms. Ambīcijas un stipra kafija.

Saldums, zinātkāre un lietus.

Un tomēr vēl bija arī ragana.

Vienmēr vēl ir arī ragana.

Šī ragana bija tādā pašā vecumā kā skaistie bērni, un, visiem augot, ragana apskauda meiteni, un ragana apskauda zēnus. Viņi bija svētīti ar visām feju dāvanām, dāvanām, kas raganai viņas pašas kristībās bija liegtas.

Vecākais zēns bija spēcīgs un ātrs, spējīgs un glīts. Lai gan tiesa - augumā viņš bija neierasti īss.

Otrs zēns bija centīgs un sirsnīgs. Lai gan tiesa - viņš netika pieņemts kā savējais.

Un meitene bija atjautīga, dāsna un pieklājīga. Lai gan tiesa -viņa mēdza justies bezspēcīga.

Bet ragana, viņai nepiemita nekas no tā visa, jo viņas vecāki bija saniknojuši fejas. Viņai netika dāvātas maģiskas dāvanas. Viņa bija vientuļa. Raganas vienīgais spēks bija viņas tumšā un neglītā maģija.

Viņa jauca askētismu ar labdarību un atdeva visas sev piederošās lietas, galu galā neizdarot nekā laba.

Viņa jauca slimību ar drosmi un cieta no agonijas, iedomādamās, ka par to pelnījusi uzslavas.

Viņa jauca prātu ar gudrību un izraisīja cilvēkos vien smieklus, nevis apgaismoja viņu sirdis un lika aizdomāties.

Viņas maģija bija viss, kas viņai bija palicis, un to viņa izmantoja, iznīcinot visu, ko apbrīnoja. Ragana apciemoja katru bērnu viņu desmitajā dzimšanas dienā, bet uzreiz ļaunu nenodarīja. Bērnus aizsargāja kādas fejas burvestība - iespējams, ceriņu fejas - tas aizkavēja raganas nodomus.

Tā vietā ragana bērnus nolādēja.

“Kad jums paliks sešpadsmit,” dusmu pārņemtā skaudībā teica ragana, “kad mums visiem paliks sešpadsmit,” viņa teica skaistajiem bērniem, “jūs katrs sadursiet pirkstu uz vārpstiņas - nē, jūs aizšķilsiet sērkociņu - jā, jūs katrs aizšķilsiet sērkociņu un mirsiet tā liesmā.”

Daiļo bērnu vecāki nobijās no baisā lāsta un centās, kā jau būdami cilvēki, no tā izvairīties. Viņi kopā ar bērniem pārcēlās dzīvot tālu prom pilī uz kādas vējainas salas. Pilī, kur nebija neviena paša sērkociņa.

Tur, protams, viņi būs drošībā.

Tur, protams, ragana viņus nekad neatradis.

Bet ragana viņus atrada. Un, kad bērniem, šiem skaistajiem bērniem, bija piecpadsmit, tieši pirms viņu sešpadsmitās dzimšanas dienas, kad bērnu uztrauktie vecāki to vismazāk gaidīja, skaudīgā ragana ienāca viņu dzīvēs ar savu indīgo un naidpilno

būtību jaunas un blondas meitenes izskatā.

Meitene iedraudzējās ar skaistajiem bērniem. Viņa tos skūpstīja un devās ar viņiem laivu izbraucienos, un atveda viņiem īrisa konfektes, un stāstīja stāstus.

Tad viņa iedeva bērniem sērkociņu kastīti.

Bērni bija aizrautīgi, pirmo reizi savos sešpadsmit gados redzēdami uguni.

Aiziet, aizšķiliet, teica ragana, plaši smaidīdama. Uguns ir skaista. Nekas slikts nenotiks.

Aiziet, viņa teica, liesmas attīrīs jūsu dvēseles.

Aiziet, viņa teica, jūs esat neatkarīgi savās domās.

Aiziet, viņa teica. Kāda gan ir šī dzīve, ko vadām, ja nerīkojamies?

Un viņi klausīja.

Viņi paņēma no raganas sērkociņus un aizšķīla tos. Un ragana noskatījās, kā sadeg viņu skaistums, viņu pārliecība, viņu gudrība, viņu atjautība, viņu atvērtās sirdis, viņu šarms, viņu nākotnes sapņi.

Viņa noskatījās, kā tas viss pazūd dūmos.

PIEKTĀ DAĻA Patiesība

.

80

Lūk, patiesība par Skaisto Sinklēru Ģimeni. Vismaz tā patiesība, kādu zina vectēvs. Patiesība, ko viņš rūpīgi turēja pa gabalu no laikrakstiem.

Kādā naktī pirms divām vasarām siltā jūlija vakarā

Getviks Metjū Patils,

Mirrena Sinklēra Šefilda

un

Džonatans Sin klērs Deniss

gāja bojā mājas ugunsgrēkā, ko izraisīja priekšnamā apgāzusies motorlaivu degvielas kanniņa. Māja nodega ātrāk, nekā kaimiņu ugunsdzēsēju brigādes paspēja ierasties notikuma vietā.

Keidensa Sinklēra īstmana ugunsgrēka laikā atradās uz salas, bet to pamanīja tikai mirklī, kad bija jau par vēlu ko glābt. Milzīgās liesmas atturēja viņu no ieiešanas degošajā mājā, saprotot, ka ēkā iesprostoti vēl atradās cilvēki un dzīvnieki. Cenšoties glābt iesprostotos, viņa guva apdegumus uz rokām un kājām. Tad viņa skrēja uz citu māju, kas atrodas uz salas, lai izsauktu ugunsdzēsējus.

Kad glābēji beidzot ieradās, īstmanas jaunkundze tika atrasta mazajā pludmalē daļēji vēl zem ūdens un saritinājusies čokurā. Viņa nespēja atbildēt uz jautājumiem un izskaidrot, kas noticis, un acīmredzami bija guvusi galvas traumu. Vēl vairākas dienas pēc šiem traģiskajiem notikumiem viņai nācās lietot nomierinošus līdzekļus.

Hariss Sinklērs, salas īpašnieks, noraidīja jebkādus centienus uzsākt ugunsgrēka izcelšanās iemeslu izmeklēšanu. Vairāki koki, kas atradās blakus sadegušajai ēkai, tika nocirsti.

Tika sarīkotas bēres Getvikam Metjū Patilam,

Mirrenai Sinklērai Šefīldai un

Džonatanam Sinklēram Denisam viņu māju pilsētās Kembridžā un Ņujorkā.

Keidensa Sinklēra īstmana vēl nebija pietiekami atlabusi, lai apmeklētu bēres.

Nākamajā vasarā Sinklēru ģimene atgriezās uz. Bīčvudas salas. Viņi sadalījās. Viņi sēroja. Viņi daudz dzēra.

Tad viņi uz vecās mājas pelniem uzcēla jaunu.

Keidensai Sinklērai īstmanai nebija saglabājusies neviena atmiņa, kas saistīta ar ugunsgrēku, neviena atmiņa, ka kaut kas tāds reiz būtu noticis. Viņas apdegumi sadzija ātri, bet viņa cieta no selektīvās amnēzijas, kas bija iepriekšējās vasaras notikumu tiešas sekas. Viņa neatlaidīgi ticēja, ka galvas traumu ir ieguvusi peldoties. Ārsti pieņēma, ka viņas spēcīgās migrēnas lēkmes ir izraisījušas neatzītas sēras un vainas apziņa. Viņai nācās lietot spēcigas zāles, kas padarīja viņu ārkārtīgi trauslu gan fiziski, gan emocionāli.

Tie paši ārsti Keidensas mātei ieteica pārstāt censties viņai izskaidrot traģēdiju, ja jau viņa pati nespēja to atcerēties. Viņai bija pārāk grūti katru dienu no jauna pārdzīvot traģēdiju. Bija jāļauj viņai pašai to visu atcerēties. Viņai nebija ieteicams atgriezties Bīčvudas salā, kamēr nebija pagājis pietiekami ilgs laiks, lai izveseļotos. Galu galā ieteicams rīkoties tā, lai atturētu viņu no došanās uz salu uzreiz nākamajā gadā pēc nelaimes.

Keidensa izrādīja satraucošu vēlmi atbrīvoties no visām viņas īpašumā esošām lietām, pat no lietām ar sentimentālu vērtību, gluži kā izpērkot grēkus par pagātnes nodarījumiem. Viņa nokrāsoja matus tumšus un sāka ļoti vienkārši ģērbties. Viņas māte vērsās pēc profesionālas palīdzības, lai izskaidrotu Keidensas uzvedību, un viņai tika norādīts, ka šāda meitas rīcība ir izskaidrojama kā ierasta parādība sērošanas procesā.

Otrajā gadā pēc nelaimes gadījuma ģimene sāka atgūties. Pēc ilgiem un biežiem prombūtnes periodiem Keidensa atkal apmeklēja skolu. Ar laiku meitene atkal izrādīja vēlmi atgriezties Bīčvudas salā. Gan ārsti, gan ģimenes locekļi tam piekrita - tieši šāda rīcība viņai varētu nākt par labu.

Iespējams, uz salas viņa izveseļosies pilnibā.

81.

Atcerieties nesamērcēt savas kājas. Un savas drēbes.

Aplejiet skapi, dvieļus, grīdas, grāmatas un gultas.

Atcerieties degvielas kanniņu palikt nostāk no papīra dvieļu ruļļa, lai varat pēc tam to paķert.

Sagaidiet, kad aizdegas, sagaidiet, kad sāk degt. Tad skrieniet. Izmantojiet virtuves kāpnes un ārā tieciet pa sētas durvīm cauri priekšnamam.

Atcerieties paņemt arī katrs savu degvielas kanniņu un aiznesiet to atpakaļ uz laivu māju.

Tiksimies Kadldaunā. Tur ieliksim mazgāties savas drēbes, pārģērbsimies un tad dosimies paskatīties liesmās, pirms zvanām ugunsdzēsējiem.

Tie ir pēdējie vārdi, ko katram no viņiem teicu. Džonijs un Mirrena uzgāja Klērmontas mājas augšējos stāvos, līdzi nesdami degvielas kanniņas un vecas avīzes.

Es noskūpstīju Getu, pirms viņš devās lejā pagrabā. “Tiksimies labākā pasaulē,” viņš noteica, un es iesmējos.

Mēs bijām mazliet iedzēruši. Mēs dzērām viņu, ko tantes bija atstājušas, pametot salu. Alkohols lika man justies apreibušai un varenai, līdz es paliku stāvam virtuvē viena. Tad es jutos noreibusi un man bija slikti.

Māja bija auksta. Es jutos kā kaut kas, ko vajag iznicināt. Es biju pilna ar lietām, par kurām strīdējās tante. Vērtīgs mākslas darbs, porcelāns, fotogrāfijas. Visas šis lietas tikai uzkurināja ģimenes dusmas. Es uzsitu ar dūri pa virtuves portretu, kur, plati smaidīdamas, kamerā lūkojās mamma, Kerija un Besa bērnībā. Stikls uz bildes ieplaisāja, un es atkāpos atpakaļ.

Tagad vīns saduļķoja manu prātu. Es nebiju pie kā tāda radusi.

Turot degvielas kanniņu vienā rokā, bet aizkuru otrā, es nolēmu to visu nodarīt pēc iespējas ātrāk. Vispirms es aplaistīju virtuvi un tad pieliekamo. Es turpināju ēdamistabā, un, kad jau aplaistīju dzīvojamās istabas dīvānus, es attapos, ka man vajadzēja sākt ar mājas tālāko galu, prom no priekšnama durvīm. Tā bija mūsu izeja. Virtuvi man vajadzēja aplaistīt pēdējo, lai varētu izskriet ārā, nesamērcējot kājas degvielā.

Stulbene.

Mājas parādes durvis, kas no dzīvojamās istabas veda uz lieveni, jau bija aplaistītas ar degvielu, bet vēl bija kādas mazākas sētas durvis. Tās atradās blakus vectēva studijai un veda ārā uz taciņu pretī kalpotāju mājai. Es izmantošu tās.

Es kārtīgi apšļakstīju gaiteni un darbistabu, sajūtot pēkšņu sēru vilni, ka tiks iznīcināti vecmāmiņas skaistie kokvilnas audumi un krāsainās dzijas. Viņai riebtos tas, ko es daru. Viņa mīlēja savus audumus, savu šujmašīnu, savas skaistās, skaistās lietas.

Vēlreiz stulbene. Es biju degvielā samērcējusi savas auduma laiviņas.

Labi. Nomierinies. Es atstāšu tās kājās, kamēr visu pabeigšu, un tad, skrienot ārā, iesviedīšu tās ugunī.

Es stāvēju vectēva studijā uz galda, apšļakstīdama grāmatu plauktus līdz pat griestiem, turēdama kanniņu pēc iespējas tālāk no sevis. Tajā vēl bija palicis diezgan daudz degvielas, bet šī bija mana pēdējā istaba, tāpēc grāmatas es apšļakstīju jo sevišķi dāsni.

Tad es aplaistīju grīdu un saliku uz tās aizkuru, atkāpdamās uz aizmuguri mazā vestibilā, kas veda uz sētas durvīm. Es novilku savas kurpes un iesviedu tās avīžu kaudzē. Pakāpos atpakaļ nelielā kvadrātā, kas nebija samērcēts ar degvielu, un noliku sev blakus kanniņu. Es izvilku no džinsu kabatas sērkociņus un aizdedzināju papīra dvieļu rulli.

Es iemetu degošo rulli avīzēs un skatījos, kā tās uzliesmo. Viss aizdegās, liesmām augot un izplešoties. Cauri dubultajām studijas durvīm es redzēju, kā liesmu svītra izšaujas pa vienu pusi cauri gaitenim, bet pa otru uz dzīvojamo istabu. Aizdegās dīvāns.

Tad man aiz muguras uzliesmoja grāmatu plaukti - ar degvielu piesūcinātais papīrs dega ātrāk par visu pārējo. Pēkšņi telpas griesti pārklājās ar liesmām. Es nespēju novērsties. Liesmas bija šausminošas. Pārdabiskas.

Tad kāds iekliedzās.

Un iekliedzās vēlreiz.

Kliedzieni nāca tieši no telpas virs manis, no guļamistabas. Es biju aizdedzinājusi studiju, un tā dega ātrāk par visu pārējo. Uguns liesmas cēlās, bet Džonijs vēl nebija ticis ārā.

Ak, nē, ak, nē, ak, nē! Es metos pret sētas durvīm, bet tās bija stingri aizbultētas. Manas rokas bija slidenas no degvielas. Metāls jau bija sakarsis. Es uzsitu pa aizbīdņiem - viens, divi, trīs -bet kaut kas nogāja greizi, un durvis iesprūda.

Vēl viens kliedziens.

Es mēģināju vēlreiz izkustināt aizbīdņus. Man neizdevās. Es padevos.

Aizsegdama muti un degunu ar rokām, es skrēju cauri liesmojošajai studijai un degošajam gaitenim uz virtuvi. Paldies Dievam, šī telpa vēl nebija aizdegusies. Es izskrēju cauri virtuvei uz priekšnama pusi.

Klupdama, laiku pa laikam apstādamās un krizdama, es izmērcēju sevi degvielas peļķēs.

Skrienot cauri studijai, bija aizdegušās manu džinsu apakšmalas. Liesmas izlocījās pa degvielas peļķēm uz virtuves grīdas un uzšāvās pa grezno koka trauku skapi, ceļā aizdedzinot vecmāmiņas krāsainos trauku dvieļus. Tieši man priekšā šķērsām pāri priekšnama izejai uzliesmoja uguns, un es redzēju, ka tagad manas bikses dega jau no potītēm līdz pat ceļiem. Es steidzos arvien tuvāk priekšnama durvīm, skriedama cauri liesmām.

“Skrieniet ārā!” es kliedzu, lai gan šaubījos, vai kāds mani dzird. “Tūlīt pat skrieniet ārā!”

Ārā es iekritu zālē un valstījos, līdz manas bikses pārstāja degt.

Es varēju redzēt, kā Klērmontas divi augšējie stāvi jau kvēloja karstumā, bet manis pašas aizdedzinātais pirmais stāvs bija pilnās liesmās. Par pagrabstāvu es neko nevarēju pateikt.

“Get? Džonij? Mirrena? Kur jūs esat?”

Nekādas atbildes.

Cenzdamās nekrist panikā, es centos sev iegalvot, ka viņi visi droši vien jau bija tikuši ārā.

Nomierinies. Viss būs kārtībā. Jābūt.

“Kur jūs esat?” es vēlreiz nokliedzos, sākdama skriet.

Joprojām nekādas atbildes.

Visticamāk, viņi jau bija laivu mājā, lai atstātu tur degvielas kanniņas. Tā nebija tālu, un es skrēju, kliegdama viņu vārdus, cik skaļi vien iespējams. Manas kailās pēdas atsitās pret koka celiņiem ar dīvainu atbalsi.

Durvis bija aizvērtas. Es tās atrāvu vaļā. “Get! Džonij? Mirrena!”

Tur neviena nebija, bet varbūt viņi jau bija devušies uz Kadl-daunu, vai ne? Un brīnījās, kas gan mani tik ilgi ir aizkavējis.

Celiņš stiepjas no laivu mājas garām tenisa kortam uz Kadl-daunu. Es atkal sāku skriet, salai dīvaini apklustot tumsā. Atkal un atkal es pie sevis atkārtoju: “Viņi būs tur. Gaidīs mani. Uztrauksies par mani.”

Mēs smiesimies, jo visi būsim drošībā. Mēs iemērksim manus apdegumus ledus ūdenī un jutīsim visu iespējamo veidu laimi.

Tā būs.

Bet, arvien vairāk pietuvodamās mājai, es redzu, ka tā slīgst tumsā.

Neviens mani tur negaidīja.

Es steidzos atpakaļ uz Klērmontu un, kad tā nonāca manā redzeslokā, redzēju to degam no apakšas līdz augšai. Mazajā tornītī plosījās liesmas, un ari guļamistabās plosījās liesmas, bet pagraba logi kvēloja oranži. Viss sakarsis.

Es pieskrēju pie priekšnama durvīm un parāvu tās. Ārā izvēlās dūmu mutuļi. Klepodama un rīstīdamās es novilku degvielā izmirkušo džemperi un bikses. Pieliekdamās es iegāju iekšā un pa virtuves kāpnēm devos pagraba virzienā.

Kāpņu pusceļā slējās liesmu siena. Siena.

Gets nebija ticis ārā. Un netiks.

Es pagriezos atpakaļ un skrēju augšup pie Džonija un Mirrenas, bet zem manām kājām jau dega koks. Aizdegās margas. Kāpnes manā priekšā iegruva, visapkārt izmētādamas dzirksteles.

Es pagriezos atpakaļ.

Es nevarēju uzkāpt augšā.

Es nespēju viņus izglābt.

Nekur,

nekur,

nekur,

nekur citur nebija kurp iet,

tikai lejup.

82.

Es to visu atceros, kā visu vēlreiz izdzīvojot, stāvēdama uz Vindmēras pakāpieniem un joprojām skatīdamās uz vietu, kur naktī pagaisa Gets. Apjausma, ko esmu izdarījusi, manās krūtīs ielīst kā migla, auksta un tumša, tā izplešas. Es saviebjos un saliecos. Ledainā migla manās krūtīs izplešas pa manu muguru un augšup uz kaklu. Tā izšaujas cauri galvai un lejup pa mugurkaulu.

Auksta, auksta nožēla.

Man nevajadzēja vispirms aplaistīt virtuvi. Man nevajadzēja aizdedzināt uguni studijā.

Cik gan stulbi bija grāmatas tik pamatīgi izmērcēt degvielā. Jebkurš būtu spējis paredzēt, kā tās degs. Jebkurš.

Mums vajadzēja noteikt laika intervālus, kad pielaist uguni katra aizkuram.

Man vajadzēja uzstāt, lai paliekam kopā.

Man nevajadzēja doties pārbaudīt laivu māju.

Nevajadzēja skriet uz Kadldaunu.

Ja vien es būtu ātrāk devusies atpakaļ uz Klērmontu, varbūt es būtu paspējusi dabūt ārā Džoniju. Vai paspējusi brīdināt Getu, pirms pagrabs aizdegās. Varbūt es būtu varējusi atrast ugunsdzēšamos aparātus un kaut kā apturēt liesmas.

Varbūt, varbūt.

Ja vien, ja vien.

Es mums gribēju tik daudz - dzīvi, brīvu no ierobežojumiem un aizspriedumiem. Dzīvi, kurā varēja brīvi mīlēt un būt mīlētam.

Bet tagad es esmu viņus nogalinājusi.

Mani Meļi, mani dārgie.

Nogalināti. Mana Mirrena, mans Džonijs, mans Gets.

Šī apziņa klist lejup pa manu muguru un pleciem cauri pirkstu galiem, pārvēršot tos ledū. Tie saplaisā un salūst, mazām lauskām nobirstot uz Vindmēras pakāpieniem. Plaisas dzislo augšup pa manām rokām, pāri pleciem un uz kakla. Mana seja ir sasalusi un saplaisājusi raganas sērīgajā rēcienā. Mana rīkle ir ciet. Es nespēju izdvest ne skaņas.

Šeit es esmu, sasalusi, kad būtu pelnījusi sadegt.

Man vajadzēja apklust, kad teicu, lai ņemam lietas savās rokās. Man vajadzēja paklusēt. Pieņemt kompromisu. Ar telefona sarunām būtu pieticis. Pavisam drīz mums būtu autovadītāju apliecības. Drīz mēs būtu devušies uz koledžām, un skaistās Sin-klēru mājas šķistu tālas un nenozīmīgas.

Mēs varējām būt pacietīgāki.

Es varēju būt saprāta balss.

Varbūt, dzerot vīnu, ko atstāja tantes, mums vajadzēja aizmirst mūsu ambīcijas. Dzērienam vajadzēja padarīt mūs miegainus. Mums vajadzēja atslēgties pie televizora, būt dusmīgiem un nespēcīgiem, bet vismaz neko neaizdedzināt.

Neko no tā visa es nevaru paņemt atpakaļ.

Es lēni ieeju iekšā un, atbalstīdamās uz savām no ledus veidotajām rokām, rāpoju augšup uz guļamistabu, aiz sevis atstājot sava sasalušā ķermeņa lauskas. Mani papēži, mani ceļi. Zem segām es nekontrolējami trīcu, gabaliņiem no manis atlūstot un paliekot spilvenā. Pirksti. Zobi. Žoklis. Atslēgas kauls.

Beidzot, beidzot drebēšana pāriet. Es sāku sasilt un kust.

Es raudu par savām tantēm, kuras zaudēja savus pirmdzimtos bērnus.

Par Viļu, kurš zaudēja savu brāli.

Par Libertiju, Boniju un Taftu, kuri zaudēja savu māsu.

Par vectēvu, kurš ne vien noskatījās, kā sadeg viņa pils, bet arī kā iet bojā viņa mazbērni.

Par suņiem, par nabaga nepaklausīgajiem suņiem.

Es raudu par savām veltīgajām un neapdomīgajām sūdzībām visas vasaras garumā. Par savu apkaunojošo sevis žēlošanu. Par saviem nākotnes plāniem.

Es raudu par visām lietām, ko atdevu. Man pietrūkst mana spilvena, manu grāmatu un manu fotogrāfiju. Es nodrebu, iedomājoties par savām labdarības un ziedošanas iedomām, par manu kaunu, kas maskējās kā tikums, par meliem, ko sev iestāstīju, par sodiem, ko esmu sev piespriedusi, un sodiem, ko esmu piespriedusi savai mātei.

Es raudu ar šausmām par to, kādu nastu ikviena ģimene ir nesusi manis dēļ, un par to, cik daudz sēru esmu izraisījusi.

Galu galā mēs neizglābām idilli. Tā ir zudusi uz mūžiem, ja vispār kādreiz ir pastāvējusi. Mēs esam zaudējuši tās nevainību, to dienu nevainību, kad vēl nezinājām, cik ļoti mūsu tantes strīdējās, kad vecmāmiņa vēl bija dzīva un vectēvs vēl bija viņš pats.

Pirms mēs kļuvām par noziedzniekiem. Pirms mēs kļuvām par rēgiem.

Tantes apskauj viena otru ne jau tāpēc, ka būtu brīvas no Klērmontas mājas un visa, ko tā simbolizēja, bet gan tāpēc, ka bija brīvas no traģēdijas un līdzjūtības. Ne jau tāpēc, ka mēs viņas atbrīvojām, bet tāpēc, ka salauzām viņas, un šausmu priekšā viņas turējās viena pie otras.

Džonijs. Džonijs gribēja noskriet maratonu. Viņš gribēja pieveikt jūdzi pēc jūdzes, pierādot, ka viņa plaušas nepadosies. Pierādot, ka bija tieši tāds vīrietis, par kādu vectēvs vēlējās, lai viņš kļūst, pierādot savu spēku par spīti savam mazajam augumam.

Viņa plaušas piepildījās ar dūmiem. Tagad viņš nevienam neko nevarēja pierādīt. Nekā skriešanas vērta.

Viņš gribēja sev mašīnu un gribēja ēst greznas tortes, ko redzēja maiznīcu skatlogos. Viņš gribēja daudz smieties un pirkt mākslas darbus, un valkāt skaistas drēbes. Džemperus un šalles, un visu ko no svītrotas vilnas. Viņš gribēja uztaisīt tunci no

Lego klucīšiem un piekārt to pie sienas kā trofeju. Viņš atteicās būt nopietns, viņš bija tracinoši nenopietns, bet viņš bija ari, cik vien vispār iespējams, apņēmības pilns veikt visu, kas viņam bija svarīgs. Skriešana. Vils un Kerija. Meļi. Viņa izjūta par to, kas ir pareizi. Pat neapdomādamies viņš atteicās no sava koledžas fonda, lai tikai paliktu pie saviem principiem.

Es domāju par Džonija stiprajām rokām, par balto saules aizsargu uz viņa deguna, par laiku, kad abi bijām saindējušies ar indigo efeju un kasīdamies kopā gulējām šūpuļtīklā. Par laiku, kad viņš mums ar Mirrenu no kartona un pludmalē atrastajiem oļiem uzbūvēja leļļu māju.

Džonatans Sinklērs Deniss - tu tik daudziem cilvēkiem būtu bijis gaismas stars tumsā.

Tu tāds biji. Tu biji.

Un es esmu tevi pievīlusi visbriesmīgākajā veidā.

Es raudu par Mirrenu, kura gribēja redzēt Kongo. Viņa vēl nezināja, kā vēlas dzīvot vai kam ticēja; viņa meklēja un zināja, ka atradis pareizo virzienu. Tas nekad viņai nebūs īsts, nekad nekas vairāk par fotogrāfijām un filmām, un stāstiem, kas tika publicēti svešu cilvēku izklaidei.

Mirrena daudz runāja par dzimumaktu, bet nekad to nepiedzīvoja. Kad bijām jaunākas, mēs mēdzām vēlu palikt nomodā, gulēdamas savos guļammaisos uz Vindmēras lieveņa un smiedamās, un ēzdamas irisa konfektes. Mēs plēsāmies Bārbiju dēļ, krāsojām viena otru ar dekoratīvo kosmētiku un sapņojām par mīlestību. Mirrenai nekad nebūs kāzas ar dzeltenām rozēm un līgavaini, kurš mīlēs viņu tik ļoti, ka būs gatavs viņas dēļ uzlikt dzeltenu smokinga jostu.

Viņa bija ātri aizkaitināma. Viņai patika izrīkot. Bet vienmēr smejoties. Bija viegli viņu sadusmot, un gandrīz vienmēr viņa strīdējās ar Besu, gandrīz vienmēr viņu kaitināja dvīnes - bet tad viņu pārņēma nožēla, agonijā viņa vaidēja pati par savu pārlieku aso mēli. Viņa mīlēja savu ģimeni, mīlēja viņus visus, lasīja viņiem grāmatas un palīdzēja gatavot saldējumu vai arī atdeva skaistus gliemežvākus, ko bija atradusi.

Viņa vairs nevar labot savas kļūdas.

Viņa negribēja būt tāda kā viņas māte. Nē, ne princese. Pētniece, biznesmene, žēlsirdīgais samarietis, saldējuma gatavotāja - kāds.

Kāds, par ko viņa nekad nekļūs manis dēļ.

Mirrena, ar to, ka atvainošos, nepietiks. Nav tādu vārdu, kas izteiktu, cik ļoti slikti es jūtos.

Un Gets, mans Gets.

Viņš nekad nemācīsies koledžā. Viņam bija tik izsalcis prāts, kas vienmēr visu apgāza, nemeklējot atbildes, bet gan izpratni. Viņš nekad neapmierinās savu zinātkāri, nekad neizlasīs simts visu laiku labākās grāmatas, nekad nekļūs par varenu vīru, kāds viņš varēja būt.

Viņš gribēja apturēt ļaunumu. Viņš gribēja izrādīt savu niknumu. Viņš dzīvoja diži, mans drosmīgais Gets. Viņš neapklusa, kad citi to gribēja, viņš lika tiem kļausities - un tad viņš klausījās viņu teiktajā. Viņš atteicās visu uztvert viegli, lai gan vienmēr pats ātri sāka smieties.

Ak, kā viņš lika mums smieties. Un lika man domāt pat tad, kad man īsti to nemaz negribējās darīt, pat tad, kad biju pārāk slinka, lai pievērstu uzmanību.

Gets ļāva man asiņot uz sevis un asiņot uz sevis, un asiņot uz sevis. Viņš nekad neiebilda. Viņš gribēja zināt, kāpēc es asiņoju. Viņš domāja, ko varētu iesākt, lai brūci sadziedētu.

Viņš vairāk nekad neēdis šokolādi.

Es viņu mīlēju. Es viņu mīlu. Cik vien labi pratu. Bet viņam bija taisnība. Lidz galam es viņu nepazinu. Es nekad neredzēšu viņa dzīvokli, neēdīšu viņa mātes gatavotās maltītes, nesatikšu viņa skolas draugus. Nekad neredzēšu viņa gultas pārklāju vai plakātus pie viņa istabas sienām. Nekad neuzzināšu, kurā kafejnīcā no rītiem viņš pirka olu sviestmaizes vai ielas stūri, kur viņš pieslēdza savu riteni ar dubulto slēdzeni.

Es nemaz nezinu, vai viņš pirka olu sviestmaizes un vai lika pie sienām plakātus. Nezinu, vai viņam bija ritenis un gultas pārklājs. Es tikai izvēlos riteņu novietnes uz stūra un dubulto slēdzeni ari, jo es nekad nebiju viesojusies pie viņa mājās, nekad neredzēju viņa dzivi, nezināju, kāds Gets ir ārpus Bīčvudas salas.

Tagad viņa istaba droši vien ir tukša. Viņš ir miris jau divus gadus.

Mēs varējām būt.

Mēs varējām būt.

Esmu tevi zaudējusi, Get, tikai tāpēc, ka bezcerīgi, bezcerīgi iemīlējos tevī.

Es domāju par saviem Meļiem, kā viņi sadeg, savās pēdējās minūtēs elpodami dūmus, viņu āda liesmās. Cik ļoti tas ir sāpējis.

Mirrenas mati liesmās. Džonija ķermenis uz grīdas. Geta rokas, viņa pirkstu gali apdeguši, plaukstas trīc ugunī.

Vārdi uz viņa plaukstu virspusēm. Uz kreisās: Gets. Uz labās: Keidensa.

Manā rokrakstā.

Es raudu, jo vienīgā no mums visiem esmu palikusi dzīva. Jo man visu atlikušo mūžu nāksies nodzīvot bez Meļiem. Jo viņiem nāksies piedzīvot to, kas viņus gaida, bez manis.

Es, Gets, Džonijs un Mirrena.

Mirrena, Gets, Džonijs un es.

Šovasar mēs bijām šeit.

Un mēs nebijām šeit.

Jā un nē.

Tā ir mana vaina, mana vaina, mana vaina - un tomēr viņi vienalga mani mīl. Par spīti nabaga suņiem, par spīti stulbumam un pārākumam, par spīti mūsu noziegumam. Par spīti manai savtībai, par spīti manām žēlabām, par spīti manai dumjajai veiksmei, paliekot vienai, un manai nespējai to novērtēt, kad viņi - kad viņiem nav nekā. Vairs nekā cita, kā tikai šī pēdējā vasara kopā.

Viņi teica, ka mīl mani.

Es to jutu Geta skūpstā.

Džonija smieklos.

Mirrena to pat skaļi izkliedza pie jūras.

Laikam tāpēc viņi šeit bija visu šo laiku. Man viņi ir vajadzīgi.

83.

Mamma klauvē pie manas istabas durvīm un sauc manu vārdu.

Es neatbildu.

Pēc stundas viņa klauvē atkal.

“Ielaidīsi mani, lūdzu?”

“Ej prom.”

“Tev sākās migrēna? Vienkārši pasaki man.”

“Tā nav migrēna,” es atbildu. “Bet gan kas cits.”

“Es mīlu tevi, Keidij,” viņa saka.

Kopš saslimu, viņa to saka nepārtraukti, bet tikai tagad es saprotu, ko mamma, tā teikdama, domā.

Es mīlu tevi par spīti savām sērām. Pat ja tu esi jukusi.

Es mīlu tevi par spīti tam, ko nojaušu, ka esi izdarījusi.

“Tu taču zini, ka mēs visi tevi mīlam, vai ne?” viņa saka aiz durvīm. “Tante Besa, tante Kerija, vectēvs un visi pārējie. Besa gatavo tavu iecienīto melleņu pīrāgu. Pēc kādas pusstundas tas būs gatavs. Varēsi to ēst brokastīs. Es viņai palūdzu.”

Es pieceļos. Pieeju pie durvīm un atveru tās mazā spraugā. “Nodod Besai, ka saku paldies,” es saku. “Vienkārši tagad es nevaru iet.”

“Tu esi raudājusi,” mamma saka.

“Mazliet.”

“Saprotu.”

“Piedod. Es zinu, ka vēlies, lai brokastīs eju uz Jauno Klērmontu.”

“Tev nav jāatvainojas,” mamma man saka. “Tiešām, Keidij, tev nekad tas nav jāsaka.”

84.

Kā vienmēr neviens Kadldaunā nav redzams, iekams mani soļi nav dzirdami uz pakāpieniem. Tad durvis parādās Džonijs, uzmanīgi kāpdams pāri stikla lauskām. Ieraugot manu seju, viņš apstājas.

“Tu atcerējies,” viņš saka.

Es pamāju.

“Tu atcerējies visu?”

“Es nezināju, vai jūs vēl šeit būsiet,” es saku.

Viņš pasniedzas, lai saņemtu manu roku. Viņš šķiet tik silts un reāls, lai gan izskatās mazliet bāls, vārgs, ar tumšiem lokiem zem acīm. Un jauns.

Viņam ir tikai piecpadsmit.

“Ilgi mēs vairs nevaram palikt,” Džonijs saka. “Kļūst arvien grūtāk un grūtāk.”

Es pamāju.

“Mirrenai ir vissliktāk, bet mēs ar Getu arī to jūtam.”

“Kur jūs dosieties?”

“Kad dosimies prom?”

“Turpat, kur esam, kad tu neesi šeit. Turpat, kur esam bijuši.

Tas ir kā...” Džonijs apklust un pakasa galvu. “Tā ir kā atpūta. Savā ziņā kā nekas. Un, godīgi sakot, Keidij, es tevi mīlu, bet esmu sasodīti noguris. Es tikai gribu apgulties un vēlos, lai viss ir beidzies. Man tas viss notika jau pirms ļoti ilga laika.”

Es paskatos uz viņu. “Man ir tik ļoti, ļoti žēl, mans mīļais, Džonij,” es saku, jūtot, kā asaras sariešas manās acīs.

“Tā nav tava vaina,” saka Džonijs. “Tas ir, mēs visi to darījām, mēs visi zaudējām prātu, un mums visiem jāuzņemas atbildība. Tev nav jāuzņemas visa atbildība vienai,” viņš saka. “Skumsti, žēlo, bet neuzvel visu vainu sev.”

Mēs ieejam mājā, un no savas guļamistabas iznāk Mirrena. Es aptveru, ka, visticamāk, viņa tur nemaz nebija līdz brīdim, kad es ienācu pa durvīm. Viņa apskauj mani. Viņas medus krāsas mati ir blāvi, bet mutes kaktiņi izskatās sausi un saplaisājuši. “Piedod, ka neizdarīju to visu labāk, Keidij,” viņa saka. “Man bija dota viena iespēja šeit būt, un es nezinu, es to visu stiepu garumā, sastāstīju tik daudz melu.”

“Viss kārtībā.”

“Es vēlos būt saprotošs cilvēks, bet mani paliek tik daudz niknuma. Es iztēlojos, ka būšu svēta un vieda, bet tā vietā es apskaudu tevi un dusmojos uz visu ģimeni. Tas viss ir pilnīgs juceklis, un tagad tas beigsies,” viņa saka, paslēpdama seju pie mana pleca.

Es aplieku savas rokas ap viņu. “Tu biji tu pati, Mirrena,” es saku. “Neko citu es nevēlos.”

“Man tagad jāiet,” viņa saka. “Es vairs nevaru ilgāk šeit atrasties. Es iešu lejā uz jūru.”

Nē. Lūdzu.

Neej. Nepamet mani, Mirrena, Mirrena.

Tu esi man vajadzīga.

Es vēlos to pateikt, izkliegt. Bet es klusēju.

Un daļa no manis vēlas asiņot uz dzīvojamās istabas grīdas un pārvērsties skumju peļķē.

Bet arī to es nedaru. Es nežēlojos un nelūdzu žēlastību.

Tā vietā es raudu. Es raudu un piespiežu Mirrenu sev klāt, un noskūpstu viņu uz viņas siltā vaiga, un cenšos iegaumēt viņas seju.

Iedami lejā uz mazo pludmali, mēs visi trīs esam sadevušies rokās.

Gets jau ir tur un gaida mūs. Viņa profils pret gaišajām debesīm. Es viņu vienmēr tādu redzēšu. Viņš pagriežas un uzsmaida man. Viņš pieskrien, paceļ mani un šūpo pa riņķi, it kā būtu kas svinams. It kā mēs būtu laimīgs pāris pludmalē.

Es vairs neraudu, bet no manām acīm pāri sejai bez pārtraukuma līst asaras. Džonijs novelk savu kreklu un pasniedz to man. “Noslauki savu puņķaino seju,” viņš maigi saka.

Mirrena novelk savu vasaras kleitu un paliek, stāvot vienā peldkostīmā. “Neticami, ka šī dēļ tu uzvilki peldkostīmu,” saka Gets, joprojām apvijis savas rokas ap mani.

“Galīgi nepieskaitāma,” piebilst Džonijs.

“Man patīk šis bikini,” saka Mirrena. “Piecpadsmitajā vasarā es to nopirku Edgartaunā. Atceries, Keidij?”

Un es aptveru, ka atceros.

Mēs bijām pārgarlaikojušās. Mazie bija noīrējuši velosipēdus, lai dotos izbraukumā uz tuvējo ciematu, un mums nebija ne jausmas, kad viņi atgriezīsies. Mums viņi bija jāgaida, lai varētu doties atpakaļ uz laivu. Tāpēc mēs pabijām īrisa konfekšu veikaliņā, vērojām vēja rādītājus un visbeidzot iegājām kādā tūristiem paredzētā veikaliņā, kur piemērījām visbezgaumīgākos peldkostīmus, ko varējām atrast.

“Uz dibena rakstīts Vainjārda ir mīlētājiem’,’ es saku Džo-nijam.

Mirrena pagriežas, un tur tiešām tā ari ir rakstīts. “Slavas spožums un viss pārējais,” viņa saka ar nelielu rūgtumu.

Viņa pienāk pie manis, uzspiež uz vaiga skūpstu un saka: “Esi mazliet laipnāka, nekā vajag, Keidij, un viss būs kārtibā.”

“Un nekad neēd neko, kas lielāks par tavu pēcpusi!” kliedz Džonijs. Viņš ātri mani apskauj un nosper apavus. Viņi abi iebrien ūdenī.

Es pagriežos pret Getu. “Tu ari dosies?”

Viņš pamāj.

“Man tik ļoti žēl, Get,” es saku. “Man ir tik ļoti, ļoti žēl, un es nekad nevarēšu tev to atlīdzināt.”

Viņš noskūpsta mani, un es jūtu, kā viņš dreb, un es apviju savas rokas ap viņu, it kā tā es varētu apturēt viņu no pazušanas, it kā varētu paildzināt šo mirkli uz mūžu, bet viņa āda ir auksta un mitra no asarām, un es zinu, ka viņš dodas prom.

Ir labi būt mīlētam, pat ja mīlestība neilgst mūžīgi.

Ir labi zināt, ka reiz sensenos laikos bijām mēs ar Getu.

Tad viņš atraujas, un es nespēju izturēt būt šķirta no viņa un domāju, ka šis nevar būt beigas. Tā nevar būt tiesa, ka mēs vairs nekad nebūsim kopā, kad mūsu mīlestība ir tik īsta. Stāstam jābūt ar laimīgām beigām.

Bet nē.

Viņš mani pamet.

Protams, viņš jau ir miris.

Šis stāsts beidzās jau sen.

Gets ieskrien ūdenī, pat neatskatoties atpakaļ, un ar visām drēbēm ienirst zem mazajiem viļņiem.

Meļi peld tālāk, garām klinšu alai tālāk atklātā okeānā. Saule ir augstu debesis un spoži, spoži atmirdz pret ūdeni. Un tad viņi atkal ienirst -vai vēl kas -vai vēl kas -un viņi ir prom.

Esmu palikusi viena Bīčvudas salas dienvidu galā. Mazajā pludmalē es esmu viena.

85

Es guļu, kā šķiet, vairākas dienas. Es nevaru piecelties.

Es atveru acis, ārā ir gaišs.

Es atveru acis, ārā ir tumšs.

Beidzot es pieceļos. Vannasistabas spogulī es redzu, ka mani mati vairs nav melni. Tie ir izbalējuši, iegūstot nespodri brūnu toni, ar blondām saknēm. Mana āda ir pārklājusies ar vasarrai-bumiem, bet manas lūpas ir nosauļotas.

Es neesmu pārliecināta, kas ir meitene spoguļattēlā.

Izejot no mājas, man seko Bošs, Grendels un Popija, visi elsodami un vicinādami astes. Jaunās Klērmontas virtuvē tantes gatavo sviestmaizes pusdienu piknikam. Džinnija tīra saldētavu. Eds aukstumsomā liek limonādes pudeles.

Eds.

“Sveiks, Ed.”

Viņš man pamāj, atvērdams limonādes pudeli un pasniegdams to Kerijai. Viņš rokas pa saldētavu, meklējot vēl kādu ledus maisiņu.

Bonija lasa, bet Libertija griež tomātus. Uz virtuves letes stāv divas kūku kastes ar uzrakstiem Šokolāde un Vaniļa. Es novēlu dvīnēm daudz laimes dzimšanas dienā. Bonija paceļ acis no sava Ierastākās parādības eksemplāra. “Jūties labāk?” viņa man jautā.

«T- ”

Ja.

“Bet neizskatās.”

“Aizveries.”

“Bonija ir viens dumjš skuķis, un to nav iespējams mainit,” saka Libertija. “Bet rīt no rīta mēs dosimies vizināties ar pūsli. Ja vēlies, vari pievienoties.”

“Labi,” es saku.

“Tu nedrīksti vadīt laivu. To darīsim mēs.”

“Skaidrs.”

Mamma apskauj mani, sniedzot vienu no saviem ilgajiem, raižpilnajiem apskāvieniem, bet es viņai neko nestāstu.

Vēl ne. Varbūt vismaz kādu laiku ne.

Lai nu kā, viņa zina, ka es atceros.

Viņa zināja, kad pienāca pie manām durvīm - es to sapratu.

Es jauju viņai iedot man plācenīti, ko viņa ir pataupījusi pēc brokastīm, un no ledusskapja izņemu sev apelsīnu sulu.

Es atrodu marķieri un uzrakstu uz savām rokām.

Uz kreisās: Esi mazliet. Un uz labās: Laipnāka.

Ārā japāņu dārzā spēlējas Tafts un Vils. Viņi meklē neparastus akmeņus. Es meklēju kopā ar viņiem. Viņi liek man meklēt mirdzošus un arī tādus, ko var izmantot par bultu uzgaļiem.

Kad Tafts iedod man violetu akmeni, ko viņš atradis, jo atceras, ka man tādi patīk, es ielieku to savā kabatā.

86.

Tās pašas dienas pēcpusdienā mēs ar vectēvu dodamies uz Edgartaunu. Besa uzstāj, ka brauks ar mums, bet, kamēr mēs dodamies iepirkties, viņa viena dodas savās darīšanās. Es atrodu glītas auduma somas dvīnēm, un vectēvs uzstāj, ka vēlas nopirkt man pasaku grāmatu Edgartaunas grāmatu veikaliņā.

“Redzu, ka Eds ir atgriezies,” es saku, kamēr gaidām pie kases.

«T- »

Ja.

“Tev viņš nepatīk.”

“Ne sevišķi.”

“Bet viņš ir šeit.”

“Jā.”

“Ar Keriju.”

“Jā, ir gan.” Vectēvs sarauj uzaci. “Un beidz man tagad uzbāzties. Aizejam uz īrisa konfekšu veikaliņu,” viņš saka. Un tā arī mēs darām.

Šis ir labs izbraukums. Viņš tikai vienreiz nosauc mani par Mirrenu.

Dzimšanas diena tiek svinēta vakariņu laikā ar kūkām un dāvanām. Tafts saēdas par daudz saldumu un, krītot no liela akmens dārzā, saskrāpē celi. Es aizvedu viņu uz vannasistabu, lai sameklētu plāksteri. “Mirrena mēdza vienmēr man līmēt plāksterus,” viņš man stāsta. “Tas ir, kad biju vēl maziņš.”

Es saspiežu viņa roku. “Vēlies, lai tagad es līmēju tev plākste-

?»

“Aizveries,” viņš saka. “Man jau ir desmit gadu.”

Nākamajā dienā es aizeju uz Kadldaunu un paskatos zem izlietnes.

Tur ir sūkļi un tīrīšanas līdzeklis, kas smaržo pēc citroniem. Papīra dvieļi. Iepakojums ar balinātāju.

Es saslauku stikla lauskas un sapinušās dāvanu lentes. Piepildu atkritumu maisus ar tukšajām pudelēm. Ar putekļusūcēju savācu sadrupušos kartupeļu čipsus. Es izberžu lipīgo virtuves grīdu. Izmazgāju segas.

Es notīru netīrumus no logiem, salieku skapī galda spēles un izvācu atkritumus no guļamistabām.

Mēbeles es atstāju izvietotas, kā patika Mirrenai.

Pēkšņa impulsa pamudināta, es paņemu skiču papīru un pildspalvu no Tafta istabas un sāku zīmēt. Mans zīmējums vairāk izskatās pēc skalu cilvēciņiem, bet ir skaidrs, ka tie ir mani Meļi.

Gets ar savu izteiksmīgo degunu, sēdēdams sakrustotām kājām, lasa grāmatu.

Mirrenai mugurā ir bikini peldkostīms, un viņa dejo.

Džonijam ir uzvilkta niršanas maska, un vienā rokā viņš tur krabi.

Kad zīmējums ir pabeigts, es piespraužu to uz ledusskapja durvīm blakus vecajam krītiņu zīmējumam ar tēti, vecmāmiņu un suņiem.

87.

Reiz sensenos laikos dzīvoja karalis, kam bija trīs skaistas meitas. Šīs meitas izauga par sievietēm, un arī viņām bija bērni, skaisti bērni, daudz, daudz bērnu, tikai notika kas slikts, kaut kas dumjš, noziedzīgs, briesmīgs,

no kā varēja izvairīties,

kaut kas, kam nekad nevajadzēja notikt,

un tomēr kaut kas tāds, kas ar laiku bija piedodams.

Bērni gāja bojā ugunsgrēkā - visi, izņemot vienu.

Tikai viena bija palikusi, un viņa -Nē, tā nav pareizi.

Bērni gāja bojā ugunsgrēkā, visi, izņemot trīs meitenes un divus zēnus.

Palika trīs meitenes un divi zēni.

Keidensa, Libertija, Bonija, Tafts un Vils.

Un trīs princeses, bērnu mātes, viņas sabruka dusmās un izmisumā. Viņas dzēra un iepirkās, badojās un tīrīja, un kļuva apsēstas. Skumjās viņas cieši turējās viena pie otras, piedeva viena otrai un raudāja. Arī bērnu tēvi dusmojās, lai gan viņi bija tālu prom; un karalis, viņš ieslīga vieglā neprātā, no kura reizumis iznira viņa vecā esība.

Bērni, viņi bija traki un skumji. Viņus mocīja vainas apziņa par to, ka bija dzīvi, pilni ar sāpēm un bailēm no rēgiem, pilni ar murgiem un dīvainu apmātību, sodot sevi par to, ka dzīvoja, kamēr pārējie bija miruši.

Princese un tēvi, un karalis, un bērni - viņi visi bija sadrupuši kā olu čaumalas, kā pūderis tik skaisti, jo viņi vienmēr bija skaisti. Šķita it kā, it kā

šī traģēdija iezīmētu ģimenes galu.

Un varbūt tā arī bija.

Bet varbūt nebija.

Viņi bija skaista ģimene. Joprojām.

Un viņi to zināja. Patiesībā šis traģēdijas zīmogs ar laiku kļuva par burvības zīmogu. Mistikas zīmogs un valdzinājuma avots visiem tiem, kas uz šo ģimeni lūkojās no tāluma.

“Vecākie bērni gāja bojā ugunsgrēkā," saka viņi, Bērlingtonas ciema iedzīvotāji, Kembridžas kaimiņi, privātskolas bērnu vecāki Manhetenā un vecāki ļaudis Bostonā. “Sala aizdegās,” viņi saka. “Atceries pirms dažām vasarām?”

Trīs skaistās meitas viņu apbrīnotāju acīs kļuva vēl skaistākas. Un šis fakts viņām nepalika nepamanīts. Arī viņu tēvam ne, pat viņa dzīves nogalē.

Tomēr palikušie bērni,

Keidensa, Libertija, Bonija, Tafts un Vils, viņi zināja, ka traģēdija nav burvīga.

Viņi zināja, ka dzīvē nenotiek kā uz skatuves vai grāmatu lappusēs. Tas nav ne piešķirts sods, ne mācība, ko apgūt. Šīs šausmas nav piemērojamas vienam cilvēkam.

Traģēdija ir neglīta un piņķerīga, stulba un mulsinoša.

Vismaz bērni to zināja.

Un viņi zināja, ka stāsti par viņu ģimeni bija gan patiesi, gan nepatiesi. Bija neskaitāmas versijas.

Un cilvēki turpinās tās stāstīt.

Mans pilnais vārds ir Keidensa Sinklēra īstmana.

Es dzīvoju Bērlingtonā, Vermontā, ar mammu un trīs suņiem. Man ir gandriz astoņpadsmit gadu.

Man pieder nolietota bibliotēkas kartīte, aploksne, kas pilna ar kaltētām savvaļas rozēm, pasaku grāmata un sauja jauku violetu akmeņu. Nekā sevišķi vairāk.

Es esmu vainīga

muļķīgā, maldinošā noziegumā, kas kļuva par traģēdiju.

Jā, tiesa, ka es kādā iemīlējos un ka viņš nomira kopā ar pārējiem diviem cilvēkiem, ko mīlēju vairāk par visu pasaulē. Tas ir galvenais, kas par mani ir zināms,

vienīgais par mani ļoti ilgā laika posmā, lai gan es pati sevi nepazinu.

Bet jābūt kam vairāk, ko zināt.

Būs vairāk.

Mans pilnais vārds ir Keidensa Sinklēra īstmana. Es ciešu no migrēnas. Es neciešu muļķus.

Man patīk vārdu spēles.

Es paciešu.

ATZINĪBAS

Vislielākais paldies Beverlijai Horovicai un Elizabetei Kaplanai par atbalstu neskaitāmos veidos šīs grāmatas tapšanas procesā. Sārai Mlinovski (divkāršs paldies), Justīnei Larbalestjērai, Lorenai Mairaklai, Skotam Vesterfeldam un Robiņam Vasermanam par agrīno uzmetumu komentēšanu - es vēl nekad neesmu rādījusi vienu manuskriptu tik daudziem cilvēkiem un tik ļoti izjutusi vajadzību dzirdēt katra šā cilvēka domas. Paldies Sārai Zarrai, Alijai Kārterei un arī Lēnai Dženkinai.

Paldies Libai Brejai, Geilam Formanam, Denam Poblackijam, Sunitai Aptei un jaunam Halidejam, kā arī Robinai, Sārai un Bobam par sarunu uzturēšanu, kamēr es rakstīju šo grāmatu. Vēlos izteikt lielu pateicību Donnai Brejai, Luisai Tompsonei, Edijam Gamarram, Džonam Grīnam, Melisai Sārverei un Arielai Datzai. Izdevniecībā: Andželinai Karlino, Re-bekai Gudelis, Lisai Makklačijai, Kolīnai Felingamai, Alisonei Kolani, Reičelai Feldai, Adrianai Veintrau-bai, Lisai Nadelai, Judītei Hautai, Lorēnai Donovanai, Dominikai Ciminai un ikvienam, kurš ieguldīja savu radošo enerģiju, palīdzot šai grāmatai nokļūt pie lasītājiem.

īpašs paldies manai ģimenei, kura ne mazākajā mērā nelīdzinās Sinklēriem.

E. LOKHĀRTA ir autore četrām bērnu grāmatām par Rūbiju Oliveru: Puišu saraksts, Puišu grāmata, Puišu dārgumu karte un Puiši reālajā dzīvē. Tāpat viņa ir sarakstījusi Muša uz sienas, Dramarama un Kā būt sliktam (pēdējā sarakstīta kopā ar Sāru Mli-novski un Lorenu Mairaklu). Viņas grāmata Fren-kijas Landau-Benksas apkaunojošā vēsture ieguva Maikla L Prinča goda grāmatas apbalvojumu, iekļuva Nacionālo grāmatu godalgu finālā un ieguva Cybils galveno balvu kategorijā Labākais jauniešu romāns. Apmeklējiet E. Lokhārtas mājaslapu adresē www.emilylockhart.com un sekojiet viņas Twitter kontam @elockhart.

E. Lokhārta

Mēs bijām Meļi

Izdevniecība SIA BaibaBooks Reģ. Nr. 40103620015 E-pasts: info@baibabooks.lv www.baibabooks.lv

Content

Mēs bijām meļi

PIRMĀ DAĻA. Laipni lūdzam!

1

2

3.

4.

5.

6

7

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

OTRA DAĻA. Vermonta

16

17

18.

19.

20

21.

22.

TREŠĀ DAĻA . Septiņpadsmitā vasara

23.

24.

25.

26.

27.

28

29.

30.

31.

32.

33.

34

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43

44.

45.

46.

47

48.

49.

50.

51.

52.

53

54

55.

56.

57.

CETURTĀ DAĻA. Skat, uguns!

58

59.

60.

61.

62.

63.

64

65.

66

67

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75

76.

77.

78

79

PIEKTĀ DAĻA Patiesība

80

81.

82.

83.

84.

85

86.

87.

ATZINĪBAS