Melgalve Ieva

Mirušie nepiedod

Ieva Melgalve

Mirušie nepiedod

.

.

1. nodaļa

Karaļa sirds var būt akmenī cirsta, bet viņa vārdi būs dūnas.

Kilri sakāmvārds

Es apskatīju zilumu uz sava viegli iesauļotā pleca. Izteikti violeta, gandrīz melna nepareizas formas zīme, kas tur paliks nedēļu vai divas: desmitgadīga puišeļa precīzi mesta akmens pēdas. Viņam bija pieticis drosmes būt pirmajam, kas met akmeni, bet man nebija pieticis ne spēka, ne dusmu dzīties viņam pakaļ. Viņam un visam baram aurojošo, smejošo bērnu, kas aizskrēja pa Sillas ieliņām.

Es rūpīgi apsaitēju plecu. Ne tāpēc, ka zilumam vajadzētu kopšanu es negribēju, lai tas ir redzams cauri apģērbam. Pietika jau ar to, ka vietējie mani uzskatīja par nesamērīgi garu, nesamērīgi rudmatainu svešinieci (un tur nu nebija, ko iebilst). Ja viņi uzzinātu, ka esmu ari aizskarta ka viens no viņiem ir varējis atstāt zīmi uz manas ādas -, tad viņi kļūtu drosmīgāki. Kā vistas: ja viena no tām ir ievainota, citas sajūt asinis un metas viņai virsū, noknābā līdz nāvei un rāmu garu turpina savu vistisko ikdienu stulbas kā vienmēr. Cilvēkiem ir nepieciešams ilgāks laiks, lai aptvertu, ka ir īstais brīdis kādu noknābāt, bet beigu beigās arī viņi to saprot.

Šajā rītā es pamodos ar sajūtu, ka man tiešām vajadzētu satikt Karali. Jā, tas bija tikai Sillas zemkaralis, ne jau

Tiraenas augstkaralis vai visaugstākais Kilras monarhs bet pārāk ilgi pārdomāt viņa patieso statusu būtu nepiedienīgi. Lielākajai daļai ciematnieku tas bija vienīgais karalis, ko viņi varētu vai gribētu savā mūžā sastapt, tāpēc lai būtu karalis.

Es biju redzējusi viņu sapnī. Vienā no tiem, kurus tu no rīta atceries ar pūlēm, bet tas bija labs sapnis, sapnis, kurā viss ir pareizi un gaiši un tu pat vari sajust svaigas zāles smaržu sev zem kājām. Tu runā ar Karali, un viņš izdara tā, lai viss ir labi, un šī sajūta sajūta, ka viss nokārtosies, ja vien es satikšu Karali, turpinājās ari nomodā.

Es neesmu parasta Sillas iemītniece. Esmu nodzīvojusi te tikai divus gadus un būšu svešiniece līdz pat savai nāvei (lai cik drīz tā ari pienāktu), un es nekad neesmu saplūdusi ar šejieniešiem. Bet es neesmu tik nejūtīga, lai neuztvertu Karaļa saucienu, kad viņš vēlas mani satikt, un neesmu ari tik neprātīga, lai to ignorētu. Es zināju, ka man jau vajadzētu būt pusceļā uz turieni. Svārki, jaka vēsajam rīta gaisam, vēl reizi paskatīties uz svārkiem (viss kārtībā, un, ja tie ir pārāk gari silliešu gaumei, nu nāksies viņiem to pieciest).

Rīts bija tieši tik vēss, kā es to biju gaidījusi, un Brugas kalnu vai, kā ļaudis vēl joprojām vēlas tos dēvēt, Tiraenas grēdas ēna gūlās pār ciemu. Vai, kā ļaudis vēlas to saukt, pilsētu. Ielas bija tukšas. Nav neviena, kas gribētu doties ārā laikā, kad saule vēl nav parādījusies virs kalnu virsotnēm, pat ja debesis ir gaišas un pat ja putni jau ir nomodā un čivina koku zaros. Sillieši tur slēģus ciet, viņi izliekas, ka neredz to dienas daļu, kas pieder Bruonai, it kā tādas nemaz nebūtu.

Man vienalga. Man patīk agrie, klusie Sillas riti, skaistas akmens un koka ēkas ar rūpīgi veidotajiem slēģu kokgriezumiem, dārziņi, kur gandrīz ikvienam ir avotiņš vai plaukstas lieluma dīķītis, kur bērniem spēlēties, kur iemērkt linus un ļaut, lai tie pūst. Man patika šķērsot upītes un klausīties putnus. Šorīt man patika pat vistas, kas jau bija izlīdušas no kūtīm un meklēja graudus un oļus, nevienas domas mazajās, tukšajās galviņās. Man šķiet, es pat kaut ko nemelodiski svilpoju pa ceļam uz pili trauslu un slaidu ēku neliela uzkalniņa galā, pili, kas mūždien tiecās uz debesīm, lai ari visiem bija skaidrs, ka necik tālu tai neaizsniegties.

"Viss būs kārtībā," es sev teicu, lai arī zināju, ka nebūs vis. Karaļa sauciena saldā pēcgarša un kas gan es tāda biju, lai aizliegtu sev nedaudz ilūziju šajā vēsajā rītā?

Nu labi, es zināju, kas es tāda esmu, un es zināju, ka gluži dabiski Karalis ir savu ļaužu pusē. Ledaino skatienu, cieto akmeņu pusē. Es zināju, ka viņš centīsies izdarīt tā, lai viss ir labi, bet pat Karalis nevar līdzēt it visam. Vēl jo vairāk tāpēc: kāda jēga atraidīt mirkļa burvību pat tad, ja pāri tam klājas ēna? Ēna, ko pāri kalniem lecošā saule nespēs izkliedēt.

*

Sillas karalis bija gara auguma, skaisti novecojis vīrietis. Prasmīgi piegrieztās drēbes labi maskēja apaļīgo vēderu, un tās arī bija vienīgais viņa augstā statusa simbols. Istabas centrā novietotais zemais galdiņš ar augļu un saldumu šķīvjiem, ērtie dīvāniņi ap to? Tas viss bija paredzēts nevis viņam, bet tādiem viesiem kā es.

"Sēdies, Vega." Viņš norādīja uz vietu sev blakus, un es apsēdos, cenšoties atstāt starp mums pietiekami daudz vietas. "Iekārtojies ērti." To gan es nedarīju, es reti kaut kur iekārtojos, un vēl jo mazāk ērti.

Viņš, lēni izbaudot, apēda zemeni un iedzēra kaut ko no kūpošas krūzītes droši vien zāļu uzlējumu. Ielēja nedaudz ari man. Es sapratu, ka viņš nesāks runāt, ja arī es nebūšu piedalījusies brokastis, tādēļ pēc neilgas svārstīšanās (patiešām neilgas, jo kur gan citur tu dabūsi tik svaigas, apaļas un viscaur sarkanas zemenes?) es paņēmu ogu un apēdu. Tā garšoja vēl labāk, nekā es biju iztēlojusies.

"Es tā dzirdēju, ka tev nodarīts pāri, Vega." Es domāju gan, ka viņš būs par to dzirdējis, karalim patika bērni un viņš ar tiem labprāt spēlējās. Un bērni, protams, nespēj noturēt muti ciet ne jau tad, ja viņiem piedāvā zemenes un neierobežoti daudz laika.

"Man nekas nekaiš," es teicu.

"Neņem nu ļaunā. Tie ir tikai bērni."

Protams. Tie bija tikai bērni, un gan jau viņi tikai atspoguļoja savu vecāku jūtas. Un vecāki dabiski, ka es viņiem nepatiku, dabiski, ka es neiederējos viņu vidū, ieradusies šeit bez pagātnes, ar nepatīkami labām bruonu valodas zināšanām un bez jebkādām citām noderīgām prasmēm. Arī to es nevarēju ņemt ļaunā. Vispār, ja runa ir par tādu mazu ciematiņu, kaut ko ņemt ļaunā ir diezgan neiespējami neviens taču nav vainīgs pie tā, ka ir tāds, kāds ir.

"Zinu," es teicu.

"Pēc saplūsmes viss būs labāk." Viņš paņēma nākamo zemeni un turēja to saspiestu pirkstos. "Tā taču ir rit, vai ne?"

"Jā. Es gan diemžēl vairs nebūšu šeit. Darbs sauc jāaizved tas tirgotājs cauri pārejai uz Grāu. Jāpalīdz viņam tur iejusties." Un tā arī bija, pirms dažām dienām es biju veiksmīgi vienojusies par šo ceļojumu, un laba daļa no manas apmaksas, kā parasti, nonāktu Sillas kasē. Abpusēji izdevīgs darījums, kas ļāva man savā ziņā būt piederīgai Sillai bet ne kripatiņu vairāk, nekā es pati to vēlējos.

"Es zinu. Šoreiz gan paliec pilsētā." Karalis pasmaidīja un apēda zemeni. "Mums tevis ļoti pietrūka iepriekšējās divās saplūsmēs."

"Es apsolīju."

"Kā vienmēr, ļoti ērts solījums." Karalis paliecās uz priekšu, un es sapratu, ka sarunas draudzīgā daļa ir beigusies. "Ko tu tādu esi izdarījusi, ka nevēlies saplūst?"

"Es nosaucu Slīri par stulbu zosi," es ātri teicu. "Jo viņa apgalvoja, ka pieneņu sakne aizkavē asins recēšanu." Es nepateicu, ka viņa pēc tam nosauca mani par rudmataino bruonu ielikteni, kas vēl jo vairāk pierādīja viņas stulbumu bruoni ļoti reti ir rudmataini. Es vispār negribēju šajā sarunā iedziļināties.

Karalis pārsteigts samirkšķināja acis, tad iesmējās. "Es stipri šaubos, ka šis jūsu strīds ir nopietns. Tu taču nedomā to nopietni, vai ne? Tādi sīki aizvainojumi… Mēs tos parasti neņemam vērā. Saplūsme nogludina visu. Un, ja tu esi izdarījusi kaut ko sliktāku, vai var būt vēl labāks mirklis, lai nožēlotu grēkus, saņemtu taisnīgu un samērīgu sodu un atgūtu harmoniju savā dzīvē gluži tāpat kā citi sillieši? Tu taču neesi vienīgā, kam kādreiz paslīdējusi kāja."

Es paraustīju plecus. Protams, tas bija ļoti vilinoši ļaut, lai manas domas un manas raizes, lai visas manas jūtas aizplūst prom, lai tās saplūst ar citu domām un jūtām, un beidzot varbūt, varbūt! atrast ko līdzīgu mieram sava ciemata kopīgajā prātā. Bet es zināju, ka tas man šķiet vilinoši tikai tāpēc, ka Karalis tā vēlas.

"Daži teic, ka senie gari piedaloties saplūsmē un sniedzot savu gudrību un piedošanu ikvienam, kas maldījies un sāpinājis citus… Teic, ka pat vīri, kas izvarojuši un nonāvējuši, pat tie varot atrast glābiņu saplūsmē," Karalis teica.

Es paskatījos uz viņu. "Un tas būtu labi? Piedot tiem, kas iznīcinājuši citus, jo, protams, ja upuris nepiedalās saplūsmē, viņa tikpat labi varētu ari nebūt. Kā mirušie, kā vājprātīgie. Kurš uzklausa viņus?"

"Tev taču vajadzētu zināt… Tas ir labi." Karalis izskatījās pārsteigts par manu pēkšņo izvirdumu, un es nožēloju, ka vispār esmu kaut ko teikusi. "Vai tad tu nekad vēl neesi piedalījusies saplūsmē?"

"Manā pusē tā nedarīja."

"Tad tu nezini." Karalis smaidot satvēra manu roku. "Vega, tas ir… Tas ir patiess skaistums. Tas ir kaut kas tāds, ko tu gaidi visu gadu un pēc tam vēl ilgi atceries un veldzējies šajās atmiņās. Tā ir laime, tīra un nesamaitāta laime, un nevienam nevajadzētu palikt bešā. Nevienam."

"Es par to padomāšu."

"Nedomā. Pievienojies." Viņš saspieda manas plaukstas. "Tavs ceļabiedrs var pagaidīt. Vai ari iet viens."

Es paraustīju plecus un satvēru savu tējas krūzi. Man trīcēja rokas, pavisam nedaudz, bet tomēr.

"Es nekad neesmu par tevi šaubījies, Vega," Karalis teica. "Jā, daži cilvēki… Nu labi, vairāki, patiesībā gandrīz visi… Viņi domā, ka tu esi Bruonas pusē, varbūt pat spiego. Es vienmēr esmu ticējis tam, ka tu esi īsta kilri līdz pat sirds dziļumiem. Tu nekad nepamestu mūs, lai pārietu pie viņiem. Lai arī tas, cik labi tu zini viņu valodu, cik labi tu saproties ar viņiem… Tas ir pārsteidzoši, varbūt pat aizdomīgi."

"Nokaunējušies būtu," es nomurmināju. "Bez manis jus diez vai varētu tik labi saprasties ar bruonu tirgoņiem.

Visas tās sievietes ar siltajiem vilnas mēteļiem, vīri ar Brugas nefrita kaklarotām cik viņi par to visu samaksātu, ja paši mēģinātu tirgoties? Lauzītā valodā, un ar tādu attieksmi…"

"Es zinu, Vega. Es taču jau teicu, ka ticu tev. Un jau divas reizes man ir izdevies pārliecināt cilvēkus, ka ari viņi var tev uzticēties. Bet tagad… Viņiem ir pašiem jāsajūt, kādas ir tavas domas, kā veidots tavs prāts. Citādi viņi nespēs tev ticēt. Saproti?"

"Jā." Es piecēlos. "Paldies par uzticēšanos, Karali."

Un es aizgāju, sirdij drebot kā putnam.

Karalis ir maigs un saudzīgs, un viņam nav viegli ko pieprasīt vai vismaz tāds iespaids viņam jārada gan manās, gan citu acīs. Bet es zināju un, pat ja nezinātu, varētu sadzirdēt pauzēs starp vārdiem: man jāsaplūst. Man jāsaplūst, jo citādi man šeit nebūs dzīves, vienalga, cik tajā būtu manas vainas.

Ja arī šoreiz es aizietu no Sillas, tad man būtu jāaiziet uz visiem laikiem.

*

Krogs bija tukšs, kā jau pieklājās tādā rīta agrumā. Nu labi, tur bija pats krodzinieks, kurš sev netipiski pasmaidīja un piedāvāja man krūzi piena.

"Paldies, ar lielāko prieku," es teicu, un viņš, vēl joprojām smaidīdams, pielēja pilnu māla krūzi. Es skatījos uz bāli dzeltenajām svaigā piena putām pret tumšbrūno mālu un zināju, ka viņš mani vēro. Vēlas kaut ko jautāt bet es nevēlējos runāt, tāpēc vienkārši samaksāju un aizgāju uz tālāko stūri, kur sēdēja mans topošais ceļabiedrs. Viņš man apgalvoja, ka esot tirgotājs un ka viņu saucot Lugs, un man nebija ne vēlēšanās, ne vajadzības izdibināt, vai tā ir patiesība.

Viņš spēlēja nelielu, spēļmantiņai līdzīgu stīgu instrumentu, ko es nepazinu tāpat kā melodiju. Mūzika nekad nav bijusi mana stiprā puse, lai ari es vēlētos spēt tajā pazust tā, kā to spēj citi.

Lugs pacēla galvu, paskatījās uz mani, savilka lūpas smaidā un atkal novērsās. Viņš izskatījās labi, kā jau katru ritu visticamāk, viņš bija no tiem vīriešiem, kas var mierīgi iztikt bez brokastīm, bet ne bez mazgāšanās un vaigu noskūšanas. Viņam bija īsa, labi kopta bārda un pelnu pelēki mati, un acis cik nu man bija gadījies tajās ieskatīties bija zaļganas. Lugs izskatījās pēc sieviešu mīluļa, bet es nekad nebiju redzējusi viņu sieviešu sabiedrībā. Vai ari vīriešu sabiedrībā, ja nu par to runājam.

"Tu man esi parādā alu," viņš nevērīgi paziņoja.

"Kāpēc? Un vispār kurš dzer alu rītā pirms gara ceļa?"

Viņš atkal paskatījās uz mani, zaļās acis uzjautrināti iemirdzējās.

"Varbūt tas, kurš nekur neceļo? Vismaz trīs cilvēki jau ir paspējuši izdomāt dažādus muļķīgus iemeslus, lai te ierastos un man to paziņotu."

"Un tu viņiem tici?"

"Es zinu, kā tas notiek šādos ciematos. Visi zina visu par visiem." Un izskatījās, ka šajā gadījumā tā arī bija. Protams, mīļi no Karaļa puses dot viņiem ziņu, ka es palieku uz saplūsmi, ka viss ir kārtībā, ka es esmu savējā. Varbūt viņš pats tam ticēja. Galu galā man taču būtu jābūt ļoti savādam bīstami savādam cilvēkam, lai turpinātu ignorēt Karaļa vēlmes. Lielākā daļa cilvēku to nevarētu izdarīt pat vienreiz.

"Nu tad skaties." Es izdzēru savu pienu.

Lugs izskatījās uzjautrināts.

"Skatos jau. Tev mute ar pienu."

Es notrausu pienu un piecēlos. "Man jāsavāc pāris mantu," es teicu. "Pievienojies. Tas ir pa ceļam."

Protams, ir atšķirība aiziet uz dažām dienām vai uz mūžu. Bet es biju pārsteigta par to, cik maz man patiesībā bija jāpārkravā tikai jāaizvieto pāris mazvērtīgāki priekšmeti ar šādām tādām vērtslietām, ko vajadzības gadījumā varētu pārdot. Tas ari bija viss. Nekādu piemiņas lietu, nekādu sīku nieciņu, kurus man būtu žēl atstāt. Neviena, no kā atvadīties, ne draugu, ne mīļāko. Divi gadi, un viss, ko es varēju paņemt līdzi, soma ar nopelnīto un zilums uz pleca.

Un tad, protams, nenoteiktas bezsvara ilgas, ar kurām es biju sadzīvojusi jau labu laiku: sajūta, ka, lai kur es ari būtu, tās nav ne mājas, ne patvērums. Sajūta, ka kaut kur tālumā ir kāds, kas mani sauc, lai ari es nezināju, kas.

Acīmredzot bija pienācis laiks to uzzināt.

2. nodaļa

Bet klusums tas ir vārds, kas satur visus vārdus, Kas ir ikvienā valodā, un pēc to beigām būs, Pirms dzimšanas tas zināms mums, Tas aizver nāves vārtus, Kā smaga nasta nesams ir Bet viegli panes mūs.

no "Krae poētiskās vārdnīcas" trešā atvasinājuma

Kad pienāca nakts, mēs ar Lugu apsēdāmies, lai paēstu. Mums bija neliels ugunskurs un dzelzs katliņš, kurā pagatavot vienkāršu maltīti plānu zupu vai tumīgu dzērienu, ko malkot, kad vēsums lēni slīd pa taku, pamodinādams nakts kukaiņus. Viņš pievilka ceļus pie krūtīm un iesāņus paskatījās uz mani.

"Tad kāpēc tu aizgāji no Sillas?" viņš jautāja.

"Tad ko tu īsti tirgo?" es atjautāju.

Viņš iesmējās un teica, ka ir jau labi acīmredzot viņš ir tikpat ļoti pieķēries saviem noslēpumiem kā es savējiem. Varbūt tāpēc, ka tie piešķir dziļumu citādi visai seklām būtnēm. Varbūt tāpēc, ka, ja tev ir noslēpums, tu esi vienlaikus atvērts un slēgts: atvērts citu domām (cik daudz viņi nojauš? Cik daudz jau ir sapratuši?) un slēgts pats savējām. Jo noslēpums vēlas tikt uzticēts un katru mirkli tu cīnies pret to, katru mirkli tu pārbaudi sevi.

Bet varbūt viņš to neteica skaļi, varbūt viņš to nospēlēja uz mazā, vijolei līdzīgā instrumenta, mums sēžot klusumā. (Un man bija bail, jo man nav jādomā citu cilvēku domas un nav tās jāiztēlojas kas ir gandrīz vai tas pats.)

Tad mēs gulējām blakus, un mūsu ugunskurs vēl silti elpoja naktī, un bija ļoti kluss.

No rīta viņš pamodās pirmais un uzlēja aukstajiem pelniem vēl aukstāku ūdeni no tuvējā strauta, un teica, ka cer es zinu, ka tas nekas nebija. Es aizvainota paskatījos uz viņu un teicu nu protams.

Lugs īsi pasmaidīja, kā parasti, un mēs turpinājām

doties prom no Sillas uz bruonu zemēm.

*

Nākamajā dienā mums bija jāšķērso augstākā un bīstamākā pārejas daļa. Šo ceļa posmu es izbaudīju vairāk par visiem to daļu, kad mēs bijām pavisam vieni un es varēju elpot brīvi. Protams, es zināju, ka nespētu šo brīvību izturēt ilgāk par vienu dienu katrā ziņā ne pilnīgi viena. Šeit nebija cilvēku cilvēku, kuru esamība bija pastāvīgs troksnis, kuru domu un jūtu raksti savijās ar manējiem neatrisināmā mudžeklī. Tas bija vienlaikus skaisti un baisi. Tas bija kā pārnākt mājās pēc spilgtiem un skaļiem svētkiem, aizvērt durvis un slēģus un sēdēt klusumā un tumsā tādā klusumā, ka tu dzirdi sevi elpojam, varbūt pat dzirdi, kā pukst tava sirds.

Šoreiz mūsu ceļojums neparedzēti aprāvās. Es stāvēju vietā, kur bija jābūt ceļam šaurai, bīstamai ejai, kas bija izveidojusies, divām kalnu virsotnēm vai nu tuvojoties, vai atšķeļoties, tā radot pāreju, kas vietām bija šaura taciņa starp divām akmens sienām, bet citviet tikpat šaura taciņa starp klinti un bezdibeni.

Tagad šī eja bija piebērta ar sīkām akmens šķembām, kas nikni spīguļoja retajos saules staros. Akmeņi bija aizsprostojuši taku, ciktāl es to varēju saskatīt, tātad, iespējams, arī to takas daļu, kas veda starp kalnu un aizu.

"Nogruvums," Lugs teica, jo acīmredzot taču kādam bija jāpārtrauc klusums.

Es apdomājos. Ja būtu viena, es droši vien riskētu un mēģinātu nokļūt otrā pusē, lai kādas briesmas man ari draudētu. Bet es biju kopā ar Lugu, kam varbūt sava dzīvība bija cik necik dārga.

"Tad mums jāiet atpakaļ," es teicu. "Tu varēsi atgriezties ar silliešiem, varbūt jums izdosies atbrīvot ceļu. Bruoni droši vien strādā no otras puses, tā ka darbam vajadzētu veikties."

"Mēs varētu palikt un mēģināt iedzīvoties bagātībā," Lugs teica. Viņš parādīja augšup uz klinti, kas manās acīs šķita pavisam parasts akmens. "Ja nemaldos, tur augšā ir nefrita raktuves."

"Tavuprāt, nefrits varētu būt arī šeit?"

"Vismaz nedaudz. Pietiekami, lai ejas attīrīšana atmaksātos." Viņš pasmaidīja. "Bet mēs taču to nedarīsim."

"Nē." Es ar ilgām paskatījos uz pāreju un uzmetu mugursomu plecos. "Ejam."

Es iztēlojos, kā došos atpakaļ uz Sillu. Protams, es neietu pašā ciematā, es atrastu kādu apkārtceļu un tad cauri mežam dotos uz citu ciemu. Ja es ierastos Sillā… Mani sagaidītu ar akmeņiem, siena dakšām vai citiem ieročiem, kādus nu šie miermīlīgie ļautiņi varētu atrast. Tas būtu ātri, bet ne gluži nesāpīgi. Un pēc tam viņi stāvētu ap manu līķi, brīnīdamies, kādi gari tad viņus apsēduši, kas par trakumu viņiem pēkšņi uznācis. Viņi apraktu mani kaut kur aiz ciema robežām, nolādētā vietā, krustcelēs lai es samulstu, lai nekad vairs neatgrieztos. Un tad viņi dotos atpakaļ uz mājām un domātu gan jau viņa bija pelnījusi nāvi. Tik daudzi cilvēki taču nevar kļūdīties.

Karalis, protams, zinātu. Karalis zina gandrīz visu, kas notiek viņa cilvēku prātos, jo īpaši pēc saplūsmes. Bet viņš nevienu nevainotu. Nebūtu neviena, ko vainot.

Un viņi par mani vairs nerunātu. Tur nebūtu, ko teikt. Mirusi, projām, izdzēsta no atmiņas. Ja viņi pieminētu manu vārdu, tad varbūt es atrastu atpakaļceļu. Bet viņi to neminētu, un es neatnāktu ne dzīva, ne mirusi.

"Bet mēs varam iet caur Bruģu," Lugs ar entuziasmu piedāvāja. "Mēs tieši nupat pagājām garām vecajam augšupceļam."

Pie tam pat neizskatījās, ka viņš jokotu vai mēģinātu nest mani cauri.

"Viņi mūs nogalinās bez vārda runas," es teicu. Ja jau kādam ir jāpasaka acīmredzamais.

"Tici man, nenogalinās."

Viņš izskatījās pārliecināts. Un viņa dzīvībai bija vērtība.

Bet mani mani kāds sauc tur, tajā pusē.

Mēs gājām uz Bruģu.

*

Kādreiz šis bija plats ceļš starp divām Kilri pilsētām Sillu un Trillu. Pa to lejup devās smagi, ar sudrabu piekrauti rati, bet augšup preces no zemienes, mājlopi un pārtika, kas nodrošināja Trillas labklājīfcrū. Mēs ar Lugu yēl

joprojām varējām redzēt vecā ceļa, aprisei, ūīi p&'censotiešes varēju pat iztēloties ne tikai vieglu, bet arī skaistu un mierīgu ceļu, dzīslu, kas tagad bija pārcirsta pušu un apdedzināta gluži kā norauta locekļa stumbenis. Ja manī būtu vairāk kilri gara, es būtu nikna un izmisusi, bet šobrīd es biju skumja, tas arī viss.

Brugieši acīmredzami bija ilgi un smagi strādājuši, lai padarītu ceļu grūti staigājamu. Tā malas bija nokrautas ar netēstiem akmeņiem, kas acīmredzot bija nākuši no raktuvēm, un akmeņus nostiprināja koka baļķi. Tas noteikti nebija lēti, ņemot vērā to, cik grūti kalnos dabūt pietiekamu daudzumu laba koka.

"Kāpēc viņi to ceļu nav aizbēruši pavisam?" es nomurmināju. "Sillieši tāpat te nav aicināti."

"Es domāju, ka tas, visticamāk, ir drošības dēļ ja beidzot sāksies karš, tad šī eja būtu viņiem ļoti noderīga."

Lugām bija taisnība. Ceļš gāja lejup, tātad, ja brugieši gribētu iebrukt Sillā, viņi varētu sākt ar akmeņu nogruvumu, bet, ja mēs tuvotos Bruonai, viņi varētu šo ceļu izmantot, lai apturētu uzbrūkošo armiju. Pats ceļš uz Bruģu bija šaurs divu cilvēku platumā -, tāpēc kilri ciestu milzu zaudējumus, ja mēģinātu uzbrukt Brugai no šīs puses.

Un turklāt vēl ceļš bija apsargāts. Gara auguma, pamatīgas miesasbūves vīrs ar metamo šķēpu rokās pamanīja mūs jau pa gabalu.

"Stāviet, vai es jūs nogalināšu!" viņš uzkliedza bruoniski pietiekami ātri, lai ikviens, kas nepārvalda bruonu valodu, nevarētu to saprast. Es apstādināju Lugu un apstājos ari pati. Man bija pamatotas aizdomas, ka sargs to domā nopietni un ka viņš apzināti dara visu, lai mēs viņu nesaprastu. Viņam nevajadzēja iemeslu mūs nogalināt, tikai attaisnojumu.

"Nāciet augšup. Lēnām," viņš pēc brīža uzkliedza, sapratis, ka mēs paši nemetīsimies zem šķēpa. Mēs tuvojāmies. Par laimi, mums nebija ieroču, tikai nevainīga izskata mugursomas.

"Kas jūs esat?"

"Es esmu Vega, tulks un gids, un šis ir Lugs, tirgotājs." Es nesmaidīju. Nav pieklājīgi uzsmaidīt bruonam un vēl jo mazāk bruonam ar šķēpu rokās. Bet mana balss bija mierīga un pārliecinoša. "Mēs esam ceļā uz Grāu. Kalnu pāreja ir ciet nogruvums. Mēs drīz dosimies prom no Brugas."

"Ieroči ir?"

"Nē. Mēs esam mierīgi cilvēki un vienmēr esam bijuši pateicīgi par bruonu izslavēto viesmīlību." Tas bija patiesība Grāa daudz ieguva no veiksmīgas tirdzniecības ar kilriem, un, tā kā viņiem bija daudz drošākas pozīcijas nekā silliešiem, grāi varēja atļauties būt laipni un dāsni.

Sargs vilcinājās. "Starp jums ir magi? īsti vai trepanēti?"

Es pametu skatienu uz Lugu. "Ko tas nozīmē?"

"Ar izurbtu caurumu galvā," Lugs paskaidroja. "Palīdz viņus vadīt, padarīt paklausīgus. Ja nu gadījumā mags ir nekontrolējams."

Es saviebos, iedomājoties, kā tas varētu būt. Kilri nekad tā nedarītu. Vismaz es ļoti gribēju tā cerēt. Lai ari es ne tuvu nezinu visu par maģiju un jau tas, ko es zinu, ir pārāk daudz.

"Ir kādi magi?" sargs pārjautāja. Viņa šķēps bija draudīgi pavērsts pret mani.

"Nē," es atbildēju. Uz šo jautājumu tā bija vienīgā pareizā atbilde: ne kilri, ne bruonu magiem nav atļauts staigāt apkārt bez skaidras zīmes, kas norādītu viņu būtību.

Bruoniem ir šalles vai kapuces, kilri izšūtas saites ap kaklu, kas zinošam cilvēkam daudz izstāstītu par šī maga specialitāti. Ceļojoši magi drošības pēc valkāja abus: slēptie magi, kas tādā vai citādā veidā noklusēja savu profesiju, tika smagi sodīti gan kilri, gan bruonu pusē. Par šo mēs varējām vienoties, lai cik saspringtas ari būtu mūsu attiecības.

"Ko tirgojat?" sargs turpināja iztaujāšanu.

"Šādas tādas vērtslietas." Es atbildēju par sevi un par smago dārglietu somiņu, ko biju sakrājusi pa šiem diviem darba gadiem. To vērtība bija lielāka nekā svars, kas padarīja dārglietas īpaši piemērotas tirdzniecībai. "Un Lugs…"

"Es zinu paroli," viņš teica. Skaidrā bruonu valodā.

Sargs izskatījās tikpat pārsteigts kā es.

"Ko?" es nomurmināju.

Lugs man uzsmaidīja. "Es taču esmu tirgotājs. Nebiju ieplānojis to izmantot, bet nu…"

"Nāc tuvāk," pēc īsas vilcināšanās teica sargs.

Lugs piegāja viņam klāt un iečukstēja ausi dažus vārdus. Pēc īsa pārdomu brīža sargs smagi nopūtās un pavirzījās sāņus. "Ejiet!" Viņš izskatījās ļoti neapmierināts ar to, ka zaudējis iespēju mūs nogalināt. "Neiekulieties nepatikšanās."

Un tā nu mēs iegājām Brugā. Man bija spēcīgas aizdomas, ka esam pirmie kilrieši daudzu, daudzu gadu laikā, kas iegājuši Brugā no Sillas puses.

3. nodaļa

1

Tik auksts ir vējš, tik skarbs ir vējš, Tik izsalcis ir viņš.

Vēl augstāk Brugas kalnājā Mans mīļais pakāpies.

Ronadas dziesma

Katrā pilsētā tirgus ir atšķirīgs, bet daudz kas tiem ir kopīgs. Pirmām kārtām jau tas, ka pat tad, ja tu neiederies gluži kā Brugas tirgū neiederējos es -, tad galvenie secinājumi, ko par tevi izdara, ir tavas muļķības un nezināšanas vērtība naudas izteiksmē. Es viņiem biju ne vien aizdomīga svešzemniece, kas ar savu klātbūtni izjauc pilsētas kārtību, bet ari lieliska iespēja iesist naudiņu, pārdodot visādus krāmus pēc iespējas dārgāk, un nošmaukties ar naudas atlikumu. Es biju vienlaikus mīlēta un nicināta.

Ja man būtu bijusi izvēle, es vispār nebūtu gājusi uz tirgu, bet man vajadzēja vietējo naudu Brugas vogranus, sudraba monētas, kas, iespējams, palikušas pāri no tā laika, kad šī bija kilri pilsēta un sudraba raktuves vēl bija atvērtas. Vograni bija arī teju vai vienīgie sudraba izstrādājumi, kas netika uzskatīti par ļaunuma perēkli.

Ta nu es atradu vietējo dārglietu tirgotāju un labu laiciņu vēroju, ieklausījos un centos izprast dažādu dārglietu vērtību, cenu, ko viņa vēlētos man piedāvāt, viņas prāta uzbūvi un veidus, kā ar viņu sarunāties. Beidzot es izlēmu pārdot vērtīgu koraļļu aproci un vēl dažus akmens un kaula amuletus, kas palīdzētu atrast kopīgu valodu. Kopumā es iegūtu diezgan daudz naudas, ņemot vērā to, cik īsu laiku biju plānojusi uzkavēties Brugā, bet, ja kaut kas paliktu pāri, es taču vienmēr varētu iegādāties nefritu, kura šeit bija pārpārēm.

Es noliku uz letes savu piedāvājumu un jau sāku kaulēties par cenu, kad pēkšņi sajutu mani kāds vēro. Kāds vai kaut kas, pavisam maziņš, neievērojams, nebūtisks. Neredzams. Es samirkšķināju acis. Neredzams? Pagriezu galvu un tur jau viņa bija, meitene, ne vairāk kā piecus gadus veca. Viņa nemaz neizskatījās tik neievērojama tumšie mati ar saulē izbalējušām šķipsnām bija sapīti ne pārāk gludās, toties stingrās bizēs un mugurā viņai bija nevis kleita, bet izturīga jaciņa un bikses. Un tomēr es viņu nebiju pat ievērojusi un ari tagad tikai knapi pamanīju, ka viņas netīrā roķele jau sniedzas pēc neliela kaula amuleta, ko es biju pagaidām nolikusi malā. Es pašķielēju uz tirgotāju. Viņa meiteni nebija pamanījusi. Sīkā nerātne! Es uzjautrināta vēroju, kā viņa lēni satver amuletu rokā un prātīgi velk to uz savu pusi klusa, klusa, maziņa, jā, nemanāma, pavisam nemanāma. Pēdējā brīdī es uzliku savu plaukstu uz viņas sažņaugtās dūres. Meitene iespiedzās un satrūkās, gandrīz vai apgāzdama galdu. Tirgotāja atbildēja ar pretspiedzienu un kā nu ne, ja no zila gaisa pie tava galda parādās maza meitene!

"Ange, ko tu tur dari?" kāds man aiz muguras jautāja. Pavisam rāma balss: kāds vīrs, kam nebija, kur steigties, kāds, kurš mierīgi varētu pavadīt šeit visu dienu, uzdodams āķīgus jautājumus. Cilvēks, kurš izstaroja varu un pārliecību, tāpat kā Ange bija izstarojusi nemanāmibu.

Mani pleci saspringa, un mazā rociņa manā plaukstā pēkšņi kļuva vēsa un mitra. Es paskatījos uz meiteni viņa bija sakumpusi un drebēja, gluži kā sagatavojusies sitienam, vienlaikus zinot, ka sitiens vēl būtu maigs sods. Es pagriezos, vēl joprojām turēdama viņas roku savā, un amulets maigi sasila mūsu plaukstās. Tur viņš stāvēja mags, kas bija mūs uzrunājis. Ap viņa galvu un kaklu bija aptīta gara, tumšzila šalle, kas atstāja brīvas dažas iesirmu matu šķipsnas. Viņa acis bija vēsi zaļas kā nefrīts.

Es pasmaidīju. "Viņa ir jūsu meita?"

Pirms mags kaut ko paspēja atbildēt, es noliecos pie Anges. "Tā ir, mīlulīt?"

Meitene tikai papurināja galvu. Protams, viņa nebija šī maga meita viņa bija mācekle, turklāt ļoti laba mācekle. Tik prasmīga čiepšana un acu apmānīšana tādā vecumā prasa būtisku talantu un labu devu drosmes un muļķības, jo maģijas izmantošana noziedzīgos nolūkos, lai cik sīks arī būtu nodarījums, ir sodāma visās zemēs, pat ja soda veidi atšķiras. Bet Angei to es skaidri zināju pilnīgi pietika arī ar sava meistara dusmām.

Un man nebija jāzina nekas no tā visa.

"Viņa nav mana meita," mags vēsi teica. "Viņa ir mana mācekle."

"0, maza burvīte!" es iesaucos pārspīlēti, protams, bet es biju svešzemniece, es varēju to atļauties. "Nu tad nepazaudē manu dāvanu, labi? Lai tā tevi kārtīgi aizsargā. Skaties uzmanīgi!" Es notupos, lai parādītu viņai amuletu apaļu kaula gabalu ar izurbtu caurumu ādas siksniņai un bez mazākā maģiskā spēka. Ange nedroši paskatījās uz mani, un es viņai uzsmaidīju. "Lai tas tevi sargā, maziņā, un, ja tu satiec kādus garus, aizliec labu vārdu par mani, sarunāts?"

"Noteikti," viņa teica un pasmaidīja pretī, izstarodama prieku un pateicību un slēptu atvieglojumu par to, ka izdevies izsprukt sveikā.

"Ja viņa mēģināja kaut ko nozagt…" mags teica, bet viņa balss jau bija kļuvusi nedroša.

Es viņam uzsmaidīju, cīnīdamās ar trīsām pakrūtē.

"Tā ir dāvana. Manā pusē ir parasts izturēties pret bērniem labi tas palīdz atvairīt ļaunos garus." Es izslējos un viegli iebikstīju meitenei. "Nu skrien, kur tev jāskrien, Ange!"

Viņa aizjoza projām, cik ātri vien spēja, vēl joprojām sažņaugusi rokā amuletu, biželēm lēkājot uz muguras. Es nospriedu ja viņai bieži tā jāskrien, tad skaidrs, kāpēc viņa nevalkā svārkus.

Mags nenovērsa acis no manis.

"Gan jau mēs vēl tiksimies." Viņš pieskārās manam vaigam. "Paldies, ka rūpējies par manu mācekli. Es to neaizmirsīšu."

Es nebiju tam gatava. Man reti kāds pieskārās, un magi vēl jo mazāk svilinošs karstums iesitās man vaigos un piepildīja visu augumu. Es sakodu zobus, lai tie neklabētu, bet nespēju apturēt trīsas.

Viņš pasmaidīja, nenovērsdams skatienu no manām acīm, ieskatīdamies manī dziļi kā akā izgaismodams mani no iekšpuses, it kā mēs būtu divi vien šajā tirgus laukumā un es būtu neaizsargāta, kaila un trausla.

"Mani sauc Boords," viņš teica.

"Vega," es nočukstēju. Man vairs nebija balss.

Un tad viņš bija prom.

Es sēdēju tavernā, malkojot savu gnarra sakņu uzlējumu (šeit to gatavoja stipru un rūgtu tādu, kāda es vēlējos būt). Tirgotāja bija man piedāvājusi izcilu cenu par rotaslietām, acīmredzot domādama, ka mana saruna ar magu ir bijusi vairāk nekā draudzīga. Man nebija ne mazākās vēlēšanās izkliedēt viņas maldus bet liela prieka no naudas ari nebija. Diez vai tā varēja līdzēt situācijā, kurā biju iekūlusies.

Bet es nenožēloju. Es biju nikna. Anges mazā rociņa manā plaukstā, viņas bailes un lepnums, un dusmas, kas atspoguļoja manējās. Vēl viena diena, ko viņa ir izdzīvojusi kā maga mācekle, vēl viena diena, kad viņai izdevies paturēt to nerātno dzirkstelīti, drosmi izlikties un čiept, un melot. Tas viss bija manas drošības vērts kaut vai tāpēc vien, ka drošībā es nekad neesmu bijusi un līdz ar to man nebija, ko zaudēt.

Un nefritzaļās maga acis, viņa iesirmie mati. Viņa plauksta uz mana vaiga saudzīga un maiga. Roka, kas nepazīst darbu tik vien kā pētīt rakstu rituļus un dzert saldu sidru, un noglāstīt vaigu tikko satiktai sievietei ar maģiju vai bez tās. Es prātoju: nez cik bieži viņš ir pieskāries citām tā, kā pieskārās man, un cik bieži viņas domāja, ka strauji pukstoša sirds, karsta asins, kas iesitas vaigos, un trīsuļošana krūtīs ir kaisle vai pat mīlestība, nevis vienkārša, bet spēcīga burvestība.

"Domā par mani?"

Es satrūkos un paskatījos augšup.

"Jā," es teicu. Atkal jau aizžņaugtā rīkle, vārgā un padevīgā balstiņa. Boords skatījās uz mani ar plēsoņas smaidu sejā.

"Tas labi, mīlulīt. Es arī par tevi domāju. Ne jau katru dienu šeit iemaldās kāds svešzemnieks."

"Neiemaldās gan."

"Ja kāds būtu tevi gaidījis, es to zinātu," viņš lēni teica, izbaudīdams savu varu, jo man patiešām nebija neviena, pie kā vērsties pēc palīdzības.

Es sažņaudzu krūzi tik cieši, ka šķita tā tūlīt sabirzis gabalos.

"Bet mēs taču varam kļūt par draugiem, vai ne?" viņš atkal pasmaidīja, pieskārās manai sejai, ar pirkstu galiem noglāstīja deniņus, vaigu, zoda līniju. Es jutu, kā mana seja tikko jaušami atslābst viņa pieskāriena varā. Es gribēju kaut ko teikt, bet man nebija balss un vārdu ari ne.

"Satiksimies šonakt, kad pilnmēness apspīdēs sudraba raktuves," viņš klusi teica, un es nodrebēju viņa balss bija sausa kā vējš pērnajā zālē. "Esi skaista."

Tad viņš aizgāja, un es zināju, ka tāda ari būšu: skaista un bezpalīdzīga viņa rokās, asinīm kļūstot par uguni, dedzinot mani no iekšpuses dusmās un kaunā, un naidā.

Bet tomēr: es biju vairāk, nekā viņam likās, un varbūt, jā, varbūt es varētu turēties viņam pretī. Anges dēļ. Un

visu to sieviešu dēļ, kas viņam bijušas pirms manis.

*

Tā nu es sēdēju. Laiks ritēja. Es nezinu, cik ilgi. Sevī nogrimusi. Mēnesi gaidot.

Tad skanēja dziesma tā izvilka mani no šī bezlaika, beztelpas stāvokļa. Dziesma par atraidītu mīlestību. Es paskatījos uz dziedātāju tā bija tikpat skaista kā tās balss, tumšs medus plūda no viņas pirkstiem, kad viņa pieskārās arfai, un brīvi krītošie mati aizsedza seju. Plāna mežģīņu šalle, aptīta ap pieri, liecināja, ka viņa ir burve lai ari ne pārāk stipra.

Tas, kurš izdomāja, ka šī sieviete nav spēcīgs mags, droši vien nebija dzirdējis viņu dziedam. Katra skaņa bija tīra burvestība, tā šūpoja un vilka mani sev līdzi, stiprāka un rūgtāka par manu gnarra uzlējumu, rūgtāka es ar pārsteigumu secināju pat par manu noskaņojumu šai brīdī.

Viņa pacēla galvu un pasmaidīja, īsi un bez prieka. Sākumā man šķita, ka smaids veltīts man, tad sapratu, cik maza ir šī iespēja, un pagriezos. Protams, man aiz muguras sēdēja Lugs, un smaids noteikti bija domāts viņam: viņš izskatījās pilnīgi mierīgs un nevainojami kārtīgs neviena lieka bārdas rugāja, neviena ceļa puteklīša uz drēbēm. Dziedātājas vietā es ari smaidītu un ne tā vien.

Viņš pamanīja mani un piemiedza aci, un pavisam neviļus es viņam uzsmaidīju un tikai tad sapratu, ka, pat nelietojot maģiju, es varētu izmantot pašu senāko burvestību, kas atvaira nevēlamu kaisli: pietika vien Boorda tēlu nomainīt ar citu. Es paņēmu savu krūzi un pārsēdos pie Luga galda, pirms to paspējusi kāda cita. Ari dziesma beidzās, un dziedātāja sāka jaunu un jautrāku melodiju.

"Es nemaz neredzēju tevi tirgū," es teicu.

Lugs paraustīja plecus. "Ne jau tur vien iespējams tirgoties."

"Kad mēs dosimies projām no Brugas?" Pēkšņi man atkal parādījās cerība no šejienes vienkārši pazust.

"Rīt."

"Bet ja es gribētu šovakar?"

Viņš apdomājās.

"Pat ja tu gribētu. Ir pārāk vēls tilts pāri upei nebūtu drošs, un ari mežs ir bīstams. Tātad mūsu aiziešana radītu aizdomas, un tu pati saproti, ko diviem kilri svešzemniekiem nozīmē būt aizdomīgiem Brugā." Viņš bridi lūkojās manī. "Vai tas ir tā maga dēļ? Tev draud briesmas?"

Es paraustīju plecus. "Varbūt. Mēs šovakar tiekamies pie sudraba raktuvēm. Vajadzētu taču būt likumiem, kas aizliedz…" es aprāvos, saprazdama, ka lielākā daļa cilvēku neko nezina par maģijas likumiem. Un vēl jo mazāk spēj atšķirt maģiju no kaisles.

"Lai kādi likumi arī būtu, nav teikts, ka tie attiecas uz svešzemniekiem." Lugs negaidīti satvēra manu roku savā. "Ja es tev kaut kā varu palīdzēt…"

"Tu jau palīdzi," es teicu. Aizvērusi acis, centos domāt tikai par to, kā Luga āda pieskaras manai. Viņa pirksti bija sausi un raupji, āda sacietējusi un sasprēgājusi, stīgu ievainota. Es ieelpoju viņa smaržu tajā nebija nekā no ceļa vai sviedriem, vai pat ēdiena. Viņš smaržoja pēc mūžzaļiem kokiem un garšvielām, jā, varbūt viņš tirgo garšvielas. Vieglas, ērti pārnēsājamas un vismaz dažas no tām nejēdzīgi dārgas. Brugā droši vien pietrūkst garšvielu, jo īpaši rietumos ievāktu.

"Es varu palikt ar tevi, ja tu baidies," viņš klusi piedāvāja. "Visu nakti, ja tu gribi."

Es pārsteigta atvēru acis un, ieraugot Luga mulsumu, apjuku vēl vairāk.

"Es tikai gribu, lai tu būtu drošībā," viņš teica, pēkšņi izskatīdamies jaunāks cik viņam patiesībā bija gadu?

Es neviļus iesmējos. "Nē, nevajag riskēt. Es pati sakašķējos ar magu un pati ari tikšu ar to galā. Nav nekādas vajadzības apdraudēt arī tevi."

"Tā tev šķiet."

"Bez tam kas gan slikts varētu notikt?" Es pasmaidīju un piešķiebu galvu, izskatīdamās pēc tik parasta ļautiņa, cik vien iespējams. Man taču vispār nebūtu jābaidās, man būtu jādomā, ka magi ir uzticami un droši, un, ja nu vispār man vajadzētu kaut ko just, tad tikai līksmu satraukumu par to, ka viens no viņiem ir pagodinājis mani ar savu uzmanību. Bet es? Es uzsmaidīju savam ceļabiedram, no visas sirds cenzdamās izjust alkas pēc viņa.

"Tev ir kalnu slimība?"

Es samirkšķināju acis, pārsteigta par pēkšņo tēmas maiņu. "Es jūtos labi," teicu, lai ari nebiju par to droša.

"Man tev kaut kas ir." Viņš izvilka no somas maisiņu ar kaltētām ogām. "Tās ir sanni ogas, ja nu gadījumā tu saslimsti." Viņš sadalīja ogas divās daļās un pabīdīja vienu kaudzīti uz manu pusi. Es pat nepakustējos. Viņš pasmaidīja un ielika vienu no ogām man mutē tā bija asa un saldeni skāba.

"Tu taču mani nemēģini noindēt, vai ne?" es nomurmināju.

Lugs iesmējās. "Nē. Un ari mīlas zāles tās nav."

"Žēl gan."

Viņš papurināja galvu un iedeva man manu daļu. "Katru dienu apēd pa dažām. Es negribu, lai tu ceļojuma laikā saslimtu."

"Man tik daudz nevajadzēs," es iebildu, bet maisiņu paņēmu. Ja ne citādi, tad vismaz tā būs piemiņa no Luga un varbūt ja par to iedomāšos palīdzēs man novērst uzmanību no Boorda.

"Es ceru, ka tu zini, ko dari," Lugs klusi teica.

"Es ari."

Viņa roka vēl joprojām bija uz manas, un es domāju par to. Es klausījos uguns sprakšķēšanā un sarunās man apkārt, un dziesmā tā bija sena un vienkārša dziesma par mirušo dvēselēm, kas naktī iznāk uz ceļiem un dodas augšup, lēnām kāpdamas uz debess pusi. Bet skumju un sāpju māktās ir par smagu, lai nokļūtu līdz pašai augšai, un tur nu tās paliek, plaisās un iedobēs, savu jūtu sagrauztas, paliek uz mūžu. Jo ir jūtas, kas paliek ari pēc nāves, un nekas tās nespēj dzēst.

Mēs klausījāmies klusēdami, klausījāmies ilgi, līdz es sajutu, ka mēness jau ir augstu debesīs un man ir jāaiziet.

4. nodaļa

Burvis nedrīkst pat domāt, ka parastie ļaudis varētu būt līdzīgi viņam viņš ir darināts no pavisam cita materiāla. Lai arī viņi šķietami jūt kaisli, dusmas, bailes vai pat mīlestību, tā ir vien atstarota gaisma kā putekļains spogulis var atstarot uguni, nekad neizjūtot tās svelmi.

Mags redz parastos ļaudis kā darbarīkus, kā lietas, ar kurām rotaļāties. Tikai tad, kad šī izpratne ir sasniegta, viņš kļūst par meistaru lielajā spēlē, ko sauc par maģiju.

no Garles "Vienkāršākajiem maģijas noslēpumiem iesācējam"

Mēness rētainā seja spīdēja debesīs, pārāk tuva un auksta, un cauri pilsētai sūcās drudžaini sapņi. Es biju pārģērbusies kleitā vienīgajā kleitā, kas man piederēja, paredzētā īpašiem gadījumiem. Kaklā vecs mēnesakmens amulets sudraba ķēdītē. Ja sudrabs šeit nozīmēja nelaimi, tad es šo nelaimi labprāt dalītu ar Boordu.

Es gāju cauri klusajai pilsētai. H bija uzbūvēta uz Trillas drupām kilri celtās smalkās ēkas nostiprinātas ar raupjiem, gandrīz netēstiem akmeņiem, vienīgi pa kādam logam vai durvīm vēl glabājot tradicionālos ornamentus. Pašu brugiešu celtnes šķita uzkumpušas un sarāvušās gluži kā krūmi ap Trillā būvētajām priežu slaiduma sienām. Ejot prom no pilsētas centra uz sudraba raktuvju pusi, brugiešu celtņu kļuva mazāk, to vietā arvien vairāk slikti uzturētu kilriešu māju. Daudzas bija apdzīvotas, un no tām dvesa nolaistība: pagalmā atstāta veļas bļoda ar pāri plūstošu lietusūdeni, pelēkas, noskrandušas drēbes uz veļas auklām, pagalmos atstātas rotaļlietas, suņabūda tās iemītnieks aizdomīgi noskatījās uz mani un nolēma, ka es neesmu uzmanības vērta. Visskaistākā pilsētas daļa, kur kilri būvētajām mājām vēl piemita to sākotnējais smalkums, bija brugiešu pievārte.

Ceļš sazarojās. Kreisajā pusē bija ceļš uz Sillu sargs noskatījās, kā es paeju viņam garām, bet neko neteica un labajā pusē bija pamestais ceļš uz raktuvēm. Akmens sienās bija iedzīti metāla riņķi, droši vien sena vagonešu ceļa paliekas. Sienas kļuva ar katru soli augstākas, to šķautņainās malas saplosīja debesis, un mēness spīdēja starp tām sudraba gaisma uz akmens, uz zemes. Sīki akmentiņi grabēja un ripoja man zem kājām, un to skaņa atbalsojās un pastiprinājās vienā ritmā ar maniem sirdspukstiem.

Es ieklausījos savās jūtās un biju pārsteigta par to, cik tās ir pieklusinātas. Man būtu vajadzējis alkt pēc Boorda, man būtu vajadzējis viņu iekārot, sajust nepārvaramu tieksmi pēc viņa. Bet es? Es tikai zināju, ka man ir jāaiziet pie viņa gan viņa burvestības dēļ, gan tāpēc, ka nezināju, ko citu man darīt.

Viņš nedrīkst uzzināt par manām spējām, es satraukti domāju, viņš ir mags un noteikti pamanītu, ja es spētu tik viegli turēties viņam pretī. Viņam nebūtu grūti apsūdzēt mani pesteļošanā vai pat burvestībā un man, svešzemniecei, nebūtu ne mazāko cerību izsprukt no Brugas likuma varas.

Tieksme pēc viņa kļuva spēcīgāka, un es tai ļāvos atdevu sevi emocijām, ļāvu, lai sagrūst viena no manām sienām. Jau mirkli pēc tam es biju jūtu varā satraukums un bailes, un savāds fizisks prieks, alkas, kautrība, kaisle. Es cīnījos pēc elpas mana sirds bija iestrēgusi rīklē, un es nevarēju ievilkt gaisu, es slīku, slīku šajā maģiskajā naktī, šajā sudraba gaismā.

Es apstājos uz mirkli, skatījos klints ēnā.

Tur, jā, tur. Ceļa galā bija raktuves, to mute aizvērta ar smagām durvīm. Dažus soļus uz manu pusi, pret akmens sienu atslējies, stāvēja Boords. Viņš bija tērpies baltā, un viņa greznā, smalki izšūtā šalle aizsedza degunu un muti. Tā bija balta piena krāsā, ar zelta izšuvumiem, un, kad viņš pagrieza galvu, es dzirdēju simtiem sīku zvaniņu iekliedzamies vienā balsī, kā putnu baram bailēs izspurdzot no koka lapotnes debesīs.

Kā es skrēju, klūpot uz nelīdzenās zemes, kā es skrēju pie viņa, mēnesakmens dejo uz manas ādas, auksts un vēss pret karstu un maigu, kā es steidzos viņu satikt.

Es nesapratu, kā vispār spēju tik ilgi izturēt, tik ilgi likt viņam gaidīt.

"Tu kavējies," viņš teica. Es redzēju viņa acis un dusmu rievu starp tām, bet ne žokļa līniju, ne lūpas. Tas ir viens no daudzajiem magu paņēmieniem: skatīties, vērot, zināt visu par otru, bet neparādīt gandrīz vai neko no sevis paša. Es sakodu zobus. Visa iekāre bija pazudusi tikpat ātri kā uzradusies. Te nu viņš bija, vēl viens savas varas apsēstais, te nu viņš izrādīja savu pārākumu pār vienkāršajiem ļaudīm pat ar šalli, kuru parastam cilvēkam nebūtu ļauts valkāt. It kā burvjiem jau tā nebūtu pārāk daudz priekšrocību.

"Kāpēc tu esi tik vēlu?" Boords pieskārās manam vaigam, un es piespiedu savu seju atslābt, vismaz izlikties, ka esmu viņa burvestības ietekmē.

"Es…" noriju siekalas, skatījos sāņus un projām, mēģinot izdomāt kādu attaisnojumu.

"Tu baidījies no manis?"

Viņa roka virzījās lejup pa manu kaklu, satvēra mani pie skausta un turēja un es iedomājos, ka pietiktu ar vienu asu, spēcīgu rāvienu, lai pārlauztu man mugurkaulu. Es skatījos uz viņu, jo tā šķita pareizi.

"Jo tev būtu jābaidās."

Un es paklausīgi baidījos, es baidījos tik ļoti, ka pat neuzdrīkstējos būt nikna.

"Tev būtu vajadzējis baidīties no neatnākšanas vairāk, nekā tu baidījies atnākt," Boords teica drīzāk sev nekā man. Viņš izklaidīgi pētīja manu seju it kā es būtu kukainis ar dažām liekām kājām vai bez ierastajiem punktiņiem un viņš nevarētu tā īsti saprast, kas ar mani nav kārtībā.

Viņš pat necenšas manī ieklausīties, kāda sīka balstiņa mani teica tikpat nobijusies kā es, maza un bērnišķīga, bet vienlaikus drosmīga un lepna. Es viņam neesmu nekas. Nekas!

Boords pievilka mani sev tuvāk, aplika otru roku man ap vidukli. Viņš sajuta, ka mans augums saspringst un notrīs, viņš klausījās manā elpā. Un es nebiju tur. Es nebiju tur ne viņam, ne sev. Vai viņš ar lūpām pieskārās manai ādai, vai tas bija tikai maigais audums starp mums? Vai viņš ieelpoja manu matu smaržu? Es nezināju. Es neesmu šeit, es domāju, manis nav nekur. Un viņš varēja darīt jebko jebko. Viņš nespētu mani pat aizsniegt, kur nu vēl pieskarties. Viņš nezinātu.

"Kas notika?" Boords maigi murmināja man ausī. Es sajutu, kā viņa augums saspringst it kā viņš to būtu uz mirkli pametis, it kā ari viņš nebūtu šeit. Divi cilvēki mēnesgaismā pie sudraba raktuvēm, piespiedušies viens pie otra, no malas noteikti izskatīdamies pēc mīlētājiem, un neviens no viņiem…

"Bija kāds cits," es čukstēju. Es baidījos melot. "Kāds, kas vēlējās palikt ar mani, kāds, kas vēlējās pasargāt mani no tevis." Un es atkal ieslīdēju šai mirklī, baidīdamās domāt tālāk, baidīdamās pateikt viņa vārdu.

Es ieelpoju Boorda smaržu: rūgts muskuss un vēl kāda pazīstama smarža smarža, kas atsauca atmiņā tumsu un bailes, bet es nezināju, no kura laika. Boorda roka uz mana skausta kļuva stingra un nežēlīga.

"Kāds cits?" viņš norūca un atgrūda mani. Es sagrīļojos, bet nenokritu. Viņš tuvojās man, un es atkāpos, nobijusies no dusmām viņa acīs, nobijusies par savu dzīvību. "Padauza, tu apsolīji!"

"Es nevarēju viņam pretoties," es vārgi teicu tie bija meli, bet Boords mani nepieķēra. Es pārsteigta iepletu acis magam nevajadzētu būt tik neuzmanīgam. Viņa acīs maniem meliem būtu jābūt tikpat skaidri redzamiem kā mēness diskam.

"Kas viņš ir?" Boords uzkliedza, bet negaidīja atbildi. Viņš satvēra mani pie rīkles un piespieda pie klints sienas. Es nevarēju paelpot. Es satvēru viņa roku, centos atbrīvoties, bet man neizdevās. Es spēru, bet pārāk vārgi man bija kauns par sevi, kauns būt notvertai kā jaundzimušam kaķēnam, kā mazai meitenei, kas vēl neko nesaprot, kauns nomirt kā mazai meitenei, kas nepretojas.

"Kāds, kas ir labāks par tevi!" Es domāju stipri un nikni, tik skaļi, ka viņam bija tas jādzird, pat ja pār manām lūpām nenāca ne skaņa.

Boords skatījās uz mani, acis pieplūdušas asinīm.

"Es zinu," viņš teica. "Es zinu, kurš tas ir. Tas nelietis. Viņš vienmēr vienmēr cenšas aizvilt manas sievietes… Bet šoreiz, jā, šoreiz es pārspēšu tevi!"

Boords vēl stingrāk sažņaudza man kaklu. Pēkšņi ar pārsteidzošu, reibinošu skaidrību es sapratu, ka viss ir beidzies, ka vairs nav jēgas izlikties. Es miršu šeit, viena pati ar šo magu, kurš domā, ka es esmu tikai vienkāršs cilvēks, tikai svešzemniece. Šeit es miršu, un vienīgais, ko es nožēlotu, ja es nomirtu bez pretošanās.

"Tu mani nedabūsi," es nodomāju, viegli un stipri. Es domāju citā tonalitātē nekā viņš, tik citādi, ka viņš nevarētu to nepamanīt.

Un viņš pamanīja. Viņš paskatījās uz mani tā, it kā pirmo reizi ieraudzītu manu seju, un savā ziņā tā arī bija. Es smaidīju un skatījos pretī, ievērodama katru niansi sviedrus, kas tecēja pār viņa pieri, apsārtušās acis, mitro šalli pār muti. Viņš siekalojas. Kā dzīvnieks. Es būtu smējusies, ja man būtu elpa.

"Nu tā satraucies manis dēļ, tā satraucies, puisīt?" es domāju, zinādama, ka Boords droši vien sajutīs tikai manu domu toņkārtu, ne vārdus. Ar to pietika. "Bet zini ko? Viņi nāk pēc tevis, un viņi tevi panāks."

"Kas nāk?" Boords palaida mani vaļā un atkāpās, pameta skatienu uz ceļa pusi, tad uz sudraba raktuvēm.

Durvis vēl joprojām bija slēgtas, bet tas viņu nespēja nomierināt. "Kas?"

Es cīnījos pēc elpas un atguvu to ar gārdzienu, klepoju un sēcu, lādēdama sevi par šo vājuma izpausmi.

"Par ko tu runā?"

Es paskatījos uz viņu, pacēlu uzaci es ne par ko nerunāju, muļķi, es domāju tev taču vajadzētu zināt atšķirību!

Boords ierēcās un metās man virsū, satvēra mani pie pleciem un skatījās acīs viņš ielauzās manās domās, mēģinādams uzminēt mīklu, kurai nebija atrisinājuma, jo es to visu biju samelojusi, visu. Es sajutu karstumu un sāpes, un muskuļu krampjus mēlē un lūpās, un rēgus, kas tuvojās viņam no visām pusēm, man aizsitās elpa, lai ari šoreiz tam nebija nekāda fiziska iemesla, tikai maģija, tikai viņa vēlēšanās uzgrūst daļu no savas nastas man. Kas ar mani notiek? viņš domāja, viņš prasīja man, bet es nezināju. Krampji, ledains aukstums roku un kāju muskuļos, akmens stingums un sveša elpa aiz muguras viņš centās pagriezties, bet nespēja vairs. Viņš zināja, kaut kas stāv viņam aiz muguras, kaut kas slepkavīgs un ļauns, bet es tur neko neredzēju. Tā ir tava kilri maģija, tu padauza, tu ragana! viņš domās kliedza uz mani, un tad šī sajūta, šis aukstums, kā desmitkāršotas nāves bailes, kas ari bija pati nāve. Viņš atgāza galvu krampjos, un mute iepletās gluži kā kliedzienam, acis žilbināja baltais mēness, sudrabs, sudrabs, sudrabs.

Un tad tikai ledusauksts tukšums.

5. nodaļa

Šūpo mani, lāču mamma, Ārā vēji gaudo, Turi mani, lāču mamma, Līdz pat rīta ausmai.

Kilri šūpuļdziesma

Es biju meža malā, spēlējos ar akmeņiem un rīkstītēm, un māla gabaliem. Māte pienāca man no mugurpuses un sabiedēja mani. Lielā, ar dvieli pārklātā bļodā viņa nesa pusdienas manam tēvam. Es arī dabūtu pa karotei, ja viņa neskatītos. Ja viņa redzētu, tad atņemtu man ēdienu kas nestrādā, tam nebūs ēst, ne jau tev vajag spēku, tēvam vajag.

"Celies," viņa teica. Es izņēmu akmentiņus no svārku ieloka un saliku zemē, sakārtoju tos tā, lai viņiem nebūtu grūti sadzīvot. Akmentiņi paši nevarēja kustēties, tāpēc man bija jābūt iejūtīgai. Un tad noliku tiem blakus mitro, sarkanbrūno māla pikuci.

"Celies!" viņa uzkliedza, un es piecēlos, bet ne gana ātri. "Kas tev kaiš?"

Es mēģināju izdomāt atbildi. "Atbildi man!" viņa teica.

Un tad viņa teica: "Trīs reizes tas nomirst, un tad tas kalpo, vai zini, kas tas ir?"

Mēs bijām mārka malā, mēs visi trīs, un tēvs uzlika roku man uz pleca, bet neko neteica.

"Atbildi, Nela!"

Es klusēju. Es klusēju tā, kā klusēja tēvs. Asa pļauka pa vaigu, bet sapnī tā nesāpēja.

"Vispirms to nogriež, tad salauž, tad noslīcina, un tad tas mums kalpo," mana māte teica.

"Tie ir lini," teica tēvs un pamāja uz ūdens pusi, kur tieši zem duļķainās virsmas puva linu stiebri un locījās gaiši pavedieni, lai arī tur nebija straumes locījās, kustējās, stiepās pēc manis; noslīcinātas raganas mati, viņas galva bija pagrūsta zem ūdens un turēta tik ilgi, līdz plaušas pieplūda pilnas melnā ūdens, kas smaržoja pēc tumsas, kas garšoja pēc trīsreiz mirušas miesas.

Bet es vairs nebiju ūdenī, mana seja bija piespiesta pie tēva pleca, un es izlikos, ka esmu aizmigusi, jo viņš nesa mani mājup visu tālo, tālo ceļu līdz mājām. "Šūpo mani, lāču mamma," viņš klusi dudināja, balss bez melodijas, gluži kā manējā, šūpo mani, lāču mamma, bet viņš palaida

mani vaļā, un es izniru līdz virsmai, lēni, lēni pamostoties.

*

Viņš dungoja strādādams. Ne mans tēvs ka es vispār varēju to iedomāties? bet kāds, kas droši vien bija mans dziednieks. Viņš aptina ap mani burvestību no tumšas, riebīgas smaržas un kaut kā vēsa un gļotaina, kas pieskārās manai ādai, kaklam un pleciem, un deniņiem, es jutu, kā matos ierit vēsa urdziņa, un viņa rokas man jau šķita pazīstamas. Pazīstamas, uzticamas. Es saviebos un pakustējos, es gribēju izlauzties, bet viņš turēja mani ciet mans ķermenis nekustīgs, negribīgs, mēms.

"Būs labi," viņš murmināja bruoniski. "Tu izveseļosies. Līla, līla," viņš piemetināja kilriešu valodā ar savādu akcentu es atkal aizplūdu, atkal ieaijājos miegā, sapņaini ceļodama sava dziednieka balsi, viņa roku maigumā ai nē, tās man pat nepieskārās, tikai tuvojās manai ādai, es jutu viņa kustību, viņa saudzlgumu, viņa klātbūtni.

"Guli," viņš teica. "Tev vēl jāguļ."

Nē, man nav jāguļ, es gribēju teikt, es vairs negribu gulēt, un es negribu tavu maģiju un tavas zāles, es nekad to neesmu gribējusi, nekad.

Bet viņš uzlika plaukstu man uz acīm nē, nepieskaroties un es sekoju tai, kā laiva seko virvei, kas ved to tālumā tumsā un miglā.

*

Es pamodos vēlreiz šoreiz tad, kad man vajadzēja mosties. Atvēru acis, nezinādama, cik daudz no iepriekš piedzīvotā bija sapnis un kas patiesība. Es centos pakustēties, bet tas man neizdevās mans augums bija pilnīgi atslābis un mierīgs, un es nevarēju sasprindzināt nevienu muskuli. Labi vismaz, ka man pietika enerģijas, lai elpojot izplestu plaušas, bet dziedniekam nevajadzētu cerēt uz pārmērīgu pateicību no manas puses.

"Atver acis," viņš teica, un es paklausīju vai es būtu varējusi to izdarīt, pirms viņš man lika?

Dziednieka seja pamazām kļuva skaidrāka. Brugietis ar tumšbrūniem matiem un biezu, labi koptu bārdu, lielām un pelēkām acīm un tik tumšām skropstām, ka uz mirkli viņš izskatījās pēc kāda no tiem aktieriem, kas uzklāj nedaudz ogles putekļu ap acīm, lai izskatītos dramatiskāk. Spriežot pēc pārējā izskata, viņš noteikti nebija viens no aktieriem es drīzāk sajutu nekā redzēju raupju, pelēku vienkārša auduma tuniku un šalli.

"Mani sauc Dārs, es esmu dziednieks. Un kā sauc tevi?"

"Vega," es atbildēju. "Ko tu ar mani dari?"

Viņa uzacs viegli noraustījās acīmredzot nebija paredzēts, kas es varētu pateikt pat tik daudz. Vai nu tāpēc, ka es biju ļoti vārga, vai tāpēc, ka mani saistīja maģija.

"Es tevi ārstēju. Vai tu kaut ko atceries?"

Es saraucu pieri un apdomājos.

"Saki patiesību," Dārs teica nu jau pavēlošākā tonī. Dziednieks, es nodomāju. Nu paldies! Ikvienam maģijas novirzienam ir sava loma, un dziedniekiem šī loma saistījās ar sāpēm. Jā, ar sāpju dziedēšanu, bet ari ar sāpju izraisīšanu ikvienam muskulim, ikvienam loceklim kļūstot nevarīgam, cilvēkam kļūstot par lelli dziednieka rokās, bet ķermenim par smalku izstrādātu mocību karti. Es mēģināju atcerēties, kādus ievainojumus esmu guvusi neko daudz, stingri ņemot, un nospriedu, ka pilnīgi noteikti nebūtu bijis nepieciešams man atņemt kustību spēju. Tātad man bija izvēle vai nu pateikt patiesību, nu daļu no tās tagad, vai arī būt spiestai to pateikt vēlāk, kad viņš ķersies pie nopietnākas maģijas.

"Vai tu kaut ko atceries?"

"Jā," es teicu. Runāšana bija sāpīga.

"Kas notika?"

"Es satiku Boordu. Pie sudraba raktuvēm." Es runāju lēni gan tāpēc, ka citādi nevarēju, gan tāpēc, lai apdomātos. "Tur… viņš bija…" es apzināti aprāvos. Dārs saknieba lūpas, un viņa acis ieguva tērauda nokrāsu. Viņš bija nikns, bet es nezināju, uz ko. "Boords nebija apmierināts, un viņš mani žņaudza. Kliedza. Un tad… tad viņš nokrita." Pēkšņi es sapratu, ka biju tikai pieņēmusi, ka Boords ir miris, jā, man šķita, ka es jutu viņu mirstam bet nebiju pārliecināta, ka vispār ir iespējams ko tādu just.

"Kā tas notika?"

"Viņš vienkārši nokrita." Es centos pakustināt rokas, atdarinot Boorda kustības, bet nevarēju. "lā, it kā viņš sniegtos pēc kaut kā. Pēc mēness. Viņš izliecās. Kā loks. Krita atmuguriski. Varbūt viņš… Kas notika?"

"Viņš ir miris," Dārs teica. Viņa seja apmācās. "Viens no spēcīgākajiem magiem visā Brugā miris. Un te esi tu. Svešiniece."

"Es viņam neko neizdarīju," es teicu. "Es pat nevarētu…"

Dārs kādu bridi apdomājās. "Boords zinātu," viņš beidzot nosprieda, tad iebrauca ar roku matos žestā, kas šķita kā atmiņas no senākiem laikiem pirms bārdas un nopietnās attieksmes. Es iztēlojos Dāru kā zēnu, mazu un nedrošu vismaz līdz brīdim, kad viņš atklāja savu aicinājumu.

"Vai tu atceries kaut ko par to nakti? Vai kaut kas bija citādi nekā parasti?"

"Es parasti nemēdzu… satikties ar magiem," es teicu, un, man par pārsteigumu, Dārs viegli nosarka. "Bet es nebiju gaidījusi, ka viņš būs tik…"

"Tik kāds?" Dārs asi paskatījās uz mani, gribēja turpināt, bet aprāvās.

"Tik dusmīgs." Man pat izdevās nedaudz paraustīt plecus. Dārs to nepamanīja. "Viņš saniknojās gandrīz uzreiz, it kā es nebūtu… tas bija tā, it kā viņš vispār nebūtu mani pamanījis, tik dusmīgs viņš bija." Es centos atklāt iespējami maz no tā, ko pati biju sapratusi par notikušo.

"Vai viņš kādu pieminēja? Kaut ko īpašu?"

"Pieminēja, jā," es teicu. "Boords teica, ka esot kāds vīrietis, kas vienmēr aizviļot viņam sievietes. Varbūt jums vajadzētu šo vīrieti atrast."

"Jā," Dārs nomurmināja un saberzēja seju, tad paskatījās uz savām rokām. Viņam uz pirkstiem vēl joprojām bija tā pretīgā ziede. "Tas vīrs mums būtu jāatrod."

"Labi." Es pasmaidīju. "Kad es varu iet?"

"Ne tagad," Dārs atbildēja.

"Bet man nekas nesāp."

"Tev nekas nesāp tāpēc, ka es vēlos, lai nesāp. Tikko tu pakustēsies, tā sāpes būs stiprākas, nekā tu vari iedomāties. Tāpēc paliec šeit un paārstējies. Lai kur tu gribētu doties, tas var pagaidīt."

Viņš to teica tā, it kā tie nebūtu draudi, tikai draudzīgs ieteikums, bet es zināju patiesību. Tāpēc turēju muti ciet un ļāvu, lai Dārs pārbauda mani, viegli ar pirkstu galiem pieskaroties manam kaklam un dungojot.

Es klausījos. Es centos saprast viņa burvestību, sajust to no iekšpuses, iepazīt kā daļu no sevis jo tas bija vienīgais veids, kā nebūt tās upurim.

*

Viegls klauvējiens pie durvīm, kluss čīkstiens, tām atveroties.

Dārs pagriezās, un arī man izdevās nedaudz pacelt galvu, lai paskatītos uz ienācēju. Koka durvis šķita tumšas, gandrīz melnas pret balinātajām sienām, un sieviete, kas stāvēja durvīs, ari šķita ienākusi no citas, naksnīgas pasaules. Tumšie, cirtainie mati, gandrīz melnās acis viņa bija dziedātāja no tavernas.

"Ronada." Dārs noņēma rokas no mana kakla. "Tev nevajadzēja šeit nākt."

"Tā ir viņa, vai ne?" Ronada teica.

Dārs piecēlās. "Tev nevajadzētu uztraukties."

"Es neuztraucos." Ronada pēkšņi pasmaidīja žilbinošs smaids, kas nepieskaras acīm. "Redzi? Viss kārtībā." Viņa ne uz mirkli nenovērsa skatienu no manas sejas, un es nespēju atšifrēt viņas sejas izteiksmi. Kā jau tam būtu jābūt ar magiem.

"Ronada, tu domā, ka viņa ir kaut kaut kādā veidā saistīta ar…?"

"Ar magu, kurš nomira viņas acu priekšā?" Ronada iesmējās, un es nodrebēju. Šīs vienkāršās kustības dēļ viss mans ķermenis uz mirkli iesāpējās un tad aprima.

"Nāc. Es iedošu tev kaut ko nomierinošu." Dārs piecēlās un aplika roku ap Ronadas pleciem. Viņa to pat nepamanīja.

"Man ar viņu jārunā." Un te jau viņa sēdēja uz manas gultas malas. "Pie senču gariem, ar ko tu esi viņu apstrādājis? Viņa smird pēc pūstoša dīķa."

"Lielākoties tas ari ir pūstošs dīķis," Dārs teica, bet Ronada viņā neklausījās. Viņa pieliecās man tuvāk, satvēra manu seju savās slaidajās plaukstās, skatījās man acis.

"Man jāzina patiesība," viņa teica. "Vai tu vai viņš un tu…?"

"Nekas tāds nenotika," es teicu. Savādi, cik lepns var justies cilvēks, kas bezpalīdzīgi guļ gultā, nozieķēts ar mārka ūdeni. "Viņš mani gandrīz vai nožņaudza, bet tas arī viss."

"Jā…" viņa nomurmināja, vairāk nolasot no pieskāriena nekā no maniem vārdiem. "Es tev ticu. Tu esi apbrīnojama."

"Apbrīnojama?"

"Tu esi tikai vienkāršs cilvēks. Un tomēr tu spēji turēties viņam pretī. Es darīšu, ko varēšu, lai pieliktu punktu tām baumām, kas jau tagad ir dzirdamas pilsētā."

"Paldies," es nočukstēju. Viņa bija pirmais cilvēks visā Brugā, kas neskatījās uz mani ar aizdomām un naidu, kas man ticēja un vēlējās palīdzēt. Un turklāt viņa bija mags.

"Paldies tev," viņa teica un pasmīnēja. "Es nebiju pat cerējusi, ka kāds spēs ierādīt Boordam viņa vietu."

"Diez vai no tā tagad ir kāds labums," Dārs piezīmēja.

Ronada uz viņu paskatījās.

"Viņš ir miris, Ronada." Viņa tonis bija neitrāls bez nekādām emocijām.

"Jā. Viņš ir miris." Ronada samirkšķināja acis un piecēlās.

"Un tu tiešām domā, ka baumām nav pamata?"

"Baumām, ka svešzemniece, kaut kāda vienkārša kilri sieviete, varētu nogalināt Brugas izcilāko magu?" Ronada asi iesmējās. "Tās baumas izplata ļautiņi, kas mūs ienīst un alkst visu mūsu nāves, tas ari viss. Protams, viņa nav vainīga."

Dārs bridi skatījās uz viņu, tad uzmeta skatienu man. "Guli," viņš teica, un es aizvēru acis. Man izdevās tās atvērt tikai tad, kad durvis aiz abiem magiem jau bija ciet.

Viena pati, burvestības sasaistīta, un es vēl nebiju to pilnībā izpratusi. Bet atbrīvošanās bija tikai laika jautājums un man nebija ne mazākās vēlēšanās gaidīt bezdarbībā.

6. nodaļa

i

Paldies tev, mans dziedniek, par zālēm un veldzi, Par maigajām rokām un glāsmaino peldi, Bet vairāk par visu paldies tev par mieru, Kas ļāva man izturēt slimības dienas.

Tradicionāla kilri pateicība dziedniekam

Kas nepieciešams, lai atraisītu burvestības saites? Pazīt sevi, nesaudzīgi paskatīties uz savām jūtām un spēt tās atšķetināt no maga ievītajām. Zināt vai vismaz apjaust, ko ir vēlējies panākt mags, kas ir ar tevi strādājis, un viņa vājās puses. Tam nepieciešams godīgums un nesaudzīga sevis pazīšana, spēja pieņemt visnežēlīgāko patiesību: ka tu neesi tik sarežģīta, kā tev gribētos domāt, un tajā pašā laikā tu pat nespēj saprast sevis veidoto emociju tīklus. Reizēm man šķiet, ka burvis pat nerada nekādas emocijas, tikai vēl vairāk sajauc tās jūtas, kas jau piemīt viņa pakļautajam. Reizēm es brīnos, kā magi var ar to sadzīvot vai viņi ir atraduši paši savu burvestību vai arī tikai radījuši smalku pašapmāna vairogu, kas aizsargā viņus pret citu burvestībām jau tāpēc vien, ka ir pārāk sarežģīts, lai kaut kas tajā ielauztos? Vai ari tas bija galvenais iemesls burvju nespējai ilgi palikt vientulībā?

Es gulēju nomodā, atklādama savu ķermeni no jauna: kuras tā daļas es varēju pakustināt un kuras ne; nošķirdama atsevišķus dziedināšanas pavedienus: manu pašas vēlmi vienkārši gulēt, mirušai un atšķirtai no pasaules; dusmas, ko es biju nogrūdusi tik dziļi, ka tās nospieda manis pašas vēlmi piecelties; bailes no sāpēm, vainas atblāzmu un līdzjūtību Boorda ciešanām jo viņa nāves sāpes vēl joprojām atbalsojās man galvā, viņa nāves mirklis ierakstīts manas bezapziņas tumšajos laukos.

Es nekad vēl nebiju bijusi tik tuvu kāda nāvei pat tad, ja tas bija mans ienaidnieks, pat tad, ja man bija iemesls vēlēties viņa nāvi. Pamazām es sapratu, ka es to nevēlējos es gribēju doties atpakaļ laikā, kad vēl neviens nebija miris, vai vismaz atpakaļ sapnī un nekustībā.

Es satvēru šos emociju pavedienus un citu pēc cita tos pārrāvu lēni, pacietīgi, gluži kā varētu pamazām pārrīvēt virvi, ar kuru sasietas rokas un kājas. Es pētīju šīs jūtas, līdz tās vairs nebija īstas, vairs nebija manas. Es pakustināju rokas. Es nolaidu uz grīdas kājas. Es apsēdos uz gultas malas.

Es gandrīz nokritu uz grīdas, kliedzot sāpēs: jā, Dāram bija taisnība, es cietu sāpes, lai arī man nebija ne jausmas, no kurienes tās nāca: šīs skumjas, šī zaudējuma sajūta, kas pārvēlās man pāri kā vilnis. Cilvēka nāve. Gabals, kas izrauts no cilvēces miesas. Ne nokaltis un nokritis kā lapa rudenī vai kā ķiršzieda lapiņa, kas dod vietu auglim: es biju kā zaļš, vidū pārlauzts zars, ādai pārplīstot, pirkstiem bezspēcīgi meklējot to, kā man tagad trūka, kā nebūs vairs nekad.

Es nezināju, ka ir iespējams raudāt par kādu, kas ir ienīsts. Es cerēju, ka šīs sāpes aizies, ka tās pāries, un es nezināju, vai jebkad tā notiks.

Bet es lēni piecēlos, apreibusi, šūpodamās, un devos uz durvju pusi. Tur, tālāk, kāds satraukti kliedza: skaņas, kas šeit šķita tik neiederīgas. Lēni es izgāju no istabas un lejup pa koridoru. Sāpes padarīja manas kustības lēnas un neveiklas, manas kājas pinās garajā, šaurajā slimnīcas kreklā. Koridora galā es redzēju izeju uz plašu priekštelpu, kas bija pilna ar satrauktiem cilvēkiem. Uz grīdas rindām vien gulēja sāpēs vaidoši cilvēki.

Es samiedzu acis, cerot, ka tas nenotiek pa īstam.

*

Es vēroju notiekošo seju pēc sejas, sajūtu pēc sajūtas. Pustumsa, pārāk zemie griesti un cilvēki, kas bija sarindoti līdzās cits citam. Es redzēju kādu seju vienos putekļos un sāpēs. Strādnieka mutes kaktiņos bija sakrājušās tumšas putas, un jauns zēns vienkāršā pelēkā tērpā bija noliecies pār viņu, atglaudis vīrieša matus no pieres un pacēlis viņa acs plakstiņu, lai ieskatītos tumšajā zīlītē. Es redzēju raudošu sievieti, ko aizveda projām maiga, bet uzstājīga māsa, un es redzēju vīrieti, kurš, šķita, ticis cauri vieglāk: viņš bija piecēlies nestuvēs sēdus un skatījās apkārt neko neredzošām acīm. Es redzēju Dāru tā visa vidū viņš deva pavēles, pa vienam apskatīja slimniekus. Es redzēju cilvēkus, kas nesa svaigus dvieļus un ūdens bļodas, redzēju cilvēkus, kas nesa projām netīros auduma un drēbju gabalus. Viņiem es varēju palīdzēt, un to ari darīju. Es stiepu tīra ūdens bļodas un izlēju netīro ūdeni ārā, kur tas ieplūda zemes plaisās.

Pēc piektās bļodas es piespiedu sevi apstāties un izstaipīties, un pamest kaut vienu skatienu apkārt. Slimnīca bija uzbūvēta pilsētas malā, pie pašas klints sienas piespiedusies atsevišķi no visām pārējām ēkām. Nelielajā dārziņā es atpazinu dažādus ārstniecības augus, bet tur nebija neviena košumzieda, pat ne Brugā tik populāro violeto un dzelteno puķīšu.

"Hei!"

Es satrūkos, dzirdot pazīstamu balsi.

"Tev ir labāk, vai ne?"

Tas bija Lugs. Viņš bija nevērīgi atbalstījies pret slimnīcas sienu, un es gribot negribot sāku domāt, cik ilgi viņš tur jau stāv.

"Ir gan labāk, jā. Bet darāmā arī ir daudz."

"Viņi liek tev strādāt, lai atlīdzinātu par ārstēšanu?" Viņa acīs kaut kas iemirdzējās, droši vien uzjautrinājums.

"Nē." Es pēkšņi samulsu, un tas mani īpaši neiepriecināja. Man nebija nekāda iemesla mulst. "Kā tu zināji, ka es esmu šeit?"

"Nu, es tevi uz šejieni atnesu, un tu neizskatījies pēc cilvēka, kas varētu kaut kur aiziet pats saviem spēkiem. Tā ka tev droši vien būtu jābūt šeit."

"Tu mani atnesi uz šejieni?…"

"Tevis no rīta nebija. Un es nospriedu: lai cik laba nakts tev nebūtu bijusi, rīta drēgnums to labāku nepadarīs." Lugs pasmīnēja. "Piezīmēsim, ka es pilnīgi lieki par tevi uztraucos. Ja tu spēj tikt galā ar magu, tad rīta drēgnums tāds nieks vien ir."

Es atvēru muti, lai kaut ko atcirstu, un Lugs pacēla rokas, kā atvairot ļaunumu. "Es tikai jokoju, jokoju, Vega. Man vēl sava dzīvība dārga."

Es nopūtos. Āksts. "Paldies tev. Droši vien tu izglābi man dzīvību."

"Pateiksies tad, kad tava dzīvība patiešām būs glābta. Tas ir tad, kad būsim projām no šejienes." Lugs izslējās, un tikai tad es pamanīju, cik saspringts ir viņa augums.

"Kā tā?"

"Padomā ar galvu. Tu, svešzemniece, ierodies šeit un tajā pašā naktī tavās rokās nomirst burvis. Tu domā, ka neviens tevi neturēs aizdomās? Tev veicas, ka tie strādnieki cieta negadījumā, citādi tu pat no istabas ārā nebūtu tikusi."

"Viņi taču nevar vainot mani. Es nebūtu varējusi nogalināt magu."

"Viņi tik un tā tevi vainos. Jo tu neesi viena no viņiem. Tici man, ikviens priecātos par iemeslu tevi sodīt."

"Un, ja es došos projām, viņi būs pārliecināti, ka esmu vainīga."

"Un kas tev par to?" Lugs pasmaidīja. Un šajā smaidā es redzēju: tu taču tāpat aiziesi no šejienes. Tu no visurienes aizej, lai neatgrieztos. Šeit tev tāpat nav vietas, vispār nekur tev nav vietas. Kāda nozīme tam, ko citi domā par tevi, pasaule taču ir pietiekami liela, lai bezgalīgi klejotu tai cauri. Vai tad ne?

"Nē," es teicu.

"Kas nē?"

"Nē, es neiešu prom. Es šeit esmu vajadzīga. Es palīdzu šiem cilvēkiem. Un varbūt es varu palīdzēt ari citiem. Varbūt viņiem vajadzīgs tulks. Jo tev tas noteikti ir lieks."

Lugs sausi iesmējās. "Tu tulkosi pati savu nāves spriedumu."

"Un kā ar Boorda slepkavu? Ja es aiziešu, tad viņi pieņems, ka tā biju es, un slepkava paliks nesodīts."

"Varbūt tas bija negadījums. Tu taču neredzēji slepkavu… es ceru?"

"Nē. Mēs bijām divi vien. Bet tas nebija negadījums."

"Nu labi." Lugs zaudēja pacietību. "Pieņemsim, ka tev ir taisnība, tad tas nozīmē, ka Brugā ir kāds slepkava, kas nogalina magus. Saproti? Magus. Un tu viņu pat neredzēji. Pasaki kāda tādā gadījumā ir tava cerība?"

Es skatījos uz viņu, pēkšņas atskārsmes apstulbināta.

Mana cerība bija atrast kādu, kas var nogalināt magus. Un palikt nesodīts. Mana cerība bija atrast šo cilvēku un iemācīties to pašu. Pat mazākā iespēja iemācīties pieveikt magu attaisnotu jebkādu risku.

"Es palieku," es teicu.

"Lai palīdzētu viņiem atrast Boorda slepkavu? Tev taču viņš nemaz tik ļoti nepatika vai ari es kļūdos?"

"Nē," es teicu.

"Tad kāpēc tu gribi atklāt, kurš viņu nogalināja? Tu esi viņam pateicību parādā."

Un varbūt es gribu pateikt paldies, es nodomāju. Varbūt es gribētu pateikt labi darīts. Varbūt es gribētu pateikt es esmu tavā pusē.

"Es vairs negribu bēgt," es teicu.

Lugs apdomājās. "Es šodien pazūdu no šejienes."

"Labu veiksmi."

Lugs pēkšņi satvēra manu seju plaukstās, it kā gribētu mani noskūpstīt, un es saspringu. Viņš pat nemēģināja man tuvoties, tikai skatījās acīs, lai būtu drošs, ka es nepalaižu garām ne vārda.

"Bruģa ir bīstama vieta, Vega. Man šķiet, ka tu to jau esi sapratusi. Un nē, tas nebija negadījums. Tāpēc esi uzmanīga. Un neaizmirsti par kalnu slimību."

Viņš palaida mani vaļā, pagriezās un devās prom visu vienā plūstošā kustībā. Es stāvēju slimnīcas pagalmā, viena un neveikla, ar pilošu koka bļodu rokā, noskatīdamās viņam pakaļ.

"Pagaidi!" es saucu. "Kā tu zini?"

Viņš pagriezās un kādu brīdi soļoja atmuguriski, nevērīgi pamādams man ar roku. "Es kādu laiku palikšu Grāā. Varbūt tu paspēsi mani noķert. Ja tā tad tiksimies!" Un viņš atkal pagriezās. Es noskatījos, kā viņš pazūd Brugas

ielās, un tikai tad atgriezos slimnīcā.

*

Es atgriezos slimnīcā, un man vairs nebija laika domāt par Lugu tik daudz darbu vēl bija jāizdara. Uz grīdas bija mazāk cilvēku es redzēju, kā vairāki vīri paņem nestuves un dodas dziļāk slimnīcā. Viņi mani pat nepamanīja.

Es kādu laiku biju strādājusi Sillas slimnīcā, tāpēc darbs šeit bija mierinoši pazīstams. Es piepildīju ūdens bļodu, samērcēju ūdenī auduma gabalu un notīrīju kāda strādnieka seju, vienlaikus bubinot kaut ko maigu un mierinošu. Kilri valodā man tas izdevās labāk, bet es darīju visu, ko spēju. Strādnieks atvēra acis skatiens klīda pa telpu, nekur neapstājoties, un kaut ko murmināja pie sevis.

"Ko tu saki?"

"Tie bija visur, visur," viņš teica. Tad murmināja arvien straujāk un straujāk. "Zaļi mākoņi, rūgti es atceros tā, kā viņi man stāstīja. Vienmēr. Es neticēju, es neticēju, es domāju, ka viņu nav, ka tie ir tikai vecu sievu stāsti, bet viņi nāca, tumsa, rūgtums ko es varēju darīt? It kā es kaut ko varētu darīt. Viņiem taču ir no kaut kā jādzīvo, visiem viņiem."

"Kam?"

"Manējiem. Manai ģimenei. Ēst un dzert, un gulēt, un visu ko. Tāpēc jau es tur esmu." Viņš sāka klepot, un es pagriezu viņa galvu, lai tumšās gļotas varētu iztecēt no mutes.

"Kuššš, nerunā," es čukstēju un uzliku roku uz viņa pieres. Tā bija vēsa un mitra.

"Izskatās, ka šis būs dzīvotājs."

Es pacēlu acis, un tur bija Dārs, noliecies pār strādnieku, par ko es rūpējos. "Aiznesiet uz istabu." Vairāki vīrieši pacēla nestuves ar strādnieku un nesa tās prom. Tikai tad Dārs ievēroja mani.

"Ko tu te dari?" Viņa tonis bija nepelnīti ass, un es sarāvos.

"Es mēģinu palīdzēt."

"Vai tad es tev neteicu, lai tu paliec gultā? Tu esi slima tu pamodies tikai pirms stundas vai divām!"

"Man nekas nesāp."

"Bet vajadzētu!" viņš atcirta.

Un tā ari bija. Man būtu vajadzējis ciest sāpes. Patiesībā man nevajadzētu pat būt spējīgai pretoties Dāra pavēlei un piecelties no gultas. Es izmisīgi mēģināju atrast attaisnojumu kāpēc, kāpēc es nebiju vienkārši aizgājusi, kad bija šāda iespēja?

"Es… man likās, ka tu mani sauci…" es vārgi teicu, cenzdamās izklausīties apjukusi. "Man šķita, ka vajag palīdzēt."

Dārs saknieba lūpas, bet tagad viņa dusmas vairs nebija vērstas pret mani. Es biju uzminējusi: viņš nebija pārliecināts, ka satraukumā viņa burvestība ir darbojusies pareizi. Tikpat labi viņš, izrīkojot savus palīgus, būtu varējis nejauši iekļaut šajā grupā mani tādā gadījumā es tikai sekotu pavēlēm, kas domātas citiem, pret savu gribu. Muļķīga un bīstama kļūda.

"Kas te vispār notika?" es apjautājos.

"Negadījums raktuvēs. Un tieši šodien, kad nav Boorda ja viņš būtu bijis klāt, tad strādnieki vismaz nebūtu krituši panikā." Izklausījās, ka viņš ir vairāk noraizējies par cietušajiem strādniekiem nekā par mirušu magu. Es jau gribēju kaut ko vēl piebilst, bet Dārs stingri paskatījās uz mani. "Tas uz tevi neattiecas, svešiniec. Tu esi pārpratuši. Tu mums šeit neesi vajadzīga. Man tu neesi vajadzīga. Ej atpakaļ uz savu istabu. Prom. Un ātri!"

Tas sāpēja. Es zināju, ka viņš rīkojas pareizi, pārcērtot saikni starp mums, un tādas saiknes patiesībā taču nemaz nebija, bet tik un tā tas sāpēja.

"Pazūdi!" viņš patrieca mani kā suni, un kā suns es ari gāju tikai centos turēt galvu augšā un nesmilkstēt. Sāpes bija atgriezušās, man gribējās raudāt, un es vēlējos, kaut nekad nebūtu piecēlusies.

Bet tas viss bija tikai īslaicīgi. Es devos ārā, nevis uz savu gultu. Varbūt Lugām bija taisnība. Dāram noteikti bija taisnība. Es te nevienam nebiju vajadzīga.

Bet bija jau par vēlu. Pie durvīm mani sagaidīja divi sargi un mags apmetni ar kapuci. Šķita, ka viņa sejā ierakstītais riebums pat nebija personisks tā bija pastāvīga izteiksme. Un viņš man kādu atgādināja, bet es nevarēju saprast, ko.

"Vega," viņš teica. Tas nebija jautājums. Es paraustīju plecus.

"Es esmu Nadors, un manā pārziņā ir likums un kārtība Brugā. Tev jānāk man līdzi. Karalis vēlas tevi redzēt."

Viņš pēkšņi pasmaidīja, un es nodrebēju. Man bija diezgan skaidrs ja šis cilvēks smaida, tad nekas labs nav gaidāms.

Bet viņš bija burvis, un viņam blakus bija divi bruņoti sargi.

Es devos viņiem līdzi.

7. nodaļa

Draugs ir tikai aizbāznis caurumam sirdī.

Bruonu sakāmvārds

Es sekoju Nadoram pa mazajām, līkumainajām Brugas ieliņām, labi apzinoties, kā izskatos saburzīta, pa pusei slima un ar sargiem pie katra sāna. Bruģakmeņi jau bija sasiluši saulē un glāstīja manas kailās pēdas, tāpat arī sīkie zāles stiebriņi starp tiem. Ja es dziļi ievilku elpu, tad varēju sajust, ka gaiss smaržo ne tikai pēc manis pašas zālēm, bet ari pēc putekļiem un ziediem. Diena bija mierīga un skaista, un es biju vienīgā, kas spēja to izbaudīt, nepakļaujoties pārējo satraukumam un dusmām.

Cilvēki, sakrustojuši rokas, vēroja mūs no lieveņiem. Daži no viņiem pavadīja mani ar kliedzieniem. Svešzemniece. Ragana. Slepkava. Daži no viņiem skatījās man acīs. Citi rādīja aizsargājošus žestus. Es pieliku apzinātas pūles, lai atslābinātu žokli, es pat mēģināju smaidīt nemanāmi, lai viņi to neuztvertu kā apvainojumu, bet tomēr. Es nezināju, kas ar mani notiks, bet nojautu, ka tas nebūs nekas labs. Lai tā būtu: pēdējai dienai ir jābūt skaistai.

"Izturies pret karali ar cieņu. Neskaties viņam acīs. Nerunā, ja ar tevi nerunā. Neiebilsti. Runā tikai patiesību. Nestrīdies." Nadora vārdi krita kā akmeņi, un man bija sajūta, ka šī instrukcija domāta ne vien man, bet arī viņam pašam. Viņa augums bija saspringts kā uzvilkta stiegra, šķiet, tas vienmēr tāds bija: apsēsts ar pareizu rīcību, vienlaikus paklausīgs un nikns. Es tīši kļuvu par viņa pretstatu, es plūdu brīvi un bez domām, bez raizēm. Pat ja no tā nebija nekāda labuma… Man pašai bija vieglāk.

Ir taču kāda robeža, ciktāl cilvēku var novest, un, kad šī robeža ir sasniegta, vairs nekas nav darāms: tu plūsti prom, brīva un bezrūpīga, un, pat ja tev nepietrūkst raižu, tad pietrūkst vēlmes raizēties par sevi. Un pūļa nežēlība rada pati savu maģiju, kas pamazām iesūcas tevī: arī tev kļūst vienalga un tu kļūsti par to, ko viņi vēlas redzēt. Bez sāpēm, bez jūtām, bez nožēlas. Prom.

Es smaidīju.

Es saskatīju skaistumu bruonu celtnēs to naivajā neveiklībā, to vēlmē sarauties čokurā un saspiesties bariņos, turot sena kilri būvēta tornīša smaili. Dārzi bija nelieli un bieži vien tikai uz palodzēm, jo auglīga augsne šeit bija retums to aizskaloja lieti un aizpūta vējš. Bet cilvēki cīnījās un stādīja ziedus uz palodzēm, un viņi sāka man iepatikties. Ne ļoti nav nemaz tik viegli iemīlēt kādu, kas neapmētā tevi ar akmeņiem tikai tāpēc, ka baidās, bet pietiekami.

Pils bija pati lielākā Brugas celtne un viena no retajām, kurā savādais bruonu un kilri arhitektūras apvienojums šķita teju vai maģiski saskanīgs: robustās, zemās sienas savienoja torņu smailes, kas tiecās debesīs. Pelēks akmens balstīja mozaīkas, kas citādi sadruptu, smagi logu rāmji saturēja kopā smalkas vitrāžas un aizsargāja tās pret vēju un lietu. Pilij bija zema siena, aiz tās dažas ābeles, kas neapšaubāmi bija viens no lielākajiem galma dārgumiem. Es iztēlojos šos augļus, mazus un skābus, iemērktus cukurā un izceptus lielā krāsnī, kā mēs to mēdzām darīt Sillā.

"Priecājies?" viens no sargiem prasīja.

"Jā," es atbildēju, pat nepadomājusi, vai viņš vispār grib dzirdēt atbildi. "Bruģa ir skaista pilsēta."

"Mans brālis šodien bija raktuvēs. Visticamāk, viņš nomirs. Ja izrādīsies, ka tas ir tavs darbs… es tevi atradīšu." Viņa balss bija neizteiksmīga, bet tas tikai padarīja draudus skarbākus.

"Mēs viņu nepazaudēsim," Nadors teica. "Atrast nebūs grūti."

Es gribēju dusmoties uz viņiem. Tas padarītu visu vienkāršāku. Bet es atcerējos cilvēkus slimnīcā, un es atcerējos Boorda pēdējo elpas vilcienu.

"Es ceru, ka tavs brālis atlabs," es teicu.

Sargs neatbildēja.

*

Mēs gājām pa Brugas koridoriem klusumā, pustumsā. Es nevarēju saprast, kā viņi atrada ceļu šajā labirintā, ko divos dažādos laikos radījušas divas dažādas tautas ar mērķi uzcelt iespaidīgāko būvi visā pilsētā un pilnīgi atšķirīgiem priekšstatiem par to, kā tas darāms. Bet varbūt viņi nemaz nemeklēja ceļu; varbūt viņi vienkārši gāja uz riņķi, gaidīdami, kad es bezspēkā sabrukšu, sniedzot viņiem iemeslu pielietot spēku.

"Nador! Nador! Pagaidi!" Pēkšņi no sānu ejas pie mums steidzās Ronada. Viņa valkāja pelēkas drēbes sēru krāsā. "Pagaidi mani!"

Nadors apstājās.

"Kur jūs ejat?" viņa jautāja, tikko bija ievilkusi elpu.

"Pie karaļa."

"Tiešām? Dārs jau izlaida Veģu no slimnīcas?"

"Viņa var staigāt. Tātad viņai jāiet ar mums."

"Tas jā, bet vai viņš ir pārliecinājies, ka Vega nav slima?"

Nadors neatbildēja. Es sajutu nelāgu prieku par viņa apmulsumu.

"Padomā pats," Ronada teica. "Ja nu viņai ir kaut kāda lipīga kilriešu slimība… kaut kas tāds, kā dēļ saslima un nomira Boords. Un varbūt strādnieki ari, galu galā viņa taču pavadīja visu dienu slimnīcā."

"Tas neizklausās ticami," teica Nadors. Katrā ziņā man bija skaidrs, ka viņš negribēja tam ticēt.

"Tu esi gatavs riskēt? Riskēt ar karaļa dzīvību?"

Nadors klusēja.

"Mans draugs teica, ka man varētu būt kalnu slimība," es teicu. "Man gan nešķita, ka tas būtu īpaši bīstami."

"Tev varbūt ne," Ronada teica. "Bet Dārs man ne reizi vien ir teicis, ka tas, kas vienam sagādā tikko jaušamas neērtības, citam var būt nāves spriedums."

"Tev varētu būt taisnība," Nadors negribīgi atzina.

"Kas ir rakstīts likumos?" Ronada pacēla uzaci. "Dari visu, lai sargātu karali no ļauna sevī un citos, vai tas būtu gribēts vai negribēts."

"Man ir dota pavēle," Nadors teica.

"Likums ir augstāks par pavēli."

Nadors bridi stāvēja sažņaugtām dūrēm, neko neteikdams.

"Un tas izskaidro Boorda nāvi," es teicu un neviļus pakāpos atpakaļ ja nu gadījumā es apdraudu viņus visus. "Ja es esmu slima, pati to nezinot, tad ari Boords nevarēja zināt…"

Nadors pagriezās pret mani. Pat pustumsā varēja redzēt, ka viņš ir nobālējis. "Paliec šeit. Es eju uz slimnicu runāt ar Dāru. Ronada, paliec ar viņu!"

"Šeit?" Ronadas balsī mijās pārsteigums ar nepatiku. "Tumšā, putek|ainā koridorā?"

"Ko tad tu gribi?"

"Nesatraucies. Es viņu aizvedīšu drošībā. Bez tam sargi būs ar mums."

Nadors satraukti pielika dūri sev pie lūpām. "Labi. Uz tavu atbildību." Un viņš aizsteidzās pa tuneļiem.

Ronada pagaidīja, līdz Nadors pazūd acīm, tad satvēra mani pie rokas un veda tālāk pa gaiteņiem.

"Uz kurieni mēs ejam?" viens no sargiem jautāja.

"Jūs manis pēc varat nekur neiet," Ronada atteica. "Bet Vegai ir jānomazgājas. Vesela vai slima, bet viņa smird."

Viņa gāja ātri, un sargi mums sekoja.

"Viens no jums var aiziet uz virtuvi, mums ir jāpaēd," Ronada teica, pat nepapūlēdamās paskatīties atpakaļ. Pēc brīža mums sekoja vairs tikai viens kāju pāris.

"Un tu stāvi šeit," Ronada izrīkoja otru, apstājusies pie koka durvīm. Sargs mēģināja protestēt, bet pietika viena skatiena, lai viņš apklustu. "Tu taču negribi teikt, ka tāds vienkāršs ļautiņš kā viņa varētu kaut ko nodarīt magam?" viņa stingri noprasīja. "Vai ari tev ļoti gribas skatīties, kā viņa mazgājas?"

Sargs nikni izslējās, un Ronada pamāja ar galvu, ievilka mani dziļumā un aizvēra durvis aiz mums. Tikai tad, kad mēs bijām palikušas vienas, viņa sāka klusi smieties.

"Tas bija aizraujoši," viņa teica. "Mans brālītis taču ir smieklīgs, vai ne? Tikai nesaki, ka tu nezināji Nadors ir mans brālis."

"Jūs neesat līdzīgi," es teicu.

"Paldies visiem gariem, ne," Ronada smaidot teica. "Nu nesaki, ka viņš nav smieklīgs."

"Iespējams, es nogalināju Boordu," es teicu. Manas lūpas bija sastingušas.

"Neesi nu stulba," Ronada atteica. "Ja tu būtu slima, tad Dārs nebūtu ļāvis man pat tuvoties tev. Tā ka ar tevi viss ir kārtībā nu, vai vismaz būs, kad būsi nomazgājusies. Nāc."

Un es sekoju viņai, pie sevis prātodama, kāpēc tad vispār bija nepieciešams mani aizkavēt. Lai ari, jāatzīst, doma par vannu un maltīti mani kārdināja stipri vairāk nekā iespēja satikt Brugas karali.

*

Telpa, kurā Ronada mani ieveda, nelīdzinājās nevienai, ko es biju redzējusi iepriekš. Tās centru aizņēma milzīgs vara katls, zem kura bija iedegta uguns, bet apkārt gan iekštelpā, gan terasē bija izvietotas dziļas vannas. Es izgāju uz terases un redzēju, ka no tās paveras skats uz nelielu iekšpagalma dārzu.

"Skaisti, vai ne?" Ronada klusi teica, nostājusies man blakus. "Iespējams, šī ir mierīgākā vieta pasaulē vai vismaz Brugā. It īpaši tagad. Viss notiek tik strauji, ka man pat nav bijis laika ieklausīties pašai savās domās."

Es paskatījos uz Ronadu. Magi parasti nav tik runātīgi un atvērti bet varbūt tāpēc viņa arī nebija atzīta par labu magu. Un kas gan es tāda biju, lai viņu vērtētu? Tikai vienkāršs ļautiņš, eksotiska svešzemniece, ne vairāk.

"Es sagatavošu vannu, un tad jau ēdiens būs klāt," Ronada teica. "Reizēm man šķiet, ka Dāram vispār nav ožas vismaz, spriežot pēc tām ziedēm, ko viņš par visām varītēm cenšas citiem uzsmērēt."

Es iesmējos. "Es būtu pateicīga gan par vannu, gan ēdienu. Bet tev nekas nav jādara manis dēļ."

"Nomierinies. Tu jau tā esi pārāk daudz kam gājusi cauri." Ronada iestūma mani ērtā dīvānā. "Sēdi."

Es centos protestēt.

"Es teicu sēdi," Ronada stingri teica, un es attapos un paklausīju. Tas nu gan būtu dīvaini, ja vienkāršs cilvēks pretotos magam. Drīz es ieslīgu pussnaudā, skatīdamās dārzā un klausīdamās, kā guldzēdams tek ūdens. Mani iztraucēja tikai sarga klauvējiens mums bija atnests ēdiens.

Uz lielā šķīvja bija izkārtoti gabaliņi dažādu eksotisku ēdienu eksotisku pat bruonu gaumei. Es atpazinu balto kazas sieru, maizi un laina saknes (lai arī man nebija ne jausmas, kā tās sauc bruonu valodā), taču lielākā daļa ēdienu izskatījās gardi, bet pilnīgi nepazīstami. Sargs bija sagādājis arī lielu krūzi sidra un divas bieza stikla glāzes.

"Paldies," es teicu.

"Nerunā, ēd," Ronada teica un iesmējās. Es vairs nevilcinājos man tikko pietika pieklājības ēst lēni un izgaršot ēdienu. Tas patiešām bija neparasts; vieglais, skābenais sidrs padarīja maltīti patiesi izsmalcinātu un mani nedaudz apreibušu. Kādu bridi mēs runājām par ēdienu es centos iemācīties bruonu valodas vārdus katrai no sastāvdaļām. Ronada savukārt jautāja vārdus kilri valodā un, man par lielu pārsteigumu, bija gan patiesi ieinteresēta valodā, gan arī ātri to apguva. Jau drīz es sapratu, ka Ronada jau diezgan labi zina kilri valodu. Viņa gan runāja stipri poētiski un nedaudz stīvi, bet tik un tā bija viens no retajiem bruoniem, kas bija papūlējušies apgūt mūsu mēli.

"Es mācījos no dziesmām un dzejas," Ronada teica. "Jūsu valoda ir tik atšķirīga no bruonu es nesaprotu visu, bet tik daudz, cik saprotu… jūs dzīvojat tik dziļā, tik bagātā valodā."

Līdz tam man bija grūti viņu pieņemt. Viņa bija pārāk skaista, pārāk patīkama, pārāk laba dziedātāja un piedevām vēl mags. Bet brīdī, kad viņa ierunājās par "dzīvošanu valodā" tik vienkārši, it kā tas būtu pašsaprotami, es piedevu viņai visu jo ari es piederēju valodai vairāk nekā jebkurai vietai, vēl jo mazāk cilvēkiem.

Tikko maltīte bija beigusies, Ronada steidzināja mani uz vannu, kas bija novietota tieši starp istabu un terasi, sniedzot gan skatu uz pili, gan vismaz nosacītu nošķirtību. Tiesa, mana nošķirtība patiešām bija ļoti nosacīta Ronadai nebija ne mazākās vēlmes ļaut man izģērbties vienatnē. Es jutos spiesta pasteigties, citādi viņa būtu izģērbusi mani pati. Es klusībā pateicos visiem gariem, ka vismaz vanna bija dziļa un ūdens viegli duļķains. Tas garšoja pēc vara un vēl kaut kā, ko nevarēju īsti atpazīt.

"Kalnu ūdens," Ronada teica, it kā būtu nolasījusi manas domas. Un tajā mirklī es biju tik vienkārša un rāma, un uzticības pilna, ka, iespējams, viņa patiešām lasīja manas domas pietiekami, lai man nebūtu jārunā.

"Kāpēc tu par mani tā rūpējies?" es pēc brīža jautāju. Man bija bail izjaukt mirkļa burvību, bet man bija tas jāzina.

"Mans skolotājs man lika," Ronada viegli atbildēja.

"Tev ir skolotājs?" Es biju pārsteigta. Kilri mācekļiem nebija ļauts nēsāt atpazīšanas zīmes, pirms viņi bija atzīti par pilnvērtīgiem magiem.

"Jā. Viņš ir ļoti labs, un es vēl joprojām daudz ko mācos. Tagad gan tam būs mazāk laika, jo viņš kļūs par raktuvju magu Boorda vietā," Ronada atteica. "Kas ir?"

"Kas ir kas?"

"Tu saspringi. Tik daudz jau es sajutu."

"Taisnība." Es pieliku apzinātas pūles, lai atslābtu. Tas nebija viegli, bet man vismaz izdevās radīt iespaidu, ka esmu mierīga. Es iedzēru kārtīgu malku sidra un ieslīgu dziļāk ūdenī. Man jau būtu vajadzējis pierast pie Ronadas skatiena, bet tas vēl joprojām lika man justies neveikli.

"Stāsti, kas ir?" viņa nerimās.

"Man nepatīk… Man nepatīk tie jūsu skolotāji. Un mācekļi… Bija viena meitene, Ange, Boorda mācekle." Es paberzēju pieri, mēģinādama sakārtot domas. "Viņa izskatījās nobijusies."

"Ange? Nobijusies?" Es varēju ticēt Ronadas pārsteigumam pirmajā mirklī, ieraugot Angi, viņa bija šķitusi tik pārdroša.

"Tikko ieradās Boords…"

"Mans skolotājs ir ļoti labs," Ronada ātri teica. "Es no viņa nebaidos. Tev ari nav jābaidās."

Tu taču to nezini, es nodomāju. Tu nevari to zināt. Tu esi iemācījusies būt apmierināta un laimīga tu esi iemācījusies viņu mīlēt. To visu viņš tev ir iemācījis, un tu pat nevari zināt, ko patiesībā jūti, ja vien nesalauz sevi un ari viņu. Un, pat ja tu zinātu, ko gan tas tev dotu? Tu nevarētu ne aiziet, ne pazust, tu būtu piesaistīta viņam, un starp jums vairs nebūtu pat izlikšanās.

Bet es neko no tā viņai nepateicu.

"Tev kaut kas ir pret magiem, vai ne?"

Es klusēju.

"Vega." Viņa viegli pieskārās manai rokai. "Uzticies man."

Un, protams, es būtu varējusi viņai neuzticēties neteikt viņai ne vārda. Bet es taču biju tikai vienkāršs cilvēks, vai ne? Es nevarētu noraidīt maga aicinājumu runāt.

"Es reiz kādu pazinu. Mācekli. Es zinu, kā viņa cieta." Es runāju lēni, ar grūtībām meklēdama ceļu starp puspatiesībām.

"Par ko tu runā?"

"Viņa bija mācekle. Pavisam vēl bērns. Viņa teica, ka skolotājs dara viņai pāri, ka viņa vairs negrib mācīties, ka viņa grib atpakaļ mājās."

-   Kas noticis, mīļā? Skolotājs Zaks teica, ka tu esot slima. Tev ir drudzis? Mēs atnesām zupu.

-   Es negribu zupu. Es gribu mājās. Mammu, tēti, es gribu mājās.

-    Tu raudi tikai tāpēc, ka esi slima, Nela. Ēd zupu. Skolotājs Zaks teica, ka tu drīz izveseļosies.

-    Es negribu izveseļoties.

-    Skolotājs Zaks teica, ka tu esot ļoti apdāvināta.

-    Es gribu mājās.

-   Ja negribi ēst, tad ej gulēt. Tevjāpaguļ.

-    Es negribu.

-   Pagūli kārtīgi, tad tu būsi vesela, bērniņ. Tu izaugsi liela un būsi pati skaistākā burve pasaulē.

-    Un tad tu manī klausīsies?

"Tā mēdz būt," Ronada teica. "Ar bērniem tā mēdz būt."

"Neviens viņai neticēja. Ne mamma, ne tētis."

"Viņa izauga un saprata, ka tas bija vajadzīgs," Ronada teica. "Es zinu. Es izaugu."

"Viņa nomira."

"Kā tu zini? Kas viņa tev bija?"

"Mana māsa," es teicu. "Nela." Es aizvēru acis. Lai ari asaras bija pavisam saprotamas.

"0, tavā ģimenē bija burve," Ronada teica. Viņas balss bija mainījusies it kā pēkšņi viņa būtu sākusi mani cienīt. "Tavi vecāki noteikti ar viņu ļoti lepojās."

"Protams," es teicu.

Tie bija meli.

*

"Bet tas daudz ko izskaidro," Ronada pēc pārdomu brīža teica.

"Ko tad?"

"To, ka tu spēji pretoties Boordam. Varbūt ari tevī ir magu asinis."

Es nevarēju novaldīties nenoskurinājusies.

"Vai ari vienkārši tev ļoti nepatīk magi. Un tāpēc."

"Drīzāk jau tā." Ūdens bija kļuvis vēss, vai ari man tikai tā likās. Es piecēlos un sāku mazgāties, cenzdamās neievērot Ronadas skatienu.

"Es saprotu, ka tu ienīsti magus. Un Boords noteikti neuzlaboja tavu priekšstatu par mums."

"Nē."

"Tu noteikti brīnies, kāpēc es ar viņu biju kopā."

"Jūs bijāt kopā?" Es ieskatījos Ronadas sejā un pārsteigta atklāju tur skumjas un nostalģiju.

"Mēs bijām precējušies."

Es steidzīgi saziepēju matus, lai man būtu attaisnojums noslēpt savu sejas izteiksmi. Es nebiju zinājusi. Nebiju pat nojautusi. Lai ari man droši vien būtu vajadzējis to pamanīt, ja es būtu bijusi mazāk aizņemta pati ar sevi.

"Vai tu esi precējusies, Vega?"

"Nē, protams, ne."

Viņa iesmējās par manas atbildes asumu. Bet es nevarēju iedomāties, ka varētu jebkad kādam uzticēties tiktāl, lai piesaistītu sevi viņam ar maģiju, kas, ja varēja ticēt leģendām, varēja ilgt visa mūža garumā un vēl pēc tam. Jā, bruonu laulības ceremonija bija vienkāršāka un saprotamāka nekā kilri sarežģītie rituāli, bet būtība palika tā pati: divi cilvēki, kas ir savienoti ar grūti saraujamām saitēm, kas varēja būt vēl spēcīgākas par tām, ko veido skolotājs un māceklis. Pēdējās vismaz varēja pārtraukt pēc mācību beigām.

"Es viņu mīlēju," Ronada teica. Viņa skatījās savā atspulgā ziepjainajā ūdenī. "Un pēc tam… Pēc tam es viņu vienkārši pazinu. Un es domāju, ka viņš pazina mani un zināja, ko var atļauties man nodarīt. Cik tālu var iet, pirms pārtrūkst tas, kas mūs vieno."

"Piemēram, es."

"Piemēram, tu. Tas mani nepārsteidza ne vismazākajā mērā. Bet nevarētu teikt, ka es nepriecājos, uzzinot, ka starp jums nekas nav noticis."

"Man žēl," es teicu.

"Tu jau tur neko nevarēji darīt." Viņa brīdi klusēja, ieklausījās sevī. "Un es vēl joprojām viņu mīlu. It kā viņš nepavisam nebūtu miris. It kā viņš būtu tepat."

"Kā gars," es teicu.

Ronada satraukti paskatījās uz mani. "Jā. Kā mirušā gars."

Es nodrebēju, un viņa pasniedza man siltu dvieli. "Nesaaukstējies. Dārs man galvu noraus, ja tu saslimsi."

Es vārgi pasmaidīju un sāku slaucīties.

"Kā tu domā, Vega, vai cilvēki vispār kādreiz nomirst? Vai viņi nomirst un aiziet? Vai ari paliek ar mums? Kā tev šķiet?"

"Es nezinu."

"Bet tava māsa, Vega, kā ir ar viņu? Vai viņa ir mirusi?"

"Nē," es teicu. "Nē, viņa nav mirusi." Un ari tā bija tikai pa pusei patiesība.

8. nodaļa

Mags, kas izliekas, ka tāds nav, ir izdzimtība pret maģijas dabu: maģijai ir jātiek pielietotai.

Šādi monstri pastāv un ir redzēti mūsu zemē, lai arī viņi nav bieži sastopami: tieksme uz slepenību un nodevīgumu parasti tiek atklāta apmācību sākumā un mācekļi tiek pamesti, nogalināti

vai trepanēti.

Slēptie magi tiek sodīti ikvienā civilizētā zemē un tāpat daudzās necivilizētās; soda mēri ir dažādi no nāves līdz mūža ieslodzījumam vieninieka kamerā. Paši magi lielākoties dod priekšroku nāvessodam.

no Kilri likumu grāmatas 3. da|as "Maģija un tās noziegumi"

"Te būs tavas drēbes." Ronada sniedza man vienkārša piegriezuma zilu kleitu. "Es pati to izvēlējos."

"Skaista." Rūpīgais, smalkais adījums piekļāvās pie manas ādas, un es gribot negribot sāku pārdomāt, vai šī nav viena no dārgākajām lietām manā īpašumā. "Tik smalka dzija."

"Brugas kalnu jērs," Ronada paskaidroja. "Tam līdzīga nav visā Bruonā."

"Un vēl jo mazāk Kilri," es atsaucos. Ronada staroja lepnumā.

"Apsēdies, Vega. Es sakārtošu tev matus."

Es paklausīju. Viņa izturējās drīzāk kā kalpone, bet es ne uz mirkli neļāvu sev aizmirst, ka patiesībā viņa ir mags: es apzināti piespiedu sevi pakļauties, lai arī tas šķita aplam. Un arī patīkami: neviens nebija sakārtojis man matus kopš agras bērnības. Es aizvēru acis un ļāvu viņai darboties, klausīdamās viņas dungošanā. Šo melodiju es, šķiet, atcerējos no dziedāšanas tavernā, bet varbūt tā bija pavisam cita dziesma. Tad vēl cita melodija un vēl, līdz viņa nonāca pie dziesmas par mirušo mīļoto, kuru es atcerējos skaidri galvenokārt vārdu dēļ.

"Tā ir brugiešu dziesma?"

"Jā. Mēs parasti dziedam bruonu dziesmas no zemienes, bet šī te ir radusies Brugā. Patiesi mūsu." Es dzirdēju viņas smaidu. "Tā ir skaista. Un patiesa. Un tavi mati ir kārtībā."

Es pieskāros savai galvai. Mani mati bija savīti sarežģītā brugiešu bizē, ikviena matu šķipsna nostiprināta pret skarbajiem vējiem. Nepavisam ne līdzīgi Ronadas pašas mežonīgi plandošajiem matiem.

"Un tagad mums jāskrien, lai paspētu pie mana skolotāja, pirms Nadors mūs ir atradis."

Mēs gājām ātri, un abi sargi neapmierināti klumburoja līdzi. Beidzot Ronada pieklauvēja pie zemām koka durvīm. Es noriju siekalas. Man bija nelāga priekšnojauta attiecībā uz šo vietu.

"Ejam iekšā, viņš mūs gaida," Ronada teica. Viņa ar žestu lika sargiem stāvēt pie durvīm un ievilka mani istabā.

Pie loga, kas pavērās uz kalnu upes pusi, stāvēja kāds vīrietis.

Es atkāpos. Ja šeit nebūtu Ronadas un ja ārpusē nestāvētu sargi, es būtu metusies bēgt.

"Nela," viņš teica. "Nela, kā tu esi izaugusi."

Es paspēru vēl soli atpakaļ un pacēlu galvu ierasti spītīgā žestā. Viņa acis pa šiem gadiem bija kļuvušas bālākas un seja bija grumbu izvagota.

"Tu gan neesi," es teicu.

Viņš pasmaidīja, it kā mana poza un balss būtu atsaukusi viņam prātā kādas patīkamas atmiņas.

"Es tevi gaidīju jau ilgi."

"Tu esi Nela. Nevis tava māsa. Tu." Ronada izklausījās vairāk aizvainota nekā pārsteigta.

Mans skolotājs mūsu skolotājs nekustīgi stāvēja pie loga.

"Mans vārds ir Vega," es stīvi teicu, izmisīgi cenšoties atgūt savu es. "Es esmu tulks."

"Nu protams," Ronada atcirta. "Ne jau mele un sava skolotāja nodevēja. Mirusi. Tu teici, ka viņa ir mirusi."

"Ronada, izbeidz." Skolotājs Zaks nenovērsa skatienu no manis. "Tu beigsi par to domāt. Un ne ar vienu par to nerunāsi. Nekad. Skaidrs?"

Atbilde nesekoja. Zaks beidzot paskatījās uz viņu. "Jā, viņa bija mana mācekle. Tas bija ļoti sen. Un tā ir mana vaina. Viss, kas ar viņu ir noticis. Kas viņa ir tagad."

Es sakodu zobus. Es ar viņu nerunāšu. Un ko tad es varētu teikt? Ka tā nav viņa vaina? Ka es pati sevi esmu salauzusi un pēc tam vainojusi viņu? Vai ka es jau no paša sākuma esmu bijusi nepareiza, un tāpēc viss bija tik nepareizi? Protams, tā bija viņa vaina. Viss, kas es esmu, tikai viņa kļūda.

"Es saprotu," Ronada teica. Viņas balss bija klusa, bez izteiksmes, kādai tai arī jābūt, ja tavs skolotājs tev ir devis pavēli, kurai tu nevari nepakļauties. Es nikni paskatījos uz

Ronadu. Vai viņa tiešām nesaprata? Vai ari tagad viņa aizstāvētu Zaķu, teiktu, ka viņš ir labs skolotājs?

Viņa palūkojās uz mani. Viņas skatienā es redzēju tikai žēlumu. Un savādu, nepamatotu lepnumu it kā viņa būtu labāka par mani, gudrāka, spējīgāka.

"Ej nu, Ronada," Zaks teica. "Un nesaki nevienam."

Viņa pamāja ar galvu un izslīdēja no istabas, klusi aizvērdama aiz sevis durvis.

*

Es paliku divatā ar Zaķu. Man vajadzēja pielikt visus spēkus, lai mainītu pozu no saspringti sakrustotām rokām uz atvērtāku stāju, kas sniedza man kustību brīvību, ja viņš paspertu kaut soli uz manu pusi. Es vairs nebiju bērns. Es savā prātā biju šo ainu izspēlējusi jau simtiem reižu: viņš man tuvojas, lai pieskartos, lai viņa griba kļūtu par manējo, un es izlaužos, es situ, un man pietiek spēka, šoreiz man pietiek spēka.

Viņš pat nepakustējās.

"Nela," viņš klusi teica. "Es par tevi domāju. Katru dienu."

"Mans vārds ir Vega."

Viņš nopūtās un pamāja. Tad ielēja sev glāzi ūdens un otru acīmredzot man. It kā viņš patiešām domātu, ka es kaut ko pieņemšu no viņa rokām. Es gribēju pateikt, ka neņemšu, ka man vispār neko nevajag. Bet es valdījos.

"Labi. Lai būtu Vega." Viņš apsēdās krēslā un atbalstīja galvu pret roku. Viņš pat nepiedāvāja man ūdeni. Acīmredzot pietiekami labi nojauta, kā es uz to reaģētu.

Kādu laiku mēs stāvējām klusumā. Man nebija, ko teikt.

"Es zinu, ka tu to izdarīji," viņš beidzot teica. "Es nezinu, kā, un man pat ir bail jautāt, bet es zinu, ka tā biji tu."

"Ko tad?"

"Tu nogalināji Boordu." Viņš bridi klusēja, skatīdamies man sejā. Es ceru, ka viņš tur neko nenolasīja, un vismazāk jau manu pārsteigumu. "Es zinu, kāds viņš bija. Pat Brugas sievietes nebija drošībā protams, ka tu, vienkārša svešzemniece, nebūtu no viņa pasargāta. Vai vismaz tā viņš spriestu. Protams, attiecībā uz tevi tā bija kļūda."

Es atļāvos pasmīnēt. Jā, tā bija kļūda pat ja Boorda nāve nebija mans nopelns.

"Un tā ir mana vaina," Zaks teica. "Tev nevajadzēja izaugt šādai."

"Es viņu nenogalināju," es teicu.

Zaks uz mani brīdi skatījās. Viņa sejas izteiksmē mijās neticība un šausmas. "Tu taču neļāvi viņam…"

"Nē, es neko viņam neļāvu," es teicu. "Bet nomira viņš pats no sevis."

"Cilvēki nenomirst paši no sevis."

"Tu taču zini, ko es būtu darījusi, ja būtu ieplānojusi slepkavību. Pie manis pat nazi neatrada. Pajautā Dāram."

Zaks paliecās uz priekšu, nenovērsdams skatienu no manām acīm. "Es tev ticu," viņš teica, neslēpdams pārsteigumu. "Es tev patiešām ticu."

"Lieliski. Tad man nav iemesla šeit vairs uzturēties."

"Jā. Es palīdzēšu tev pazust." Zaks piecēlās.

"Pat netuvojies."

Viņš apstājās. "Tev ir jāiet prom no Brugas. Es tev ticu, bet neviens cits neticēs."

"Tas ir tieši tas, ko tu man teici, kad es biju bērns," es teicu. "Neviens tev neticēs. Tev nav izvēles."

"Tas nav tāpat."

"Nē, nav. Jo es vairs netaisos slēpties, izlikties un bēgt. Es pati iešu pie karaļa un viņam visu izstāstīšu."

Vienu mirkli man šķita, ka Zaks norādīs uz to, ka tieši to es daru slēpjos, izliekos un bēgu ar savu jauno vārdu, ar savu vienkāršā cilvēka masku. Bet viņš tomēr to nepateica.

"Nekad nestāsti nevienam visu," viņš teica. "Neuzticies karalim."

"Es neuzticos nevienam magam," es atbildēju. "Ari tev ne."

Zaks pasmaidīja, un es pati sapratu, ka pēdējā piezīme ir bijusi bērnišķīga.

"Un neej ārā pa šīm durvīm. Sargi tevi aizvedis pie Nadora, un visas Ronadas pūles būs veltas."

Es paraustīju plecus. Viņam bija taisnība.

"Es tev parādīšu…" Zaks apstājās, sapratis, ka neļaušu viņam sev tuvoties. "Aiz grāmatu skapja ir vēl viens koridors ārā no šejienes. Ne gluži slepenā eja, bet pietiekami tuvu tam. Pa to tu iziesi pils gaiteņos, un tālāk pati izlem, vai meklēsi karali vai iesi prom no šejienes."

Es pamāju un devos.

"Vega?"

Es pagriezos. Zaks bridi vilcinājās.

"Esi uzmanīga," viņš beidzot teica. "Cik es pazīstu

Boordu, viņš nav cilvēks, kurš varētu nomirt pats no sevis."

*

Es izgāju ārā pa Zaķa slepeno eju un tūlīt pat aptvēru, ka nezinu, kurp man tagad doties. Protams, nevarēja būt ne runas par to, ka es varētu griezties atpakaļ. Pat ja es to darītu, Zaks man nesniegtu skaidru atbildi, viņš nekad to nedarīja. Viss, ko es iegūtu, vēl viena mācību stunda maģijas apguvē. Tas man no viņa vairs nebija vajadzīgs. Protams, es varēju ari akli maldīties apkārt, līdz uzdurtos sargiem, kuri mani aizvestu pie Nadora un pēc tam pie karaļa; tieši tas, ko es vēlējos, tikai pazemojošāk.

Bet bija vēl viens ceļš. Es zināju karalis vēlas mani redzēt, tāpēc man būtu jāspēj sajust viņa aicinājumu, lai cik sveša man arī nebūtu šī pilsēta. Ja es būtu brugiete, tas būtu pavisam vienkārši. Bet arī tagad es varēju mēģināt sajust visiem brugiešiem kopīgo saikni ar viņu karali. Es taču pazinu pietiekami daudzus.

Es aizvēru acis un atcerējos viņus Ronadu nē, ne viņu un ari ne Zaķu. Kas to zina, kurp viņi vēlētos mani aizvest. Dāru ar vētras pelēkajām acīm, skarbo Nadoru un visus citus: mazo Angi un slimos raktuvju strādniekus, tavernas viesus un cilvēkus uz ielām, visus, kas savā sirdī nēsāja karaļa tēlu, par to pat nenojaušot. Sargus un vecos ļaudis uz lieveņiem, un bērnus, kas spēlējās putekļos. Es gāju lēni, domādama par viņiem, ne par sevi. Domādama par to, kas viņiem ir kopīgs, kā viņi sader kopā gluži tāpat, kā dažādu formu akmeņi ir saliekami vienā sienā, kas turas kopā bez māliem, kā zāle un puķes, un saknes, kas veido pļavu, kā ūdens šļakatas un lāses, kas veido strautu un upi.

Es nonācu pie neuzkrītošām durvīm, kas man ne tuvu neatgādināja ieeju karaļa istabās bet par to man nebija jādomā. Mans uzdevums bija iet pa straumi, nevis pretoties tai. Es atvēru durvis un kāpu augšup pa torņa kāpnēm čukstu, dziesmu, smieklu un asaru pavadīta. Mana sirds vibrēja vienā balsī ar tūkstoš citām. Es kāpu līdz pašai torņa augšai. Tas bija kilri būvēts viena no senākajām pils daļām.

Torņa augšējā telpa bija vienos plivuros. Tie stiepās no griestiem līdz grīdai, plīvojošs labirints, kurā es saudzīgi meklēju savu ceļu. Es pat nepamanīju, kā pazūd sauciens un čuksti. Uz mirkli visa telpa kļuva ideāli klusa, it kā balsis būtu apmaldījušās plīvuros.

Tur, pie sienas, sēdēja kāds vīrietis vienkāršās baltās drēbēs, basām kājām. Viņa acis bija aizvērtas viņš izskatījās aizmidzis. Tumšie, saules izbalinātie mati krita pār viņa pieri sākumā es pat nepamanīju dziļo grumbu starp viņa uzacīm. Viņam nevajadzēja nekādu zīmi, kas liecinātu, ka viņš ir burvis. Viņš bija karalis.

"Sveiks," es klusi teicu.

Viņš atvēra acis. "Tu mani atradi. Bieži tā negadās."

"Tu mani sauci, un es atnācu," es teicu. "Pie mums tā notiek vienmēr."

Viņš bridi skatījās uz mani. Saules gaisma pat caur daudzajiem plīvuriem iekļuva viņa brūnajās acīs un ielēja tajās zeltu. "Pie jums, Sillā. Lai tā būtu. Nāc."

Viņš izstiepa roku. Man šķita, ka viņš vēlas piecelties, un es stingri satvēru viņa delnu.

Tajā pašā mirklī visa Bruģa visa dzīve tajā, katra doma, katrs elpas vilciens ietriecās manī, un es nokritu ceļos, vēl joprojām neatlaizdama karaļa roku es nespēju to palaist vaļā, es nespēju piecelties.

Nevainīga bērna smiekli, zēns spēlējas pagalmā: viņa kājas ir netīras, viņš rotaļājas ar sārtu ziedu lellēm, nezinot, ka jau pēc dažiem gadiem pats uzskatīs to par meiteņu darbu. Nezinot, ka viņa māte skatās uz zēnu pa logu, kā viņa sažņaugusi rokās dvieli, kā viņa domā par savu vīru, par zēna tēvu slimnīcā. Slimnīcā mēs neatrodam viņu jā, tur viņš ir, viņš lēni elpo, turas pie slimnīcas kopējas rokas, cik viņas āda ir maiga raupjajā plaukstā. Kopēja skatās uz viņu, viņa ir noraizējusies, kastaņbrūna matu šķipsna krīt viņai acīs. Pat tagad viņi nespēj nedomāt par strādnieka sievu. Pat tagad, kad viņš stāv pie pašas nāves upes putojošās straumes. Viņas draudzenes rūpējas par citiem viņu jūtas dzied vienā melodijā; pār mierīga ezera virsmu skrien raižu viļņi, un Dārs sniedz savu spēku visas slimnīcas kopīgajai saiknei, lai visi strādātu ātri, precīzi un maigi. Viņš noliec galvu, sajutis mūsu klātbūtni, un pasmaida viņš ir apmulsis, viņš jūt ari mani šajā saiknē kāpēc es vēl joprojām domāju par Veģu? Viņš jautā sev mēs aizslīdam prom, mēs negribam izspiegot, mēs esam maiga migla, mēs esam silti vēji, mēs esam saules gaisma pāri Brugai.

Visi reizē cilvēki ieelpo un smaida gaiss smaržo pēc grāni ziediem, karaļa mīļākās smaržas, un tāpēc ikviena cita mīļākās smaržas un nedaudz skābu ābolu, tikai man un svaigi cepta maize, un mātes piens uz jaundzimušā lūpām, viņš nepamodies pieķeras krūtsgaliņam un zīž, jaunā māte ieelsojas, viss ir tik sāpīgs un nepierasts mēs mierinām viņa aizslīd sapnī. Viņas vīrs nav raktuvju strādnieks, viņš gatavo sveces, viens no mūsu mīļākajiem cilvēkiem visā pilsētā; viņa kājas ir vārgas, bet rokas ir stipras un drošas, un viņš gatavo sveces no kalnu bišu vaska, no stropiem, par kuriem rūpējas viņa sieva un tagad ari viņa māsa un māte, tērpušās baltā, maigi dungojot, virzoties gar stropiem (tā ir Ronadas dziesma, ko viņas dzied, un ieskanas bailes un sāpes, kuššš, viss pāries, viss būs labi), viņas lej tumšbrūno, dzelmaini dūņaino medu, un man ir jāšķauda, tumšs medus un ziedputekšņi, rūgti un saldi, un es gribu gulēt, bet nevaru aizmigt es aizveru acis, bet tās paliek vaļā, visas Brugas acis paliek vaļā, apkārt skatīdamās, un ausis klausās, maigi un raižpilni murminot, tavs karalis ir ar tevi, viņš nočukst, viss būs labi, būs labi.

Un viņš aiziet pēkšņi es esmu viena, viena pati visā pasaulē ieskanas klusums, es esmu caurspīdīga kā plīvurs piedod man, viņš saka.

"Piedod, Vega," viņš saka. "Es nezināju, ka tas būs tā."

*

Es samirkšķināju acis balts uz balta, grūti saprast, kad manas acis ir vaļā un kad ciet. Plīvuri visur. Kāda plauksta uz manas rokas kāds, kas varētu būt arī es, turēja manu roku un runāja ar mani, lai ari tā vairs nebija īsti mana roka, tā vairs nebiju es.

Tik daudz cilvēku, tik daudz vietu un es vienlaikus pazinu un nepazinu to visu.

Viņi nepazina mani. Es pati sevi nepazinu, bet tas nekas. Rudmate, āda gaiša kā plīvurs, tikko jaušama elpa, tikko jaušamas zilas stīdziņas uz plakstiem. Kas viņa ir?

Manī bija kaut kas ļoti kluss un ļoti mierinošs. Es nezināju, kas. Bet varbūt tā nemaz nebiju es? Varbūt tas bija kas cits, tas otrs tas, kurš bija izgājis man cauri kā atvērtām durvīm, es viņu nepazinu viņš bija Karalis.

"Vega." Es atvēru acis. Viņa seja. "Lūdzu, runā ar mani."

Es jau tagad runāju ar tevi, es teicu. Viņš papurināja galvu. "Runā ar balsi."

"Vai tā?" es jautāju. Runāt ar balsi šķita aplam neērts sarunu veids.

"Tā gan," viņš teica un atvieglots pasmaidīja. "Es jau sāku uztraukties."

Es saraucu pieri, cenšoties atcerēties. "Es domāju, ka būs labi. Viņš izdzīvos."

"Kas tad?"

"Tas strādnieks. Tas, kam sieva un mīļākā, un dēls."

"Es uztraucos par tevi."

Es pasmaidīju. Tik sirsnīgi un lieki kāds, kas par mani uztraucas, ja es pati par sevi īpaši neuztraucos. Nu, ja es varētu to "sevi" atrast, tad varbūt uztrauktos gluži tāpat kā viņš. Ja jau viņam tas bija svarīgi.

"Es nezināju man nebija ne jausmas, ka tu esi tāda," karalis teica. "Tev būtu vajadzējis būt burvei."

Es saviebos un atvirzījos prom. Kaut kas man šajā domā nepatika, un es negribēju, lai viņš to zina.

"Labi. Turpini attālināties."

"Es attālinos?"

Pasaule sašķiebās, un pēkšņi es redzēju to tikai caur savām acīm bija tik dīvaini neredzēt savu seju viņa acīm, nedzirdēt savu balsi viņa ausīm.

"Labi. Tagad iesim. Tev vajag atpūsties prom no manis."

"Es negribu."

"Es zinu. Bet tev jābūt atsevišķam cilvēkam, saproti? Tas, kas notika, tas nav pareizi."

"Nav tiesa," es teicu. "Tu to darīji, un tu esi karalis. Tas nevar būt nepareizi."

"Tas varēja tev kaitēt," viņš pēc brīža teica. "Man tas bija vajadzīgs tavs spēks, tavs dziļums -, lai būtu kopā ar savu tautu, kad viņiem tas ir vajadzīgs. Bet tev es nezinu, ko tas nodarīja tev. Tu neesi burve, un tomēr. Ja tu būtu vienkāršu ļaužu, tad es būtu tikai nedaudz aizskāris tavu spēku, ja tu būtu mags, tad nebūtu devusi man tik daudz. Bet tagad…"

Es paskatījos uz viņu un pasmaidīju. "Tu runā par lietām, par kurām es neko nevaru zināt, karali."

"Taisnība." Viņš pasmaidīja pretī. "Tad atradīsim tev kādu vietu, kur palikt."

Mēs devāmies lejup pa kāpnēm. Es piesardzīgi taustīju ceļu sev zem kājām.

"Un vēl…" karalis ierunājās, kad mēs jau bijām pils gaitenī.

"jā?"

"Es zinu, ka mani ļaudis neko labu par tevi nedomāja. Tu neesi viena no viņiem, un mēs, brugieši, nemīlam svešzemniekus." Karalis vainīgi paraustīja plecus un pasmaidīja. "No šodienas viss būs citādi."

"Kā tā?"

"Ikviens, kas man liekas labs, tāds šķiet arī citiem," viņš teica. "Tev ne par ko vairs nebūs jāraizējas."

Tikai par magiem, es nodomāju. Viņus tik viegli ietekmēt nevar.

Bet sākumam man pilnīgi pietika ar to, ka visa pilsēta vairs neuzskata mani par slepkavu.

9. nodaļa

>

Ir zemes, kurās maģijas nav vispār kur ikviens, kam piemīt burvju spējas, tiek uzskatīts par noziedznieku vai trako. Šajās zemēs nauda ir vērtīgāka par uzticību un cīnītājs iedveš lielākas bailes nekā grūtniece, kuras ģimene ir briesmās.

Šajās zemēs cilvēki piedzimst vieni un mirst vieni, nepamanot, kā izmisums plūst viņu vēnās -

stiprāks par katru indi.

no Graona Gāniro "Patiesiem stāstiem par maniem ceļojumiem pa pasauli"

Man bija pašai sava istaba pilī, grezna un skaista. Gulta ar baldahīnu un mīksti pēļi, un naktsgaldiņš ar svaigiem ziediem, un pat mazas vitrāžas logos. Tas viss man bija pilnīgi lieks es gribēju tikai gulēt.

Es sapņoju par Bruģu, un mani sapņi bija izkaisīti un lēni, tikai mirkļa ieskats viņu raizēs un bailēs, un cerībās, un mazajā ikdienas maģijā. Man nebija ne mazāko šaubu par to, ka tās ir atskaņas pēc manas tikšanās ar Karali, un es priecājos par šo iespēju neredzēt savus ierastos sapņus.

Es pamodos, kad saule jau bija pārāk augstu. Vai varbūt es nebiju pieradusi redzēt sauli no rītiem. Es piecēlos sēdus un atklāju, ka neesmu viena uz manas gultas malas sēdēja Ange, mazā meitene no tirgus. Viņa skatījās uz mani lielām, nopietnām acīm.

"Es esmu aizgulējušies?" es jautāju, lai ari pat nezināju, kur man jābūt.

Viņa papurināja galvu. "Šodien ir bēres," viņa teica. "Tev tur nav jābūt. Tu esi svešzemniece."

Es pamāju. Es jau biju dzirdējusi par bruonu ilgajiem un sarežģītajiem rituāliem, kas pavada cilvēka aiziešanu citā pasaulē. Viņi sadedzināja tā ķermeni un personiskās mantas, lai padarītu garu vieglāku un Jautu tam aizslīdēt debesīs, nevis iestrēgt kalnu alās un pārejās.

"Es arī nedrīkstu iet," viņa teica. "Lai Boorda gars man nepieķeras."

Tikai tad es sapratu, ka Ange, būdama Boorda mācekle, ir zaudējusi vairāk par visiem. '"I\i tagad esi pilnīgi viena," es teicu.

"Tu arī esi viena," Ange teica. "Vai tas ir tik slikti?"

"Nē," es teicu. Uz mirkli es gribēju pastiept roku un pieskarties viņai, bet sapratu, cik tas būtu lieki un aplam. Es nevarēju viņai palīdzēt, un viņa nedrīkstēja zināt, kas es esmu.

Ange bija atnesusi man brokastis, un ēdot es klausījos, kā viņa stāsta par savu laiku pie Boorda. Tur nebija nekā tāda, ko es nebūtu gaidījusi: bailes un dusmas, un vienkārši uzdevumi, kas tīši padarīti neizpildāmi.

"Ronada man teica, ka es izaugšu liela un sapratīšu, kāpēc tas bija vajadzīgs," Ange teica. "Bet es negribu izaugt liela. Ne tik liela."

"Ronada pati ir gājusi tam cauri," es atbildēju. "Visvienkāršāk taču ir pieņemt, ka viss, kas ar tevi notiek, ir uz labu."

"Bet tas ir uz labu, vai ne?" Ange paskatījās uz mani un pasmaidīja. "Boords ir miris, un tas ir uz labu. Varbūt kāds atnāks un nogalinās visus sliktos."

"Tad pasaule kļūtu diezgan tukša," es atteicu, un viņa smējās. Cik viņai bija gadu? Pieci? Septiņi? Bērnam nav jāsmejas par tādiem jokiem.

"Bet tu ari tā gribētu, vai ne?"

"Es gribētu uzzināt, kas to izdarīja un kāpēc. Tad es ari sapratīšu, vai tas bija labi vai ne."

Ange bridi uz mani skatījās, tad atplauka smaidā. "Saģērbies ātri! Es zinu, kā tu vari uzzināt visu visu!"

Viņai nebija tas jāsaka divreiz.

Pēc ilga gājiena pa pils gaiteņiem mēs nonācām pie pamatīgām vara durvīm.

"Ej iekšā," Ange teica. "Bērnus tur nelaiž, bet tevi ielaidīs."

"Kas tur ir?" es jautāju. Prātā man jau veidojās ainas ar sarežģītu maģiju, kas ļauj ieskatīties cilvēku prātos, tikai, protams, nebija skaidrs, kāpēc lai tā būtu pieejama man.

Ange iesmējās. "Jocīgā. Tā ir pils bibliotēka. Lielākā bibliotēka visā Brugā!" Viņa komiski izvalbīja acis. "Kad es izaugšu, es tur iešu katru dienu un uzzināšu visu!"

Es atvēru muti, lai atbildētu, bet sapratu, ka nevaru. Ir lietas, kuras nesaka mazām meitenēm, kas uz tevi skatās no apakšas uz augšu, stingri pārliecinātas, ka tu vari uzzināt visu.

Viena no šīm daudzajām lietām ir vienkāršais fakts, ka tu neproti lasīt.

*

Tā nu es iegāju bibliotēkā, juzdamās tieši tik nepiederīga tai, cik patiesībā biju. Vara durvis aiz manis aizvērās, un es nospriedu, ka man šeit jāpaliek tikai tik ilgi, kamēr Ange pazūd savās gaitās un, kā jau tas pieklājas bērnam viņas vecumā, aizmirst par mani.

Es apbrīnoju bibliotēkas augstos griestus tik augstus, ka grāmatplaukti pat nespēja tos aizsniegt, sauso gaisu, kurā tikko jaušami virmoja papīra putekļi, un milzīgo galdu, pie kura sēdēja kāda sieviete. Es pārsteigta ievēroju, ka viņa nav burve. Vienkārša sieviete grūti nosakāmā vecumā: lai ari viņas vaibsti izskatījās jauni, mati bija gandrīz pavisam sirmi.

"Kas tu esi?" viņa jautāja.

"Vega," es teicu. "Karalis teica, ka es…"

"Protams, protams!" Sieviete piecēlās un pasmaidīja. "Es esmu bibliotekāre. Ko tu vēlējies šeit atrast?"

"Vai es varētu šeit kādu mirkli uzkavēties?"

"Protams. Ko tu vēlētos lasīt? Ir grāmatas, ko es diemžēl nevarēšu izsniegt, bet…"

Es jutu, ka nosarkstu.

"Man ir ari dažas grāmatas kilri valodā."

Kilri valodā es spēju uzrakstīt savu vārdu un, ja tas bija ļoti nepieciešams, izlasīt īsu vēstuli. Tā kā parasti tas nebija nepieciešams, tad mana lasīšanas prasme nebija īpaši gājusi uz priekšu.

Es ievilku elpu un atzinos. "Es neprotu lasīt."

Bibliotekāres sejā kaut kas mainījās, tajā ienāca jaunas, grūti noslēpjamas emocijas. Viņai bija manis žēl. Kā tu vispār vari būt cilvēks, ja neproti lasīt?

Es vainīgi pasmaidīju. Ja es būtu palikusi kopā ar Zaķu ilgāk, ja es būtu izgājusi visu apmācību, tad tagad nebūtu tik dumja. Es dusmojos pati uz sevi, lai ari zināju, ka tas cilvēks, kas būtu pabeidzis apmācības pie Zaķa, tas cilvēks nebūtu es un nebūtu pat kāds, kuru es vispār gribētu pazīt.

"Pareizi, tu taču esi vienkāršu ļaužu," viņa teica. "Nu nāc, mums ir ari grāmatas ar bildēm."

Ari viņa bija vienkāršs cilvēks, tomēr prata lasīt. Diez kā viņa jutās soli tuvāk magiem un tik un tā tik tālu prom? Kā burvji pret viņu izturējās? Kā pret nelaimīgu, kroplu cilvēciņu? Vai kā pret ērtu priekšmetu, kas apveltīts ar spēju lasīt un runāt? Vai viņi bija laipni vai augstprātīgi, vai abi reizē?

Protams, to es viņai nejautāju.

"Kas tevi interesē?"

Es apdomājos. Grāmatas par to, kā nogalināt magus? Diez vai es varēju viņai kaut ko tādu lūgt.

"Es nezinu," es beidzot teicu. "Vai ir kas tāds, ko tu varētu man ieteikt?"

Viņa skatījās uz mani, domīgi pielikusi pirkstu pie lūpām. Tad iesmējās.

"Mums ir kaut kas, ko tu varētu pastāstīt saviem draugiem," viņa teica. "Jūs tas varētu interesēt."

Es viegli saviebos, bet viņa to vairs neredzēja pagriezusies viņa jau gāja gar grāmatu plauktiem. Jūs, vienkāršus ļaužus, kas pat lasīt nemāk, tas varētu interesēt.

Pēc brīža viņa atgriezās ar dažām grāmatām. Kā solīts, grāmatās bija bildes. Un, tā kā neviena cita šeit nebija un viņai nebija nekā labāka, ko darīt, viņa apsēdās man blakus ar solījumu palasīt priekšā, ja man to vajadzētu.

"Nu, kas tad mūs varētu interesēt?" es apjautājos, cenzdamās ievērot neitrālu toni.

"Pilsētā runā, ka atgriežas hrili. Tad nu es atradu dažas grāmatas," viņa paskaidroja, pat nepievērsdama uzmanību manai intonācijai. Viņai bija grāmatas, kam viņai intonācija?

"Kas ir hrili?"

"Nu, tā kā mirušo gari." Bibliotekāre paraustīja plecus. "Vecas pasakas un leģendas, cilvēki par to sačukstas, visi klausās, un beigās neviens pat nezina, cik daudz tajos stāstos ir patiesības."

"Bet grāmatās ir patiesība?"

"Grāmatās ir tikai vēl senākas leģendas." Viņa atvēra vienu no tām, un es redzēju attēlu ar savādiem, cilvēkiem līdzīgiem tēliem. Kāds bija rūpīgi uzklājis zīmējumam sudraba krāsojumu, un tas blāvi mirdzēja saules gaismā. "Hrili. Mirušo gari. Dvēseles bez miera un mājām. Tie ienāk tevī un apēd tavu dvēseli, un tu mirsti ārprātā un mokās." Viņas balss kļuva dobja, un es neviļus nodrebinājos. Bibliotekāre iesmējās. "Brugiešu bērni ar viņiem tikuši biedēti kopš pašiem Brugas sākumiem. Redzi, šeit attēloti hrili sudraba raktuvēs. Man kaut kur jābūt ari bildei ar nefrita raktuvēm."

"Tur, kur gāja bojā strādnieki," es teicu.

"Jā, turpat."

"Tev tas nemaz nešķiet aizdomīgi?"

Viņa atkal paraustīja plecus. "Gadu gaitā šeit ir bijis daudz negadījumu. Nogruvumi, indīga gāze, kas izplūst no izlauztām sienām… Tas viss ir izskaidrots. Ari šoreiz Dārs atradīs izskaidrojumu. Bet cilvēki runās savu, jo leģendas viņiem šķiet tuvākas nekā patiesība. Burvestības vienmēr sit pušu vienkāršu skaidrojumu."

"Tu maģiju īpaši augstu nevērtē," es teicu.

"Manuprāt, ir iespējams, ka tādas maģijas vispār nav," bibliotekāre attrauca, tad ar komisku žestu aizspieda sev muti un paskatījās uz mani ar viltotām šausmām tikai nesaki nevienam, ko es nupat pateicu!

Es pasmaidīju.

"Pēc manas saprašanas," viņa turpināja, "magi ir tikai parasti cilvēki, tādi paši kā mēs. Viņi paši ir izdomājuši visu to maģiju, lai uzturētu varu pār citiem. Bailes ir spēcīgākā inde, tās paralizē un pakļauj."

"Interesanta doma," es lēni teicu. Un lielisks veids, kā sadzīvot ar to, ka esi vienīgais vienkāršais cilvēks starp magiem. Un ne jau es būšu tā, kas viņai teiks, ka maģija pastāv.

"Man šķiet, tā ir labi. Tas nekas, ka viņi mums melo. Es esmu lasījusi grāmatas par vietām, kur maģijas nav vispār kur visi magi, visi, kas par tādiem uzdodas, tiek nogalināti. Tajās zemēs ir īpaši sargi, kas ar ieročiem rokās uztur kārtību tautā, liek cilvēkiem strādāt un rūpēties par savu zemi. Tad jau labāk šādi. Mēs esam laimīgāki."

Viņa neizklausījās laimīga.

Bet varbūt neviens, kas lasa tik daudz kā viņa, nevar

būt laimīgs, ne jau vienkārša cilvēka laimē.

*

Es ilgi domāju, ko man darīt. No vienas puses, tagad, kad vairs netiku turēta aizdomās, es varēju turpināt ceļu. Prom no Brugas, kas man jau bija iepatikusies, un uz Grāu, kuru es pazinu pietiekami labi, lai negribētu tur ilgi uzturēties. Atpakaļceļa uz Sillu man nebija. Bet ko man darīt, ja es te palieku?

Lai ari tas pat nebija jautājums. Man bija skaidrs, kāpēc es šeit biju ieradusies un kas bija pamatā tai gruzdošajai sajūtai krūtīs.

Te bija Zaks. Jau kopš bērnības es biju centusies tikt projām no viņa, un tas man nekad nebija izdevies. Aiziet vēlreiz? Vēlreiz bēgt? Uz kurieni un kāpēc? Šeit, šajā pilsētā, bija kaut kas, kas varētu būt stiprāks par viņu. Vai tā būtu sena leģenda vai patiesība, vai pavisam kas cits. Šeit bija kaut kas stiprāks par viņu. Stiprāks ari par mani, bet tas mani nesatrauca. Man tikai vajadzēja to atrast.

Tāpēc es devos pie Karaļa. Viņš mani pieņēma troņa istabā. Tā bija bruonu stilā celta tumšas akmens sienas, milzīgs kamīns un milzīgie logi bija iebūvēti tik biezās sienās, ka visa telpa šķita tumša. Ne miņas no caurspīdīgiem plīvuriem un saules gaismas. Viņa baltās drēbes smaržoja pēc ugunskura dūmiem, un viņš lēni malkoja, iespējams, vīnu es nekad nebiju to nogaršojusi, bet gan jau karaļi to varēja iegūt.

"Tad tu domā, ka hrīlu leģenda varētu būt patiesa," viņš domīgi teica.

"Viss sakrīt. Hrīli mīt raktuvēs. Boords nomira pie sudraba raktuvēm, nākamajā dienā notiek negadījums nefrita raktuvēs."

"Nefrita raktuvju sienā bija radusies plaisa. Droši vien saistīta ar to pašu nogruvumu, kas lika tev iegriezties šeit, nevis doties pa pāreju."

"Pārāk daudz sakritību."

Karalis pasmaidīja. "Vai tu vēlies teikt, ka Boorda nāve tomēr ir saistīta ar tavu ierašanos šeit?"

"Nē!"

"Tad tā bija sakritība. Nu labi."

"Ari cilvēki tic, ka pie visa vainīgi hrīli," es teicu.

Karalis paliecās uz priekšu, pēkšņi ieinteresēts. "Tad viņi uztver hrilus nopietni? Tā taču bija tikai bērnu pasaka."

"Vairs nav."

"Paskat, kā." Viņš pārcilāja šo domu. "Nemiera mākti mirušo gari, kas slēpjas dziļi nefrita klintīs pusceļā uz debesīm, iesprūduši šeit, bez dzīvības un nāves, ar vienu vienīgu vēlmi būt vēlreiz dzīviem, lai ko tas maksātu."

Es aizturēju elpu.

"Izklausās ticami. Un interesanti. Bet kāpēc tieši tagad?"

"Varbūt nogruvums viņus atbrīvoja. Un tagad…"

"Tagad viņi meklē sev jaunas mājas. Jā."

"Mums ir jāuzzina vairāk," es teicu. "Mums jādodas uz raktuvēm."

"Tur jau tika sūtīti cilvēki. Nevienam no viņiem nekas nekaiš."

"Vienkārši cilvēki," es teicu. "Ne magi."

Karalis apdomājās. "Jā. Tev taisnība. Vairāki magi, kuriem uzticētos es un arī mūsu tauta… Tas varētu daudz ko mainīt. Laba doma."

"Paldies," es teicu.

"Nu, paldies tev," Karalis atbildēja. "Un es tev ieteiktu sameklēt piemērotākas drēbes ar šo kleitu tu pa raktuvēm nepastaigāsi."

10. nodaļa

9

Viens un divi, četr' un trīs, Džakalū tie meklēs drīz. Lapas krīt un arī sniegs, Kas gan padomu tiem sniegs: Zūdu es, un zūdi tu, Neatrodam džakalū.

Anges dziesma

Ceļš uz nefrita raktuvēm bija stāvs un akmeņains, grūti pārvarams pat man lai ari es biju pieradusi pie tāliem pārgājieniem un atbilstoši apģērbusies, jau drīz es vairs nepievērsu uzmanību apkārtnei un skatījos tikai uz ceļu sev zem kājām. Nadors un Dārs nebija spējuši atteikties no magu apmetņiem, un Ronadas glītais ceļotājas apģērbs nebija tik praktisks, kā viņa bija cerējusi. Tā nu es biju ne tikai vienīgais vienkāršais cilvēks visā grupā, bet arī vienīgais, kam nebija nepieciešams pukoties, lai novērstu uzmanību no pašas ķermeņa protestiem. Gluži dabiski, es kļuvu par visu pārējo nīgruma mērķi. Ronada bija diezgan droša, ka mana ideja doties uz raktuvēm ir vai nu muļķīga jo tur nekā īpaša nav vai bīstama, jo tur noteikti kaut kas ir un tas mūs visus nobeigs. Nadors bija diezgan pārliecināts, ka Brugas karalis savā neizmērojamajā gudrībā šoreiz tomēr ir smagi kļūdījies padomdevēja izvēlē, un Dārs bija pilnīgi pārliecināts, ka man vajadzētu vēl vismaz vienu dienu palikt gultā un jebkurā gadījumā šādi pārgājieni man nav piemēroti.

"Bet, ja tā padomā," Nadors pēkšņi ieteicās, "varbūt Karaļa gudrība patiesi ir neizmērojama. Varbūt Vega šeit ir tikai tāpēc, ka Karalim vajadzēja kādu, kura zaudējumu varētu pieciest. Protams, mēs nevaram atļauties upurēt vēl vienu magu, bet vienkārša, maģijas satriekta sieviete, turklāt vēl ne no Brugas, ir īsti piemērota. Gluži kā raktuvju strādnieku peles, kas palīdz atklāt bezgaisa ejas, kad viņa sajuks prātā vai nomirs, mēs zināsim, kur meklēt hrīlus."

"Tu tiešām domā, ka hrīli ir īsti?" Ronada izklausījās gandrīz izbiedēta.

"Nu, varbūt ir kāds, kas spēj nogalināt magus, viņiem par to pat nenojaušot. Tas mainītu mūsu dzīvi pašos pamatos. Varbūt pat sniegtu iespēju kilri iebrukumam," Nadors teica. Es pie sevis prātoju, ciktāl sniedzas Karaļa labvēlība un kad tai pienāks gals.

"Vai varbūt tā ir slimība," Dārs teica. "Ja jūs nebūtu sadedzinājuši mirušos, es būtu varējis turpināt to izpēti."

"Nesadedzināt mirušos un ļaut, lai viņu gari paliek te? Ja pats Karalis pieļauj iespēju, ka hrīli pastāv?" Nadors iesmējās.

"Viņu gari tāpat paliek te," Ronada teica. "Es jūtu Boordu sev blakus katru mirkli. It kā viņš man sekotu, vērotu mani…"

"Tas pāries," Dārs maigi teica.

"Tās ir tikai iedomas," Nadors piemetināja.

Un tā tas turpinājās, līdz beidzot mēs nonācām pie raktuvju ieejas. Milzīgā, melnā alas mute šķistu draudīga pat tad, ja es nezinātu, cik daudzi cilvēki tur jau ir nomiruši un ka, ļoti iespējams, man lemts kļūt par nākamo upuri. Bet tagad savādās atbalsis tukšajās raktuvēs, vēsais gaiss, ko tās izelpoja, tumsa, kas iesūcās raupjajās sienās, tas viss man atgādināja sapņu ainu, ne īstenību.

"Kad es jums saku, tas viss ir bezjēdzīgi," Ronada kārtējo reizi teica. "Griežamies atpakaļ, pirms esam gājuši bojā."

Neviens nebija gatavs būt pirmais. Viņi klusējot iededzināja raktuvju lampas protams, man tādu neviens nebija piešķīris -, bet iekšā negāja. Šajā mirklī es sapratu ja es neiešu raktuvēs, tur neieies neviens. Un tāpēc es tur devos viena, bez gaismas, neveikli taustīdamās pirms katra soļa.

Pēc mirkļa es dzirdēju Dāru man sekojam es pazinu viņa mierīgo gaitu -, un viņa luktura mestā gaisma izgaismoja man ceļu. Tad viņam pievienojās arī Ronada un Nadors. Mēs klusējām, lai neatmodinātu atbalsis. Es centos atcerēties katru pagriezienu un sajust Brugas balsi sev aiz muguras es ne mirkli nepieņēmu, ka magi paliks kopā ar mani līdz galam.

Es taču nebiju viena no viņiem. Es biju raktuvju pele.

*

Ejas kļuva šaurākas, un kļuva grūtāk elpot. Es centos sevi pārliecināt, ka viss ir kārtībā galu galā arī pirms mums te bija bijuši cilvēki, un daudzi bija izdzīvojuši -, bet tas pārāk nepalīdzēja.

"Iedomājies, pele, cik daudzi te ir sabrukuši un miruši," Nadors teica. "Viņu bailes un viņu nāve ir iesūkusies šajās sienās."

Es neatbildēju. Neviens neatbild magam, ja nav pārliecināts, ka tas ir patiešām nepieciešams.

"Kā tu domā ko tu sajutīsi pirmo? Pārsteigumu? Bailes? Jā, bailes. Un tad sāpes. Dārs var tev apliecināt, ka sāpes ir tīra maģija."

"Kāpēc tev tā jārunā?" Dārs iejaucās.

"Viņš vienkārši ir nikns, jo es viņam sajaucu galvu," Ronada teica. "Viņam nebija iespējas paspīdēt Karaļa acīs. Tik viegli apmuļķojams. Un ja tagad izrādīsies, ka vienkāršu ļaužu sieviete un turklāt vēl svešzemniece ir gudrāka par viņu…"

"Beidz, Ronada," Dārs teica.

"Man jāpadara viņa jutīgāka pret maģiju," Nadors vēsi teica. "Viņa neko daudz mums nepalīdzēs, ja nebūs jutīga."

"Ciktāl es esmu pamanījis, viņa ir pietiekami jutīga," Dārs atbildēja.

"Un ciktāl tad tu esi skatījies?" Nadors pēkšņi iesmējās, un es satrūkos. Tā var smieties tikai cilvēks, kas nekad nav bijis laimīgs. "Viņa ir traka uz burvjiem, vai ne? Vispirms Boords, tad Ronada, tagad arī tu viņu aizsargā, un vēl Karalis piedevām. Ko, kuce? Vai vienkārši cilvēki nav tev gana labi? Tev vajadzētu zināt, kur tava vieta." Viņš mani pagrūda, un es pastreipuļoju dažus soļus uz priekšu, lai nepakluptu. "Tev patīk, ka viņi tevi izmanto? Tas ir tas, ko tev gribas?"

Nē, es domāju, nē. Bet viņa vārdi bija pārāk tuvu patiesībai es atcerējos katru dienu, kuru es biju pavadījusi ar Zaķu. Es nebēgu, es nepretojos, es nedarīju neko. Es pakļāvos. Es cerēju, ka kaut kas mainīsies. Un katru dienu viņš izdomāja jaunus eksperimentus, lai mainītu un pakļautu manu prātu, lai uzzinātu, cik daudz es varu izturēt un kas notiek, ja es lūstu. Un es es pakļāvos un paliku. Es lūdzu, lai viņš ir tas, kas mani mierina un dziedē, lai viņš palīdz man būt stiprai. Kādas man tiesības teikt, ka es to negribēju?

Nadors smējās, un es gribēju aizbēgt, bet man bija bail pazust tumsā, bail palikt vienai. Es zināju, ko tas nozīmē, es negribēju to piedzīvot. Un tā es nebēgu atkal nebēgu -, atkal paliku, gaidot, ko viņš man teiks, ko viņš ar mani darīs.

"Nu? Ko jūti? Šausmas un nāvi, kas atbalsojas šajās sienās?"

Un es patiešām dzirdēju atbalsis es dzirdēju balsis, kādu vai kaut ko klusi raudam tālumā. Mazs bērns, maza meitene, sarāvusies stūri, nobijusies, gaidot zinot, ka neviens viņai nepalīdzēs.

"Ej!" viņš uzkliedza. "Ej meklēt savus hrīlus, varbūt tiem tu būsi vajadzīga!" Viņš vēlreiz mani pagrūda. Šoreiz es paklupu un nokritu.

"Tagad viss," kāds teica. "Pietiek."

Es sarāvos kamoliņā, aizsargājot galvu. Kāds tuvojās man. Es zināju, ka nekas mani nepasargās, nekas mani nevar pasargāt no magiem, nav jēgas sargāt galvu, viņi tāpat tajā iekļūs un paliks tur, cik ilgi vien vēlēsies, es biju tikai lelle, es biju tikai čaula.

"Dod roku," kāds teica.

Es zināju, ka tā ir tikai daļa no viņu spēles. Es nezināju tās noteikumus, un tas nekas, jo es nepiedalījos spēlē: es biju tikai daļa no tās.

"Vega," viņš čukstēja. "Neļauj nodarīt sev pāri. Neļauj nevienam darīt sev pāri. Lūdzu, dod man roku."

"Un tev, kā vienmēr, jābūt pasaules glābējam, vai tā, Dār? Tu neredzi? Viņa ir vāja un bezvērtīga. Viņa pat negrib piecelties."

Tā nebija taisnība. Es piecēlos, atbalstoties uz pasniegtās rokas. Es pazinu raupjo audumu, slimnīcas smaržas, tūkstoš zālītes un uzlējumus, sāpes, asinis un pelnus.

Es neredzot sajutu, kā viņš smaida. Viegls, dziedinošs burvestības pieskāriens, gaistošs balzams un asiņojošas brūces.

Bet es tam neticēju. Nekad netici maģijai. Nekad neuzticies. Nekad vairs. Paliec viena, paliec stipra.

"Paldies," es nočukstēju. Tad sakodu zobus, saņēmos un pagriezos uz Nadora pusi. "Ja tev ir bail pašam iet pirmajam, tad vismaz pacenties nepārlauzt man kājas."

Un es aizgāju viena tumsā, ar pirkstu galiem pieskaroties raktuvju sienai. Nekas tur priekšā, tumsā, nebija tāds, no kā man būtu jābaidās. Ne tad, ja man aiz muguras ir viņi. Viņi, kas nespēj vai nevēlas saprast, ka ir robežas, kuras nepārkāpj. Ir robeža, aiz kuras pat vienkāršākais cilvēks apklust un aiziet, viens un nepakļāvīgs.

Tur tālumā, tumsā, es skaidri dzirdēju bērna raudas.

*

Es sataustīju plaisu sienā. Tā bija šaura un augsta, pietiekami liela, lai caur to varētu izspraukties cilvēks ne tikai es vai smalkā Ronada, bet arī muskuļotais Dārs. Es ieklausījos. Savādā raudāšana, kas tagad šķita līdzīga vientuļa dzīvnieka gaudām, nāca tieši no turienes. Es paskatījos atpakaļ. Dārs nenovērsa acis no manis.

"Es mēģināšu izlīst cauri," es teicu. Varbūt viņš to saprata ari bez vārdiem vēl pirms dažiem mirkļiem viņš bija pietiekami tuvu, lai nolasītu manas domas, bet man nebija ne mazākās vēlēšanās atklāt sevi. Un vēl jo mazāk stiprināt saikni starp mums.

"Uzmanies," viņš teica. Man šis brīdinājums nebija vajadzigs.

Plaisa bija šaurāka, nekā man sākumā šķita, un tās sienu šķautnes asākas, nekā man būtu paticis, bet es tiku cauri. Otrā pusē ala paplašinājās tās vairs nebija raktuves, tā bija īsta ala kalna iekšienē. Gaismas nebija, un es nevarēju to apskatīt, bet ar pirkstu galiem sajutu dīvainus rakstus uz sienām. Tekoša ūdens pēdas, es domāju pie sevis. Kas gan cits varētu ilgi un pacietīgi urbties klintī, līdz tā visa būtu klāta savādi izvītām līnijām?

"Tu esi droša, ka gribi tur iet?" Ronada jautāja no otras puses.

"Man ir izvēle?"

"Nāc atpakaļ." Es jutu, kā viņa tiecas pēc manis ka viņa vēlas, lai es pakļaujos, lai nāku atpakaļ. Es sapratu, ka neviens no šiem magiem nav gatavs doties tālāk, ja vien pirmā neiešu es. Viņiem bija pārāk ērti pašiem savā pasaulītē, kurā nekad nedraudēja briesmas. Ja es grieztos atpakaļ, viņi mani vainotu savā neveiksmē, bet vienlaikus būtu pateicīgi par izpestīšanu no neveiklās, baiļpilnās situācijas.

Tagad es skaidri dzirdēju, ka tumsā, tālumā, kāds raudāja.

"Es eju," es teicu.

"Tur nekā nav!"

Es iesmējos, iztēlodamās viņu sejas, saviebtas vāji slēptās šausmās. Šeit, projām no viņiem, es jutos drošāka un brīvāka nekā vēl pirms mirkļa raktuvju tumsā.

Un es gāju, neklausīdamās, vai viņi man sekos. Ar pirkstu galiem vilku gar sienu, iztaustīju alas grīdu, pirms spert soli tālāk. Soli pa solim, klausoties tikai tālajos šņukstos.

"Neej prom! Pagaidi mūs!" Ronada sauca, bet es izlikos,

ka nedzirdu. Viņu bailes nebija mana daļa.

*

Es nezinu, cik ilgi es tā gāju. Man aiz muguras magi strīdējās, mēģinādami saprast, uz kuru pusi doties un vai vispār, varbūt pietika ar to, ka es eju viena, varbūt es jau biju mirusi un problēma bija atrisināta, vai viņi gadījumā nav gļēvuļi (tā bija Dāra balss, kas pateica tieši to, ko es domāju), un nē, viņi nebija gļēvuļi, viņi bija prātīgi, par ko viņš pats pārliecināšoties, ieraugot manu līķi.

Es no visas sirds centos koncentrēties uz citu skaņu. Tā bija līdzīga bērna raudāšanai, un tomēr es nekad nebiju dzirdējusi bērnu tā raudam tur nebija dvēseles, nebija cerības uz glābiņu un nekad nebija bijis; tas bija sāpju kliedziens bez iespējas gūt mierinājumu, tas bija vientulīgs sauciens bez iespējas kādam pieskarties, tās bija rēga asaras, nespējot griezties atpakaļ, bez ceļa uz priekšu.

Es mēģināju pārliecināt sevi, ka man nav taisnība, ka es pārspīlēju, ka šīs raudāšanas izmisums bija iekļuvis manī, vai arī magu bailes, vai leģendu noslēpumainība. Tas nepalīdzēja. Es turpināju ceļu tikai aiz spītības: es taču nevarēju griezties atpakaļ un atzīties, ka man ir bail.

Un tad tumsā kāds satvēra manu kāju, un es iekliedzos bailēs. Raudāšana uz mirkli mitējās, tad atsākās.

"Kas tas bija?" Nadors.

"Vai viņa ir beigta?" Ronada.

"Kur tu esi, Vega? Tu esi dzīva?"

"Es esmu te," es teicu, zinādama, ka viņi sadzirdēs manu balsi tikpat labi kā es viņējās. Tad es dziļi ievilku elpu un noliecos.

Radījums man pie kājām bija mazs, dzīvs un nobijies.

Bērns.

"Viss kārtībā," es teicu. "Nav no kā baidīties."

Es apsēdos un atbalstījos pret sienu, un bērns ielīda man klēpī, apvija rokas man ap kaklu un turpināja raudāt, ilgi un neremdināmi it kā mana parādīšanās neko nebūtu mainījusi. Es pieskāros bērna galvai un sajutu garas, izspūrušas bizes.

"Tā ir tikai maza, nobijusies meitene," es teicu. "Nāciet palīgā!"

Un es glāstīju viņas matus un muguriņu bet viņa raudāja un raudāja.

Magu nestie lukturi mani apžilbināja. Vienu mirkli es redzēju viņus un klints sienas atmirdzam zaļganzilas, un tad tikai neizturams spožums.

"Tā ir viņa!" Ronada iesaucās, un es samiegtām acīm paskatījos uz bērnu. Tā bija Ange mazā meitene, maga mācekle. Viņa vēl joprojām nēsāja manis dāvināto amuletu. Tas gan nebija viņai daudz palīdzējis.

"Hei, Ange," es čukstēju. "Tā esmu es. Atceries? Mēs šorīt runājām. Tev vairs nav jābaidās. Tu neesi viena."

"Viņa ir zaudējusi savu skolotāju," Dārs teica. Viņa balss bija klusa un neizteiksmīga.

"Jā, un tad pazudusi pati. Vai tu netaisies nākt palīgā?"

"Es nedomāju, ka te var kaut ko līdzēt."

Es piecēlos. Ange nelaida vaļā manu kaklu, un es palīdzēju viņai iekārtoties uz mana gurna. Tur viņa karājās, smaga kā graudu maiss.

"Te daudz ko var līdzēt," es teicu. "Piemēram, izvest viņu no šejienes. Aizvest viņu pie vecākiem."

"Viņa bija maga mācekle," Nadors teica. "Viņai vairs nav vecāku. Viņi no Anges atteicās jau pašā apmācību sākumā. Viņi negribēs bērnu atpakaļ."

"Tu to nevari zināt!" es uzkliedzu. Mana balss bija par skaļu šai vietai. Tā atbalsojās, nikna un bezspēcīga.

"Es zinu."

"Tu neko nevari darīt, Vega. Mēs atstāsim viņu šeit," Ronada teica.

Es skatījos uz viņiem, neticēdama savām acīm pat pēc visa, ko biju piedzīvojusi, neticēdama magu nežēlībai. "Atstāt viņu šeit? Lai viņa raud, līdz nomirst no slāpēm? Vai jūs visi esat traki?"

"Domā, ko runā," piezīmēja Nadors.

Es neatbildēju viņam, ko domāju, galvenokārt tāpēc, ka man rokās bija mazs bērns. Es biju nogurusi no viņu strīdiem, un man radās aizdomas, ka šī vieta tiešām ir ļauno garu apsēsta ka viņi visi ir apsēsti un es vienīgā esmu pamanījusies izsprukt cauri ar kripatiņu līdzjūtības. Lai tā būtu! Man viņi nebija vajadzīgi.

"Iesim nu, mazā," es maigi teicu. "Iesim mājās."

Un mēs gājām. Es nesu viņu uz gurna, ar plecu prātīgi taustīdama ceļu atpakaļ. Magi atkāpās. Iespējams, es izskatījos pārāk dusmīga, lai viņi uzdrīkstētos mani aizkavēt. Katrā solī es sajutu viņu skatienu.

"Viņa nedrīkst to darīt."

"Tā ir viņas izvēle. Mēs viņu brīdinājām."

"Nu… jā."

"Varbūt viņa nemaz nezina…"

"Mums vēl tik daudz kas jāizpēta."

"Viņa nedrīkst vest bērnu uz pilsētu."

Es nepievērsu viņiem uzmanību. Es izspraucos pa spraugu sienā, tad lēni meklēju ceļu atpakaļ uz Bruģu vadoties ne tik daudz pēc atmiņas, cik pēc nojautas un pilsētas tikko jaušamā spēka, kas ietiecās ari raktuvju dziļumā. Es pat vairs nebiju nikna, tikai nogurusi un apjukusi.

Ange raudāja, raudāja, raudāja nerimdamās.

11. nodaļa

Ir bērni, kuru augums ir apmainīts, un līdz šim veselam bērnam pēkšņi kājas ir vārgas un rokas neveiklas. Un ir bērni ar apmainītu prātu kad nabaga mazulim rodas neremdināmas alkas pēc mīlestības un rūpēm. Daži gan teiktu, ka tikt vaļā no šādiem bērniem ir nežēlīgi, bet man jānorāda uz daudziem gadījumiem, kad rituāla laikā bērns pēkšņi top samainīts atpakaļ pret iepriekšējo veselīgo.

no kilri Heilas un bruona Rāgadara "Par mīlošu bērnkopību"

Ange manās rokās bija nepierasti smaga. Es taustīdamās gāju lejup pa ceļu uz Brugas pusi. Saule jau rietēja, un es ieelpoju svaigo gaisu un tikko jaušamo upes smaržu, ieklausījos, kā saulrieta iekrāsotā priedē dzied nepazīstams putns. Šeit bija skaisti salīdzinājumā ar raktuvju labirintiem jebkas būtu skaisti un es labprāt būtu pakavējusies, lai izbaudītu skatu, ja vien nezinātu, ka tuvojas nakts un man vēl tāls ceļš priekšā. Ceļš bez gaismas; es varēju cerēt vienīgi uz mēnesi.

Pēc brīža es ievēroju, ka mana ēna ir mainījusies. Es paskatījos atpakaļ pa taku lejup nāca Dārs ar degošu lukturi rokās.

"Viņi nolēma turpināt meklējumus," viņš teica, it kā viss notikušais būtu pavisam normāls.

"Kā tad," es atteicu un turpināju iet. "Ja nu gadījumā atrodas vēl kāds, kam nepieciešama palīdzība, lai viņi varētu pārliecināties, ka nekāda palīdzība netiek sniegta. Galu galā tieši tas jau jādara magiem, cilvēku aizstāvjiem un sargiem."

"Tas nav tā, kā izskatās," Dārs teica. Viņš jau bija man blakus netuvodamies, nemēģinādams man palīdzēt. Es gan nebūtu Angi viņam uzticējusi. "Vega, viņa ir apmainīta."

"Vēl viena sena leģenda? Ļoti ērti."

"Tā nav leģenda. Nu labi, ir, bet mēs vienmēr esam zinājuši, ka tā ir patiesa. Ikviens no mums zina, ka apmainīti bērni ir jāatstāj."

"Un kas tad ir apmainītais bērns? Kāds, kam nav vecāku un aizstāvja, ja?"

"Tas ir bērns, kas ir zaudējis tik daudz, ka nekas vairs nespēj viņu piepildīt. Viņai vajag mīlestību un atbalstu un tik daudz, ka neviens to nevar viņai sniegt. Paskaties, Vega, tu pati esi jau ilgi turējusi viņu rokās, un nekas nav mainījies."

Viņam bija taisnība; Anges raudāšana nebija mitējusies vai pat kļuvusi mierīgāka.

"Nu un tad?" es atcirtu. "Es neesmu ne māte, ne māsa."

"Vaina nav tevī. Un nevienā citā. Apmainītais bērns izsūks tevi sausu, un, kad tu nomirsi no noguruma vai izmisumā izdarīsi pašnāvību, tas izvēlēsies jaunu upuri. Un vēl, un vēl."

Es aizsedzu Anges ausis, lai viņa nedzirdētu Dāra vārdus, bet viņa, šķiet, tāpat nebija tos dzirdējusi. Bruģa šķita tik tāla un Ange tik smaga, bet es pat negrasījos apstāties. Vismaz tagad, kad man bija Dāra sniegtā gaisma, es jutos nedaudz drošāka.

Viņš turpināja klusēdams soļot man blakus.

"Atzīsti, ka tev nebija taisnība, ka tu to nevari paveikt," Dārs teica. "Neviens tevi nevainos. Neviens pat nezinās."

"Es zināšu."

"Vai tad tava dzīve līdz šim ir bijusi tik saulaina, ka šis te gadījums mainīs visu? Nedomāju vis. Turpinot šo neprātu, tu zaudēsi vēl vairāk. Un, ja tu aiznesīsi Angi līdz Brugai un viņa nodarīs ļaunumu citiem, tad tu pie tā būsi vainīga vai tas ir tas, ko tu vēlies?"

Es nezināju, ko teikt. Viņš runāja pavisam aplam, bet es nevarēju atrast vārdus, kā viņam to paskaidrot. Tāpēc es turpināju iet, un Ange turpināja šņukstēt man pie pleca.

"Vai tu vispār jebkad padodies?" Dārs izklausījās noguris un dusmīgs. "Tu ieradies šeit tikai tāpēc, ka negribēji ļaut nogruvumam tevi apturēt. Tu aizgāji no slimnīcas, lai ari es biju teicis tev nekur neiet, tikai tāpēc, ka tā tev ienāca prātā. Tu paliki Brugā tikai tāpēc, ka iespītējies, tikai tāpēc, ka mēs gribējām, lai tu aizej. Un tagad tu apdraudi mūs visus kāpēc? Tikai lai pierādītu, ka viss, ko es un jebkurš cits dziednieks ir mācījies jau kopš bērnības, ir muļķības? Kas tu tāda esi, lai zinātu, kas ir pareizi, kas nav?"

"Visiem būtu ērtāk," es teicu. "Atstāt bērnu šeit. Neviens nepamana. Nevienam tas nav svarīgi. Dzīve turpinās, kā ierasts, un nevienam nekas slikts nav noticis. Ange? Tavuprāt, viņa jau ir mirusi. Viņa varbūt nemaz vairs nav cilvēks."

"Viņa nav cilvēks. Viņa ir apmainīta."

"Viņa ir dzīva, viņa elpo, viņai sāp," es teicu. "Es neesmu tik izglītota kā tu, bet man šķiet, ka ar to pietiek. Varbūt tikai man tā liekas."

"Viņa tevi ir nobūrusi, tas arī viss," Dārs atbildēja.

"Nav tiesa." Lai ari es nezināju tādas lietas nekad nevar droši zināt.

Viņš nopūtās. "Protams, man ir taisnība. Ja Ange nebūtu tevi nobūrusi, tad tu jau sen būtu viņu pametusi."

Pēkšņi es sapratu, ko viņš ar to gribēja teikt. Viņš visu šo laiku bija mani viegli skubinājis darīt to, ko viņš vēlas, un es biju neapzināti pretojusies. Protams, viņš pie tā vainoja Angi, nevis mani, vienkāršu sievieti tāpēc ari viņa priekšstats par Angi bija pilnīgi nepareizs.

Bet es nevarēju viņam teikt zini, Dār, tev tomēr nav taisnība. Viss ir tā, kā ir, tāpēc ka es patiesībā esmu mags. Tā ka, lūdzu, esi tik labs un sadabū kādu, kas piespriež man nāvessodu vai tamlīdzīgi. Un pēc tam tik un tā atstāj Angi nomirt, jo tagad taču tev ir vēl mazāk iemesla man ticēt.

Man nekas cits neatlika kā spēlēt viņam līdzi.

"Es neatstāšu viņu," es klusi teicu. "Es nevaru. Ja tu gribi viņu iznīcināt, tad tev būs jāņem līdzi ari mani."

"Es zinu," Dārs atbildēja. "Tev vajadzēja man paklausīt, kamēr vēl varēji. Tagad jau ir par vēlu."

"Ko tu darīsi?"

"Neko. Acīmredzot viss notiks pēc tava prāta. Redzēsim, kas notiek, ja apmainītā paliek dzīva. Vismaz pagaidām."

Es atvieglota nopūtos un piespiedu Angi sev ciešāk klāt.

"Viss būs labi, maziņā," es čukstēju. "Tu redzēsi, viss būs labi."

Varbūt viņa pieķērās man vēl ciešāk, un varbūt uz mirkli viņas raudas kļuva klusākas. Bet varbūt man tā tikai šķita.

Dārs atrada mums atsevišķu istabu slimnīcā. Tā bija īpaši piemērota bērniem ar gultiņu Angei un pītu krēslu tai blakus, vienkāršām koka un akmens rotaļlietām. Es pateicos, bet Dārs tikai atmeta ar roku.

"Viņa neko no tā pat nepamanīs, Vega."

"Klau, es negribēju tev pārmest, ka tu būtu slikts dziednieks," es teicu, pārāk labi apzinoties, ka man nebūtu vajadzējis viņam pretoties. Un, par spīti visam, viņš bija izgādājis mums šo istabu. "Es tikai nevaru viņu tā vienkārši atstāt. Viņa bija tik burvīgs bērns."

"Tu pazini Angi?"

"Viņa mēģināja man nospert amuletu, un beigās es to viņai uzdāvināju. Tāda viņa bija." Es sakodu zobus. Es negribēju runāt par Angi pagātnes izteiksmē ne tagad. Nekad.

"Burvīgs bērns, patiešām," Dārs negribot pasmaidīja. "Es noskaidrošu, vai ir kas vairāk zināms par apmainītajiem."

"Ar mums viss būs labi." Es iesēdos pītajā krēslā, vēl joprojām turot Angi klēpī, un centos sakopot domas tas nebija viegli, ņemot vērā viņas nemitīgo raudāšanu.

"Es zinu, Ange, kā tas ir," es teicu, viegli šūpodama mazo augumiņu. "Kā tas ir, kad tev ir skolotājs un tu viņu ienīsti un baidies, un vēlies, kaut viņš būtu miris un tu būtu brīva. Es zinu, cik aplam tas viss šķiet cik nepareizas jūtas naids un rūpes, bailes un padevība. It viss."

Es pastāstīju viņai par to, kā satiku Zaķu. Nē, ne pirmo reizi to es neatceros. Es atcerējos pirmo nakti, kad viņš sakūra ugunskuru un sadedzināja manas drēbes un rotaļlietas, visu, ko vecāki bija devuši man līdzi. Kā viņš lika man peldēties aukstajā ezerā. Kā es stāvēju pie ugunskura, ietinusies baltā apmetnī, un viņš vija uguns pavedienus ap mani, sasaistīdams mani, atņemdams man manu vārdu, atņemdams man mammu un tēti, atņemdams man mani pašu. Es piederēju viņam tikai viņam. Un es biju tik maza, ka ar pūlēm atceros savas domas, bet es atceros, ko jutu bailes un bijību, un padevību liktenim, lai kāds tas arī būtu.

Un tā bija skaista nakts: tajā bija ezera aukstums un uguns kvēle, un naktsputnu dziesmas, un es vēl nezināju, kas mani gaida.

Es negribēju viņai stāstīt par eksperimentiem. Es negribēju stāstīt viņai par dienām, mēnešiem un gadiem, kad es gāju pa kraujas malu, zinot, ka ikviens aplams solis mani nogrūstu bezdibenī. Es nestāstīju par tūkstoš sāpju veidiem, par izsalkumu un slāpēm, par bailēm un bezcerību un to, kā tas viss ietekmē emocijas un tātad ari maģiju. Es nestāstīju, kā iemācījos būt piesaistīta, un nestāstīju, kā nepratu atbrīvoties.

Es teicu: "Neklausies, ko viņi saka. Tas ir labi, ka tu ej cauri tam, kam ej cauri, Ange, tas ir labi. Tu gribēji, lai viņa vairs nav, un viņa vairs nav. Jā, tu vairs nezini, ko darīt ar sevi. Tu vēlies saritināties kamoliņā un nomirt, jo tagad tu beidzot to drīksti."

Es nodrebēju. Mēs beidzot to drīkstējām. Mēs abas. Viņa salauzta un pamesta viena, un arī es tāda pati. Rotaļlieta ceļa malā, un vairs nav neviena, kas tevi mīlētu vai censtos saprast, kas ar tevi notiek: tu klusēsi mūžam, jo to, ko tu jūti, nevar izstāstīt. Vienmēr tikai čaumala no tā, kas tu būtu varējusi būt. Tad labāk nemocīties būt vienai, nerunāt, aiziet.

"Tas pāries, Ange," es čukstēju, drebēdama pēkšņi aukstajā telpā. "Tas pāries. Būs labākas dienas būs dienas, kad tu spēsi aizmirst. Būs mirklis, kad tu redzēsi, cik savādi krīt saules gaisma no sārtiem un zilganiem mākoņiem, un tu būsi laimīga pat ja tikai uz īsu, nepiesaistītu mirkli. Un būs mēness, sudraba monēta debesīs, un tu būsi dzīva. Kaut to vienu nepiesaistīto mirkli. Tam tu vari dzīvot, pat ja…" es mitējos runāt; tam nebija jēgas. Es apskāvu viņu un raudāju, asarām krītot viņas matos. Es zināju, ka runāju pareizi, bet šie vārdi bija tukši un bez svara, tiem nebija atbalss. Es neticēju, ka tie var palīdzēt.

Es piespiedu lūpas pie viņas deniņiem, pie siltās un maigās ādas un starp mums radās saikne, pavisam viegla un vārga. Pati niecīgākā cerība.

"Viss būs labi, Ange, es zinu," es teicu.

Es pati neticēju tam, ko saku.

Es pacēlu galvu tikai tad, kad Dārs pieskārās manam plecam.

"Ej pagulēt," viņš nočukstēja.

Tikai tad es sapratu, ka Ange ir aizmigusi. Roka, uz kuras viņa gulēja, bija notirpusi, un es pati jutos stīva un nomocījusies. Cik ilgi viņa jau gulēja? Un kāpēc es to nepamanīju?

"Man pilnīgi pazuda laika izjūta," es teicu.

"Es tikai nesen dzirdēju, kā tu runā. Un raudi. Ieliksim viņu gultā."

"Viņa pamodīsies."

"Gan jau nepamodīsies. Tev nav viņa visu laiku jāauklē." Dārs nenovērsa acis arī tad, kad es uz viņu nikni paskatījos. "Tev jāatgūst spēki rītdienai."

Es negribēju ļaut viņam sevi pārliecināt, bet laikam jau taisnība vien bija.

"Ļauj man." Viņš pacēla Angi un maigi ielika viņu gultiņā meitene iešņukstējās un atkal aizmiga. Dārs apsedza viņu ar segu uz mirkli likās, ka viņš Angi noskūpstīs bet nē. Viņš tikai paņēma mani pie rokas un ar vienu vieglu kustību palīdzēja man piecelties.

Man reiba galva, un kājas negribēja klausīt. Dārs pieturēja mani, lai nenokritu, un es neprotestēju biju pārāk daudz runājusi, daudz par daudz raudājusi, un viņš smaržoja maigi un nomierinoši.

"Nāc," viņš nočukstēja un veda mani ārā.

Es paskatījos atpakaļ uz Angi, kas vēl joprojām mierīgi gulēja.

"Ja nu viņa pamodisies un manis tur nebūs?"

"Tu to zināsi."

Dārs gandrīz aiznesa mani uz blakusistabu. Es jau biju nospriedusi, ka viņš ir spēcīgs, bet tikai tagad sapratu, ka viņa spēks lielākoties nāk no tā, ka viņš katru dienu nes citus slimus, vecus un kroplus cilvēkus, kam vajadzīga palīdzība. Palīdzība, kuru viņš varēja sniegt.

"Es esmu tepat," Dārs maigi teica, un es nodrebēju, jūtot, ka viņš atkal ir teju vai nolasījis manas domas. "Nebaidies."

Mēs bijām vieni istabā, un cauri aizkariem plūda vienīgā gaisma dilstoša mēness gaisma. Šeit bija mājīgi; Dāra augums izstaroja siltumu, un es negribēju laist viņu vaļā. Es biju tik nosalusi.

"Nāc tuvāk," Dārs teica, lai ari es jau biju pavisam tuvu. Un viņš noskūpstīja mani uz pieres pavisam viegli. Tik viegli, ka es neticēju, ka tas ir noticis, līdz viņa pieskāriens atmodināja mani ko tādu, ko es biju sen jau aizmirsusi: alkas būt kopā ar kādu, uzticēt viņam sevi visu.

Es pakāpos atpakaļ. "Ko tu dari?"

Dārs pastiepa roku, tad aprāvās.

"Es biju nogurusi," es teicu. "Piedod." Es sajutu Dāra bailes un vainas apziņu un no visa spēka centos apvaldīt sevi, nepaspert soli viņam pretī, nenoskūpstīt viņu, lai viņam nebūtu jānes visa atbildība vienam.

"Man vajadzēja kādu, ar ko runāt, man vajadzēja piedod man," es čukstēju.

"Man pašam jāatvainojas," viņš strupi noteica. "Tas vairs neatkārtosies."

Durvis, kas aizvērās aiz Dāra, pārcirta saikni starp mums, un es atkal biju nosalusi un viena tumšajā istabā. Neviena, kas mani mierinātu, neviena, uz ko paļauties. Neviena, kam mana dzīve būtu svarīga.

Tas ari bija tas, kas man vajadzīgs. Tieši tas. Šis aukstums, šī vientulība.

Viss pāries, es sev teicu un ieritinājos zem segām tieši tā kā Ange un arī gulēju kā viņa bez kustībām, asarām, domām.

12. nodaļa

>

Gudrības meklētāj, zini -ja meklēsi to grāmatās, esi gatavs redzēt savu dzīvi paskrienam garām drošu un nedzīvotu.

no Egara Vecā "Ievada augstākajā domāšanā"

Mani pamodināja līdz ar pirmo gaismiņu. Cik ilgi es biju gulējusi? Nezinu, bet šķita, ka ne ilgi. Vel joprojām apreibusi no miega un tā trūkuma, es piecēlos sēdus. "Kas ir?"

"Vega," Zaks teica. Tas bija viņš, un es atvirzījos prom, ķermenim saspringstot kā stiegrai. "Vega, man žēl, ka bija tevi jāmodina, bet tev kaut kas jāredz."

"Kas?"

"Grāmata, kas sīki apraksta apmainītos."

"Parādi to Dāram."

Zaks mirkli vilcinājās. "Tā taču esi tu, kas piesaistījusi sevi vienam no viņiem, vai ne?"

"Kā tu to zini?" Es valdījos, lai nesāktu kliegt.

"Dārs palūdza, lai es palīdzu atrast grāmatas par apmainītajiem. Bibliotekāre nevar zināt visu."

"Protams, viņa taču ir tikai vienkāršs cilvēks."

Zaks dziļi ieelpoja, lai nomierinātos gluži kā manā bērnībā. Es nebiju no paklausīgākajiem mācekļiem, un, lai kādas vainas Zakam ari piemistu, pacietības trūkums nebija viena no tām.

"Es uzgāju grāmatu, kas, liekas, izskaidro, kā rodas apmainītie bērni. Man šķita, ka tevi tas varētu interesēt."

"Man jāpaliek ar Angi."

"Viņa guļ. Viņa gulēs vēl ilgi, Vega. Tev pietiks laika lasīšanai."

"Es neprotu lasīt, un pilnīgi noteikti ne bruonu valodā. Tu to tā ari man neiemācīji."

Mirklis klusuma. Nevienas ieelpas. "Tu nepaliki pietiekami ilgi, lai iemācītos. Bet grāmata ir ar bildēm."

Es, vēl joprojām pusaizmigusi, izvēlos no gultas. Tas bija paradums, lai izdzīvotu: darīt to, ko Zaks uzskata par vajadzīgu, ja no tā nevar rasties nekāds ļaunums. Bez tam man bija jāatzīst, ka viņš ir ļoti zinošs. Man tikai bija jātur acis vaļā, jātur visas savas jūtas un sajūtas vaļā, jāvēro katra emociju stīdziņa, kas varētu man tuvoties un apdraudēt manu drošību. Šo spēli es pazinu labi.

*

Rītausmā Bruģa izskatījās citādi. Saules maigie stari piešķīra tai citkārt neredzētas krāsas, un pils sienas iemirdzējās vismaz vietās, kur bija saglabājusies senā kilri būve. Cilvēki vēroja mūs. Bērni netrokšņoja, neviens nemeta akmeņus, nekādu izkliegtu apvainojumu. Viņi bija nobijušies un skumji. Es centos neļaut savam prātam pārmēru izplesties; Zaks neatzina šo paradumu, un es nevēlējos pievērst sev uzmanību. Es vairs nebiju bērns, kurš darītu visu iespējamo, lai tikai viņu aizkaitinātu. Es biju pieaugusi. Savu domu klusākajos nostūros es kalu plānus Zaķa sagrāvei es zināju, ka reiz es viņu ievainošu tā, ka viņš vairs neatkopsies, es nogrūdīšu viņu no sasniegtajiem augstumiem, es likšu visiem ieraudzīt, kas viņš patiesībā ir.

Kad biju bērns, es vēl nezināju, cik dažādos veidos ir iespējams ievainot savu ienaidnieku. Tagad es zināju. Tagad es biju pieaugusi un man bija laiks un spēks. Man vajadzēja tikai iespēju.

Es pēc ieraduma klāju jūtu slāņus pāri šai vienai domai, aprakdama to dziļi zem miegainības, zem raizēm par Angi, zem bērnišķīga niknuma uz Zaķu, zem apjukuma manās jūtās pret Dāru lai Zaks palauza galvu, ja viņš mēģinās iekļūt manī tik dziļi. Es pat nebiju centusies šīs pēdējās jūtas sakārtot un tikt ar tām skaidrībā. Un man nebija ne mazākās vēlēšanās to darīt.

Bibliotēka bija tukša. Tur nebija pat bibliotekāres. Tikko sapratu, ka esmu palikusi divatā ar Zaķu, mani pēkšņi iznira bailes kā sens dzelmes dzīvnieks, kas atradis laupījumu. Zaks izlikās, ka to pat nepamana. Varbūt viņš bija tā pieradis pie citu bailēm, ka vairs pat nepievērsa tām uzmanību. Ari šo domu, tāpat kā daudzas citas, es satvēru un noglabāju zināšanai.

"Skaties." Viņš pieveda mani pie galda, kur, glītās kaudzītēs sakārtotas, stāvēja dažādas grāmatas. Viena no tām bija atvērta. "Manuprāt, ļoti noderīga alegorija par maģiju."

Es paskatījos uz grāmatas ilustrāciju. Tā bija smalka un rūpīgi izstrādāta, aizņemot visu atvērumu: liela virtuve vai varbūt alķīmiķa darbnīca. Pārsteidzoši, cik grūti ir noteikt atšķirību starp vienu un otru: ij alķīmiķi, ij labi pavāri strādā gan ar destilācijas aparātiem alkoholam, gan pudelītēm, burciņām un podiņiem dažādām garšvielām vai varbūt zālēm, izkaltētiem augiem un milzīgiem katliem, kuros kaut kas vārās, krāsnīm kausēšanai vai cepšanai un visdažādākajiem traukiem uzglabāšanai un gatavošanai.

Tāds ari bija šis zīmējums smalkajā ainā neatkārtojās neviens trauciņš, un ikvienam no tiem bija ar roku pierakstīts skaidrojums, kuru es, protams, nevarēju izlasīt. Jebkurā gadījumā es ne druskas nebrīnītos, ja bibliotekāre nemaz nezinātu, ka šī ilustrācija attiecas uz maģiju.

"Alegorijas bija ierasta lieta laikā, kad maģija bija aizliegta," Zaks teica. "Lai izbēgtu no soda un saglabātu noslēpumus. Šī tradīcija ir spēkā vēl tagad."

Es bridi prātoju, vai viņš ir nolasījis manas domas, tad atmetu ar roku. Varbūt jā saikne starp mācekli un skolotāju nav pārraujama, ja vien skolotājs to nevēlas. Bet viņš nezināja visu, ko es domāju, un ar to man pietika.

"Ikviens trauks šajā zīmējumā ataino kādu cilvēku viņu maģiskās spējas un uzbūvi. Vienkāršie ļaudis ir vienkārši trauki viegli piepildāmi un iztukšojami, ērti lietojami un bieži sastopami. Protams, starp viņiem ir atšķirības: var jau paņemt krūzīti bļodas vietā, bet, ja ir iespēja izvēlēties, tu ņemsi bļodu."

"Un magi?"

"Magi ir sarežģītāki. Ir nelieli trauciņi, kas pildīti ar stipru esenci viena lāse var piešķirt savas īpašības mucai ūdens. Ir trauki, kurus šķiet neiespējami atvērt, un pudeles, kurās šķidrumi nesajaucas, bet krājas slāni virs slāņa, un ar smalku salmiņu tu vari paņemt to, kas tev nepieciešams. Ir savādi veidoti trauki, kas nekad neiztukšojas, lai kā tu tos pagrieztu, un trauki, kas var izturēt karstumu vai aukstumu, ko citi nepanes. Vai trauki, kas var saglabāt savu saturu neskartu gadu desmitiem un simtiem ilgi ari pēc tam, kad viss ap tiem ir gājis bojā."

Zaks bija aizrāvies ar savu stāstījumu, un es uzmanīgi viņā klausījos tagad es biju gatava pieņemt mācību, ko bērnībā būtu noraidījusi, dusmās un rūgtumā nespēdama pieņemt zināšanas, jo nespēju pieņemt avotu, no kura tās nāca.

"Magu raksturo viņa prāta viņa jūtu pasaules uzbūve un viņa emociju intensitāte: tā mags var viegli mainīt parasto ļaužu emocijas un nosvērt tos savā pusē. Tā karalis sniedz daļiņu no sevis ikvienam savam pavalstniekam un dziednieks sniedz katram slimniekam gabaliņu sava miera un veselības.

Ar burvjiem ir sarežģītāk. Viņu savstarpējās attiecības ir grūti prognozējamas, un nekad nevar zināt, kas notiks, ja starp diviem magiem izveidosies saikne un viņu būtības kaut nedaudz sajauksies. Atceries teicienu, ka karote darvas var sabojāt mucu medus? Apmēram tā ir ar magiem."

"Un kāds tam sakars ar Angi?" es jautāju. Telpā bija kļuvis gaišāks, un es raizējos, ka Ange varētu būt pamodusies. Es gandrīz vai sajutu viņu sarosāmies un lai cik tālu mēs nebūtu viena no otras saucam mani.

"Attēls ir lielāks, nekā tev liekas." Zaks atvēra rūpīgi ielocīto lapu un atklāja zīmējuma turpinājumu. Plauktos bija salikti ieplēsti un sadauzīti trauki, pilošas pudeles, podiņi ar šķībiem vāciņiem. Daži bija salaboti, citi ne, vēl kādi bija atraduši dīvainas formas it kā būtu salabojušies paši no sevis, tikai ne īpaši veiksmīgi. Daži bija savienoti plaisu vietās, un citiem apkārt bija apvijušies tīteņi, kas šķita saturam tos kopā, vai arī pie tiem bija piesūkušās savādas radības. Ikvienam traukam bija pievienots rūpīgs apraksts.

"Ar burvestībām daudz kas var noiet greizi un noiet ari. Ieplēsti, sasisti, mainījuši formu… ja tie ir vienkāršie cilvēki, mēs par to daudz neuztraucamies. Cilvēkiem piemīt spējas salabot sevi, un viņi to ari izdarīs, cik nu mācēs, vai ari sajuks prātā, saslims vai nomirs. Ar magiem ir citādi viņus mēs parasti cenšamies salabot. Tas nav vienkārši, bet, zinot metodes, kā to izdarīt…"

"…mēs varam palīdzēt Angei? Viņa taču var būt burve."

"Viņa ir šāda." Zaks norādīja uz smalku vāzi, kas bija sadrupusi lauskās. "Viņu vairs nevar salīmēt. Tas, ko tu uztver kā viņas emocijas, skumjas, izmisums un bēdas patiesībā ir emociju trūkums, nepieciešamība būt piepildītai. Tu centies viņu piepildīt, bet nevari. Neviens nevar. Ja viņa būtu pieaugusi, tad jau sen būtu nomirusi, bet, tā kā viņa ir bērns, tad vēl spēj atjaunot emocijas, lai ari vairs nav nekā, kas tās saturētu kopā. Tāpēc nav nevienas leģendas par apmainītiem pieaugušajiem."

"Tās ir tikai leģendas. Neviens nav redzējis īstu apmainīto."

"Es esmu."

"Un tu viņu vienkārši nogalināji, vai ne? Izmeti kā saplēstu trauku."

"Nē." Viņa balss bija atsvešināta.

"Un tagad tu domā, ka es varu ļaut Angei nomirt. Jo tu taču to nevarēji. Jo tu taču esi tik cēls, toties es…"

"Es radīju apmainīto," Zaks teica. Es klusēju. "Es radīju apmainīto. Tas bija pirms ilga laika. Mēs bijām septiņi magi un tam vajadzēja īpašu rituālu, ko mēs atradām šajā bibliotēkā."

"Un pašiem prieks?"

"Tam nebija tā jānotiek!" Zaks izklausījās no tiesas satriekts, bet man bija vienalga. "Viņam bija jābūt Brugas karalim tas, kas mums ir tagad, ir tikai aizvietotājs."

"Ja Brugas karali apmācīji tu, tad labi vien ir, ka viņš nav valdnieks."

Zaks kādu bridi manī stingi skatījās, tad novērsās. "Mēs domājām, ka topošais karalis nav gana spēcīgs. Gana dziļš. Ka viņam nepietiks spēka sasniegt virsotnes. Tāpēc, kad viņš bija vēl bērns, kad viņš tikai veidojās…" Zaks nenoteikti pavēcināja roku. "Mēs sniedzām viņam maģiju. Daudz. Cerēdami, ka viņš kļūs plašāks, dziļāks… interesantāks. Bet viņš salūza. Viņam bija tikai trīs gadi, viņš tikai sāka iepazīt pasauli un sevi. Tikai tagad viņš uzzināja, ko nozīmē būt dzīvam, būt atsevišķam cilvēkam, cik nu tas ir iespējams, ja esi mags… un viņš saplīsa lauskās. Es vēl joprojām atceros viņa kliedzienus."

"Un tad?" Es centos neizrādīt, ko jūtu. Zaks negūs ne kripatiņas līdzjūtības no manis. Viņš nebija to pelnījis.

"Mēs viņu centāmies salabot. Mēs centāmies palīdzēt. Bet tas nebija iespējams. Citi magi nomira. Es? Es biju gļēvulis. Es sniedzu vismazāk. Un, kad biju palicis priekšpēdējais, mans pēdējais draugs izmisis palūkojās manī un teica: Zak, es zinu, ka tu to nevari izdarīt. Un viņš paņēma bērnu rokās un ielēca Rāgas upē. Pēc vairākām stundām es jutu, kā viņš nomira."

"Brīnums, kā neviens par to nezina."

"Tas tika turēts slepenībā. Viņi atrada jaunu karali es pat nezinu, kā. Es tiku izraidīts no Brugas un tikai pēc daudziem gadiem varēju atgriezties."

"Un ko tu ar to gribēji teikt?"

"Es gribēju teikt ja pat septiņi izcili magi nevarēja izglābt vienu apmainīto, tad tev nav nekādu cerību."

Es padomāju.

"Bet bija nepieciešami septiņi magi, lai radītu apmainīto. Tu gribi teikt, ka Brugā ir tik daudz burvju, kas visi sazvērētos, lai salauztu vienu Angi?"

"Ne starp dzīvajiem," Zaks teica.

"Un starp mirušajiem?" es atcirtu.

Zaks bridi klusēja. "Ja ticam leģendām, tad tādu ir daudz. Hrili."

"Un tu tici leģendām," es teicu. Šobrīd man pašai negribējās tām ticēt.

"Tu neticētu? Viens no mūsu spēcīgākajiem magiem ir miris, un raktuvēs hrilu mājvietā atrasts apmainīts bērns. Protams, es ticu."

Es mēģināju salikt kopā visu dzirdēto.

"Un tu atsauci mani tikai tādēļ, lai pateiktu, ka es nevaru izdziedēt Angi."

Zaks paraustīja plecus. "Man šķita, ka tu gribēsi zināt patiesību."

"No paša rīta? Tu mani pamodināji līdz ar pirmo gaismu, lai pateiktu to, ka es tikpat labi varētu vēl pagulēt, jo tāpat neko nevaru palīdzēt? Vai tiešām tev tik daudz nozīmē iespēja mani sāpināt?"

Zaks novērsās.

"Un tu paliki nomodā visu nakti, lai atrastu šo grāmatu kuru, visticamāk, biji izpētījis jau sen, pie pirmā apmainītā bērna? Es tev neticu."

Viņš paskatījās pa logu. Saule jau bija augstu, un cauri sīkajiem vitrāžu ielaidumiem stiklos telpā ieskrēja zilas un sarkanas gaismas dzirkstis. Es saasināju uztveri un tur, pašā manu domu maliņā, viegls, gandrīz nejūtams sauciens, kliedziens, šņuksts.

"Jūs… jūs esat paņēmuši Angi!"

Viņš to nenoliedza. Viņš to nevarēja noliegt.

Es metos skriet.

13. nodaļa

Maga sauciens, iespējams, ir pirmā burvestība, ko apgūst māceklis: tās ir citādi neizskaidrojamas alkas pēc sava skolotāja, ko rada starp abiem veidotā saikne. Vēlāk šo saucienu iemācās jaunā līmenī. Lai arī maga sauciens nevar sniegt nekādu konkrētu vēsti, bieži vien jau iespēja zināt virzienu, kurā jādodas, var būt joti svarīga.

No Leas "Manas mācekļa gaitas: pirmais gads"

Daži teic, ka mūs saveda kopā vientulība. Viņiem es atbildu: kas gan cits, ja ne vientulība, ir māte mīlestībai, uzticībai un alkām?

No Kailanu Silas "Stāsta par nelaimigu mīlu"

Es sasniedzu klinti pēc, šķiet, veselas mūžības. Ikviena sīkākā aizkavēšanās man šķita kā milzu šķērslis: strupceļš pils koridoros, nobrāzts celis, akla šķērsieliņa. Sākumā es vadījos tikai pēc Anges skumjā sauciena. Vēlāk es jau dzirdēju tālu skandēšanu, kas pēc kāda laika pārspēja kluso saucienu un kļuva par manu ceļvedi.

Šķita, it kā visa pilsēta būtu sanākusi kopā uz klints virs Rāgas upes, kas putojoša brāzās dziļi lejā. Es izspraucos cauri pūlim, kas pašķīrās, sajūtot manas dusmas un spēku. Viņi kustējās lēni, kā apdulluši no dunošajām bungām un ritmiskās dziedāšanas. Beidzot es sasniedzu klints virsotni un apstājos, lai saprastu, kas te notiek.

Dažus soļus augstāk bija apmetušies dziesmu skandētāji un bundzinieki, un vēl augstāk sēdēja Karalis. Viņš bija ietīts baltos plīvuros atbilstoši Brugas tradīcijām -, un šķita, ka viņš pārrauga visu notikumu, tajā neiesaistoties. Pie viņa kājām sēdēja Ronada ar arfu rokās. Viņas spēlētā melodija nebija atšķirama no vispārējā trokšņa un, iespējams, bija paredzēta tikai Karalim. Es netērēju laiku, skatoties uz viņiem.

Pie pašas klints malas vairāku sargu ielenkumā stāvēja Ange. Neviens viņai nepieskārās sargi izstieptās rokās turēja garus pīķus, kas neļāva viņai kustēties ne no vietas. Neizskatījās gan, ka viņa mēģinātu kaut kur bēgt. Ange vēl joprojām klusi raudāja, neapzinoties vai varbūt neraizējoties par draudošajām briesmām. Sargi izskatījās vairāk nobijušies nekā viņa nobijušies, ka varētu nejauši sajust līdzjūtību. Turpat netālu stāvēja ari Nadors un Dārs; Nadora sejā jautās apmierināts smaids, bet Dāra sejā bija ierakstītas sāpes. Bet es zināju, ka bez viņa rīkojuma neviens nebūtu vedis Angi uz šejieni.

"Ko jūs darāt?" es iekliedzos skaļāk par bungām un balsīm. "Viņu var izglābt!"

Dārs tikai papurināja galvu. Es saviebos par vainas apziņu, kas atspoguļojās viņa sejā, ja jau viņš jutās tik vainīgs, tad labāk būtu viņai palīdzējis, nevis izlicies, ka nekas nav darāms.

"Mums ir jāmēģina!"

Viņš paspēra soli uz manu pusi nē, viņš necentās apturēt sargus, necentās izglābt Angi, viņš centās apturēt mani. Es ierūcos kā iesprostots dzīvnieks kā bērnībā -, un Dārs atkāpās. Es pavērsos pret sargiem.

"Laidiet viņu vaļā, muļķi! Viņa ir tikai bērns vai jūs vēlaties kļūt par slepkavām?" Man pietrūka vārdu bruonu valodā, un es ar pūlēm spēju salikt kopā sakarīgu teikumu, bet viņi saprata, ko es gribu teikt. Bet viņi neklausījās, negribēja dzirdēt.

Skandēšana sasniedza augstāko punktu, un mani apdullināja bungu rīboņa es jutu pūli sašūpojamies ritmā. Rāms un apdullis lopu bars, savienoti vienā saiknē.

"Grūdiet viņu!" Nadors nokliedzās.

"Nē!" Bet bija par vēlu, sargi ar lielāko prieku grūda piķus, un Ange pārkrita pāri klints malai. Es nolādējos un skrēju viņai pakaļ.

"Vega, nē!" Dārs teju paspēja mani aizkavēt un izpelnījās vēl vienu personisku lāstu.

Es pārlēcu pāri klints malai, pat nepapūlēdamās paskatīties lejup, un slīdēju pakaļ Angei. Mēs sasniedzām ūdens virsmu gandrīz vienlaikus; es ieniru viegli, bet Ange iegāzās kā akmens. Es sajutu viņas sāpes savā ķermenī un akli meklēju meiteni putojošajā ūdenī. Beidzot man izdevās satvert rokās viņas sīko augumiņu, un mēs kopā iznirām no ūdens. Tikko Anges galva bija virs ūdens, viņa sāka klepot un ieelpoja. Es maigi noskūpstīju viņas slapjos matus. Ange dzīvos. Viņai bija jādzīvo.

Tāpēc arī man bija jāizdzīvo.

Citu iespēju es pat domās nepieļāvu.

*

Es vairākas reizes nožēloju savu muļķību kurš gan tā lec no klints tieši kalnu upē? Un tad ciešāk apskāvu Angi un nenožēloju neko. Ja es nebūtu nolēkusi viņai pakaļ, tad nespētu sadzīvot ar sevi un ar to pietika. Galu galā nav jau tā, ka pašas dzīvība man ļoti daudz nozīmētu.

Upe bija strauja un viltīga, tā ierāva mūs zem ūdens un mētāja pa krācēm. Reizēm Angei izdevās laikā aizturēt elpu, citkārt viņa aizrijās, un katru reizi es viņu apskāvu ciešāk vairs ne tikai ar rokām, bet ar prātu, apskaudama viņas domas un izjūtas, maigi izjūtot viņas formu manās domās, šo mazo, slideno zivtiņu, kas pazibēja manī.

Vai viņa bija saplēsta lauskās? Vai arī viņa bija mirušo pilna, mirušo, kas tiecās atkal sasniegt dzīvo pasauli, mirušo, kas piepildīja viņas prātu kā melnu knišļu bars? Es centos ieskatīties viņā pa spraugām un plaisām, es ļāvu, lai mans ķermenis pats atrod ceļu straumē.

"Pērkona krāces," Ange pēkšņi un ļoti skaidri iedomājās. Tā bija pirmā skaidrā doma, ko es sajutu, un es aizrijos ar upes ūdeni un pēkšņu uzvaras sajūtu. Bet doma pati par sevi bija brīdinoša es paskatījos apkārt. Un tur tie bija vairāki akmeņi upes vidū. Ūdens aiz tiem savērpās baltās putās. Tie izskatījās kā milža izlikta taciņa bet mums tas bija brīdinājums, kas vienlaikus bija ari briesmas. Droši vien šī bija tā vieta, kur savulaik bija nomiris Zaķa draugs ar jauno, salauzto karali rokās. Bet es nebiju Zaķa draugs un nolēmu, ka arī nebūšu.

"Turies!" es uzkliedzu Angei un pārmetu viņu sev uz muguras. Viņa nekavējoties apķērās ap manu kaklu ar mazajām, bet sasodīti spēcīgajām rociņām pietiekami stiprām, lai aizžņaugtu man elpu. Man ne prātā nenāca mēģināt atbrīvot kaklu es negribēju riskēt ar Angi, bet bez elpošanas varēju ari iztikt. Es pagriezos pret tuvāko akmeni, izstiepu rokas un kājas un cerēju, ka izdzīvošu pietiekami ilgi, lai nogādātu meiteni drošībā un ar šo domu arī ietriecos akmens virsmā, sajutu neciešamas sāpes kājā, ar visiem spēkiem ieķēros akmenī un centos pievilkties.

"Augšup!" es nodomāju, cik stipri un skaļi vien varēju, un Ange atlaida manu kaklu, pakāpās uz maniem pleciem un galvas, satvēra mani pie rokas. Es jutu viņu, mirdzošu zivtiņu, izmestu no upes. Viņa skatījās uz mani samulsusi un nobijusies. Es redzēju sevi mana seja bija sāpju pārvērsta, rudie mati izrisuši klājās pār vaigiem un pieri, un viņa nezināja, kāpēc mani pazīst kāpēc mani pazīst tik labi.

"Viss būs labi," es teicu balsī, ko nepazinu. "Palīdzi man."

Pēc īsa mirkļa viņa izstiepa roku un satvēra sievieti upē. "Es esmu ar tevi," viņa teica. "Es esmu ar tevi," viņa teica, nu jau citā balsī.

Es biju viena un nobijusies, skatīdamās uz izmirkušo sievieti uz izmirkušo bērnu -, un visapkārt putoja un rēca ūdens.

"Es esmu salauzta," viņa teica. "Man sāpēs." Es nezināju, kam sāpēs meitenei, sievietei, abām? Es nezināju, kas esmu, bet varbūt es biju gan viena, gan otra.

Bet nebija, kur iet: tur bija akmens, pašā upes vidū, un ūdens pret to sitās nežēlīgi un skaļi, un no pārkostās lūpas tecēja sāļa asins.

Man nebija, kur iet.

Es samirkšķināju acis un sapurināju galvu, bet attēls dubultojās: te es skatījos uz vienu, te otru, un te bija vientulība, un te bija sāpes, un man nebija, kur iet, tā visa bija par daudz.

"Nāc tuvāk. Mums jābūt kopā."

Es centos atvirzīties, bet nespēju, es nezinu, vai mani atturēja plosošās sāpes kājā vai vientulība un bailes. Ange pastiepa roku un pieskārās kājai, piespieda tai savas lūpas. Vega uzlika roku uz bērna muguras un ieraudājās: tās bija ilgas un bezcerīgas raudas kā bērnam, kas pamests tumsā.

"Viss būs labi, viss būs labi," meitene murmināja, sieviete atsaucās. Anges seju klāja ūdens samērcētie mati, un viņas lūpas bija aukstas, un viņas balss skanēja svešā galvā.

"Nedari to, nedari tā lūdzu, ne šodien, ne tagad, tikai vienu mirkli ne!" bērns lūdzās, un tas bija bērns, kas sarāvies raktuvju tumsā, tas bija bērns, kas sarāvies aizkrāsnē un gaida, kad atnāks viņa skolotājs: bet skolotājs nenāks, skolotājs ir miris, nē, skolotājs nav miris, jo bērnam nav pieticis spēka viņu nogalināt.

"Kuššš," viņa čukstēja. "Ļauj man tev padziedāt."

Un tad es nezināju neko tikai viļņu aurošanu un savādu apdullumu, ceļojumu no viena ķermeņa otrā, ik mirkli drusciņ nomirstot un drusciņ izdzīvojot, katru sāpju mirkli sadalot uz diviem un izciešot kopā. Es izdzīvošu, es izdzīvošu, es domāju, nezinot, ko nozīmē "es", bet zinot, ko nozīmē "dzīvot".

*

Mēs palikām uz akmens, viļņu un šļakatu vidū. Mēs dzērām ūdeni, kas sitās mums sejā. Mēs ēdām to, kas mums bija: maizi un gaļu, kas bija iedoti Angei līdzi kā pēdējā dāvana, un ogas, kas bija domātas Vegai pret kalnu slimību. No tām mums kļuva slikti, tāpēc mēs tās neēdām pārāk daudz. Bet tik un tā bija slikti ne tā, ka nelabi, bet tā, ka saraujas prāts.

Laiks bija ļoti garš. Vegai sāpēja kāja, bet mēs sadalījām sāpes savā starpā. Ange bija vientuļa un nobijusies, lai ari mēs nespējām atcerēties, no kā. Arī to mēs sadalījām. Mēs dalījāmies jūtās, atmiņās, bailēs. Vega jautāja Angei par briesmoņiem, par mirušajiem gariem raktuvēs. Ange teica man šķita, ka tu esi briesmonis. Vega smējās un teica tu esi atguvusi balsi.

Un Ange teica tev ari ir pašai sava balss.

Tas no tām ogām, no ogām mums bija slikti. Padziedi mums, Vega. Un Vega dziedāja dziesmu par lāču mammu. Ange teica tu nemāki dziedāt. Un Ange dziedāja par džakalū, un Vega teica cik savāda dziesma. Kas ir džakalū? Es nezinu, Ange teica, vai tad tu neatceries? Man šķita, ka tu zini. Mēs samulsām. Bija grūtāk dalīties sāpēs. Ange vairs nebija tik vientuļa, bet viņa bija nobijusies viņa zināja, ka mēs ilgi neizdzīvosim šeit uz akmens upes vidū. Vega bija mazāk nobijusies, bet vairāk cieta sāpes, jo viņai bija salauzta kāja un viņa laiku pa laikam zaudēja samaņu, kas atņēma mums daļu no mūsu domām. Katru reizi mēs drusciņ nomirām.

Tad mēs dzirdējām kādu saucam. Vega uz mirkli atjēdzās un nomurmināja kāds nelietis. Ange klausījās un neko nedzirdēja. Mēs viņai iemācījām klausīties. Un tad Ange piecēlās un sāka māt ar rokām, un sauca mēs esam šeit! Mēs esam šeit!

Un tad mums bija slikti, un mēs sadalījāmies Vega atkal bija zaudējusi samaņu, un Ange priekā klaigāja, vairs ne drusciņas sāpju. Nekas mūs vairs neuzturēja. Arī Vegas sāpes tagad piederēja viņai vien. Tā mēs pazudām. Vienkārši pazudām un nebijām vairs. Tikai upes rēkoņa un putas.

Es pamodos no dedzinošām sāpēm kājā un no visa spēka savicināju rokas. Mana dūre kaut kam trāpīja, un, atvērusi acis, es ieraudzīju, ka tas ir Dārs kurš nupat bija no manis dabūjis pamatīgu belzienu. Nospriedu, ka tā arī vajadzēja.

"Piedod," viņš teica. "Es varētu mēģināt atvieglot tavas sāpes, bet…"

"Ar burvestību? Nu, paldies. Man nevajag ne tavu, ne kāda cita maģiju." Es centos piecelties, bet viņš satvēra manus plecus un noguldīja mani atpakaļ. Tā kā jau šī niecīgā kustība bija radījusi jaunu sāpju vilni, es vairs nemēģināju kustēties.

"Tas, ko Ange ar tevi ir izdalījusi… tas ir neticami." Viņš pieskārās manai pierei, lai pārbaudītu, vai man nav drudzis, tad pievērsās kājai. "Es pat necerēju, ka meitene viņas vecumā var būt tik spēcīgs mags. Tāpēc es nevaru riskēt sajaukt savu ietekmi ar viņējo…"

Viņš pieskārās manai kājai, un es sāpēs iekliedzos.

"…un nevaru neko līdzēt tam, ka tev sāp. Bet kāja ir salauzta, un kauls ir jāsaliek atpakaļ." Viņa balss bija mierīga, kā jau dziedniekam pienākas, un pieskārieni tik maigi, cik iespējams. Es sakodu zobus.

"Vismaz kaut ko pret sāpēm," es teicu, kaunēdamās par savu vājumu.

"Šo te." Dārs kaut ko ielika man mutē, un es tajā iekodos. Tas garšoja pēc koka gabala. Pēc visa spriežot, tas bija koka gabals.

"Tas ir koka gabals," Dārs atbildēja manām domām. "Lai tu nenokostu sev mēli. Tagad nekusties."

Man par to bija daudz kas sakāms, bet, tā kā Dārs tieši tajā mirkli izdomāja salikt kaulu pareizi, īpaši daudz iespēju izteikties nebija.

"Lieliski," viņš noteica, kad bija pārliecināts, ka tiks sadzirdēts. "Tagad vajadzētu sāpēt mazāk."

Vairāk sāpēt tāpat nevarēja. Es izspļāvu koka gabalu, kuru biju sakodusi līdz skaidām. "Dzert?"

"Ņem." Viņš palīdzēja man padzerties guļus pozā to izdarīt nemaz nav vienkārši. Apsēsties es pat nevēlējos.

"Mēģini atslābt, Vega. Es apsaitēšu tev kāju, un tad skatīsimies, vai varam tikt mājās."

"Kādās mājās?"

"Uz Bruģu."

"Kur ir Ange?" es beidzot attapos pajautāt. Es droši vien būtu zinājusi, ja viņa būtu mirusi, bet viņas prombūtne mani tik un tā uztrauca.

"Viņa meklē malku ugunskuram. Es viņu aizsūtīju lai tavas sāpes viņai kaut ko nenodarītu. Vai tev ir vieglāk, ja es strādājot sarunājos ar tevi? Tas varētu novērst uzmanību." Un tas tiešām novērsa uzmanību; es pat nebiju pamanījusi, ka Dārs jau sācis apsaitēt man kāju.

"Man riebjas ar tevi runāt," teicu. Es neredzēju Dāra sejas izteiksmi, bet viņš apklusa. H nu es aizvēru acis, centos sarast ar sāpēm un saprast, kas ar mani bija noticis.

Tas bija savādi. It kā kaut kas kaut kas pazīstams, bet vienlaikus svešs būtu pārņēmis manu prātu. Vai tie būtu hrīli? Es centos atcerēties, atsaukt atmiņā mirušos, bet nekā tāda nebija. Nē. Tikai es un Ange, un kaut kas, kas bijām mēs abas reizē un neviena no mums.

Tas ar tevi vienkārši notiks, Zaks bija teicis. Mēs sēdējām pie ugunskura, bija viens no tiem vakariem, kad nebija nekādu burvestību, tikai sarunas tumsā. Es ienīdu sevi par to, ka atcerējos šo vakaru ar tādu maigumu. Man būtu vajadzējis atcerēties visus citus vakarus, visas bailes un pazemojumu, un dusmas, bet es nez kāpēc pēkšņi atminējos šo te, ar putnu dziesmām un ugunskura sprakstoņu un tuvējās upes skalošanos pret krastiem. Tas notiks, un tu pat nezini, kad. Divas apziņas saplūdīs vienā. Vai nu tad, kad tu kādu mīlēsi, vai kad būsi pārbijusies kādā brīdī, kad tu būsi gatava atdot visu sevi vai vismaz savu dzīvi kādam citam. Varbūt es atradīšu veidu, kā darīt to ar tevi, Nela.

Toreiz es nodrebēju un apsolīju sev, ka ar mani nekas tāds nenotiks. Ne ar Zaķu. Es nekad nesavienošu savu prātu ar viņējo, nekad neļaušu viņam būt par daļu no sevis, nekad neielaidīšu viņu sevī. Viņš smējās un teica, ka tas neesot tik traki, kā es iedomājoties.

Bet es nodrebēju.

"Tev ir auksti?" Dārs jautāja. "Man vajadzēja iedomāties, tu taču…" Tad viņš aprāvās, atcerējies, ka man nepatīk viņa runāšana, un uzsedza man savu apmetni. Viņš nemaz nedrīkstēja tā darīt magu apģērbs nav paredzēts vienkāršiem cilvēkiem -, bet es biju pārāk nogurusi, lai iebilstu.

"Pamēģini aizmigt." Viņš pieskārās manam vaigam, un es sasparojos, lai pretotos burvestībai, bet nekas tāds nesekoja. Tikai pieskāriens. Es atvēru acis, un viņš samulsis atrāva roku. Es atcerējos iepriekšējo reizi, kad viņš man pieskārās slimnīcā, mēness apspīdētajā istabā. Es atcerējos ari mirkli, kad viņš man gandrīz pieskārās, mēģinot mani aizturēt, mēģinot ne tikai nolemt nāvei Angi, bet ari panākt, ka es tur neko nevarētu mainīt. Es nezinu, ko atcerējās Dārs. Bet viņš novērsās, un es pasmaidīju. Es nojautu, ka viņam ir kauns, un priecājos par to.

14. nodaļa

Man izraujiet acis, sirsnīgie draugi, Jo acis man neredz sirdsmīļo: Redz augumus svešus bez skaita un malas, Ar alkām un saldkaisli viļot.

no Aklās Kandras "Trīs dziesmas Vaiai"

"Nu jau pietiks." Es pasmaidīju un atstūmu piedāvātos augļus.

Pievilcīgais brugietis izskatījās samulsis, bet neuzstāja. Viņš nolika augļu šķīvi uz galdiņa un pasmaidīja. "Varbūt vēlies vēl kaut ko? Sidru? Saldumus?"

"Nē." Es sakustējos spilvenos, un viņš jau tajā pašā mirklī bija blakus, palīdzēdams man iekārtoties.

"Lūdzu, ļauj man tev palīdzēt," viņš teica. Viņa seja cirtaino matu ielokā bija pārāk jauna, lai spētu noslēpt emocijas uzticību, vēlēšanos izpatikt. Man nebija ne mazākā priekšstata, ko ar to darīt.

"Vai kaut kas nav labi?" viņš jautāja. Es satrūkos. Viņš bija vienkāršs cilvēks, viņam nevajadzētu būt tik piesaistītam manām emocijām, lai varētu tās nolasīt.

"Ir labi. Es tikai…"

"Es tev nepatīku," viņš teica, tad acumirklī saņēmās. "Mēs atradīsim kādu citu."

"Es neesmu pieradusi, ka mani apkalpo."

Tas vēl bija maigi teikts. Es biju ienesta pilī greznās nestuvēs, es biju gulējusi mīkstā gultā, un no rīta istabā mani sagaidīja saldi smaržojoša, silta vanna un trīs kalpones, kas mani, vēl aizvien pusaizmigušu, izģērba un nomazgāja tik veikli un maigi, ka pagāja labs bridis, līdz es sapratu, ka šis nav sapnis. Pēc tam ieradās kāds dziednieks ne Dārs un vēlreiz pārsēja manu kāju, un tagad vēl šis jauneklis ar tumšajiem matiem un lielajām, sapņainajām acīm pasniedza izsmalcinātu maltīti un pilnīgi noteikti nevēlējās atkāpties no manis ne par sprīdi.

"Pierodi, Vega. Mēs visi esam tev pateicīgi."

"Par ko?"

Viņš sarauca pieri un apdomājās. "Kad tu nolēci pakaļ Angei, mēs bijām tik… samulsusi. Mēs nezinājām, ko domāt. Mēs bijām domājuši, ka viss būs labi, bet nebija labi. Kaut kas nebija kārtībā, un mēs nezinājām, kas ir vainīgs. Un Dārs teica, ka dosies jums pakaļ… mēs bijām dusmīgi un tādi kā tukši, saproti?"

"Saprotu," es teicu. Es nebiju pārliecināta, bet ja Anges upurēšanai bija jābūt visu pilsētu aptverošam rituālam, tad mana iejaukšanās tajā varēja radīt vilšanos ikvienā. Vēl jo mazāk iemesla būt pateicīgiem.

"Un tad izrādījās, ka Ange ir dzīva un vesela. Un tu esi viņu izglābusi. Tu! Vienkāršs cilvēks, kas riskē ar dzīvību maga labā, tu esi varone, Vega, tu esi paraugs mums visiem. Par tevi dziedās pateicības dziesmas, Vega."

"Nu jau gan." Es neviļus saviebos. Pateicības dziesmas par to, ka es es! esmu izglābusi magu.

"Tā būs," viņš aizrautīgi apgalvoja. "Mēs svinēsim jaunus svētkus par godu tev, par godu Angei. Par godu mūsu Karaļa pateicībai."

Es nopūtos, un jauneklis raižpilni uz mani paskatījās. Es steigšus pasmaidīju.

"Paldies," es teicu. Ko citu varēju teikt? Tā nebija viņa vaina. Ne jau viņš bija izdomājis šos svētkus. Ne jau viņš bija izdomājis šo izrādi. Viņš bija sūtīts, lai mani iepriecētu, un viņa skaistajā galvā neietilpa nekas vairāk par šo uzmācīgo vēlmi.

"Un svētki būs brīnišķīgi," viņš teica. "Daudz, daudz skaistāki nekā tie, kuros mēs ziedojām Angi."

"Man prieks," es teicu, bet pasmaidīt vairs nespēju. "Es vēlos atpūsties."

"Labi," viņš teica un noskūpstīja mani uz pieres. "Atpūties, uzkrāj spēkus. Svētkos ai, tu redzēsi!"

"Ko tad?" es apjautājos.

Viņš pasmaidīja un uzlika roku uz manas salauztās kājas tik maigi, ka es pat nesajutu sāpes. "Mēs esam

sagatavojuši tev dāvanu. Tu redzēsi."

*

Pienāca vakars, un es, tērpusies jaunā, baltā kleitā, tiku aiznesta uz pilsētas laukumu. Brugieši līksmoja, apreibuši savā vienotībā, apreibuši no dziesmām un dejām, no ugunskuru dūmiem un dzirkstelēm, kas skrēja tumstošajās debesīs, un ēdieniem un dzērieniem, kas bija pieejami pārpārēm un par brīvu. Daudziem rokās bija dobi trauciņi, kas, pildīti ar smiltīm, klusi čukstēja dejas ritmā. Magi bija iejukuši pūlī, pārmaiņas pēc viņi bija vieni no vienkāršajiem cilvēkiem. Es pat uz mirkli ieraudzīju Angi meitene vēl joprojām izskatījās bāla un nogurusi, bet tas viņai netraucēja aizrautīgi runāt ar bērniem, kas bija sastājušies barā ap viņu. Viņa noteikti stāstīja draugiem savus piedzīvojumus, pienācīgi izpušķotus, kādiem jau piedzīvojumiem jābūt. Es smaidīju, zinot, ka ar viņu viss būs kārtībā.

Cilvēki bija tērpušies krāsainās svētku drēbēs, un magu šallēs bija iešūti krāsaini dārgakmeņi un zeltīti zvaniņi. Es atcerējos Boorda šalli naktī, kad viņš mira, un nodrebēju. Neviens cits, šķiet, par Boordu neatcerējās. Karalis, kā vienmēr, bija atsvešināts, gandrīz vientuļš savā tronī kopā ar viņu bija tikai Ronada, kā parasti, savā vietā pie Karaļa kājām.

Mūzika mainīja tonalitāti, tā kļuva koncentrētāka, spraigāka.

"Ir laiks," teica mans pavadonis. "Ļauj, es tevi aiznesīšu."

Viņš pacēla mani rokās, un man nekas cits neatlika kā vien turēties viņam ap kaklu. Ap šo brīdi es jau biju pieradusi pie jaunekļa pastāvīgās klātbūtnes; viņa spēks mani nomierināja, un pastāvīgā vēlme izdabāt patiesībā bija ļoti ērta, ņemot vērā to, cik grūti man būtu pārvietoties pašai.

"Kas notiks?" es iečukstēju viņam ausī.

"Karalis sadziedēs tavu kāju," viņš čukstēja pretī, tad uzsmaidīja. "Tā ir mūsu dāvana tev, Vega. Tu tiksi dziedināta."

Es neesmu pārliecināta, ka to gribu, es nodomāju. Bet man nebija izvēles: diez vai es varēju atļauties atteikties no šīs dāvanas. Es jau biju sabojājusi vienu no Karaļa iecerētajiem pasākumiem, un izjaukt arī šīs svinības būtu nepiedodami. Mana labklājība šeit bija atkarīga tikai un vienīgi no Karaļa labvēlības un tikai tagad, kad redzēju, cik daudz šī labvēlība var sniegt, es pilnībā aptvēru, kas ar mani notiktu, ja es kristu nežēlastībā. Man nebija izvēles. Man bija jāriskē un, stingri ņemot, tā taču bija tikai kāja.

Es stāvēju blakus Karalim, un mana lauztā kāja bija ielikta viņam klēpī. Izrādījās, ka manas kleitas šķēlums bija izveidots īpaši šai pozai, un es nojautu, ka no malas mēs izskatāmies diezgan iespaidīgi pat tagad, kad lielāko daļu kājas klāja apsēji. Pūlis noelsās, kāds pat iesvilpās, un es sajutu, kā man svilst vaigi. Karalis paskatījās uz mani, un pat cauri visiem plīvuriem es sajutu viņa smaidu. Viņš maigi attina saites ap manu kāju, atklādams (es saviebos nepatikā un nebiju tāda vienīgā) uztūkušu, zilganmelnu ādu. Tad Ronada uzsita pa stīgām un Bruģa iedziedājās.

Protams, viss bija pavisam citādi nekā dienā, kad Angi nogrūda no klints. Jā, šis vakars bija domāts mīlestībai un sadziedēšanai, un saaugšanai. Bet pamatā tas bija tieši tas pats: cilvēku apvienošana līdz siržu dziļumiem, barā sasaukšana, visu jūtu un izjūtu koncentrēšana vienam mērķim, vienai sajūtai gluži kā saules stari, caur lēcu krītot vienā vietā, var aizdedzināt ugunskuru. Toreiz tā bija bērna slepkavība, atteikšanās no viena no viņiem neviens brugietis to nespētu izdarīt, ja nebūtu burvestības varā. Tagad tas bija mazs brīnums, savainotas miesas un salauzta kaula dziedēšana. Neviens brugietis negribētu no brīva prāta sniegt tādu dāvanu man kilri izcelsmes svešzemniecei.

Es jutu, kā manā kājā ieplūst siltums, un pieturējos pie troņa malas. Šķita, ka pasaule man apkārt vibrē un šūpojas, kamēr katra šķiedriņa, katrs kaula gabaliņš atrada savu vietu, saķērās un saauga kopā. Es strauji elpoju, vienlaikus neticot, ka kaut kas tāds ir iespējams, un vienlaikus brīnoties par milzīgo spēku, ko tas prasīja. Nē, ne no Karaļa viņa seja, lai ari koncentrējusies, nebija nogurusi, un viņa pieskāriens bija mierīgs un maigs, ne mirkli saspringts. Es paskatījos uz pūli un redzēju, ka viņi ir iegrimuši savādā transā, cieši piespiedušies cits pie cita, elpojot vienā elpā. Viņu acis bija kā piekaltas man, bet neredzēja mani tās neredzēja neko. Es pamanīju pūlī Dāra seju; viņš bija aizvēris acis, un viņa piere mirdzēja sviedros.

"Tas ir izdarīts," beidzot Karalis teica. Es paskatījos mana kāja izskatījās vesela, pat uztūkums un zilumi bija pazuduši. Karalis staroja priekā, un pūlis uzgavilēja. Es sajutu, kā caur mani traucas emociju straume ikviena doma, ikviena sajūta bija ieguvusi virzienu un tagad plūda uz Karali un atpakaļ, piešķirdama viņam spēku un varenību. Pat tad, ja viņš patiesībā bija tikai starpnieks starp pilsētas ļaudīm un mani, tieši viņš saņēma visvairāk spēka gluži kā dzelzs katls, kurā vārīts ūdens paliek karsts vēl ilgi pēc tam, kad izdzisusi uguns.

Es piesardzīgi nostājos uz savas tikko sadziedētās kājas. Tā bija it kā notirpusi, it kā ne gluži mana, bet neapšaubāmi vesela. Es noliecos Karaļa priekšā, tad pagriezos pret pūli, pasmaidīju un pamāju. Man patiesībā vajadzēja noliekties viņu priekšā, jo tieši viņi bija paveikuši šo brīnumu. Bet es zināju, ka nedrīkst protams, es zināju, tagad es zināju visu par to, kā, pēc Karaļa domām, šim vakaram bija jāturpinās.

Karaļa labvēlība, es sev atgādināju. Bez tam tu taču esi sadziedēta. Izrādi nu drusciņ pateicības.

Un es centos izskatīties tik pateicīga, cik vien iespējams, un, starojoši smaidot, devos atpakaļ cauri pūlim. Daudzi no viņiem spēku izsīkumā grīļojās, bet vispārējā noskaņa bija priekpilna un gaiša, un es cerēju, ka viņu emocijas drīz atjaunosies.

Es prātīgi devos uz savu vietu, cenzdamās nepakļauties vēlmei pieklibot. Es apsēdos uz sēdekļa, pie kura vēl joprojām stāvēja mans pavadonis tagad viņš izskatījās bāls un noguris, bet neizsakāmi laimīgs.

"Mūsu Karalis ir lielisks," viņš teica.

Es pastiepu roku un noglāstīju jaunekļa matus. Tu esi lielisks, es nodomāju. Tu un visi pārējie Brugas ļaudis. Viņš apsēdās man pie kājām un ielika galvu man klēpī. Es turpināju glāstīt viņa seju, gaidīdama, kad viņš kuru katru brīdi sāks murrāt.

"Vai tu gulēsi ar mani?" viņš jautāja.

"Ko?"

"Es esmu tavs visos veidos," viņš teica. "Varbūt tu to nezināji. Tad nu…" viņš satvēra manu pēdu savā rokā raupjie un stiprie vienkārša cilvēka pirksti uz jutīgas ādas. Es notrīcēju.

"Es par to padomāšu," teicu.

"Nedomā." Viņa plauksta aptvēra manu pēdu.

Jauna meitene atnesa man dzērienu. Tas bija tumšs un rūgts.

"Viņš teica, ka tu nedrīkstot dzert ne sidru, ne vīnu," meitene paskaidroja. It kā man citādi būtu piedāvāts vīns.

"Kas teica?"

"Dziednieks Dārs."

Es paskatījos, un tur jau viņš bija, viens no pūļa vienīgais no visiem, kas valkāja pelēku apmetni. Viņš mani vēroja, un pēkšņi es sajutos neveikli. Man apkārt bija cilvēki, kuriem es pat nezināju vārdus, bet no kuriem staroja tīra un maiga iekāre, tik spēcīga, ka es jutu to kā siltu ūdeni sitamies pret savām kājām pret vēderu pret krūtīm. Dārs pasmaidīja; tas bija piespiests smaids un par vēlu sniegts, bet es ari pasmaidīju par spīti. Vai vismaz vēlējos pasmaidīt par spīti. Bet mans smaids bija lēns un baudkārs, nepavisam ne tāds, kā es biju gribējusi, un īpaši, ne jau uzsmaidot Dāram. Bet man nebija iespējas izskaidrot. Dārs pagriezās un nozuda pūlī.

"Dzer," jauneklis man pie kājām teica, un es dzēru, ieelpodama ogu un dzelzs smaržu, noreibdama līdz ar visiem.

"Vai vēlies…"

"Es vēlos palikt un vēl paskatīties. Un kaut ko apēst."

Viņš apklusa, samulsis par manu negaidīti vēso atbildi, un tā nu mēs klusēdami sēdējām un vērojām deju krāsainas lentes un puķu vītnes, un ugunskuri, un cilvēku

plūsma alkainā, izmisīgā, pāri plūstošā priekā.

*

Nepagāja ilgs laiks, kad mans pavadonis sāka dungot līdzi dziesmai, šķietami pavisam aizmirsis manu atraidījumu.

"Tu esi tik laimīgs," es teicu.

"Protams, es esmu laimīgs." Viņš atgāza galvu, lai varētu ieskatīties man sejā viņa acis pustumsā mirdzēja lielas un tīras.

"Vai tad tu nepazini cilvēkus, kas nomira raktuvēs?"

"Protams, pazinu. Viens no viņiem bija mans draugs, otrs māsas mīļotais."

"Tu viņus neatceries?"

"Mēs apbērējām viņus ar godu. Un tagad mums jādzīvo tālāk, lai viņu gari mūs vairs nevajātu." Viņš pasmaidīja. "Mums tagad ir vairāk darba, jo daži biedri ir miruši."

"Jūs atkal strādājat raktuvēs?"

"Nūja. Mēs tikām vaļā no Anges, kurā bija visi ļaunie gari, un tagad atkal varam droši strādāt. Nekas slikts nav noticis."

"Un mirušais mags? Boords? Vai tad jūs par to neuztraucaties?"

"Mana māsa priecājas, ka viņš ir miris. Gan jau viņai ir iemesls. Tāpēc ari es esmu laimīgs."

"Bet magus taču parasti nenogalina?"

Viņš nepacietīgi nopūtās. "Tad lai arī magi par to uztraucas. Es izbaudu svētkus, un tu arī varētu tos izbaudīt. Jau rit būs atkal parasta diena. Un noslēpumi atrisināsies paši, bez manis un tevis."

"Un ja nu ne?"

"Tad tie nav svarīgi," viņš atbildēja un noskūpstīja manu plaukstu. "Tu pārāk daudz uztraucies. Labāk nāc dejot, tu taču tagad to vari."

Es papurināju galvu. Tur viņi visi bija dejotāji, dziedātāji, svinētāji. Es skatījos, kā magi iejaucas pūlī, kā viņi sildās emociju jūklī. Ikvienam bija mirdzoša šalle un krāsains apmetnis, un neviens no viņiem ne par ko neraizējās.

Dāru starp viņiem es neredzēju.

"Tiešām, nāc dejot," jauneklis uzstāja.

"Nē," es teicu un sabužināju viņa matus. "Man jāiet gulēt."

"Tad es nākšu līdzi."

Es iesmējos. "Nē. Atrodi sev citu meiteni." Es noskūpstīju viņu uz galvas virspuses un devos prom, slēpdama seju no svinētājiem, slēpdama acis, kurās nebija ne kripatiņas prieka.

Varbūt ar viņiem viss bija kārtībā. Varbūt viss bija pareizi. Varbūt vaina bija tikai manī. Šīs skumjas svinību vidū, šīs pēkšņās sāpes, apzinoties, ka beigu beigās es vienmēr esmu viena. Es biju vienīgā tāda šajā svinētāju pūlī.

Un šo sajūtu es nesu sevī kā dārgu un smalku vāzi. Sajūtu, kas man teica es vēl joprojām esmu es pati. Vēl joprojām ne viena no viņiem.

15. nodaļa

Daži teic, ka maģijas noslēpumi ir pamazām nozaudēti laika gaitā līdz ar mācekļa un skolotāja saišu vājināšanos. Citi teic, ka maģija pastāvīgi mainās, tāpat kā mainās tās lietotāji.

Lai kā tas nebūtu, katrs mags savulaik ir bijis pārsteigts un apmulsis par jaunu pavērsienu šajā mākslā.

no Egra "Pārskata par maģijas novirzieniem"

Es nezināju, kurp kājas mani nes, līdz attapos pie slimnīcas durvīm. Naktī šī vieta šķita pamesta kā jau tam būtu jābūt, ja pilsēta svin svētkus un dara to tik vienotā elpā un ritmā, ka ikviena sāpe, ikviens nelabums tiek maigi izlabots, gādīgi sadalīts uz visiem. Visi logi grima tumsā, izņemot vienu. Nelielais dārziņš, kas dienas laikā izskatījās tik vienkāršs, gandrīz pamests, bija pārvērties: nakts tumsā puķes bija atvērušas savas perlamutra mutītes, lai iedzertu vēso gaisu.

Uz bridi es šaubījos, galvenokārt tāpēc, ka biju iereibuši un nez kāpēc kaunējos par to. Lai arī man taču bija jādzer. Vienalga: šis pats reibums deva man drosmi pieklauvēt pie durvīm, atvērt tās un ieslīdēt priekštelpā.

Ari tā izskatījās citādi: no logiem krita rēna gaisma, piešķirot katrai lietai savādu formu. Atvērās durvis, un gaismā stāvēja Dārs.

"Kas tur ir?"

"Tā esmu es, Vega."

"Vai kaut kas noticis?" Raizes viņa balsī.

"Nē. Viņiem vienkārši ir pārāk labi. Es neesmu pie tā pieradusi."

"Nūja." Viņš bridi klusēja. "Man likās, ka tev kaut ko no šejienes vajag."

"Nē."

Patiešām, ko man no šejienes vajadzēja? Ko es gribēju? Es atkāpos. Prātīgāk būtu doties uz savu istabu pilī un izgulēties. Lai kas arī tas nebūtu, kas man šobrīd kaiš. Es biju skumja un nobijusies, un kaut kas drebēja man krūtīs, trīsēja acu kaktiņos, un man šķita, ka es varētu apraudāties vai smieties un ka vienīgais veids, kā atrast kaut nosacītu mieru, būtu pieķerties pie Dāra kā slapjai rudens lapai, lai viņš nekad nelaiž mani vaļā. Labi, ka šeit bija tik tumšs. Es biju pilnīgi piedzērusies, jā, piedzērusies un nesakarīga.

"Vai tad tev nebija tas pielūdzējs?"

"Puišelis." Es nenoteikti pamāju ar roku. "Nu, ne puišelis, bet… viņš ir tik laimīgs. Neraizējas nu nemaz."

"Viņš nenes pasauli uz saviem pleciem?" Es dzirdēju, ka Dārs smaida, bet tas bija rūgts smaids un bez mazākā prieka.

"Neko viņš nenes," es teicu. "Es viņam būtu balasts, pie kā pieturēties, lai neaizlidotu prom."

Dārs paspēra soli tuvāk. Es atkāpos. It kā viņa klātbūtne kaut ko manī varētu mainīt, it kā tā varētu pamodināt kaut ko tādu, ko es nevarēju nosaukt vārdā, bet pazinu tik labi: kaut ko tumšu un dziļu, un elpojošu. To, kas bezmēness naktīs vēlās kā vilnis, kas kustējās manī, it kā pasaule būtu grūsna un tās bērnam būtu jādzimst caur mani jādzimst vai jāizlaužas cauri manai miesai kā nebeidzamai melnai upei.

"Tu baidies no manis," Dārs teica. Viņa balsi nebija prieka un lepnuma par to drīzāk skumjas un apjukums.

"Ne jau no tevis."

"No kā tad?" Viņa balss bija klusa, ne skaļāka par čukstu. "Ja kāds mēģina nodarīt tev pāri…"

"Nē. Ja nu vienīgi es pati."

Viņš paspēra soli vēl tuvāk, un man vairs nebija, kur atkāpties. Ar muguru piespiedusies koka durvīm, es jutu, kā tās vibrē manas sirds ritmā dobji un stipri.

"Tu?"

"Es baidos no sevis."

"Nevajag." Dāra balsī atkal bija dziednieka miers, un es aizvēru acis kāda jēga turēt tās vaļā un klausījos viņā, sajutu viņa kustības ar iepriekš nepazītu maņu. "Vega, tu vienkārši esi nogurusi, un tev visapkārt ir bijis par daudz maģijas. Dziedināšana. Dzērieni. Tas viss tevi nogurdina, tāpēc ari šīs sajūtas. Labi, ka atnāci šeit."

Es strauji ievilku elpu. Es pat nezināju, ka biju pārtraukusi elpot un kāpēc. Viņš bija tik tuvu. Ja es pastieptu roku, lūk, tā jā, tieši šādi -, tad es pieskartos viņa plaukstai. Viņš satvēra manus pirkstus delnā. Viņa roka bija vēsa un mitra, it kā viņš pirms nākšanas pie manis būtu nomazgājis rokas. Nākot skatīties, kas ir ieradies tumsā, laikā, kad ikvienam būtu jāsvin. Ja es ieklausītos, varētu pat dzirdēt mūziku tur, tālumā. Un, ja es pieliektu galvu un pavirzītos, lūk, šādi…

Es sakustējos, un Dārs mani apskāva, maigi piekļaudams manu galvu sev pie pleca, lai es nevarētu viņu noskūpstīt. Es jutu viņa elpu. Es trīsēju, rasas lāse zirnekļa tīklā, es trīsēju, nezinot, kad kritīšu, bet es zināju, ka tā notiks.

"Nāc nu," viņš teica un noskūpstīja mani virs auss. Tas bija gluži kā tas skūpsts, ko es sniedzu skaistajam brugiešu zēnam, nav tava vaina, tu esi mīlams un iekārojams, bet tas nenotiks, ne šonakt un ne ar mani. Es nopūtos, pasmaidīju un cieši aizžmiedzu acis, lai nesadomātu raudāt. Dārs turēja mani vēl mirkli, tad lēni palaida vaļā. Viņa roka vēl brīdi palika uz mana vidukļa, lai pārliecinātos, ka es negrīļojos.

"Nāc, Vega. Es tieši pie kaut kā strādāju, un man noderētu tavs padoms."

"Es diez vai ko sapratīšu," atbildēju. Mana balss bija pavisam normāla.

"Sapratīsi. Tu esi daudz gudrāka, nekā pati domā. Un daudz…" viņš klusi iesmējās, neatrazdams īsto vārdu. "Nu, jebkurā gadījumā būs patīkami tev izrādīties."

Un es sekoju Dāram. Viņa roka vēl joprojām bija ap manu vidukli, es laikam taču biju iereibuši un nedroša uz kājām un nedomāju ar galvu. Es pati nesapratu, kas man bija uznācis un kāpēc es tagad nemaz nemulsu ne no tā, ka biju viņam tuvojusies, ne no tā, ka viņš mani nevēlējās.

Viņš ir dziednieks, es beidzot nospriedu. Gan jau sievietes mūždien tā dara. Un vīrieši arī. Viņš ir pieradis.

*

Dāra kabinets bija daudz nekārtīgāks, nekā es būtu varējusi iedomāties. Tas radīja sajūtu, ka viņš šeit pavada tikpat daudz laika, cik mājās, kā tas droši vien ari bija. Galds bija nevainojami tīrs, un plauktā virs tā bija rinda dažādas formas trauku, dažas vietas starp tiem bija brīvas.

Tā bija vienīgā patiesi kārtīgā telpas daļa. Visur citur bija visdažādāko lietu haoss: grāmatas, papīra rituļi, kaltēti augi, kas buntltēs nokarājās no griestiem, tukšas krūzes (droši vien dzeršanai, nevis ārstniecībai) un vēl neskaitāmi sīkumi: miniatūras glezniņas, dažas rotaļlietas, bērna zīmējumi, daži dīvaini akmentiņi un zariņi, kā ari tūkstoš citu lietu.

"Tev ir bērni?" es jautāju. Nez kāpēc es par to nebiju pat iedomājusies, lai ari Dāram pilnīgi noteikti varētu būt pārītis bērnu.

"Ko?" viņš pārsteigts izsekoja manam skatienam, tad iesmējās. "Nē. Bērnu man nav. Rotaļlietas bija domātas Angei es ar viņu strādāju."

"Kā viņai iet?"

"Labi. Viņa ir ļoti enerģiska, bet, cik saprotu, viņa vienmēr tāda ir bijusi. Burvīgs bērns ar milzīgām spējām."

"Un…?"

"Un tas ari viss. Viņa ir vesela un apmierināta viss notikušais ir viņu nedaudz satricinājis, bet ne tik daudz, kā es būtu gaidījis." Viņš bridi klusēja. "Nekādu briesmoņu. Nekādu mirušo garu."

"Varbūt tādu nemaz nav bijis."

"Es nezinu. Ronada un Nadors raktuvju alās atrada mirušo kaulus. Pat gandrīz veselu laika gaitā sarāvušos un izsusējušu, bet tomēr bērna līķi. Tas viss ir ļoti savādi."

"Tad mirušie tur tomēr ir?" Es pēkšņi noskurinājos, iedomājusies, ka Anges vietā es būtu varējusi atrast bērna līķi. Vai ja mēs būtu viņu tur atstājuši, viņa pati kļūtu par tādu laika gandrīz neskartu līķi.

"Jā. Es tikai nezinu, cik daudz tas nozīmē."

"Varbūt hrili bija iekļuvuši Angē un pēc tam viņu pameta."

"Tad tam ir bijis kāds iemesls. Vai vēlies kaut ko iedzert? Es tieši gribēju pagatavot tēju."

"Jā. Man ari, lūdzu," es teicu. Un starp mums viss bija pavisam normāli un parasti, un nekas nebija slikti ne tas, ko viņš bija nodarījis man, ne tas, kā es pati biju ielauzusies pie viņa. Nekādas neveiklības, nekādas sajūtas, ka viss ir aplam, lai arī, ja tā padomā, viss bija aplam. Bet tagad es negribēju par to runāt. Negribēju atvainoties vai dzirdēt atvainošanos. Tikai šī nakts, un gan jau rit mēs atradīsim jaunus veidus, kā visu sabojāt.

"Apsēdies. Paskaties."

Es paklausīju. Uz galda bija Zaķa rādītās grāmatas zīmējuma kopija tā daļa, kur bija salauztie un salabotie trauki. Šī kopija bija tikai skice, un pieraksti bija citā, iespējams, Dāra rokrakstā. Dārs man izskaidroja attēlā redzamo.

"Ikviens cilvēks ir kā trauks, kurā ielietas viņa jūtas un emocijas. Ja trauks ieplīst, cilvēks saslimst vai kļūst nelaimīgs, apsēsts vai nedaudz jucis. Reizēm trauks saplīst pavisam un nevar vairs saturēt nekādas emocijas vai jūtas. Parasti tas izraisa nāvi, bet bērns var izdzīvot. Tā rodas apmainītie bērni.

Pastāv daudz veidu, kā salabot saplīsušus traukus, kā redzi, daži no tiem ir dabiski un citi maģiski, un lielākā daļa ir abējādi. Es cenšos saprast, kas ir izārstējis Angi, jo viņa noteikti nebūtu varējusi izveseļoties pati un vēl jo mazāk tikai ar vienkārša cilvēka palīdzību."

"Un kā tev izdodas?"

"Nekā. Man ir jābūt ļoti uzmanīgam galu galā man nav ne mazākās vēlēšanās Angi salauzt, mēģinot izprast, kas tur viņu kopā. Bet sajūta ir tāda… it kā viņa vispār nebūtu skarta. Tas mani pārsteidz visvairāk."

Dārs nolika uz galda krūzi ar karstu dzērienu mežrozītes un vēl kaut kas, ko es nepazinu, droši vien saknes, kas piešķīra dzērienam dziļu zemes smaržu. Es sapratu, ka esmu apsēdusies Dāra krēslā, un jau gribēju celties, bet viņš uzlika rokas man uz pleciem un viegli noturēja mani. "Sēdi vien. Tev nevajadzētu stāvēt kājas dēļ. Es brīnos, kā tev nesāp."

"Sāp, bet ne ļoti."

"Nu, nav mana daļa kaut ko teikt par to, kā Karalis tevi izārstēja," Dārs teica, bet man kļuva diezgan skaidrs, ko viņš teiktu, ja tas būtu pieļaujams. "Bet noteikti saki, ja sāpes nepāriet vai ja tev kļūst grūti staigāt."

Viņš aizdomājies sakārtoja man matus, un uz mirkli es zaudēju koncentrēšanās spēju. Man nācās saņemties, lai pievērstos sarunas tēmai.

"Varbūt viņa nemaz nebija salūzusi," es teicu.

"Kas tad?"

"Ange. Varbūt viņa nebija salūzusi. Varbūt ar viņas trauku notika kaut kas cits. Nezinu, kas. Ja, piemēram, viņa kļuva mīkstāka, caurlaidīgāka kā samircis māls vai kā tīkls, kas aiztur lielās zivis, bet laiž cauri mazās. Varbūt viņas tīkla acis palielinājās." Es centos izpaust savas domas vienkārša cilvēka vārdos.

"Interesanta doma."

"Tā kā, piemēram, kūdra. No sausas kūdras var gatavot podiņus tie labi noturēs zemi vai pat īsu mirkli ūdeni. Tikko kūdra samirkst, uzreiz viss sūcas tai cauri, un beidzot ari podiņš saplīst."

"Es nekad neesmu redzējis kūdras podiņu," Dārs teica.

"Es tādus gatavoju bērnībā." Es atcerējos visas dienas, kuras biju pavadījusi, gatavojot kūdras podiņus, māla podiņus, klūgu groziņus un tāss cibiņas, ādas un linu maisiņus, visdažādākās lietas, kas kaut ko varēja sevī saturēt, kā es izzināju, kur ko var uzglabāt un ko nevar. Saraucu pieri, mēģinādama saprast, vai tā bija Zaķa ierosme bet, ja tā, tad viņš bija to man uzdevis pietiekami neuzkrītoši, lai nesabojātu spēles prieku."

"Tad, tavuprāt, tā varbūt nemaz nebija maģija, un noteikti ne mirušo gari. Vienkārši kaut kas ja tā var teikt samērcēja Angi, un pēc tam viņa izžuva. Jautājums ir: kas mainījās?" Dārs beidzot pārstāja spēlēties ar maniem matiem, bet viņa rokas vēl joprojām bija man uz pleciem.

"Viņa bija zaudējusi skolotāju. Un pēc tam jūs viņu gandrīz nogalinājāt. Nezinu, varbūt tam bija kāda nozīme," es piezīmēju.

"Jā. Bet, domāju, es būtu atpazinis šoka pazīmes. Nāve un nāves briesmas šeit nav nekāds jaunums. Ar Angi notika kaut kas cits kaut kas tāds, ko es iepriekš neesmu redzējis. Ko jūs abas darījāt pēc nolēkšanas no klints?"

"Es centos noturēt Angi virs ūdens. Vai tad viņa tev neizstāstīja?"

"Viņas atmiņas ir ļoti saraustītas. Un es gribu dzirdēt tavējās."

"Es viņu turēju virs ūdens. Tad es viņai teicu, lai mēģina glābties. Tā vismaz man šķiet." Es saraucu pieri. Manis pašas atmiņas nebija diez cik skaidras, un turklāt man vajadzēja saprast, cik daudz es varu Dāram stāstīt, neatklājot, ko patiesībā zinu par maģiju. "Katrā ziņā viņa uzrāpās uz akmens. Un iedeva man roku. Vai varbūt es iedevu viņai roku. Es vairs neatceros, ko mēs darījām, es it kā atceros mūsu abu sajūtas… un man sāpēja kāja. Un bija ļoti vientuļi. Bet mēs bijām vienas uz akmens. Mēs apēdām to, kas mums bija, viņas maizi un manas ogas."

Dārs paberzēja manus plecus. Tikai tagad es apjautu, ka biju saspringusi. "Kādas ogas?"

"Sanni ogas. Tās palīdzot pret kalnu slimību. Man nekā cita nebija."

"Kalnu slimību?" Dārs mitējās masēt manus plecus. "Par ko tu runā?"

"Tā ir bīstama?"

"Nav ne mazākās nojausmas. Es vispār par tādu neesmu dzirdējis. Pastāsti, kā tā izpaužas."

"Nezinu. Man vienkārši teica, ka es varot dabūt kalnu slimību, un iedeva sanni ogas, lai es nesaslimtu. Un tad es iedevu ogas arī Angei." Man radās sajūta, ka varbūt tā tomēr nav bijusi laba doma kurš tad dod citiem zāles vienkārši tāpēc, ka tās ir garšīgas un pašam nav kaitējušas?

"Es varu iedomāties vairākas vainas, kas var rasties no kāpšanas kalnos, bet nevienu, ko ārstē ar ogām," Dārs teica. "Vai varu tās apskatīt?"

Viņš paņēma manas atlikušās ogas es vēl joprojām nēsāju tās līdzi -, pārskaitīja un ielika atsevišķā trauciņā.

"Tās ir bīstamas?" Es sajutu, ka ir vēls un ka esmu nogurusi.

"Cik ilgi tu jau esi tās lietojusi?"

"Kopš šeit ierados."

"Tad droši vien tev nekas nekaitēs. Mēs tās varēsim izpētīt rit, kad abi būsim nomodā."

"Ir vēls, vai ne?"

"Jā." Viņš palīdzēja man piecelties no krēsla mana kāja bija kļuvusi nedaudz stīva -, un mēs devāmies prom no slimnīcas. Tikai pagriezienā es sapratu, ka Dārs tur mani pie rokas.

"Man jādodas uz pili, man tur ir istaba," es teicu.

"Šonakt tu gulēsi pie manis. Man nav ne mazākās vēlēšanās ļaut tev iet visu ceļu līdz pilij cauri pilsētas laukumam, kas vēl joprojām būs pilns ar svinētājiem. Tici man, viņi visi gribēs ar tevi dejot, un diez vai kāds gribēs ļaut tev gulēt vienai."

Es gribēju iebilst, bet neatradu nevienu sakarīgu iemeslu. Dārs norādīja uz nelielu divstāvu māju skaidri redzams, ka to bija būvējuši kilri un tagadējais īpašnieks bija pielicis lielas pūles, lai to saglabātu.

"Es dzīvoju tur. Daudz ērtāk un tuvāk."

Es pat nezināju, ka Dārs mags un dziednieks dzīvo pilsētas nabadzīgākajā daļā. Varbūt tāpēc, ka tas bija tuvu slimnīcai, bet varbūt viņam vienkārši nebija tik lielas ietekmes, kā magam pienāktos. Bet mani, protams, viņa māja acumirklī savaldzināja tās glītie kokgriezumi un līksmā, augšuptiecīgā uzbūve.

"Manas mājas ir arī tavas mājas," viņš pēc bruonu paražas teica.

Tagad es vairs nedrīkstēju atteikt.

16. nodaļa

*

Es esmu izmēģinājusi dažādas indes, bet neviena no tām nav tik stipra kā ekstrakts no sāpinātas sievietes sirds.

no Guddas Apburošās "Dziednieces un spīdzinātājas dzīves"

Dāra māja man acumirkli šķita pazīstama lielākoties kilri iekārtojuma dēļ. Tā izskatījās tieši tāda, kādai mājai jāizskatās. Tā pat smaržoja pareizi. Es atradu sev vietu šūpuļkrēslā un nospriedu, ka noteikti varu šeit kādu laiku palikt.

"Nemaz neesi tik miegaina?"

Dārs uzpūta krāsns oglēm, un tās meta sarkanu gaismu viņa sejā. Es miegaini vēroju viņa profilu, domādama par to, cik viegli un ierasti viņš aizveda mani pie sevis mājās, domādama par to, cik daudz citu sieviešu viņam uzticas tā, kā uzticos es. Un es prātoju, vai tādēļ es esmu muļķe vai ne. Bet varbūt muļķīgi bija vispār par to domāt.

"Ei… tu guli?" viņš jautāja.

"Nē. Es domāju."

"Par ko?"

Viņš no spaiņa ielēja ūdeni divās krūzēs, iedeva vienu man un apsēdās.

"Es domāju…" Godīgi sakot, tajā brīdī es domāju par to, kā viņam pārliecinoši samelot, jo būtu pilnīgi nepieņemami pateikt vīrietim un turklāt vēl magam -, ka es domāju par viņa rokām, par viņa pieskārienu, par to, kā viņa elpa pieskārās maniem matiem. Un vēl es domāju, ka pilnīgi noteikti esmu iereibuši un ka man vajadzētu beigt šādi domāt.

"Es domāju par to, cik daudz tu man stāsti. Par maģiju. Burvji taču tā nedara."

Viņš bridi klusēja, un es sapratu, ka man bija taisnība viņš nemaz nedrīkstēja tik daudz ar mani runāt par maģiju. Tas nozīmēja, ka viņš droši vien bija ieplānojis izdzēst man atmiņu vai tamlīdzīgi. Jo puse no maģijas spēka ir tajā, ka vienkāršie ļaudis nezina, ko tā spēj un ko nespēj.

"Tu jau tā zini pārāk daudz ar to vien, ka esi iesaistīta šajos notikumos," Dārs beidzot teica. "Un tu jau tagad pilnīgi nepareizi reaģē uz maģiju."

"Kā nepareizi?" es jautāju, lai ari man bija bail dzirdēt atbildi.

"Piemēram, šodien. Atceries visi svinēja, bet tu atnāci uz slimnīcu. Viena pati. Un pat ne pārāk iereibuši."

"Pieņemsim." Par to neiereibšanu es varētu viņam iebilst, bet man nebija ne mazākās vēlmes par to vispār runāt.

"Tad stāsti." Ogles bija satumsušas, un Dāra seju klāja ēnas. "Vai tu juties tā, it kā būtu ārpus tā visa? Vai tu juti vientulību pūļa vidū, sāpes no tā, ka nejūti to, ko jūt viņi? Nejūti to, par ko zini tev to vajadzētu just?"

"Es esmu svešzemniece. Es neesmu piederīga." Es centos runāt neitrāli.

"Vai ir bijis kāds laiks, kad tu esi bijusi piederīga?"

"Es neatceros."

"Nu re."

"Man šķita, ka tas ir normāli. Ka daudzi cilvēki tā jūtas."

"Tā ir daļa no pieaugšanas. Jā. Bet tavā vecumā… nē. Tev jau būtu vajadzējis kļūt par daļu no kopienas, tev jau būtu vajadzējis iemācīties plūst vienā straumē ar viņiem."

Es klusēju. Es biju pārbijusies. Es iztēlojos, kas būs viņa nākamie vārdi par mani kā par slēptu magu, par mani noziedznieci un par sodu, kas šādam magam pienākas Brugā.

"Tu neesi tāda kā citi," Dārs teica, un viņa balss bija pārsteidzoši maiga. Viņš paliecās uz priekšu, un es varēju sazīmēt viņa seju. "Varbūt tu esi reiz salūzusi un pēc tam pati sadziedējusi sevi. Varbūt tu esi bijusi nedaudz citādi veidota jau no paša sākuma. Tāpēc tu esi nelaimīgāka par citiem bet es domāju, ka tas ir ari nācis tev par labu."

"Tu esi pārliecināts?" Savā ziņā bija labi, ka viņš bija izdomājis mani pažēlot, nevis noskaidrot patiesību.

"Tava spēja pretoties maga gribai savā ziņā ir priekšrocība." Viņš piecēlās un sniedza man rokas, lai palīdzētu piecelties. "Tu gan pretojies par daudz. Lielākajā daļā gadījumu magiem tas nepavisam nepatīk. Bet gan jau tu pati to zini."

"Es zinu." Es biju zaudējusi balsi un varēju tikai čukstēt.

"Labi. Un tagad nāc." Viņš veda mani uz savu guļamistabu. Es nemaz nepretojos. Kā jau tas pienākas vienkāršam cilvēkam. Es tikai izliekos, es sev teicu. Es tikai plūstu ar straumi, es nepievēršu sev lieku uzmanību. Tā ir tikai… Bet es nezināju, kas tā bija, patiesībā es nezināju neko. Vai tā bija kāda man nezināma burvestība, ko Dārs izmantoja, lai padarītu mani domāt nespējīgu?

"Baidos, ka gulta nav pārmēru ērta." Viņš pacēla segu. "Lien iekšā."

Es tā ari darīju.

Viņš apsedza mani un apsēdās blakus. "Tu smaidi," viņš teica.

"Miegaina."

"Labi. Tad guli."

Es aizvēru acis un sajutu gultas dēļus spiežamies sev sānos. Sasodīts. Pat tad, ja viņam ir tik daudz sieviešu, kā es esmu iedomājusies, es stipri šaubos, ka viņas ir ar mieru gulēt šajā gultā. Es nesaprotu, kā vispār kāds var gribēt tajā gulēt. Un tomēr plānais spilvens smaržoja pēc Dāra matiem, un segas raupjais audums noteikti bija tas pats, ko viņš izmantoja savam apmetnim. Es iztēlojos, kā viņš nogriež gabalus no milzīga, pelēka auduma baķa, lai pagatavotu teju visu, kas viņa saimniecībai un garderobei vajadzīgs. Vienkārši un praktiski.

"Es aizņemu visu vietu," es nomurmināju.

"Gan jau es atradīšu, kur gulēt."

Bet viņš pat nepavirzījās prom, un man nebija nekas pret to, ka viņš tur sēž un vēro mani. Šķita, ka viņa skatiens ir tik silts kā ogles krāsnī, tik maigs kā vasaras diena, kad gaiss šķiet dzīvs un biezs, kad šķiet, ka pasaules elpa ietin tevi neredzamā segā.

Es domāju, ka viņš man pieskārās uzlika roku uz segas, nolika savu plaukstu blakus manai. Iā bija ilga un lēna kustība, un pēc kāda laika es atvēru acis viņš vēl joprojām skatījās uz mani.

"Dār?"

"Mhm?"

"Ko tu dari?"

"Domāju."

"Par ko?"

Ieelpa, klusums.

"Par tevi."

*

Es pamodos viena un sajutu tikko ceptas ani maizes smaržu. Saule iespīdēja man acīs, un es saviebos. Kas tas par cilvēku, kas tīšām novieto gultu tā, lai katru ritu saule spīdētu viņam acīs? Es biju pieņēmusi, ka magi, kas var gulēt, cik vien viņiem iepatīkas, šo iespēju ari izmanto. Acīmredzot Dārs to nevēlējās.

Izgājusi no istabas, es ieraudzīju uz galda brokastis vienam cilvēkam. Dāra tur nebija, bet es dzirdēju nemelodisku dungošanu no otrā stāva un nospriedu, ka tam jābūt viņam. Es paņēmu gabalu maizes un kāpu augšup.

Dārs strādāja plašā, labi izgaismotā istabā, kuru viņš bija pamanījies piekraut ar mēbelēm, sīklietiņām un dažādiem traukiem. Mierīgais, nesatraucamais dziednieks un šī haotiskā istaba, un pilnīgais melodijas trūkums. Bet patiesībā šī viņa personiskākā daļa man pat patika labāk nekā ideālā fasāde.

"Paēdi?" Viņš apjautājās, pat nepapūlējies pagriezties. Viņš bija aizņemts pie sava darba galda līdzīgi kā slimnīcā, ari šeit tas bija nevainojami tīrs un kārtīgs.

Es iebāzu mutē pēdējo maizes kumosu. "Jā."

Bridi vilcinājusies, nolēmu, ka esmu svešzemniece bez jelkādas izpratnes par pieklājību un taktu, tā ka man nebija jāgaida atļauja, lai ieietu istabā. Turklāt mani ļoti interesēja, ko viņš dara. Es nostājos Dāram blakus un skatījos, kā viņš nelielā akmens piestā sagrūž manis dotās ogas.

"Tad šīs ir zāles, ko jūsējie lieto," viņš it kā starp citu teica. "Pret kalnu slimību."

"Ne jau pilsētnieki, viņiem neko tādu nevajag. Bet ceļotājiem acīmredzot vajag."

Viņš piesardzīgi nogaršoja nedaudz ogu masas. "Savādi. Tad jau arī bruoniem to vajadzētu bet es nekad neesmu redzējis šīs ogas."

Es paraustīju plecus un pievērsos skapītim virs galda. Tas bija izturīgs, ar labi veidotu atslēgu. "Ko tu tur glabā?"

"Visu ko." Viņš brīdi apdomājās. "Griezies riņķī. Neskaties."

Es paklausīju. Atslēga krakšķēja es varēju iedomāties, cik sarežģīts ir tās mehānisms, un tad viegli nočīkstēja eņģes.

"Vari skatīties."

Skapītī stāvēja vesela rinda pudelīšu, tūbiņu un podiņu, visi rūpīgi aizvākoti un aplīmēti ar etiķetēm.

"Kas tur ir?"

"Indes," Dāra balss vēl joprojām bija nevērīga, bet es jutu, cik uzmanīgi viņš mani vēro. "Skaties, bet neaiztiec."

Pagāja labs bridis, līdz es sapratu, kā man būtu jāredz, kas atrodas slēgtos traukos. "Es nemāku lasīt, Dār. Es taču neesmu mags."

"Piedod. Jā, nu tātad tur ir granars, ronna, dragga jā, pēdējā nav indīga, bet man nav ne mazākās vēlēšanās, lai tā nonāktu svešās rokās, džeilajs, oodre…"

"Džeilajs," es teicu. Šo vārdu es pazinu.

"Tu par to esi dzirdējusi? Tas ir kilriiešu valodā. Es vēl neesmu to izmēģinājis, tāpēc nezinu, kāda ir tā iedarbība."

"Uz ko tad tu to izmēģinātu?" Es no visa spēka centos izklausīties mierīga un panākt, lai manā balsī neieskanētos bailes. Nedomā par to. Viņš taču neveiks ar tevi eksperimentus. Ja viņš to gribētu darīt, tad taču tev to neteiktu. Lai arī viņš taču neko nav teicis, un tu nemaz nezini…

"Kā uz ko?" Dārs izklausījās pārsteigts. "Protams, uz sevi. Tāpēc jau es cenšos vismaz kaut ko uzzināt par to, ko nogaršoju."

"Es būtu domājusi, ka tu izvēlies saviem izmēģinājumiem citus."

"Un kā tad es varētu paļauties uz viņu atstāstu? Pārāk sarežģīti. Un bīstami ari es taču negribu nevienu nogalināt. Tās taču ir indes."

"Tad kāpēc tu vispār turi tās mājās?"

"Tā ir drošāk. Es daudz ko glabāju slimnīcā, bet… Daži labi kļuva ziņkārīgi. Nav ko kārdināt ļaudis. Reizēm taču šķiet, ka ir pilnīgi attaisnojami nogalināt kādu, kas tev ir nodarījis pāri? Vienalga, ko tas prasītu?" Dārs bridi klusēja, bet es neatbildēju. Viņš paraustīja plecus. "Jebkurā gadījumā es nolēmu, ka labāk to visu glabāt mājās aiz atslēgas."

Es mēģināju saprast, ko šis dīvainais cilvēks domāja. Džeilajs viņa mājās, un viņš vēl domā to izmēģināt.

"Tātad, Vega, tu zini kaut ko par tā iedarbību?"

Es satraukti prātoju, cik daudz es varu atļauties pateikt.

"Vienkāršajiem cilvēkiem tā ir inde," es beidzot teicu. "Nogalina gandrīz uzreiz. Un, cik saprotu, diezgan sāpīgi."

"Un magiem?"

"Magiem un bērniem tā nekaitē tik ļoti. Katrā ziņā ne mazās devās. Dažreiz to izmanto, lai atklātu viltus magus ja kāds ierodas pilsētā, paziņo, ka ir mags, un cer, ka pret viņu atbilstoši izturēsies."

"Un kāds tad ir efekts?"

Es vilcinājos. "īsti nezinu. Sillā tas nekad nav izmantots."

"Nu tad atliek tikai noskaidrot," Dārs teica un pasniedzās pēc trauciņa ar džeilaju.

"Pagaidi! Nē!"

Zaks paņēma trauciņu ar smalki saberztu pulveri. "Tikai drusciņ, Nela. Pasaki, kā garšo. Pastāsti, kā jūties."

"Kas tad nu?" Dārs apjucis paskatījās uz mani. "Tu taču teici, ka magiem tas nav nāvējošs."

"Tas nav nāvējošs, bet tas nenozīmē, ka nesāp. Tāpēc jau Sillā tas nav izmantots pat īsti magi nelabprāt vēlētos pakļauties pārbaudei, tāpēc, ja arī Sillā ierodas kāds nepazīstams mags, viņš cenšas neizaicināt vietējos. Un parasti var uzrādīt apzīmogotu vēstuli no sava meistara. Viņi ir gatavi uz visu, lai tikai nebūtu spiesti to izmēģināt." Protams, bija vēl bīstamākas metodes nekā džeilajs piemēram, galavārds -, bet tās izmantoja tikai tad, ja nepastāvēja ne mazākais iemesls atstāt tiesājamo starp dzīvajiem.

Visa pasaule mīksta un virpuļojoša, un mans ķermenis nospriegots, skanošs kā aizžņaugts kliedziens, kā šņuksts. Tad nevaldāmu emociju vilnis, emociju, kuras es pat nepazinu pirms tam, kuras es līdz tam nebiju atzinusi. Bet tās visas bija manas šīs dusmas, šis naids, šī vēlme nogalināt ar visu maza bērna spēku es metos pret Zaķu, skrāpēju, kodu un rūcu kā mežonīgs dzīvnieks, dzīvnieks bez prāta un apvalda. Sirds dauzījās tā, ka es zināju tā tūlīt, tūlīt apstāsies, un man bija bail, un es biju viena.

"Es pamēģināšu tikai drusciņ," Dārs teica. "Un tu taču esi tepat un varēsi mani pieskatīt."

Zaks turēja mani ar spēku un niknumu, kādu es vēl nebiju no viņa izjutusi, un arī mans spēks un niknums bija nevaldāms. Mans prāts bija pilnīgi atvērts, un es sajutu viņa klātbūtni tajā, tikai uz mirkli: aukstu, nezināmu klātbūtni, kas draudēja mani iztukšot, kas draudēja mani apstādināt. Es sakodu zobus, es sakniebu lūpas mana mute bija slapja, es siekalojos kā traka lapsa es koncentrējos tikai uz vienu kā atkal noslēgt savu prātu, ko džeilajs bija atlauzis vaļā, kā izgrūst no tā Zaķu, kā atkal kļūt brīvai. Un varbūt tas ari bija tas, kas mani toreiz glāba.

"Nē," es teicu. Es satvēru Dāra rokas, lai viņš nevarētu atvērt trauciņu. "Lūdzu, nevajag. Lūdzu."

Dārs neizpratnē skatījās uz mani, un es sapratu, ka raudu. Vienalga. Es varu ari raudāt, ja vajag.

"Es negribu, lai tev sāp," es teicu.

Es negribu, lai tu ieraugi sevī to to visu, ko džeilajs parādīja man. Šo naidu un dusmas, šo neremdināmo vēlmi nodarīt pāri, atriebties, iznīcināt. Tā nekad vairs nepazūd. Es negribu, lai tu to zini. Es negribu, lai tu zini, kas tu patiesībā esi: mežonīgs, naidpilns zvērs. Es negribu, lai tu kļūsti par to, kas esmu es. Lai tu kļūsti par to, kas es vairs nevaru nebūt.

"Labi. Labi, Vega." Viņš piekļāva mani sev klāt, bet es nenovērsu skatienu no trauciņa, līdz Dārs beidzot atlika to atpakaļ skapītī. Es atviegloti dzirdēju atslēgu aizkritam ciet. Man būtu vajadzējis nomierināties, bet notika tieši pretējais es raudāju vēl izmisīgāk.

"Neraudi, Vega," viņš čukstēja. "Es neko neizmēģināšu, dzirdi? Viss būs kārtībā."

Viņš glāstīja manu muguru un matus, mēģinādams mani nomierināt, un es raudāju tik stipri, ka pat nevarēju viņam pateikt, ka ne jau par to es raudu, ne jau par viņu. Es raudāju par to meiteni, par mazo Nelu, kas iepazina sevi, kas uzzināja, ka viņas sirds ir mežonīga un ļauna, par mazo Nelu, kas saprata, ka nekad vairs nebūs cilvēks. "Neraudi, miļā, neraudi." Viņš noskūpstīja man matus, un es gribēju viņam teikt, ka tas viss ir aplam, ka viņš nezina, kas es esmu, ka man ir jāiet, ka man nav vietas šeit, viņa rokās.

Bet man nepietika spēka.

17. nodaļa

j

Zāle zem tavām kājām par gadsimtiem dzied, Par kareivju asinīm, par māšu asarām, Bet tu jūti tikai tās maigos stiebrus, Kas salūst zem taviem vieglajiem soļiem.

no Talsiana Grāmatveža savāktajām un apkopotajām "Barda dziesmām, ko izpildīt mīlai un naudai"

Mēs devāmies uz kalnu pļavu ēst pusdienas pie dabas. Dārs un es. Es centos izdomāt, kur es labprātāk būtu jo doma, ka es pavadu teju vai visu dienu ar viņu, man šķita pilnīgi neparasta. Bet es nezināju nevienu citu, kurš mani vēlētos redzēt. Es biju izpildījusi savu lomu svinībās, Karalis bija ar mani mierā un brugieši arī, bet es zināju, ka tas ir tāds miers, kuru labāk netraucēt ar savu klātbūtni.

"Turklāt es gribētu vēl pavērot tavu kāju," Dārs paskaidroja. "Uzzināt, vai pārmērīga slodze tai nekaitē. Tāpēc pastaiga kalnos būtu ļoti vērtīga."

"Droši. Iesim kalnos, varēsi vērot manu kāju," es atteicu un sev par prieku pamanīju viņu nosarkstam. Tas vien bija to vērts.

Un savā ziņā šī pastaiga bija ideāla. Es vēl nekad nebiju redzējusi šo Brugas daļu nepieradinātu un mežonīgu. Aiz pilsētas robežām ziedēja savvaļas puķes, kas neļāvās tikt pieradinātas: burvīgi smaržojoši baltie lapspurniņi, zilā un dzeltenā rinida un vēl citas puķes, kuras es nepazinu, bet kas mani acumirklī apbūra. Mēs izklājām segas zem vecas, salīkušas priedes, kas deva skopu ēnu, it kā būtu pieradusi dzīvot tik pieticīgi, ka ari ar ēnu jāapietas taupīgi.

"Bērns būdams, es to vien darīju kā te spēlējos," Dārs teica. "Priede tad vēl nebija tik veca, bet, protams, man tā šķita daudz lielāka. Es sēdēju tās virsotnē un izlikos, ka pārskatu visu pasauli no slēpņa, ko neviens nevar pat pamanīt tik augstu es biju. Tagad, protams, es saprotu, cik tas bija muļķīgi."

Es palīdzēju viņam salikt uz segas pītus šķīvjus ar maizi, sieru un dārzeņiem.

"Nesaki, ka tas bija muļķīgi. Tu biji bērns."

"Tas jau nepadara mani gudrāku." Viņš izņēma kazas piena krūku un nolika to segas vidū. Mūsu rokas nejauši saskārās.

"Starp citu, Vega, es vēl neesmu tev atvainojies."

"Par ko?"

"Tev bija taisnība. Ange nebija apmainītais bērns. Bet es iedomājos, ka zinu labāk, un manis dēļ Ange gandrīz aizgāja bojā."

Es mēģināju ieskatīties Dāra acīs, bet viņš bija pievērsies ēdiena kārtošanai.

"Tu palūdzi Zakam, lai viņš novērš manu uzmanību, kamēr jūs aizvedat Angi?"

"Jā. Un manas stūrgalvības dēļ jūs abas varējāt nomirt."

"Kāpēc Zakam?" Es nezinu, kādēļ, bet doma, ka tieši mans bijušais skolotājs ir mani pievīlis, aizvainoja visvairāk.

"Viņš teica, ka var to izdarīt. Ka viņam tas jādara. Jo viņam ir pieredze ar…" Dārs ieturēja pauzi, un es strauji ievilku elpu, gaidīdama viņa nākamo vārdu. "Ar apmainītajiem. Lai arī Ange tāda nebija."

"Bet kāpēc? Sasodīts, kāpēc? Tu taču biji jau nolēmis, ka Jausi man mēģināt viņu izglābt. Tu pats teici, ka dosi mums iespēju!"

Viņš drupināja rokās neraudzētās maizes gabalu. Es gribēju viņam to atņemt, pateikt, lai beidz spēlēties ar ēdienu un ieskatās man acīs bet nedarīju to. Galvenokārt tāpēc, ka baidījos no tā, ko viņš ieraudzīs manās acīs. Ka viņš sapratīs, ka ari es esmu mags.

Bet es skatījos, kā viņš drupina maizi, un nu, protams, šis nebija īstais bridis atklāties. Pirmkārt, es biju dusmīga. Otrkārt, viņš jau vienreiz bija mani teju pazudinājis ko es varēju zināt par viņa reakciju, ja uzzinātu, ka es esmu burve? Burve tātad bīstama noziedzniece. Tā nu es turpināju izlikties.

"Mēs neko sliktu nedarījām," es teicu. "Man pat šķita, ka viņai kļūst labāk. Vai tas tev nepatika? Vai tev šķita, ka vienkārša svešzemniece nedrīkst izdarīt to, ko nespēji tu?"

Viņš papurināja galvu. Es neņēmu to vērā.

"Tu esi mags. Tu esi tas, kam ir autoritāte un spēks. Mēs nedarījām neko tādu, kas tev šo spēku atņemtu."

"Man šķita, ka starp jums bija burvestība," viņš klusi teica.

"Tiešām? Un ko tu domāji ka mēs sāksim mētāt ugunslodes un saindēsim pilsētas akas?"

Dārs beidzot paskatījās uz mani. "Maģija tā nestrādā."

"Nu, kur tad bija vaina?"

"Vienkāršiem cilvēkiem nebūtu jāspēj nodarboties ar maģiju. Nu labi vienkāršajiem cilvēkiem ir viņu vienkāršā ikdienas maģija, kura ietekmē tādus pašus kā viņi. Bet ne jau mani. Ne jau burvi. Tādēļ, kad tu mani ietekmēji…"

"Es neko tev nedarīju!"

"…man šķita, ka es esmu iemīlējies." Viņš skatījās manī, un tagad bija mana kārta novērsties un spēlēties ar ēdienu. Tas viens mirklis mēness pielietajā istabā. Es biju pārāk nogurusi un apmulsusi, lai par to domātu bet, ja būtu domājusi, es būtu nospriedusi, ka Dārs ir mani ietekmējis. Ka es esmu bijusi vāja un pakļāvusies viņa burvestībai. Es nebiju gaidījusi, ka viņš domās tāpat.

"Es neko tādu negribēju," es nepārliecinoši teicu.

"Es zinu. Es nospriedu, ka Anges vientulība, ka viņas maģija izstaro caur tevi. Ka tu viņai esi kā spēka avots un pastiprinātājs ka tu esi rīks viņas rokās. Tātad teorētiski viņa varētu izmantot jebkuru un, ja neviens vienkāršais cilvēks nebūtu pasargāts un pat magi tiktu ietekmēti, visa pilsēta būtu nekontrolējamas maģijas varā. Es nedrīkstēju to pieļaut."

"Tāpēc tu nolēmi viņu nogalināt."

"Jā." Sekoja ilgs klusums. Dārs savāca maizes drupačas kaudzītē. "Piedod."

Es apdomājos. Šķiet, labu laiku.

"Vai tu vari man piedot?" viņš vēlreiz jautāja.

"Jā," es teicu. "Jā. Galu galā tavā vietā es būtu darījusi to pašu."

"Ja tu būtu manī iemīlējusies?"

"Un ja es varētu to kaut kā novērst."

Dārs mirkli klusēja, tad iesmējās. "Zini, kad to tā pasaka, tas izklausās diezgan nežēlīgi," viņš piezīmēja.

"Tā tev arī vajag," es atbildēju. Un savilku atbilstošu grimasi, un viņš atkal iesmējās, un mēs izlēmām beidzot paēst.

Bija tā, it kā visa mūsu saruna būtu spēle izrāde, ko ceļojoši aktieri nospēlē mazprasīgai publikai. Bet patiesība bija kaut kur dziļāk; tā bija klusa un pārliecinoša, un mēs runājām, lai to nedzirdētu. Es prātoju: nez, kas ir tas, ko mēs vairāmies uzklausīt, bet labi vien ir, ka mēs par to nerunājam. Un maizes drupačas ar sieru un pienu garšo labāk, nekā es būtu varējusi iedomāties, un kalnos saule ir pavisam citāda nekā ielejās.

"Kad es biju bērns, es stundām ilgi dzīvoju saulē. Un nācu mājās, nodedzis sarkans." Dārs uzlika uz pēdējā maizes gabaliņa sieru un pasniedza man.

"Kā tad, kā tad," es teicu. "Priede ir tava, pļava ir tava un saule ari. Man nekā nav."

Dārs sastomījās, meklēdams asprātīgu atbildi. Es pasmīnēju un saliku segu un tukšo krūku atpakaļ grozā. "Kur ejam?"

"Augšup pa taku." Viņš norādīja man uz tālāko ceļu, kas veda projām no pļavām uz akmeņainu plato.

"Un, Vega," viņš iesāka, tad gaidīja, ka es pagriezīšos. Es nepagriežos. No viņa balss es nopratu, ka nekas labs nesekos.

"Jā?" Es skatījos tālumā. Akmeņos atspīdēja saule.

"Tu man nemaz nejautāji, kur tad es kļūdījos. Kas bija tas, ko es noturēju par maģiju."

Es gribēju atcirst, ka nemaz negribu to zināt, bet neuzticējos savai balsij.

"Man šķiet, es tiešām iemīlējos," viņš klusi teica. "Tevī, svešzemniecē. Par kuru es nezinu gandrīz neko."

Es klusēju.

Tad piecēlos un devos uz akmens plato pusi. Galu galā ko tur daudz teikt. Neko. Es vienmēr biju zinājusi,

ka reiz kāds man kaut ko tādu pateiks. Bet vēl joprojām

nebiju izdomājusi, ko atbildēt.

*

Es devos prom pa taku un pēc brīža dzirdēju, ka Dārs man seko. Mēs klusējām. Ceļš bija akmeņains, un es jutu tā nelīdzenumus caur savu kurpju zolēm.

"Ap šo bridi man sāk sāpēt kāja," es beidzot teicu.

"Skaidrs. Tas ir normāli," viņš atbildēja.

Mēs gājām tālāk, nu jau viens otram blakus. Man šķita ja es atskatīšos, tad redzēšu mūsu sarunas rēgu tur, zem līkās priedes. Bet man nebija ne mazākās vēlēšanās to redzēt, un es domāju, ka ari Dāram ne.

"Cik daudz tu zini par Brugas vēsturi?" viņš jautāja. Taka bija pazudusi akmeņos, un nu jau mēs gājām lēnāk un uzmanīgāk, lai nepakluptu plaisās starp akmeņiem.

"Neko daudz. Tā bija kilri pilsēta un tad te bija sudraba raktuves. Bet jūs, bruoni, to iekarojāt, un sudraba raktuves tika aizvērtas māņticības dēļ."

"Tu kādreiz esi domājusi par to, kā mēs vispār varējām šo pilsētu iekarot? Pat dažiem cilvēkiem ir grūti te iekļūt, kur nu vēl armijai."

"Varbūt no otras puses?" es ieminējos, bet tad atcerējos, ka biju jau redzējusi ceļu uz bruonu zemju pusi šaubīgu tiltu pāri upei. Diez vai kāds būtu bijis tik apsēsts, lai sūtītu tam pāri veselu armiju. Es paskatījos uz kalnu pusi, bet arī tur neizskatījās, ka būtu pieejams piemērots iekarošanas ceļš. "Nu labi. Maģija?"

"Tam mēs visi gribētu ticēt," Dārs teica. "Nežēlīgie bruonu iekarotāji, lepnie, bet sakautie kilri. Taču hronikās rakstīts citādi."

Es uzmetu viņam skatienu un tūlīt pat novērsos. Viņa profils šķita pavisam mierīgs, bet es negribēju minēt, kādas emocijas slēpjas aiz šiem vaibstiem, aiz viņa stāsta par vistālākajiem notikumiem, kādus viņš vispār varēja iedomāties.

"Kilri patiešām raka sudrabu. Līdz un šī ir pašu kilri leģenda, ne mūsējā viņi atklāja ceļu uz pazemes alām, kurās mita ļaunie gari. Mirušo gari. Hrili."

"Tad šī ir mūsu leģenda?"

"Jā." Dārs pasniedza man roku, lai palīdzētu tikt no viena klintsbluķa uz otru, un pēc tam tā ari neatlaida manu plaukstu. Ceļš bija pārāk bīstams, lai es daudz protestētu.

"Tu jau pati varēji to nojaust," viņš piezīmēja. "Hrīls ir ļoti tipisks kilri vārds. Mums nebija līdzīga vārda, tāpēc mēs aizņēmāmies jūsējo."

"Un kāda tad ir mūsu leģenda?"

"Hrili uzbruka raktuvju strādniekiem un iemiesojās viņos. Sekoja ārprāts un slepkavības neviens netika cauri sveikā, ne magi, ne parastie ļaudis. Daži izdzīvojušie pameta pilsētu un devās uz kilriiešu zemēm, stāstīdami šausmu stāstus par notikušo. Pagāja labs laiks, līdz drosmīgākie bruoni nosprieda, ka varbūt briesmas ir garām, un apmetās pilsētā, kuru viņi nosauca par Bruģu. Drosmīgākie un tie, kam nebija citas izejas, bijušie noziedznieki, nabagi un avantūristi." Es dzirdēju smaidu Dāra balsī. "Protams, ar šo mūsu izcelšanās daļu mēs īpaši nelielāmies."

"Tad tu tomēr tici šai leģendai."

"Es pats nezinu, kam ticu," Dārs atteica. "Bet būtu muļķīgi to neizpētīt vietā, kur tā radās."

Vai ari būtu diezgan muļķīgi to izpētīt, es nodomāju, bet negribēju izrādīties mazdūšīga.

Mēs bijām nonākuši vietā, kur viena no plaisām bija dziļāka un platāka nekā citas. "Turklāt tev jau vienreiz bija taisnība," Dārs teica. "Man nenāk ne prātā vēlreiz pieņemt, ka tu nezini, ko runā. Tādēļ arī mēs dosimies sudraba raktuvēs."

Es ieskatījos plaisā. Tā bija tumša un dziļa, un no tās plūda vēsums. "Tu esi pārliecināts, ka mums vajadzētu to darīt?"

"Kurš gan cits te dotos?" Dārs paskatījās uz mani. "Lai gan… varbūt tev taisnība. Ja tev ir bail vai par grūtu, es varu iet viens vai palūgt kādu citu palīgā."

"Man nav ne bail, ne par grūtu," es neapdomājusies atbildēju. "Un šī te plaisa ved uz sudraba raktuvēm?"

"Jā. Tas ir viens no ceļiem, un tas ir pietiekami tuvu vietai, kur saskaņā ar leģendu pirmo reizi parādījās hrili. No šejienes nav pat pārāk tālu līdz izejai no sudraba raktuvēm."

Es atcerējos to vietu es atcerējos Boordu, viņa krampjos savilkto augumu, mēness gaismu viņa plaukstās un to, kā viņa prāts izpletās, ietverot mani nāvē.

"Tev ir auksti, Vega? Tu drebi. Ja tev vajag manu apmetni…"

"Viss kārtībā," es atteicu. "Ejam."

"Ja tu tā saki." Dārs izņēma no groza virvi un divus lukturus. "Ejam."

18. nodaļa

Ikvienam vajadzētu zināt un rēķināties ar apstākļiem, kas ietekmē maģiju: noslēgtas telpas un plaši lauki, smaržas un sajūtas, cilvēku tuvums, diennakts un gadalaiks. Lai arī daudzi apgalvo, ka šiem apstākļiem pašiem par sevi nav maģisku īpašību, tie neizbēgami ietekmē burvja darbu.

no Līla "Tālākas maģijas mācības"

Mēs rāpojām pa garu un tumšu tuneli ilgāk, nekā man šķita iespējams. Tuneli veidoja melns un sarkans akmens, un es tajā saskatīju tās pašas izvītās līnijas kā nefrita raktuvēs.

"Kad šī eja beigsies?" es čukstēju. Man jau bija apnicis skatīties uz priekšā rāpojošo Dāru.

"Tā īsti nekad." Atbalsis sitās pret sienām un noklusa tikai tālumā. Ari Dārs pārgāja uz čukstu. "Šīs ejas ir vietas, kur kādreiz bijušas sudraba dzīslas. Gluži kā asinsvadi kalna miesā. Katrā dzīslā strādāja viens strādnieks. Teic, ka pašās mazākajās sūtīja bērnus."

Es nodrebēju un jau gribēju teikt, ka noteikti tie bija meli mēs, kilri, nekad tā nedarītu -, bet tad sapratu, ka nevaru to zināt. Varbūt darītu gan.

"Zemāk veidojas īsts alu labirints. Nē, patiesībā re, te jau tas sākas. Uzmanies, nenoklīsti."

Mēs parāpojām garām atverei alas sienā, un es iespīdināju tur luktura gaismu. Šī eja bija tikpat šaura ka tā, pa kuru mēs rāpojām, un, ciktāl es redzēju, tā virzījās uz leju. Es iztēlojos milzīgu savītu eju labirintu, kas pilns ar neredzamiem briesmoņiem, un tūlīt pat norāju sevi nu kāpēc man kaut kas tāds bija jāiztēlojas?

"Mēģini atcerēties, kā tu juties, kad nomira Boords," Dārs ierunājās. "Saki, ja sajūti ko līdzīgu."

Te nu bija neiztēlošanās. Nevarētu teikt, ka man jau tā šeit būtu omulīgi.

"Līdzīgu kam?" es noprasīju. Naidam, dusmām un dziļi slēptai iekārei, ko nespēju apvaldīt par spīti riebumam un bailēm?

"Jūs bijāt diezgan tuvu," Dārs mierīgi atbildēja. "Ja hrili izraisīja Boorda nāvi, tad, visticamāk, viņi bija arī tavā tuvumā. Varbūt pat pieskārās. Tu varētu būt kaut ko pamanījusi."

"Es neesmu mags," es atteicu.

"Līdz šim tev tas nav traucējis," Dārs atteica. Un pēc brīža: "Man šķiet, ka tu esi daudz jutīgāka pret maģiju, nekā varētu gaidīt. Varbūt pat jutīgāka nekā magi, jo mēs protam sevi aizsargāt no ārējas ietekmes un darām to pat nedomājot."

Raktuvju pele. Kas gan cits es varētu būt. Es sakodu zobus.

"Es tevi pasargāšu, Vega." Dārs droši vien bija sajutis manas emocijas. Tas mani ne mazākajā mērā nenomierināja. Es taču pat nebiju pamanījusi, kā viņš izveido saikni starp mums. Man vajadzēja to pamanīt. Es lēni attālinājos no viņa vismaz emocionāli.

"Kas noticis, Vega?"

"Es koncentrējos."

"Kaut ko sajūti?"

"Vēl ne."

Viņš turpināja ceļu uz priekšu. Mēs palidām garām vēl diviem tuneļiem, tad nogriezāmies trešajā. Drīz vien es sapratu ja viņš nolemtu mani pamest, es nezinātu, kurp doties. Un tieši tobrīd es pēkšņi vēlējos viņam pieskarties aizsniegt viņu, atkal būt kopā ar viņu gan fiziski, gan emocionāli. Es sarāvos, it kā šī vēlme mani apdraudētu un tā tas arī bija. Es biju kļuvusi atkarīga no viņa. Vēl vairāk, es biju apzināti nonākusi situācijā, kurā no viņa bija atkarīga mana dzīvība. Un es pat neatcerējos, kurā brīdī biju to izlēmusi.

"Vēl joprojām nekā?"

Es centos nomākt bailes un sajust, vai šeit, raktuvēs, ir kaut kas jebkas kas vēlētos mūs aizsniegt. Ietekmēt. Jebkas dzīvs vai miris -, kam piemistu maģija. Neviena nebija. Šī vieta bija pilnīgi tukša tikai es un Dārs, un mana vēlme būt kopā ar viņu.

"Nekā."

"Es ari neko nejūtu."

Klusumā mēs devāmies uz priekšu, palaizdami garām vēl dažus tuneļus. Beidzot Dārs nopūtās. "Tiešām nekā. Bet mums bija vismaz jāpamēģina."

"Tu izklausies diezgan neapmierināts, ka hrīli nav mani apsēduši," es piezīmēju. Pati nezinu, kā man izdevās saglabāt vieglu un mierīgu toni.

"Ja pie vainas nav hrīli, tad ir jāmeklē īstais vainīgais," Dārs atbildēja. "Izmeklēšana nav mana daļa to droši vien darītu Nadors -, bet, šķiet, kāds bija mēģinājis Boordu nogalināt. Un varbūt ari Ange bija viens no upuriem."

Viņš paskatījās atpakaļ uz mani. Luktura gaisma mainīja viņa vaibstus tagad tie izskatījās raupji un atsvešināti.

"Tātad starp mums ir slepkava. Kāds brugietis, kam bija iemesls, iespēja un drosme nogalināt vienu no spēcīgākajiem magiem. Un mēs vēl joprojām nezinām, kāpēc. Vai kā."

Bet es zināju. Es zināju džeilaja simptomus un tagad, kad zināju, ka tas ir pieejams šeit, Boorda nāve un Anges šoka stāvoklis bija viegli izskaidrojami. Vēl vairāk es pat zināju, kam džeilajs piederēja. 0 jā, Dārs bija izlicies, ka nezina, kāds ir tā iespaids, un pat gribējis to lietot. Tas nu gan būtu smalki. Es zināju, ka neliels džeilaja daudzums būtiski paplašina prātu, ļauj tam aptvert apkārtesošos daudz spēcīgāk nekā iepriekš ka tas īslaicīgi piešķir spēku, vienlaikus prasot daudz enerģijas. Ja Dārs izvēlētos pietiekami mazu devu ne to daudzumu, ko bija uzņēmis Boords, tad viņš būtu nevis nomiris, bet ieguvis spēju pakļaut citu prātu. Vienkārša cilvēka prātu. Viņaprāt, manējo.

Es apstājos.

Viņš būtu izdzīvojis. Viņš būtu izlauzies cauri manai aizsardzībai. Viņš būtu uzzinājis, kas es esmu, un varbūt pakļāvis mani savai varai, kā to vienmēr bija vēlējies.

Dārs pacēla lukturi augstāk, lai ieskatītos man sejā. "Kas notika? Vai tu kaut ko sajuti?"

"Nē."

Dārs ari būtu tieši tas cilvēks, pie kura vērstos Boords, lai iegūtu papildu varu pār citiem. Dziednieks, kurš vienmēr izturas kā dziednieks, ir taču tik viegli aizmirst, ka viņa darbam ir divas puses.

Dārs vēl joprojām vēroja mani. "Kas tad?"

"Nekas."

"Nāc tuvāk. Eja ir pietiekami plata mums abiem."

Es papurināju galvu.

"Kas noticis?"

"Ronada nav tev vienaldzīga, vai ne?" es jautāju.

Viņš sarauca pieri, izlikdamies, ka nesaprot, kāpēc es to gribu zināt. "Protams, nav."

"Vēl vairāk. Tu biji pirmais, pie kā viņa vērsās pēc atbalsta, kad zaudēja Boordu."

Dārs nolika lukturi uz alas grīdas. Viņš smaidīja, lai ari viņa acīs nekāda prieka nebija. "Nedomāju, ka man jebkad bijušas kādas cerības. Es pārstāju cīnīties par viņu jau pirms daudziem gadiem. Viņa izvēlējās Boordu tāpēc, ka jau tolaik viņš bija gan spēcīgāks, gan ietekmīgāks par mani, un viņa ietekme tikai auga. Bet es es vēl joprojām dzīvoju turpat un joprojām daru to pašu. Viņas acīs tam nav nekādas vērtības."

"Bet tieši tu esi tas vīrietis, kuru pieminēja Boords. Tas, kurš mēģina atņemt viņam visas sievietes."

Dārs mēģināja iesmieties. "Un kā tu domā pie kā gan cita, ja ne pie dziednieka, šīs sievietes nāktu? Es viņas brīdināju. Es viņām teicu, ka nav jēgas mēģināt viņu iegūt sev Boordam viņas bija tikai rotaļlietas. Dažas mani pat uzklausīja."

Es pavirzījos pa kreisi. Tur bija sānu eja, ko biju pamanījusi jau pirms tam. "Un arī tajā naktī viņš vainoja tevi." Vienīgais, ko es nesapratu, kā Boords varēja uzticēties Dāram, kāpēc Boords nevarēja iedomāties, ka Dārs viņu mēģinās iznīcināt, nevis atbalstīt? Bet ari es pati taču biju ticējusi Dāram, vai ne? Labajam dziedniekam, kas nevienam nekaitēs pat tad, ja viņam tas liksies pareizi. Ha!

"Vega, paklausies…" viņš iesāka.

Es gribēju palikt un klausīties. Es gribēju dot viņam iespēju paskaidrot, varbūt pat atrast attaisnojumu. Brugas dzīve būs labāka bez Boorda. Padomā par visām tām sievietēm, kuras es izglābu. Padomā par Ronadu, padomā, ko viņa ir pārcietusi. Nevienam citam nepietika drosmes. Man tas bija jādara. Un es zināju, es zināju, cik viegli ir tā domāt, cik pareizi es taču biju tāda pati. Es taču pati biju meklējusi slepkavu tikai tāpēc, lai iegūtu lielisko iespēju nogalināt Zaķu. Jo man tā likās pareizi. Jo ir taču pareizi nogalināt. Vai manā gadījumā, būtu bijis labāk.

"Man laikam būtu vajadzējis to izstāstīt agrāk," Dārs teica.

Varbūt. Varbūt ne. Varbūt es biju ļoti vēlējusies ticēt, ka viņš nav tāds kā citi. Ka viņš nav tāds kā es. Bet nu jau bija par vēlu.

Es nometu lukturi un, cik vien ātri varēju, devos sānu tunelī. Biju nobijusies teicu sev, ka ir pilnīgi skaidrs un saprotams, kāpēc. Jo viņš bija slepkava un es biju vienīgā, kas to zina, un viņš nebija mani pakļāvis savai gribai, tātad nevarēja man uzticēties, tātad visdrošāk un ērtāk būtu mani nogalināt ja jau reiz es neizmantoju nevienu no iespējām kļūt par viņa sabiedroto.

Bet patiesībā man bija bail pavisam no kā cita.

Man bija bail no tā, ka viņš ar mani runās. Un es sapratīšu. Un piekritīšu. Pārkāpšu pēdējo robežu, šoreiz pavisam apzināti, un kļūšu tāda kā viņš. Gluži kā vienmēr biju gribējusi.

"Vega! Vega!" Dārs mani sauca, viņš sauca un sauca. "Nebaidies!"

Viņa balss klaiņoja pa ejām. Es atradu kāda tuneļa beigas un ieritinājos tur starp cik nu es varēju pēc taustes sajust galvaskausu un vēl dažiem kauliem. Citā bridi tie mani droši vien biedētu, bet tagad es izvēlējos garāko un izturīgāko kaulu un sažņaudzu to rokā ne tāpēc, ka nopietni pieļautu iespēju cīnīties, bet tāpēc, ka tas sniedza man vismaz kaut cik drosmes. No šejienes bija divas izejas eja atpakaļ un caurums alas grīdā, kas, es pieļāvu, veda uz zemāku raktuvju līmeni.

"Vega? Tu mani turi aizdomās?" Dārs jautāja, tad nopūtās. "Es zinu, ka jā. Bet tam nav pamata. Es nenogalināju Boordu. Es pat nemēģināju. Jā, es būtu darījis daudz, lai palīdzētu Ronadai, bet ne nogalināt. Es taču sapratu, ka saikne starp viņiem paliktu. Es taču to sapratu."

Es sakodu zobus, atcerēdamās, kā Ronada bija runājusi par Boordu par to, cik tuvi viņi tagad ir. Dāram bija taisnība. Laulība taču bija saikne starp diviem cilvēkiem, ko uzskatīja par teju nepārraujamu. Zaks man par to nebija daudz stāstījis, un vēlāk es par to īpaši neinteresējos, jo man pat prātā nenāca precēties bet varbūt laulība bija saikne, kas nebeidzās līdz ar nāvi. Es nezināju.

Bet varbūt Dāram bija vienalga. Varbūt viņš vienkārši vairs nespēja to izturēt.

"Un, ja es būtu nogalinājis Boordu ja es to būtu darījis -, tad kāpēc gan lai es censtos atklāt šo noziegumu? Kāpēc lai es atbalstītu tevi, vienīgo liecinieci?"

Nu, tas nu gan ir vienkārši, Dār. Tu gribēji, lai es ticu tavai nevainībai -ja nu gadījumā es kaut ko atcerētos vai saprastu.

Tu gribēji, lai esmu tavā pusē. Un es biju. Domā, es nepamanīju, cik ļoti tu man esi vajadzīgs? Cik ļoti es vēlējos ticēt tev, ticēt, ka tu esi tieši tāds, kāds šķieti? Ka tu esi vienīgais mags, kuru es spēju neienīst? Tik vienkārša burvestība, Dār. Un tu izmantoji iespēju to likt lietā jau pirmajā reizē, kad mani ieraudzīji, toreiz, slimnīcā, kad es biju tavā varā. Un katru reizi, kad mēs satikāmies, tu to tikai stiprināji. Un es ticēju… Es sakodu zobus tik stipri, ka tie nošņirkstēja. Pati vainīga. Vajadzēja domāt ar galvu, nevis ticēt savām jūtām. Kopš kura laika tu vispār tici savām jūtām, it īpaši, ja runa ir par magu?

"Vega, es…" Dārs aprāvās, un es dzirdēju, kā viņš atbalstās pret sienu. Viņš bija kaut kur pavisam netālu. Ja es pacenstos, es viņu sajustu. Es centos viņu nesajust.

"Labi. Ja negribi, netici man. Bet runā ar mani. Atgriezies. Lūdzu."

Es aizspiedu ausis ar rokām, bet viņa balss skanēja no katras ejas, atbalsojās no katras sienas, un es zināju, ka man neizdosies no tās atbrīvoties.

"Vega, tu neatradīsi atpakaļceļu. Saproti? Es zinu, ka tu gribi, lai es tevi atstāju vienu bet tad tu apmaldīsies un iesi bojā. Tu dzirdi mani? Lūdzu. Lūdzu, neej bojā."

Es klusēju. Viņam bija taisnība. Man nebija ne mazākā priekšstata, kurp doties. Es sajutu, kā viņš mani sauc ar klusu bezvārdu burvestību aicina mani pie sevis. Un darīju visu, lai nesekotu šim saucienam.

"Vega, lūdzu! Uzticies man tikai šoreiz. Es izmantoju burvestību, lai tu varētu mani atrast. Seko tai. Seko savai sirdij, un tu mani atradīsi. Un es tevi izvedīšu ārā."

Es sakodu zobus. Es nesajutu melus ne viņa balsī, ne vārdos, bet vai es varēju uz sevi paļauties?

"Ja es vēlētu tev ļaunu, es vienkārši aizietu. Tas būtu vienkārši. Tu nomirtu no slāpēm vai bada. Un es pat varētu izlikties, ka neesmu vainīgs. Bet es gribu tevi izglābt, es…"

Es iecirtu pirkstus akmens plaisā, cīnīdamās pret viņa saucienu. Es zināju, ka man jāiet pie viņa. Es zināju nu un tad, ja ari viņš ir slepkava? Nu un tad? Ar ko tad es biju labāka par viņu, ar ko tad es biju citāda? Vai man būtu tiesības viņu nosodīt? Vai viņa noziegums nāktu gaismā vai es būtu tā, kas stāvētu viņam blakus, vai arī es mestu akmeņus kopā ar citiem? Tāpēc, ka viņš izdarīja izvēli, kurai man nepietika spēka?

"…labi. Labi, nenāc."

Maga sauciens mitējās, bet es vēl joprojām sajutu virzienu, kurā doties.

"Vega, es nezinu, vai tavā zemē ir tradīcija, ko sauc par galavārdu. Varbūt tu par to esi dzirdējusi? Tā ir pilnīga atzīšanās bez iespējas melot un izvairīties."

Es sakustējos un ieslīdēju plaisā, kas veda uz tuneli zemāk. Jā, es zināju, kas ir galavārds. Tā bija apsūdzētā pēdējā atzīšanās pirms nāvessoda. Lielākoties gan šī atzīšanās pati par sevi bija nāvessods. Es nezināju, kā tas notiek ar magiem, bet baiļu atblāzma Dāra balsī lika domāt, ka magam galavārds bija tikpat bīstams.

"Es tagad aicinu pie mums Nadoru. Viņš drīz ieradīsies, visticamāk, ar dažiem sargiem. Es pieprasīšu iespēju teikt galavārdu. Viņš mani aizvedis. Un tu varēsi sekot."

Es rāpoju Dāra balss virzienā. Es biju stipri tālāk no viņa, nekā biju iedomājusies, bet es zināju, kurp doties.

"Gaidi. Neej nekur projām, gaidi. Tu būsi drošībā."

Es pagriezos ap stūri, un tur viņš sēdēja, atspiedies pret sienu, nolicis abus lukturus sev blakus. Viņš bija aizvēris acis. Viņš klusēja.

"Dār," es teicu.

Dārs pagriezās pret mani, un viņa seja atmaiga. Nevienas kustības. It kā es būtu savvaļas zvērs, kas var jebkurā bridi pazust. Kā droši vien ari bija.

"Nenāc tuvāk," viņš mierīgi teica. "Es negribu, lai tu sāc šaubīties. Es negribu redzēt tavas bailes."

"Es nebaidos," es teicu. Es apzinājos, cik muļķīgi tas ir, bet patiešām nebaidījos.

Viņš pasmaidīja. "Nu tad virzīsimies uz izeju. Varu iedomāties, kā Nadors dusmotos, ja viņam būtu jārāpo cauri šiem tuneļiem un vēl ar sargiem astē."

Dārs atstāja vienu no lukturiem zemē un devās prom.

Es viņam sekoju.

Droši vien man bija kaut kas viņam jāsaka. Bet visi vārdi bija beigušies.

19. nodaļa

Kas ir nodevība? Man šķiet, ka vienmēr ir izvēle: vai nu nodot sevi, vai nodot citus, kas tev uzticas, un kas gan ir uzvarētājs šajā gribu sadursmē: tas, kurš paliek uzticīgs sev, vai tas, kurš atsakās no savas gribas, lai piepildītu

draugu cerības?

no Vagga Roodas "Marginālijāra"

Nadors un četri sargi gaidīja mūs pie raktuvju ieejas. Visi piesardzīgi skatījās uz mums, it kā pabūšana sudraba raktuvēs neko labu par mums neliecinātu. Nadors pat nepagodināja mani ar skatienu un uzreiz pievērsās Dāram.

"Tātad Vega," Nadors teica. "Es jau domāju, kāpēc tu mani sauci."

"Es apsolīju Vegai, ka sniegšu liecību ar galavārdu. Par to, vai esmu nogalinājis Boordu."

"Prātīga doma." Nadors pamāja sargiem, un viņi nostājās ap mums, kā gatavojoties arestam. Es pastiepu roku un pieskāros Dāra plaukstai viņš pateicīgi to satvēra. Viņa roka bija vēsa un sausa, saskrambāta un putekļaina pēc garā ceļa pa raktuvēm.

"Tātad, Dār, tu to neizdarīji," Nadors nevērīgi teica. Viņš izskatījās vienaldzīgs, bet balsī jautās tāds kā aizkaitinājums it kā Dāra nevainība viņu kaitinātu. Varbūt viņš bija nelaimīgs, ka nebūs iespējas viņu spīdzināt.

"Nē."

Uz brīdi Nadora acis iemirdzējās smiekli. Viņš paskatījās uz mani. "Tad kā tas īsti notika? Boords tevi izvaroja vai vismaz mēģināja to izdarīt. Kaut kur pusceļā viņš nobeidzās. Un tagad tu apsūdzi Dāru slepkavībā un gribi, lai mēs izmantojam galavārdu ja nu gadījumā Dārs ir slepkava. Ja nu gadījumā viņš tevi nejauši izglāba."

"Dār, tev tas nav jādara," es teicu.

"Protams, ir." Viņš satvēra manu roku ciešāk. "Nadors tevi vienkārši cenšas apmulsināt."

"Kas attiecas uz mani, tad man nekādas grēksūdzes nav vajadzīgas," Nadors teica. "Lai nu kas, bet slepkava tu neesi."

"Nadoram ir taisnība," es nočukstēju. Viss, par ko es biju tik pārliecināta alas tumsā un šaurībā, tagad šķita pilnīgi aplams un samudžināts. Pietika ar debesīm virs galvas, ar svaiga gaisa malku, un man viss kļuva skaidrs. Un es vairs negribēju neko vairāk uzzināt.

"Tu man nekad līdz galam neticētu, Vega," Dārs teica. "Vienalga, ko tu tagad saki vai domā, ja es izvairīšos no galavārda, tu man nekad vairs neuzticēsies."

Es apdomājos. Droši vien Dāram bija taisnība. Viņam vispār nepatīkami bieži bija taisnība, kad viņš runāja par mani.

"Nu un tad?" es iebildu. "Tas nav svarīgi."

"Ir gan. Pat ja tev tas nav svarīgi Brugai ir. Ikvienam būtu jādara viss, lai noskaidrotu lietas apstākļus, pat tad, ja viņi labi zina, ka ir nevainīgi. Pateikt patiesību, pat ja tas ir sāpīgi un nepatīkami. Tas ir vienīgais ceļš, kā atrast vainīgo."

Manis pašas nepateiktā patiesība iestrēga man rīklē. Bet es nevarēju to pateikt ne jau Nadora un sargu priekšā. Es pat nezinu, vai būtu to pateikusi, ja būtu divatā ar Dāru.

"Nador, apsoli, ka es teikšu galavārdu."

"Tu to nožēlosi," Nadors teica.

"Es zinu. Tāpēc jau man vajag tavu solījumu lai es neatkāptos no sava lēmuma."

Es centos izprast Nadora sejas izteiksmi, bet viņš izskatījās pilnīgi mierīgs droša pazīme, ka viņā plosījās vētra. "Es apsolu, ka tu, Dār, sniegsi galavārdu." Viņš ieturēja pauzi. Un pasmaidīja. "Ja ne ko citu, tad vismaz drusciņ vairāk par cilvēkiem tu uzzināsi."

Es sajutu Dāra roku nodrebam. "Pirms mēs ejam vai es varu parunāt ar Veģu? Divatā?"

"Nē."

"Vai es varu būt tuvumā, kad tas notiks?" es jautāju.

"Baidos, ka ne." Nadors izskatījās laimīgs. Es nebiju gaidījusi no viņa tik intensīvas emocijas. "Vēl kāds grib kaut ko teikt, pirms es turpinu?"

Es paskatījos uz Dāru. Viņš brīdi vilcinājās, tad papurināja galvu. "Nē." Tad pasmaidīja un pamirkšķināja man. "Ja es izdzīvošu, gan jau izrunāsimies. Patlaban tam nav nozīmes."

"Lai tā būtu," Nadors noteica, tad izvilka no azotes apzīmogotu papīra rituli. Nokrekšķinājās. Ieturēja dramatisku pauzi. Dārs saspieda man roku, un es sajutu, ka viņš uzjautrinās par šo izrādi.

Tad Nadors nolasīja savu sakāmo.

"Kilri Nela, ko mēs Brugā pazīstam kā Veģu," viņš lasīja. "Tu tiec apsūdzēta un tiksi pārbaudīta kā slēptais mags saskaņā ar drošticama liecinieka vārdiem."

Viņš triumfējoši ieskatījās man acīs.

Man nebija, ko atbildēt.

Dārs pavilka mani aiz rokas. "Vega?"

Es baidījos uz viņu pat paskatīties. Es negribēju redzēt, kā mainījusies viņa sejas izteiksme. "Vega, saki man, ka viņam nav taisnība."

Es gribēju, bet nevarēju.

Dārs palaida vaļā manu roku.

"Aizvediet viņu," Nadors teica.

*

Dārs palika aiz mums. Man nebija, ko iebilst. Es jutu viņa skatienu sev mugurā šokētu un nodotu. Bet priekšā Nadors gāja pa akmeņaino ceļu augšup, un es viņam sekoju. Kaut kur tālumā Brugas ielās es dzirdēju bērnu dziesmu, kas atbalsojās aukstajā gaisā. Zvaniņiem līdzīgas balsis, dziesma par džakalū, kas varētu būt putns, bet varētu arī nebūt. Es šaubījos, vai kāds no viņiem to zina.

"Uz kurieni mēs ejam?" es jautāju, nespēdama izturēt klusumu un Dāra domas, kas vēl joprojām bija piesaistītas manām, lai arī viņš pats negāja mums līdzi.

"Uz cietumu."

"Bet tiesa?"

"Nav nekādas tiesas," Nadors teica. "Ir tikai pārbaude. Ja tu esi burve, tad to neizturēsi, ja neesi, tad izturēsi un būsi brīva."

Mēs turpinājām ceļu. Sargi man nedarīja pāri, viņi man pat nepieskārās. Bet es jutu viņu uzmanību un Nadora uzmanību, kas bija vērsta uz mani, diez vai man būtu izdevies izbēgt. Un kurp tad es bēgtu? Tagad, kad beidzot pēc visiem šiem gadiem mani meli bija atklāti, es jutos teju atvieglota.

"Jūs taču viņu atradīsiet?" es jautāju. Es negribēju runāt ar Nadoru, bet vēl jo mazāk man gribējās domāt par to, kas mani gaida un ko es biju atstājusi aiz sevis. Visvairāk es negribēju domāt par Dāru un par solījumu, ko viņš bija tik neapdomīgi sniedzis, vēl pirms zināja, kas es esmu. Un kāpēc man tas bija vajadzīgs? Un galu galā kāpēc Nadoram bija tīši jāvilcinās, ļaujot, lai Dārs savelk cilpu sev ap kaklu?

"Ko tu gribi atrast?" viņš jautāja.

"Boorda slepkavu."

Sekoja īss klusuma bridis.

"Man nav dots rīkojums kaut ko izmeklēt," Nadors teica.

"Patiešām? Un tāpēc tu vienkārši izlēmi izlikties, ka tas uz tevi neattiecas?"

Nadors paraustīja plecus. "Boords nebija labs cilvēks."

"Un viņš bija tavas māsas vīrs." Es beidzot sapratu, kāda bija saistība starp viņiem.

"Mēs tā ari neatradām pierādījumus, ka viņš izmanto maģiju ļaunprātīgi. Meitenes meitenes teica, ka viņas to vēlas. Viņš teica, ka tās pašas esot viņu lūgušas, un ka viņš taču nevarot darīt viņas visas nelaimīgas. Bet Ronada pati esot vainīga, ja neesot viņam pieķērusies tā, kā vajadzētu."

Es nebiju gaidījusi tādas dusmas viņa balsī. Bet tām tur bija jābūt Ronada bija viņa māsa un, iespējams, vienīgais tuvais cilvēks. Vismaz es nevarēju iedomāties, ka šim vīrietim varētu būt vēlme veidot sirsnīgas attiecības ar kādu citu.

"Un ja es Boorda slepkavu atradīšu…" Nadors turpināja. "Ja es viņu atradīšu, tad es viņam paspiedīšu roku un solīšu mūžīgu pateicību. Jā, es viņam pateikšos no visas sirds. Es viņam pateikšu, ka viņš ir darījis manu māsu laimīgu. Un tad es viņu tiesāšu saskaņā ar likumu par slepkavību."

"Tātad tu viņu nemeklēsi," es teicu.

"Nē. Un Karalim droši vien ari neko tādu nevajag citādi taču es būtu saņēmis viņa rīkojumu."

"Vai arī Karalis domā, ka tu pats nogalināji Boordu," es ieminējos. Kas patiesībā izklausījās nepatīkami iespējami.

"Tu domā, ka es negribēju?" Nadors pielika soli, un man bija teju jāskrien, lai tiktu viņam līdzi. "Ja es varētu… es būtu to izdarījis."

"Kāpēc lai tu nevarētu?"

"Tu nezini? Dārs tev nepateica? Neviens nepateica? Ha, tad tu laikam esi vienīgais cilvēks Brugā, kas nezina. Kas nezina, par ko visi smejas brīžos, kad manis nav klāt. Kas nezina labāko sarunu tematu pie putojoša sidra kausa."

"Es patiešām nezinu," es teicu. Lai kas ari tas nebūtu.

Nadors asi iesmējās. Man pār muguru noskrēja skudriņas. Normāli cilvēki tā nesmejas.

Nadors strauji atmeta sava apmetņa kapuci un apstājās un ari man gribot negribot bija jāapstājas.

"Kas… Kas tas ir?"

Viņa galva bija gludi noskūta un galvaskausa pakauša daļā bija izveidots ar caurspīdīgu kvarcu pārklāts caurums gluži kā logs uz smadzenēm. Cauri tam es varēju izšķirt sudraba un nefrita stiprinājumus, kas savienojās sarežģītā rakstā. Kvarcs atmirdzēja saules staros, un es varēju tikai iedomāties, cik dziļi Nadora smadzenēs ietiecas sudrabs.

"Es esmu trepanēts," Nadors teica. "Puika būdams, pārāk bieži neklausīju. Viņi visu saprata. Teica, ka negribot, lai es izaugu par slepkavu, par briesmoni. Tāpēc viņi padarīja mani par… šo te. Devos visu ceļu līdz Varruai, lai dabūtu caurumu galvā." Nadors apcirtās, lai ieskatītos man acīs. "Es nevaru pārkāpt likumu. Man jāseko rīkojumiem.

Es nevaru nevienu nogalināt vai pat ievainot, ja vien tas nenotiek likuma ietvaros. Es gandrīz pat neprotu melot. Viss, kas tev šķiet iespējams un pašsaprotams, visas novirzes no normas katra izvēle par labu novirzei no normas tas viss man ir atņemts. Un tu? Ko tu dari ar savām izvēlēm? Vai tu kādreiz esi kādu ievainojusi? Vai tu esi kādam nodarījusi sāpes? Mokošas, nepanesamas sāpes? Vai tu esi kādreiz nogalinājusi kādu, kas ir to pelnījis, un tad dejojusi prieka deju pa viņa zarnām? Vai tu esi ēdusi no sava ienaidnieka galvaskausa? Nē, tu neesi, tu nožēlojamā radība! Tu pat neesi mēģinājusi pastāvēt par sevi un pretoties man. Tu vispār nekam nepretojies pat ja uz spēles ir tava brīvība, tavs saprāts un dzīvība. Un tieši par to tu esi pelnījusi sodu."

Viņš pagriezās un turpināja ceļu. Es apstulbusi stāvēju, līdz sargi pagrūda mani no mugurpuses. Viņi neteica ne vārda. Es arī ne.

Pirmo reizi kopš nakts pie sudraba raktuvēm man sāka šķist, ka Boordam ir paveicies viņa nāve bija vieglāka un

nesāpīgāka, nekā tā būtu varējusi būt.

*

Cietums nebija celtne. Tā bija ala, kas veda kalna iekšienē, nožogota un aizslēgta. Ap alas ieeju bija brīvs laukums, kurā izvietojās sargu tornis un neliela ēka droši vien Nadora darba vieta. Man nebija laika rūpīgi izpētīt apkārtni un nebija ari vēlēšanās. Atceroties Bruģu, es gribēju atcerēties tās skaistākās vietas vietas, kuras biju iemīlējusi.

Nadors ieveda mani alā un izrādīja tās iekārtojumu. No sienas pilēja ūdens, pildot akmens tvertni. Bija arī stūris dabisko vajadzību kārtošanai un salmi gultasvietai. Ēdiens bija pārdomāti sadalīts tūlīt apēdamajā augļi un zupa un ilgāk glabājamā. Nadors izklausījās draudzīgs un viesmīlīgs, pilnīgi iejuties gādīga namatēva lomā.

"Pēc nedēļas tev būs jādzīvo no sausas maizes, siera un žāvētas gaļas. Nekas pārmēru garšīgs, bet ar to var izdzīvot, ja vēlas. Protams, nav viegli sadalīt ēdienu porcijās, ja īsti nezini, kas šī ir par dienu, bet es tomēr iesaku tev pacensties.

"Un pēc tam, kad ēdiens beigsies?"

"Nekas."

"Kā nekas?"

"Nu, nekas. Tu te paliec. Vai nu tu izdzīvo, vai ne."

Es paskatījos uz ēdiena un ūdens rezervēm. Prātīgi dzīvojot, ar to varētu pietikt arī mēnesim. Protams, tas nebūtu laimīgākais mēnesis manā dzīvē, bet ari ne pats sliktākais. "Es nesaprotu," es beidzot atzinos. "Man te jādzīvo, un tālāk? Kur ir pārbaudījums?"

Nadors sarauca pieri. "Tu mēģini izlikties dumjāka, nekā esi? Lai pierādītu man, ka esi vienkāršs cilvēks, kam nav ne mazākās sajēgas par maģiju? Man tas nav vajadzīgs, es neticu vārdiem. To, kas tu esi, mēs redzēsim tāpat."

"Redzēsim ko? Un kādi mēs?"

"Nu, tev nekādu mēs nebūs," Nadors teica. "Būsi tikai tu, Nela. Viena pati. Neviena sarga, neviena iztaujātāja, neviena drauga vai ienaidnieka. Tikai slēgtas durvis, un aiz tām tu."

Asinis manās dzīslās sajaucās ar ledainām bailēm. Nadors smaidīja. Viņš bija gaidījis šo mirkli.

"Vienkāršam cilvēkam tas nebūtu nekas neizturams, vai ne? Kurš gan to zinātu labāk nekā tu, vienkāršā svešzemju ceļotāja?"

Varbūt viņš gaidīja, ka es raudāšu, kliegšu vai mēģināšu bēgt. Visticamāk, viņš uz to cerēja. Es nesniedzu viņam šo prieku.

Beidzot Nadors pagriezās un aizgāja. Viņam aiz muguras aizvērās durvis, nokrakšķēja atslēga, un tad vēl viena no ārpasaules šeit vairs neienāca neviena skaņa, neviens gaismas stars.

Būšu tikai es.

20. nodaļa

>

Bija skaidrs, ka ieslodzīta burve bez pūlēm varētu savaldzināt jebkuru sargu pat dažu acumirkļu laikā. Tādēļ īpaši magiem tika radīts īpašs cietuma veids, kurā nav iespējama saskarsme ar citiem cilvēkiem. Cietuma priekšniekam par pārsteigumu un prieku izrādījās, ka šādā cietumā mags sajūk prātā vai izdara pašnāvību dažu nedēļu vai pat dienu laikā.

no Rāvera Lielā "Bruonu valdīšanas vēstures"

Acīmredzot Zaks nebija mani pilnvērtīgi apmācījis attiecībā uz magu uzdevumiem, pārbaudēm un spīdzināšanu. Katrā ziņā šo soda veidu šķietami vismaigāko viņš bija minējis tikai garāmejot.

Pirmajā dienā es iepazinos ar cietuma iekārtojumu. Es iemācījos tumsā atrast, kur kas atrodas, es iztaustīju gan sienas, gan grīdas, meklējot bēgšanas ceļus, izpētīju ēdiena krājumus un sadalīju tos porcijās, un izvērtēju, vai man piešķirtie galda piederumi varētu būt lietojami, lai izbēgtu, vai kā ieroči. Man bija viss, kas pienākas, nazis, dakšiņa, irbulīši un iespaidīgs ass nazis. Tas bija lieliski piemērots siera, šķiņķa, maizes un žāvētās gaļas griešanai. Ari dzīvas miesas griešanai, ja man tā gribētos.

Vēsts bija nepārprotama. Es nekad vairs nesatikšu nevienu cilvēku, kam uzbrukt. Nevienu. Es būšu vienatnē ar sevi, līdz beigsies ēdiens, un tad vēl kādu nedēļu. Un vēl ilgi pirms tam naža uzdevums mainīsies. Vēl joprojām ļoti piemērots dzīvas miesas griešanai pat ja tā būtu manējā.

Es staigāju turp un atpakaļ. Es izlikos, ka apkārt ir cilvēki ka es vienkārši tumsā nevaru viņus saskatīt. Vai sajust. Nekādu emociju. Dziļā cilvēcisku jūtu straume man apkārt tās vairs nebija. Nebija neviena, ar ko rimāt, neviena, kurā klausīties. Neviena, kam just līdzi. Neviena, ko mainīt.

Es teicu sev, ka esmu taču bijusi viena. Es taču katru nakti esmu viena un neiznīkstu. Es dodos garās, vientuļās pastaigās un neiznīkstu. Man patīk būt vienai, un es neiznīkstu. Tas bija tieši tāpat kā mēģināt sev ieskaidrot ja es varu aizturēt elpu minūti, tad tikpat labi varu aizturēt to ari stundu.

Es biju iemācīta dzīvot no emocijām, un vēl pirms tam, kad man to iemācīja, es no tām dzīvoju. Es biju prasīgs un čīkstulīgs bērns, kas riebās savai mātei un nepakļāvās tēva mēģinājumiem padarīt sevi par sakarīgu cilvēku. Līdz parādījās Zaks un paziņoja, ka mans negantais raksturs, mana īdēšana tas viss ir tikai maģija, kas pārveido mani pēc savas gribas, kas padara manu prātu spējīgu baroties no citiem, iezīsties viņu emocijās un izmantot viņus, manipulēt ar viņu izjūtām un atvērt zīmogus, ar kurām aizslēgtas viņu sirdis. Viņš teica, ka es būšu mags un alkšu tā visa vēl vairāk. Tā viņš teica.

Zaks paņēma mani savā paspārnē. Es biju žņaudzošs tītenis, es biju purva dēle. Es iemācījos pieķerties citiem, pielāgoties viņiem un piespiest viņus pielāgoties sev. Kaut uz dažiem acumirkļiem mēs kļuvām par vienu cilvēku, es savācu viņu emocijas, dzēru no tām un pieņēmu sevī viņu jūtu esenci. Zaks man iemācija būt dāsnai, mierināt un saudzēt, paņemt sev viņu sāpes un bailes, pārvērst dusmas drosmē un bailes uzmanībā. Viņš iemācīja man ari pretējo. Katru nedēļu mums bija jauni kalpi lai cik izšķērdīgi ari Zaks viņus apdāvinātu, lai kādas slimības izārstētu, ikviens gāja prom no mums ar prieku un atvieglojumu.

Es biju burve. Man bija vajadzīgi cilvēki.

Es biju iedomājusies, ka esmu atbrīvojusies no šīs vajadzības, ka esmu kļuvusi tāda pati kā vienkāršs cilvēks bet tie bija tikai meli manas sirdsapziņas nomierināšanai.

Jau pirmās dienas beigās es biju izmisumā. Es dauzīju durvis. Es apsolīju viņiem izstāstīt visu par Boorda nāvi, visu par hriliem, visu, ko viņi gribētu zināt. Es apvainoju Karali, es gānīju Bruģu, es solīju, ka kilri viņus iznīcinās. Es cerēju, ka vismaz kāds atnāks man pateikt, ka man nav cerību, ka es varētu beigt cīnīties ka atnāks kāds un kaut vai uz mirkli sniegs man savas emocijas, vienalga, vai tās būtu nicinājums, dusmas vai izsmiekls. Man vajadzēja tikai emocijas. Es sapņoju par pilsētas svētkiem, es sapņoju par Karaļa pieskārienu, es sapņoju par Dāra tuvumu, es sapņoju par Ronadas dziesmām, es sapņoju par to, ka varētu ierasties Zaks un teikt, ka viņš nemaz nebija domājis mani nodot un pamest, ka tā visa ir tikai jauna mācība.

Ilgi jo ilgi es pieturējos pie šīs domas. Es nezināju, ko esmu izdarījusi aplam, kā esmu Zaķu aizskārusi. Kāpēc tieši tagad viņš izlēma mani nodot, ja negribēja to darīt jau pašā sākumā. Es domāju par Dāru. Es sitos pret sienām. Katrs mirklis man atgādināja, ka varbūt tieši tagad viņš saka galavārdu un kā dēļ? Nekā. Manis dēļ.

Es vēlējos, kaut būtu ilgāk skatījusies viņa acīs pat tad, ja viņš bija dusmīgs vai izmisis. Tagad pat atmiņas par Dāru aizslīdēja tās kļuva par sapni, par neko. Es centos atcerēties cilvēkus, es centos izsūkt no šiem tēliem emocijas, gluži kā izsalkušais snaikstās gar tavernas logiem, ieelpodams ēdiena smaržu, iztēlodamies, ka tā var viņu pabarot.

Atmiņas izdzisa.

Sākumā es pat nepieskāros ēdienam. Tad es to pieņēmu un izgaršoju ne jau tādēļ, lai paēstu, ne tādēļ, lai izbaudītu tā pagātni. Es domāju par to, ka ir taču kāds, kas to pagatavojis. Kāds ir samīcījis mīklu un piešķīris tai formu, kāds ir ielicis klaipu krāsnī un izņēmis to no krāsns, kāds ir apsedzis klaipus ar platām lapām, kāds ir noglāstījis kūpošo garoziņu un pa paradumam svētījis to, lai arī tā taču bija cietuma maize.

Tad es klauvēju pie sienām un glāstīju tās, un lūdzos, lai uzrodas hrili, lai tie atnāk caur sienām un pabaro mani ar savām gadsimtiem mirušajām jūtām, kas bija izdzīvojušas ari pēc viņu nāves.

Un tad es iedomājos ja nu pēc nāves es kļūšu par vienu no viņiem: vēl joprojām vientuļa un izsalkusi, mūžam gaidot cilvēka pieskārienu, nekad to nesagaidot? Varbūt savu ilgo mocību laikā hrili bija sapratuši, kā izlauzties ārpus vientulības sienām, bet pirms tam viņiem bija jāsajūk prātā, pirms tam viņiem bezgalīgi ilgi un neprātīgi jāvirpuļo cauri nezināmai telpai, kurā nepastāv laiks. Varbūt tieši tāda bija nāve: tas, ko es jutu tagad, tikai bez beigām.

Tas bija vienīgais iemesls, kāpēc es neķēros pie naža.

*

Es biju mājā, ko īrēja Zaks, kaut kur starp diviem kilri ciematiem, meža malā. Veca sieviete ienesa pienu, un kalpotāji, laikam ritot, kļuva arvien nemierīgāki, un cilvēki no tuvējiem un tālākiem ciemiem nāca pie Zaķa pēc palīdzības. Es biju virtuvē tur, kur stāvēja ļodzīgais, ar pītu paklājiņu pārklātais galds un krāsns, kuras akmeņi bija saplaisājuši gar malām, un starp grīdas dēļiem bija tik lielas spraugas, ka dažviet es varēju iebāzt tajās pirkstu.

Kaut kur tur bija noslēpts nazis, bet, skatoties apkārt, es neatcerējos, kur. Manī kūsāja dusmas; Zaks teica: paņem nazi no galda, nē, ne to, tas ir zivju ķidāšanai, tu saslimsi. Paņem maizes nazi, tas ir liels un tīrs. Neņem jauno gaļas nazi, atkal pazaudēsi. Paņem nazi un parādi, kur tu sev iedurtu, lai nāve būtu ātra un tīra. Paņem nazi un parādi, kāda nāve būtu ilga; kā tu nomirtu no saguruma un nicinājuma ātrāk nekā no asiņu zuduma.

Paņem indes no plauktiņa, parādi man visu, ar ko tu sevi nogalinātu un kā.

Man bija jāuzkāpj uz krēsla un pēc tam uz galda, lai varētu aizsniegties līdz plauktiņam. Varbūt es savam vecumam biju ļoti sīka, bet varbūt es vienkārši biju pavisam maziņa. Ar pirkstu galiem pieskāros vēsajai, emaljētajai trauciņa virsmai, šķita neiespējami pievilināt to sev tuvāk un, kad trauciņš krita, es satvēru to rokās un aizsargāju ar savu ķermeni, novēlos uz grīdas, atsitu galvu pret krāsni tik stipri, ka uz mirkli redzēju tikai tumsu. Arī mans prāts uz mirkli satumsa; saindēts asmens es nodomāju.

Zaks gaidīja, līdz es piecēlos un noskaitīju indes īpašības prāta paplašināšana, galveno emociju pastiprināšana, paranoja, nāve vai ārprāts emociju pārpilnības dēļ. Vienkāršam cilvēkam neliela deva liek tā iedziļināties savās emocijās, ka tas pat šķietami nereaģē uz ārējiem kairinājumiem. Labi. Tagad pagaršo.

Es biju virtuvē, mājā, kur dzīvoja Zaks, veca sieviete nesa mums pienu un olas, un šoreiz viņa bija atnesusi dzīvu vistu. Pamēģini savienot prātu ar šo vistu, Zaks teica: kā jūtas vista, kā tas ir būt vistai. Tagad nogalini to. Te kaut kur jābūt nazim, paņem un nogriez vistai galvu. Sajūti, kā tas ir. Redzēsim, vai tu sajutīsi nāvi.

Vista bija tik liela, ka es tik tikko varēju to noturēt. Es saspiedu viņu starp ceļgaliem. Es sēdēju uz grīdas, jo krēsli man bija par augstu, un mana roka bija pārāk maza, lai aptvertu vistas kaklu. Putns skatījās uz mani ar niknu, sarkanu aci, pārāk stulbs, lai pretotos, pārāk stulbs, lai cīnītos, pārāk stulbs, lai mēģinātu izknābt man acis. Viņa nemaz necīnījās.

Labs savienojums, Zaks teica, viņa nemaz nejuta, ka tu viņu nokauj.

Es biju virtuvē, mājā, kurā es dzīvoju, kur mana gulta bija pie krāsns, kuras akmeņi bija saplaisājuši, un tur kaut kur bija nazis, nazis bija mana prāta slepenajā kaktiņā, tā asmens bija saindēts. Ne ar prāta indi, bet ar indi, kas atņem kustību spēju. Manā prātā bija slepena vieta, kurā es varēju iekļūt pa plaisām, ja vien ļāvu pasaulei saslīdēt un atdzīvoties, un sašķiebties, un raudāt, un kliegt, kamēr es meklēju vietu, kurā bija noslēpts nazis. Kamēr es meklēju vietu, kurā biju noslēpusies pati.

Runā ar mani, Zaks teica, tu vienmēr esi tik klusa, un es kliedzu uz viņu, es biju apņēmusies neraudāt, meklējot sevi slepenajā prāta vietā, tajā vietā, kur man rokā bija nazis un es zināju, ko ar to darīt.

Runā ar mani, burvei nav labi tik ilgi būt vienai, cilvēki tā ir nomiruši un sajukuši prātā. Par vēlu, Zak, es domāju, par vēlu, man prātā ir nazis, un tā asmens ir indē, un es esmu pielikusi mēli, lai pārbaudītu: tas bija vēss un auksts, un nedēļām ilgi es neko nevarēju ieēst.

Es biju cietumā, kur es biju ieslodzīta par meliem, par atsvešinātību un vientulību, par to, ka nebiju viena no viņiem. Es meklēju to virtuvi mājā, kurā es dzīvoju, un es meklēju to vietu savā prātā, un tur bija meitene viņa bija pavisam maza -, un viņai rokā bija nazis, un viņas mēle asiņoja, un es runāju ar viņu.

Es vienmēr te nāku, viņa teica. Es vienmēr te nāku, kad man ir par grūtu, kad man nekur nav dzīves. Es teicu: es ari. Es teicu: nāc pie manis, ļauj man būt pie tevis. Es izturēšu tavas sāpes, ja tu paņemsi manējās.

Mani sauc Nela, viņa teica. Un tevi?

Es esmu Vega.

Vai tu esi burve?

Jā gan, es teicu. Bet kuššš, neviens nedrīkst to zināt.

Es palīdzēšu tev izlikties, viņa teica.

Es palīdzēšu tev izdzīvot.

21. nodaļa

…varētu spriest: vai nespēja darīt faunu padara trepanētos pēc būtības labus vai arī izgrūž ārpus labā un faunā, padarot viņus par meža zvēriem, kurus nevar vērtēt pēc viņu rīcības morālās puses bet kuri vienmēr būtu jāpatur būrī?

no Bonaras maģijas universitātes kolektīva sastādītā krājuma

"Ētikas un maģijas mīklas"

Atslēgas slēdzenē, neeļļotu eņģu čīkstēšana. Un vēlreiz. Tas ir viņš. Viņš nāk meklēt mani tumsā. Es saraujos, nikna un pārbijusies. Es piespiežos akmens sienai, piespiežos plaisām akmenī, es saplūstu ar tām. Ja es esmu neredzama, ja man vispār nav jūtu, viņš nevar mani redzēt. Es kļūstu par akmeni. Es patveros slēptajā telpā sevī, un tajā ir vēl viena slepena telpa, un tajā slepenajā telpā ir plaisa sienā, un plaisā ir nazis, uz asmens ir inde.

"Vega? Tu tur esi?" Tā nebija Zaķa balss. Tā bija Ronada. Kaut kas manī atritinājās kā lapas pumpurs atveras pavasarī, parādot bāli zaļu mēlīti.

"Vai tu esi dzīva?"

Es nezināju. Es zināju tikai to, ka nedrīkstu tur iet. Viņi gribēja mani atrast viņi gribēja zināt viņi gribēja mani apsūdzēt krāpšanā un melos, viņi gribēja pierādīt, ka esmu nodevusi visus, kas man uzticējās, ka es esmu mags, ka es neiederos.

Es biju izlēmusi melot, jo viņiem nebija svarīga patiesība viņi gribēja sodīt, ne apžēlot. Es biju izlēmusi pierādīt, ka spīdzināšana mani nesalauzīs.

"Vega? Lūdzu, atbildi." Ronadas balsī bija nedrošība un rūpes. Es būtu pasniegusies pēc viņas, lai sajustu šīs emocijas, bet, tā darot, es pārņemtu viņu visu, izsūktu viņas jūtas un kļūtu par viņas īpašumu.

"Lūdzu."

Ronada netuvojās, viņa palika turpat pie izejas.

"Es esmu te," es teicu. Mana balss bija sausa un izkaltusi.

Klusums.

"Vai vari panākt šurp? Es atnesu tev svaigu ēdienu."

Es lēni piecēlos. Nezin kāpēc dažas pēdējās dienas (vai nedēļas?) es biju rāpojusi pa alas grīdu, tā arī nepieceļoties. Varbūt tāpēc, ka man bija jāmeklē nazis. Es skaidri atcerējos naža meklēšanu, bet nezināju, kāpēc man to vajadzēja.

"Vega, nāc. Ņem manu roku."

Es tuvojos. Soli pa solim. Pārbaudot savu apņēmību.

"Satver manu roku. Pasniedzies pēc manis. Tā tev būs labāk. Tad viss būs labi."

"Nevajag." Mana balss bija kļuvusi stiprāka tajā ieskanējās metāls, kas notrulina visas jūtas.

"Protams, vajag. Ņem manu roku."

"Nē."

Man trīcēja kājas, un es ar pūlēm varēju nostāvēt. Es vēlējos pieskarties Ronadai, runāt ar viņu un es zināju, ka, tā darot, zaudēšu šo cīņu.

"Man likās, ka tu esi mana draudzene." Ronada izklausījās aizvainota. "Ja tu negribi, lai es te esmu, es varu ari aiziet."

"Tu gribēji man kaut ko teikt. Tad runā."

Viņa bridi klusēja.

"Es atnācu, lai atvainotos."

"Par ko?

"Es biju tā, kas tevi nodeva," viņa klusi teica. "Es nedomāju… Es nezināju. Es nevarēju zināt, ka Nadors tā rīkosies. Goda vārds. Viņš un viņa stulbā uzticība likuma burtam. Un es nezināju, ka… ai, Vega, vai tu vari man piedot?"

Es nezināju. Tam nebija nozīmes. Es drīzāk brīnījos par to, kā Ronada varēja pēkšņi kļūt tik stipra, lai pretotos tiešai Zaķa pavēlei.

Vai ari viņš bija aiz tā visa izmantoja Ronadu kā spēļu kauliņu, lika viņai atzīties, lai varētu salauzt mani. Tas būtu ticamāk.

"Man nav nekā, ko piedot," es teicu. "Es esmu dzīva un neesmu sajukusi prātā. Nekas slikts nav noticis."

"Tad ņem manu roku un iesim," viņa teica.

Es nospriedu, ka tas ir sapnis. Tas šķita tik īsti tik pareizi. Un tieši tāpēc es tam neticēju. Es neticēju viņai. Es pagriezos un aizgāju atpakaļ savā stūri, un sarāvos kamoliņā.

Es negribēju kļūt par figūriņu viņu spēlē, lai kāda šī spēle nebūtu. Bija par vēlu. Par vēlu Ronadai, par vēlu cilvēkiem no malas. Viņa nevarēja mani izglābt. Viņa bija kā kalpi, kā vecā sieva ar olām un pienu: labvēlīga, maiga un tik sveša mūsu cīņai, ka nevarēja man pat pieskarties, kur nu vēl palīdzēt.

"Ej prom," es teicu. "Lai viņš ar mani runā, ne tu. Tev nav šeit jāiejaucas."

"Kas viņš?" Ronadas balsi ieskanējās bailes.

"Zaks," es teicu. "Tu domā, ka es nesaprotu?"

"Ak. Jā." Viņa brīdi svārstījās. Tad: "Tu nesaproti, Vega. Tu nesaproti. Bet reiz tu sapratīsi."

Es neatbildēju.

"Es gribēju, lai tu esi mans draugs," Ronada teica. "Es būtu varējusi tev palīdzēt. Tev šķiet, ka es neesmu nekas, bet tu maldies. Tu redzēsi."

"Ceru, ka tā."

"Bet tad jau būs par vēlu, Vega."

"Jau tagad ir par vēlu. Ej."

Un aiz viņas aizvērās durvis, un vēl vienas. Un tikai tad es sapratu, ko esmu izdalījusi. Es metos pret durvīm, es dauzīju tās ar dūrēm un kliedzu, un raudāju, un lūdzos, lai man tiek dota vēl viena iespēja bet dzīvē tā nenotiek. Tā es zināju, ka tas bija sapnis neko nevarēja pavērst atpakaļ, nevarēja atgūt zaudētos draugus, nevarēja atteikties no meliem, kas sagrāva dzīves, un nevarēja izlūgties piedošanu no tiem, kas cieta manis dēļ.

Un tomēr: kāda daļa no manis zināja, ka arī sapnī, arī

desmitkāršā sapnī es nebūtu satvērusi Ronadas roku.

*

Vēl reizi nočīkstēja durvis. Es biju gulējusi vai vismaz es biju eksistējusi tajā sapņu pasaulē, kurā biju bijusi jau vairākas dienas (vai nedēļas? Mēnešus?). Ronada mani apciemoja sapņos, ar katru reizi kļūstot arvien dēmoniskāka, un es priecājos, ka viņa ieradās vēlreiz. Varbūt tas visu noskaidrotu.

Tā nebija Ronada. Tas bija Nadors.

"Nāc līdzi, Vega." Viņš pagriezās un gāja. Pēkšņi manī pamodās cerība. Vega, viņš teica. Nevis Nela. Tas bija gandrīz kā piedošana. Kurš bija iestājies par mani? Karalis? Dārs?

Es sekoju Nadoram. Kādā mirklī es pat sapratu, ka vajadzētu piecelties kājās un pieceļoties pasaule ap mani sašūpojās. Es redzēju gaismu. Es tuvojos tai, aizsedzu acis ar roku un tikai tad sapratu, ka man rokā ir nazis. Visu šo laiku, un es pat nebiju zinājusi. Un tagad es vairs negribēju to pazaudēt.

Sargi pie durvīm piesardzīgi skatījās uz mani, un es viņiem uzsmaidīju. Kaut kas manā sejas izteiksmē viņus sabiedēja, un viņi atkāpās, ciešāk satvēruši pīķus. Es neņēmu ļaunā. Tāpat man nebija ne mazākās vēlēšanās draudzēties.

Nadors gaidīja mani ārpusē. Viņš paskatījās uz mani, nopūtās un piedāvāja roku, pret kuru atbalstīties.

"Mēs taču tev atstājām ēdienu," viņš nīgri teica. "Neesam taču slepkavas. Būtu varējusi paēst."

"Kā tad. Labi paēdusi un pilnīgi traka."

"Tu tur nemaz nebiji tik ilgi," Nadors atteica.

"Pietiekami."

"Ja tu tur būtu bijusi pietiekami ilgi, tu būtu sajukusi prātā, ne tā?"

Uz to man nebija, ko teikt. Es biju ļoti lepojusies ar sevi un savu izturību, pārliecināta, ka neviens cits mags tik daudz nevarētu paciest. Bet Nadora balsī nebija ne kripatiņas cieņas. Nu, man ari nevajadzēja viņa cieņu. Galu galā viņš droši vien bija lielāks nelietis nekā es tomēr, ja Zaks būtu bijis uzmanīgāks skolotājs, vai ari es nebūtu trepanēta? Es nezināju, bet pieļāvu, ka jā.

"Tad kāpēc jūs laižat mani ārā?"

"Kurš teica, ka tevi laiž ārā?" Nadors atcirta, bet viņa balss bija tik neapmierināta, ka, visticamāk, es biju uzminējusi pareizi. "Man ar tevi jārunā."

"Nu tad runā." Es apstājos. Man bija apnicis viņam sekot. Tā, lūk. Es biju kā bērns, kas negrib iet, kur viņu ved, kas negrib klausīt pat tad, ja tas nāktu par labu, pat tad, ja es pati gribēju klausīt.

"Iesim iekšā." Viņš bridi vilcinājās, tad ieskatījās man acīs. "Lūdzu."

Es nopūtos un sekoju Nadoram nelielā mājiņā tipiskā brugiešu būvē, akmens namiņā, kas izskatījās nīgri pierāvies zemei. Nadors aizvēra logus un apsēdās pie liela galda, uz kura bija rūpīgi sakārtoti papīri.

"Sēdies."

Es apsēdos un ieliku nazi sev klēpī tā maza meitene varētu ielikt klēpī pastaigas laikā aizmigušu lelli.

"Vai kaut ko vēlies? Padzerties, paēst?"

Es papurināju galvu.

"Tev vajadzētu. Bet nav mana daļa ar tevi strīdēties."

Viņš ilgi uz mani skatījās un tad turpināja.

"Mani ir izmantojuši," viņš beidzot teica. "Es vispār nebūtu ar tevi runājis. Bet mani izmantoja. Un tevi ari. Tāpēc man nav citas izvēles kā izmantot tevi."

Nadors pateica to tā, ka bija skaidrs visā šajā situācijā pazemojošākais bija tas, ka viņš varētu tikt pielīdzināts man. Un tagad viņš nemēģināja atrast apkārtceļus vai mīkstināt savus vārdus ne tāpēc, ka viņš vēlētos būt atklāts, bet tāpēc, ka neuzskatīja mani par tā vērtu, lai izdomātu kādus melus.

Es atcerējos šo sajūtu. Tas bija gluži kā toreiz, kad Boords mēģināja mani savaldzināt un pēc tam nožņaugt, un pēc tam pats nomira. Savādā kārtā es jutos diezgan ērti Nadora augstprātība ļāva man slēpties, kļūt nesvarīgai, neredzamai.

"Kurš tad tevi izmantoja?"

"Zaks." Nadors sakoda zobus tā, ka tie iešņirkstējās. "Un es tur neko nevaru darīt. Nekādi likumi nav pārkāpti. Es nevaru viņam atriebties."

Viņš bridi apdomājās.

"Un arī attiecībā uz tevi nekādi likumi nav pārkāpti, lai arī, manuprāt, pret tevi ir izturējušies netaisni."

"Netaisni?" Mani nez kāpēc uzjautrināja Nadora pēkšņā līdzjūtība. "Stāsti nu."

Nazis man klēpī bija vēss un viegls. Nadoram varbūt es arī biju tāds nazis.

"Zaks neapšaubāmi bija tas, kura dēļ tevi atsūtīja uz šejieni," viņš teica. "Un tagad viņš pēkšņi paziņo, ka tu esot viņa mācekle un tev neesot bijis jāatklāj savas burves spējas. Jo apmācību taču tu neesot pabeigusi."

"Tad kāpēc man bija jāiet cietumā?" Mana balss nemainījās. Vēsa kā asmens.

"Jo viņš izmantoja Ronadu, lai man to paziņotu. Viņa atnāca un pateica, ka tu esot mags un ka tevi saucot Nela. Viņa bija pārbijusies, un es nezināju, kāpēc… Līdz šodienai, kad es uzzināju patiesību. Viņa lūdza iespēju tevi apciemot."

"Tas bija šodien?"

"Jā." Man bija licies, ka pagājis daudz ilgāks laiks. "Un tu viņu aizraidīji."

"Kāpēc tikai tagad?"

"Tāpēc, ka tikai šodien Zaks ieradās paziņot, ka tu esot nevis burve, bet tikai mācekle. Un viņam vēl pietika nekaunības paziņot, ka viņš ir licis Ronadai par to nerunāt. Kādas muļķības!" Nadors uzblieza ar dūri pa galdu. "Padomā pati! Nav gandrīz nekā stiprāka par saikni starp mācekli un skolotāju. Un tagad viņš grib, lai es noticu, ka Ronada to ir pārrāvusi? Nē! Tas bija viņš, kurš lika Ronadai tevi nodot… Un tagad noveļ visu vainu uz mācekli! Un tagad, kad tu būtu pa pusei jukusi, protams, nekas viņam nebūtu vieglāk kā izmantot ari tevi!"

"Izklausās pēc Zaķa," es klusi teicu. Es šaubos, vai Nadors to dzirdēja.

"Un, kad es viņam teicu, ka redzu cauri šim plānam, vai zini, ko viņš atbildēja? Domā, ko gribi, Nador. Domā, ko gribi! Nu protams! Jo es taču nevaru to pierādīt, es nevaru atraut viņam rīkli un skatīties, kā gāžas asinis, un tāpēc viņš pat nepapūlas izgudrot pienācīgus melus! Viņš teica, ka ari uztraucoties par Ronadu… ha!" Nadors ierūcās dusmās, un es sarāvos. Visu mūžu šāds naids. Un nekādu iespēju no tā atbrīvoties.

"Kāpēc tu man to saki?"

"Jo Brugas likumos ir kāda nianse," Nadors teica. Viņa balss tagad bija pavisam klusa. "Ja es būtu to zinājis bērnībā…" Viņš saberzēja seju, it kā mēģinot atbrīvoties no atmiņām. "Izrādās, uz skolotāja un mācekļa attiecībām likums neattiecas. Gluži tāpat kā Ronada nevar vērsties pie manis, lai apturētu Zaķu, tāpat ari māceklis nevar tikt tiesāts par uzbrukumu savam skolotājam. Māceklis var nesodīts nogalināt skolotāju. Vai sākumā paspīdzināt un tad nogalināt."

"Ronada nekad neko tādu nedarītu," es teicu. Viņas maigie pirksti, kas aizskar tikai arfas stigas, viņas vaibsti, kas atmaigst dzejas un mūzikas gaismā. Man viņa ne pārāk patika, un es varbūt nedaudz nicināju viņu par to, ka viņa mani nodeva bet tas bija viņas vājums, ne spēks. Viņa nebija slepkava, viņa bija upuris.

"Protams, nedarītu," Nadors teica. "Es arī nekad negribētu, lai mana māsa kļūst par slepkavu."

Es gaidīju turpinājumu.

"Bet esi taču tu, Vega. Tu taču tagad esi oficiāli atzīta par Zaķa mācekli."

Es skatījos uz Nadoru. Jaunās iespējas mani reibināja. Nadors paliecās, un es redzēju viņa smaidu izsalkušu un bez prieka.

"Likuma acīs tu būtu nevainīga. Cilvēku acīs tu būtu varone. Bruģa jau ir gana cietusi no Zaķa augstprātības, kad viņa dēļ tika pazudināts mūsu likumīgais karalis. Tikai pašreizējā Karaļa mīkstā sirds ir iemesls tam, ka Zaks nav sodīts. Bet tu tu vari būt likuma rīkste tur, kur es nevaru tāds būt."

Es nenovērsos.

"Man tas varētu patikt," es teicu. Un pasmaidīju pretī.

22. nodaļa

Un tava nāve būšu es: Jo, baidos, Nāve ir par maigu tev, Tā nožņaudz tevi miegā, Vieglu skūpstu sniedz.

Es šonakt būšu viņas vietā, Mīļotā, ko gaidīji, pārvērtusies briesmonī.

no Tamianas Illes "Eisindas atriebības"

Ronada un Zaks aizveda mani uz pili. Zaks bija kluss un sevī ierāvies, viņš aizveda mani prom no cietuma, cik ātri vien es varēju paiet kas gan nebija pārāk ātri. Ronada nemitīgi čaloja, izstāstot man visu, kas Brugā noticis manas prombūtnes laikā.

Dārs bija teicis galavārdu. Viņš bija dzīvs, bet salauzts un vārgs. Protams, nevainīgs. Es atkal jutos vainīga, centos atgādināt sev, ka viņš nebija mēģinājis aizkavēt manu arestu, bet neko tas nelīdzēja. Bērni saslimstot cits pēc cita, un neviens nezinot, kas tam par iemeslu, bet Dārs vēl nespējot viņus ārstēt. Karalis beidzot esot atzinis, ka Bruģu pārņēmuši hrīli, un Ronada pieliecās man tuvāk, lai pačukstētu to kā lielu noslēpumu, viņš gatavojās kaut ko darīt lietas labā. Pavārs esot izgudrojis jaunu kūkas recepti, un man tā noteikti esot jāizmēģina.

Lielāko daļu no viņas vārdiem es laidu gar ausīm. Es domāju par nazi, ko slēpu sev azotē, domāju klusi un viltīgi, kā biju mācījusies. Es zināju, kā dzīvot divas dzīves vienlaicīgi: vienu, kurā es biju nikna un izmisusi, un otru, kurā es biju meitene tumsā, klusa meitene ar nazi rokā, meitene, kas gaida izdevību. Šoreiz viņa to nepalaidīs garām.

"Tu vari iet, Ronada," Zaks teica. Viņš izklausījās noguris.

"Ar tevi viss būs kartībā? Vega?…" Ronada uzmeta man raižpilnu skatienu. Reizēm es nesapratu, kas īsti viņa ir un kā viņa spēj acumirklī pārmesties no vienas intonācijas uz citu. Varbūt viņa bija līdzīga man, varbūt viņa mācēja dzīvot dubultu dzīvi vai pat trīskāršu, nomainot vienu masku pret otru. Kāpēc gan ne, viņa taču bija Zaķa mācekle.

"Vega?…"

"Ar mani viss būs kārtībā," es teicu. "Un tu taču mani sauc par Nelu."

Ronada sarāvās, un es sajutos vainīga. Tā taču nebija viņas vaina. Es pasmaidīju cik vien labi mācēju. Arī no tā Ronada sarāvās.

"Bet Vega laikam man piestāv labāk," es samierinoši teicu. "Jā, ej. Rīt izrunāsimies."

Es nebiju pārliecināta, ka tā būs, bet man šķita, ka būs

jauki to pateikt, un tā es ari izdarīju.

*

Zaks ieveda mani savā istabā un aizvēra durvis.

"Man tik ļoti žēl," viņš teica. "Tu izskaties šausmīgi."

Es ieskatījos spogulī un sastingu. Tagad es sapratu, kāpēc sargi bija atkāpušies, kāpēc Ronada baidījās no mana smaida. Un biju spiesta augstu novērtēt viņas vēlmi ar mani sarunāties. Es izskatījos pēc līķa, kas izrakts no zemes visnepiemērotākajā mirklī, kā sieviete, kura noslīcināta un pēc tam izžāvēta. Tā nebiju es. Es nezināju, kas tas bija, bet tā nebiju es.

"Es tevi dabūju ārā, tikko uzzināju par tavu arestu," Zaks teica. "Ja es būtu zinājis agrāk… Es tā lepojos ar tevi, ka tu nepadevies un nesajuki prātā."

"Kā tu to vari zināt," es atteicu, vēl joprojām skatoties savās tukšajās acīs, savā jaunajā, briesmīgajā smaidā.

"Es pazīstu tevi. Es pazinu Nelu un tagad es pazīstu Veģu, kas ir vēl stiprāka par Nelu."

"Tu viņu nepazini. Un tu nepazīsti mani." Es piespiedu sevi novērsties no spoguļa un paskatīties uz Zaķu. "Bet es zinu, ko tu izdarīji. Nav nepieciešams man melot."

Zaks nodrebēja. "Tu zini. Es gribēju ar kādu par to runāt par to visu. Es domāju, ka maldies attiecībā uz daudz ko…" Viņš atkāpās, ieraudzījis manu skatienu. "Un es arī daudz ko esmu darījis aplam. Man jāatvainojas."

"Atvainojies gan," es atvēlēju. "Stāsta, ka jau piedošanas lūgšana vien sniedzot atvieglojumu. Es nezinu, ne reizi neesmu mēģinājusi." Es paspēru soli uz priekšu, un viņš paspēra soli atpakaļ, un tā turpinājās, līdz viņš bija piespiedies ar muguru pie sienas. Tā bija kā deja, kā greiza un nežēlīga deja, kas nevienam nenāca par labu. Zaks izskatījās vecs. Tikai tagad es sapratu, ka viņš ir vecs.

"Es atvainojos. Piedod man," viņš teica.

"Nē."

Es pieliku nazi viņam pie rīkles. Es atcerējos iepriekšējo reizi, kad biju tuvojusies viņam ar nazi. Toreiz es biju bērns un nevarēju tālu aizsniegt, tāpēc piespiedu nazi pie Zaķa vēdera. Es biju laba mācekle, es zināju īsto vietu, kur iedurt, lai viņš nomirtu. Ari tad Zaks lūdza piedošanu. Viņš raudāja. Viņš teica, ka nožēlo.

Un es viņam piedevu. Vismaz man šķita, ka piedevu.

Viņš atstāja mani viņš atstāja mani vienu tajā mājā meža malā, vienu un ar nazi rokās, vienu un nezinošu ko es esmu izdarījusi, ko es jūtu. Man nebija, kurp iet, un es nezināju, kā izglābt sevi.

Es viņam nepiedevu.

"Es nekad tev neesmu piedevusi," es teicu. "Nekad." Es piespiedu nazi stiprāk. Zaķa plakstiņi noraustījās. Maza, gaiša asins lāse ritēja lejup pa viņa krunkaino kaklu. "Un es nepiedodu tev ari tagad. Ir lietas, ko nepiedod."

"Esi uzmanīga, Nela," Zaks čukstēja. "Ja tev bija taisnība… Ja tev bija taisnība par hriliem…" Viņš aizvēra acis, un kreisās acs kaktiņš asaroja. "Es domāju, ka viņi mani jau ir piemeklējuši. Es jau piederu viņiem."

"Hrili. Kā tad. Tu atkal melo."

"Paskaties pati. Ja viņi ir ja viņi vispār pastāv -, tad viņiem ir vajadzīgs kāds, caur kuru dzīvot. Es naktīs vairs neguļu. Es vairs nevaru ne mirkli nodzīvot neatceroties… Nepārdzīvojot. Viss, ko esmu nodarījis mirušajiem, ko esmu nodarījis tev. Tas viss jau tiek atriebts."

"Tu domā, ka izdosies izvairīties," es teicu. "Ka man kļūs tevis žēl." Bet vienlaikus es iedomājos ja pirmais hrilu upuris bija Boords, raktuvju mags, tad kāpēc gan lai viņa pēctecis būtu pasargāts?

"Es saku patiesību. Es varu pateikt galavārdu. Nāc un skaties pati."

"Galavārdu? Man?"

"Kāpēc ne? Tu tāpat esi gatava mani nogalināt, un, tici man, diez vai es pēc galavārda teikšanas vēl palikšu dzīvs.

Es neesmu ne jauns, ne stiprs kā Dars, un tu jau mani nesaudzēsi. lā ka tu vari tikai iegūt."

"Ko tad?"

"Patiesību."

Es vilcinājos. "Es nezinu, kāds ir rituāls."

"Rituāls ir tiem, kas nepazīst viens otru. Tu mani pazīsti, tu jau tagad esi daļa no manis. Sper soli un tu jau būsi manā prātā. Uzzināsi visu, kas tev jāuzzina, un aiziesi, paņemot līdzi manu dzīvību."

Es vilcinājos.

"Lūdzu," Zaks teica. "Ne manis dēļ, pat ne sevis dēļ. Bet, ja hrīli ir tad tev tas jāzina. Tev jāredz. Tev jābrīdina citi."

Viņam bija taisnība. Es dziļi ievilku elpu kā nirstot ledusaukstā ūdenī. Un ieniru.

īsu mirkli es jutu vēsu naža asmeni pret savu kaklu. Tad mans ķermenis atslāba un krita. Es samirkšķināju acis. Tas bija Vegas ķermenis. Tik trausls un viegls.

Nāc. Skaties. Zaks bija tepat blakus un es skatījos ar viņa acīm. Es elpoju ar viņa plaušām. Par savu ķermeni neraizējies, tas izdzīvos dienu vai divas. Laika tev pietiks.

Es pagriezos tā bija savādi fiziska sajūta, lai arī es biju tikai atsevišķs prāts Zaķa ķermenī un iegāju dziļāk viņā.

*

Pastaiga kāda cita prātā ir gauži līdzīga pastaigai savējā, gluži kā tas notiek sapņos un vīzijās: tur nav tukšuma, bet daudz mainīgu un virmojošu tēlu, un reti kurš no tiem šķiet ikdienišķs. Lielākā daļa no redzamajām ainām ir pārsteidzošas un svešādas vai nu pašas par sevi, vai ari savstarpējās kombinācijās. Un tie nebija manis pašas sapņu tēli, kurus es varēju izjust, atšifrēt un izprast, tie piederēja Zakam.

Es skatījos apkārt, sasprindzināju dzirdi, meklēju. Es spēru vieglus soļus, cenzdamās neizjaukt sarežģītos pavedienu rakstus, līdzīgus zirnekļa tīkliem vai zāles stiebru vijumam, vai strauta ūdens virpulim. Man šķita, ka tās ir domas un sakarības starp domām, kuras veidoja visu, kas bija Zaks.

Parasti galavārdu prasa, neraizējoties par pratināmā jūtām, un tādēļ tas bija divkārt bīstami. Galavārdu teica tikai tie, kam jau tāpat bija jāmirst. Es domāju nez, kā tas notika ar Dāru? Vai rituālu veica Nadors? Vai ari šis pienākums bija uzlikts kādam citam? Es cerēju, ka Dāra pratinātājs ir bijis maigs un cieņpilns, un, it kā tas spētu ko mainīt, arī es centos būt tik viegla, cik iespējams. Bet tik un tā pavedieni satrūka un izrisa zem manām pēdām pat šeit man piemita spēks un svars. Es biju svešiniece.

Pietiks vēl laika plosīties un lauzt vispirms es nolēmu starp visiem šiem tēliem un domām atrast hrīlus. Daži tēli piederēja Zakam, citi, iespējams, bija manas pašas skatījums uz Zaķa pirmtēliem, mēģinājums tos atšifrēt. Un kaut kur tajā visā bija vēl citi prāti un citas domas tās, kas piederēja hrīliem. Man bija jāsaprot, kā tos sameklēt un kā iznīcināt. Un gan jau šīs cīņas laikā ietu bojā ari Zaks.

Ja vien es pati spētu atšķirt vienus tēlus no citiem.

Bet iznāca citādi viņi atrada mani. Virmojošu, tumšu tēlu pūlis, kas turējās pie sienām, pie visa, ko es redzēju, es nevarēju pat pateikt, vai šī vieta bija liela vai maza, bet tā visa bija pilna ar hrīliem, kas kustējās, ķērās cits pie cita, grauza, krimstēja, čukstēja, šņāca. Viņi apēda visus tēlus, visas formas. Es atkāpos un sajutu to pašu trīsošo, virmojošo kustību pret mugurkaulu tā, kā tas mēdz būt sapņos. Es gan zināju, ka šeit man nav ķermeņa un nav ari mugurkaula, bet apziņa, ka mans bezpalīdzīgais ķermenis guļ pie Zaķa kājām, īpaši nepalīdzēja.

Patiesībā šī apziņa nobiedēja mani vēl vairāk nekā hrili. Vai es biju kļūdījusies? Es atkal biju viņam uzticējusies akli kā bērns. Kāpēc es nevarēju tikt vaļā no šī paraduma? Man bija jārīkojas ātri, jātiek galā ar hriliem un Zaķu un jāatgriežas, pirms mans ķermenis nomirst. Es nebiju pārliecināta, ka varu to izdarīt, bet bija jau par vēlu šaubīties.

"Tad tu esi ieradusies, lai atriebtu visus viņa ļaunos darbus," viens no hriliem teica. Es pagriezos, un tur jau viņš bija tā pati melnā, virmojošā viela, bet šai bija neskaidri iezīmēta cilvēciska forma kā bērns, kas iekusis sienā.

"Lielākoties jau tikai sevi," es teicu. Varoņa loma man nepiestāvēja.

"Vienalga. Tam jānotiek."

Nezin kāpēc es nebiju sajūsmā par domu, ka esmu nonākusi kāda miruša, slepkavīga briesmoņa pusē. "Kāpēc tev tas ir svarīgi?"

"Viņš nogalināja Brugas karali. īsto karali. Tas, kurš valda tagad, viņš nevar nest šo nastu. Viņš sabrūk, un pilsēta sabruks reizē ar viņu. Tas viss Zaķa dēļ."

"Tas taču bija tik sen," es teicu.

"Un tu domā, ka tagad tam vairs nav nozīmes? Tu domā, ka to visu var piedot jo ir pagājis laiks? Patiešām? Un kā ir ar tevi? Vai tu esi piedevusi? Vai jebkad spēsi? Vai tu esi laimīga un vesela? Vai tu esi kaut puse no tā, kas tu varētu būt, ja nebūtu bijis Zaķa?"

Es klusēju. Viņam bija taisnība.

"0 jā, Zaks ir centies izpirkt savu vainu. Tagad viņš tā cenšas rīkoties pareizi, it kā varētu o, viņš zina, ka neizdosies neko labot un neizdosies saņemt piedošanu, bet viņš vismaz cenšas būt noderīgs." Hrīls īsi iesmējās un spēra soli ārā no sienas, vienu vienīgu soli. Tagad viņš bija zaļi melns, tumsa un nefrits bērna veidolā. "Un tālāk? Varbūt viņš vēl atradīs veidu, kā piedot sev? Varbūt viņš atkal kļūs svarīgs Brugai? Varbūt laimīgi nodzīvos atlikušo mūžu un neviens neatcerēsies, ko viņš ir izdarījis? Varbūt viņš pats to aizmirsīs?"

"Vai jūs visi tā domājat? Vai tikai tu?"

Sienas bija mainījušās. Tagad tās vairs nekustējās un nevirmoja, tā bija akmens ala.

"Mums ir tikai viena doma. Tie, kas pretojas, tiek aprīti," hrīls teica.

Es vēroju šo radījumu. Tajā bija viss, ko es biju gaidījusi no hrīla, dusmas un rūgtums, un kāre iznīcināt. Un šoreiz mūsu mērķi bija vienādi. Viņam bija taisnība: es nevarēju piedot, es negribēju. Ja ļaušu Zakam izdzīvot, es būšu tāda pati kā šis mirušais bērns: rūgtums un atriebības kāre. Es negribēju tāda būt.

"Kāpēc tu nogalināji Boordu?" es jautāju.

"Ko?" Zēns nodrebēja.

"Boordu. To, kurš bija pirmais upuris."

"Viņš tevi sāpināja. Tā nedrīkst. Tu esi pietiekami cietusi." Sienas atbalsoja zēna balsi. Tu esi pietiekami cietusi. Pietiek. Pietiek. Laiks izlauzties, laiks dzīvot.

"Tu melo," es klusi teicu. "Neviens ne miris, ne dzīvs nav man tik ļoti pieķēries, lai manis dēļ nogalinātu magu."

"Es to izdarītu." Es. Es. Es.

"Neviens negribētu izlauzties cauri sienai starp mirušo un dzīvo zemi."

"Tu nezini, cik dārga tu esi," virmojošais haoss zēna formā teica. Viņš bija kļuvis sudrabains. Skaists.

"Ne tik dārga."

"Es būtu tevis dēļ nogalinājis," zēns teica. "Es būtu nogalinājis jebkuru. Es būtu nogalinājis sevi, ja tā varētu tev palīdzēt."

"Bet tas nepalīdzētu, vai ne? Jo mirušie nevar palīdzēt. Viņi nevar saņemt piedošanu. Viņi nevar piedot."

"Nevar."

"Tu neesi hrils," es teicu. "Tu gribētu būt, bet tu neesi. Tu gribētu būt miris, tu gribētu būt atriebējs, varonis, atstumtais. Tu neesi."

"Nerunā man pretī, Nela," tēls teica, bet tas neizklausījās pārliecinoši.

Es pastiepu roku tā, kā tikai sapņos iespējams, un pieskāros zēna vaigam pavisam vieglītēm, lai nekas nepārtrūktu. "Tu neesi mirušais bērns, tu neesi topošais karalis. Tu esi tikai daļa no Zaķa. Tas zēns tas ir miris, un viņa vairs nav. Nav iespēju ar viņu runāt, pieskarties viņam un salabot to, kas salauzts. Tu neesi nogalinājis Boordu, tu neesi saindējis Angi. Tu dari pāri tikai sev. Tieši tā, kā esi pelnījis."

Zēna sudraba vaigs bija silts un mitrs. Viņš stāvēja un skatījās uz mani mazs un iedomīgs, un nikns. "Pieņemsim, ka tā, Nela. Pieņemsim, ka tā. Lai ari es nesaprotu, kāpēc tev tā jālien man dvēselē. Tev vajadzēja tikai iziet man cauri un mani iznīcināt." Un tad viņš pasmaidīja, pasmaidīja tā, kā smaida tikai magi. "Un tas neizbēgami notiks, lai ko tu nedomātu. Tu būsi mana nāve, Nela, kam

tev bija jābūt jau pirms daudziem gadiem. Šoreiz neviens

no mums nespēs novērsties."

♦

"Vega! Vega!"

Es izslīdēju no miega no sarežģītiem, skaistiem sapņiem, kas nebija īsti mani, un ieraudzīju bālu, iekritušu seju bez izteiksmes un ķermeni, ko raustīja un kratīja manas rokas.

Tā bija sajūta, kāda reizēm ir rītos pēc dzeršanas nepazīstamā vietā: tu pamosties un jautā, kur un kas tu esi. Labu brīdi man nebija apmierinošas atbildes.

"Vega, mosties!"

Es esmu nomodā. Nebļauj, es nomurmināju, bet manas lūpas pat nepavērās. Un tomēr mani dzirdēja.

"Vega! Ārā no turienes!"

"No kurienes?" Es vēl joprojām biju miegaina un noreibuši.

"No mana prāta! Un ķermeņa ari pie reizes."

Es paskatījos vēlreiz. Uz savām rokām. Manas rokas bija savādas. Mana redze ari neskaidrāka kā parasti, ar dzeltenīgu nokrāsu. Es nospriedu: lai ko esmu dzērusi, nekas labs tas nav bijis. Un pasaule izklausījās citādi un mans ķermenis šķita citāds nekā parasti. Pilnīgi citāds.

Pēc mirkļa es sapratu, ka tas nemaz nav sievietes ķermenis.

Tad es atcerējos. Es paskatījos uz bālo seju, kas reiz bija mana, uz ļengano ķermeni sev rokās protams, mans. Vegas ķermenis, salauzts un noguris, vājš, neglīts un uz nāves sliekšņa. Bet es pati biju Zaķa prātā.

"Pat neiedomājies," Zaks paziņoja. "Tu esi pārāk stulba, lai būtu manā prātā."

Nu labi, tikai ķermenī.

"Ārā!"

Nedomāju vis. Es nāku ārā un tu mirsti. Tu to labi zini. Tu neizturēsi, ja es to darīšu tagad, un ir pagājis tik īss laiks.

Viņš apdomājās. Man, protams, bija taisnība, un es zināju, ka viņš to zina. Zaķa prāts šobrīd bija trausls un vārīgs, bet es jau jutu to dzīstam.

"Paliekot tu riskē saplūst ar mani," Zaks teica. Viņš par visām varītēm gribēja runāt balsī, it kā tas palīdzētu man pazust. "Tu riskē ar savu pazušanu. Un sava ķermeņa nāvi."

Tas nekas, es nodomāju.

Dusmas. "Tu gribēji, lai es nomirstu."

Es pārdomāju. Es smaidīju, un viņš juta, ka es smaidu. Bija sasodīti smieklīgi šādi runāt ar Zaķu gluži kā bērnībā, kad es biju iemācījusies runāt ar viņu, neatklājot, ko patiesībā domāju. Tolaik tas bija dzīvības un nāves jautājums. Tagad tā bija spēle, ko es varēju spēlēt labāk nekā viņš.

"Kāpēc?"

Jo tu neesi vainīgs, Zak. Tavā prātā nav hrilu tikai nožēla un atmiņas. Nav nekāda mirušā karaļa, kas ieradies tevi sodīt. Tu nevari iemainīt nāvi pret piedošanu.

"Tas nemaina manu nodarījumu tev. Es varu iemainīt savu nāvi pret tavu piedošanu."

Es smējos par šo tirgošanos. Tas bija tik viegli savādā kārtā tik viegli un pareizi būt kāda cita prātā un nenest savas dzīves nastu.

Un vēl ko es iemācījos, es teicu Zakam. Ar mirušajiem nevar sarunāties. Tikko tevis vairs nebūs es vairs nevarēšu ar tevi strīdēties un tevi sodīt; es nevarēšu dusmoties uz tevi un zināt, kā manas dusmas atbalsojas tevī. Es nevarēšu izvēlēties satikt tevi vai ne. Tevis vairs nebūs nebūs nekad. Un man vienai būs jātiek galā ar visu, kas noticis ar mums. Es nevēlos tavu likteni, Zak.

Ilgs klusums.

Tad: "Bet tev būs jāaiziet, Vega. Pirms tavs ķermenis nomirst."

Es izvēlējos paklusēt. Viņš izmantoja šo laiku, lai paceltu manu ķermeni no grīdas un ieliktu to gultā, pārbaudītu elpošanu un pulsu. Es paraustīju plecus (cik daudzi žesti patiesībā ir prātā, ne ķermenī!) un aizplūdu prom, ievijos Zaķa prāta labirintos, brīva no visām rūpēm un raizēm.

23. nodaļa

Mēs atrodam viens otru visneticamākajās vietās.

no Slī Sindejas "Glasse un Lirams"

"Zak."

Es iekšēji sarāvos, izdzirdot Ronadas balsi, un atvēru acis apkārtējai pasaulei tad sareibu, jo tieši tajā mirklī Zaks pagriezās uz durvju pusi. Es redzēju viņu ar Zaķa acīm jaunu, skaistu, neizsakāmi ievainojamu. Ronada pamāja mums Zakam un tad paskatījās uz gultas pusi.

"Ko tu ar viņu dari?"

"Neko," Zaks strupi atteica. "Ko tu gribi? Skriet pie Nadora un vēlreiz viņu nodot? Vai šajā gadījumā mani?"

Ronada iekoda apakšlūpu zobos un izskatījās vainīga. "Es nezinu, kas man bija uznācis. Zak, es biju tik nobijusies… Es gribēju tev pateikt, ko esmu izdarījusi, bet zināju, ka tu nesapratīsi."

"Ne īpaši labs attaisnojums," Zaks teica.

"Man žēl."

"Tu zini, ka tavs brālis nekad to nesapratīs. Ka reizēm ir jāignorē likums, ja no tā neviens necieš. Citādi no likuma ciešam mēs."

"Es zinu. Bet pēdējā laikā notiek tik daudz kā savāda, ka reizēm man šķiet es vairs nespēju noteikt, kas notiek manā dzīvē."

"Man ir tāpat," Zaks drūmi atteica.

"Tad tu vairs nedusmojies?" Ronada paskatījās uz mani uz Zaķu un pasmaidīja. Es sajutu, kā viņš cenšas atrast sevi dusmas vai vilšanos, bet nekas viņam nesanāca. Viņš bija par vecu, lai nodotos šādām emocijām.

"Kā tev iet ar to dziesmu, kuru tu tulko?" viņš jautāja, lai mainītu sarunas tēmu.

"Neiespējami. Es mēģināšu citu."

"Pieņemu, ka dažus kilri vārdus nemaz nevar pārtulkot bruonu valodā bet, ja tu vēlies, lai es paskatos…"

"Nē. Zak, mums nav tam laika."

Viņš paraustīja plecus. "Nu labi. Kam tad ir? Tu pēdējā laikā tik reti pie manis ienāc."

"Es zinu." Viņa pēkšņi pieskrēja pie Zaķa, apsēdās pie viņa kājām kā savulaik es un skatījās augšup, un smaidīja. "Zak, es esmu bijusi tik aizņemta. Tik aizņemta ar Karali un visu, ko viņam no manis vajag, un visu, kā es viņam varu palīdzēt… Tu tik maz par to zini!"

"Es nedomāju, ka gribu zināt vairāk."

"Zak, es esmu laimīga. Un es gribu beigt mācīties pie tevis, lai tu varētu pievērst vairāk uzmanības Vegai vai varbūt pieņemt citu mācekli. Es taču jau esmu atzīta par magu tā būtu tikai formalitāte. Neko daudz vairāk jau es vairs nevaru iemācīties."

"Tu pēdējā laikā esi mainījusies," Zaks teica. "Varbūt tev būtu jēga turpināt."

"Jā, bet man vairs nav jāmācās, saproti? Es esmu atradusi savu vietu."

"Mēs sarausim saites," Zaks pēc īsa brīža teica. Es gribēju ielūkoties viņa domās un izjūtās, bet viņš tās turēja noslēpumā. "Vai tu vēlies tagad?"

"Nē. Nē. Galvenais pirms lielās ceremonijas. Tad es gribēšu būt brīva."

"Kādas ceremonijas?"

"Nu tās, par kuru es tev jau sen būtu pastāstījusi, ja tu mani visu laiku nepārtrauktu." Ronada iesmējās.

Zaks nopūtās. "Nu, stāsti."

"Varbūt ne šeit? Viņa mani drusku biedē. Un es negribētu, lai viņa mūs dzird." Ronada pamāja uz mana ķermeņa pusi. Es aizturēju elpu cik nu tas ir iespējams, ja tev nav elpas.

"Kā tad. Es tavā vietā ari negribētu viņu redzēt," Zaks atteica.

"Tu vēl joprojām dusmojies," Ronada teica. "Es taču jau atvainojos!"

"Atvainojies viņai," Zaks nomurmināja, bet viņa balss jau bija atmaigusi. Galu galā es taču visu šo sarunu jau biju noklausījusies.

Mēs piecēlāmies un devāmies līdzi Ronadai uz viņas jaunajām istabām.

Ronadas istaba bija acīmredzami nesen iekārtota. Zaks to nepamanīja, bet es gan: to, kā gultas stabi tikai nesen bija iespiedušies biezajā paklājā, cik glīti bija sakārtoti aizkari un kā no spoži nospodrinātajām virsmām atstarojās gaisma nevienas skrambiņas. Istabā bija milzīgs, pusatvērts drēbju skapis iespējams, Ronadai nepietika gribasspēka to aizvērt pavisam -, un uz visiem plauktiem un galdiņiem stāvēja vāzes ar svaigi grieztiem ziediem un dažādas lelles.

"Tu tikai paskaties," Ronada teica.

"Daudz leļļu," Zaks piezīmēja.

"Kad es biju bērns, man nebija leļļu, un es tā gribēju ar tām spēlēties un tagad man ir visvisādas, gan lupatu lelles, gan dārgās kilri porcelāna lelles, gan tās, kuras jāparausta, lai dancinātu…"

"Mags nespēlējas ar lellēm, un noteikti ne mācību laikā," Zaks teica. "Tas rada nepareizu iespaidu par maģiju."

"Es taču vairs nemācos, vai ne?" Ronada iesēdās mīkstajā gultā un pašūpojās, laimīga kā bērns. "Es esmu atradusi savu piepildījumu. Tagad es varu dabūt visu, ko gribu un tikko iegribu. Karalis par mani rūpējas."

"Un ko tieši tu viņam dari?" Zaks jautāja. Viņa balsī nebija nekādas izteiksmes. Ronada izstāstīja, kā Karalis izmanto viņas prātu, lai saplūstu ar Bruģu, un Zaks paskaidroja, cik tas ir bīstami un kā drīzumā Karalim viņa apnikšot (Ronada kaislīgi iebilda), un man apnika viņos klausīties.

Es biju kā zivtiņa, kas peld Zaķa prātā, spēlējos viņa esamības labirintos, aizskāru atmiņas un sapņus, nespēju atšķirt vienu no otra un pat nevēlējos. Dažiem no tiem bija Vegas vai Nelas seja, bet man nebija ne vēlmes, ne vajadzības izsekot kādam stāstam līdz galam. Viss plūda un mainījās, un iekšienē Zaks šķita pavisam citāds, nekā es biju iedomājusies. Bet ari es biju citāda bez svara, bez rūpēm.

Viņi runāja par hriliem. Es tagad zināju, ka hrilu nav nu, katrā ziņā ne jau tādu briesmoņu, kas aprij savus apsēstos, tāpēc nepievērsu tam daudz uzmanības. Ronada plānoja hrilu izdzīšanas ceremoniju ar visas Brugas līdzdalību, un, man par pārsteigumu, Zaks piedalījās plānošanā.

Ei, atceries nav taču nekādu hrīlu, es nodomāju viņam, un Zaks satrūkās. Viņš nebija vēl pieradis pie manis vai varbūt bija aizmirsis, ka es tur esmu.

Ronada to nepamanīja. "Kilri taču ir savas ceremonijas ļauno garu izdzīšanai, vai ne? Es atradu arī dažus aprakstus no mūsu zemēm. Tam jābūt grezni, dārgi un elpu aizraujoši."

"Mums vispirms jāpierāda, ka hrīli pastāv," Zaks teica.

"Vai tad tas nav skaidrs? Paskaties, kas notiek visapkārt. Boords ir miris, strādnieki saslima, Ange arī, un tad vēl visi tie bērni un tagad Vega."

"Raktuvju strādnieki saelpojās indīgu gaisu. Un Vega pavadīja nedēļu magu cietumā."

"Un citi?" Ronada paskatījās uz viņu un rotaļīgi pacēla uzaci. Viņa vēl ir tāds bērns, Zaks nodomāja, un, skatoties ar viņa acīm, Ronada tiešām tāda šķita: mīlīga, trausla un neciešami vieglprātīga. Es domās paraustīju plecus un ieslīdēju dziļāk Zaķa prātā, ļaudama viņa domu viļņiem gāzties sev pāri.

"Tu taču saproti, Zak, vai ne? Beigu beigās nav taču svarīgi, vai hrīli ir vai nav. Mēs noturam ceremoniju. Pilsēta vienojas cīņā ar kopīgu ienaidnieku. Karalis kļūst stiprāks nekā jebkad un var atklāt nāves un slimību cēloņus. Un beigās visi ir laimīgi."

Zaks apsēdās. Viņš jutās noguris un vecs. Es pat nedomāju viņu kaut kā mierināt. Vai tad tas nav tieši tas, ko tu man mācīji? es piezīmēju. Maģija taču vispirms ir pareizā iespaida radīšana, cilvēku iespaidošana, milzīga izrāde, lai pārliecinātu vienkāršos ļaudis, ka tev ir spējas, kādu viņiem nav un nevar būt.

Mums ir spējas, Zaks domāja pretī. Tās tikai ir iedarbīgākas, ja cilvēki mums tic.

Nu re. Tad muļķo viņus, liec viņiem ticēt. Pat nedomā, ka vajadzētu izturēties pret citiem ar cieņu. Piemuļķo arī citus magus tos, kas nav iesaistīti jūsu spēlītē. Deram, ka Ronada muļķo arī Karali? Jo viņa maģija taču arī ir stiprāka tad, ja viņš pats tai tic?

Zaks paberzēja deniņus, it kā vēlētos izdzēst manu balsi.

"Kaut kas noticis?" Ronada izklausījās noraizējusies.

"Nē. Es vienkārši neko tādu ilgi neesmu darījis."

Kopš tās reizes, kad izdomāji rituālu, lai es noticētu, ka esi spēcīgs un noslēpumains burvis, kuram es nespēšu pretoties?

Aizveries, Zaks nikni nodomāja. Lien atpakaļ zemē, tārps.

Es apvainojos un atkāpos.

"Es domāju varbūt Karalis sākumā varētu dabūt tādu kā spēka dzērienu?" Ronada sprieda. "Un tad ir jābūt burvju vārdiem…"

Es aizslīdēju. Lai jau viņi plāno ko es tur varēju mainīt un kam man tas bija vajadzīgs? Ja jau pilsētai no tā kļuva labāk, kāpēc lai es uzstātu uz godīgumu? Kas tad es biju, lai varētu iedomāties, ka zinu, kā ir pareizāk? Es, kas pati dzīvoju svešā prātā, izspiegoju un slēpos? Es biju tieši tāda pati kā viņi. Un savā ziņā es kļuvu par viņiem lēnām saplūstot ar Zaķa būtību.

Tas taču ir Zaks, es sev atgādināju. Tavs ienaidnieks.

Es neesmu tavs ienaidnieks, Vega, viņš teica. Es esmu tikai cilvēks, kas pieļāvis pārāk daudz kļūdu. Un tagad man par to ir jāmaksā.

Nu tad maksā. Es ieslīdēju vēl dziļāk viņa domās un izjūtās tur, kur gandrīz vairs nebija vārdu. Izdari tā, lai visiem ir labi.

Un pēc tam es ilgi nedomāju savas domas.

"Kur viņa ir?" Dāra balss piespieda mani atgriezties realitātē. Es paskatījos. Viņš bija tikai tumšs tēls koridorā, atbalstījies pret sienu, pārmetis pāri galvai kapuci. Viņa acis mirdzēja drudzī.

"Tev vajadzētu būt slimnīcā un atkopties," Zaks teica. Viņš izklausījās patiesi noraizējies manuprāt, ļoti aizkustinoši.

"Es neesmu. Nevaru. Kur viņa ir?"

Zaks klusēja. Kā jau viņš mēdza to darīt. Es ieskatījos viņa domās tā jau man likās, elementārs paņēmiens, kā novilcināt sarunu, vienlaikus nekļūstot pārmēru neciešamam.

"Vega. Es zinu, ka viņa ir atbrīvota un ka viņa aizgāja ar tevi. Man ar viņu jārunā."

"Par ko?"

Es ierāvos dziļāk Zaķa prātā. Dārs ar mani par daudz ko varētu gribēt parunāt. Par to, kā es viņu apvainoju, kā piespiedu iziet cauri galavārda pārbaudei. Kā es viņu pievīlu. Kā, iespējams, sabojāju viņa labo tēlu pilsētnieku acīs. Kā viņam no paša sākuma jau būtu bijis jāzina, ka man nevar uzticēties.

Dārs saknieba lūpas.

"Man viņa jāredz. Nav tava darīšana, kāpēc."

"Viņa tomēr ir mana mācekle," Zaks piezīmēja. "Tas, kas ar viņu notiek, diezgan lielā mērā ir mana darīšana."

"Tiešām?" Dārs paspēra soli uz priekšu, un Zaks neapzināti atkāpās. "Tad kur tu biji tad, kad biji viņai vajadzīgs? Kad viņai vajadzēja palīdzību un atbalstu, kad viņai vajadzēja kādu, kas iemāca maģijas pamatelementus? Kur tu biji, kad viņai vajadzēja aizsardzību un glābiņu?"

"Un kāpēc tu iedomājies, ka viņai tas viss būtu vajadzīgs? Viņa tīri labi dzīvoja ari tāpat."

Zaks sajutās neomulīgi. Es ieskatījos viņa jūtās un sev par vieglu pārsteigumu sapratu, ka viņš ir pateicis to, ko īstenībā gribēju teikt es.

Interesanti, es nospriedu. Varbūt es varu pilnībā pārņemt varu pār Zaķu?

Zaks sakoda zobus un ar spēku noslēdza savas domas, kas, kā es pieņēmu, nozīmēja "jā". Ļoti labi.

"Nu tad parādi man, kur viņa ir," Dārs teica. "Un lai viņa pati izlemj, kas viņai vajadzīgs."

Es jau esmu izlēmusi, es nodomāju. Es negribēju viņu redzēt. Pārāk daudz kauna un sāpju. Viss mūsos bija aplam. Un es negribēju to visu atkal piedzīvot, vēl jo mazāk risināt. Es taču varētu palikt mūžam te un nekad vairs ar viņu nerunāt. Iegrimt dziļi Zaķa prātā…

Zaks strauji atrāva savas istabas durvis, pirms es paspēju kaut ko iebilst. "Nāc iekšā. Tur viņa ir. Vari runāt."

Dārs iegāja telpā un, ieraudzījis mani, strauji ieelpoja. Zaks viņam sekoja un aizvēra durvis aiz sevis. Viņš redzēja, kā Dārs noliecas pār Vegas ķermeni, kā pārbauda pulsu, kā paver acs plakstiņu, kā maigi ierunājas, pieskaras viņas pierei. Viņa nekustējās un nereaģēja, lai ari mirusi nebija.

"Ko tu esi ar viņu izdarījis?" Dāra balss bija tumša un draudīga.

"Es? Neko." Zakam nebija ne mazākās vēlēšanās skaidroties ar šo jaunuli, šo pārcentīgo brugieti. Kāda gan viņam daļa, kas notiek ar Veģu? Kāpēc Dāram vajadzēja izskatīties tik niknam un baiļpilnam, it kā Vegas dzīvība viņam kaut ko nozīmētu? "Viņa pati šeit nonāca, kā vienmēr nedomājot par sekām."

Dārs pamāja. "Izklausās pēc Vegas. Kā mēs viņu atgriezīsim dzīvē?"

"Kāpēc?" es prasīju. "Varbūt… varbūt viņa tagad ir laimīgāka."

Zaks saspringa, cenzdamies atgūt varu pār savu balsi.

"Vega? Laimīgāka?" Dārs iesmējās. "Kad tad viņa ir gribējusi būt laimīga? Vai tev nav ienācis prātā ja viņa gribētu būt laimīga, viņa dzīvotu pilnīgi citādi?"

"Varbūt viņa pārdomāja," es teicu caur Zaķa sakostajiem zobiem. "Varbūt viņai pietika tā visa."

"Kā tad?" Dārs uzmeta Zakam niknu skatienu.

"Tā, kā jūs pret viņu izturaties."

"Tu mani apsūdzi? Tu? Viņas skolotājs?" Dārs ar diviem soļiem pienāca Zakam tik tuvu, ka nācās atkāpties. Viņš nikni skatījās Zaķa acīs manās acīs. Es nodrebēju. Zaks ari. Dārs bija bāls es nezināju, no dusmām vai drudža. "Viņa ir vissalauztākais cilvēks, kuru es jebkad esmu redzējis, viņa pretojas maģijai no visa spēka pat tad, ja tas nozīmē neciešamas sāpes. Viņa pati sev nav vajadzīga, viņa to vien meklē kā iespēju atdot savu dzīvību vienalga kam un tas viss tevis dēļ. Un tev pietiek nekaunības apsūdzēt mani?"

"Tad kāpēc tu viņai neļauj?" Zaķa balss nebija stiprāka par čukstu.

"Ko tad? Nomirt?"

"Ja jau viņa tā grib."

"Tāpēc. Neļaušu, un viss." Dārs sakoda zobus tik cieši, ka dzirdēju tos nošņirkstam. Zaks klusēja, un klusēju ari es. Pavisam lēni Dārs atslābināja žokļus tagad viņš izskatījās skumjš. "Tā tu gribi lūgt viņai piedošanu? Tādā veidā atlīdzināt par to, ko esi viņai nodarījis? Jo, ja mēs ļausim viņai tā aizslīdēt, tā būtu tikai vēl viena slepkavība nekas vairāk."

"Es neko nevaru izdarīt!" Zaks izgrūda. Šoreiz tas tiešām bija viņš; viena frāze, ko viņš spēja pateikt, man uz mirkli zaudējot kontroli.

"Tu taču ar mani nestrīdētos, ja nekas nebūtu līdzams," Dārs teica. "Vienkārši ir kāds iemesls, kāpēc tu to negribi. Kāpēc?" Viņa balss bija maigāka, saudzīgāka. Tā bija dziednieka balss. Es centos tai pretoties, un, tikko Zaks to pamanīja, viņš sāka apzināti tuvoties Dāram ja ne citādi, tad šādā veidā cerot atbrīvoties no manis. Es iekliedzos, juzdama, kā mūs vienojošās saites saspringst un plīst. Gluži kā bērnībā, kad viņš pārrāva manas saites ar vecākiem trīsreiz miris, tagad tas kalpo.

"Tu dari man pāri," es teicu mēs teicām nezinot, kam un kāpēc.

"Kas ar tevi notiek?" Dārs jautāja, pavisam maigi, un viņa balss padziļināja plaisu starp mani un Zaķu.

Lūdzu, ej prom. Lūdzu. Nerunā ar mani tā. Es nevarēju pateikt ne vārda Zaks man to neļāva -, bet domāju, cik stipri vien spēju.

"Vega? Tu esi tur?" Dārs pieskārās manam vaigam, ieskatījās man acīs, meklēja, sauca.

Nē, es neesmu. Pavisam drīz pavisam drīz manis vairs nebūs. Ja vien tu ļausi. Ja vien tu ļausi man palikt šeit, drošībā kur man nekas nav jāzina un jāredz, kur man nav jādomā, kur man nav jādzīvo. Palikt šeit prom no visa.

"Atgriezies," Dārs teica. "Atgriezies pie manis."

Viņš pieliecās tuvāk. Es aizturēju elpu un aizvēru acis viņš bija pavisam tuvu, viņa bārda kutināja man vaigus, pavisam divaina sajūta, par kādu es nekad nebiju pat sapņojusi, -

un ar to pietika.

"Aizvācies, idiot!" Zaks uzkliedza un atgrūda Dāru, tad metās pie gultas, kur gulēja Vegas ķermenis. "Vācies ārā, stulbene, tu nolādētā…"

Es sāku klepot, plaušas sāpēja, un acis apžilba nežēlīgajā gaismā. Es klepoju un lamājos sākumā kilriiešu, tad ari bruonu valodā, lai viņiem abiem tiek. Zaks pastreipuļoja atpakaļ, sagrābis kaklu acīmredzami pārsteigts, ka ir palicis dzīvs. Es ierūcos un gribēju mesties viņam virsū, lai šo kļūdu labotu, bet mans sasodītais ķermenis negribēja klausīt.

Un tur stāvēja Dārs, viņš klusi smējās, it kā būtu dikti apmierināts ar sevi, ar savu viltīgo plānu, kā dabūt mani atpakaļ savā ķermenī. Es nospriedu, ka viņš ari dabūs ciest. Pie pirmās izdevības.

Dzīve atkal bija sarežģījusies.

24. nodaļa

No mirkļa, kad māte mani izgrūda no dzemdes, līdz brīdim, kad zeme mani ņems savas skavās, es esmu bijis viens.

no Nardas Roonda autobiogrāfijas "Žēlabas, ko teic daudz cietis virs ar labu sirdi"

Dzīvot. Būt vienai, atsevišķai, pašai savā ķermenī, tikai ar savu balsi un savām domām, bez nekā, kas ierobežotu vai apstrīdētu manas domas un emocijas, nekā nezināma, nekā sveša, ko izpētīt.

Dzīve ir vientulība.

Zaks bija vairāk nekā priecīgs dabūt mani ārā no savas istabas. Dārs palīdzēja man piecelties un izkļūt no pils. Es atbalstījos pret viņu lai arī viņš bija tik sasodīti lepns par to, ka dabūjis mani ārā no Zaķa ķermeņa, tik lielīgs, ka ir nolādējis mani uz veselu mūžu vientulības.

Vienatnes.

Beidzot es sapratu, kāpēc varēju izturēt maga pārbaudi: jo līdz šim es nebiju sapratusi, cik vientuļa patiesībā esmu, ja esmu viena. Cik vientulīgi ir nespēt atklāt savas jūtas un nedzert no citu jūtām. Pat sīkākais dīķis ir savienots ar citiem, bet es es jutos kā lietusūdens peļķe klints iedobē.

Es balstījos pret Dāru viņa siltums, viņa spēks, viņa apmetņa smarža, viņa balss, runājot ar mani, maigums, dziedināšana.

"Tas pāries, Vega. Būs labāk," viņš teica, it kā zinātu, kā es jūtos, un varbūt viņš zināja. "Tu tiksi tam pāri. Tev ir priekšrocība, kuras nav citiem magiem: tavs prāts ir iemācījies būt viens un izdzīvot. Tu zini, ka to vari, lai cik grūti tas nebūtu. Lielākā daļa no mums to nevar."

"Un tu?"

"Es esmu to iemācījies," viņš viegli teica un pārcēla mani pāri grāvītim. Bija lijis, un pilsētas ielas bija slapjas. Manas basās kājas aplipa ar dubļiem, bet tā bija savādi patīkama sajūta it kā es saplūstu ar šo pilsētu, ja ne citādi, tad kaut vai tikai fiziski.

"Mēs ejam uz slimnīcu?"

Man bija bail. Nebija no kā baidīties, bet tomēr man bija bail.

"Nē. Tur ir daudz bērnu, kas vēl jāārstē, es nevaru tevi uz turieni vest, ne tādu, kāda tu patlaban esi. Mēs iesim mājās."

"Mājās."

Pa kuru laiku šis vārds bija ieguvis jaunu nozīmi? Tā vairs nebija ēka, tā bija vieta, kur kopā dzīvoja cilvēki varbūt pat ģimene. Mājas bija kā viens ķermenis, kurā sadzīvo vairāki prāti, vieta, kas dzimusi no ikviena patikas un nepatikas, ieradumiem un vajadzībām. Vieta, kas mainījusies un pielāgojusies cilvēku īstajām formām, ne tam, kam viņiem bija jābūt vai kas tie izlikās esam.

Mājas.

"Man nekad nav bijis māju."

"Tagad būs," Dārs teica un nogriezās uz sava mitekļa pusi. "Ja vien vēlies."

Es apstājos. "Kāpēc tu to dari? Es tevi pievīlu."

"Tam nav nozīmes." Viņa sejā bija atgriezusies krāsa, un viņš vēl joprojām smaidīja.

Es klusēju.

Dārs iesmējās. "Tāpat kā Zaks gaidi, kad es pateikšu ko vairāk?"

"Es nesaprotu."

"Vienkārši ienāc. Ļauj, lai māja runā ar tevi. Ieelpo, pieskaries. Tad tu zināsi, vai esi šeit piederīga."

Es aizvēru acis, ieelpoju dārza smaržu: daudz garšaugu, nedaudz ziedu. Sajutu, kā atspirgusi zāle pieskaras manām kailajām pēdām, kā pret potīti berzējas puķe. Kā vējš mani apskauj. Un vieglu pieskārienu savam vaigam, žokļa līnijai.

Varbūt. Varbūt es te būtu piederīga.

Es ieelpoju, lai sirds pārstātu joņot, un elpojot sajutu šo neizskaidrojamo un nepārvaramo vientulību to, kas iespējams sekos man visu turpmāko mūžu.

Mājas. Varbūt tās mani glābtu.

*

Iekšā smaržoja pēc kaut kā salda un sadeguša. Tikko mēs ienācām, no virtuves izskrēja Ange. "Es piededzināju kūku!" viņa iesaucās, tad ieraudzīja mani, noelsās un atkāpās.

"Tas nekas," Dārs atbildēja un devās glābt, kas glābjams. Es savukārt atcerējos, kā izskatos, un nospriedu, ka viņas bailes ir pamatotas.

"Vega," viņa beidzot teica, acīmredzami nezinot, ko tālāk teikt.

"Sveika." Es ievēroju manis dāvāto rotu viņai ap kaklu un pasmaidīju. "Vēl joprojām nēsā to amuletu? Lai ari es taču esot ļaunā burve."

"Tu esi burve," Ange precizēja, ne apstrīdot, ne noliedzot jautājumu par to, cik ļauna es esmu. Tad viņa bridi apdomājās. "Beigu beigās viss tomēr iznāca labāk nekā pirms tam."

"Tu tagad te dzīvo?"

"Es tagad esmu Dāra mācekle." Viņa pēkšņi pasmaidīja, un šajā smaidā atmirdzēja kaut kas no agrākās nebēdnības. "Viņš gan nav nekāds īstais skolotājs."

"Kā tad tā?"

"Nu, pirmkārt, es no viņa nemaz nebaidos. Otrkārt, viņš man ļauj visu ko darīt, ne tikai gatavot ēst un tīrīt māju, bet ari sajaukt zāles un pat pa īstam burties nu, tikai drusciņ, bet tomēr. Un, kad viss ir izdarīts, es drīkstu spēlēties ar citiem bērniem."

"Briesmīgi," es teicu. "Nezinu, kas no tevis tādas izaugs."

Ange iespurdzās, bet tūlīt pat viņas seju apēnoja raizes. "Citi bērni gan ir saslimuši. Visi, ar kuriem es spēlējos."

"Dārs viņus izārstēs, tici man," es atbildēju. "Viņi izveseļosies tāpat kā tu."

Ange neizskatījās priecīgāka. "Tā, it kā es viņus būtu aplipinājusi." Viņa sāka čukstēt. "Dārs man teica, ka tā nevar būt, ka tas ir kaut kas, ko viņi ieēduši viņi visi ēd kopā, skolā -, bet tomēr. Tā ir tā pati slimība, kas man, un neviens nezina, kas tas tāds ir. Bet viņi neko nezina par maģiju un nevar paši tikt ar to galā tā ka varbūt viņi nemaz nevarēs izārstēties…"

"Nerunā muļķības, Ange," Dārs no virtuves iebilda. "Tās zāles, ko mēs vakar pagatavojām, viņiem palīdz. Varbūt pat viņi būs veseli uz lielās ceremonijas laiku."

Ange sarāvās un pieklusināja balsi vēl vairāk. Bet viņa izskatījās mierīgāka. "Un vēl Dārs saka, ka tādu hrīlu patiesībā nav, ka ceremonija būs tikai izrāde vienkāršajiem cilvēkiem, lai pilsētas maģija kļūtu stiprāka, bet es nezinu…"

Es pārsteigta paskatījos uz Dāru, kurš stāvēja durvīs ar kūpošu pannu rokās.

"Tu viņai to stāsti?"

Man bija vajadzējis vairākus gadus, lai nošķirtu tās maģijas daļas, kuras Zaks bija piegudrojis lielākam efektam, no tām, kas patiešām bija nepieciešamas.

"Viņai jau no paša sākuma būtu jāzina, ko viņa dara," Dārs atbildēja. Viņš centās izklausīties mierīgs, bet es varēju tikai nojaust, kas notiktu, ja pārējie magi uzzinātu par šādu brīvdomīgu apmācības veidu.

"Viņai vajadzētu zināt arī, ka nevar uzticēties citiem," es atteicu. "Pat ne man."

Ange uzmeta man tik sabijušos skatienu, ka es nenovaldījos un uzliku roku viņai uz pleca. "Bet, protams, es nevienam neteikšu."

Viņa no mana pieskāriena sarāvās, bet ne pārāk stipri.

Un tad jau drīz bija pusdienas, un Dārs iemācīja Angei, kā sajaukt man uzmundrinošu dzērienu (kas pārsteidzošā kārtā garšoja tīri labi), un pēc tam mēs spēlējām dažas prāta spēles (Ange ar vislielāko prieku mani apspēlēja arī tad, kad es vairs nemēģināju zaudēt).

"Kā tu jūties?" Dārs jautāja.

Es jūtos kā mājās, es nodomāju. Un teicu: "Labi. Līdz ceremonijai es būšu pavisam vesela."

"Tev būtu gan tādai jābūt," Dārs teica. "Tagad, kad tu esi viena no mums, Ronada noteikti iekļaus tevi lielajā plānā."

"Plānā?"

"Šī būs pati plašākā izrāde, kas jebkad šeit iecerēta," Dārs teica. "Ikvienam ir sava loma, bet Ronada visu laiku izdomā ko jaunu un lielāko daļu dara pati. Pat gatavo spēka dzērienu Karalim. Es ceru, ka tas būs karstvīns, citādi man pašam to vajadzētu darīt, Ronada nekad nav pratusi izvēlēties pareizās devas."

"Es arī varētu to darīt," Ange piezīmēja. "Es nekad neko nesajaucu."

Dārs iesmējās un iedunkāja viņu. "Lai mana mācekle

noindētu karali? Es domāju, ka tev vēl drusciņ jāpamācās."

*

Naktī es pamodos viena un nobijusies. Sapnī es biju pazudusi nefrita raktuvēs, es biju ieslēgta cietumā, es biju iegrūsta savā ķermenī viena bez neviena blakus, kas būtu nomodā, kad es guļu, un sniegtu pretsvaru manām bailēm. Neviena cilvēka, neviena briesmoņa, neviena sena mirušo gara.

Es pamodos naktī un sapratu, ka puse no maniem sapņiem ir patiesa es biju viena. Es sēdēju gultā nobijusies, es stiepos pēc kāda kaut jel kāda lūdzu!

"Vega?" Dāra miegainā balss.

"Ko tu te dari?" es nočukstēju.

Tas bija, godīgi sakot, diezgan negants jautājums, ņemot vērā to, ka es atkal biju iekārtojusies viņa gultā Dārs apgalvoja, ka manam ķermenim nepieciešama atpūta un viņš varot iztikt, un es biju pārāk nogurusi, lai strīdētos pretī.

"Man šķita, ka es tev varētu būt vajadzīgs."

Manas acis pamazām pierada pie tumsas, un es sapratu, ka viņš sēž krēslā istabas otrā malā, atbalstījies pret sienu.

Man nebija ne mazākā priekšstata, vai viņš bija ieplānojis šajā pozā gulēt vai ne tas izskatījās diezgan neiespējami.

"Nevajag vis," es teicu. "Tu vari iet gulēt."

Pat tumsā es jutu, ka viņš smaida, un neviļus sadusmojos par to, ka nezin kādēļ starp mums atkal bija izveidojusies saikne.

"Es jūtu, ka tev kļūst labāk," viņš piezīmēja. "Tu veselu dienu nebiji mani atgrūdusi, es jau sāku uztraukties."

Es jutu, ka nosarkstu, un cerēju, ka mūsu saikne nav abpusēja.

"Es taču vispār no tevis neatkāpos," es teicu. "Rīt jau būs labāk. Es apsolu."

"Izbeidz." Viņš sakustējās krēslā, un tas žēli iečīkstējās. "Man šķiet, ka es esmu tas, kas neliek tevi mierā, un tu to vien mēģini izdarīt kā tikt no manis vaļā. Tu tāda esi ar visiem vai tikai ar mani?"

"Ar visiem."

"Izņemot to puisi svētkos," Dārs piezīmēja. "Un tavu draugu tirgotāju."

"Viņš nav mans draugs. Es viņu tikko pazīstu es pat nezinu, ko īsti viņš tirgoja." Raktuvju strādnieku svētkos es nolēmu nepieminēt. Nebija pamata, un es cerēju, ka Dārs to zina.

"Skaidrs. Tad tu tāda esi ar visiem." Viņš atnāca pie manis un nosēdās uz gultas malas. Es saspringu, gaidot, kad manī pamodīsies dusmas un bailes, bet nekas tāds nenotika. Dāra klātbūtne bija pārsteidzoši mierinoša, it kā tieši šeit viņam būtu jābūt. "Pagaidām, kamēr tu vēl neesi gana stipra, lai būtu viena, tu vari tik traki necīnīties."

"Laikam." Es sameklēju viņa plaukstu un satvēru to. "Tev ari ir jāizguļas."

Un Dārs turēja manu roku, līdz es jau slīdēju miegā. Kādā mirklī es sajutu, ka viņš apguļas man blakus, un pievilku viņu sev tuvāk klāt šaurajā gultā nebija citas iespējas sagulēt. Es domāju par visiem tiem mirušajiem, kas gulēja pavisam vieni, un par bērniem slimnīcas gultās, un par visiem Brugas ļaudīm, un par Ronadu viņas platajā, ērtajā guļvietā un piekļāvu galvu Dāra plecam. Šonakt es negribēju gulēt viena. Un, iespējams, ari viņš ne.

"Dār?" es iejautājos.

"Mm?"

"Kas ir džakalū?"

"Nekad par tādu neesmu dzirdējis."

"Bērni par to dzied," es teicu. Un šī dziesma pavadīja mani miegā, tās melodija tālu aiz manas izpratnes un atmiņas robežām.

"Pajautāsi, kad viņi atlabs," Dārs teica.

"Vai arī pajautāšu Angei," es nomurmināju.

"Jā. Bet tagad guli." Un, man šķiet, viņš viegli noskūpstīja manus deniņus, katrā ziņā tas bija viegls un vēss pieskāriens, kas mani aizsūtīja dziļi un tālu sapnī, kurā es slīdēju garām pilsētām un zemēm un kur bērni spēlējās upes krastos, un es nebiju viena es vairs nebiju viena.

25. nodaļa

i

Kādreiz tiesnešu likums bija vienkāršs: lemjot taisnu tiesu vainīgajam, nedarīt pāri nevainīgajam. Šo likumu drīz atcēla, jo to bija neiespējami piepildīt ikviena tiesa uzplēš iesaistīto brūces un bieži vien rada vairāk sāpju nekā sākotnējais noziegums.

no Noltes Modrā "Likumdevēja Padomiem"

Individuālā maģijas lietojumā veidojot saikni starp diviem cilvēkiem vienkāršie cilvēki patiesībā var sasniegt gandrīz tikpat daudz, cik magi, it īpaši, ja runa ir par ciešu draudzību, laulību vai ģimenes saitēm. Tomēr nav dzirdēts, ka vienkāršie ļaudis spētu apvienot pūli tā, kā to dara karaļi, ja kaut kas tāds notiktu, tas mainītu visu esošo pasaules kārtību.

no Malahenas "Maģija un zobens: valdnieka rokasgrāmata"

Nežēlīgā rīta gaisma pamodināja mani, bet ne Dāru. Viņš tikai pagriezās uz vēdera un pavilka segu uz savu pusi, lai apsegtu seju. Man jau bija padomā dažas indīgas piezīmes par cilvēkiem, kas tīšām novieto gultu tā, lai saule spīd sejā, un pēc tam nespēj piecelties, bet laikus atcerējos par Dāra pēdējiem piedzīvojumiem gan galavārda teikšanu, gan slimajiem bērniem. Un ari es droši vien nepadarīju viņa dzīvi vieglāku. Viss, ko varēju darīt prātīgi izslīdēt no gultas un apsegt Dāru, lai pēc tam dotos uz virtuves pusi.

Izrādījās, ka nebūt nebiju pirmā, kas jau ir nomodā. Spriežot pēc tā, kāds juceklis valdīja virtuvē, Ange bija pamodusies jau pirms laba laika un cīnījās ar brokastu gatavošanu. Es viņai pievienojos, cenzdamās palīdzēt un vienlaikus nesajaukt virtuvi vēl vairāk. Viņa darbojās neveikli, bet lietišķi it kā būtu divas Anges: bērns, kas lāgā nemāk pārsist olu un kam milti vienmēr saiet kunkuļos, un pieaugusī, kas rezignēti noslauka galdu un maisa mīklu, berzējot kunkuļus gar bļodas sieniņām.

Beidzot brokastu ēdiens kaut kas vidējs starp omleti un pīrāgu bija krāsnī. Mēs kārtojām virtuvi, un es klusi dungoju, mēģinādama uztaustīt melodiju, ko atcerējos no sapņa. Beidzot man tas izdevās, un Ange mitējās strādāt. Viņa nolika tikko nomazgāto bļodu uz galda. Meitenes slapjās rokas trīcēja.

"Nevajag to dziedāt," viņa teica.

"Kāpēc? Tu pati pirmā man to nodziedāji," es atbildēju.

"Un vai tad tu neatceries, kas notika pēc tam?" Ange atteica. Viņas balss nodevīgi notrīcēja, un es sapratu, ka man vajadzētu atkāpties, mainīt melodiju, mainīt sarunas tēmu.

"Es atceros," es teicu. "Tieši tāpēc arī es gribu saprast, kas tā ir par dziesmu."

"Un es iemācīju to ari saviem draugiem. Tagad viņi visi ir slimnīcā. Tāpat kā es pēc tam, kad to iemācījos."

"Un kurš bija tas, kas tev to iemācīja?"

"Neviens," Ange atbildēja un sabozās.

"Nu saki!"

"Es to noklausījos. Tajā pašā dienā, kad šeit ieradies tu."

"Un to dziedāja…?"

"Vīrietis. Es viņu nepazinu. Viņš dziedāja tā, it kā pats to dziesmu nezinātu. Melodiju zinātu, bet ne vārdus. Un tas viss izklausījās tik dīvaini, ka es gribot negribot to dziesmu iemācījos. Un re, kas no tā sanāca."

"Ange," es teicu. "Nav tādu dziesmu, kas var apburt cilvēkus. Tu taču zini."

"Tā jau jūs gribētu domāt," Ange drūmi atbildēja. "Bet, ja tu padomātu par to, kas patiesībā notika…"

Es nopūtos. Es atcerējos, kā pati savulaik biju izmantojusi līdzīgu loģiku, lai pierādītu sev, ka visi Zaķa rituāli ir acu apmāns, bet šoreiz pierādījumi liecināja par labu Anges teorijai.

"Kas ir džakalū?" es viņai beidzot jautāju.

"Nezinu. Tu domā, ka tas vispār kaut kas ir? Varbūt tas vispār nav vārds. Tas neizklausās pēc vārda. Džakalū."

Es sastingu. Viņa to izrunāja nepareizi.

"Ange, vai tu zini kilri valodu?"

"Nē." Viņa paskatījās uz mani, sajutusi izmaiņas manā intonācijā. "Un tad?"

"Nekas," es teicu. Džakalū nemaz nebija bruonu vārds. Bet tas varēja būt kilri vārds.

Taču es nebiju pārliecināta, ka varēju šo atklājumu kādam izpaust. Kā nekā vienīgie cilvēki ar kilri izcelsmi šajā pilsētā bijām mēs ar Zaķu.

Un vēl hrīli, kas taču ari bija kilri izgudrojums.

*

Šķiet, visu dienu, kamēr Dārs bija slimnīcā, es to vien darīju kā nervozi staigāju pa māju, mēģinādama atrast sev kādu nodarbi, kas novērstu domas no dziesmas par džakalū. Darāmā bija pietiekami, bet dziesmu no galvas izdabūt neizdevās. Laiku pa laikam mūs apciemoja kaimiņi, kas, gatavojoties ceremonijai, gribēja zināt vairāk par paredzētajiem rotājumiem un ēdieniem. Es, protams, par to neko nezināju un vienkārši centos būt pieklājīga, bet Ange diezgan lietpratīgi izstāstīja viņiem nepieciešamo es tā ari nesapratu, vai viņa tiešām ļoti labi zina, kas jādara, vai ari pati izgudro uzdevumus, lai tiktu vaļā no uzmācīgajiem viesiem. Neviens no viņiem nejutās ne kripatiņu neērti nedz par to, ka savulaik tieši tikpat aizrautīgi bija gatavojušies Anges nogalināšanai, nedz par to, cik naidīgi bija izturējušies pret mani, pirms es kļuvu par atzītu magu. Viņi ir vienkāršie ļaudis, es sev atgādināju, varbūt viņi nemaz nespēj to visu atcerēties vai sasaistīt ar sevi.

Un rotājumu bija daudz: spocīgas sejas, kas savītas no mizām, klūgām un zāles, izkrāsoti akmeņi asins un nefrita krāsā, vilna, kas izvilkta zirnekļu tiklos un miglai līdzīgos lēveros. Ēdienos stipras, neparastas garšvielas, netīkami glumas, bālas pazemes sēnes, dzērieniem izvilkumi no saknēm un žāvētām lapām, un kaltētas dzīvnieku ādas. It visur kvēpināja aitas vilnu un skujeņus, līdz pilsēta pievilkās ar drūmu, nelabumu raisošu smārdu.

"Pat ja nekādu hrīlu līdz šim te nebija, šitais viss viņus noteikti pievilinās," es noņurdēju.

"Neesi nu jocīga," Ange atteica. "Hrili nodomās, ka pilsētu apsēduši varenāki dēmoni un gari nekā viņi paši, nobīsies un aizbēgs. Vismaz tāds ir plāns."

"Izmantot izdomātus garus, lai izdzītu izdomātus garus patiešām asprātīgi."

Ange uz mani drūmi paskatījās. "Kaut nu tie būtu izdomāti. Mani draugi vēl joprojām ir slimi."

Es apklusu. Bet dziesma turpināja mani vajāt, kamēr es pati sekoju Anges norādēm, brūvējot jaunus un jaunus dzērienus riebīgus, glumus un negaršīgus, bet, cik es varēju atpazīt to sastāvdaļas, diezgan veselīgus. Acīmredzot Ange izmantoja iespēju sniegt brugiešiem arī kaut ko vērtīgu papildus nelabumam un bailēm, kas bija nepieciešami ceremonijai.

Dārs ieradās vēlu un pārguris un tikai pēc maltītes bija gatavs atbildēt uz Anges jautājumiem par pārējiem bērniem. Viņi atveseļojās, bet ne tuvu tik ātri, kā viņš bija cerējis, droši vien tāpēc, ka zāļu nebija daudz un maģisko spēju trūkums liedza bērniem pašiem cīnīties par izdzīvošanu.

"Tad viņi nevarēs būt ceremonijā?" es jautāju.

"Nē, nekādā gadījumā. Viņi jau tā ir pārāk jūtīgi, un pūlis viņus pakļaus pretrunīgām emocijām."

"Un piedevām Karalim vajag, lai hrili tiek izdzīti. Slimi bērni, kas ceremonijas laikā neizveseļojas, nevienam nav vajadzīgi," es piezīmēju.

"Tas ari." Dārs pat nepūlējās strīdēties pretī.

Es ievilku elpu.

"Vajadzētu, lai Ange ceremonijas laikā dzied."

Dārs tikai paraustīja plecus, bet Ange satrūkās. "Ko tad lai es dziedu?"

"Dziesmu par džakalū."

"Tu esi traka," Ange atcirta. "Tev nepietiek ar to, kas jau ir noticis?"

"Tu taču saproti, ka dziesmai nav nekāda maģiska spēka," Dārs norādīja nedaudz īgnāk nekā parasti. Acīmredzot garā diena bija izsmēlusi viņa pacietību.

"Tad kā tu izskaidrosi to, ka visi, kas dzied šo dziesmu, saslimst?" Ange pretojās.

"Sagadīšanās. Bērni saslima, jo bija kaut ko sliktu apēduši. Tu ari."

"Vai ari kāds viņiem iedeva kaut ko sliktu. Jo viņi zināja šo dziesmu," es teicu.

Dārs nopūtās un paskatījās uz mani. "Nesāc ari tu."

"Ja dziesma ir kaut kādā veidā saistīta ar šeit notiekošo, vai tad nav vērts to izmēģināt?"

"Un ko mēs noskaidrotu?"

"Tā ir ceremonija, Dār. Cilvēku prāti neizbēgami saplūdis, un mēs varēsim atšifrēt vainīgo vai vismaz kādu, kas zina par šo dziesmu vairāk nekā citi. Mums vienkārši jābūt modriem."

"Vai ari mēs izsauksim hrilus," Ange neatkāpās.

"Tieši īstajā bridi, kad esam gatavi stāties viņiem pretī. Protams, labāk būtu, ja dziedātu visi bērni…"

"Izslēgts," Dārs atcirta. "Ja ir tā, kā tu saki, tad dziedāt šo dziesmu ir bīstami."

"Tad dziedāšu tikai es."

Es pārsteigta paskatījos uz Angi. Viņa bija izslējusies visā savā maza bērna augumā un pacēlusi zodu spītīgā izaicinājumā. "Es dziedāšu. Es dziedāšu tā, ka visa pilsēta dziedās līdz ar mani."

"Es taču jau teicu, ka tas ir bīstami," Dārs iebilda acīmredzami tikpat pārsteigts kā es.

"Man vienalga. Ja es varu atmaskot to, kurš nodarīja pāri man un manējiem, tad tas mani nebiedē."

Dārs varbūt būtu iebildis vēl, bet viņš bija pārāk noguris, un es jau biju apskāvusi Angi.

Man par pārsteigumu, viņa nepretojās. Mazs, trausls bērna augumiņš manās rokās. Un es nupat biju uzlikusi

viņai atbildību par visas pilsētas glābšanu.

*

Mēs visi stāvējām pūļa priekšā, visi Brugas magi: Karalis priekšplānā un Ronada pie viņa kājām. Viņas mati bija savīti sarežģītā mezglā, un kleita, adīta no vissmalkākās vilnas, bija tīras mežģīnes. Zaks, Nadors, Dārs un es mēs stāvējām aiz troņa. Pat Ange šeit bija, cieši piespiedusies Dāra sāniem.

Pūlis bija sastindzis gaidās. Reti kurš no viņiem saprata, kas īsti ir hrīli, bet viņi zināja, ka tie ir paņēmuši daudzu draugu dzīvības un lielākā daļa Brugas bērnu bija krituši par upuri hrilu uzsūtītai slimībai. Ikvienam mugurā bija pelēkas, raupjas sēru drēbes. Visas ēkas bija apvītas dzeltenīgas vilnas lēveriem, uz sētu stabiem un palodzēm stāvēja ķēmīgas figūras, un cilvēki viebdamies mielojās pie kopgalda, kur ikviena saimniecība bija pagādājusi negaršīgākos ēdienus, kādus vien atcerējās no bērnības dienām.

Bet zem viņu pelēkajām drēbēm bija pavilkta vēl viena svētku kārta, un rūpīgi izvilktie vilnas tīkli slēpa ziedu vijas, bet ķēmīgās skulptūras atliktu vien pagriezt, lai atklātu to gaišo un dzīvespriecīgo pusi. Un mājās gaidīja otra ēdienu kārta saldumi, kūkas un sidrs. Es nezināju, vai brugiešus vadīja nesatricināma ticība Karaļa spējām izdzīt jebkurus ļaunos garus vai vienkārši neremdināma vēlme svinēt, lai kādi arī būtu apstākļi. Neviens nejautāja, kāpēc ceremonijā nepiedalās bērni, kas taču bija vistiešāk hrilu ietekmes skarti. Bet neviens no viņiem arī nebija audzis ar pārliecību, ka nepieciešams uzdot jautājumus magiem.

Un es droši vien netaisni nosodīju brugiešus par vāji slēpto vēlmi svinēt tā kā viņiem nebija ikgadējās saplūsmes tradīcijas, kas nodrošināja kopības sajūtu Sillā, svētki bija viņu vienīgā iespēja būt patiesi vienotiem savā starpā un ar Karali, kura prāts svētku kulminācijas mirklī ietvēra un vadīja viņus visus. Jā, pat Dārs atzina, ka pēdējā laikā svētku ir pārāk daudz un tie prasa daudz spēka bet vienmēr taču bija cerība, ka drīz Karalis kļūs spēcīgāks un viņam vairs nebūs nepieciešamas šādas izrādes. Vai es varēju uz viņiem dusmoties par to, ka šajā brīdī ikviens bija aizmirsis slimnīcā gulošos bērnus? Es nezinu. Nebija jau tā, ka šī ceremonija bērniem palīdzētu, drīzāk jau taisniba bija Dāram, kurš vēlējās viņus pasaudzēt.

Un manas pārdomas vispār bija diezgan nevietā, jo es pati taču nebiju daļa no viņiem. Es nekad nebiju bijusi daļa no kādas pilsētas kā gan es varēju zināt, cik spēcīgas ir alkas saplūst vienā nedomājošā masā un galu galā kāpēc nedomājošā? Simt prāti, apvienoti vienā, taču bija spēcīgāki nekā viens.

Bet drīz es to uzzināšu. Drīz es būšu viena no viņiem. Šī atskārsme mani nezin kāpēc nobiedēja. Jā, Ange un Karalis, un Dārs, un, pēc visa spriežot, arī Ronada gribēja, lai es palieku šeit. Nadors, protams, ne, bet es šaubījos, vai viņš vispār spēj kādu pieņemt izņemot savu māsu, protams. Bet vai es pati gribēju palikt? Atrast sev mājas? Un, ja tā, kas man būs tādēļ jāziedo?

Ceremonija sākās ar klusinātu bungu rīboņu un maigu flautas melodiju, kas izvijās cauri ritmam kā sudrabota stīga. Tad melodija pārtrūka, un Ronada pacēla rokās lēzenu trauku ar tumšsārtu šķidrumu, kas saviļņojās pie katras kustības.

"Ange, ir laiks," es klusi teicu.

Un viņa sāka dziedāt. Dziesma sākās klusi un nedroši, bet Dārs uzlika roku uz Anges pleca, un viņas balss pieņēmās spēkā.

Ronada uz mums nikni paskatījās. "Kuš! Ne tagad!"

Es tikai pasmaidīju. Un izdarīju to, par ko līdz pēdējam brīdim nezināju, vai spēšu.

Es nepratu dziedāt. Bet manī vēl joprojām bija dzīva vāja, bet dzīva saikne ar Bruģu, ko Karalis bija man sniedzis, izmantojot mani kā saikni starp viņu un pilsētas ļaudīm.

Es sniedzu viņiem šo dziesmu.

Pašas pirmās bija bungas tās mainīja ritmu, pielāgojoties Anges balsij. Un pūlis viegli iešūpojās, iedūcās. Ieskanējās flauta, tad vēl viena. Un cilvēki sāka dziedāt, uztverdami vārdus caur Anges prātu, caur manējo. Viens un divi, četr' un trīs, džakalū tie meklēs drīz. Pūlim bija viena balss un viens prāts, tas satvēra vienkāršo, bērnišķīgo skaitāmpantiņu un iešūpojās tajā. Lapas krīt un arī sniegs, kas gan padomu tiem sniegs. Es mēģināju atrast vienu prātu no visiem, kas atšķirtos, kas pazītu šo dziesmu, bet viss, ko viņi atcerējās šajā mirklī, bija tas, kā šo dziesmu savulaik bija dziedājuši viņu bērni, un daudzu acīs sariesās asaras. Viņi sadevās rokās, lai nepazustu visas pilsētas kopīgajās skumjās, kas plūda mums cauri kā silta ūdens pali, kā karsts vasaras gaiss, kā asinis. Zūdu es, un zūdi tu, neatrodam džakalū.

Ronada notrīcēja es nezināju, dusmās vai satraukumā -, un sarkanais šķidrums sašūpojās, gandrīz izšļakstīdamies pāri malām. Viņa saknieba lūpas un piecēlās kājās.

Karalis sniedzās pēc trauka.

"Nē!" Es metos uz priekšu, paklupu un kritu, tomēr man izdevās izsist trauku no Ronadas rokām. Viņa centās to saglābt, bet apaļā bļoda apgāzās un aizripoja. "Tā ir inde!"

Pūlis noelsās, un bungas aprāvās, flauta iesvilpās un apklusa. Tad klusums. Tikai māla bļoda, brīnumainā kārtā palikusi vesela, lēni apstājās. Izgāztais šķidrums es atminējos šo smaržu. Tā atsauca atmiņā pilnmēness nakti, kad Boords stāvēja pār mani kā klints, sastindzis krampjos un naidā, to nakti, kad viņš nomira, nakti, kad viss sākās.

Tikai tajā mirklī es zināju, ka mana nojauta bijusi pareiza.

"Vega." Karaļa balss bija ļoti mierīga. "Ko tu dari?"

"Es cenšos tevi izglābt."

Viņš uzlika roku uz manas galvas un paskatījās uz Ronadu. Es ari paskatījos viņa bija nokritusi ceļos un trīcēja, it kā plānajā kleitā viņai būtu neizturami auksti.

"Tu mēģini mani izglābt no Ronadas?"

"Viņa ir vainīga pie visa," es teicu. "Ronada noindēja Boordu. Ange varēja to atklāt, tāpēc Ronada saindēja ari viņu, viņa nodeva mani un saindēja bērnus, un tagad viņa gribēja to pašu izdarīt ari ar tevi… visu ar vienu un to pašu indi."

"Un kāpēc lai es tev ticētu?"

"Kāpēc lai Ronada pati gatavotu tev spēka dzērienu? To vajadzēja darīt Dāram."

īsu mirkli Karalis šaubījās. Ronada pastiepa roku lūdzošā žestā, bet neko neteica.

"Lai tā būtu." Karaļa roka uzgūlās manam skaustam un satvēra to dzelzs tvērienā. Es notrīcēju un sastingu un līdz ar mani sastinga visa Bruģa gan vienkāršie ļaudis, gan magi. Karalis piecēlās kājās, balstīdamies uz mana auguma.

"Brugas ļaudis!" viņš vērsās pie pūļa. Cilvēki ievilka elpu tas bija vienīgais, ko viņi spēja izdarīt. "Mēs esam atraduši hrilus starp mums un tagad ir mūsu iespēja attīrīties! Aizvediet viņu!"

Kokainām marionešu kustībām pie Ronadas pienāca sargi, satvēra viņu un aizvilka projām. Viņa ieelsojās, bet nespēja ne iekliegties, ne runāt.

"Mums ir jāattīra sevi no hriliem!" Karaļa balss skanēja pāri pūlim, sasniedzot ikvienu sirdi. Mans ķermenis sarāvās krampjos, un mans prāts acumirklī sašķēlās. Tagad tas piederēja ikvienam brugietim un bija Karaļa varā viņa griba bija kļuvusi par manu gribu, un caur mani viņš saņēma ikviena brugieša domas un jūtas bailes un atvieglojumu, izmisumu, mīlestību un pāri visam pakļaušanos.

Viņi attīrīja sevi no hrīliem, pat nezinādami, kas tie tādi ir. Viņi attīrīja sevi no visa, kas varētu izrādīties lieks, ikvienas ļaunas domas, ikvienas neķītras vēlmes, ikviena dusmu uzliesmojuma, naida lauskas, iekāres dzirksts. Viņa attīrīja sevi no visa, kas patiesībā bija viņi paši, un visas šīs emocijas gāzās caur mani un ieplūda Karaļa stingrajā rokā, viņa prātā, kas pieauga un izpletās, ietverdams ikvienu brugieti sevī. Pat magi pakļāvās, drebēdami atdeva visu sevi Karaļa gribai.

Es? Es nebiju nekas. Es biju pazudusi. Es slēpos pati sava prāta dziļākajos nostūros, plaisās, par kurām neviens nezināja. Es biju akla žurka, kas slēpjas un bēg, es biju ūdenszāle upē, pieķērusies pie grubuļaina akmens, es reibu un slīku, un nelaidos vaļā. Sāpes, kas ietriecās katrā muskuli, sāļās asaras un asinis no pārkostas lūpas, un galva, kas sāpēja tā, it kā to kāds būtu pielējis ar izkausētu svinu, tas viss man atgādināja par to, ka es esmu.

Es biju un paliku es, lai kas šis "es" ari būtu, līdz brīdim, kad nāca pēdējais vilnis melns un eļļains, naidīgs un auksts, tas apklāja mani un visu pasauli.

Un es zināju, ka šis vilnis ir žēlastība.

26. nodaļa

Kad manis vairs nebūs, vēl trīs lietas paliks, Ko nopostīt tiem, kas atnāks pēc manis: Visu, kas mans, un bērnus, kas mani, Un manu vietu cilvēku prātos.

no Reaga Asiņainā "Slepkavas atzīšanās bez nožēlas"

Pat stiprākās saites bieži rodas vienā acumirklī.

no Salnes Leata "Brīdinājumiem maģijas lietošanā"

Karalis gaidīja mani troņa istabā. Kamīnā bija iekurta uguns, kas radīja vairāk ēnu nekā gaismas, un no biezajām akmens sienām sūcās aukstums.

Arī Karalis bija mainījies. Viņš šķita pieaudzis vai novecojis. Arī tagad Karalis nevalkāja galvassegu, kas liecinātu par viņa stāvokli, bet tagad tas vairs nebija nepieciešams. Viņš piepildīja visu istabu ar varas auru, un atteikšanās no karaļa simbolikas bija nevis kautrības, bet pašpārliecības izpausme.

Karalis mani nopētīja. Es skaudri apzinājos, ka neesmu ne izgulējusies, ne nomazgājusies, nemaz nerunājot par ēšanu, tikko kā es atjēdzos, mani uzreiz bija atveduši uz Karaļa istabu. Mans ķermenis šķita salauzts, un galvā dunēja sāpes. Spriežot pēc pelēcīgās gaismas, kas vīdēja logos, droši vien bija agrs rīts, bet arī par to es nebiju pārliecināta. Varbūt es vienkārši biju iemesta mūžīgās ēnās.

"Tu gandrīz izjauci visu ceremoniju," Karalis teica.

"Ja tu būtu nomiris, tad diez kāda ceremonija jau ari tā nebūtu," es atcirtu, tad atjēdzos un vāri piemetināju: "mans Karali."

Iespējams, viņa lūpās pavīdēja smaids.

"Kur ir Ronada?" es jautāju, kamēr vēl man pietika drosmes. Nez kāpēc šķita, ka ilgi man tās nebūs.

"Cietumā, kā jau pienākas."

Es neviļus saviebos, atcerēdamās pati savu pieredzi. Protams, izšķirošajā mirklī es nebiju pat iedomājusies par to, kas notiks ar Ronadu, un tagad jau bija par vēlu. Karalis pamanīja manu sejas izteiksmi un pacēla uzaci.

"Viņai ir iedotas miegazāles, tā ka viņa necieš. Lai ari kāpēc tev par to uztraukties? Ronada taču bija tā, kuras dēļ tu pati nonāci cietumā."

"Ja viņa varēja pārkāpt Zaķa pavēli, tad viņas pienākums bija izstāstīt par mani," es iebildu, bet sapratu, cik vārgs bija šis iebildums.

"Viņai bija izvēle, un viņa izdarīja izvēli," atbildēja Karalis. "Es domāju, ka viņas rīcībā nebija nekā cēla tikai vēlme apturēt tavus mēģinājumus noskaidrot, kas noticis."

Un visu šo laiku mēs bijām uzskatījuši Ronadu par vāju. Pat es, kurai vajadzētu zināt, cik daudz spēka var slēpties sievietē, kurai nodarīts pāri.

"Izstāsti, kā, tavuprāt, viss notika," teica karalis.

"Viss sākās ar to, ka viņa pasūtīja retu indi, džeilaju. Dārs viņai par to bija pastāstījis viņam ir indes paraugs…"

"Patiešām?"

"Jā. Dārs teica, ka par to kāds ir interesējies, bet nepastāstīja, kurš. Droši vien viņš gribēja pasargāt Ronadu."

"Droši vien. Viņam ir laba gaume uz sievietēm. Kā tu jau būsi pamanījusi."

Es nezināju, ko uz to atbildēt, tāpēc Karalis pēc mirkļa turpināja: "Un tu piegādāji džeilaju."

"Ne es. Mans ceļabiedrs." Es no visas sirds cerēju, ka Lugs vairs nebija plānojis atgriezties Brugā pēc tā, cik veikli viņš no šejienes pazuda, es pieņēmu, ka ne.

"Pieņemsim, ka tā. Un tālāk?"

"Mans ceļabiedrs palīdzēja Ronadai ne tikai dabūt indi, bet arī pārtulkot dažas kilri dziesmas. Vienu no tām dzirdēja Ange. Viņa arī bija vienīgā, kas varēja kaut ko zināt par notikušo, lai ari, man šķiet, patiesībā viņa nezināja gandrīz neko. Bet Ronada negribēja riskēt."

"Tu tiešām tici, ka Ronada spēja visu paturēt noslēpumā lai arī viņai visapkārt bija magi?"

"Ir cilvēki, kas prot noslēpties savā prātā," es negribīgi atbildēju. "Viņos ir… plaisas. Un tajās ir iespējams noslēpties. No visiem."

Karalis mani uzmanīgi vēroja.

"Ja cilvēks ir sieviete un viņu neuztver īpaši nopietni, tad vēl jo vairāk. Ja tevi uztver par vāju magu tikai dziedātāju."

"Vai tulku."

Es paraustīju plecus. "Es vispār centos nebūt mags."

"Lai tā būtu."

"Džeilajs paplašina prātu tāpēc to bieži izmanto magi. Bet tas ir ari ļoti bīstams ja izpleties prāts neatrod neko, no kā baroties, tad tā lietotājs var nomirt vienkārši no emociju trūkuma. Kā tas notika ar Boordu un gandrīz ari ar Angi."

"Un tas viss tikai greizsirdības dēļ?"

Es paraustīju plecus. "Varbūt. Iespējams, Ronada saindēja Boorda šalli to, ko viņš izmantoja tikai tad, kad vēlējās savaldzināt kādu citu sievieti. Varbūt pievienoja indi ēdienam."

"Godīgi sakot, es par to pat nebrīnos. Boords bija pelnījis sodu un tas bija tikai laika jautājums, kad Nadors viņu atklātu. Bet Ronada pasteidzās pirmā."

Es labprāt viņam piekritu.

"Bet tas, ko viņa izdarīja ar Angi, tas nav piedodams. Un citiem bērniem. Un tevi. Un raktuvju strādniekiem ari?"

"Tas, visticamāk, bija negadījums. Sekas nogruvumam pirms dažām dienām."

"Un tu gribi teikt, ka nekādu hrīlu nemaz nav un nekad nav bijis?" Karalis apjautājās. Viņa tonis bija viegls, bet es neļāvos piemānīties.

"Iespējams, ne," es piesardzīgi atbildēju. "Bet, iespējams, pilsēta tikai iegūtu, ja ticētu, ka vainīgi ir hrili, nevis magi." Es nebiju pārliecināta, ka ticu tam, ko saku, bet biju diezgan droša, ka šajā brīdī izteikt savas domas nebūtu prātīgi.

"Un tev tā vienkārši izdevās izārstēt Angi, lai arī tu pat nezināji, kas viņai kaiš?"

"Mans ceļabiedrs bija man iedevis ogas, kas acīmredzot palīdz pret džeilaja iedarbību. Galu galā viņam nebija ne mazākās vēlēšanās, lai es tieku nejauši nogalināta. Varbūt tieši tās mani izglāba toreiz, pie sudraba raktuvēm…"

"Un ari vēlāk, ja Ronada mēģināja tevi nogalināt."

Es nodrebēju, atceroties, cik bieži un labprāt Ronada bija man piedāvājusi ēdienu. Pat toreiz cietumā viņa bija ieradusies pie manis ar maltīti. Bet varbūt es pārspīlēju. Varbūt viņas draudzības piedāvājums bija patiess varbūt viņa redzēja manī radniecīgu dvēseli. Ja vien tas bija kāds mierinājums.

"Viņai likās, ka pietiek tevi nodot, lai noveltu no sevis visas aizdomas. Bet pilsētas bērni dzied nolādēto dziesmu, un Zaks izpestī tevi no cietuma, pirms tu esi sajukusi prātā. Tāpēc vienīgais attaisnojums, kas viņai paliek, hrīli." Karalis runāja vairāk sev nekā man, cenzdamies izprast notikumu gaitu.

"Un ceremonija būtu pielikusi punktu izmeklēšanai. Pat es nebūtu uzdrošinājusies apšaubīt hrīlu esamību."

Karalis uz mani paskatījās. "Tu jau tā visai daudz ko uzdrošinies, šo te apspriežot."

Es steidzīgi nodūru acis, cenzdamās izskatīties pēc iespējas nekaitīgāka.

"Un viņa mani ne tikai piemānīja viņa centās mani noindēt."

"Vai ari izplest tavu prātu, lai tas ietvertu visu Bruģu. Iespējams, ņemot vērā saaicināto pūli, tev pietiktu emociju, ar kurām izdzīvot."

"Iespējams," Karalis atbildēja. "Bet Ronada acīmredzot nav prasmīga zāļu jaucēja ja jau no tik daudzām slepkavībām izdevās tikai viena."

Es pamāju. Karaļa skatiens bija ilgs un smags, un es pamazām zaudēju pārliecību par sevi.

"Tu droši vien rīkojies pareizi. Neapdomīgi, bet pareizi," Karalis beidzot teica.

"Paldies," es nočukstēju.

Atkal iestājās ilgs klusums.

"Ja vien mēs varam tev ticēt," Karalis beidzot piezīmēja. "Galu galā tā ir tava liecība pret Ronadas vārdiem. Ja vien kāda no jums nav gatava galavārdam… kuru es negribētu izmēģināt ar Ronadu. Ja viņas prāts ir tik sarežģīts, kā tu apgalvo, tad kurš gan var būt pārliecināts, ka galavārdam vispār ir kāda nozīme?"

Es klusēju. Izvēle bija viņa rokās.

"Tad paliek tikai viens jautājums ko darīt ar tevi, Vega?"

"Ko darīt ar mani?" Spriežot pēc tā, kā viņš šo jautājumu uzdeva, atbilde varēja nebūt patīkama.

"Tu, svešzemniece, esi bijusi apsūdzēta kā slēptais mags, un tevi izglāba Zaks cits kilri izcelsmes mags, kura paša reputācija nav spīdoša," teica Karalis. "Tu esi izjaukusi vismaz vienu ceremoniju Brugā un gandrīz izjaukusi otru tikai mana spēja ātri izmantot situāciju nodrošināja to, ka vakardienas hrīlu izdzīšana bija veiksmīga." Es jutu Karaļa balsī smīnu un apspiedu vēlmi protestēt.

"Un piedevām vēl tu esi atņēmusi man mīļoto," Karalis nobeidza. "Mīļoto, kas bija mans atbalsts."

Es neizturēju un pacēlu acis. "Viņa bija slepkava."

"Varbūt. Bet tas nenozīmē, ka man neviena nav vajadzīga."

"Es nekad nebiju dzirdējusi, ka Karalim vajadzētu…"

"Un cik daudz tu zini par pilsētas valdīšanu? Vai tu zini, kā tas ir katru dienu turēt savā varā simtiem prātu? Vadīt viņu domas, viņu jūtas, apzināties gan viņu mīlestību, gan naidu gan visu, kas tam pa vidu?" Viņa balsī bija vairāk izmisuma nekā dusmu.

"Nē, Karali, es nezinu," es atzinu. "Bet es nevaru tev palīdzēt."

"Protams, vari. Tu jau divas reizes esi to darījusi un tu esi vēl dziļāka, vēl ietilpīgāka nekā Ronada. Ja es nākamreiz būtu piesardzīgāks… Ne jau vienmēr tev būs tik slikti kā šoreiz. Un tu būsi daļa no valdnieka dzīves tev būs daļa no manas varas."

Viņš piecēlās un tuvojās man.

"Es nevaru," es teicu.

"Vari."

"Es nevaru! Es es piederu citam." Es to pateicu nedomājot un neapsverot.

"Kopš kura laika?"

Es ievilku elpu un saņēmos, lai neļautu izlauzties šaubām un bailēm. Vai es gana labi atcerējos brugiešu paradumus? Vai es biju pareizi sapratusi, kad Zaks man tos skaidroja tolaik, pirms daudziem gadiem?

"Es esmu gulējusi cita rokās līdz pat rīta gaismai," es teicu. "Es piederu viņam."

"Kam tad?"

"Dāram."

Es centos izprast Karaļa sejas izteiksmi. Tā bija pilnīgi mierīga, sastingusi kā vienmēr, tas nenozīmēja neko labu. Bet man vismaz bija cerība. Jo es biju gulējusi Dāra rokās. Un šajā mirklī biju dziļi pateicīga Brugas likumdevējiem, kas bija izvēlējušies tik piedienīgus vārdus gultā notiekošā apzīmēšanai.

"Tad mums jārunā ar Dāru," Karalis teica un devās prom. Es viņam sekoju, un pamazām manī modās cerība. Ja es atcerējos pareizi, tad nekas un neviens nevar pārcirst laulības saites. Pat ne karalis. Tikai laulātie paši.

Tādēļ arī Ronada nogalināja Boordu, es pēkšņi sapratu. Ne greizsirdības dēļ… bet lai kļūtu par Karaļa mīļāko.

Bet nebija istais bridis par to domāt.

*

Dār. Lūdzu, lūdzu, esi mājās. Lūdzu, esi mājās manis dēļ. Es saucu viņu, mēģinādama uztaustīt saikni, kas mūs vienoja. Tāda taču bija. Es biju pārliecināta. Vai vismaz ļoti, ļoti cerēju.

Mēs gājām pa Brugas ielām es sekoju Karalim dažu soļu attālumā. Viņš šķēla viļņus, un es biju to ieplakā: cilvēki, Karali ieraudzījuši, vienlaikus tiecās pēc viņa un baidījās pienākt par tuvu, viņi klanījās un māja, mīloši un laimīgi, un bezgala noguruši gluži kā novītušās ziedu vijas pie mājām. Visa pilsēta smaržoja pēc vīstošiem ziediem salds, reibinošs iznīcības aromāts. Un Karalis bija mīlēts. Ikviens solis šķita lēns un baudpilns, it kā mēs būtu iekāpuši lēnā pateicības upē. It kā mēs ietu pa neskartu pļavu, kurā zāle sniedzas līdz viduklim un ikviens zieds tiecas pēc saules, kas bija Karalis.

"Tas viss var būt tavs." Karalis pasniedzās pēc manis, aplika roku man ap pleciem, sniegdams man daļu savu sajūtu. "Es negribu teikt, ka tas ir viegli, bet šī ir tava atlīdzība. Nesaki, ka ar to nepietiek. Nesaki, ka tev ir vienalga."

Man nebija vienalga. Es arī mīlēju šos cilvēkus un savā ziņā ari Karali lai cik ļoti ari viņš būtu mainījies. Tikai ai, Dār, lūdzu, esi mājās un esi ar mani, es esmu iekūlusies tādā ķezā! Es negribu dzīvot pie Karaļa kājām.

Un Dārs bija mājās. Viņš stāvēja dārza malā, skatījās, kā mēs tuvojamies, skatījās, kā cilvēki noliecas mūsu priekšā kā pārgatavojušies labības stiebri. Viņš nepakustējās. Viņš pat nesmaidīja.

"Ienāc, mans Karali," viņš teica. Tad satvēra manu roku. "Prieks tevi redzēt, Vega."

Mana roka viņa plaukstā abās viņa plaukstās un mirklis, kad es ieskatījos viņa acīs, kas bija tumšu vētras debesu krāsā. Dārs satvēra manas rokas, un Karalis vairs mani neturēja. Es plūdu no viena pie otra kā medus ne uz mirkli nepaliekot viena.

Mēs sēdējām virtuvē, kuras smaržu es tagad jau pazinu žāvēti augi un svaigi cepta maize, un saldumi varbūt Angei. Dārs viņu bija aizsūtījis uz tirgu pēc produktiem, piekodinādams nesteigties un neiekļūt nepatikšanās. Par pēdējo gan nekādas pārliecības nebija pēc Anges smaida spriežot, viņa bija plānojusi tikai netikt pieķerta.

"Es nezināju, ka starp jums ir šāda saikne," Karalis teica. īpašu prieku viņa balsī gan nevarēja just.

"Tu zināji, Karali," Dārs mierīgi teica. Man uz bridi aizrāvās elpa.

"Kopš kura laika?" Karalis atbalsoja manas domas.

"Kopš galavārda. Tu taču redzēji, ko es pret viņu jūtu, vai ne?"

Karalis saviebās. "Jūtas nav saikne."

Es pēkšņi aptvēru, ka sēžu pie galda Karaļa pusē, bet Dārs sēž otrā pusē viens pret mums abiem.

"Brugai viņa ir vajadzīga." Karalis uzlika savu roku uz manas. "Tavai pilsētai viņa ir vajadzīga. Atsakies."

Es atbrīvoju savu plaukstu. Tad piecēlos. Es kustējos lēni kā sapnī, cīnoties pret Karaļa varas straumi. Un savu pašas nedrošību un bailēm. Viņam taisnība, Brugai mani vajag. Un ko gan es zinu par Dāru? Un man taču jāmēģina viņus glābt. Vēlreiz un vēlreiz.

"Tu viņu iztukšosi. Tu viņu izmantosi. Un viņa…" Dārs nepabeidza teikumu.

Viņa kļūs tāda pati kā Ronada.

Es paspēru vēl vienu soli tuvāk Dāram.

"Vai tad tu viņu neizmantoji? Vai tad tu viņu nepaņēmi sev tad, kad viņa bija visievainojamākā?" Karalis acīmredzami labi pārzināja Dāra vājās vietas. "Un kāpēc tu pēkšņi tā rīkojies? Pēc visa, ko esi darījis Brugas labā?"

Dārs satvēra manu roku. Tikai pašus pirkstu galiņus. Viņa plauksta bija vēsa un mitra.

"Un kāpēc lai viņš tā nerīkotos?" Es pagriezos pret Karali. Skatīties uz viņu bija kā ar atvērtām acīm iet stiprā pretvējā, saulē un smiltīs. "Kāpēc viņam būtu jāziedo viss? Viņš jau ir ziedojis visu savu dzīvi visu savu spēku -, un cilvēkiem tas liekas pašsaprotami. Kāpēc lai viņš atteiktos ari no manis?"

"Un kas tad tu viņam esi?" Karalis vairs neslēpa dusmas. Man bija jāsamiedz acis, lai izturētu viņa skatienu, un jāatbalstās pret galdu, lai noturētos kājās.

Es nezināju, kas es esmu Dāram. Jā, es atcerējos mūsu kopīgos mirkļus, es atcerējos viņa auguma siltumu un to, kā viņš mani atbalstīja, es zināju, ko viņš man ir sniedzis. Bet ko es varēju sniegt viņam?

"Liec Veģu mierā," Dārs teica. Viņa balss bija pavisam mierīga. Viņš pievilka mani sev klāt, un pēkšņi es atrados viņa klēpī, it kā nekur citur man nemaz nebūtu jābūt. "Es viņu mīlu, un ar to tev pietiks gan kā vīrietim, gan karalim."

"Es vakar biju viņas prātā," Karalis teica. "Es būtu pamanījis, ja viņa justos mīlēta."

"Man tā arī nesanāca viņai to pateikt," Dārs atbildēja. Viņa rokas stingri aptvēra manu vidukli, it kā viņš būtu gatavs mani aizstāvēt ar spēku, ja vajadzētu. Es cerēju, ka līdz tam nenonāks visa šī saruna jau pamazām kļuva absurda, un man sametās kauns par viņiem abiem.

Iespējams, Karalis to sajuta. Katrā ziņā viņš neturpināja strīdu.

"Labi. Tad es pasludinu jūs par vīru un sievu. Nosviniet, ja gribat." Viņš piecēlās, uzmeta mums vēl pēdējo skatienu un aizgāja.

Kad durvis aiz Karaļa aizvērās, es nodomāju, ka nu gan man vajadzētu justies atvieglotai.

Es tā nejutos.

Es biju precējusies.

*

Es mēģināju izslīdēt no Dāra klēpja, bet viņš pat nedomāja laist mani vaļā.

"Pagaidi." Dārs nepacēla balsi, bet tas man netraucēja saprast, ka viņš ir dusmīgs. Es sastingu un gaidīju. Saules gaismā dejoja putekļi, un es centos tiem izsekot.

"Sasodīts, Vega! Visu šo laiku tu izlikies, ka tev ir vienalga ka tu mani pat neievēro. Es jutos kā nolādēts dzīvnieks, es mēģināju piekļūt tev tuvāk un man tas izdevās tikai tad, kad tu biji pārāk slima un nogurusi, lai pretotos. It kā es būtu tev dziednieks, un tikai. Un tagad tu ierodies pie manis kopā ar Karali un paziņo, ka esi ar mani gulējusi."

"Bet es gulēju," es vārgi teicu. "Pagājušonakt."

"Tu biji aizmigusi! Un es spēju aizmigt tikai no rīta. Un, kad es pamodos, tevis vairs nebija."

"Nu, paskaidro to visu, un mēs varēsim šķirties," es teicu. "Pa šo laiku Karalis jau būs sapratis, ka es vienkārši negribu būt ar viņu."

"Tas gan būtu sirsnīgi," Dārs atteica. "Dārgo Karali, mēs ar Veģu patiešām gulējām kopā, bet viņa acumirklī aizmiga. Es domāju, ka es par to varētu izlielīties visai pilsētai."

Es riskēju paskatīties uz Dāru, cerēdama ja jau viņš sācis jokot, varbūt viņa dusmas nav tik lielas.

"Piedod," es beidzot teicu. "Es nepadomāju par to, kā tas izskatīsies no tavas puses. Es vienkārši neredzēju citu veidu, kā izvairīties no Ronadas vietas ieņemšanas. Man ļoti žēl."

Protams, tajā brīdī man ienāca prātā ļoti daudz citu labu ideju. Es būtu varējusi vērsties pēc palīdzības pie Zaķa. Es būtu varējusi laisties lapās. Izlikties, ka piekritu, un tad pazust. Padomāt vēl drusciņ un atrast kādu risinājumu. Bet nē, man, protams, vajadzēja izvēlēties tieši šo.

"Es tev neticu," Dārs teica. Viņš pagrieza manu galvu tā, ka man nekas cits neatlika kā vien skatīties viņam acīs. Viņa seja bija ļoti tuvu.

"Es tiešām nožēloju," es nočukstēju.

"Nenožēlo vis." Un Dārs mani noskūpstīja. Viņa lūpas bija stipras un prasīgas, nepavisam ne tādas, kādas es tās biju iztēlojusies. Un kāpēc es vispār ko tādu biju iztēlojusies? es izmisīgi domāju, cenšoties nepazust Dāra apskāvienā. Viņa rokas vairs nebija dziednieka rokas, tās cieši satvēra mani un pievilka tuvāk. Mēs pazudām abi, es zinu, mēs pazudām kā atvarā mums nebija laika elpot un arī ne mazākās vēlēšanās. Es pavēru lūpas un pieskāros viņa matiem, viņa pleciem un mugurai, un dzirdēju, kā viņa vaids atbalsojas manā ķermenī. Ne jau viņš vienīgais varēja būt prasīgs un stiprs.

Dāra augums, viņa pieskāriens nekas nebija tāds, kā es biju iztēlojusies. H bija pēdējā saprātīgā doma, un tad jau es gulēju uz grīdas, viņa rokas uz maniem matiem. Man nebija iespēju pateikt viņam, ka sāp, un nebija arī vēlēšanās. Saules gaisma acīs, kad es tās atvēru, lai ieskatītos viņam sejā. Viņš vēl joprojām izskatījās sasprindzis un nikns, un es pievillcu viņu tuvāk, lai varētu viņu noskūpstīt.

Un viņš skūpstīja mani, un es nospriedu, ka viņš var dusmoties uz mani, cik vēlas ja vien ikreiz pēc tam viņš mani noskūpstīs.

27. nodaļa

"Griez atpakaļ! Griez atpakaļ!"

Bet svarīgāko nevar pagriezt atpakaļ: ne laiku,

ne vārdus, ne izvēli.

no Rongas "Stāsta par diviem draugiem"

Pirmie vārdi, ko es izlasīju patstāvīgi:

"ES NE-VA-RU. ES TO NE-DA-RĪ-ŠU. PAT JA MAN JĀ-NOMIRST.

ES AIZ-E-JU.

NA-DORS."

Viena vienīga zīmīte, atstāta uz viņa galda, aiznesta Karalim, kaut kādā veidā kļuvusi zināma visiem magiem. Dienu pirms Ronadas nāvessoda, kurš Nadoram bija jāizpilda.

Es izlasīju šīs zīmites norakstu stingrā Dāra vadībā. Tā bija daļa no manām lasīšanas nodarbībām, kuras notika pamīšus ar ēdiena gatavošanas stundām (izrādījās, bruonu virtuve man patika tikpat maz kā kilri virtuve, bet Dārs bija apņēmies mani pāraudzināt).

"Tu domā, ka viņš ir miris?"

"Visticamāk," Dārs atbildēja. "Ja nu vienīgi viņš paspēja gana ātri izkļūt ārpus Brugas robežām. Tā kā Brugas likumi nav spēkā citās pilsētās, tad varbūt bet tikai varbūt viņš varētu izdzīvot Grāā vai kādā citā pilsētā, pat ja ir novērsies no šejienes likumiem."

Es īgni noburkšķēju kaut ko par to, kāpēc vispār vajadzēja viņam likt sodīt ar nāvi pašam savu māsu. Ir taču jādomā, ko tu nodari un kam, pat tad, ja tas ir trepanēts mags bez izvēles iespējām, pat tad, ja tas nav pats iemīļotākais cilvēks pilsētā.

"Nāvessodi viņam nekad nav sagādājuši grūtības," Dārs atbildēja. "Man šķiet, ka neviens pat neiedomājās… un es pat nezināju, ka nāvessodu izpildīs viņš."

Es ari par to nebiju domājusi. Mēs abi bijām pārāk aizņemti ar laulības dzīvi visiem tās aspektiem. Es nezinu, vai tas ir pietiekams attaisnojums. Jā, es gandrīz vienmēr biju kopā ar Dāru. Jā, viņš reti izlaida mani no rokām. Kad mēs devāmies pastaigās, cilvēki smaidīja, it kā tas viss būtu aplam smieklīgi; Dārs teica, ka viņi nekad neesot pat cerējuši, ka viņš apprecēšoties.

Nu protams, jo viņš taču nevarēja iegūt Ronadu, es nodomāju. Mēs par viņu nerunājām. Dārs negribēja par viņu domāt, un es neuzstāju galu galā es biju vainīga viņas atmaskošanā un vainīga ari pie viņas gaidāmā nāvessoda. Man pietrūka drosmes par to runāt.

Katru nakti es sapņoju par visu, kas varētu mūs šķirt: nāvi un bēdām, un nodevību. Es izmisīgi ķēros pie katra mirkļa, ko mēs pavadījām kopā. Reizēm es prātoju vai viņš baidās par mums tāpat, kā to daru es? Bet es par to nerunāju, ja nu gadījumā viņš tā nejutās. Kāpēc gan viņu uztraukt? Ja visam bija lemts beigties, tad nedaudz laimes bija viss, kas mums piederēja. Pietika ar to, ka es uztraucos.

"Mums tiešām ir jāiet?" es klusi jautāju.

"Jā, Vega. Es saprotu, ka tu to nevēlies es arī ne. Bet mēs esam magi, un tas ir mūsu pienākums. It īpaši tagad, kad tu vairs neesi mācekle."

Un tā bija taisniba. Es biju palūgusi, lai Zaks noslēdz manu apmācību ne tāpēc, ka justos gana pieredzējusi un zinoša, bet tāpēc, ka mēs abi ne spējām, ne gribējām turpināt skolotāja un mācekļa attiecības. Mans plāns bija vispirms iemācīties lasīt un pēc tam patstāvīgi apgūt visu, kas nepieciešams, ar citu magu palīdzību. Tātad es formāli biju mags, lai ari par to liecināja vien neuzkrītoša lentīte ap pieri.

Dārs paberzēja manus saspringušos plecus. Es būšu ar tevi. Katru mirkli, viņš nodomāja. Tā vai ļoti tuvu tam. Un man tevi vajadzēs, es nodomāju pretī un piekļāvos viņam tuvāk.

Un viņš mani noskūpstīja.

Tās bija dienas, kad mēs slīkām neziņā un sapnī, bēgdami no kaut kā tāda, ko nevēlējāmies redzēt, aizturējuši elpu ja nu gaiss ap mums būtu inde.

Es nekad tevi neatstāšu, kāds no mums nodomāja, un es pat nezināju, kurš.

Visa pilsēta bija aizturējusi elpu.

Mēs bijām uz kraujas upes malā, kur bija jānotiek nāvessodam. Visi Brugas magi stāvēja klints malā, un dziļi zem mums mutuļoja upe, kas aprīs un aizskalos asinis lielāko daļu. Augstu debesīs bija saule, tās spožā gaisma žilbināja man acis, un es jutu tajās krājamies asaras. Ronada bija sasieta un nometusies uz ceļiem Karaļa priekšā, bet Karalis atbalstījās pret mūžsenu zobenu. Es nejutu neko tikai Dāra roku sev ap pleciem. Tikai viņu sev blakus.

Tā nedrīkst.

Es paspēru soli sāņus.

"Kas noticis?" viņš nočukstēja tik klusi, ka tikai es to sadzirdēju.

"Man jājūt, kas notiek. Es negribu, lai tas sajaucas ar tavu pieskārienu."

Es zināju, ka viņš grib strīdēties. Un viņš to būtu darījis, ja šis mirklis nebūtu tik kluss, iesalis saules staros. Ja šis laiks nebūtu tik nospriegots. Viņš būtu teicis mums kopā ir jāiet tam cauri. Viņš būtu teicis Vega, tu esi mana sieva, tu esi mana vienīgā. Es būšu tev blakus priekos un bēdās, un visā, kas ir pa vidu. Kāpēc tu negribi, Vega, mana Vega.

Un es atkal būtu pakļāvusies vēl reizi, vēl vienu reizi -, lai tikai viņu nesāpinātu. Jo es negribēju, lai viņš zina to, ko zināju es: ka tas nevar ilgi turpināties. Nekas nevar.

Bet šis mirklis bija mans.

Ronada. Sieviete, kas bija mans draugs un mans nodevējs, mana ienaidnieka ienaidniece, mana mīļotā mīla. Viņas ķermenis, tik smalks un graciozs. Viņas seja pavērsta augšup viņa skatījās Karalim acīs. Ne mazākās nožēlas, ne mazāko baiļu sākumā es domāju, ka viņu skāris cietuma neprāts. Bet nē, Ronada bija pārāk rāma, lai tas varētu būt neprāts. Viņa bija pārāk mierīga, pārāk padevīga.

Uzticīga savam liktenim.

"Mani ļaudis!" Karalis vērsās pie visiem un neviena. "Mūsu pilsētu jau sen vajā hrīlu lāsts. Mēs esam dziedināti bet ne visi. Dažus no mums ļaunie gari pārņēmuši tik ļoti, ka izdzīšana ir neiespējama. Reizēm mēs pat nezinām, kas viņi ir, līdz pienāk nodevības mirklis. Hrili ir pacietīgi. Viņiem ir visa mūžība laika. Neviens no jums nav drošībā ja vien jūs nesargā pilsētas spēks, ja vien jūs nesargā Karaļa spēks."

Viņš ļāva šiem vārdiem iesūkties cilvēku prātos. Viņš ļāva, lai cilvēki paskatās cits uz citu, prātojot nez, kurš no viņiem ir apsēsts? Vai kaimiņš ar aizdomīgi dējīgajām vistām? Vai arī veikalnieks, kas mūždien uzliek pārāk augstu cenu kazas sieram? Kāds no mums. Jebkurš no mums.

"Tikai Karalis var skaidri noteikt, vai cilvēks ir apsēsts. Vienīgi Karalis var jūs izglābt un izārstēt. Jo hrili var pārņemt jūsu ķermeni un prātu bet jūsu gars var tapt attīrīts. Lūk, skatieties, kas ir nodarīts vienam no mums."

Karalis pacēla zobenu un noguldīja tā galu uz Ronadas pleca tieši pie auss.

"Runā," viņš klusi teica.

"Tava griba un tavs zobens var mani attīrīt, Karali," Ronada teica. Viņas balss bija skaidra un skaļa un viņas acīs bija asaras.

Es viņu tādu nepazinu.

"Mani var glābt no nolādēto varas, un mans gars var celties pret sauli. Tikai uzticoties tev, mans Karali," viņa teica.

lās bija muļķības. Viņa zināja, es zināju, un ari Karalis zināja, ka nebija nekādu nolādēto, nekādu hrllu, kas būtu viņu apsēduši. Viņa bija tikai godkārīga slepkava tad kāpēc lai viņa piedalītos šajā izrādē?

"Mans ķermenis mirs, bet es dzīvošu tevī, mans Karali."

Un tomēr viņa nemeloja. Viņa nebija spiesta to teikt, viņa ticēja ikvienam vārdam bet kāpēc?

"Es esmu gatava."

Un Karalis uz mirkli pieskārās viņas vaigam, kas bija mitrs no asarām.

"Es tevi mīlu," viņa veidoja vārdus ar lūpām. Nekas un neviens viņu nedzirdēja.

Es paskatījos uz Karaļa seju, profilā, plīvuru segtu un varbūt tā bija tikai ēnu spēle, bet man šķita, ka viņš pasmaida. Tad ar abām rokām satvēra zobenu un pacēla to gaisā.

Ronada viņu mīl. Viņa mīl Karali un vienmēr ir viņu mīlējusi. Viņa to visu ir darījusi Karaļa dēļ.

"Nē," es nočukstēju un spēru soli uz priekšu, lai aizsargātu Ronadu, lai apturētu Karaļa zobenu, lai apstādinātu šo mirkli, šo briesmīgo kļūdu.

NĒ!

Es nezināju, kas tas bija, bet laiks palēninājās, arī manas kustības kļuva lēnas, un zobens lēni krita lejup, lēni kā sudraba asins rit no seklas brūces debesīs. Es nevarēju pakustēties vai parunāt.

Dārs bija apskāvis mani, viņš mani turēja cieši un maigi. Es jutu, kā mans ķermenis pret manu gribu atslābst un atbalstās pret viņa plecu. Es nevarēju pakustēties.

Man viņa jāglābj, es drudžaini domāju es nevarēju parunāt, bet zināju, ka šajā mirklī viņš dzird manas domas. Viņa nav vainīga, saproti? Ronada nav vainīga!

Nedari to. Dāra balss manā prātā bija pavisam skaidra un rāma. Es pat nebiju zinājusi, ka starp mums ir šāda saikne vēl ciešāka nekā tā, kas bija starp mani un Zaķu toreiz, bērnībā.

Laid mani vaļā!

Ne tagad, Vega. Pagaidi.

Zobens slīdēja lejup, no tā atspīdēja gaisma viens mirklis, mirdzums, saules atspulgs metālā, ko drīz klās asinis.

Vai tad tu negribi viņu glābt? Tā ir Ronada, Dār!

Tu taču zini, ka viņa ir slepkava. Tu pati to pierādīji.

Jā, bet tas nav viss!

Gana.

Un es jutu, kā asinis sāk ritēt straujāk, un es pēkšņi sajutu nepārvaramu vēlmi būt pie Dāra sajust viņa rokas, viņa apskāvienu. Nekas cits vairs nebija svarīgi. Es nevarēju ne pakustēties, ne domāt, jo vēlējos tikai vienu būt kopā ar viņu, būt tur, kur esmu piederīga… šeit. Pie viņa.

Nedari tā, ne tagad, es ar pēdējiem spēkiem lūdzu, un pat šī doma bija lipīgi salda un iekāres pilna.

Laiks atguva ātrumu, un zobens pāršķēla Ronadas kaklu. Asins straume apšļakstīja man kājas tā bija silta un maiga kā ūdens, kā spļāviens kā manas asinis, sakarsušas saulē un pieskārienā.

Pūlis atviegloti nopūtās, un es jutu, kā mans augums vibrē šajā nopūtā. It kā mēs visi būtu mūzikas instruments un Karaļa zobens būtu ieskandinājis sev vien zināmu akordu.

Es raudāju, jo raudāja visi.

Un manas asaras bija rūgtas tās bija laimes un atvieglojuma asaras, bet rūgtas.

Es zināju, ka nespēšu sev to piedot.

*

Es negāju mājās. Man vairs nebija vietas, ko es gribētu saukt par mājām. Es devos augšup gar upes krastu, līdz atradu strautiņu, kurā nomazgāt pie kājām piekaltušās asinis. Auksti. Dārs mani sauca, bet es aizslēdzu sevi, es biju neredzama, nejūtama. Es nezināju, ko manī vēl varētu just, un es nevēlējos par to runāt, nevēlējos skaidrot, jautāt, atbildēt. Viņš man teiktu, ka ir vēlējies pasargāt mani no pašas neapdomības, no Karaļa dusmām, no neizbēgama soda, jo galu galā cik tad ceremoniju es varu izjaukt un tikt sveikā cauri? Es atbildētu, ka man vienalga un es labāk izciešu sodu no ienaidnieka nekā pazemojumu no drauga. Un ka neviens, pat vistuvākais, nedrīkst mani aizturēt, vismaz ne tad, kad es gribu darīt muļķības. Un viss sāktos no gala, nesaprotot, ka es patiešām tā domāju, un mēs nespētu viens otru pārliecināt, un mēs samierinātos. Visvairāk es baidījos par to, ka mēs samierinātos.

Es klejoju, līdz atnāca nakts un debesīs iedegās zvaigznes. Visas debesis zvaigžņu pilnas. Tad kāda no tām krita, un es nevarēju pat saprast, no kurienes, es neredzēju, ka debesīs kādas trūktu. Un es neraudāju. Bet es ari nebiju to pelnījusi.

Beidzot es griezos atpakaļ uz pilsētu. Nē, ne uz mājām, kas vairs nebija mājas. Uz pili. Es nezinu, pa kuru laiku es biju pazaudējusi kurpes, un sīki akmentiņi griezās man pēdās, bet es labprāt pieņēmu gan nogurumu, gan sāpes.

Es redzēju gaismu spīdam Zaķa durvju spraugā un pieklauvēju, zinādama, ka arī viņš šonakt nespēj gulēt. Viņš mani ielaida, iespējams, zinādams, ka es esmu vienīgā, kas varētu klauvēt tik vēlu. Uz galda bija piemiņas maltīte un iedegta svece. Bija ļoti kluss. Un šajā klusumā es beidzot varēju raudāt, un Zaks aplika roku man ap pleciem.

Visu šo laiku es biju cerējusi, ka tā ir kļūda, ka tas ir brīdinošs sapnis, ka tā ir kāda smalka izrāde, lai noskaidrotu, kam es esmu uzticīga. Bet nē. Tas nebija ne sapnis, ne māns.

Ronada bija mirusi.

28. nodaļa

*

Viņš gribēja sadziedēt savu lūzušo sirdi un atrast medu, kas mazinātu tās rūgtumu, līdz saprata, ka drīzāk radīs to no jauna.

No Nīnas pārstāstītās "Pasakas par Džo Zeltīto"

Mēs ar Zaķu sēdējām viņa istabā, kas lēni satumsa, un svece uz galda sniedza mums vienīgo gaismu.

"Vai tu vari pārraut visas manas saites?" es jautāju Zakam. "Pilnīgi visas. Vienkārši pārrauj."

Viņš neprasīja, kāpēc. Es nezinu, cik daudz viņš bija sapratis vai viņš bija sapratis, cik dziļi Dārs bija mani ietekmējis, cik stipri mani aizturējis. Vai viņš zināja, ka es negribēju pieļaut šādu saikni ne ar vienu.

Varbūt viņš domāja, ka es vispār nespēju nevēlos būt kopā ar kādu. Iespējams, arī tā bija taisnība.

"Ja tu būtu vājāka, tad jā. Un ari tikai tad, ja izveidotu jaunu saikni ar mani. Bet to, es pieļauju, tu nevēlētos."

"Nē." Es pamanījos pasmaidīt, lai ari acīs vēl joprojām riesās asaras. "Es pietiekami daudz ziedoju, lai tiktu vaļā no iepriekšējās. Un arī tagad es nedomāju, ka būtu pilnīgi brīva no tevis."

"Un ari nekad nebūsi," Zaks atbildēja. "Tā ir viena no maģijas ēnas pusēm. Tu nekad neesi brīva. Reiz radusies saikne paliek vienmēr… Tā var kļūt vājāka, tā var mainīties, bet tā nepazūd."

"Es varu vismaz mēģināt."

"Tu vari mēģināt. Mēs visi to darām, kad dzīves laikā uzkrātās saiknes kļūst neizturami smagas. Mēs tās cenšamies nopurināt vai izdeldēt tiktāl, ka tās kļūst vieglas, gandrīz nejūtamas. Mēs dodamies prom, mēs bēgam no savām mājām un cilvēkiem, kas mūs pazīst, un saites izstiepjas, tās kļūst tievākas un vieglāk panesamas. Es to esmu darījis. Un arī tu. Tas nav ideāli bet es nezinu nevienu labāku veidu. Neko, kas būtu tīrs un nesāpīgs."

"Es negribu, lai tas ir nesāpīgi," es teicu. "Es neesmu pelnījusi."

Viņš piesēdās man tuvāk un piesardzīgi saņēma manu roku, labi zinādams, ka es to varu ņemt ļaunā.

"Sākumam kad sāp visvairāk tā domāt ir labi," viņš klusi teica. Viņa āda bija sausa un viegla, kā jau tas mēdz būt ar veciem ļaudīm. Es prātoju, cik drīz viņam jāmirst un vai viņš gaida šo mirkli. "Bet, Vega, neieslīgsti pati savā vainas apziņā. Tā kļūst par sevis žēlošanu vēl pirms tu pati to apzinies. Dari, kas jādara, un dodies tālāk."

Es nopūtos. "Tev viegli pateikt."

"Nu re. Sāc žēlot sevi, kā jau es teicu?"

Es pat iesmējos. "Labi, taisnība."

"Vai tu varēsi gulēt? Līdz saullēktam vēl ir vairākas stundas."

Es papurināju galvu. Mani biedēja jau pati doma par mēģinājumu gulēt par aklu skatīšanos tumsā, par bailēm no sapņiem, ko varētu redzēt, par domām, kas nebeidzamas mutuļotu man apkārt. "Es palikšu nomodā. Tu vari gulēt es varu iet, ja tu vēlies."

Mēs abi palikām nomodā līdz pat ritam. Lielākoties mēs klusējām. Reizēm mēs runājām, mēģinot uztaustīt vārdus un domas, kas pārāk nesāpētu, piesardzīgi kā dejotāji uz nefrita lauskām.

Bet rītausmā mani sasniedza Karaļa sauciens, un es

zināju, ka man ir tam jāpaklausa.

*

Karalis mani jau gaidīja. Es stāvēju viņa istabā, un mani bija ietvēris klusums tumša, miglaina masa, kas man traucēja pat klausīties viņa vārdos, kur nu vēl runāt pašai.

Ari Karalis šķita tumšs un drūms, piesūcies nāves, pieēdies pūļa nežēlīgā prieka, aplipis ar Ronadas asinīm. Es centos nedomāt par viņu ļaunu kaut vai tāpēc, ka domāt ļaunu vispār nav labi, bet man neizdevās.

"Nu, kā klājas tavai laulībai?" Karalis apjautājās. "Vai viss ir tā, kā tu to iztēlojies?"

Viņš smaidīja. Es skatījos viņā cauri klusumam un tumsai un jutu, kā manī pamazām iedegas dusmas. Dusmas tas bija labi. Tas bija kaut kas jauns.

"Es tev piedāvāju visu, ko varēju," Karalis turpināja. "Es biju pilnīgi godīgs. Bet tu izvēlējies to, ko izvēlējies… Protams, ir jau patīkamāk samelot sev un citiem un vēl jo patīkamāk, ja tu vari izlikties, ka savu brīvību atdevi netīšām un negribot. Līdz beidzot…" viņš sasita plaukstas, un es satrūkos. "Caps! Tu esi noķerta, piesieta, tu piederi citam."

"Es nevienam nepiederu," es teicu. Es nezināju, vai tā ir taisnība, es nezināju, kas ar mani notiks, kad pāries šis mēmums un nejūtīgums, vai man būs nenovēršami jāatgriežas pie Dāra vai varbūt es varēšu atrast sev kaut nosacītu brīvību. Bet ne jau Karalim es atzīšos savās šaubās.

"Tak nesatraucies, mīļā. Nebrīvei ir savas priekšrocības. Tev vairs nav jābūt par visu atbildīgai. Tev vairs nav jāmēģina neko mainīt vai glābt. Neviens no tevis to vairs negaida. Un neviens nedomās, ka tu esi vainīga. Tev nebija izvēles."

"Ikvienam ir izvēle. Es kļūdījos."

"Kļūdījies." Karalis paliecās uz priekšu, un viņa laisko sejas izteiksmi nomainīja cita skarbāka. "Kas īsti ar tevi notika nāvessoda laikā?"

Es uz mirkli pārdomāju, ko teikt, bet tad sapratu, ka vairs nevēlos izlikties un slēpties.

"Es zinu, ka tu to visu sarīkoji."

"Ko tieši?" Viņš uzvedinoši pasmaidīja.

"Boorda nāvi. Bērnu saindēšanu. Melus par hriliem lai iedvestu cilvēkos bailes no neredzama ienaidnieka."

"Tiešām? Tavuprāt, es noindēju Boordu?" Viņš pacēla uzaci.

"Kāpēc gan tev tas būtu jādara? Tev bija Ronada, kas to labprāt izdarīja tavā vietā. Bet viņa nebūtu tikusi pie džeilaja, ja tu nebūtu nodrošinājis Lugām brīvu ieeju pilsētā. Un, ja tu nezinātu, kas ir patiesais vainīgais, tu būtu licis šo notikumu rūpīgi izmeklēt."

"Varbūt es tāpat būtu to licis," Karalis piezīmēja. "Bet uzradies tu un uzņēmies atbildību par grūtāko. Tu izdomāji, ka visa vaina ir raktuvēs un hrīlos. Saderam, ka tieši tāpēc tu dusmojies jo biji tikai daļa no plāna. Gluži tāpat kā Ronada."

"Viņa to visu darīja tikai tāpēc, ka tu to vēlējies."

"Katram ir izvēle, vai tad ne?" Karalis iesmējās. "Es nevienu bridi neliku, lai Ronada nogalina savu vīru. Es tikai devu viņai iespēju izvēlēties. Nu, un man pašam vajadzēja džeilaju, lai būtu vieglāk valdīt pār pilsētu. Ja džeilajam bija arī citi pielietošanas veidi un ja viņa to varēja izmantot, lai atgūtu brīvību, kāpēc gan lai es iebilstu? Vai tad cilvēks var ko iebilst mīlestībai?"

"Un tad tu viņu nogalināji. Lai ari viņa tevi mīlēja."

"Viņa nebija normāla. Viņa vairs nezināja robežas. Viena muļķīga dziesma un viņai jau visur rādījās atmaskošana. Un viss, ko viņa gribēja sev dabūt… Un sapņi. Vai tu zini, kā ir gulēt blakus mīļākajai, kura redz tikai murgus? Protams, nezini. Dārs taču ir tik normāls. Tik pareizs un labs. Vai vismaz bija līdz sapinās ar tevi."

"Varbūt Ronadai bija sirdsapziņa. Atšķirībā no tevis."

"0 jā, sirdsapziņa viņai bija. Viņa vēlējās, lai viņu soda. Un tā nu es izdarīju to, kas jādara. Viņas pašas labā. Un visas pilsētas labā jo mags, kas jebkurā brīdī var sajukt prātā, nenāktu par labu pilsētai. Katrā ziņā ne tik mazai pilsētai kā Bruģa."

Es sakodu zobus. Viņam bija atbilde uz visu, bet es zināju, ka neļaušu sevi pārliecināt.

"Viņa tika sodīta. Bet tu?"

"Vēlies gulēt ar mani un redzēt, kādi sapņi rādās man?" Karalis pasmaidīja, bet viņa prieks par šo sarunu šķita kaut kur pagaisis. "Es neesmu radīts, lai būtu Karalis, Vega. Es netiku tam audzināts un mācīts, un man nekad nav bijis pietiekami daudz spēka. Bet, kad nomira zēns, kuram bija jākļūst par karali, man bija jāieņem viņa vieta un neviens man neprasīja, vai es esmu tam gatavs vai ne. Bet labākie Brugas magi bija miruši un Zaks bija prom. Es tā ari neiemācījos visu, kas man bija jāprot. Tāpēc man bija vajadzīga Ronada. Un džeilajs. Un tu."

"Tā nedrīkst."

"Nedrīkst? Nu, un kā tad drīkst? Ko, tavuprāt, es varu darīt? Ļaut, lai mana pilsēta iet postā, lai tā sabrūk bez kārtības un vienotības? Padoties, atzīt grēkus un saņemt sodu ja vien kāds gribētu mani par tiem sodīt -, un ko pēc tam? Vai tu pazīsti kādu, kas to darītu labāk nekā es? Kādu, kas gribētu? Varbūt tu pati, ko?"

Es klusēju.

"Tāda ir maģija. Tikai tā tas notiek, ne citādi. Jo vairāk tev ir spēka, jo mazāk izvēles. Tagad tu esi viena no mums un Brugā nav pietiekami daudz magu. Tāpēc savācies, tiec galā ar sevi un atrodi sev darbu. Varbūt tu ar savu neremdināmo vēlmi pēc taisnības gribēsi ieņemt Nadora vietu?"

Es neko neteicu. Viņš taču jau zināja, ka es nevēlos spēlēt pēc viņa noteikumiem, bet kāda jēga to teikt? Bez tam man nebija, ko iebilst.

"Tu pieradīsi. Tu atradīsi darbu, kas ļaus tev justies vajadzīgai. Kā Dārs, kas domā, ka, dziedinot cilvēkus, var atmaksāt par visām emocijām, kuras saņem pretī. Kā Zaks, kas domā, ka var palīdzēt citiem nekļūt tādiem kā viņš. Kā Ronada, kas domāja, ka mīlestība var attaisnot visu. Un tāpēc darīja visu, ko mīlestība viņai prasīja. Un kas ir tavs attaisnojums, Vega?"

Es uzdevu sev šo pašu jautājumu. Un nezināju atbildi. Bet es neticēju es negribēju ticēt, ka tāda ir dzīve. Ka pienāk mirklis, kad tu pārstāj cīnīties un vienkārši atrodi sev attaisnojumu.

"Dodies atpakaļ pie Zaķa. Vai Dāra, man vienalga. Esi vienatnē. Padomā. Es tevi gaidīšu atpakaļ kad tu būsi izlēmusi, ko vēlies darīt. Atstāsim pagātni aiz muguras un darīsim visu, lai Bruģa kļūtu labāka."

Karalis piecēlās un tuvojās man, bet es papurināju galvu un atkāpos. Viņš neuzstāja.

"Brugai vajag tādus cilvēkus kā tu, Vega," viņš teica. "Cilvēkus, kas vēl spēj atšķirt labu no ļauna."

Tieši tāpēc es te vairs nevēlējos palikt.

"Satiksimies rit," viņš teica.

*

Saule slēpās mākoņos. Es savilku Zaķa dāvināto apmetni ciešāk ap pleciem. Diena izrādījās vēsa un nemīlīga tieši piemērota aiziešanai.

Jo es gāju prom. Atkal. Augšup pa taku uz nedrošo tiltu pāri upei, nesakot ardievas nevienam, tikai Zakam. Nebija neviena cita, no kā es gribētu atvadīties.

Es ļoti centos nežēlot sevi. Tāpēc ar katru soli es pārskaitīju visu, ko biju darījusi aplam, un ar katru soli mana aiziešana kļuva vieglāka. Brugai mani nevajadzēja.

Pie tilta stāvēja kāds cilvēks, ietinies apmetnī, aizsedzies pret vēju un smidzinošo lietu. Sargs? Es saspringu. Varbūt Karalis nojauta, ka es mēģināšu aiziet, un vēlējās mani aizturēt? Un, ja tā, vai man pietiks drosmes un nekaunības paiet garām viņa atstātajam sargam? Bet bija par vēlu griezties atpakaļ. Un nebija cita, drošāka ceļa projām no Brugas un, pat ja bija, ne jau tagad es iešu to meklēt. Es tuvojos tiltam.

Stāvs pagriezās pret mani. Tas bija Dārs.

"Vega," viņš teica.

Es neko neteicu, un kādu bridi ari viņš klusēja. Tad: "Tu taču neiesi prom bez savām mantām."

"Nebija jau nekā daudz," es atteicu, cik viegli vien spēju. Nez kāpēc man šķita, ka tā būs vieglāk.

"Tik un tā. Paņem." Dārs sniedza man mugursomu. "Es tur ieliku ari drusku ēdiena. Ceļam. Un vēl šo to, ko tu vari pārdot, ja vajag naudu."

Es pēkšņi sajutos vainīga un jau pēc mirkļa sadusmojos. Ko viņš no manis gribēja?

"Neatsakies. Un nesaki paldies. Vai ko nu tu gribēji teikt." Dārs ieskatījās man sejā, un es samirkšķināju acis, nesekmīgi cenšoties izprast viņa sejas izteiksmi. Izskatījās, ka arī viņš ir piedzīvojis negulētu nakti. "Vienkārši paņem to visu, labi? Lūdzu. Citādi es uztraukšos."

"Kā tu zināji, ka es dodos prom?"

"Tu taču vienmēr tā dari, vai ne, Vega?" Dārs paraustīja plecus un pasmaidīja. "Tu nespēj piedot, tu nespēj aizmirst. Tāpēc tu aizej. Un ceri, ka pāries."

"Tev ir labākas idejas?" Es atkal dusmojos. Vai varbūt tās bija tikai skumjas.

"Nē." Viņš paspēra soli man pretī, un es atkāpos. Dārs atkal novērsās un nolika mugursomu slapjajā zemē, laikam sapratis, ka no viņa rokām es to nepieņemšu. "Un diez vai tu gribētu klausīties, pat ja būtu."

"Mēs varētu šķirties," es teicu.

Dārs pašūpoja galvu. "Tas nav tik vienkārši. Es nevaru pārraut šo saikni, ja es vēl joprojām… Es nevaru pārraut šo saikni. Bet Brugas likumi ir spēkā tikai šajā pilsētā. Tu būsi tik brīva, cik iespējams."

Mēs kādu laiku klusējām, un manas dusmas kaut kur pagaisa. Viņš nelūdza man piedošanu. Un pareizi darīja es to nebūtu sniegusi.

"Ko tu tagad darīsi?" es jautāju.

Dārs paraustīja plecus. "Došos atpakaļ uz slimnīcu. Parūpēšos par Angi."

"Pasveicini no manis."

"Protams." Dārs pēkšņi pasmaidīja pavisam īstu smaidu. "Es viņai daudz stāstīšu par tevi. Lai mācās."

"Es diez vai esmu īstais cilvēks, no kā mācīties," es atteicu. Ja vien viņš nebija domājis mācīšanos no manām kļūdām.

"Nenovērtē savu iespaidu par zemu. Jau tagad es zinu ja es viņai nodarītu pāri, viņa varētu mani nogalināt."

Man ari bija jāpasmaida. "Tā ka nemaz nemēģini darīt viņai pāri. Nogalināt savu skolotāju nav diez cik patīkami."

Dārs atkal kļuva nopietns. "Ja tu kādreiz gribēsi mani vēl satikt parunāties, vai tā -, tu taču mani sauksi, vai ne?"

"Protams," es teicu.

"Labi."

Un viņš pagāja man garām uz Brugas pusi. Mēs nepieskārāmies viens otram, un es nepaskatījos atpakaļ, lai noskatītos, kā viņš aiziet, vai varbūt lai redzētu, vai atpakaļ pagriezīsies viņš. Es pacēlu no zemes mugursomu, uzliku to sev plecos un devos uz Grāu. Zem manām kājām šūpojās piekaramais tilts, tas trīcēja lietū, un nostieptās, mitrās virves smeldzīgi čīkstēja.

Es tevi nesaukšu, Dār, es domāju pie sevis. Es nekad tevi nesaukšu vairs.

Content

Melgalve Ieva Mirušie nepiedod

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa