d'Ormesons Žans

Mūžīgais žīds

Žans d'Ormesons

Mūžīgais žīds

,

.

I Jūras muita

♦

Esmu vienīgais cilvēks virs Zemes un varbūt nav nedz Zemes, nedz cilvēka.

Varbūt kāds dievs mani māna.

Varbūt kāds dievs mani nolādējis ar laiku, šo ilgo ilūziju.

Esmu izsapņojis mēnesi un savas acis, kas to skata.

Esmu izsapņojis vakaru un pirmās dienas ritu.

Esmu izsapņojis Kartāgu un leģionus, kas Kartāgu izpostīja.

Esmu izsapņojis Lukānu.

Esmu izsapņojis Golgatas kalnu un Romas krustus.

Esmu izsapņojis ģeometriju.

Esmu izsapņojis punktu, līniju, plakni un apjomu.

Esmu izsapņojis dzelteno, sarkano un zilo.

Esmu izsapņojis globusus un karaļvalstis un sēras rītausmā.

Esmu izsapņojis neizsakāmas ciešanas.

Esmu izsapņojis šaubas un pārliecību.

Esmu izsapņojis vakardienu,

Bet varbūt man vakardienas nav bijis, varbūt es neesmu dzimis.

Kas zina — es sapņoju, ka esmu sapņojis.

Horhe Luiss Borhess

Parasta diena

Tā bija tāda pati diena kā citas. Laiks bija jauks. Pavasaris bija atgriezies Iekšējā jūrā, kas

tolaik bija pazīstamās pasaules centrs.

♦

Tuksnesis

zirgi. Viņš jādams bija noskrējis divus zirgus. Ūdens sapņi, ūdens apmātība. Akmeņu tuksneši. Platas, izsusējušas upes ar svešādiem un apšaubāmiem nosaukumiem. Tālumā — augsti kalni. Sniegs virsotnēs. Karavana līgani līkumoja. Viņš bija gandrīz laimīgs. Viņu priekšā lēca saule.

♦

Jūra

Jūra, jūra — visu laiku jūra. Kopš diviem mēnešiem viņi bija raudzījušies tikai jūrā. Lielākā daļa ļaužu ap viņiem sačukstējās, ka visi iešot bojā. Viņš, Žīds no Seviljas, noguruma mākts, zināja, ka nemirs.

♦

Lielais kanāls

Lielais Kanāls beidzās Svētā Marka laukuma baseinā. Atkal no jauna, vēl vienu reizi Simonām salēcās sirds: viņa acu priekšā pletās tik daudzos gadu simteņos gandrīz nemainījusies lepnības un ūdens pilsēta — trauslumā tērptais mūžības sapnis.

♦

Impērijas nostūrī

Nebija melnās Āfrikas, nebija Amerikas, nedz Jaunzēlandes, nedz Fidži, nedz Tongas, nedz Tibetas, nedz Mongolijas. Nebija Japānas. Visapkārt Iekšējai jūrai pletās varena impērija, kurā dzīvoja daudz tautu, kas runāja daudzās valodās. Pasaule jau bija veca. Tā griezās tāpat, kā griežas šodien. Tā bija aizmirsusi tālos laikmetus, kad gadu simteņiem krājās klusums. Neviens vairs neatcerējās varenās, laiku tumsā pagaisušās katastrofas, kas pavadīja pasaules dzimšanu un tās pirmās konvulsijas. Atmiņu plēnes vēl klīda iztēlē, kuru kopa dzejnieki un ceļotāji. Cauri laikam klīda runas par Iekšējās jūras karaļvalstīm, ko esot iznīcinājusi uguns vai ūdens. Cauri telpai klīda runas par sūtņiem, kas ieradušies no lielas tālienes, no kādas nevienam nezināmas Āzijas dziļumiem un it kā nonākuši līdz pat marmora un zelta pilsētai, kura dusēja uz septiņiem pakalniem Impērijas viducī. Visur valdīja nezināšana, nedrošība, pretrunas un teikas. Bija vajadzīgi neparasti diži prāti, kas spētu ieviest kārtību — lielākoties gan tikai šķietamu — Visuma daudzveidībā un nekārtībā. Nevienam, bez šaubām, nebija ne jausmas par milzīgo mūri, ko neviena nenosauktā zemē tikko bija licis uzbūvēt Ķīnas pirmais imperators, kuru sauca par Ciņu Šihuandi. Neviens nebija neko dzirdējis par Konfuciju vai Laodzi, pat ne par Budu, kaut gan tas jau pirms vairākiem gadsimtiem bija iejūsminājis un pārveidojis miljoniem cilvēcisku būtņu. Kas gan būtu varējis zināt, ka nenoskārstā kontinentā aiz okeāna, kura krastus neviens nebija redzējis, spožumā un asinīs patlaban dzimst nefrīta un milzu piramīdu civilizācija. Telpa nebija uzvarēta. Tāpat kā laiks, tā veidoja nepārvaramu šķērsli. Lielākā daļa cilvēku dzīvoja un mira noslēgtos apvāršņos. Bija jāgaida, lai paiet laiks, jāgaida līdz padosies telpa.

Visumu bija drebinājuši kari, kas joprojām neskaidri spokojās atmiņā. Kāds varonis, pusdievs, kas runāja tādā pašā valodā kā tirgotāji un jūrnieki, kurus varēja sastapt ostā, bija iekarojis vismaz pusi zemes. Viņa karapulki vēl bija atstājuši pēdas — tie bija gājuši ļoti tālu uz austrumiem un rietumos sasnieguši pat tuksnešus aiz Nīlas. Tie, kas zināja, — priesteri, pilsētu ļaudis un gudrie — apgalvoja, ka leģendārās upes krastos — tas iztece palika tumsā tīta —, kur mājoja dievi ar šakāļa, krokodila un putna seju, pirms nepilniem piecdesmit vai sešdesmit gadiem dzīvojusi ļoti skaista karaliene, kuras senči savulaik bijuši varoņa cīņu biedri un karavadoņi. Stāstīja neskaitāmas teikas par varoņa kaujām, viņa uzvarām un navi. Viņš bija pārcirtis mezglu, kas aizzīmogoja nākotni un ko nevienam nebija izdevies atraisīt. Viņš bija apprecējis kadas noslēpumainas zemes princesi. Viņš bija dzirdinājis zirgus upēs, kas tek gar Visuma robežu. Aiz tām pavērās bezdibeņi, un tajos ņudzēja briesmoņi.

No pusdieva mantotā impērija bija iekarojusi visas zemes ap Iekšējo jūru, un kadā tālā tās nostūrī dzīvoja ļoti dīvaina tautiņa. Daudzas pilsētas un nācijas bija mirdzējušas cilvēku atmiņā ar savu pieminekļu, skulpturu un vāžu skaistumu vai filozofu un traģēdiju rakstnieku diženumu. Citas — kā izgaisušais varonis vai kā neuzvaramā impērija — bija valdījušas par pasauli ar ieroču un leģionu spēku. Vēl citas bija kļuvušas ļoti bagātas un sūtīja pasaulē ar rotām, dārgakmeņiem, ar purpura tērpiem un zeltu piekrautus kuģus. Mazajai, lepnajai tautai, kurai bija jāpakļaujas impērijas varenībai, bija viens vienīgs spēks, viens vienīgs skaistums un viena vienīga bagatība: ticība. Atšķirībā no bezdievjiem, kas to ielenca no visām pusēm un impērijas virsvadībā savā starpā sadalīja Visumu, tā pielūdza vienīgo dievu, kas bija apsolījis to izglābt un sodīt tās ienaidniekus.

♦

Uz Santa Maria

Viņu māca nogurums. Citi — Francisko un Djego, un Fernando, un kuģa koks, un milzis Rodrigo, kas nemitējās stāstīt par cīņām pret Abu Abdallāha mauriem, — cits pēc cita bija nākuši pie viņa uz kuģa priekšgalu atzīties, ka vairs nespēj izturēt, ka vēlas griezties atpakaļ, pirms nav iekrituši bezdibeņos, kas drīz pavērsies viņu priekšā, pirms viņus aprijuši milzu nezvēri, kuri izvemj ūdens I straumes un par kuriem no masta augstumiem jau vairākas i dienas ziņo izlūki. Viņš zināja, ka nekas ļauns nenotiks un ka viņa atrašanās vien uz Santa Maria ir ķīla nevajadzīgam un ) vēl nezināmam glābiņam, kas viņu nospieda vairāk nekā viss cits. Kā viņš saprata un apskauda kuģapuiku, kas, ārprāta pārņemts, ielēca pār bortu jūrā! Nogurums, spēku izsīkums, doma par dzīves nevajadzību, alkas to izbeigt viņu mocīja kopš laiku laikiem. Uz kuģa viņu uzskatīja par savādnieku, par neizprotamu tipu. Lai cik tālu sniedzās viņa neskaitāmās atmiņas, vienmēr bija tāpat — gan toreiz, kad viņš pie Donavas cīnījās pret Decebala dakiem, kad tālajā Īrijā stiepa uz muguras Glendalokas klostera neaprēķināmi dārgos manuskriptus, kad uz Bragas galerām uzglūnēja turkiem, kad kopā ar brāli Džovanni klīda pa Āzijas kveldīgajiem un ledaini saltajiem tuksnešiem. Neviens nebaidījās no nāves mazāk kā viņš, kas neko negaidīja nedz no debesīm, nedz pasaules, nedz cilvēkiem.

Pavasaris Galilejā

Tajā pavasara dienā ainavas, augi, dzīvnieki un cilvēki daudz neatšķīrās no tiem, kādi tie ir mūsdienās. Grāmatu nebija. Mašīnu bija maz. Un lieli meži pletās daudzviet — gan tālajā Gallijā, gan līdzenumos aiz Alpiem, gan arī Iekšējās jūras starojošajās salās, kur pirms dažiem gadu simteņiem bija klejojis Uliss, pavisam tuvajā Galilejā un Ģenaceretes ezera krastā, kur tolaik zēla un plauka zaļš, ēnains un priecīgs novads — īsta Augstās Dziesmas un mīlas dziesmu zeme. Divus mēnešus — martā un aprīlī — lauki tur atgādināja daudzkrāsainu puķu paklāju. Žiglās ūbeles, melnie strazdi — tik viegli, ka varēja nolaisties uz zāles stiebriem, tos nenoliecot, — cekulainie cīruļi, strautu bruņurupuči un spāres vēl dzīvoja bez bailēm un bikluma un pielaida cilvēku sev diezgan tuvu. Visur — gan mazās pilsētās, gan lielos ciemos, kas atradās cieši cits citam līdzās ļoti biezi apdzīvotā zemē, kura bija vienaldzīga pret greznību, mākslu, pret grieķiem tik dārgo formu skaistumu, — dzīvoja un jo rūpīgi kopa zemi prāta spekulācijās un garīgās lietās apbrīnojami apdāvināti ļaudis. Galilejā un Ģenaceretes ezera krastā, tāpat kā vairāk uz ziemeļiem Tiras apkaimē netrūka spirgtu ūdeņu un aku. Zemnieku mājām ēnu deva vīnogulāji un vīģu koki. Plaši jo plaši pletās augļudārzi ar ābelēm, riekstu kokiem un granātkokiem. Vīns bija lielisks, un to dzēra daudz.

Vairāk uz dienvidiem, aiz pakalniem un ielejām, netālu no Nāves jūras, kuras ūdeņi atstāja uz lūpām stipru sāls garšu, skumīgākā un gandrīz tuksnesīgā zemē pacēlās ebreju lielā, svētā pilsēta. Tur, Kidronas ielejā, kopš gadsimtu gadsimtiem bija apmetušies Ābrahāma bērni, kas kopā ar ģimenēm un savu ticību bija ieradušies no lielas tālienes. Ķēniņš Dāvids, kura vārdu, slavu, mīlestības sakarus un pat noziegumus joprojām apdziedāja visa tauta, pilsētu bija ieņēmis, un viņa dēls Salamans to uzcēlis, palīdzot Tiras valdniekam Hīrāmam, kas piegādāja ciedra kokus un namdarus Visvarenā templim, kur, divu spārnotu un apzeltītu koka ķerubu apsargāts, glabājās Derības šķirsts un bauslības galdiņi, kuru rakstus Sinaja kalnā Dievs iedvesa Mozum. Vēlāk, tomēr apmēram sešus gadsimtus pirms mūsu aprakstītās pavasara dienas, templi izpostīja Nebukadnecars, kas bija Babilonas valdnieks. Templi uzcēla no jauna, atkal izlaupīja un atjaunoja vēlreiz. Pēc tam, kad bija pagājuši aptuveni astoņdesmit gadi — ļoti veci vīri vēl atcerējās šos drūmos notikumus —, Pompeja leģioni iekaroja svēto pilsētu un nogalināja priesterus, kas kalpoja templī. Jeruzalemi, Jūdeju, visu Palestīnu pakļāva impērijai.

Milzu darbus uzsāka Hērods, kas ar romiešu atbalstu kāpa Jeruzalemes tronī un ko daudzi ebreji neieredzēja, jo viņš sadarbojās ar impēriju. Taisnība, viņš piekopa Mozus reliģiju, bet bija idumejietis, turklāt lielākā daļa ebreju viņu uzskatīja par pielīdēju un nodevēju. Viņš savulaik bija draudzējies ar Marku Antoniju, kuram bija pateicību parādā par visu, un tūlīt pēc Aktijas kaujas, kur Antoniju un Kleopatru pilnīgi sakāva Oktaviāns, piebiedrojās uzvarētājam, kas kļuva par imperatoru Augustu. Lai noturētos pie varas, viņš lika nogalināt sievastēvu, svaini un beigās arī sievu. Viņš precējās desmit reizes. Tas bija valdnieks bez ticības un bez likuma, un viņa nežēlība un patvaļa, kā arī verdziskā padevība pakļāvējiem radīja naidu un nicinājumu. Tāpat kā daudzi tirāni, viņš lika uzcelt teātrus, vingrotavas un neskaitāmus monumentus, tādēļ priesteri un ticīgie ebreji viņu uzskatīja par helenizējušos pagānu. Kāda grieķu ciema vietā jūras malā viņš nodibināja pilsētu, ko nosauca par Cezareju, lai izpatiktu romiešiem. Taču šis ienīstais okupantu rokaspuisis bija arī tikko pabeidzis Salamanatempļa atjaunošanu, uzceļot to vēl lielāku un skaistāku.

♦

Jūras muita

Piepeši viņa acu priekšā gluži kā slīdoša kuģa priekšvadnis starp Skjavoni krastmalu un Svētā Jura salu, kas saulē vizēja okerīgi sārta, pie Eiropas viesnīcas, kur reiz apmetās Šatobriāns, pretī Piazzetta ar tās divām kolonniņām un tik masīvajai un vieglajai Dodžu pilij Simons ieraudzīja Jūras muitu, virs kuras pacēlās globuss un pāri tam — vējrādis kā Fortūnas figūra. Skaistuma un saviļņojuma pamodināta, viņu pārņēma gan citu, gan paša atmiņu gūzma. Gadsimtu pēc gadsimta šīs baznīcas, šīs pilis, šie torņi un kupoli ir jundījuši ceļotāju, mīlētāju, dzīves baudītāju un mistiķu sapņus. Te sastopas Austrumi un Rietumi. Viens no Visuma centriem droši vien atrodas kaut kur burvju trīsstūrī, ko veido divi lauvas aiz Svētā Marka laukuma, Svētā Jura tornis un Izdziedināšanas baznīcas smaile. Pasaulē nav nevienas vietas, kas būtu vairāk piesātināta ar pagātni un jēgu. Gaisma bija tik dzidra, gaiss — tik viegls, ka Venēcijas akmeņi šķita dejojam virs ūdens. Žilbums radīja noslēpumu, gandrīz vai ciešanas. Tik izšķērdīgi un šķietami nevērīgi izdāļātais krāšņums reizē modināja jūsmu un mazdūšību. Viņš izdzirda, ka skaļā balsi saka:

— Viss ir labi.

Vīrietis svītrotā džemperī un sarkani apmalotu salmenīcu galvā pagriezās atpakaļ un paskatījās uz viņu. Simons pacēla roku un pakustināja to, it kā aizgainīdams savus vārdus. No tālienes nākoša laime piejaucās bailēm, kas no viņa vairs neatkāpās.

♦

Kurtizānes portrets

Tajā pavasara dienā, kad tik daudz kam vajadzēja sākties, kāds virs pašos spēka gados ar gariem matiem un rūpīgi apcirptu bārdu sēdēja pils priekšā — pili viņš strādāja.

— Vai tu, Ahasvēr, ieelpo svaigu gaisu? — viņam sauca puišeļi un mājsaimnieces, kas gāja iepirkties.

Viņš ieelpoja svaigu gaisu. Viņš raudzījās ielā, kur ierastā nekārtībā, krāsu ņirboņā, nelabā smakā, lāstu un kliedzienu troksni savās gaitās gāja ēzeļi un kamieļi, priesteri, zeloti, lauku ļaudis un augstākās sabiedrības dāmas, iereibuši jūrnieki, farizeji un nodokļu piedzinēji, kas devās uz sanhedrinu vai atgriezās no tā rūpju pilnu seju, grieķi, sīrieši, ēģiptieši, kurus varēja pazīt pēc valodas un apģērba, laiku pa laikam ari pāris romiešu karavīru ar ķiveri galvā un zobenu pie sāniem, reizēm pat ar īsu, smagu metamo šķēpu rokā — viņi soļoja cits citam blakus, mezdami visapkārt bažīgos iekarotāju skatienus. Viņš paraudzījās debesis: virs galvas peldēja mazi mākonīši.

Viņš jutās gluži labi. Ķermenis darbojās klusēdams. Viņš domaja, cik maz vien iespējams. Galvā peldēja nesakarīgu tēlu drumslas. Vēsture, politika, filozofija un reliģija viņu sevišķi nenodarbināja. Reizēm viņš aizsapņojās par dzimto Galileju, par kādu sievieti, kas bija patikusi un, iespējams, patika joprojām, par māti, kura nomira, kad viņam bija septiņi gadi, par pagātnē nogrimušām baudām. Tādos brīžos viņš aizvēra acis, un tad visi šie gaistošie tēli gara acu priekšā veidoja it kā teātri, viešot viņā laimi, kas daudz neatšķīrās no skumjām. Viņš nebija nedz svētais, nedz gudrais, nedz varonis. Viņš bija tāds pats cilvēks kā citi. Viņš daudz gulēja. Viņš pūlējās aizmirst.

Viņš bija dzimis Gaiilejā — Magdalā — pirms gadiem trīsdesmit vai četrdesmit. Viņa tēvu sauca par Ahasvēru. Arī viņu — par Ahasvēru. Ģimenē visi saucās par Ahasvēriem. Jocīgā vārda dēļ apsaukāja un reizēm iebukņīja. Taču mācītie vīri un priesteri juta pret šo vārdu interesi un gandrīz cieņu: viņi reizēm prātoja, vai dīvainais Ahasvēra vārds nav cēlies no Ahasvēra — Persijas valdnieka — vārda, kas minēts Esteres grāmatā. Kopš Rasina laika visi zina, bet Jūdejā un Gaiilejā vienmēr ir zinājuši, ka Mordohaja tēvoča meita — skaistā Estere ieņēma ķēniņienes vietu blakus Ahasvēram jeb Kserksam, kad ķēniņieni Vašti viņas ķeizariskais un karaliskais laulātais draugs bija atstūmis. Bija vajadzīgs tikai solis, lai secinātu, ka Ahasvēru ģimenei ir vairāk vai mazāk tiešs sakars ar Persijas valdnieku un Esteri. Dzimta to bija pārrāvusi jo straujāk tāpēc, ka visi Ahasvēri paaudžu paaudzēs bija kurpnieki: amatu, tāpat kā vārdu, mantoja. Ir taču saprotams, ka tādiem ļaudīm ļoti glaimoja doma, ka viņu dzimtā kaut kur tālu un augstu bijusi ķēniņiene.

Ahasvērs, tēvs, bija kurpnieks Gaiilejā. Ahasvērs, dēls, kļuva par kurpnieku Jeruzalemē. Daudzas jo daudzas karavānas ceļoja no Galilejas uz Jeruzalemi un no Jeruzalemes uz Galileju. Kopš bērnības tas Ahasvērs, kas interesē mūs, gandrīz ik gadu svētkos devās uz Jeruzalemi. Provinces ebrejiem svētceļojums bija svinīgs un vienmēr tīkams notikums. Daudzi jo daudzi psalmi bija sacerēti, apdziedot laimi, ko cilvēks bauda, pavasarī kopā ar ģimeni ceļojot vairākas dienas pāri kalniem un ielejām, sapņojot par Jeruzalemes spožumu, par svēto tempļu šausmām, par prieku, ko brāļiem dod kopā sanākšana. Ceļš, ko parasti izvēlējās Ahasvēri, bija gandrīz tas pats, ko pēc daudziem gadsimtiem, ejot Jēzus pēdās, caur Sihemu veica jūsmas pārņemtais Renāns. Pēc viena tāda ceļojuma Ahasvērs nevis atgriezās kopā ar savējiem Gaiilejā, bet iekārtojās kādā Jeruzalemes darbnīciņā.

Šādam lēmumam bija daudz dažādu un pat pretēju iemeslu: Ahasvēru mudināja godkāre, nepacietība un alkas pēc neatkarības, bet arī sarūgtinājums un vilšanās, ko varētu saistīt ar atraidītu mīlestību. Magdalā, kur Ahasvērs pavadīja jaunību, dzīvoja sieviete, kas bija dažus gadus par viņu jaunāka. Viņu sauca par Mirjamu jeb Mariju. Ar smuidro, lokano augumu, garajiem, gaišajiem matiem, aizrautīgo un neaprēķināmo dabu viņa patika daudziem vīriešiem. Ilgu laiku viņa loloja pret Ahasvēru neprātīgo un bezcerīgo kaislību, kas bērnībā veidojas klusumā. Viņi kopā rota|ājās dārzos ap akām. Abi kopā ar ģimenēm gāja svētceļojumā uz Jeruzalemi. Viņi auga viens otram blakus, nenojaušot leģendas, kas vēlāk — daudz vēlāk — vīsies ap viņu vārdiem — ap katru atsevišķi.

Mirjamas skaistums un, iespējams, rotaļu biedra vienaldzība diezgan drīz meiteni nomaldināja un vēlāk noveda neceļos. Astoņu un desmit gadu vecumā viņa apbrīnodama raudzījās nevaldāmajā un neglītajā pusaudzi, kas prātoja tikai par brūcēm un puniem un nesaprata nekā. Četrpadsmit un piecpadsmit gadu vecumā viņu vispirms ievēroja kāds Tiras tirgotājs, kāds Sīrijas princis, kāds leitnants, kas kalpoja Hērodam Antipam, kurš bija lielā Hēroda dēls un vismaz vārda pēc, jo romieši jau bija turpat blakus, valdīja pār Galileju tetrarha amatā. Runā — bet kas gan lai zina, jo cilvēki ir tik ļauni un mēlnesīgi! — ka Jūdejas prokurators, ko sauca par Ponciju Pilātu, un senators Publijs Sulpicijs Kirīnijs — ļoti pazīstama persona un Sīrijas ķeizariskais legāts, no kura bija atkarīga Samarija, Ēdoma, Galileja — visa Jūdeja, arī esot bijuši laipni pret Mirjamu. Skaidri zināms vienīgi tas, ka viņa pamazām iegrima baudu dzīvē un drīz vien ari orģijās, kas viņu reizē padarīja par bagātu sievieti un kurtizāni.

Ahasvērs agrā jaunībā, kad ceļoja uz Jeruzalemi vai pavadīja garus vakarus Ģenaceretes ezera krastā, kur jaunie cilvēki bieži devās līdzi zvejniekiem, galu galā iemīlējās bērnības draudzenē, kuras izcilo skaistumu bija liedzis redzēt pieradums un kura nu bija kļuvusi par jaunavu. Dažu labu reizi — sākumā it kā pa jokam, pēc tam — aizvien nopietnāk un nopietnāk — brīžos, kad viņi satikās pie akas, kad gāja pēc zivīm, ko izzvejoja lielajā ezerā, kuru reizēm sabangoja vētras un kurš atgādināja jūru, kad abi kopā vāca vīnogas, ko vēlāk mina lielās mucās, viņš pacēla acis uz viņu un čukstēja vārsmas no Augstās Dziesmas: "Tu esi paņēmusi man sirdi, mana māsa, mana mīļā līgava, ar vienas savas acs skatu un ar vienu sava kakla viju! Cik skaista ir tava mīlestība, mana māsa, mana mīļā līgava! Tava mīlestība ir tīkamāka par vīnu…" Viņu ģimenēm bija labas un tuvas attiecības, viņu stāvoklis sabiedrībā — līdzīgs, viņa bija pret jaunekli draudzīga — nekas nestājās ceļā abu attiecībām. Taču Ahasvērs apstulbis redzēja, kā Mirjama ātri vien attālinās. Un, jo vairāk viņa attālinājās, jo kvēlāk viņš vēlējās dzīvot ar viņu un apprecēt viņu. Dažos gados, dažos mēnešos Mirjama pacēlās daudz augstāk un krita daudz zemāk par viņu — nabadzīgu un godīgu kurpnieku: augstāk tāpēc, ka, dārgakmeņos mirdzēdama, gāja no dzīrēm uz dzīrēm, viņas dzīve bija spožuma pārpilna, turīga, gandrīz grezna; zemāk — jo viņa piekopa prostitūciju.

♦

Mise starp teltīm

Visu bezgalgaro jajiena laiku blakus brālim Džovanni viņš jutās gandrīz laimīgs. Viņi devās tikai uz priekšu, tikai uz priekšu. Pārējie jāja tāpat kā viņš. Beidzot viņš varēja domāt par kaut ko citu. Viņš piedalījās plānā, kuram neticēja, bet kurā viņam bija sava vieta un sava loma. Viņš bija pārstājis nodarboties ar sevi vien. Reizēm viņš iedomājās, ka priekšā paveras dzīve un ka viņš darīs citiem derīgu darbu. Viņi bija šķērsojuši svešas zemes, kur nekad neviens pirms viņiem nebija spēris kāju, un noslēpumainas pilsētas, kas nebija iezīmētas nevienā kartē. Laiku pa laikam viņi izbijušies sastapās ar cilvēkiem, kuri runāja dīvainās valodās, ko neviens nesaprata. Viņi bija redzējuši brīnumainus jātniekus, kas spēlēja bumbu, tās vietā lietojot aitu galvas. Bija vajadzīgs ilgs laiks, līdz ceļotāji saprata, ka bailes, ko izjūt paši, varbūt nav pat tik lielas kā šausmas, kādas iedveš viņi. No rīta, kad priesteris starp teltīm noturēja dievkalpojumu, Džovanni Butadeo, stāvēdams starp citiem, sapņoja par pagātni, kurai nebija gala.

♦

Šaha partija

Toreiz notika kaut kas diezgan bēdīgs. Ahasvērs, kā vēlēdamies par katru cenu un pretēji skaidri redzamai patiesībai atgūt izgaisušo pagātni, visiem līdzekļiem pūlējās iekarot vai arī atkārtoti iekarot jauno sievieti. Par vēlu. Zvaigžņu stunda bija izdzisusi tumsa. Laiks bija aizritējis. Viņš negantās dusmās atsacījās piedalīties dzīvē, kuras jēga vairs nebija skaidra nevienā jomā, un vēlējās vienīgi atdot visu, kas viņam piederēja, par vienu nakti — vienu pašu nakti ar Mirjamu. Viņa Ahasvēru smiedamās atraidīja.

—   Mēs tik sen jau esam draugi… Kāpēc lai kaut ko mainītu?

—    Mes kopa esam rotaļājušies un skraidījuši, kopā — ceļojuši. Esam kopā pastaigajušies pa smiltīm un zem palmam. Mēs kopā esam smējušies un raudājuši. Tagad man gribas gulēt ar tevi.

—    Cik jocīgi! Man gan ne… Vai — man vairs ne.

—    Bet tu guli ar kuru katru! Kāpēc ne ar mani?

—   Tāpēc, ka ir nokavēts. Tāpēc, ka tu neesi pietiekami bagāts, lai es pret tevi izturētos kā pret kuru katru. Un tāpēc, ka nemīlu tevi pietiekami, lai pret tevi izturētos citādi.

Viņai bija vijolīšu krāsas acis. Viņš neatlaidās. Viņa Ahasvēru atraidīja. Viņš stūrgalvīgi tvērās pie savas kaislības. Viņa palika pie sava nicinājuma. Tā bija mazliet neparasta kurtizāne: gan pārmērībās, gan atraidījumos viņa bija tik aizrautīga, ka vīriešiem, kurus tracinaja viņas skaistums un uzvarošās, bet vilšanos piedzīvojušās karalienes stāja, radās šaubas par viņas veselo saprātu. Mirjama reizē bija nepiekāpīga un mainīga.

Ahasvērs atstāja dzimto Galileju un pārcēlās uz Jeruzalemi daļēji tādēļ, lai viņu aizmirstu. Vairākus gadus viņš strādāja kādā kurpnieka darbnīcā. Cilvēki viņu pazina, sveicināja, pārmija dažus nodrāztus jokus.

Viņš piederēja pie vecpilsētas. Viņš ar lielām pūlēm pelnīja savu dienišķo maizi. Vakaros viņš dažkārt gāja spēlēt kauliņus ar savu kaimiņu maiznieku, ar augstā priestera kalpotāju vai Romas prokuratora durvju sargu. Reizēm viņš sev jautāja, kādēļ dzīve ir tik ierobežota, kādēļ nav nedz bagātības, nedz piedzīvojumu, nedz mīlestības, nedz godkāres, nedz zināšanu un gudrības, bet tas neko nemainīja. Viņš atcerējās jaunības jūsmu. Viņu pārņēma izmisums. Pēc tam viņš atkal iesnaudās savā viduvējībā.

Prokuratora durvju sargu sauca par Kartafilu. Viņa māte bija ebrejiete, bet tēvs — Marka Antonija leģionārs, un viņš kļuva vecs. Kādu vakaru, spēlējot metamo kauliņu spēli un atkal zaudējot Ahasvēram, Kartafils pēdējam metienam lika par ķīlu savu vietu un atkal paspēlēja. No tās dienas Ahasvērs, kas negribēja grēcinieka nāvi, kalpoja viņam par palīgu prokuratora pilī, iepriekš saņēmis solījumu iegūt sarga vietu, kad tas pa īstam beigs kalpot. Kartafils nebija vienīgais cēzara prokuratora durvju sargs. Viņi bija trīs vai četri, kas diennakts gaitā cits citu nomainīja, pieņēma ziņojumus, raidīja projām lūdzējus, nesa maizi un vīnu romiešu leģionāriem, kuri stāvēja pie pils sardzē.

Ahasvērs savu darbnīciņu nebija pametis. Noliecies pār liestēm, viņš tur strādāja līdz vēlai naktij. Saulei rietot, viņš ik pa trijām vai četrām dienām devās uz pili pie Kartafila, kas viņam mācīja amatu. Viņš gulēja turpat, tīri labi iekārtojies kādā ēkas stūrī uz veciem maisiem, kur jutās ērtāk nekā parasti savā būdā uz sabirzušu salmu maisa, kas lielā karstumā mēdza nelabi smakot. No rītiem viņš reizēm aizstāja Kartafilu, kas jau sāka palaist vaļīgāk grožus un domāt par atpūtu. Vienkāršības labad, jo Ahasvērs bija tikai aizstājējs, kvartāla ļaudis arī viņu dēvēja par Kartafilu. Tātad bija divi Kartafili: viens — gadu nastas nomākts, bezzobains, pusakls, jau pie nāves sliekšņa; otrs — vēl spēka pilns, kaut arī laisks, viņš izskatījās pēc pirmā Kartafila dēla vai mazdēla. Un šis otrais Kartafils, Poncija Pilāta durvju sarga palīgs, un kurpnieks Ahasvērs bija viena un tā pati persona — tieši tas nomaldinās bizantiešu komentētājus un Matiasu Parisu, Sentalbanas mūku viduslaiku Anglijā, tāpat kā Gēti, Baironu, Horhi Luisu Borhesu un vēl nezin cik zinātnieku un dzejnieku nākamajos gadsimtos.

♦

Ļoti īsi — par mani

Te nu iejaucos es. Ja kādu dienu liktenis nebūtu lēmis likt mūsu ceļiem krustoties, tiešām nezinu, par ko es būtu kļuvis. Iespējams — par klaidoni. Vai varbūt — bet kādā veidā? — par rūpnieku, baņķieri, par bagātu cilvēku, kas braukātu no salas uz salu, no pils uz pili. Vai ari par vienu no tiem, kuri pazīst daudzus un no kuriem atkarīga vēstures gaita. Vai, iespējams, — par ierēdni, pensionāru vai rantjē starp daudziem citiem. Es būtu pircis nacionālās loterijas biļetes. Klejojis pa hipodromiem. Televīzijā skatījies seriālus. Būtu pievērsies sievietēm, darīšanām vai vēlēšanām, vai sportam. Vai varbūt nebūtu darījis neko. Vai ari noņēmies ar savu auto, ko būtu svētdienas rītos ilgi spodrinājis Buloņas mežā. Man uzsmaidīja veiksme. Kādā pavasara rītā Venēcijā pie Jūras muitas es nejauši sastapos ar viņu.

♦

Jūdejas prokuratora Poncija Pilāta vēstule senatoram Publijam Sulpīcijam Klrīnijam, impērijas legātam Sīrijā

^Jūdejas prokurators Poncijs Pilāts sveicina Publiju Sulpiciju Kirīniju, impērijas legātu Sirijā. Tu atradīsi šai vēstulei pievienoto Tevis pieprasīto ziņojumu par šā gada nodokļu maksājumiem un dažām šajā novadā ievērojamām personām. Esmu iekārtojis kartītes par visu Hērodu dinastiju. Tās attiecas galvenokārt uz plaši pazīstamiem cilvēkiem. Tām pievienoju dažus komentārus, kas domāti vienīgi Tev.

Lielais Hērods, celtnieks, idumejietis, kā jau zini, nomira mazliet vairak nekā pirms trīsdesmit gadiem, atstājot ebrejiem, kas viņu ienīda, celtnes, kuras nav nedz Romas, nedz ebreju valdnieka Salamana necienīgas. Tas bija godkārīgs cilvēks, kas kalpoja mums. Priesteri, kuru ietekme Jeruzalemē joprojām ir ļoti liela, uz viņu raudzījās greizi. Viņam bija daudz sievu un daudz bērnu. Neskaitot ļoti skaistu meitenīti, par kuru Tev vēl teikšu dažus vārdus, viņam palika trīs dēli. Aršelajs, Jeruzalemes etnarhs, nomira pirms divdesmit gadiem, kad viņu no amata bija atcēlis Augusts. Šim notikumam varu būt pateicīgs par to, ka esmu atkarīgs vienīgi no Tevis, ka man blakus nav vietējā valdnieka. Nav nozīmes klāstīt, cik ļoti par to priecājos. Divi pārējie dēli ir pilnīgi pieņēmuši Romas valdīšanu un sadarbojas ar mums. Filips, Golanitidas un Betānijas tetrarhs, ir valdnieks, kas nesagādā nekādas rūpes. Viņš apprecējās. Un vai vari iedomāties, ar ko? Ar Herodiādu, savu radinieci, lielā Hēroda mazmeitu! Hērods Antips, Galilejas un Pērējas tetrarhs, vienīgais no trim dēliem, kuram ir kāds svars, ir laisks princis, kam, vismaz pēc viņam tuvo ebreju domām, ir apbrīnojami maza tieksme uz garīgām lietām. Viņš bija precējies ar kādu Arābijas princesi. Un pēc tam… pēc tam viņš neprātīgi iemīlējās skaistajā Herodiādā — savā asinsradiniecē un svainē — brāļa Filipa sievā. Brālis viņam sievu atdeva, un, briesmīgi saniknodams Arābijas valdnieku, Antips Herodiādu apprecēja. Herodiāda ir abu brāļu asinsradiniece — vai seko manai domai? — un viena, bet pēc tam — otra sieva. Iedomājies, kādu ģīmi taisa ebreji — viņi šajos jautājumos ir ļoti cimperlīgi un stingri jo stingri ievēro principus —, redzēdami divkāršu asinsgrēku, kam vēl pievienojas laulības pārkāpšana. Viens no viņu svētajiem vīriem, kura vārdu esmu aizmirsis, aizsvilies neprātīgās dusmās: viņš ieradies galmā, lai izteiktu savus pārmetumus pārsteigtajam laulātajam pārim un Herodiādas meitai Salomei, kas arī ir burvīga un pasakaini dejo, turklāt, kā sačukstas, ļoti patīk bezdievīgajam patēvam. Svētajam vīram esot nocirsta galva un uz paplātes aiznesta daiļajai Herodiādai.

Tu jau zini labāk par mani, cik laipni Tiberijs izturas pret Hērodu Antipu. Tas pieder pie tiem, kuri sargā impērijas nomales no arābu spiediena. Tiberijam par godu ir dibināta pilsēta Tiberiāda, un arī Ģenaceretes ezers ir pārdēvēts par Tiberija ezeru. Dabiski, šis saites mums uzliek par pienākumu būt ļoti piesardzīgiem un saudzīgiem. Tu jau dažu labu reizi esi varējis pārliecināties, ka es nekad nepalaižu garām izdevību to pierādīt savās attiecībās ar Galilejas tetrarhu — labi vēl, ka šīs attiecības nav sevišķi ciešas. Tas ir cilvēks ar smagu raksturu, reizēm vienkārši pretīgs, pārāk bieži viņu nomaldina Herodiādas ietekme. Es pūlos, cik vien manos spēkos un reizēm pret savu pārliecību, izturēties pret viņu labi.

Es Tev uzrakstīju arī dažas ziņas par pārdesmit augstākajiem ierēdņiem un par ebreju augstāko priesteri, viņu galveno upurētāju un garīgo vadoni — pontifix maximus. Viņam ir svarīga loma, jo viņš vada sanhedrīnu un tā septiņdesmit locekļus —farizejus jeb rakstu mācītājus, kuri cits citu ienīst: ja ārējais ienaidnieks neliek apvienoties, ebreji, tāpat kā arābi, bieži nīstas savā starpā. Viņa vārds ir Josifs, bet visi viņu dēvē par Kaifu. Viņš irAnanijas znots—Ananiju pirms piecpadsmit gadiem atcēla no amata Valerijs Grats. Ar neprātīgajām acīm un kuplo, melno bārdu viņš neizskatās pēc tāda, ar kuru varētu dzīt jokus, un es no viņa nekad neesmu guvis nekādu labumu. Bet šajā trako zemē ar viņu ir jārēķinās. Vēstījumā Tu atradīsi arī dažas militāra un ekonomiska rakstura ziņas, kas Tev varbūt noderēs. Tagad ļauj man pāriet pie personiskākām lietām.

Nu jau četrus gadus es te strādāju Valerija Grata vietā. Pēc labākās sirdsapziņas pildu pienākumus, ko imperators man uzticējis tavā vadībā. Bet ko gan es četros gados esmu paveicis? Ko es daru dienu pēc dienas, no rīta līdz vakaram? Gandrīz neko. Strīdos ar Antipu un salīgstu ar viņu mieru. Gādāju, lai tiktu ievāktas nodevas. Izšķiru dažas tiesu lietas, sevišķi, ja runa ir par mantu. Ko es darīšu turpmākajos gados? Var droši sacīt — neko daudz vairāk. Un nemitīgi — vienu un to pašu.

Vismaz pagaidām šis novads ir samērā mierīgs. Protams, par to varu sevi tikai apsveikt. Taču reizēm es sapņoju par dižiem darbiem, kas manu vārdu iznestu nākotnes krastos. Nesmejies, Kirīnij! Esmu laimīgs, ka te darbojos Tavā pakļautībā. Bet Tev — senatoram, impērijas legātam, imperatora draugam — nemirstība jau ir nodrošināta. Mans nabaga nezināmais vārds ir nolemts aizmirstībai.

Ebreji nav karotāji. Viņi pirmām kārtām ir ticības ļaudis. Viņi savā starpā cīnās par to, kam tic. Te reliģijai ir neiedomājami liela loma. Manuprāt, Romā un pat Sīrijā nav iespējams to iztēloties; Jeruzalemē es dzīvoju fanātiķu vidū. Ebreji pielūdz vienu pašu dievu, kura vārdu nedrīkst izrunāt un kurš šajā pasaulē lemj par visu. Iedomājies Jupiteru, kam nav statujas, bez

Apollona un Marsa, bez Veneras un Jūnonas — Jupiteru, kas viens pats valda Olimpā, no kura met zibeņus pār mirstīgajiem un kārto visas lietas; apmēram tā ebreji iedomājas savu dievu. Viņi ir ļoti dievbijīgi. Viņi lūdz bieži un aizrautīgi. Galvenais — viņi mūžīgi dzīvo kā drudzi. Pēc svētajiem rakstiem, kuriem ir ļoti liela nozīme ebreju dzīvē, gandrīz visa viņu tauta ļoti sen, tālā pagātnē, tikusi aizvesta gūstā uz Babilonu. Kopš tā laika viņi dzīvo nepārtrauktā un dažkārt neizturamā sasprindzinājumā. Viņi ir pārnervozi un pārjūtīgi. Viņu dzīves galvenais saturs ir intelektuālas spekulācijas. Un visdīvainākais šķiet tas, ka viņi nešķir visas cilvēces likteni no savas mazās cilts likteņa. Viņi ir pieticīgi līdz pazemībai un iedomīgi līdz neprātam. Grieķiem ir visi dižie vīri, ko Tu pazīsti. Mūsu Pilsētai ir karavīri, tiesu vīri, dzejnieki un arhitekti. Ebrejiem ir vesels pulks praviešu. Tiem ir neiedomājami bagāta iztēle, gan runājot par pagātni, gan nākotni. Mēs ceļam tiltus; viņi ceļ gaisa pilis. Mēs radām likumus; viņi rada sapņus. Un viņi ir šo fantāziju un šo sapņu centrs un mērķis, un sapņi tomēr aptver visu zemi un visu vēsturi, visu telpu un laiku. Manuprāt, viņi ir diezgan skarbi, diezgan ņirdzīgi, diezgan egoistiski un šaursirdīgi. Viņi ir ļoti gudri un spējīgi aizrauties.

Man nav Tev jāskaidro, kāds svars ir Āzijai un visām svešajām pasaulēm, kas rosās pie Tavām robežām. Manos ebrejos jau viss ir no Austrumiem un mazliet arī no Persijas. Kleopatra atradās ļoti tālu no Romas. Ko tad lai saka par Jeruzalemi! Tā ir Visuma mala; es esmu izsūtīts tur, kur valda mazas, eksaltētas tautiņas vīzijas. Šīs vīzijas laiku pa laikam noved pie reliģiskiem dumpjiem. Sevišķi bieži saceļas galilejieši. Pirms dažiem mēnešiem man vajadzēja apspiest kārtējos nemierus, kas bija izcēlušies Galilejā. Protams, to pamatā kā vienmēr bija strīdi par dievu, kas tā nodarbina ebrejus. Maniem ebrejiem dievs un nauda bieži jaucas kopā. Un tieši šīs saplūšanas dēļ viņi ir tik naidīgi pret mūsu nodevām. Jau ķēniņa Dāvida laikos pirms nezin cik simtiem gadu kāda bēdīgi slavena tautas skaitīšana un īpašuma novērtēšana izraisīja naidu un zobu griešanu, un praviešu draudus. Jo šāda skaitīšana ir nodokļu pamatā. Bet nodokļi ebreju uztverē ir gandrīz zaimošana. Tā kā dievs — viņu dievs ir vienīgais, ko cilvēki drīkst atzīt par savu kungu, tad desmitās tiesas maksāšana laicīgam valdniekam ebreju uztverē nozīmē gandrīz vai šī laicīgā valdnieka pacelšanu dieva vietā. Manu ebreju acīs valsts kases līdzekļi ir zagta nauda. Tautas skaitīšana un mantas novērtēšana, ko pirms dažiem gadiem pavēlēji izdarīt Tu, Kirīnij, Galilejā izraisīja nemierus. Vai atceries kādu Jūdu no Gamelas pilsētas Tiberija ezera austrumu krastā, un farizeju, vārdā Cadoks, kuri, noliedzot nodokļu likumību, nodibināja plašu skolu, un tā drīz vien izsauca atklātu dumpi? Šo neprāšu galvenie principi bija tādi, ka brīvība vērtējama augstāk par dzīvību un ka nevienu nedrīkst saukt par kungu, jo vienīgais kungs ir dievs. Vajadzēja šo lietu atrisināt ar mūsu leģionu palīdzību. Mans pārstāvis Koponijs nemierus apspieda. Tomēr skola ir palikusi un saglabājusi savus vadoņus. Tās dibinātāja dela Menahema un kāda Ēleāzara, viņa radinieka, vadība tā pārņēma visu Galileju. Es biju spiests rīkoties ar stingru roku. Taču šī operācija, kas ilga mēnesi vai divus, man vismaz deva apziņu, ka es kaut ko daru.

Tomēr vislielākā nelaime ir tā, ka šajā provinces kaktā es vai mirstu nost aiz garlaicības. Ja tikai galilejieši nesaceļas savu grašu un sava vienīgā dieva vārdā, kas pie Jeruzalemes tempļa vispār var notikt? Vai gan Romā, Atēnās un Aleksandrijā kāds pievērš uzmanību tik sīkiem un ikdienišķajiem notikumiem, kādi norisinās te? Kurš vispār zina Jeruzalemes vārdu? Vai imperatoram ir zināma mana eksistence? Ja vien Tu nepanāksi, ka mani pārceļ uz Panoniju, Bizantiju vai, vēl labāk, uz Sicīliju — uz vietām, kur patlaban top vēsture, es droši vien nomiršu, neviena nepazīts.

Es Tev klāstu savus sapņus par slavu un nemirstību, bet nu man Tevi jāatstāj. Un kā dēļ? Varētu sacīt, tas ir īstais piemērs visam, par ko nupat rakstīju: man jāspriež tiesa kādam nabaga cilvēkam, kas ir pavisam miermīlīgs, bet to man sūta tas muļķis Kaifa un viņa nolāpītais sanhedrīns, un fanātiskie priesteri. Tu piekritīsi, ka tas nepavisam nav patīkami: šis lāga vīrs vienīgais starp tik daudziem apskaidrotajiem un visa veida fanātiķiem nenoraida nodokļus. Hēroda ļaudis nesen viņam vaicājuši, vai nodokļi ir vai nav jāmaksā. Protams, tas bijis slazds. Viņš lieliski no tā izvairījies, runādams galilejiešu puķainajā valodā un rādīdams vienu mūsu monētu ar imperatora profilu: "Dodiet cēzaram, kas cēzaram pienākas, un Dievam to, kas pienākas Dievam." Kaut jel vairāk būtu tādu dumpinieku! Reiz ir cilvēks, kas nemudina uz sacelšanos, kas nesit nodokļu ievācējus, kas nepieprasa slaktiņus… Bet sava pretestība tur ir: pret viņu vēršas pravieši. Laikam jau viņš ir priesteru konkurents. Viņi sūdzas, ka šis vīrs rādot viltus brīnumus un samaitājot viņu klientus. Viņš pulcina vairāk mācekļu nekā priesteri. Ebreji tiešām ir dīvaini ļaudis. Esmu Tev to jau teicis, bet nekad nebūs par lieku atkārtot, jo tas ir būtisks noteikums mūsu politikai: ja ebreji necīnās pret mums, viņi cīnās savā starpā. Redzi, pie kā esmu novests: man jābūt par šķīrēju viņu iekšējos strīdos… Man kaut kas iešāvās prātā… Esmu pārliecināts, ka Tu man piekritīsi: ja viņš ir galilejietis— un viņš noteikti ir galilejietis, jo tādi ir visi nemiera cēlāji, par šo pārliecību esmu diezgan dārgi maksājis, — es viņu sūtīšu pie Hēroda Antipa. Galilejas tetrarhs šobrīd uzturas Jeruzalemē. Viņš ir Tiberija draugs. Viņš ir—jā vai nē? Tikai nesmejies!— visu galilejiešu valdnieks. Pie manis atsūtītais vīrs liks viņam palauzīt galvu. Tā abiem būs laba mācība. Nekas nav gudrāk kā paturēt Romai — pirmām kārtām Tev, pēc tam — man tiesibas piespriest nāvi. Ja šādas tiesības dotu ebrejiem, viņi apslaktētu visus mūsu piekritējus. Taču šīs privilēģijas izmantošana bieži ir ļoti nogurdinoša. Šoreiz, šādā mazsvarīgā lietā, kas attiecas tikai uz ebrejiem, man gribas raidīt bumbu tetrarha laukumā.

Neaizmirsti mani, Kirīnij! Es nespēju vairs ilgāk palikt ēnā un nodarboties ar sīkumiem. Man liekas neizturama doma, ka pasaules vēsture tiek veidota bez manis, ka es palieku malā no visa, kas vien svarīgs notiek. Ja Tev gadās izdevība, ja Tu vēlies, ja Tu vari, parunā par mani ar Tiberiju. Lai viņš mani sūta vienalga kurp. Galvenais — tālu projām no šejienes, Kirīnij, kur es beidzos nost aiz garlaicības, jo te nekas nenotiek un nekas no šejienes notikumiem neizriet. Vale.

♦

Asīzes tirgos

Piedzīvojums — tieši šis piedzīvojums — sākās vienā no mazajam Itālijas pilsētiņām, kas satupušās pakalnos, kur Džovanni Butadeo patika uzturēties. Pilsētu sauca par Asizi. Drīzāk to varētu dēvēt par miestu, kura pieticību atsvēra iedzīvotāju rosība, talants un šarms. Sievietes bija skaistas un dievbijīgas, vīrieši — apveltīti ar smalku dvēseli; viņi mīlēja mūziku, dzeju, glezniecību un ceļojumus. Daudzi bija aizceļojuši tālu — līdz Florencei vai Sjēnai. Citi, vēl drosmīgākie, bija tikuši līdz Venēcijai, līdz Romai, Boloņai vai Milānai. Reizēm viņiem gadījās cīnīties pret kaimiņiem, no kuriem visnemierīgie bija Perudžas ļaudis. Ka Izaks Žīds bija ticis līdz Asīzei, kāpēc viņš bija pieņēmis Džovanni Butadeo vārdu — to viņš pats vairs lāgā nezināja: atmiņu bija pārāk daudz, lai visas paturētu prātā.

Ar nūju rokā, somu plecā, ar nenosakāmas krāsas un nenosakāma vecuma sandalēm kājās viņš klīda pa tirgiem, gar letēm, runaja ar tirgotājiem, kuriem palīdzēja sīkos darbos, pretī saņemot kādu gabalu maizes ar olīvām un drusciņu vīna. Viens no bagātākajiem šādiem tirgotājiem bija diezgan gara auguma labi noaudzis vīrs ar platu un laipnu seju; viņu sauca par Pjetro di Bernardoni. Bernardone pārdeva audeklus, apģērbus un drānas. Viņam bija sakari ar Brigi, ar Lionu un, protams, ar Milānu, un viņa klientu vidū bija ievērojami cilvēki — gan karavīri, gan advokāti, pat viens kardināls. Skaidri nenosakāmu iemeslu dēļ — varbūt tādēļ, ka Žīds reizēm stāstīja skaistus stāstus par kaujām un mīlestību, Pjetro di Bernardone juta pret Džovanni Butadeo draudzību.

Tirgotājs ņēma viņu līdzi, kad kārtoja sīkas veikala darīšanas un apmeklēja necilus (audis. īzaks neizskatījās tāds, ka rastos vēlēšanās vest viņu pie augstiem ierēdņiem, pie baznīcas augstmaņiem vai pilskungiem.

—   Kas tas par ubagu, kas jums seko kā ēna? — Bernardonem reiz jautāja Ostijas kardināls Ugolīno.

—   Nabaga velns, monsenjor, es viņu pievācu aiz līdzcietības. Zem mazliet raupjās ārienes…

—   Tā tiešām ir paraupja, — kardināls, labsirdīgi smaidīdams, piekrita.

—    …slēpjas daudz gudrības un pārsteidzošas asprātības. Viņš runā vairākās valodās — pat grieķiski un latīniski…

—    Latīniski un grieķiski?

—    Šā un tā. Viņš prot arābiski…

—   Arābiski?

Viņa eminence sarauca uzacis, un viņa masivajai sejai pārslīdēja izbrīna un bažu ēna.

—   Nu, tikai pavisam mazliet… Viņš ir daudz ceļojis. Viņš pakalpo man visādos sīkumos. Viņš man ir tāds ka komijs.

Abi kopā vai pa vienam Butadeo un Pjetro bija apmeklējuši Montepulčiāno un Todi, Orvjeto un Kortonu. Tie bija varākas dienas ilgi ceļojumi pa izdangātiem ceļiem, caur vīna dārzu, ciprešu un olīvkoku ainavām. Viens būdams, īzaks bieži nokāpa no zirga un bīstamākos posmus gāja kājām. Vairākkārt viņam uzbruka kāda no daudzajām laupītāju bandām, kas terorizēja visu novadu; bandīti īzaku piekāva ar nūjām un atstāja zem koka vai gravā guļam un bija pārliecināti, ka viņš miris. Ik reizi viņš palika dzīvs un ilgi pirms neredzīgā argentīniešu dzejnieka, kas pēc septiņiem vai astoņiem gadsimtiem pieņēma to pašu vārdu —jo gara dzīve ir spirāle, kas vijas vienās un tajās pašās līnijās un apstājas vienās un tajās pašās vietās, tikai dažādos līmeņos, — Pjetro di Bernardone viņu nosauca par Nemirstīgo.

♦

Jūdejas prokuratora pilī

Darbība norisinās Jeruzalemē, Jūdejas prokuratora pilī Tiberija valdīšanas laikā. Pēc visa, ko mēs zinām, šķiet, ka apmēram pirms divtūkstoš gadiem — pēc Cēzara un Augusta, pirms Nerona un Tita Romā tiešām valdīja imperators, ko sauca par Tiberiju. Par Jūdejas prokuratoru, par viņa pili, viņa laika izlietojumu, viņa izskatu un stāju, par viņa domām mēs nezinām gandrīz neko. Dekorācijas ir aptuveni Pjero della Vrančeskas vai Venēcijas gleznotāju garā — plaša zāle ar kolonnām. Personas iet un nāk: senatori purpura apmalotās togās un zelta gredzenu pirkstā, romiešu jātnieki un kareivji, kalpotāji ebreji. Zāles tālākajā sienā atveras durvis, ko apsargā centurions, tās ved uz Jūdejas prokuratora Poncija Pilāta kabinetu.

Ahasvērs. Tur ir kāda dāma…

Pirmais romiešu kareivis. Vai romiete?

Ahasvērs. Nē, ebrejiete.

Pirmais romiešu kareivis. Tā tikai vēl trūka!

Ahasvērs. Viņa ir ļoti neatlaidīga…

Pirmais romiešu kareivis. Kas man par daļu?

Ahasvērs. Viņa apgalvo, ka pazīst prokuratoru…

Pirmais romiešu kareivis. To viņas visas saka.

Ahasvērs. Viņa ir ļoti skaista.

Pirmais romiešu kareivis. To tev vajadzēja teikt uzreiz! Kornēlijs Agripa man cieši piekodināja sūtīt pie viņa visas sievietes, ja vien tās nav pārāk neglītas…

Romiešu kareivis aiziet. Ahasvers iet dziļāk zālē, kur viņu, aiz

kolonnas paslēpusies, gaida ļoti skaista sieviete.

Mirjama. Kā ir?

Ahasvērs. Vai tu vispār apjēdz, ko no manis prasi? Tā mani vēl var izmest pa durvīm.

Mirjama. Pārstāj domāt par sevi vien! Tu ļoti labi zini, ka ar tevi nekas ļauns nenotiks.

Ahasvērs. Tomēr tu man liecies drusku gaisā pasista. Pirms nezin cik gadiem tu mani atšuvi. Un nu ne saukta, ne gaidīta ierodies un pieprasi, lai tev izkārto tikšanos ar prokuratoru.

Mirjama. Man ar viņu jārunā.

Ahasvērs. Tu ar viņu esi gulējusi, vai ne?

Mirjama, noglāstot viņa matus. Tagad, mans nabaga draugs, tam vairs nav nekādas nozīmes. Bet varbūt tiešām ir: tas var palīdzēt izglābt manu kungu un saimnieku.

Ahasvērs. Vardu sakot, tu izmanto agrāko mīļāko lai izglābtu tagadējo? Un tu liec man to visu nokārtot?

Mirjama. To tu nespēj saprast. Viņš nav mans mīļākais.

Ahasvērs. Kurš? Vai Poncijs Pilāts?

Mirjama. Nē, Otrais.

Ahasvērs. Kas tas otrais tāds ir?

Mirjama. Tas ir mans kungs un saimnieks. Tas ir jūsu visu kungs un jūsu visu saimnieks. Tas ir tavs kungs un tavs saimnieks.

Ahasvērs. Tas nu gan būtu brīnums. Man gar viņu nav nekādas daļas.

Mirjama. Nezaimo! Tu pats nezini, ko runā.

Ahasvērs. Vai tu varētu izbeigt šito noslēpumaino muldēšanu? Tā ļoti kaitina. Tad jau tu man patīc labāk, kad esi ciniska un ņem vīriešus citu pēc cita, kā dārznieks plūc no koka apelsīnus vai citronus.

Mirjama. Tie laiki ir pagājuši.

Aiiasvērs. Galu galā es to vēl sākšu nožēlot. Zini, tu esi ļoti skaista. Ja tu gribētu…

Mirjama. Es gribu tikai vienu — izglābt savu kungu un saimnieku.

Amasvērs. Kas tad tavam kungam un saimniekam lēcies?

Mirjama. Viņu apcietināja viņpus Kidronas ielejas Eļļas kalna pakājē — Ģetzemanes dārzā. Viņu grib sodīt ar nāvi.

Aiiasvērs. Tas ir varen labi darīts. Man pret to tipu nav ne vismazāko simpātiju.

Mirjama. Nerunā muļķības! Tas ir vistaisnīgākais, vislabākais, vissvētākais cilvēks pasaulē.

Aiiasvērs. Lai viņš iet…

Mirjama. Apklusti!

Pirmais romiešu kareivis, atgriezdamies: Es jau tā domāju — Kornēlijs Agripa vēlas tevi redzēt. Tev paveicies, cālīt! Neaizmirsti, ka par to tev jāpateicas man!

Mirjama. Man tavam Kornēlijam Agripam nekas nav sakāms…

Pirmais romiešu kareivis. Tu esi jukusi! Viņš taču ircenturions!

Mirjama. Man vajag satikt prokuratoru.

Pirmais romiešu kareivis. Nu, tagad nāc! Vai nu tu gribi vai ne, es tevi aizvedīšu pie centuriona. Redzi, tur jau viņš nāk!

Centurions. Kāds vējš tevi, daiļaviņ…

Mirjama kliedz. Es gribu satikt prokuratoru!

Centurions. Vai tu klusēsi, sīkā neliete!

Pils lielajā zālē jaušama kustība. Tajā ienāk maza bruņotu vīru

grupiņa.

Poncijs Pilāts. Kornēlij Agripa!

Centurions. Jūsu rīcībā!

Poncijs Pilāts. Kas te notiek? Kas te par traci?

Centurions. Kāda jauna sieviete vēlas, lai jūsu ekselence viņu pieņem.

Poncijs Pilāts. Ko viņa no manis grib?

Centurions. Es nezinu. Viņa ļoti skaļi kliedza.

Poncijs Pilāts. Es neesmu kurls. Es dzirdēju.

Centurions klusām kareivim. Ko tā muļķe grib?

Pirmais romiešu kareivis klusām Ahasvēram: Kas tai stulbenei vajadzīgs?

Aiiasvf.rs klusām kareivim. Tā ir viena izbijusi prokuratora draugaļa.

Centurions. Šī jaunā sieviete apgalvo, ka ir jūsu ekselences draudzene.

Poncijs Pilāts. Nu, palūkosimies…

Viņš lieliem soļiem iet pie Mirjamas, kas, galvu noliekusi, stāv

nekustīgi. Piepeši viņa paceļ seju pret gaismu.

Poncijs Pilāts. Mirjama! Mirjama no Magdalas!

Mirjama. Vai jūs mani vēl pazīstat?

Poncijs Pilāts, viņai tuvodamies. Vai es jūs pazīstu! Vai tiešām iedomājaties, ka jūs iespējams aizmirst?

Pirmais romiešu kareivis caur zobiem. Ak tad tā! To nu gan es nebūtu domājis…

Ahasvērs kareivim. Es gan… par nožēlošanu!

Poncijs Pilāts. Centurion, atstājiet mūs vienus!

Prokurators kopā ar Mirjamu ieiet savā kabinetā aiz lielās zāles.

Poncijs Pilāts: Mirjama! Pēc tik ilga iaika!

Mirjama. Jūs neesat mainījies. Bet es esmu pavisam cita.

Poncijs Pilāts. Cita? Nedomāju vis. Tā būtu liela nelaime.

Mirjama. Liela nelaime? Vai tiešām? Man aiz kauna jānosarkst, iedomājoties vien, kāda esmu bijusi.

Poncijs Pilāts. Tu biji debešķīga. Tu joprojām esi pasakaina. Vai tagad tu kādu mīli?

Mirjama. Es mīlu to, kuru ebreji grib, lai tu notiesā uz nāvi. Viņa dēļ esmu te atnākusi.

Poncijs Pilāts. Vai Barabu? Vai tas iespējams! Barabu!… Tas ir nežēlīgs briesmonis, un viņš ir neglītenis.

Mirjama. Nē. Barabu nē. Otro, ko tev atveda ebreji.

Poncijs Pilāts: Otro?… Ak jā. Zinu. To, kuru mēs ar Hērodu raidām viens pie otra kā tādu spēļu bumbu un ko neviens no mums negribētu… Vai tu viņu mīli?

Mirjama. Es viņu nemīlu tā, kā tu iedomājies.

Poncijs Pilāts. Tu viņu nemīli tā… Ak jā! Laikam es tevi saprotu: tu esi pārstājusi viņu mīlēt, tu viņu reizē mīli un ienīsti, tu viņu neieredzi, tu gribētu redzēt viņu mirstam…

Mirjama. Ne! Nē! Es viņu nemīlu tā, kā sievietes mīl vīriešus, es viņu nemīlu tā, kā mīlēju tevi. Es viņu mīlu vairāk par pašu pasaules pilnestību, vairāk par visu, vairāk nekā dzīvību, es viņu mīlu vairāk nekā sevi pašu. Esmu ar mieru mesties ceļos pie tavām kājām, ja tu man palīdzi un viņu izglāb.

Poncijs Pilāts. Augstais dievs! Kāda kaislība! Es nupat šo cilvēku redzēju. Es viņu aizsūtīju atpakaļ pie Hēroda. Viņš ir galilejietis — tāpat kā tu, vai ne?

Mirjama. Jā, mēs esam galilejieši. Es esmu no Magdalas. Viņš — no Nacaretes.

Poncijs Pilāts. Magdala! Nacarete! Varenas zvejas ostas… Nevar tiešām saprast, kas tādos tumšos nostūros vispār var notikt. Un kāpēc no tiem piepeši iznirst tāds skaistums kā tu.

Mirjama. Svarīga neesmu es. Svarīgs ir viņš.

Poncijs Pilāts. Man svarīga esi vienīgi tu. Es nekad neesmu tevi aizmirsis. Tu esi skaistāka nekā jebkad. Varētu sacīt, ka tevi no iekšienes apmirdz kāda gaisma. Nu, pasaki, sirsniņ: ja es tev viņu izglābšu, vai tu…

Mirjama. Neprasi man to, ko es vairs nespēju tev dot.

Poncijs Pilāts. Jā, tādi jau nu jūs esat gan, jūs — ebreji, jūs — galilejieši! Ja jūs klausītu, jums vajadzētu dot visu — bet jūs pretī nedotu ne kripatu! Un kāpēc, saki, lūdzu, lai es lauztu kaklu, tev pakalpojot, bet tu manā labā negribi ne pirkstu pakustināt?

Mirjama. Manuprāt, tu esi godkārīgs, vai ne? Ja tu viņu, Skolotāju, izglābsi, tu sev iegūsi slavu uz mūžīgiem laikiem!

Poncijs Pilāts. Ko nu stāsti! Vai nu es viņu izglābšu vai notiesāšu — man tas ir viens un tas pats: pēc mēneša vai pēc gada to neviens vairs nepieminēs. Bet man tev, meitiņ, ir kaut kas jāpaskaidro. Kad es tavu mīļāko ieraudzīju…

Mirjama. Viņš nav mans mīļākais. Viņš ir kungs, un es esmu kalpone.

Poncijs Pilāts. Labi! Kā vēlies… Kad ieraudzīju tavu… tavu nacaretieti, es viņam jautāju, vai viņš, kā ļaudis runā, tiešām uzskata sevi par jūdu ķēniņu. Vai zini, ko viņš man atbildēja?

Mirjama. Jā, es zinu.

Poncijs Pilāts: Viņš atbildēja, ka uzskatot gan. Tur nu tiešām vajadzīga dūša! Vai, tavuprāt, viņam visi ir mājās?

Mirjama. Ja tu gribi jautāt, vai viņš ir tāds pats kā citi cilvēki, teikšu — nē, viņš nav līdzīgs citiem. Bet, ja tu iedomājies, ka viņš ir traks, nē — viņš nav traks. Reizēm es sev jautāju, vai mēs neesam tie, kam galvā viss nav kārtībā.

Poncijs Pilāts. Viņš piemetināja, ka viņa valstība neesot šīszemes valstība. Kas tie par murgiem? Tad es viņam skaidri un gaiši noprasīju: "Tātad tu esi ķēniņš?" Un viņš atbildēja: "Tu to esi pateicis."

Mirjama. Viņš ir ķēniņš. Viņš ir mans ķēniņš un tavs ķēniņš. Viņš ir visu cilvēku ķēniņš.

Poncijs Pilāts. Taču es domāju — ja viņš ietiepsies un paliks pie sava, viņš būs pats savu moku ķēniņš. Tu saki — viņš neesot traks. Esmu gatavs tev ticēt. Bet vai viņš apjēdz ari, ko dara? Pirmām kārtām — attiecībā uz ebrejiem: vai vari iztēloties Hērodu Antipu un Kaifu ar jūdu ķēniņu uz kakla? Bet par taviem ebrejiem man galu galā nav liela bēda. Un mani romieši? Romieši ir un paliek. Un, ja nu mani draudziņi Romā pasacīs, ka esmu licis palaist vaļā vienu puisi, kas sevi uzskata par jūdu ķēniņu, baidos, ka sacelsies troksnis, un tas varbūt nebūs nekāds jaukais troksnis. Es jau no šejienes dzirdu augsto priesteri klaigājam pie maniem logiem: "Mums nav cita ķēniņa kā vien cēzars!" Kādu ģīmi lai es tad rādu?

Mirjama. Es no politikas nekā nesaprotu.

Poncijs Pilāts. Tu tai neesi radīta.

Mirjama. Vai tu viņu atbrīvosi?

Poncijs Pilāts. Paklausies! Tevis dēļ, tavā labā es darīšu visu, ko varēšu. Bet es tev neapsolu neko. Man ir jādomā par savu nākotni, par to, kāds izskatīšos ļaužu acīs. Vai tu spēj to saprast?

Mirjama. Atbrīvo viņu! Tas pārvērtīs pasauli.

Poncijs Pilāts. Vai nu es viņu notiesāšu vai atbrīvošu, pasaulē no tā nekas nemainīsies, sirsniņ. Jā, varbūt vienīgi tava sirds. Bet tas ir viss. Mēs, politiķi, galu galā esam sapratuši, ka mūsu lēmumiem nav lielas nozīmes un ka viena cilvēka nāvei vispār nav nekādas nozīmes. Ne jau nu tava nacaretieša liktenis mainīs pasauli un tās vēsturi.

Mirjama. Atbrīvo viņu!

Poncijs Pilāts. Vai tu esi pārliecināta, ka viņš tiešām grib tikt atbrīvots?

Mirjama pavisam klusām. Es nezinu.

Poncijs Pilāts maigi. Atnāc pie manis vēl!

Mirjama. Es neatnākšu. Tas ir tā, it kā manis te nekad nebūtu bijis.

Poncijs Pilāts. Sargi! Pavadiet apmeklētāju līdz pils vārtiem. Otrais romiešu kareivis klusām. Nāc, dāmiņ, nav ko tik gauži raudāt. Es nezinu, kā prokuratoram tas izdodas, bet viņš vienmēr izkārto tā, kā ir vislabāk: reizēm liekas, ka viņš visu dara šķērsām, bet galu galā izrādās, ka viņam bijis iemesls rīkoties tieši tā.

♦

Huans de Espera en Dioss

Bieži, kad sabiezēja vakara krēsla, viņš iekārtojās kuģa priekšgalā un sapņoja par pagātni, kas nebeidzās. Kad apvārsnis satumsa, kad nakts melnumā vairs nevarēja atšķirt juru no debesīm, kas nolaidās par Pinta, pār Nifia, pār Santa Maria, Seviljas Žīda gara acu priekšā lielā nekārtībā drūzmējās no visurienes saradušies tēli. Viņš atkal redzēja sevi kā tirgotāju, kā kurpnieku, kā kareivi un jūrnieku. Viņš no jauna redzēja sevi Jeruzalemē kopā ar imperatoru, kas bija izslēgts no baznīcas un satricināja visu pasauli, Apūlijas līdzenumos vai Umbrijas pakalnos kopā ar Pjetro di Bernardoni, Romā ar Svēto Tēvu, Kijevā ar spitālīgajiem, Lielā Hana teltī Karakoruma pakājē vasaras vidus svelmē. Viņš redzēja sevi ieejam Seviljā kopā ar svētā karaļa karapulkiem. Tā bija pirmā reize viņa mūžā, tas ir, pasaules vēsturē, kad viņš iegāja Spānijā. Lai padzītu Almohadus, kas bija padzinuši Almoravīdus, kuri bija padzinuši Abāsīdus, kas bija padzinuši Omeijādus, kuri bija padzinuši kristiešus, Kastīlijas karalis Ferdinands III bija saaicinājis ļaudis no visurienes — ne tikai kastīliešus un kataloņus, jātniekus no Galīcijas, astūriešus un leoniešus, bet arī frankus un dženoviešus, kuru kuģi jau vagoja jūru līdz Atlantijas okeānam. Viņš ieradās kopā ar Dženovas vīriem. Viņš tikko bija atgriezies no Vidusāzijas un no Romas.

Gvadalkiviras līkumā, kur satiekas skarbie kalni un ar olīvkokiem, labību un vēršiem bagātie līdzenumi, Sevilja ar savu priekšpilsētu Trianu bija ziedoša un skaista. Pēc Ferdinanda III uzvaras un mauru padzīšanas lielākā daļa musulmaņu iedzīvotāju tika izraidīta. Kopā ar vairākiem citiem ebrejiem Izaks Dženovietis iekārtojās rajonā, kas pletās gar upes malu pie paša mauru uzceltā mūra. Viņam bija vajadzīgi tikai pāris gadi, lai izvērstu veikalu, kas rosīgi darbojās: viņš eksportēja uz ziemeļiem olīvas un olīveļļu, ieveda zivju produktus no Portugāles, vadmalu un audeklus no Flandrijas, no Venēcijas vai Lionas, jo viņam bija pieredze audumu tirdzniecībā, bet vēl pēc dažiem gadiem — Austrumu garšvielas. Tas bija pārāk skaisti, lai ilgi turpinātos. Kājas nedeva mieru. Viņš visu pameta. Viņš atsāka ceļošanu. Tas bija pareizi izraudzīts brīdis: Spānijas ebrejiem vairs neklājās labi. Viņš atgriezās Francijā un Itālijā, kur kari un reliģija deva tematus gleznotājiem. Viņš iekārtojās tā, lai ierastos Konstantinopolē tikai dažus mēnešus pirms tam, kad to iekaroja Muhameds II. Viņš pārdzīvoja visu aplenkumu. Viņš redzēja, kā uzvarētājs ieiet Konstantīna, Justiniāna un Teodoras pilsētā. Viņš atkal devās ceļā. Pēc neskaitāmiem piedzīvojumiem — tos visus nav iespējams atstāstīt — Kiprā, Raguzā un Venēcijā, kur viņš bija nodibinājis mīlas sakaru ar kurtizāni, kas kalpoja par modeli Karpačo, viņš atgriezās Spānijā. Tad viņš vairs nebija Žīds, viņš bija nelaimīgs varonis, kas cīnījies pret islamu. Viņš bija pieņēmis Huana de Espera en Diosa jeb Huana Esperendiosa vārdu. Viņš atgriezās Seviljā īstajā brīdī, lai viņu varētu savervēt cits dženovietis, kas klusībā loloja noslēpumainu nodomu, par kuru runāja aizrautīgi, tomēr pusbalsī. Viņu sauca par Kristobalu Kolonu jeb, ja jums tā labāk patīk, —

par Kristoforu Kolumbu. Viņš bija avantūrists.

♦

Stasta Sīmanis no Kirēnes

ziti, vistrakākais ir tas, ka tie stulbeņi jaucas iekšā visur un par to vien domā, kā piešņākt nabaga ļaudis. Tas ir pilnīgi neciešami, ka šitādas lietas notiek, cilvēks vairs nevar pabāzt degunu no savas mājas, kad viņi krīt krāgā un liek darīt to un liek darīt šito, un sakiet, lūdzami, kā lai to nedara, jo tie stulbeņi sit, kur galva, kur acs, un nelaime jūs piemeklē tāpēc vien, ka esat stiprs pēc skata un viņi jums uz ielas uzsvilpj un uzmācas, kad to vien gribas kā tikt mājās iedzert kādu glāzi un kaut ko uzkost, pagulēt ar sievu un aizmigt, saprotiet, ja runa ir par to nabaga tipu, man nekas nav pret to, ko viņš izdarījis, es par to nekā nezinu, man tīri labi patiktu domāt, ka tās ir tikai tādas priesteru pasakas, bet viņš bija galīgi bālā ģīmī un pārguris, un asinis viņam bija uz pieres, un pirksti šitik gari un balti, tādus es vēl nekad nebiju redzējis, viņš jau nu nav bijis nekāds strādnieks, un es laikam nebūtu atteicies viņam drusku piepalīdzēt, bet tad pieklājīgi jāpalūdz, nevis jāmetas man virsū kā tādai sērgai uz nabagiem, nezin ko tie stulbeņi iedomājas, mēs neesam nekādi melnie vai čukmeki, un vēl viņi plātās, ka atnesuši drošību un mieru, par šitādu mieru es tikai nospļaujos, un, ja viņi no kāda grib tikt vaļā, lai tad paši ar to noņemas, es gāju mājās no tīruma mierīgā garā, tur es biju kopā ar Rufu un Jeremiju, jūs jau zināt, ka tie ir mani dēli, es jau viņus vedu līdzi, lai strādā tīrumā, vēl ir mazi, bet nupat sāk strādāt tīri labi, un tajā brīdi, kad nācām mājās, parādījās mazs pūlītis kā jau bieži redzams, kad romiešu zaldāti un priesteri, daža laba lāga sievele un vēl vesels pūlis, ko tracina asinis, un trīs noskranduši un neapkopti tipi ar krustu pār muguru, un tad es teicu Jeremijam un Rufam, kas mani raustīja aiz piedurknes, ka tur ir vēl trīs no tiem, kuriem būs jāatdod gali, un Rufs man jautāja, ko šie izdarījuši, es smiedamies atbildēju, ka droši vien ir kādu nosituši vai apzaguši, vai pastrādājuši vēl kādu muļķību un nokaitinājuši lielos večus sanhedrinā vai pretorus, uz pieres jau nav rakstīts, tie caurām dienām valstās un nekā nedara, kamēr citi strādā kā jūga lopi, un es pamanīju vienu lielu lamzacīgu romiešu zaldatu, kas nesa tādu uzrakstu kā svēto sakramentu, un tur es izlasīju kaut ko par jūdu ķēniņu, man tiešām sanāca smiekli, bet jūs jau zināt, kādi ir bērni, ak, tēt, kas ir tas, ak, tēt, kas iršitais, un nevar vien beigt jautāšanu, es būtu darījis prātīgāk, ja turpinātu apgriezt vīnogulājus un taisītu etiķi, nevis ietu mājās, bet bērni gribēja redzēt, viņi mani stūma uz priekšu, mēs bijām pirmajā rindā, un pūlis acīm redzot auga aizvien lielāks, varēja skaidri saskatīt centuriona seju, un augsto priesteri, un lāga sievas, kuras raudāja un kratīja kausiņus, ko bija paņēmušas līdzi, lai viņiem dotu padzerties, un vistievākais pagriezās pret viņām un runāja kaut ko tādu, ko lāgā nesapratu, sauca šīs par Jeruzalemes meitām un lūdza neraudāt viņa deļ, labāk lai tad raudot par saviem bērniem, un tad Rufs sāka brēkt, un es viņu iedunkāju, bet tas tips runāja par kalniem, kas gāzīšoties mums virsū un ielejām, kuras mūs apsegšot, un tad — padodiet man drusku vīna, paldies, — es pamanīju Mirjamu, ar kuru biju gulējis tāpat kā kurš katrs cits, un viņa gan neizskatījās vēl veca, bet priecīga arī ne, un viņa raudāja stiprāk par citām, kas te īsti notiek, es viņai jautāju, un viņa lauzīja rokas un elsodama stāstīja ļoti ātri, es gandrīz nekā nesapratu, ka viņa gājusi pie prokuratūra, jo ar to ari ir gulējusi, kad bijusi jaunāka, un lūgusi, lai atbrīvo vienu no tiem tipiem, kas nekā ļauna neesot darījis un esot labāks par visiem pasaulē, esot cilvēces zieds un vēl tada garā, ka ne atklausīties, es viņai sacīju, ka šī ir jukusi, bet viņa skatījās uz mani tā, it kā es būtu noslepkavojis tēvu un māti, un tad man uzreiz likās — lūdzu, vēl vienu kausiņu, kad par to runāju, man uznāk slāpes, — esmu galīgs muļķis un nekā nesaprotu, un viņa bija skaista, saprotiet, bet es nezinu, kā lai to pasaka, tas bija cits skaistums, tur cilvēkam nevis uznāk gribēšana un vēlēšanās gulties virsū, bet drīzāk rādās — vajadzētu apsēsties viņai pie kājām un klausīties, kā viņa runā par to otro, kas viņai paņēmis visus prātus, un tas nemaz nekaitinātu, un tad es jautāju, ko prokurators atbildējis, bet prokurators apsolījis darīt visu iespējamo, lai atbrīvotu tipu, ko viņa sauca par vislabāko, bet tas nav izdevies ebreju dēļ, jo priesteri draudējuši, ka sūdzēsies cēzaram, ko tu man tur muldi par cēzaru, un tieši tajā brīdī gandrīz pusceļā uz to vietu, ko sauc par par pieres vietu — labāk palīdziet man, ko ņirgājaties! — pienāca centurions, es par to jau teicu, ka viņš man likās piepūties, un uzsauca, lai es labāk palīdzot pastiept krustu, nevis irgājoties, jo ir jāteic, ka tas tips pakrita jau nezin kuro reizi un izskatījās pagalam beigts, es prasīju, ko tam muļķim vajag no manis, un šis man iegāza pa rīkli, un es nezinu, kas tad notika, bet es biju kā piedzēries un briesmīgi priecīgs, ka esmu tur, un man nemaz nelikās, ka mani piespiež nelietīgie stulbeņi, es pats metos uz priekšu kā tad, kad iziet no bārdziņa un laiks ir jauks un spirgts, es pametu Rufu un viņa brāli Jeremiju, es uzliku roku tam tipam uz pleca, viņš ar vienu celi bija atspiedies pret zemi, visur viņam tecēja asinis, un viņš uz mani paskatījās tā, ka es nevaru aizmirst, viņam bija acis acis acis, bet tik skaidras un dziļas, un tad es piepeši jutu — nezinu, kā lai to pasaku, bet man likās — viņš vairāk palīdz man nikā es viņam, un viņš sacīja kaut ko tādu, kur bija gadsimtu gadsimti, un tad es noelsos vienreiz un noelsos otrreiz, un uzvēlu krustu plecos, un tad man mazdrusciņ bija tā ap dūšu, it kā es staigātu pa debesīm starp zvaigznēm.

♦

Bučintoro pansija

Es rakstu grāmatas. Bieži, lai tās sacerētu, vai arī, lai sevi mierinātu par to, ka esmu uzrakstījis atkal vienu, dodos uz Itāliju. Es ļoti mīlu Itāliju. Ja raugāties uz to kartē jau sapņu pilnām acīm, tā izskatās — to zina katrs bērns no pašas agrās mazotnes — pēc zābaka jūrā. Kad pa to staigājat, atrodat pilsētas bez ietvēm starp torņiem un baznīcām un diezgan daudzām cipresēm starp ļoti daudziem olīvkokiem. Kopumā tas ir kaut kas diezgan vecs un neapšaubāmi satriecoši skaists. Ak, cik jauki! Bravo! Bravo! Vēlreiz bravo! Jūs varat braukt uz ezeriem Toskānā, uz Umbriju, uz Apūliju, uz Sicīliju, uz Amalfi un Positāno piekrasti. Jūs varat doties arī uz Venēciju kopā ar vecmeitām no Jaunanglijas un Konektikutas un mīlētājiem no visurienes. Tā ir skaista vieta, kur dzīvot pagātnē un sapņot par tagadni.

Es vēl biju jauns un, paldies Dievam, nebiju ari neko publicējis, kad pirms daudziem gadiem Venēcijā kadā rudens vakarā nejauši viņu satiku. Tolaik es lāgā nezināju, ko iesākt dzīvē un pasaulē. Pagātne un nākotne man bija tītas dziļā tumsā. Patiesību sakot, man tās bija galīgi vienaldzīgas. Man pilnīgi pietika ar tagadni. Es jau nebiju ieradies viens pie Adrijas jūras. Vēl tagad atceros, ka dzīvojām pašā Skjavoni krastmalas galā Arsenāla pusē burvīgā okerkrāsas mājā, kas droši vien pastāv joprojām, — Bučintoro pansijā. Mums par abiem bija nepilni četrdesmit gadi. Jūs ļoti labi varat iedomāties, kā pavadījām laiku sarkanajā Venēcijā starp dodžiem un gondolām. Ak, jaunība, jaunība…

Taču mēs vēl atradām iespēju no rīta doties uz Kjodžu, uz Malamoko, uz raibo Burano, uzTorčello ar tās divām baznīcām lauku vidū. Mēs vairījāmies no Murāno un muļķu sajūsmas par stikla smalkumiem. Kad atgriezāmies no salām, pilsētā iestājās nakts. Merserija un Svētā Mozus baznīca, kā arī Nopūtu tilts, kas nožēloja savus cietumniekus, vērodams tūristus, mums šķita pārāk trokšņaini un drūzmaini, mazliet vulgāri savā burvībā un rosībā. Pat Svētā Marka laukums un Piazzeta, kas ir tik skaista ar savām divām kolonnnām, kuras jūras pusē paveras kā klusuma, mirdzuma un sapņu opera, divi akmens lauvas bazilikas otrā pusē ar bērnu ķekariem uz muguras radīja spožumu, kas mums aizcirta elpu, nebeidzot veidot grandošas izrādes apoteozi uz paroksisma un augstakās sajūsmas robežas. Mums labāk patika Dorsoduro kvartāls starp Izdziedināšanas baznīcu un Svētā Trovaso baznīcu, kur nolūkojāmies, kā laivu taisītāji būvē gondolas, Džudeča un Abādzija. Mēs gājām, rokās sadevušies, vientulībā un mierā. Pagātne, par kuru nezinājām nekā, vēsture, gar kuru mums nebija nekādas daļas, plūda laukā no lielām akmens akām starp sarkanām pilīm, skurbināja mūs un piejaucās mūsu mīlestībai. Mēs viens otru mīlējām atmiņās un trakās cerībās. Es vēl neko nebiju paveicis. Es visu gaidīju no nākotnes. Tik liels skaistums mani smacēja nost. Es biju pasaules apskurbis.

♦

Mirjamas atgriešanās

Mirjamas atgriešanas Ahasvēru satrieca. Viņš bija atstājis Magdalu un pārcēlies uz Jeruzalemi, lai bēgtu — lai bēgtu no viņas garajiem, gaišajiem matiem un vijolīšu krasas acīm, no viņas smaržas un tēla. Mirjamas piepešā parādīšanās pavasara saulē Poncija Pilāta pils priekšā Ahasvēru piepildīja ar laimi, pirms iegrūda baiļu bezdibenī.

Viņš sēdēja uz sola prokuratora pils priekšā, ļaudamies spirgtajam gaisam un mazai atpūtai pēc darba kopš rītausmas, viņš pārmija dažus vārdus ar kvartāla ļaudīm.

— Ei, Ahasvēr, vai tu ieelpo svaigu gaisu? — viņam uzsauca puikas un mājasmātes, kas gāja iepirkties.

Piepeši Ahasvērs ieraudzīja viņu. Tajā pašā mirkli ierastā apkārtne, garāmgājēji un starpgadījumi uz ielas nogrima nebūtībā. Pasauli veido tikai satikšanās. Mēnesi pēc mēneša Mēness pie debesīm dila un auga, ziema sekoja vasarai un pavasaris ziemai, bet viņš dzīvoja no atmiņām, kas mazpamazām izbalēja. Un nu šī seja un šis augums, kas tik ļoti viņu nodarbināja, pirms sāka izkust aizmirstībā, atkal bija acu priekšā.

Pirmajā mirkli viņam tā šķita iedoma, ko varbūt radījis nogurums un miega bads. Visu šo laiku viņš bija grūti strādājis. Vecais Kartafils bija saslimis. Jau vairāk nekā četras dienas dubultnieks bija viņu aizstājis visu laiku, tikai dažas stundas pirms nakts iestāšanās atgriezdamies savā kurpnieka skabūzītī, kur krājās darbs. Viņš pārlaida roku pār acīm. Viņš papurināja galvu. Nekustīga, kā apmaldījusies, stingu skatienu, līdzīga ciešanu un bēdu statujai Marija no Magdalas stāvēja Ahasvēra priekšā. Viņa iedvesa bailes.

Ahasvēra atmiņa bija saglabājusi jaunības spožumā starojošu Mariju Magdalēnu. Bet šo tēlu bija apzīmogojuši gadi un ciešanas. Draudzības beigu posmā Ahasvērs reizēm vēl redzēja viņu dodamies uz svētkiem vai dzīrēm, kurās pats netika aicināts, tērpušos dārgās drānās, ko viņa valkāja dabiski un majestātiski. No spožuma vairs nebija palicis nekas, maz arī no jaunības. Tomēr viņa joprojām bija skaista. Vēlāk, daudz vēlāk Mazačo, Lūkass no Lcidenes, Rubenss, Tintoreto, Veronēze, Žoržs de la Tūrs — vesels pulks visu skolu un visu laikmetu gleznotāju, gravieru un tēlnieku viņu attēlos krāšņās, reizēm mežģīnēm rotātās drānās, greznojušos ar pērlēm, briljantiem, smaragdiem, tērpos, kuros atlass un samts sacenšas ar zeltu. Neviena sieviete, atskaitot varbūt vienīgi Svēto Jaunavu, tik bieži nav attēlota cilvēku ģeniālajos darbos — ar parfīma vāzi, galvaskausa vai krusta priekšā, sēžam pie bagātīgi klāta galda, saļimušu krusta pakājē. Starp Kristu un Madonnu, blakus apustulim Jānim viņa viena pati veidos milzīgu apgabalu miglainajā, nenosakāmajā un gaistošajā vilni, kas nes sev līdzi tik daudz muļķību un tik daudz diženuma un ko mēs saucam par kultūru. Viņa liks sapņot miljoniem to, kuri viņai ar savu talantu un drudzi liks augšāmcelties, tiem, kas viņu svētbijībā, mīlestībā un apbrīnā uzlūkos. Ap šo jauno sievieti, kas pavasara dienā nekustīga stāvēja Poncija Pilāta pils priekšā, kur apstulbināja kurpnieku Ahasvēru — prokuratora durvju sargu, dzimušu Galilejas Magdalā tāpat kā viņa, vīsies viena no bagātīgākajam visu laiku leģendām. Par viņas dzīves beigām nebūs zināms gandrīz nekas. Varbūt viņa pārcēlās uz Provansu kaut kur pie Masilijas, kas kļūs par Marseļu, kopā ar māsu Martu un no miroņiem uzmodināto brāli Lācaru? Varbūt viņa ir dzīvojusi Senbomas grotā? Tas nav svarīgi. Atmiņas par viņu un viņas kultu atrodam Senmaksimēnā un Vezelē, Otēnā un Minsterē, Itālijā un Anglijā — visur šajā pasaulē, kur viņa nebeidz iemiesot reizē savu skaistumu un grēku nožēlošanu, labā atklāšanu un uzvaru pār ļauno. Viņu redzēs gleznotu un veidotu skulptūrās, un apdziedātu neskaitāmos veidolos, visdažādākajos apstākļos, visos viņas dzives posmos, pirms un pēc pievēršanās Jēzum: tas ir mūžam dzīvs šīspasaules baudu tēls, kas vēršas uz atsacīšanos un trūkumu; brīdī, kad viņa nomet greznās drānas, lai uzģērbtu grēku nožēlnieces skrandas; Lieldienās mirklī, kad pa ceļam uz kapu viņas ticība satricinās pasauli, dodot tai augšāmcēlušos Dievu; ekstāzes brīdī, kad viņu apmeklē no debesīm nolaidušies eņģeļi. Ilgi pirms šīs slavas, kad Ahasvērs Mariju no Magdalas piepeši ieraudzīja prokuratora pils priekšā, viņu var iztēloties ģērbušos skrandās, kādās viņu ietērpa Donatello, veidodams koka skulptūru Florences baptistērijam. Un ar tādu pašu traģisku, baiļu izmocītu seju. Vēl dažus mirkļus Ahasvērs šaubījās. Viņš samiedza acis un sarauca pieri. Kas gan īsteni notiek? Tad neticība izklīda. Viņu pacēla dziļumu banga. Tā bija laime.

Jūs taču to zināt, vai ne? Jūs to zināt, tāpat kā visi: pār mīlestību un kaislību valda pretruna. Nekas nav pilnāks aizdomu kā mīlestība. Un nekas nav par to lētticīgāks. Līdzko Ahasvērs pārstāja apšaubīt Mirjamas klātbūtni, viņa iztēle iekvēlojās. Viņš iedomājās, ka, nogurusi no apnicīgās baudu dzīves, viņa metīsies Ahasvēra skavās. Viņš saņēma abas Mirjamas rokas, ieveda viņu pilī, skūpstīja ceļgalus, beidzot viņš ļāva brīvu vaļu visiem sapņiem, kurus tik sen bija pūlējies apspiest.

Tad notika kaut kas tāds, ko viņš sākuma nespēja aptvert. Viņa maigi atraisījās no Ahasvēra, vairījās no viņa skatiena, novērsa seju. Ahasvēra pārsteigums tikko bija pārvērties sajūsmā. Nepagāja ilgs laiks, kad sajūsma vērtās bažās, pēc tam — apjukumā. Tā, kas stāvēja viņa priekšā, neapšaubāmi bija Marija no Magdalas, un viņa bija stipri mainījusies — taču viņa nebija te ieradusies, lai atdotos Ahasvēram. Tāpat kā šaubas, kā skumjas, ari laime meklē visus iespējamos ieganstus, lai varētu turpināties. Ahasvēram vēl kādu brīdi izdevās sevi pārliecināt, ka galu galā viņš spēs sasniegt sirdi, ko pārbaudījušas tik daudzas baudas un dzīve. Tad piepeši viņam kļuva skaidrs: Marijā Magdalēnā bija mainījies pilnīgi viss pašos pamatos, nemainīgs bija palicis tikai stūrgalvīgais Ahasvēra noraidījums. Vienīgi šinī ziņā viņa bija palikusi viņa pati. Laimi acumirklī nomainīja ciešanas, kas bija jo plosošākas tāpēc, ka cerība bija pamodinājusi visu, kas ilgu mēnešu gaitā bija iemidzis. Un šis otrais trieciens Ahasvēram bija vēl briesmīgāks nekā pirmais.

Mirjama viņu nesaudzēja. Viņa runāja bez aplinkiem, ar visu tiešumu, uz kādu mudina kaislība pret citu. Ciešanu miglā Ahasvērs neskaidri nojauta, ka viņa pieķērusies citam vīrietim, tādam pašam galilejietim kā pati. Tieši tā deļ, lai to izglābtu, viņa ieradusies pilī mesties pie kājām Jūdejas prokuratoram un izlūgties žēlastību.

Mirjamas atgūšanas laimē Ahasvērs bija atļāvies paust tik kvēlu sajūsmu, ka vairs nevarēja bez kauna atsacīties Mirjamu ievest pie prokuratora, kuram pats nekad netuvojās, vismaz ievest pie sarga, ar ko viņam bija darīšana ik dienu. Marija no Magdalas izrīkojās ar viņu, kā vien gribēja, jo viņa Ahasvēru nemīlēja, bet viņš viņu mīlēja joprojām. Kā pazudis, apjucis, greizsirdības plosīts, — to viņš pūlējās mazināt, iztēlojoties Mirjamas nedalīto kaislību pret nacaretieti mītam kādā citā pasaulē —, Ahasvērs padevas un darīja, ko viņa vēlējās. Kad, svārstīdamās starp izmisumu un stūrgalvīgu cerību, viņa iznaca no Poncija Pilāta darbistabas, kurpnieku plosīja spēcīgas un pretrunīgas jūtas.

♦

Vīrietis lietusmētelī

Mani skurbināja ne tikai Venēcijas skaistums. Viņai bija gaiši mati un ļoti zilas acis, kas saviļņojuma brīžos ieguva violetu nokrāsu, visskaistākās rokas pasaulē un neaizmirstami ceļgali — gludi un apaļi. Viņa ļoti atgadinaja kādu svēto, ko Mazačo gleznojis sabrukušu krusta pakāje — viņas vaibsti mūs pārsteidza, kad tos ieraudzījām uz kādas pastkartes Rialto pakājē. Es viņu saucu par blusiņu, par savu dūju, par tālo salu, savu kārumiņu, par rozi un par matiolu. Bet viņas vārds bija Marija. Reizēm jokojot vai vieglprātības brīžos, varbūt Žaka Brela dziesmas dēļ vai tāpēc, ka godinājām veco odalisku ar stirnas acīm, kuru beidza nost snobisms un aknu kaites un kura mums tik daudz ko iemācīja attiecībā uz atmiņu un laiku, un sirds labirintiem, es viņu dēvēju par Magdalēnu.

Kādu vakaru pēc pastaigas pa Lido, kas bija nolādēts ar neglītumu, un izkāpšanas mazajā Armēņu saliņā, uz kuru Bairons aiz niknuma un par spīti klibajai kājai — vai varbūt tieši klibuma dēļ — devās peldus, kamēr mīļākā nepacietībā didījās krastmalā, mēs abi ar Mariju bijām apsēdušies pie Jūras muitas. Jūs taču pazīstat Jūras muitu — tā ir skaistā celtne ar Fortūnas turētu zemeslodi uz torņa, tā turpina Izdziedināšanas baznīcu pašā Venēcijas sirdī un smaili izvirzās starp Lielo Kanālu un Džudekas kanālu pretī Svētā Marka laukumam. Saule rietēja. Mēs klusējam. Raudzījāmies uz lagūnu, Sandžordžo saliņu, Dodžu pili, kas reizē ir tik gaisīga un masīva ar augsto torni, Skjavoni krastmalu, debesu un jūras, un cilvēka ģēnija apvienoto mirdzumu. Mūsu dvēseles dziļumos kaut kas klusam eksplodēja. Mēs lūkojāmies viens otrā. Es noliecos pār Mariju.

Pēc dažām sekundēm — bridī, kad atrāvos no viņas, es šo vīru ieraudzīju pirmoreiz. Viņš sēdēja Jūras muitas krastmalā tāpat kā mēs, turēdams starp kājām koka nūju; viņš, tāpat kā mēs, baudīja jūras un saules saplūsmi. Viņš paskatījās uz Mariju un uzsmaidīja mums.

Tas bija vīrietis nenosakāmā vecumā. Viņam varēja būt trīsdesmit gadu un pat mazāk. Viņam varēja būt piecdesmit vai piecdesmit pieci gadi, un pat vairāk. Viņam bija skaista zvejnieka galva, bet varbūt viņš bija čellists ar diezgan garajiem matiem un dziļajām grumbām, kas izvagoja seju kā rētas. Ja vēlaties, tas bija kaut kas līdzīgs Andrē Židam, kam piejaukta kāda druska no Hemingveja un Austrumu klaidoņa. Par spīti saulei, kas arī rietot bija vēl karsta, vīrietim mugurā bija vecs lietusmētelis viņa acu krāsā. Viņā viss bija reizē nenoteikts un ļoti klātesošs, reizē gaistošs un uzkrītošs. Ievēroju viņa apavus — tie likās veci un stipri, un izvalkāti. Viņš izstaroja kaut ko atbaidošu un reizē pievilcīgu. Viņš pamāja ar galvu. Es atbildēju nevērīgi, bez sevišķas sirsnības. Zināju, ka Marija, kas bija iemiesota atturība, nekādā gadījumā nevēlētos iepazīties ar tik dīvaina izskata svešinieku. Kā piekrizdama Marija piespiedās man ciešāk.

—    Iesim projām, — viņa pačukstēja.

Es piecēlos, pasniedzu roku, lai palīdzētu viņai, un strupi pasveicināju nepazīstamo.

—    Sveiciens skaistumam! — viņš franciski teica zemā, piesmakušā balsī. — Sveiciens jaunībai!

Un viņš pavicināja platmali.

Marija uz viņu nepaskatījās. Taču pēc dažām stundām krodziņā aiz svētā Cakarija, kur mēdzām iegriezties, viņa divas reizes ierunājās par vīrieti pie Jūras muitas.

—    Ko viņš gribēja? — viņa jautāja.

— Viņam likās, ka tu esi skaista, — es atbildēju. — Un viņš nav vienīgais, kas tā domā.

Man ari Marija likās skaista, un mums bija divdesmit gadu, tādēļ diezgan drīz aizmirsām vīrieti lietusmētelī. Mēs domājām vairs tikai par sevi. Mūsu nakts bija tāda pati kā iepriekšējās — tikpat dievišķīga, tikpat mierīga un saviļņojuma pilna.

♦

Lāsts

Viņš atgriežas mājas, asaras rīdams. Asiņojošu sirdi viņš apsēdās pie darba galda, uz kura bija sakrautas ādas, auklas, kasīkļi un naži. Viņš ar vienu kustību visu aizmēza projām. Kāpēc viņa atgriezās? Kā viņa varēja būt tik cietsirdīga, ka meklēja tieši viņa palīdzību, lai iegūtu prokuratora apžēlošanu savam mīļākajam? Kam gan varētu iestāstīt, ka nacaretietis nav viņas mīļākais? Dziļi aizvainots, kaislības plosīts, kurpnieks savā Jeruzalemes darbnīciņā jau sāka radīt hipotēzes, ko vēstures kritika, nonākot uz zaimošanas robežas, spēja formulēt tikai daudzus jo daudzus gadsimtus vēlāk. Ne viens vien bija pieņēmis, ka pārlieku cilvēciska mīlestība šajā pasaulē ir vienojusi to, kas sevi dēvēja par mesiju, ar mīļāko mācekli — apustuli Jāni. Un cik daudz slepenu pieņēmumu, cik daudz neizteiktu vai daļēji izteiktu domu rosinās Marijas Magdalietes lielā mīlestība uz galilejieti! Šīs hipotēzes un šīs aizdomas piedzima un sāka rosīties tajā pavasara vakarā nožēlojamā bodītē, kur atstumtais kurpnieks klusībā raudāja par zaudēto mīlestību, par otrreiz piedzīvoto nicinājumu. Cilvēces avantūras izšķirošā drāma vēl nebija norisinājusies. Vēsture vēl nebija pagriezusies ap asi krusta izskatā, kas to sadala un apgriež otrādi. Runas par Kristu, kas mira, skāra pavisam mazu cilvēku kopu; tie bija Marija — Marija Magdalēna —, pulciņš zvejnieku, bariņš baskāju, mācekļi, pāris izbrīna pārņemtu liecinieku kā Sīmanis no Kirēnas, smieklīgi maz svēto vīru un sievu tālajā Iekšējās jūras dienvidaustrumu nostūrī, Jūdejas prokurators un kurpnieks Ahasvērs.

No pavisam sīku notikumu kopojuma iznira vislielākais notikums, kāds bija piedzīvots kopš Visuma tapšanas. Tik ilgi dzīvojis cerībā, ka spēs aizmirst, Jeruzalemes kurpnieks vairs nezināja, vai viņš Mariju Magdalēnu mīl vai ienīst. Pietika šo sievieti ieraudzīt, lai atkal nonāktu viņas varā. Lai tagad viņa pati tiek galā ar visiem saviem mīļākajiem! Galvenais — lai viņa Ahasvēram vairs nelūdz neko, lai nerunā vairs par vīriešiem, kurus ir mīlējusi vai kurus mīl: viņš tos ienīst no visas sirds, jo sevišķi — pēdējo.

Pār Jeruzalemi vēl spīdēja pavasara saule. Cik ilgi bēdu nomāktais kurpnieks sēdēja pie darba galda, galvu rokās saņēmis? Debesīs parādījās daži mākoņi. No ielas plūda murdoņa. Ahasvērs pacēla skatienu. Garām viņa darbnīcai gāja vīriešu un sieviešu pūlis — tas pavadīja notiesātos. Jūdejas prokuratora durvju sargs acumirklī iedomājās par cilvēku, kura vārds iedvesa bailes katram un kura seju viņš pazina, — par bandas vadoni Barabu. Ahasvērs paliecās uz priekšu un skatījās. Viņš neredzēja Barabu. Viņš redzēja kādu vēl jaunu, diezgan skaistu, asinīm noplūdušu, līdz nesamaņai pārgurušu vīrieti, kuru spieda nost krusts, ko viņš tikko bija no jauna paņēmis no kirēnieša Sīmaņa rokām. Mirkli Ahasvēru pārņēma līdzjūtība, un tad piepeši aiz krusta nesēja vīrieša viņš pavadītāju sieviešu pūlī ieraudzīja ciešanu un mīlestības satriekto Mariju no Magdalas. No tā mirkļa Ahasvērs redzēja vairs vienīgi viņu. Tieši tajā brīdī, kad viņš saprata, kas ir cilvēks, kurš grīļojas zem krusta, no grupas nošķīrās centurions un gāja uz darbnīcas pusi. Ahasvēra skatienu aizsedza kaut kas līdzīgs sarkanam plīvuram, ausīs dunēja, un viņš dzirdēja, kā kareivis, kura seja tomēr neliecināja par maigu dvēseli, jautāja, vai notiesātais, kas jau ir ļoti novārdzis, varētu kurpnieka veikaliņa mierā un vēsumā brīdi apstāties, lai atpūstos un iedzertu kādu glāzi ūdens ar drusciņu etiķa. Tas būtu, kā tagad mēdz sacīt, kaut kas līdzīgs pēdējai cigaretei un pēdējai ruma glāzei. Notiesātais salīcis, atspiedis krustu pret zemi, stāvēja veikaliņa priekšā, un zibenīgu mirkli viņa skatiens sastapās ar Ahasvēra skatienu. Notiesātā acīs, par spīti tā brīža šausmām, bija tāds maigums un miers, ka prokuratora durvju sargs juta dvēseli saviļņojamies. Vai tiešām viņš padosies vēlvienreiz? Kaut kas viņā vilcinājās un svārstījās. Bet viņš paskatījās uz otru pusi un tur, pūlī, no jauna ieraudzīja Mariju no Magdalas kā melnu ciešanu un kaisles tēlu: viņa bija aizsegusi acis ar plīvuru un raustījās elsās. Kurpnieku aizrāva niknuma vilnis. Viņš atkal pavērās galilejietī, kas klusēdams raudzījās Ahasvērā, un, vēl uzkurinādams sevī naidu, lai nepadotos tik kārdinošajam un tuvajam žēlumam, iekliedzās:

—    Ej! Ej taču!

Cilvēks ar krustu uz muguras pagriezās uz viņa pusi un gandrīz nesadzirdamā balsī teica:

—    Es eju, jo man jāmirst. Tu iesi un nemirsi līdz manai atnākšanai.

Centurions paraustīja plecus un kaut ko noburkšķēja. Pār Jūdeju lēnām nolaidās vakars. Pūlis kopā ar Jēzu jau attālinājās no kurpnieka darbnīcas. Tas tuvojās Golgatai, kur pacelsies krusts, kas valdīs pār pasauli. Tas, kas pēc tam notika darbnīcā, kur atgriezās Ahasvērs, ir mazāk pārsteidzošs brīnums nekā šķīstā ieņemšana, tautas pabarošana tuksnesī ar dažām maizēm, augšāmcelšanās no miroņiem vai balsis, ko dzirdēja Žanna d'Arka, vai viss, kas ar mums notiek diendienā un ko mēs saucam par dzīvi. Satriektais kurpnieks nokrita ar seju pret zemi. Un Dieva žēlastība, kas nekad nav mērojama ar cilvēku žēlsirdību, lika viņam zaudēt samaņu.

♦

Izšķērdīgais dēls

Pjetro di Bernardone ļoti mīlēja naudu. Viņš ļoti mīlēja arī frančus. Lionā, Tūrā, Ronas un Luāras krastos, Burgoņā un Overņā, liekot krāsot audeklus un pārdodot vadmalas, viņš bija iemācījies franču valodu. Savās dažādajās un reizēm vēl nenoteiktajās formās tā viņam šķita tikpat skaista kā Asīzes itāliešu valoda. Viņš bija lasījis truvēru un trubadūru dziesmas, Svētās Eulālijas katitilēnu un Svētā Ležē dzīvi, Dziesmu par Rolandu, Romānu par Aleksandru un Kretjēna de Truā darbus, traktātus par bruņniecību un bretoņu sacerējumus. Džovanni Butadeo viņš bieži deklamēja vārsmas no saviem mīļākajiem darbiem — Dziesmas par Rolandu pēdējo rindu:

Cifalt la geste que Turoldus declinet

vai Tristana un Izoldes autora baiļu saucienu brīdi, kad viņa varoņi iemalko mīlestības dzērienu:

Nē, tas nebija vīns; tā bija kaisle,

Tas bija rūgts prieks, un bezgala bailes, un nāve.

— Ak, — viņš sacīja Butadeo, — tu zini, cik daudz es strādāju, lai nopelnītu iztiku sev un ģimenei. Un tu zini ari, cik lielu nozīmi es piešķiru naudai. Taču īstenā vērtība ir vienīgi mīlestībai un vārdiem, kas to izsaka. Franči mīl mīlestību un runā par to labāk nekā jebkurš cits. Kā lai viņus nemīl?

Pjetro di Bernardoni labvēligi pieņēma Luija VII galmā. Tāpat kā visi tālaika cilvēki, viņš pukstošu sirdi sekoja Akitānijas Alienoras mīlestības un laulības pavērsieniem. Sajūsmu viņā iedvesa daudzsološā milža Luija dēla kāpšana troni — tas kļūs par Filipu Augustu. Kā apburts viņš apbrīnoja galminieku spožumu un viņu sievu valdzinājumu. Viņš bija pārliecināts, ka Francija ir debešķīga zeme ar lielu nākotni, kur labi būtu dzīvot. Draugi Asīzē bieži zobojās par Pjetro di Bernardones tieksmi pēc visa franciskā. Par to viņš tikai pasmaidīja un pacēla rokas: vajadzēja vienīgi pagaidīt, tad jau katrs redzēs, uz ko tie velna puikas franči ir spējīgi.

Audumu tirgotājs mīlēja ne tikai naudu un Franciju, viņš mīlēja ari savu dēlu. Pjetro di Bernardones un provansietes donnas Pikas dēlu sauca par Džovanni. Tas bija jūsmas pilns, ārkārtīgi nervozs jauneklis, kura izšķērdība biedēja tēvu, kas vairāk nekā jebkurš cits bija pieķēries savai naudas lādei un savām monētām. Jaunais Džovanni mīlēja vīnu un dzīres, sievietes un baudas. Iegribas apmierinādams, viņš tērēja bez apdoma. Saskaņā ar sensenām tradīcijām, tēvs veltīgi bija pūlējies panākt, lai viņš piedalās ģimenes darījumos un bez sarežģījumiem manto tēva veikalus. Jaunais Džovanni deva priekšroku meičām, kuras viņš apbēra ar dāvanām, un Toskānas pakalnu vīnam, ko dzēra pēc sirds patikas.

Vienā vienīgā ziņā dēls apmierināja tēvu: arī Džovanni mīlēja Franciju un frančus. Viņš runāja un lasīja truvēru un bruņinieku valodā. Viņš, tāpat kā tēvs, apbrīnoja visu, kas nāca no zemēm aiz Alpiem, no mātes dzimtenes Provansas, no Luāras un Ronas novadiem. Tas bija tik uzkrītoši, ka visi viņu sauca nevis vairs īstajā vārdā par Džovanni, bet gan par Frančesko — Fransuā jeb francūzi. Pūlēdamies izvairīties no tirgošanās, ar ko draudēja tēvs, Frančesko, kuram galva bija pilna varoņdziesmu un bruņinieku romānu, kļuva par karavīru un devās karā, kas, tāpat kā baudas, ir patvērums sapņotājiem un nelabojamiem pārgalvjiem.

Itālijā tajā laikā valdīja liela sašķeltība, kas ilga jau gadu simtiem un kas vēl turpināsies: cīņa starp diviem principiem, kurus iemiesoja divi cilvēki, starp divām spēcīgām varām, starp divām pasaules un Dieva pusēm — starp pāvestu, svētā Pētera pēcteci, kas bija atstājis Svēto Zemi, lai apmestos Visuma centrā, un imperatoru — Vācijas un ģermāņu zemes valdnieku, kuru tomēr valdzināja Roma un Itālijas saule. f>ī sāncensība, kas sakusa ar Eiropas vēsturi, bija pamatā daudziem zemju vai vietēja rakstura konfliktiem, kuros cits citam pretī stājās prinči, pilsētas, senjori, karavadoņi. Pamatīgi apbruņojušies un atstājuši savu Vaibligenas pili Vācijā, varenie Hoenštaufeni tolaik pūlējās izdeldēt spēcīgo Velfu dzimtu. Ienaids starp Velfiem un vaibligeniešiem Itālijā kļuva par pamatu slavenajam gvelfu un gibelīnu strīdam, kurš kopš Krusta kariem līdz Dievišķajai komēdijai apzīmogo lielu daļu mūsu vēstures. Nabagie nemīlēja bagātos, bagātie neuzticējās nabagajiem. Dženova necieta Venēciju, Kremona ienīda Milānu. Asīzei ari bija ienaidnieks: Perudža. Gluži kā freskā, ko mēs izklaidīgi apskatām uz Duomo vai Palazzo communale sienām, Pjetro di Bernardones dēls kopā ar Asīzes ļaudīm cīnījās pret Perudžas vīriem. Perudža bija stiprāka. Asīzes karapulkus tā uzvarēja pie Tibras, pie Sandžovanni tilta, un tā niekkalbis Frančesko tika sagūstīts un ieslodzīts kādā no Perudžas torņiem.

♦

Simons Fusgengers

Nākamajā vai aiznākamajā dienā — galvot es nevarētu — saule bija pazudusi. Apmākušās debesis gūlās pār lagūnu un pilsētu. Mēs bijām staigājuši stundām ilgi un šķērsojuši Venēciju visā tās garumā. Bijām nonākuši pie Labijas pils, kurā nekad neesmu bijis iekšā un kurā, kā apgalvo, esot skaistas Tjepolo freskas. Tālāk klīdām uz labu laimi un mazliet apmaldījāmies. Bijām pagājuši garām vecai celtnei, kas, šķiet, savulaik piederējusi musulmaņu tirgotājiem vai ar islama Austrumiem saistītiem venēciešiem, — to sargāja trīs akmens mauri. Turpat netālu pacēlās Tintoreto dzimtā māja — viņa tēvs, il tintore, dzīvoja starp krāsām, jo bija krāsotājs. Piepeši izgājām lielā, tukšā un diezgan skarbā laukumā — tas bija kvartāls, kur Svētais tēvs bija nometinājis no Džidekas — il Ghetto Nuovo — izraidītos ebrejus.

Pēc lielajās maģistrālēs murdošā pūļa augsto namu ietvertajā laukumā valdīja Venēcijai diezgan neprasts klusums.

— Kāda svētlaime! — Marija iesaucās.

Es viņu apskāvu.

Viņš bija te.

Pie Jūras muitas es viņu ieraudzīju brīdī, kad Marija atraisījās no manām rokām un mazliet atvirzījās. Geto laukumā es viņu pamanīju mirklī, kad kļāvu Mariju sev klāt. Ar koka nūju rokā viņš gluži ka ēna aizslīdēja tieši gar Marijas galvu un saplūda ar mūriem, gar kuriem virzījās. Es nepacietībā un gandrīz aizkaitinājumā sarāvos.

—    Kas noticis? — Marija jautāja.

—    Viņš ir te, — es atbildēju.

—    Nu labi, tad jau ņemsim vien viņu pie sevis un uzreiz sāksim dzīvot trijatā.

Tas bija stipri pārspīlēts. Bet varbūt gluži nepareizi arī nebija: viņš šķērsoja laukumu un tuvojās mums.

—    Kas par pārsteigumu… — viņš sacīja.

Un pacēla platmali.

Viņš stāvēja mūsu priekša nekustēdamies, bez vismazākajiem draudiem, drīzāk kaut kur pusceļā starp pazemību un ironiju. Apskatīju viņu mazliet uzmanīgak nekā pie Jūras muitas. Viņš bija līdzīgs kuram katram. Un bija apveltīts ar lielu valdzinājumu.

—   Jūs jau esat pazīstami, — es pačukstēju Marijai diezgan gļēvā un iespējami samierinošā tonī, lai izvairītos no asumiem.

—    Ja tā var sacīt, — viņa norūca.

Jutu, ka viņas oma kļūst grozīga.

—    Pietiekami, lai es jūs apbrīnotu, — paziņoja cilvēks lietusmētelī.

Raudzījos viņā, acis iepletis: Venēcijas klaidonis runāja madrigālos. Jūs taču pazīstat sievietes: trauslas, mainīgas, vienas vienīgas trīsas. Pietika dažu vārdu, un Marija piepeši sāka vērot viņu pavisam citām acim. Viņa valoda bija eleganta, gandrīz izsmalcināta, viņš nevainojami runāja franciski, un tas nesaderējās nedz ar viņa balsi, nedz izskatu. It kā uzminējis manas domas, viņš aizlika roku mutei priekšā un klusām vienā elpas vilcienā norunāja:

Viņa vilcinās, viņa dreb — viņa ir sieviete.

No kurienes gan bija uzradies šis tips, kas skaitīja dzejoļus un ar savu līko degunu zem apdilušās, apaļās cepures izskatījās kā iznācis no B sērijas filmas?

—   Vai esat francūzis? — es jautāju.

—   Ak, mazliet no visa kā, — viņš atbildēja.

—   Jūs labi runājat franciski.

—   Esmu apdāvināts, — viņš atbildēja.

Un, galvu atgāzis, skaļi smējās.

Viņš bija apdāvināts, par to varēja nešaubīties. It sevišķi teātra māksla. Raudzījos viņa sejā, kas mainījās ik pie vārda. Dažos brīžos, turklāt, manuprāt, tādēļ, lai izpatiktu Marijai, kuras naidīgumu viņš juta gandrīz uzvarētu, šis cilvēks smējās un raudāja, sadusmojās, tēloja amerikāni, kas jautā ceļu zivju tirgotājai, viņš piecēlās, lai paietu klamzīga gaitā, un atkrita uz sola, slaucīdams pieri milzīga batista kabatdrānā.

—    Viņš man atgādina… — es čukstēju Man.

—    Ko gan? — jautāja vīrietis, kuram bija plānākas ausis, nekā varēju iedomāties.

—    Kādu personu, kas musu zeme ir diezgan populāra un ko mēs pazīstam kā Ramo brāļadēlu.

—    Kas tas bija par tipu!

—    Vai jūs viņu pazināt? — es jautāju.

—    Protams! Un pat diezgan labi. Es šad tad apciemoju Didro. Un tā soli pa solim…

Mans izbrīns auga augumā. Ja pie Juras muitas man būtu apgalvots, ka viņš runa franciski labāk nekā es un ka mūsu literatūrā viņam nav nekādu noslēpumu, es aiz brinumiem nevarētu muti aizvērt. Un tagad viņš citē Rasinu, šķiet, zina visu par Ramo radinieku. Viņa acis, kuru krāsa svārstījās starp pelēku un zaļu, starp brūnu un dzeltenu, jautrībā tā vien dzirkstīja. Viņš smējās, viņš dziedaja, izlikās, ka strīdas ar neredzamu sarunas biedru vai spēlē šahu, atdarināja Didro, kurš atdarina Ramo braļadēlu. Un tad piepeši, it kā atmiņā uzvilnītu kaut kas traģisks, viņš noslēdzās sevī, un tieši taja brīdi, kad sāka intriģēt vai pat valdzināt, uz Marijas jautājumiem atbildēja pavisam īsi un strupi.

Taču drūmuma brīdis nebija ilgs. Pēc pagriezieniem un klupieniem bagāta domu virknējuma viņš stāstīja Marijai Venēcijas vēstures epizodes. Viņš attēloja dodžu, Bucentaure, Desmitu padomi, lieladmirāli un lielprovcditoru, aizrāva jūrās, Raguzas vai Spalato, Malvuazijas un Famagustas selgā, aprakstīdams nežēlības pilnas ainas, lika mums tikpat kā noskatīties Bragadina mokās — pēc Kipras aplenkšanas viņam turki dzīvam novilka ādu —, un viņš kritizēja Bellīni un Karpačo gleznas, kuras, viņaprāt, nedodot pilnīgu priekšstatu par pāvesta ceremoniju spožumu viņa varas apogejā.

Šis vīrs sāka mani kaitināt.

—    Varbūt jūs pats arī gleznojat? — es mazliet ironiski jautāju.

—   Ak Dievs, nē jel! — viņš iesaucās. — Es negleznoju. Mazliet nodarbojos ar mūziku… Bet gleznas jau nu esmu redzējis — tās esmu redzējis. Kristus pie krusta, Svētos vakarēdienus, Svētās Jaunavas pēdējo miegu un Marijas pasludināšanas, debesbraukšanas un sāpēs sabrukušas Marijas Magdalēnas, Augšāmcelšanās veseliem dučiem, dārzus Eļļas kalnā, Emmausas svētceļniekus, freskas ar jēriem un ar kara karogiem, arī ikonas un mozīkas… Jūs jau saprotat, ko gribu sacīt: tāds smagums plecos kopš gadu simteņiem… un pēc tam ne no šā, ne no tā — āboli salātu bļodā un krāsu traipi, un apļi, kas attēlo pasaules bailes… Tas viss rada briesmīgu putru. Tādu kā miglu, aiz kuras tikai ar lielām grūtībām nojaušama gaismiņa.

—    Jūs tiešām šo to zināt… — es sacīju.

—    Jums liekas, ka es daudz runāju, vai ne? Tas tāpēc, ka esmu kultūras cilvēks…

Viņš klusām iesmējās.

—   Vai varbūt kultūras biezputra vai melnraksts. Es dzīvoju tikai no tā un tā labad. Es esmu…

Viņš nolieca galvu un pieklusināja balsi.

—   Es esmu pašā cilvēka mītu un sapņu kodolā. Turklāt man ir brīvs laiks…

—   Brīvs laiks? — es, diezgan pārsteigts, jautāju, skatīdamies uz viņa visai apšaubāmo stāvu.

—   Man laika pietiek, — viņš atbildēja.

Un viņš smējās atkal.

Manuprāt, tā bija Marija, kas piepeši pajautāja, vai viņš negribot paēst vakariņas kopā ar mums.

—   Zināt, man tas ļoti būtu pa prātam, bet…

—    Varbūt jums ir kaut kas steidzamāks darāms? — es jautāju, lai pavērtu viņam atkāpšanās ceļu.

—    Man nekad nekas steidzams nav darāms. Bet man ir tikai tik daudz naudas…

Un viņš izvilka no kabatas tūkstoš liru gabalu, ko iebāza manā kabatā.

—   Paturiet to, — es sacīju. — Ja jums vairāk nav…

—    Jūs pat iedomāties nevarat, cik daudz labāk tai ir jūsu kabatā nekā manējā, — viņš atbildēja.

—   Vai esat izšķērdīgs? — es smiedamies vaicāju.

Viņš pacēla acis pret debesīm.

—    Un ar ko jūs vispār nodarbojaties? — Marija noprasīja tik neciešami nesmalkjūtīgi, ka bija par vēlu kaut ko labot, bet es vīrietim aiz muguras sataisīju neapmierinātu seju.

—   Vispār?

Viņš mirkli vilcinājās. Pēc tam viņš ļoti ātri norunāja, beigās noliekdams galvu Marijas priekšā:

—    Es eju un nāku. Es staigāju pa pasauli. Man nav noteiktas mājvietas. Es vairākkārt esmu mainījis vārdu. Es, zināt, esmu ebrejs. Mani sauc par Simonu Fusgengeru.

♦

Zeme ir apaļa

But ebrejam ir ciešanu ceļš visā vēstures ilgumā un pilnā ši varda nozīme. Lepnība, kas dārgi maksā. Gods un daudz zemiskuma. Mokas. Delīrijs. Ebrejus nebeidz sist krustā pasaule, ko viņi saprot un pārveido, un pārvalda labāk par visiem. Avantūrists bija ebrejs — vai, iespējams, pa pusei ebrejs. Nebija labi būt ebrejam Spānijā viduslaiku beigās, moderno laiku sākumā, ko iezīmēja Konstantinopoles un Granadas krišana — šoreiz pretējā nozīmē, Amerikas atklāšana un grāmatu iespiešanas izgudrošana. Kolonu ģimene aizbēga no Spānijas. Viņi rada patvērumu kāda no jūras republikām, kas nepieciešamības dēļ bija vairāk atvērtas un principa viesmīlīgākas; Koloni kļuva par dženoviešiem. Viņi pieņēma Kolombo vārdu. Un tā pusebrejs Kolumbs, kam labvēlīgs bija nākamais pāvests, tolaik vēl tikai kardināls, vārda Bordža, noslēpumainās dēkas tālo ziemeļu jūrās, neprātīgie plāni kuģot uz vienu pusi, lai nonāktu Indijā, Japānā un Ķīnā, kuras atradās pretējā pusē, nelaipnā uzņemšana Portugālē un, beidzot, katoliskās Izabellas un karaļa Ferdinanda atbalsts, — tas viss palīdzēja jaunajam Ulisam doties jūrā, kas bija mazāk pazīstama par Egeja jūru; tā jaunais Jasons jaunu zelta aunādu meklējumos — pusebrejs Kolumbs gatavojās uzsākt pasakaināko avantūru vēsturē un dot pasaulei tas otro pusi, kuras vēl pietrūka.

Kolumbs, protams, balstījās uz grāmatām. Vairākus gadu tūkstošus starp uguni un datoru, starp zemkopības atklāšanu un informātikas kundzību grāmata visādos veidos bija pašā vēstures sirdī; bez tās nav paveikts nekas dižs. Svētās un laicīgās grāmatas, epopejas un dzejoļi, dialogi un pamācības, likumu krājumi un ceļojumu apraksti, traģēdijas, komēdijas, rēķinu grāmatas un lūgšanu grāmitas un daudz vēlāk — romāni, noveles, vodeviļas un avīzes: pasaule progresē tāpēc, ka sevi apraksta. Kristofors Kolumbs uzgāja darbu, kas saucās Imago Mundi un tā autors bija Pjērs d'Ejī, arhibīskaps un kardināls, Ptolemaja mantinieks un Kopernika priekštecis; viņš izlasīja Historia rerum ubique gestarum ar stāstiem par Ķīnas imperatoru, par cilvēkēdājiem un amazonēm — šo darbu bija sarakstījis Aeneass Silvijs Pikolomīni, kas nebija neviens cits kā pāvests Pijs II, brīnišķīgās Pjenzas pilsētiņas dibinātājs Toskānā un Pinturikio modelis Sjēnas katedrāles bibliotēkā; un, galvenais, kad viņš atklāja Brīnumu grāmatu, ko sauca arī par Miljonu un ko franču valodā savā Dženovas cietumā nodiktējis ģeniālais lielībnieks venēcietis Marko Polo, kas gadus divdesmit bija pavadījis pie lielā hana Kubilaja, — viņam šķita, ka priekšā paveras debesis. Bija vēl kaut kas tikpat labs kā grāmatas, varbūt pat labāks par grāmatām. Vairāk par kompasu, vairāk par dažada veida burām, pat vairāk par jūru un kuģi un vairāk par grāmatām Kolumba jājamzirdziņš bija kartes. Pasauli varēja paņemt rokā.

Ilgu laiku Zeme bija plakana. Pieradums, pieredze, zināšanu un baiļu sajaukums, kristīgā tradīcija, ko ilustrēja Oross vai Izidors no Seviljas, it īpaši — veselais saprāts, kas radījis tik daudz maldu, planētu iztēlojās kā platformu ar, iespējams, noapaļotām malām — līdzīgu ritenim vai diskam. Doma, ka Zeme varētu būt apaļa kā ābols, kā ola, kā melone divtūkstoš gadu pēc Platona un pusotra tūkstoša gada pēc Kristus neradās piepeši un tikai Kolumba galvā. Varbūt gluži vienkārši, noraugoties no kādas Ēģiptes vai Grieķijas ostas vai no augstas klints, kā aiz apvāršņa pazūd kuģa korpuss, kad tā buras vēl redzamas, daudziem ģeogrāfiem, filozofiem un matemātiķiem radās nojausma par mūsu zemeslodes formu. Domas izteikšanu kavēja neapšaubāmas patiesības: vai gan varēja iztēloties, ka melones otrā pusē cilvēki staigā ar galvu uz leju? Bija taču pilnīgi skaidrs, ka viņi iekristu tukšumā, kā mēs riskētu nokrist, ja rāpotu pa sienām vai staigātu pa griestiem. "Kas gan būtu tik neprātīgs, lai noticētu," raksta kristietis Laktanss, ko imperators Konstantīns bija izraudzījies par sava dēla skolotāju, "ka pasaulē var dzīvot cilvēki, kuriem kājas būtu augstāk par galvu, vai arī pastāvēt vietas, kur lietas būtu pakārtas no lejas uz augšu, koki augtu ačgārni vai lietus lītu no zemes uz debesīm?" Visvienkāršākā, tātad arī visnepareizākā doma bija stiprākā.

Gandrīz tūkstoš gadu pirms Kolumba kāds Bizantijas un Aleksandrijas tirgotājs, par kuru nezinām neko, pat vārds nav saglabājies, bet kas bija iedēvēts par Cosmas Indicopleustes — Cosmas par godu viņa kosmologa un ģeogrāfā talantiem, Indicopleustes — tāpēc, ka nokļuvis līdz Indijai, — bija braucis pa Sarkano juru un Indijas okeānu. Tālu aiz Abesīnijas, gar Āfrikas austrumu piekrasti un tās vēl nezināmo zemesragu, ko vēlāk iedēvēja par Vētru ragu, bet pēc tam — par Labās Cerības ragu, viņš bija pagriezies uz Indiju, uz Ceilonu un austrumiem — pretī saulei, kas lēca no nekurienes, jo šis kuģotājs gribēja pierādīt — ja ne citiem, kuri neko neuzzinās nekad, pilnīgi nekad, tad vismaz sev un saviem jūrniekiem, kas to nemaz neprasīja, ka pēc nedēļām, mēnešiem vai varbūt pat gadiem ilgas kuģošanas viņš nonāks pie kaut kā neizsakāma. Viņš neko tādu neatrada. Viņš atgriezās. Ceļa galā nepavērās neviens gaidītais, cerētais un biedējošais bezdibenis. Visa apnicis, nomākts — bet varbūt laimīgs, Cosmas Indicopleustes kļuva par mūku un Sinaja kalnā uzrakstīja savu Kristīgo topogrāfiju, kura pastāvēja gadu simtiem. Tā noraidīja ķecerīgo uzskatu par Zemes lodveida formu. Tā aprakstīja mūsu pasauli kā lielu, četrstūrainu kasti, kas atgādināja krātiņu vai lādi ar izliektu vāku — debess jumu, no kura Radītājs pārrauga savu darbu. Jo ekspedīcijas neveiksme — vai varbūt veiksme, uz to varēja raudzīties dažādi, — ceļotājam un mūkam nenozīmēja neko: vienmēr varēja palikt pie apgalvojuma, ka telpas, loģiskās un plakanās pasaules mala ir mazliet tālāk.

Pašās viduslaiku beigās un modernā laika sākumā pie šīs pasaules jau piederēja Kristofors Kolumbs, Leonardo da Vinči, Erasms un daudzi citi ģēniji, bez kuriem mēs nebūtu tie, kas esam. Renesanse sākās. Tā bija klāt. Tā mirdzēja visā spožumā. Divi diži cilvēki vairāk par citiem lauza ceļu Kolumba karavelām. Tie bija matemātiķi, ģeogrāfi, astronomi un kartogyrāfi. Viens no viņiem bija Johans Millers no Kēnigsbergas, kas vēlējās, lai viņu sauc par Regiomontanusu. Otrais bija itālietis no Elorences — Sers Paolo del Poco Toskanelli. Pirms viņš ļoti jauns nomira mēra epidēmijā Romā, kurp viņu bija uzaicinājis pāvests Siksts IV, lai pārveidotu kalendāru, Regiomontanuss paspēja pašos pamatos atjaunināt plaknes un sfērisko trigonometriju ar tās tangentēm un nolāpītajiem sinusiem, kas tik ļoti ir mocījuši skolēnus un kas ļāva Visumu projicēt uz papīra. Dižais Toskanelli bija autors pasaules kartei; viņš pieņēma, ka Zeme nav nedz ritenis, nedz disks, nedz kaste ar vāku un ka Sipango — mūsdienu Japānu un Lielā Hana Kataju, par kuru tik daudz bija rakstījis Marko Polo, kā arī visus neskaitāmos pasakainās Indijas dārgumus, kas atrodas tālu uz rītiem, iespējams sasniegt, arī braucot uz vakariem.

Par šādām šausminošām un tomēr sajūsminošām lietām visu rudeni, visu ziemu un vēl vienu veselu pavasari Seviljas priekšpilsētā vēlu naktīs, tupēdams pie pavarda uguns vai terasē zem zvaigznēm, kāds pa pusei ebrejiskas izcelsmes dženovietis runāja ar ebreju, kas bija pa pusei dženovietis. Otrais — ebrejs, kas pa pusei bija dženovietis, bija mūsu vecais, ļoti vecais draugs Huans de Espera en Dioss. Viņi neko labu nerunāja par Cosmas Indicopleustes un pat ne par svēto Augustīnu. Viņi tos stādīja pretī seno prātnieku ģēnijam, kuri — no Platona līdz Ptolemajam — jau pirms jebkādas pārbaudes pieredzē, ar loģikas un radošas iztēles spēku vien bija nojautuši, ka Zeme ir apaļa.

♦

Ebreju Lieldienas

Visu vakaru, visu nakti, veselu dienu un vēl vienu nakti Ahasvērs nogulēja uz savas darbnīcas grīdas nekustīgs un nejūtīgs. Vecais Kartafils viņu veltīgi gaidīja prokuratora pilī. Trešajā dienā kurpnieks piepeši atguva samaņu. Viņš piecēlās, piegāja pie durvīm un ieraudzīja uz ielas pūli. Gaiss bija dzidrs. Pavasaris triumfēja. Dzīvība bija atgriezusies. Pasaule un tās virpulis viņu aizrāva no jauna.

Bija ebreju Lieldienas. Jeruzalemē, tāpat kā visur Palestinā, ebreji svinēja aiziešanu no Ēģiptes, kas notika pirms divpadsmit vai trīspadsmit gadsimtiem: tā bija viņu atbrīvošanās Mozus vadībā, ilgi cerētais mocību gals un viņu tautas dzimšana. Vārds paskha nozīmē pāreju. Tā bija pāreja no ziemas uz pavasari, no tumsas uz gaismu, no nāves uz dzīvību, no verdzības uz brīvību. Ahasvērs ar neskaidrām jūtām, ko lāgā nesaprata un nespēja valdīt, nolūkojās prieka uzliesmojumā, kam vairs nebija nekādas daļas par notikušajiem sīkajiem atgadījumiem, kas norisinājās pirms divām dienām, nedz arī par krustā sisto galilejieti, kurš sevi uzskatīja par ķēniņu. Ahasvēram gribējās iet laukā, piebiedroties citiem, staigāt pa ielām un pa laukiem. Viņš kaut cik sakārtoja apģērbu, sasukaja izspūrušos matus, mazliet nomazgājās, izraudzījās labāko apavu pāri — tie bija visstiprākie, visērtākie — tie, kuros viņš jutās vislabāk. Pēc tam viņš paņēma somu un nūju un izgāja uz ielas. Brīdī, kad Ahasvērs atstāja darbnīcu, kur tik ilgi bija mājojis pa pusei kā kurpnieks, pa pusei — kā romiešu prokuratora durvju sargs, viņš nobraucīja pieri ar delnu un palūkojās atpakaļ uz savu pagātni. Viņš redzēja ādas, diegus, adatas, īlenus, galdu, pie kura sēdējis, cisas, kurās gulējis, kad nenakšņoja pilī. Viņš juta sevī graužamies kaut ko līdzīgu zvēram, kas viņu grūda uz priekšu. Tās bija bailes, tas bija aizejošais laiks, tā bija kļūda, kas saplūda ar viņa esību. Viņš pats bija kļūda. Viņa atrašanās šajā pasaulē jau pati par sevi bija grēks, kas netiks piedots. Viņam tas bija skaidrs. Viņš to saprata. Viņā mājoja pārliecība, ka dzīve ir beigusies un sākas kaut kas cits. Viņš vēl nezināja, ka nekad vairs neredzēs savu kurpnieka darbnīcu, ka Jeruzaleme, kas tik daudzreiz tikusi iekarota un nopostīta, tiks nopostīta no jauna un atkal uzcelta, un atkal iekarota un izpostīta, bet vienmēr atjaunota, pirms viņš taja atgriezīsies. Viņš nevarēja domāt neiedomājamo. Viņš nevarēja iztēloties to, kas vēl nebija iztēlojams. Viņš izgāja uz ielas un sāka savu gaitu.

♦

Abbazia krodziņš

PĒc pusstundas bijām iekārtojušies mazā bistro pāris soļu attālumā no Abadzjas. Pirms apsēšanas viņš parakņājās izbalējušā lietusmēteļa kabatās, ko, šķiet, nekad nenoģērba. No tām viņš atkal izvilka tūkstoš liru banknoti.

—    Ņemiet, — viņš teica, — es atradu vēl šo.

Un viņš pasniedza naudu.

—    Nē jel, paturiet, gan jums pašam noderēs, — es sacīju. — Jūs nupat jau iedevāt naudu.

—   Ņemiet, ņemiet, — viņš teica. — Rit man atkal būs nauda… Varbūt pat tūlīt…

Viņš mirkli vilcinājās.

—    Man viens draugs ir parādā.

Viņš paliecās uz manu pusi un klusāk piemetināja:

—    Viņš man ir milzīgā parādā.

Viņš uzsvēra vārdu milzīgā. Izskatījās, ka viņš cieš.

Pasūtījām pasta fagioli un spaghetti aile vongole. Patlaban prātojām, kādu vīnu ņemt — balto vai sarkano, kad tratorijas durvis atvērās un ienāca trīs japāņi. Nebija ne vismazāko šaubu, ka japāņi neprot ne vārda italiski, un tratorijas saimnieks tāpēc jo noteiktāk palika pie venēciešu dialekta, ko tik slavenu padarījis Goldoni. Mūsu draugs piecēlās un piegāja pie jaunatnācējiem. Viņš tiem palocījās, un tie palocījās viņam. Man par lielu pārsteigumu — un tas vēl ir par maz sacīts — pār viņa lūpām sāka plūst rīkles skaņas, kādas biju dzirdējis vienīgi kino, kad skatījos nežēlīgas un debešķīgas ainas un vardarbības vai maiguma augstākos izsmalcinājumus.

Marija ieplestām acīm vērās manī. Vai esmu pietiekami uzsvēris viņas grāciju, kas bija vēl lielāka par skaistumu?

—    Manuprāt, viņš runā japāniski, — viņa sacīja, pierādīdama atjautību, kas darīja godu.

—    Bravo, dārgā, — es atbildēju. — Protams, nekad nekas nav pilnīgi droši, bet šajā gadījumā hipotēze liekas vismaz ļoti ticama. Es nespēju iedomāties, ka šīm rejām nebūtu pilnīgi nekādas jēgas.

ļapaņi iekārtojās pie galdiņa. Viņš atgriezās pie mums.

—   Tātad jūs runājat japāniski?

—    Mazliet, — viņš teica, — mazliet.

—    Un kādās valodās vēl? — jautāju.

Viņam izdevās mani pārsteigt vēlreiz.

—   Ar valodām ir tāpat kā ar naudu,—viņš atbildēja.—Tās rodas, kad ir vajadzība.

Viņš izskatījās gandrīz skaists. Jā. Mazliet apbružājies un gandrīz skaists. Man vienmēr ir bijusi lēna domāšana. Beidzot es sāku saprast burvību, kas no viņa izstaroja. Viņa sejā, pēc kuras nebija iespējams noteikt vecumu, sajaucās nogurums un aizrautība, apnikums, ko viņš neslēpa, un dzīvības spēks, kurš šķita viņu nesam pret paša gribu. Vēlāk, daudz vēlāk — pēc Marijas, pēc Venēcijas un Jūras muitas es bieži ievēroju, ka sievietes vīriešos mīl vai nu viņu vājumu, vai spēku. Viņā apvienojās gan viens, gan otrs. Radās iespaids, ka viņš ir dzīvojis pārāk daudz un ilgi, ka viņam jau ir līdz kaklam šī vecā pasaule visapkārt, ka apriebies izmisīgi meklēt jaunus cilvēkus, ar kuriem sarunāties, un reizē sakust ar vienmēr plūstošo piedzīvojumu un dzīves avotu. Uz Mariju viņš atstāja iespaidu — to es skaidri redzēju —, Mariju valdzināja un gandrīz fascinēja nobrieduša, par viņu daudz vecāka vīrieša pamatīgums, kā tas mēdz valdzināt daudz jaunākas sievietes, kas ir pazinušas vienīgi ļoti jaunus vīriešus. Arī mani viņš intriģēja ar saviem bezgalīgajiem stāstiem, kas pamazām ieguva noteiktu formu.

♦

Umbrijas ielejās

Tajā laikā, tāpat kā šodien, pasaulē notika daudz vairāk, nekā es varētu izstāstīt. Viss izrietēja cits no cita, iesūcās no visurienes, mani appludināja un smacēja. Es no visa izvēlos divus vai trīs notikumus — kā piemērus, kā modeļus. Pārējo nolieku sānis un eju uz priekšu, kā nu spēju. Kamēr Pjetro di Bernardone Toskānas vai Umbrijas tirgos, ceļā uz Spello, uz Folinjo, uz Todi starp vīna dārziem un olīvkoku birzīm runāja ar Butadeo par savu dēlu, kas beidzot bija ticis laukā no Perudžas cietuma, ap viņiem viss kustējās. Pasaule palika vienmēr tā pati un nebeidza mainīties. Cilvēki mira un dzima. Kaislības, godkāre, intereses, neprāts, iekāre un nejaušība viņus nemitīga lika un parvietoja uz vienmēr vienādiem un vienmēr atšķirīgiem milzīga šaha dēļa lauciņiem. Bija atļauts domāt, ka ikviens ir pats sava likteņa veidotājs. Tapat bija atļauts pieņemt, ka visu vada noslēpumaini speķi.

Pār veselu Visuma daļu — to, kas jau vairākus gadu tūkstošus un vēl dažus gadsimtus sevi uzlūkoja par universa centru, valdīja spēks, kas mājoja Džovanni Butadeo garās dzīves pašā kodolā: tā bija katoliskā, apustuliskā Romas baznīca. Caur svēto Pēteri un svēto Pāvilu tā bija saistīta reizē ar ļoti maz pazīstamu ebreju — aģitatoru un mistiķi, kas sevi uzskatīja par Dieva dēlu, un ar milzīgu impēriju, kura bija ļāvusi sist viņu krustā. Stāsta, ka, raugoties no Mēness, vienīgais cilvēku roku darbs, ko iespējams saskatīt, ir lielais Ķīnas mūris.

Ja kāds ļoti tāls ģēnijs mūs pētītu laikā, nevis vērotu telpā, tas mūsu vēsturē pamanītu dažas diezgan nenoteiktas masas: uguns un zemkopības atklāšanu, pilsētu celtniecību, Būdas piedzimšanu un vairākus tūkstošus gadu vēlāk — islama dzimšanu, Amerikas atklāšanu un grāmatu iespiešanas sākumu, franču revolūciju un krievu revolūciju, atombumbas sprādzienu… Šis ģēnijs, bez šaubām, pamanītu divas varenas konstrukcijas, kas ir vēstures sekas tikai tālab, lai būtu jo lielākā mērā tās cēloņi: Romas impēriju un katoļu baznīcu. Abas sistēmas sajaucas Romā, kas ir to kopīgais centrs.

Laikā, kad Džovanni Butadeo klīda pa Itālijas ceļiem kopā ar Pjetro di Bernardoni, baznīca — joprojām varena un joprojām apdraudēta — aktīvi iejaucās itin visā. Ar vācu imperatora palīdzību — viņš vienlaikus ir tās pretinieks un ierocis, tās bažu avots un zobens — tā cīnās ar islamu, lai iegūtu Svēto zemi, ko tikko iekarojis — tas ir kā zibens trieciens islama pasaulē un kā pērkona grāviens kristīgajā pasaulē — lielais sultāns Salahs al Dins, ko mēs sauksim par Saladinu. Lai atgūtu Jeruzalemi, kur pirms vairāk nekā tūkstoš gadiem miris Jēzus, baznīca un tās vadonis pāvests, kura vārds laika gaitā mainās, rīko krusta karu pēc krusta kara. Nemaz jau nerunājot par bērniem, svētceļniekiem, tirgotājiem, venēciešiem, par daudziem jo daudziem senjoriem un jūrniekiem, pirātiem un algotņiem, uz Svēto kapu mošeju ēnā kopā ar ģermāņu imperatoru Fridrihu Barbarosu devās arī Francijas karalis Filips Augusts un Anglijas karalis Ričards Lauvassirds. Radās aizvien jauni šķēršļi. Ikviens no dalībniekiem, pat vissīkākais aktieris, statisti un liecinieki saistās ar veselu attiecību un apstākļu ciklu, ar kaislību un dižu žestu radītajiem koncentriskajiem apļiem. Fridrihs Barbarosa noslīkst kādā Turcijas upē. Sicīlijas un Jeruzalemes karalis, Romas un Vācijas imperators, pāvesta draugs un ienaidnieks — imperatora mazdēls kļūs par pasakaināko pasaules vēstures personāžu, par pēdējo Aleksandra un Cēzara mantinieku, par Mesijas ēnu Zemes virsū un pat par Antikrista veidolu: tas ir Fridrihs II Hoenštaufens — stupor mundi — pasaules apstulbums.

Šo daudzo un tik sarežģito notikumu atbalss tikai pamazām sasniedza Umbriju. Jau būdams vecs, bet aizvien vel jauns, Džovanni Butadeo kāri klausijās Bernardones un viņa Asizes draugu stāstus par tiem. Vakara rēnumā, klausoties kareivju un svētceļnieku runās, viņam atkal uznāca vēlēšanās doties ceļā un aiziet lidz Svētajai zemei. Asizē viņu aizkavēja Pjetro Bemardone, kas bija kļuvis par draugu, un vēl vairāk — Pjetro dēls, kurš tikko bija izkļuvis no Perudžas cietuma un kuram viņš bija pieķēries.

Varbūt tieši tāpēc, ka zem saules risinājās neskaitāmi un neskaidri notikumi, Pjetro di Bernardones dēls līdz neprātam mīlēja dzīvi. Viss viņu saistīja un valdzināja. Svētki, sievietes, vīns, karš, bruņinieku romāni, slava, ko iemantoja tie, kuri cīnījās tur, Austrumos, pret musulmaņiem, — viss auda ap viņu it ka burvju sapņus. Perudžas cietums bija īss, bet diezgan bargs pārbaudījums. Jūs jau zināt, kā veidojas cilvēka dzīve. Džovanni jeb Frančesko bija ne visai liela auguma vīrietis, ārkārtīgi jūtīgs, apveltīts ar nepārvaramu valdzinājumu un pavārgu veselību. Viņš diezgan strauji krita no neapvaldītas sajūsmas dziļā grūtsirdībā, kas viņu it kā salauza. Lai izpatiktu draugiem, viņš šķieda naudu vairāk nekā jebkad.

—   Dēls dara man raizes, — Pjetro di Bernardone teica Džovanni Butadeo, kad viņi jāja viens otram blakus.

—   Tev nav taisnība, — Izaks atbildēja. — Viņš ir brīnišķīgs cilvēks. Visi viņu mīl. Es arī. Viņš radīs lietas, kas būs tikpat skaistas kā pakalni ap mums. Iespējams, viņš atstās savu vārdu cilvēces vēsturē.

—    Par to es mazliet šaubos, — Pjetro sacīja. — Viņš ir vājš, viņš ir svārstīgs, viņš ir izšķērdīgs un mainīgs.

—   Viņš ir aizrautīgs, — īzaks atbildēja. — Baudās viņš ir šķīsts. Viņš nekad nav mazisks.

—   Es viņu tev uzticu, — Bernardone sacīja.

—   Es darīšu, ko varēšu, — Butadeo atbildēja. — Nekas nav vairāk pūliņu vērts kā palīdzēt jauniem cilvēkiem, kam ir lieli pārdzīvojumi un lielas cerības.

Pjetro di Bernardones dēls bija lolojis visrožainākās cerības. Viņš pazina lielus pārdzīvojumus. Notika kaut kas pavisam vienkāršs, vēl vienkāršāks par cietumu, kas saistīts ar darbību, ar prietiniekiem, ar neveiksmi un notiesāšanu: jaunais Džovanni smagi sasirga. Ir grūti pasacīt, vai viņš saslima tāpēc, ka viņa attiecības ar pasauli beigu beigās bija mainījušās, vai arī viņa attiecības ar pasauli mainījās tāpēc, ka viņš saslima. Neapstrīdams ir tikai tas, ka viņš mainījās. Viņš raudzījās uz lietām citādi, ar lielāku nopietnību. Viņš nezaudēja ne drusciņu valdzinājuma, bet zaudēja vieglprātību. Viņš gan mēģināja no jauna mesties operetēm līdzīgajos karos, kas bija briesmīgi sarežģīti un nodarīja lielu postu, mēģinādams pievienoties Gotjē dc Brienna karapulkiem, kuri Apūlijā cīnījās pāvesta pusē pret imperatoru. Tā bija jauna neveiksme. Viņš atkal saslima. Viņš atgriezās Asīzē. Tad ebrejs — tēva draugs — ņēma viņu savā ziņā. Džovanni Butadeo un jaunais Frančesko devās garās izjādēs vai pārgājienos pa Toskānas un Umbrijas pakalniem, kur mirdzēja viss pasaules skaistums, gar mazajām pilsētiņām, kas saucās Asīze vai Kortona, Sandžiminjāno vai Todi. Viņi apbrīnoja ainavas, baznīcas, pilis, putnus un puķes, ģēniju darbus un dabu. Viņi sastapa priesterus un karavīrus, tirgotājus un meičas, viņi kopā nolūkojās visā, ko spēj cilvēki.

—   Tevī mani pārsteidz tas, — jauneklis sacīja draugam, — ka tu nekam nepieķeries. Vai tev pieder jelkas, vai tikai tavs apģērbs, tava nūja un soma?

—   Man nekas nav vajadzīgs, — Butadeo atbildēja. — Es dzīvoju no laika gara. Un no draugu labdarības.

—    Vai tu esi laimīgs? — Frančesko jautāja.

—    Es nezinu, — īzaks atbildēja. — Es neuzdodu tādus jautājumus. Es eju cauri telpai, eju cauri laikam. Un es raugos pasaulē.

—   Tu būtu dižākais no cilvēkiem, — jaunais Frančcsko atsāka, — ja vien tu butu laimīgs.

Kādu dienu, izejot no Asīzes, viņi sastapa spitālīgo, kam slimība bija saēdusi seju un locekļus. Frančesko nokāpa no zirga, lai iebertu maka saturu brūcē, kas sniedzās viņam pretī un bija cilvēka roka.

—    Vai nāksi? — Butadeo viņam uzsauca, zirgā sēdēdams.

—    Brītiņu pagaidi, — Frančesko atbildēja.

Un Džovanni Butadeo, aiz pārsteiguma sastindzis zirga mugurā, noskatījās, kā Frančesko di Bernardone tur brūci savās rokās un paceļ to pie lūpām.

—   Vai esi traks? — Izaks jautāja, kad spitālīgais bija pazudis ar naudu un atmiņām par skupstu un viņi abi atkal jāja līdzās.

—    Par ko tu domā? — Frančesko atbildēja ar jautājumu.

—    Es? Gandrīz ne par ko. Iespējams — par laiku, kas paiet, un par cilvēka ģēniju — viņi seko cits citam un bez mitas izgudro kaut ko jaunu.

—   Zini, — Frančesko teica, — manuprāt, plūstošajam laikam un visiem cilvēku sapņiem pamatā ir kaut kas vēl spēcīgāks un dziļāks, kaut kas tāds, kas piešķir svaru, kaut kas, kas dod jēgu, un to tu nepazīsti.

—   Un kas tas, tavuprāt, tāds ir? — īzaks jautāja, mazliet nepacietīgi iesmiedamies.

—   Tā ir mīlestība, — Frančesko atbildēja.

Un viņš sāka dziedāt.

♦

Ak, jaunība, jaunība!

Lidz šim neesmu daudz stāstījis par Mariju. Viņa bija jūrnieka meita. Es viņu mīlēju, un tas bija pavisam vienkārši. Nejauši satiku viņu N. juridiskajā fakultātē, kur līdz nāvei garlaikojos. Protams, arī viņa garlaikojās: tieslietas, studijas, province — tas viss solīja rutīnu, miegu, pilsonisku aptrulumu. Tēvs un māte bija gājuši bojā autokatastrofā gadu pēc manas piedzimšanas. Protams, tā bija traģēdija. Un arī veiksme. Es biju bārenis, kā cilvēks mēdz būt neprecējies: tas deva tiesības uz pārdrošību, uz bezrūpību un gara neatkarību. Nepilnu divdesmit gadu vecumā es biju tik brīvs, cik vien cilvēks var būt brīvs. Pēdējais no maniem tēvočiem bija ari mans aizbildnis; viņš tikko bija nomiris, atstājot nelielu īpašumu, tā ka varēju dzīvot — prātīgi, bet arī bez bažām. Paldies Dievam, uztraukumus man sagādāja nevis nauda, bet mīlestība.

Viņa aiz pārskatīšanās bija saderinājusies ar kāda pasniedzēja vai kontroliera dēlu — neatceros, kas īsti bija viņa tēvs, bet tas bija kaut kas vēl garlaicīgāks par Annales un Digestes, ar ko man bija jānodarbojas. Es ļoti drīz nostiprinājos pārliecībā, ka šī saderināšanas ir kļūda un noziegums. Nezin kāpēc man likās, ka viņas zilās acis un gaišie mati nikni pretojas tādiem nomaldiem. Kad viņa devās uz Parīzi pie krustmātes, lai turpinātu studijas un satiktu saderināto, kas gatavojās beigt Nacionālo vadošo kadru skolu, es, protams, viņai sekoju. Sameklēju istabu Gē Lisaka ielā. Laiku pa laikam, izdomādams kādu ieganstu, es viņu līdz turienei aizvedu. Laikam jau viņa mani žēloja, jo biju bārenis. Izmantoju meitenes cildenās jūtas, lai ļoti taktiski un smalkjūtīgi, ar iespējami mazu ļaunumu runātu par viņas līgavaiņa muļķību. Lielajā amfiteātrī sēdēju blakus viņai.

—    Kādas muļķības! — es viņai čukstēju starp divām smalkām piezīmēm par laulību līgumu šķirtas vai kopīgas mantas režīmā.

—   Tas ir pilnīgi iespejams, — viņa atbildēja, cieši raudzīdamās nākotnē, kas, šķiet, viņu nemaz nesajūsmināja, — tas ir pilnīgi iespējams, bet tā nu tas ir.

Doma, ka tas ir tā un ka tur nekas nav maināms, mani darīja vai traku. Es biju liels egoists: domāju vienīgi par Mariju. Biju arī gaužām slinks: vadīju savas dienas un labu daļu nakšu, prātodams, kā kļūt ļoti bagātam un ļoti varenam, lai izrautu Mariju no inspektora dēla jau neasiem kļuvušajiem nagiem. No rīta, tik ļoti nopūlējies, pamodos noguris. Man tik tikko pietika spēka, lai pierunātu Mariju pavadīt mani uz Luksemburgas dārzu, uz Sēnas ielas vai Mesjēleprānsa ielas ķīniešu restorānu vai arī — sajūsmas kalngals! — uz kādu Senmišela ielas vai Kristīnas ielas kino, kur varēja noskatīties kādu vecu Cukoru, vecu Hičkoku vai arī Lubiču. Mocīju Mariju ar maigiem vai ļoti nežēlīgi sarkastiskiem jautājumiem, ar patētiskiem apgalvojumiem. Viņa klusēdama manī klausījās. Viņa stūrgalvīgi purināja galvu. Viņa neteica neko, viņa teica — nē. Bet viņa manī klausījās. Maltītes beigās vai pastaigas laikā, vai kino sēdekļos viņa intensīvi domāja. Lai varētu domāt vēl veiksmīgāk, viņa reizēm aizvēra acis un uzlika galvu uz mana pleca. Es biju ļoti apmierināts par tik pārdomātu rīcību un apskāvu viņu.

Es jau ilgi saucu viņu par "mīļo", un galu galā arī viņa aiz atdarināšanas tieksmes un ērtības labad sāka saukt mani par mīļo. Marija, tāpat kā visas sievietes, bija dumpīga un pakļāvīga. Es viņai sacīju:

—    Es tevi mīlu.

Laikam jau aiz pieklājības, jo viņa bija ļoti labi audzināta, ne par matu nepaceļot balsi, kas bija ļoti maiga, viņa atbildēja:

—    Es tevi mīlu.

Viņa mani skūpstīja, viņa mani mīlēja, viņa kļāvās man klāt. Un pilnīgi nesaprotamu iemeslu dēļ, kas acīmredzot nebija saistīti nedz ar uzticību, nedz reliģiju, nedz pienākumu un pat ne ar interesi, viņa stūrgalvīgi palika pie sava nodoma precēties ar inspektora vai galvenā kontroliera dēlu. Cik sievietes ir savādas salīdzinājumā ar tik vienkāršajiem, savos melos tik viengabalainajiem vīriešiem, kas tik lieliski pārvalda valodu — pat tad, ja tā ir pavisam neskaidra. Es viņai sacīju:

—    Precies ar mani!

Viņa atbildēja:

—    Es nevaru.

—    Un kāpēc?

Viņa atbildēja pavisam vienkārši:

—    Tāpēc, ka es precos ar Šarlu.

Šarls bija viņas saderinātais, nākamais augstais ierēdnis. Biju pārliecināts, ka viņam ir nākotne, ģimene, principi un brilles. Es viņus abus sūtīju pie velna, es atrāvu roku, ko biju aplicis Marijai ap vidu, es rūgu savā kaktā. Viņa mani raudzījās no sāniem un jautāja:

—    Un kas par to?

Tā bija mūsdienu jaunā meitene ar vakardienas Ipašibām. Nedēļu pirms kāzām ar Šarlu, bet varbūt divas vai tris nedēļas pirms tām viņa nezin kādēļ pajautāja, vai nevēlos kopā ar viņu kaut kur aizbraukt. Es viņu aizvedu sev lidzi — kas lai zina, kādēļ — uz Bučintoro pansiju. Ak, jauniba, jaunība…

♦

Lielā Piedzīvojuma tulks

Granada krita 1492.gadā. Katoliskie karaļi pievārēja Abū Abdallāhu, el rey chico, ko mēs saucam par Boabdilu un kam māte trimdas ceļa kada vietā, ko toreiz vēl nesauca par Suspiro del Moro, pārmeta, ka viņš kā sieva raud par pilsētu, kuru nav pratis aizstāvēt kā vīrs. Kontinenta otrā malā turki jau pirms četrdesmit gadiem bija iekarojuši Konstantinopoli islama un tā pravieša vārdā. Austrumos kristīgā Eiropa atkāpās, bet rietumos arābi — musulmaņi tika padzīti no Spānijas. Kolumbs un Esperendioss piedalījās aplenkšanā. Viņa guva savu daļu no uzvaras. Pēc dažām nedēļām Izabella un Ferdinands atzina par labu Lielā Piedzīvojuma plānu, ko viņiem izklāstīja Kolumbs un ko Portugāles karalis iepriekš bija noraidījis. Kristofors Kolumbs ieguva Okeana admirāļa titulu. Jau iepriekš viņu iecēla par vicekarali un pārvaldnieku visām salām un visām zemēm, ko viņš varētu ieņemt Lielajā okeānā pa ceļam uz Ķīnu un Indiju. Piektdien, 1492. gada 3. augustā ap astoņiem no rīta, Palos de Mogeras netālu no Riotinto grīvas trīs karavelas — Pinta, Ņina un Santa Maria ar astoņdesmit deviņiem virsniekiem un matrožiem un vienu vienīgu civilpersonu — karaļa ieceltu kontrolieri, kura uzdevums bija uzmanīt zeltu un visus dārgumus, ko atklās Sipango un citur, ar uzvilktām burām devās nezināmā ceļā un visneprātīgākajā piedzīvojumā, kāds vien bijis cilvēces vēsturē. Huans de Espera en Dioss bija blakus admirālim.

Protams, neviens nekā nezināja par slepenajām saitēm, kas vienoja abus dženoviešus. Lielais Piedzīvojums bija katoļu un kristiešu lieta. Tajā nevarēja būt vietas ebrejam. It sevišķi tāpēc, ka tajā pašā dienā rīta agrumā tūkstošiem ebreju saspiedās kuģu tilpnēs (visvairāk — Kadisā), jo 1492. gada 2. augusts bija pēdējais termiņš, ko viņu ļoti katoliskās majestātes bija noteikušas visu Spānijas ebreju izraidīšanai, ja tie nav pieņēmuši kristīgo ticību. Huans Esperendioss drošības labad vēlreiz bija mainījis vārdu: viņš uz kuģa bija pierakstījies ka Luiss de Torress. Viņš arī bija pametis parasto novalkato apģērbu, lai uzvilktu jūrnieka drēbes, par ko tiešam varēja smieties. Matroža Torresa gaita un izskats uzjautrinaja visu komandu, kas neskopojās ar zobgalībām. Tomēr jokiem un palamām klāt jaucās zināma cieņa un gandrīz apbrīns, īzakam no Dženovas, ko dēvēja par Torresu, bija citāds stāvoklis un loma nekā parastajiem matrožiem.

Kopš pirmajām tikšanās reizēm kādā no mājām, kurās slepeni sanāca kopā ebreji un pusebreji, kas gatavojās bēgt no vajāšanām, Kristobalu Kolonu, kurš bija iejuties dženovieša Kristofora Kolumba adā, bija ari pienācīgi kristīts un kā dēls godāja svēto katolisko baznīcu, pārsteidza viņa tautieša spējas.

—   Vai itāliski tu runā tikpat labi kā spāniski?

—   Esmu dzīvojis Dženovā tāpat kā tu.

—    Un ebrejiski?

—   Es esmu ebrejs.

—   Arābiski?

—   Arī arābiski.

—   Vai zini, kāpēc es tev uzdodu tādus jautājumus?

—   Tāpēc, ka es tevi interesēju.

—   Un kāpēc tu mani interesē?

—   Tāpēc, ka esmu ebrejs. Un tu ari.

—   Klusē jel, muļķi tāds! Vai tiešām tu tik ļoti ilgojies beigt savu dzīvi uz sārta?

—   Par to gan man būtu jābrīnās, — Izaks atbildēja.

—   Nekad nebilsti par to ne vārda, ja vēlies būt mans draugs! Es negribu mirt!

—   Pirms neesi nonācis tur, — Izaks smaidīdams nomurmināja.

—    Pirms esmu bijis tur, — dženovietis lēnām atbildēja. — Bet pēc tam arī ne… Taču pirms tam — nekādā gadījumā. Tieši tāpēc es par tevi interesējos. Ko mēs atradīsim aiz okeāna?

—    Zelta, dārgakmeņu un dārgumu zemes…

—    Un vēl? — dženovietis jautāja.

—    Cilvēkus, — Izaks atbildēja.

—    Protams — cilvēkus! Un kā mēs ar viņiem sarunāsimies?

—    Es nezinu, — Izaks atbildēja. — Droši vien ar žestiem. Kolumbs paraustīja plecus.

—    Mēs tiešām izskatīsimies nožēlojami lielā hana priekšā, ja šķobīsim seju un mētāsimies ar rokām, — viņš smiedamies sacīja. — Kā izlīdzējās Marko Polo?

—    Viņam bija tulki, — Izaks atbildēja. — Un arī brālis Džovanni.

—    Brālis Džovanni?

—    Viņš tur bija nonācis piecdesmit gadu pirms Marko Polo. Viņam bija tulki.

—    Un vai tu, — Kolumbs jautāja, — proti valodu, kādā runā lielais hans?

—    Es to saprotu, — Izaks atbildēja.

—    Kādu valodu lielā hana zemē runā? — Kolumbs vaicāja.

—   Tur runā vairākās valodās. Tā ir ļoti liela zeme, — Izaks atbildēja.

—    Ak vai, tā nu gan ir slikta ziņa! — Kolumbs iesaucās.

—    Bet mēs varbūt vispirms nonāksim Indijā? Vai Sipango?

—    Ak vai, — Kolumbs drūmi atkārtoja, — viņi droši vien runā vēl citās valodās.

—    Tas nekas, — Izaks viņu mierināja. — Tas nekas. Visas valodas ir līdzīgas. Ar latiņu un arābu valodu, kas ir valodu mātes, var tikt galā visur. Es sapratīšu.

—    Labi, — sacīja Kolumbs, kas bija atguvis smaidu, — es tevi ieceļu par Lielā Piedzīvojuma tulku.

♦

Marija dara savu

Vai es viņai biju apsolījis dēkas tāpēc, ka vēlējos gūt virsroku pār Šarlu un ikdienas dzīves garlaicību un apnicību? Ar savu trūkumā nonākuša, Odiseju lasījuša intelektuāļa izskatu cilvēks no Jūras muitas viņai deva par tām vismaz nojausmu, smaržu un atbalsis. Kaut arī Marija sākumā vēlējās tikt no viņa vaļā kā no uzmākuļa un nekauņas, tagad viņa sāka šajā vīrā klausīties un to uzlūkot. Viņš tikko bija atgriezies no auļošanas pa stepēm un tuksnešiem ar maziem tatāru zirdziņiem Mongolijā, par kuru viņš runaja kā par Lido vai par Marnas krastiem.

—   Cik jums gadu? — Marija piepeši iejautājās.

—   Ak, ak! — viņš iesaucās, strauji atkrizdams pret atzveltni un likdams saprast, ka tāds jautājums ir kā trieciens.

—    Magdalēna! — es viņai sacīju.

—   Ak jūs sauc arī par Magdalēnu? — viņš pajautāja, atkal noliekdamies uz priekšu.

—   Pa īstam nē, — Marija atbildēja. — Mani sauc par Mariju. Bet Pjērs mani dēvē par Magdalēnu, ja izdaru kādu muļķību. Vai esmu pastrādājusi muļķību?

—   Neapšaubāmi, — es teicu.

—   Nepavisam ne, — viņš apgalvoja. — Nieki. Tam nav nekādas nozīmes. Taču mani vairāk par visu interesē tas, ka jūs sauc par Magdalēnu un arī par Mariju. Savulaik es pazinu citu Mariju Magdalēnu.

—   Ak tā? — Marija atsaucās ar lielu laipnību un šķietamu interesi, kas, ja labi padomāja, nelikās tēlota.

—   Tas bija ļoti sen… — viņš teica.

Un tad viņš klusēja.

Klusums ieilga. Tas turpinājās varbūt vairākas minūtes. Tas kļuva gandrīz nepatīkams. Japāņi ēda, ne vārda nerunādami. Kaķis snauda. Nepakustēdamies. Bistro saimnieks bija atbalstījies ar elkoņiem pret leti un šķita sapņojam. Kaut kas stings piepeši bija ienācis noplukušajā bistro pāris soļu attāluma no Abadzjas un Jauna Geto Venēcijā pretapaugļošanās tablešu, atombumbu un televīzijas laikmetā. Man vēl pietika laika nodomāt — Dievs vien zina kādēļ —, ka mana dzīve vēstures svaros ir viegla un ka, par spīti tik trauslajai un maigajai Marijai, tai nav gandrīz nekādas jēgas.

—   Vai vēlaties, — viņš beidzot jautāja balsī, kas šķita mainījusies, — lai es jums vēl mazliet pastāstu par viņu — un par pārējo?

—   Kādu pārējo? — Marija jautāja.

—   Par pārējo… — viņš atbildēja. — Par citiem. Par to, kas noticis. Par to, kas notiek…

—   Protams! — Marija sacīja.

Es mazliet vilcinājos. Man šķita, ka piekrišana mūs aizvedis mazliet par tālu.

—   Jā, — es abildēju.

—   Labi, — viņš piekrita, — rit saulrietā satiksimies pie Jūras muitas.

Bistro saimnieks pamodās un atnesa rēķinu. Mēs piecēlāmies. Es neskaidri nojautu, kas notiks tālāk. Šķiet, tas bija tas, ko filozofi dēvē par jau redzēto.

Viņš izvilka no lietusmēteļa kabatas tūkstoš liru gabalu.

♦

Baraba

Viņš gāja. Apstulbis, neizprotama spēka dzīts, nezinādams, kurp iet. Viņš ieraudzīja, ka ir iestrēdzis Tibcrija un Poncija Pilāta Jeruzalemē. Viņš gāja pa pazīstamām ielām, šķērsoja ļaužu pilnus laukumus un drīz nonāca pie pilsētas vārtiem. Lieldienu priecīgais pūlis viņa priekšā pašķīrās. Itin visi — romieši vai ebreji, lempīgie nomadi, pa ceļam iegriezušies pilsētā, pieķērušies saviem ēzeļiem vai kamieļiem, krāsotāji un namdari, mīlas svētlaimes un moku pārņemtie jaunie cilvēki, godkārīgie, ierēdņi, paklīdušas sievietes, kas meklēja klientus, tirgotāji un jūrnieki bija nodevušies savām darīšanām, domāja savas domas un saplūda ar saviem plāniem. Viņam vairs nebija nedz aroda, nedz cerību, nedz nākotnes. Viņam bija vairs tikai atmiņas, kas nospieda kā smaga nasta. Viņš jutās lidināmies tukšumā. Viņš gaja. Laiku pa laikam kāds draugs vai paziņa viņu apturēja, aicināja apsēsties un dalīties dateļu saujā vai palmu vīna krūkā. Viņš pakavējās dažus mirkļus, pārmijot pieklājības frāzes un nenozīmīgus spriedumus par aizvakardienas vakarā uznākušo negaisu vai par romiešu pārmērīgajām prasībām. Viņš piecēlās. Viņš gāja atkal. It kā viņa vienīgais darbs tagad būtu iešana.

Viņš jau bija laukā no pilsētas, kad piepeši uz takas, kas starp olīvkokiem veda lejā no pakalna, ieraudzīja sievieti, kura skrēja uz viņa pusi. Pa gabalu viņa likās līdzīga Marijai no Magdalas. Viņš atvairīja šo domu, kas jau atgādināja apmātību. Sieviete skrēja aizelsusies. Reizēm viņa meta līkumu, lai kaut ko pateiktu meitenei, kura smēla no akas ūdeni, vai zemkopim, kas strādāja tirumā. Viņa tuvojās, un viņas sajūsmas izpausmes kļuva skaidrāk redzamas. "Tā ir kāda trakā," viņš nodomāja. Stāva nogāze un daži lekni augi piepeši noslēpa sievieti skatienam. Atkal ieraudzījis viņu saulē, Ahasvērs jutās kā triecienu saņēmis: tā bija Marija no Magdalas. Pietvīkušu seju, vējā plīvojošiem matiem, joprojām skaista ar savām vijolīšu krāsas acīm, neapšaubāmi saviļņota, viņa skrēja un skrēja. Ahasvērs apstājās. Viņa aizsteidzās garam, gaitu nepalēninādama, iespējams — viņu nepazīdama. Viņa kliedza:

—   Viņš ir dzīvs! Viņš ir dzīvs! Viņš ir augšāmcēlies!

Viņas vārdu atbalss lidinājās vakara gaisā.

Redzēta un dzirdētā apmulsināts, Ahasvērs turpināja ceļu. Ko varēja nozīmēt tāda augšāmcelšanās? Viņam par to bija tikai jāpasmejas. Viņš tai, protams, neticēja. Vai tiešām iespējams noticēt tādām aplamībām? Kaut ko līdzīgu par patiesību varēja pieņemt tikai fanātiķi vai plānprātiņi, vai histēriķi, kāda bija viņa. Tālumā viņš no jauna pamanīja Magdalēnu, kas steidzās uz Jeruzalemi. Viņš apstājās vēlreiz, salika plaukstas kā tauri un no visa spēka kliedza:

—   Ja cilvēks ir miris, tad uz ilgu laiku. Tavs muļķais mīļākais tad nemaz nav miris!

Ahasvēram likās, ka pakalni un Jeruzalemes mūris atbalso viņa pēdējos vārdus. Viņš nolaida rokas, acīs sakāpa asaras, un viņš saka smieties.

Viņš šo sievieti bija mīlējis kā neprātīgs. Viņš nedomāja ne par ko citu kā vien par viņas iedvesto mīlestību. Mēnešiem ilgi un vēl pirms dažām dienām viņš būtu atdevis visu par vienu viņas smaidu, par vienu vienīgu skatienu. Viss bija pārverties. Tagad ilgi lolotā doma, ka viņš varētu novecot un nomirt viņas rokās, likās bezjēdzīga. Ahasvērs juta, ka viņus šķir vesela pasaule. Kas gan šajā eksaltētajā būtnē bija palicis no jaunās meitenes, no brīvās un pārdrošās sievietes — pārāk brīvās un pārāk pārdrošās —, ko viņš tik ļoti bija mīlējis? Viņa bija pārtapusi par citu būtni. Kad cilvēki vēlāk kādreiz vēl atcerējās

Mariju Magdalēnu, neviens vairs neiedomājās par liesmu, ko viņa bija iedegusi Ahasvēra sirdi. Mēs visi maināmies. Mēs visu laiku to vien darām kā maināmies. Vai jaunā sieviete, kas mums blakus kārto kādu dosjē vai zvana pa telefonu, ir tā pati, kas naktī aiz laimes kliegusi mīļākā skavās? Viens no pavedēja priekiem ir panākt, lai parādās sieviete, kas slēpjas aiz tās, kuru viņa rāda. Līdztekus šīm atkārtotajām un pastāvīgajām pārvērtībām mīlestiba, pievēršanās ticībai, slimība, bēdas vai reizēm — gluži vienkārši gadi rada straujas un būtiskas pārvērtības. Kas mūsos ir palicis no bērna, kādi bijām? Vai tiešām esam pārliecināti, ka esam tie paši, kas bijām pirms divdesmit gadiem? Nolūkojoties mūsu atklāto un slēpto seju mainībā, rodas doma, vai mūsu dzīvi neveido secīgas un īstenībā atšķirīgas eksistences. Marija Magdalēna un Ahasvērs, kas bija tik tuvi dzimtajā Galilejā, bez mitas attālinājās viens no otra. Steigdamās uz pilsētu, kur viņa pavēstīs labo ziņu, Marija no Magdalas uz visiem laikiem iegāja cerību un ticības mūžībā. Savā kaislībā apmaldījies, sapinies sīkumos, kas liedza redzēt lielās lietas, Ahasvērs spēra pirmos soļus leģendu pasaulē.

Viņš gāja. Viņš gāja līdz naktij. Viņš jau bija tālu no pilsētas, kad viņu sāka mocīt izsalkums. Un arī slāpes. Kaislības, godkāre, idejas un ieceres paliek otrajā plānā. Vispirms ir jāēd, jādzer, jāguļ un jādara viss pārējais. Nekad par to nebilstot ne pušplēsta vārda, grāmatu un filmu straumē, kas gāžas mums pāri, mēs pavadām savas dienas, vedot savu ķermeni uz garāžu, ēdinot un iztukšojot to. Sākot ar Klēvas princesi un beidzot ar Atlasa kurpīti, cauri Ādolfam un Parmas klosterim mūsu varoņiem, var sacīt, ir bijusi Visaugstākā dota atļauja nenodarboties ar savu ķermeni. Viņiem atļauts vienīgi nodoties mīlestībai, jo mīlestība ir saite starp sapni un mašīnu. Pirmām kārtām mēs esam mašīna un tikai pēc tam — gars un dvēsele. Ir iespējamas mašīnas bez gara un dvēseles. Vismaz šajā pasaulē nav iespējams gars un dvēsele bez mašīnas. Ahasvēram slāpa. Un gribējās ēst. Nakts nāca virsū. Viņš pamanīja gaismu kādas mājas logā. Viņš pieklaudzināja pie durvīm ar nūju, tad atvēra tās un gāja iekšā.

Lielā telpa bija pilna vīriešu un sieviešu, kas sacēla velnišķīgu troksni. Gar visām telpas sienām bija saliktas platkaklainas amforas, kurās mirdzēja gan priekšmeti, kas atgādināja diadēmas, krelles un aproces vai gredzenus, gan zelta un sudraba monētas, tur bija arī lielā nekārtībā samesti oniksa un porfīra kausi, marmora statuetes un alabastra lukturi. Pa grīdu mētājās zili, sarkani un dzelteni visādu veidu apmetņi no zīda un brokāta. Uz galda starp traukiem ar eļļu un vīnu bija sakrautas zivis, jēra gaļa, maize, medus un augļi. Vairakas sievietes bija sabrukušas uz grīdas un ķērās pie kājām vīriešiem. Daži turēja cits citu aiz pleciem un dziedāja laupītāju vai jūrnieku dziesmas, to ritmā šūpodamies kā tuksneša smiltis vai kā jūras viļņi. Visi bija apskurbuši un kliedza, un lēja vīnu uz grīdas. Goda vietā pie galda ļoti taisni un kundziski sēdēja kads izspūris vīrs; viņam bija melna bārda, un acis meta zibeņus. Ahasvērs viņu uzreiz pazina: tas bija Baraba, ko Poncijs Pilāts atbrīvoja pēc pūļa prasības apmaiņai pret galilejieti.

—   Kas tu esi? — Baraba skarbi noprasīja atnācējam, kurš stāvēja uz sliekšņa un vēroja notiekošo.

—    Esmu kurpnieks, — Ahasvērs atbildēja, — un durvju sargs pie Poncija Pilāta. Pareizāk sakot, es tas biju.

—    Pie Poncija Pilāta! — Baraba smiedamies iesaucās. — Apsēdies! Mēs iedzersim uz Jūdejas prokuratora veselību!

Tā Ahasvērs iekļuva Barabas — politiskā aģitatora un lielceļu laupītāja banda. Ari viņš vismaz uz kādu laiku kļuva par zagli un laupītaju. Vēlāk — par kareivi, jurnieku, tirgotāju, premjerministru, ceļotāju, filozofu, diplomātu, divu pasauļu pētnieku, profesionālu pavedēju, rakstnieku un pat priesteri — viņam vajadzēja pieņemt daudzas citas sejas un strādāt daudzos citos arodos. Tie viņu daudz nepārvērta.

♦

Šeherezāde Venēcijā

Diena pagāja diezgan ātri. Un kā vienmēr, kad biju kopā ar Mariju, tā likās pārāk īsa. Iespējams — tāpēc, ka man bija divdesmit gadu, es nepazinu ne vismazāko alkatību, skaudību, godkāri un rūgtumu — tās biju apmainījis pret nepacietību un zinātkāri. Nejutu tieksmi nedz taisīt karjeru, nedz kolekcionēt, nedz taupīt — tas prasītu pārāk daudz pacietības un organizēšanas. No dzīves gaidīju vienīgi satraucošus notikumus un atklāsmes. Es biju pareizi rīkojies, pieķerdamies Marijai. Gan viens, gan otrs — katrs atsevišķi un abi kopā — bijām gatavi visam, tikai ne garlaicībai.

No rīta uz Akadēmijas tilta Marija bija satikusi draugus. Tur bija vesels bars: divi diezgan dzivelīgi gaišmataini jauneklīši, kas, iespējams, bija brāļi vai varbūt mīlētāji, vai varbūt gan brāļi, gan mīlētāji, kāds nezin kāda ministra kabineta padomnieks, kura dienas un naktis pārmāca putekļaini dosjē un rēgi, kas iznira no statistikas pārvaldes vai valsts padomes, diezgan skaista liela auguma rudmate, kura strādāja kādā grāmatu apgādā vai nedēļas laikrakstā, kur, šķiet, gulēja ar katru, kas nāca priekšā. Pār visu šo baru valdīja kāds vēl jauns un jau gandrīz slavens advokāts, kura vārds jums noteikti kaut ko izsacītu: viņš bija sacerējis divas vai trīs grāmatas, prata vienādi labi vērtēt izcilu bordo vīnu, Kallasas vai Barišņikova sniegumu, tāpēc viņa sarunas māksla sajūsmināja vairākas galvaspilsētas. Mēs visi kopā apsēdāmies Floriāna kafejnīcas terasē, ēdām saldējumu un dzērām kapučīno, un klausījāmies advokātā. Viņš runāja visu laiku, stāstīja visādus notikumus, kas atgadījušies ar Tintoreto un Veronēzi, par ļoti jauno Džordžoni un ļoti veco Ticiānu, vārdu sakot, viņš sajūsmināja visu kompāniju. Pēc tam mēs ar Mariju, nokaunējušies, ka nekā nezinām, tik milzīgas, nospiedošas kultūras uzvarēti, devāmies uz Skjavoni krastmalas Svētā fura baznīcu apskatīt un apjūsmot svēto Juri un viņa pūķi, svēto Džeromu un viņa lauvu, svēto Augustīnu un viņa pūdeli, kādus pirms četriem vai pieciem simtiem gadu, atrazdamies ļoti tālu no pagātnē izgaisušas realitātes, tos iztēlojās ģeniāls gleznotājs, kas izdomāja vēsturi un saucās par Karpačo. Saule sāka slīdēt uz apvāršņa pusi. Nedz es, nedz Marija vairs neatcerējāmies tipu lietusmētelī; mēs runājām par Karpačo, par Venēciju, par finansu inspekciju, no kuras nāca cilvēks ar dosjē un kura jau uzglūnēja Šarlam, par skaisto, sarkanmataino meiču, par kuru neko lielu nezinājām, par visiem, kuri bija ap mums un no kuriem bijām atkarīgi. Patlaban grasījāmies atgriezties Bučintoro pansijā, kad rietošā saule piepeši atgādinaja, ka mūs gaida pie Jūras muitas.

—    Nolāpīts! — iesaucās Marija.

Abi sākām smieties un steigšus devāmies pie savādnieka, kas bija pagadījies mūsu ceļā.

Viņš jau bija priekšā.

Mūs ieraudzījis, viņš pacēla platmali un ļoti sirsnīgi sveicināja.

—    Ir tāds prieks jūs redzēt, — viņš sacīja. — Jūs man mazliet esat vajadzīgi. Viss aizvien ir tik banāls un tik līdzīgs pats sev.

—    Drīzāk jau mēs esam tie, kas izmanto jūs, — Marija atbildēja.

—    Maldi! — viņš sacīja. — Maldi! Es esmu vecs vīrs, un jūs — pati jaunība. Jaunība vienmēr ir tā, kas modina cerības. Pēc visa, ko esmu redzējis, man visvairāk gribas gulēt.

—   Taisnība, — Marija sacīja ar precizitāti un patiesīgumu, kas lielā mērā bija viņas valdzinājuma pamatā, — mēs guļam diezgan maz.

—   Redziet nu, tieši tādēļ jūs man patīkat: jūsu acis ir atvērtas. Pasaule jūs uzjautrina, vai ne?

—   Līdz neprātam! — sacīja Marija, kura, kopš bija kopā ar mani Venēcija, baudīja gandrīz vai nepieklājīgi labu veselību.

—   Jā, — viņš nopūtās, — jums tiešām ir laimējies.

—   Kas noticis? — es jautāju. — Vai mazliet skumji ap sirdi?

—   Iespējams — mazs nogurums. Man bieži viss ir līdz kaklam.

—    Ejiet nu! — iesaucās Marija, kurai bija ļoti laba sirds. — Jūs esat stiprs kā klints, jūs izskatāties nesagraujams.

—   Tieši tā, — viņš atbildēja. — Cik nogurdinoši ir pastāvīgi būt te! Palūkojieties saulē — tā patlaban pazūd. Man gribētos darīt tāpat.

—   Nepazūdiet vis, — Marija sacīja, — pirms neesat izpildījis solījumu… Atcerieties: Marija Magdalēna un vēl viss kaut kas tādā garā.

—   Ak jā, taisnība… Es jums par viņu stāstīju. Tik sen nebiju izrunājis viņas vārdu…

Brīdi viņš klusēja. Piepeši viņa pleciem uzgūlās viss pasaules posts. Viņš izskatījās pēc nopērta suņa, kas baidās saņemt jaunus sitienus.

—   Zināt, man ir daudz atmiņu… Daudz par daudz… Pats nesaprotu, kādēļ jums stāstu par Mariju Magdalēnu. Laikam jau tāpēc, ka jūsu vārds ir Marija, un Pjērs jūs nosauca par Magdalēnu. Varbūt arī tāpēc, ka esat gaišmataina un skaista… Viņa arī tāda bija. Jā, protams… Visi pēc viņas bija kā traki… Kas visu satur kopā? Kurš ir sacījis: visdziļākais, kas cilvēkam ir, ir viņa āda? Manuprāt, tas ir kāds no jūsējiem.

Tikai daudz vēlāk uzzināju, ka tā teicis Pols Valeri. Es nekad nebūtu ticējis, ka Valeri viņš pazīst tikpat labi kā Rasinu vai Didro. Šis velnišķīgais cilvēks zināja visu, bija lasījis visu.

Mariju visvairāk aizkustināja doma par mīlestības stāstu — vienu no labajām, vecajām romancēm, kas liek raudāt karstas asaras. Satumsa vakars. Līdzko saule norietēja, parādījās mēness, kas izskatījās pēc šaura sirpja. Ap Svētā Marka laukumu un Dodžu pili šur tur sāka iedegties ugunis. Tālumā dimdēja kāda klostera vai kampaniles zvans. Venēcija ar savu jūrnieku, dodžeresu, gleznotāju un kurtizāņu kortežu iegāja naktī.

—    Kā būtu, ja mēs ietu paēst vakariņas? — Marija jautāja.

—    Man ir tūkstoš liru, — viņš teica.

—    Es zinu, — smiedamies sacīju. — Tas no nerviem.

—    Kad būsim padzēruši kafiju, atgriezīsimies te, — Marija turpināja. — Mēs iekārtosimies pie Jūras muitas kā salonā zem klajas debess, un jūs mums stāstīsiet pasakas Tūkstoš un vienas nakts garā.

—   Mums nebūs tūkstoš vakaru.

—   Daži mums tomēr būs, — Marija jūsmīgi sacīja. — Nāciet nu, Šeherezāde!

—   Man nav viņas talanta, — viņš ievaidējās, paceļot rokas pret debesim.

—   Jums ir visi talanti, — es iebildu. — Un neierobežots laiks.

—   Taisnība, kas attiecas uz laiku, man tā ir vairāk, nekā vajadzīgs. Tieši jūs, laimīgie, mani diezgan drīz atstāsiet, lai dotos neizsakāmās dēkās un neizteicamos sapņos. Iesim!

Man bija zināma kāda kafejnīca starp Andželo Rafaeli un Mendikoli Svēto Nikolaju. Tas nebija tuvu.

—   Vai jums nebūtu nekas pretī paiet kādu gabaliņu?

Viņš sāka skaļi smieties.

—   Ak, nē jel, — viņš atbildēja, — staigāšana mani nekad nav biedējusi. Esmu gājis visu savu mūžu un vēl tagad daudz staigāju.

Mēs gājām turp. Mēs nācām atpakaļ. Marija sāka nogurt. Viņš šķita nenogurdināms, viņš gāja vienmērīgiem soļiem, reizēm palēkdamies, dziedādams, atdarinādams aktierus un politiķus, reizēm apstādamies, lai stāstītu par Bizantiju, kas

turpināja Romu, par Venēciju, kas turpināja Bizantiju, par Karpačo un Tintoreto, kas turpināja Venēciju, par Malro un Sartru, kuri bija turpinājuši Karpačo un Tintoreto. Bridi sāku prātot, vai viņš savā neprātā neiedomājas, ka turpina Sartru un Malro. Viņš bija visu telpu centrs, planētas ass. Likās — pasaules vēsture vijas ap viņu. Mēs bijām ceļā uz Jūras muitu. Tā gluži kā ķīlis iespiedās Venēcijā un pasaulē, lagūnā un laikā.

♦

Svētā Damiāna baznīcas jumts

Dažus simtus metru no Asīzes starp olīvu birzīm paceļas mazā Svētā Damiāna baznīciņa. Jūs vēl tagad varat turp aiziet un luktā apbrīnot bizantiešu krustu. Pirms vairāk nekā septiņsimt piecdesmit gadiem to jau apbrīnoja kāds nemierpilns jauneklis. Šķiet, šis Kristus viņu uzrunāja. Jauneklis apsēdās, lūkojās uz Kristu, piecēlās, apgāja apkārt krucifiksam, atkal apsēdās un samiedza acis, aizvēra tās, piepeši atvēra un paraudzījās apkārt. Baznīca bruka kopā. Durvis nevarēja nedz aizvērt, nedz atvērt. Cauri jumtam spīdēja debesis. Lietus lija uz krucifiksu. Pjetro di Bernardones dēls piepeši piecēlās, strauji izgāja no baznīcas un uzlēca mugurā zirgam, ko pirms ieiešanas baznīcā bija piesējis pie olīvkoka aiz apsīdas.

Viņš auļiem aizdrāzās uz Asīzi un metās pie Džovanni Butadeo. Žīds bija mājās. Viņš lāpīja drēbes — kaut ko līdzīgu rupja auduma paltrakam nenosakāmā krāsā, kuru valkāja pastāvīgi. Apģērbam bija kapuce, un ap vidu tas bija sajozts ar kaņepāju virvi.

—    Butadeo, — Frančesko, vel aizelsies, jautāja, — vai tu esi redzējis Svētā Damiāna baznīcu?

—    Protams, — Butadeo atbildēja.

—   Tā ir pakļauta visiem vējiem, tā ir gatava sabrukt, durvis vairs nevar aizvērt, un krucifiksam līst virsū lietus.

—    Ak tā? — Butadeo pajautāja.

—    Vai tas ir viss, ko tu par to vari pateikt?

—   Es esmu ebrejs, — Butadeo atbildēja.

—   Es zinu, — Frančesko teica. — Taču man likās, ka tu mīli baznīcas, kur cilvēki var iegriezties, kad ilgi ir gājuši, un atvilkt elpu, un sapņot. Baznīca, kas mirst, ir kā gabaliņš debesu, kas zūd zemei.

—   Salabo to, — ebrejs atbildēja.

—   Tieši to es gribu darīt, — Frančesko sacīja. — Es cerēju, ka tu man palīdzēsi.

—   Nu, zini, — Izaks sacīja, nolikdams lāpāmo, — tev būs vajadzīgs laiks.

—   Man tā pietiek, — Frančesko apgalvoja.

—    Un darba arī būs daudz, — Izaks piemetināja.

—   Gan jau tikšu galā, — Frančesko teica.

—   Vēl tev būs vajadzīgi akmeņi, dakstiņi, naglas, stikls un koks. Tev būs vajadzīgi darbarīki. Tas viss maksā dārgi.

—   Man vairs nav naudas, — Frančesko atzinās.

—   Tavam tēvam tā ir, — Žīds atgādināja.

—   Viņš negrib man dot. Viņš apgalvo, ka to, ko dod, es izšķiežot un ka viņš jau tā man esot devis par daudz.

—   Tad paņem naudu, — Butadeo teica.

—   Tā ir laba doma, — Frančesko atbildēja.

—   Citas man nav, — Butadeo sacīja.

—   Es iešu, — Frančesko paziņoja.

—   Mazliet padomā, — Butadeo ieteica. — Tas ir nopietnāk, nekā tu iztēlojies. Tu taču pazīsti savu tēvu. Apdomājies!

—   Viss jau ir pārdomāts, — Frančesko apgalvoja. — Es eju.

—   Nu, tad es eju tev līdzi, — Izaks sacīja. — Es neatstāšu tevi vienu brīdī, kad tu kļūsi par zagli. Es zinu. Esmu pieradis.

Viņi abi devās uz veikalu, kur Pjetro di Bernardone glabāja audumus. Pjetro bija aizceļojis. Veikals bija tukšs. Frančesko nebija grūti uzlauzt koka aizbīdni. Viņi atrada ļoti daudz vērtīgu vadmalu un smalku drānu. Viņi izvēlējās dažus baķus, uzkrāva zirgiem mugurā un jāja uz Foliņo, kas nebija visai tālu, kur viņus tik labi nepazina kā Asīzē un kur bija tirgus.

Tur Frančesko pārdeva tēva audumus. Viņš pārdeva arī savu zirgu. Un Asīzē viņš atgriezās, sēdēdams zirgā Butadeo aiz muguras, un tas — Butadeo, nevis zirgs — gardi smējās bārdā, iedomādamies, kādu varenu joku izšķērdīgais dēls izstrādājis ar skopulīgo tēvu.

♦

Zeme!

.Lalosas apkaime beidzās pie Kanāriju salām. Tās varēja sasniegt dažās dienās — sešās vai astoņās. Pretvējā varbūt pagāja desmit dienu. Kartēs tās bija ierakstītas, bija iezīmēts arī ceļš. Piedzīvojums sākās uz rietumiem no Kanāriju salām. Lai kā viņi sevi iedūšināja, Kolumbu un Esperendiosu, un viņu astoņdesmit astoņus komandas biedrus, kas redzēja pagaistam skatienam Jerro un Gomeru — salas, kas atradās visvairāk uz rietumiem, — sagrāba šausmas un kaltēja bailes. Pasaules vēsturē jau bija veikti bīstami ceļojumi. Vīnkopju tēvs un arī jūrnieku sencis Noa vecā šķirstā, kas viņu ļodzīdamies veda no Ēdenes apkaimes līdz Ararata kalnam kopā ar trim dēliem, viņu sievām un veselu baru no posta izglābtu dzīvnieku, neskaitot zivis, kurām nekāda palīdzība nebija vajadzīga, mūžam piekrāptais krāpnieks un pavestais pavedējs Uliss, kas klejoja no salas uz salu Elpenora sabiedrībā, — no Turcijas krastiem līdz pat Kalabrijai un Sicīlijai, feniķiešu kuģotāji, Hannons, kurš Kartāgas uzdevumā brauca uz dienvidiem gar Āfrikas krastu, Sindbads Jūrasbraucējs vai arābu kuģotāji, kas nokļuva līdz pat Indijai, līdz Javai, līdz Ķīnai, — viņi visi savā laikā un ar viņu rīcībā esošajiem līdzekļiem uzticēja sevi jūrai. Taču neviens nemetās ne tikai nezināmajā, bet iespējams — pat neesošajā, nebūtībā, kā to darīja Kolumbs.

Galu galā nebija nekādu pierādījumu, ka Zeme ir apaļa. Apmēram pusotra tūkstoša gadu pēc Hiparha, Eratostena vai Ptolemaja, kuru ģeniālā nojauta jau ļāva izteikt minējumus, ka mūsu planēta ir sfēra, Henrijs Kuģotājs — Portugāles karaļa dēls, atgriežoties pie kāda Aristoteļa vērojuma, Mēness aptumsuma laikā bija neapšaubāmi pamanījis, ka Zemes ēna uz pilna Mēness virsmas veido apļa daļu; vairāki gudru vīru darbi, ko pārdrošnieki slepeni deva lasīt cits citam, tāpat kā Toskanelli karte un Kolumba aprēķini, rādīja, ka Indijai un Ķīnai vajadzētu atrasties kaut kur Lielā Okeāna rietumos, taču kļūda vienmēr bija iespējama. Tā bija liela atšķirība — kuģot pec redzes, no salas uz salu vai gar krastu, pat ja tas ir nepazīstams, vai doties jūrā, kas plešas līdz bezgalībai un par ko nav zināms pilnīgi nekas. Ja nu tur, otrā pusē, nav nekā vai tur gaida kaut kas vēl ļaunāks? Ja tur būs kritiens tukšumā, ja tur būs murgaini briesmoņi, vesela mūžība sāļa ūdens, neizteicamas šausmas, kas liegs atpakaļceļu? Jo iziet jūrā jau vēl nebija viss: vajadzēja arī atgriezties. Nebija iemesla priecāties par labu ceļavēju, kas piepūta buras, ja pretējā virzienā tas pārvērstos par šķērsli. Divus gadsimtus pirms Kolumba brāļi Vivaldi bija atstājuši Dženovu ar nodomu apbraukt apkārt Āfrikai, un viņi bija pazuduši. Tāpat daudzi pārgalvīgi kuģi ar vikingiem vai kartāgiešiem bija devušies tālumos, lai nekad neatgrieztos. Bija vētras un bezvējš, aļģu slazds pie Antiļu salām, brāļu Pinsonu intrigas — viņi nebija īsti uzticami, sākās kurnēšana — un, galvenais, bija rīti, kas nedēļu pēc nedēļas ausa pār jūru.

Viņi bija atstājuši Spāniju pirmajas augusta dienās. Nu jau bija pienācis oktobris. Jūra nebeidzās. Tulks Luiss Torress vadīja laiku, staigādams šurpu turpu pa Santa Maria klāju.

— Tu nodeldēsi zoles, — Kolumbs smiedamies, bet mazliet aizkaitināts, sacīja. — Pa kuģi tu būsi nostaigājis ceļu, kam vajadzētu aizvest līdz Sipango.

Dažu labu reizi mazdūšības brīžos īzakam gribējās atklāt sirdi Kolumbam un pateikt taisnību. Taču viņš iedomājās, ka ta var radīt nevajadzīgu uztraukumu un Kolumbu nevis nomierināt, bet pārbiedēt. Viņš apmierinājās ar to, ka atzinās — viņu sauc ne vien par Esperendiosu un Torresu, bet ari par Kartafilu.

—   Kartafils! Kāds jocīgs vārds!

—   Tā mani sauc, — īzaks sacīja, pieticīgi un gandrīz vai kaunīgi smaidīdams.

—   Tas izklausās pēc macīta vīra vārda, — admirālis iebildās.

—   Lai kā, — Izaks turpināja, — šis vārds varētu būt laba zīme. Sliktā latīņu un grieķu valodas sajaukumā tas varētu nozīmēt "tas, kas mīl kartes".

—   Jā, tas mums var noderēt, — Kolumbs teica. — Nāc, paskaties!

Un vēlreiz, vēl vienu reizi viņi noliecās pār Toskanelli kartes kopiju, ko Kolumbs mēnešiem ilgi nēsāja visur līdzi — tāpat kā Marko Polo grāmatu. Grāmata un karte bija viņa Bībeles, viņa dārgums, viņa acuraugs. No tām viņš šķīrās iespējami reti un bieži bija redzams uz klāja ar karti padusē vai grāmatu rokā. Visgrūtākajos brīžos viņš ar bailēm sev jautāja, vai viņa aprēķini ir pareizi un vai nepastāv risks pabraukt garām Sipango un Indijas dienvidu galam un uz visiem laikiem nonākt bezcerīgā un bezgalīgā apaļā jūrā.

—    Paldies Dievam, esmu bijis tālredzīgs, — oktobra sākumā viņš teica Huanam Esperendiosam. — Mums pietiks krājumu veselam gadam. Bet, ja pēc trim mēnešiem mēs neieraudzīsim zemi, — vai tad mums vajadzētu griezties atpakaļ un kuģot uz māju pusi?

—    Neuztraucies, — Torress viņu mierināja. — Kaut kur jau mēs nonāksim.

—   Vai dzīvi? — Kolumbs jautāja.

—   Dzīvi, — Torress atbildēja. — Par to esmu drošs. To es zinu.

Luisa de Torresa ciešā pārliecība palīdzēja Kolumbam atgūt paļāvību. Admirālis savā lādē bija ielicis uz smalka pergamenta rakstītu un grezni izrotātu vēstuli Lielajam Hanam. Kad mazdūšība bija pārvarēta, viņš nesatricināmi ticēja, ka no austrumu puses nonāks tajās pašās zemēs, ko Marko Polo bija sasniedzis no rietumiem. Laiku pa laikam viņš iztēlojās, ka visdrīzāk izkāps malā tajā pusē, kur ir Sipango zelta raktuves, vai, iespējams, mazliet tālāk uz dienvidiem — Indijas krastos, rokas stiepiena attālumā no Golkondas pasakainajiem dārgumiem.

Zelts bija vājāks par bailēm. Dienas gāja. Kādā jaukā rītā, kad atkal pie apvāršņa nerādījās neviena zeme, admirālim bija jāstājas pretī nemieriem, uz kuriem musināja un kurus vēlāk klaji atbalstīja brāļi Pinsoni: Lielais Piedzīvojums ir cietis neveiksmi, nevajadzīga stūrgalvība var novest tikai nāvē, viņi pieprasīja tūlītēju atgriešanos Spānijā. Admirālis vilcinājās. Vai viņam bija tiesības piespiest šos trīsreiz trīsdesmit vīrus spēka gados, kas izgājuši jūrā ar trijām karavelām, uzņemties neapšaubāmu un, iespējams, bezjēdzīgu risku? Seviljā, Malagā, Kadisā, Palosā de Mogerā sievas un bērni gaidīja viņu atgriešanos. Ja visi Iris kuģi pazudīs, ja viņiem neizdosies atgriezties Spānijā, viss būs zaudēts uz ilgiem laikiem. Tad tomēr labāk šoreiz piekāpties un saglabāt iespējas nākotnei. Kristofors Kolumbs jau bija gatavs padoties un pavēlēt griezties atpakaļ, kad Luiss no Torresas viņu paraustīja aiz vamža piedurknes — vamzis bija vētrās un manevros saplosīts, jo admirālis tajos vienmēr vēlējās pats piedalīties.

—    Ko tev vēl vajag? — Kolumbs norūca.

—    Nepadodies, — īzaks čukstēja.

—    Viņiem bail no nāves, — Kolumbs atbildēja.

—    Viņi nemirs, — īzaks sacīja.

—    Kā tu vari to zināt? — Kolumbs jautāja.

—    Jūs nemirsiet, — īzaks ļoti klusām sacīja, — jo es esmu kopā ar jums.

—    Kas par to? — Kolumbs nesaprata.

—   Es nespēju nomirt, — īzaks sacīja, raudzīdamies Kolumbā.

Admirālis nolaida acis. Viņš atkal devās strīdēties ar brāļicm Pinsoniem un ieguva vēl trīs dienas. Trīs dienas. Un nevienu vairāk.

Aiznākamajā dienā — 1492. gada 12. oktobrī pulksten divos naktī tulks Luiss no Torresas, kas nespēja gulēt un bija iekāpis masta grozā, piepeši tumsā pamanīja diezgan augstu klinšu līniju, kas mirdzēja mēness gaismā. — Zeme!

Pēc dažām sekundēm sāka dārdēt Pinta, Ņina un Santa Maria bombardas. Abas pasaules puses bija savienotas.

♦

Lagūna,

viņš apsēdās. Marija arī. Aizsmēķējām trīs mazus cigārus. Pie Jūras muitas jutāmies kā mājās.

— Vai spējat iztēloties, — viņš iesāka, raudzīdamies mēness apmirdzētajā lagūnā, — kuģus un karotājus, atklājējus un ģēnijus, dārgumus un sapņus, kas gadsimtu gadsimtos ir slīdējuši te garām jums, pirms jūsu acis atvērušās dienasgaismai, kad jūsu tēvu tēvi un jūsu vectēvu vectēvi vēl bija tikai atspīdums viņu tēva acīs? Varētu sacīt, ka gaisā ir palicis kaut kas no šī plānu, cerību un drāmu sabiezinājuma. Un arī no komēdijām. Protams, tāpat no kaislībām. Liela daļa pasaules vēstures ir veidojusies tieši te. Bez šaubām, tā ir niecīga daļiņa, kripatiņa, mušas mēsls, vīlē aizķēries puteklītis salīdzinājumā ar gadu miljoniem, kas aizritējuši pirms jums un tiem, kuri jums sekos. Taču tai ir diezgan liels svars tajā, par ko esat kļuvuši. Caur ebrejiem, grieķiem, Romu un tās baznīcu jus esat pirmām kārtām šīs Iekšējās jūras bērni — tās jūras, kura līdz ļoti noteiktam piecpadsmitā gadsimta beigu ritam, kad izlūks no masta augstumiem iesaucās: "Zeme!" — un kad zeme piepeši sagriļojās —, bija pasaules centrs. Un viena no atslēgām jūrai, tnare nostrum, mūsu jūrai, mūsu mātei, mūsu zemju vidus jūrai atrodas te, pie mūsu kājām, mūsu acu priekšā, ar roku sasniedzama. Tieši pa šejieni ienāca Ķīna un Bizantija, cepumi, ko ēdam, lielgabalu pulveris, krusta karu flotes, kas devās cīnīties uz Svēto zemi, un svētā Marka zirgi, kas tika izrauti no hipodroma pāris soļu attālumā no Svētās Sofijas, un tik daudzi neaprēķināmi dārgumi, kuri plūda šurp no visām pasaules malām, un pats svētā Marka augums, ko Aleksandrijā atguva venēciešu karavīri, lai viņa vārdu dotu pasaules slavenākajai bazilikai un iedvesmotu vairākus ģeniālu gleznotāju šedevrus — jūs taču esat redzējuši Ticiāna gleznu, kur svētais, lai izvairītos no jebkādas kļūdīšanās, rāda Venēcijas brašuļiem savu kapu un savu līķi.

Ticiāna glezna man neizteica pilnīgi neko. Marija raudzījās debesīs.

—    Patiesību sakot, — es uz labu laimi iedrošinājos iebilsties, — jums pa īstam patīk ģēniji. Tie ir jūsu īstie medību lauki. Vēsture jūs izklaidē, jo tas pirmām kārtām ir stāsts par cilvēka gara uzvarām.

—   Cīņas, impērijas, gleznas, monumenti, grāmatas, simfonijas — esmu dzirdējis visslavenākās un visvairāk apbrīnotās — ir tikai nieki un putekļi. Īstenībā mani tās nemaz sevišķi neinteresē. Tās vienīgi tulko kaut ko tādu, kas risinās zem tām, aiz tām: tas ir pasaules dvēseles, universālā gara gājiens. Nekas cits mani neinteresē.

—    Bet varbūt ari sievietes?…

—   Protams, tas ir viens un tas pats. Ja pastāv pasaules dvēsele, tās dzinējs ir mīlestība.

Marija neapšaubāmi garlaikojās. Viņa bija atbalstījusi galvu dūrēs sažņaugtās rokās. Man likās, ka viņa sāk snaust.

—    Esmu izsmēķējusi cigāru, — viņa pačukstēja. Es gribētu dzirdēt solīto stāstu.

—    Labi, — viņš sacīja, — es stāstīšu.

♦

Tēvs un dēls jeb bagāto netaisnīgums

tevs atgriezās. Viņš atrada veikalu uzlauztu, durvis raustīja vējš. Viņš pārskaitīja preces, pārbaudīja, vai viss ir vietā. Bez pūlēm viņš konstatēja, ka trūkst audumu. Pēc elementāras loģikas likumiem viņam uzreiz radās pārliecība, ka pazudušie audumi ir bijuši visskaistākie un visdārgākie — tie, kurus viņš vienmēr ir vērtējis visaugstāk. Viņam uznāca briesmīgas dusmas. Kaimiņi un kalpotāji neko nebija nedz redzējuši, nedz dzirdējuši. Viņš uzmeklēja Džovanni Butadeo, kuram uzticējās.

Žīds viņam uzreiz pateica, ka vainīgais ir Frančesko, un izstāstīja visu notikušo.

—    Vai jūs abi esat sajukuši prātā? — Pjetro di Bernardone jautāja, staigādams šurpu turpu, griezdams zobus un dusmas kūsādams.

—    Neuztraucies tik traki, — Butadeo atbildēja. — Tas nav tik nopietni.

—   Nav tik nopietni! — Pjetro iesaucās. — Nav tik nopietni! Mani apzog, mani aplaupa, un vienīgais, ko tu vari pasacīt, ir — ka tas neesot nopietni! Es tiešām gribētu redzēt, kā izturētos tu, ja piedzīvotu kaut ko līdzīgu.

—    Būtu gan ļoti grūti man kaut ko nozagt, — Butadeo smaidīdams atbildēja.

—    Es par to nospļaujos! — vecais Bernardone kliedza. — Nerunā mūžīgi par sevi! Šinī gadījumā runa ir par mani. Un mani nodarbina mani audumi. Turklāt tu esi līdzzinātājs, jo jūs uz šejieni atnācāt abi, kad manis nebija mājās.

Izaks paraustīja plecus.

—   Viņš tev naudu atdos. Es tavā vietā gan lepotos, ka man ir dēls, kas netaisni iegūtu naudu izlieto baznīcas atjaunošanai.

—   Pirmām kārtām, tu neesi es. Un es neesmu tu. Otram kārtām, tas izskatās varen jocīgi, ka tu tā interesējies par baznīcām, nevajag pārspīlēt. Beidzot, es tev aizliedzu — vai dzirdi? — es tev aizliedzu runāt par manām precēm kā par negodīgi iegūtu mantu. Visu, kas man pieder, esmu godīgi nopelnijis. Nevienam nav tiesību man to atņemt.

—   Viņš nav pārdevis tavus audumus, lai par iegūto naudu sarīkotu dzīres vai aplidotu skuķus. Viņš tos ir pārdevis, lai darītu labu.

—   Es negribu, ka dara labu ar manu labumu! Lai viņš dara labu ar savu mantu! Kur ir nauda?

—    Es nezinu, — Izaks atbildēja. — Tā ir pie viņa.

—    Paklausies, — Bernardone sacīja, — es tev dodu četrdesmit astoņas stundas laika, lai tu atvestu pie manis dēlu un atgādātu nozagtos audumus vai, ja audumu vairs nav, atbilstošu naudas summu. Pēc četrdesmit astoņām stundām, ja dēls nebūs te, es tevi uzrādīšu konsuliem un uzlaidīšu kaklā kruķus.

Džovanni Butadeo ļoti labi zināja, kur atrast Pjetro di Bernardones dēlu: Svētā Damiāna baznīcā, kur jaunais cilvēks milzīgā eksaltācijā pavadīja dienas un naktis. Izaks devās uz baznīcu un ieraudzīja Frančesko smejamies un raudam, ar ķelli rokā un dziesmu lūpās.

—   Ziepes ir, — viņš teica. — Tavs tēvs kļuvis vai traks aiz dusmām.

—    Es aiziešu pie viņa, — Frančesko atbildēja. — Es viņam visu izskaidrošu.

—   Man tas tiešām patiktu, — Izaks teica. — Es neiedrošinājos sacīt: tavs tēvs grib mani iespundēt cietumā.

—    Ejam, — Frančesko teica.

Gaidot viņu ierašanos Asīzē, Pjetro di Bernardone bija sacēlis kājās visus, ko vien varējis. Radinieki, kaimiņi un paziņas, kas nevēlējās piedzīvot to, ko bija piedzīvojis audumu tirgotājs, apmētāja Bernardones dēlu ar zemes pikām un raidīja viņam lāstus.

—    Zini, — īzaks čukstēja Frančesko, — šī ir pirmā reize, kad neesmu pirmajā rindā un kad akmeņi un lāsti nav veltīti man.

Pjetro di Bernardone ieslēdzās namā kopā ar dēlu. Viņš to lamāja visādiem vārdiem un strostēja visādā veidā, pirms sāka runāt par nopietniem jautājumiem.

—    Kas visu to lietu izdomāja? — viņš dēlam jautāja.

—   Tas biju es, — Frančesko atbildēja.

—   Tu viens pats?

—    Es viens pats.

—    Un Butadeo?

—    Viņš mani tikai pavadīja.

—    Kur ir audumi?

—    Pārdoti, — Frančesko teica.

—    Kur ir nauda?

—    Izdota par baznīcu.

—   Visa?

—    Gandrīz visa.

—    Kur ir atlikums?

—    Es to laikam kaut kur nometu. Lāgā neatceros. Varbūt aiz baznīcas.

—   Vai tu esi traks? — Pjetro pārskaities jautāja.

—    Jums taisnība, tēv, — Frančesko atbildēja. — Es būtu darījis gudrāk, ja bagātnieku netaisno mantu būtu atdevis kādam nabagam.

Tieši šīs nekaunīgās atbildes dēļ Pjetro di Bernardone nolēma ieslodzīt dēlu cietumā. Džovanni māte darīja visu iespējamo, lai viņu no tā atrunātu. Tēvs par piedošanu negribēja ne dzirdēt. Citu tirgotāju musināts, viņš galu galā iesniedza sūdzību pats pret savu bērnu. Tā kā lieta likās neskaidra, jo saistījās ar kādu baznīcu, konsuli tēvu un dēlu sūtīja uz bīskapa tribunālu. Ebrejs īzaks tika nosaukts par liecinieku un, iespējams, arī līdzzinātāju. Divpadsmitā gadsimta beigās vai trīspadsmitā gadsimta sākumā Asīzē nemaz nebija tik daudz iespēju izklaidēties. Kopš kara ar Perudžu visi jutās kā aizsnaudušies. Nu varēja sākties skaists cīniņš.

♦

Maiņa

Baraba bija varonis un nelietis. Viņš bija Cadoka, Menahema un Eleazāra jūdu mantinieks, un tie visiem spēkiem bija pretojušies romiešu klātbūtnei. Viņš bija rakstu mācītāja dēls no Ģenaceretes, bet no mātes puses piederēja pie farizeju dzimtas — tie bija augstprātīgi un aprobežoti. Audzināts stingrā ticībā, viņš diezgan agri piebiedrojās zelotu klanam un sadraudzējās ar kādu drūmu un nemiera mocītu vīru, kas atstās vēsturē savu vārdu: Jūdu Iskariotu.

Zeloti bija nacionālisti un dievbijīgi ebreji, kuru vienīgā cerība bija Mesijas atnākšana — tas atbrīvos ebrejus. Jūda domāja, ka ir atradis mesiju Jēzus personā. Viņš Jēzu sauca par rabi — Skolotāju. Galilejieša darbība, viņa mācība un brīnumi abiem draugiem bija bezgalīgu sarunu un strīdu temats: Baraba neuzticējās Jēzum, ko Jūda bezgala mīlēja.

—    Kā gan tu neredzi, — Jūda sacīja, — ka Skolotājs ir Mesija, kura atnākšanu sludinājuši pravieši? Viņš ir Tā Kunga svaidīts, viņš ir Taisnības Mācītājs, viņš ir Dieva Dēls.

—   To mēs vēl redzēsim, — Baraba atbildēja. — Ja tas viss ir tā, kā tu saki, viņš drīz vien ietrieks romiešus jūrā. Lai viņš to izdara — tad es būšu viņa sekotājs.

Jūda kļuva par mistiķi — tāpat kā viņa Skolotājs. Baraba aizvien vairāk un vairāk sliecās uz praktisku darbību. Galu galā viņš savāca ap sevi brašuļus, kurus nemēdza mocīt sirdsapziņa. Bija vajadzīga nauda, ko tiem maksāt, un viņš to ņēma tur, kur tā bija. Tas bija tas pats, ko vēlāk zem dažādām debesīm darīja Kartušs vai Mandrēns, Vilja vai Sapata, sarkano vai balto bandas, kas Krievijā cīnījās zem atšķirīgiem karogiem. Barabas ļaudis naktīs ielavījās bagātu romiešu mājās, uzbruka karavānām, kas nāca no Sīrijas, pieprasīja meslus ganāmpulku un zemju īpašniekiem. Viņi nebaidījās nogalināt. Arī spīdzināt ne. Poncija Pilāta leģionāriem beidzot izdevās Barabu sagūstīt. Viņu ieslodzīja cietumā daļēji kā laupītāju, daļēji — kā politisko pretinieku.

Barabas piekritēji darīja visu iespējamo, lai atbrīvotu savu vadoni. Trīs reizes pēc kārtas viņi mēģināja sarīkot bēgšanu. Tā neizdevās. Tad viņi ķērās pie citiem paņēmieniem. Viņi iedabūja savus cilvēkus pat pie Poncija Pilāta. Vairāki bandas locekļi galu galā piekļuva pie ieslodzītā vadoņa. Dienā, kad Marija no Magdalas ieradās pili, vienam no viņiem jaunais Kartafils iedvesa ģeniālo domu, ko pieņēma Poncijs Pilāts,— apmainīt Barabu pret galilejieti, kuru viņš bija sācis ienīst un kuru Jūda Kaīfā izdeva romiešiem, jo jutās vīlies, ka Debesu valstība zemes virsū neiestājas tik drīz.

♦

Pāvesta sapnis

Vina bija tik dramatiska, ka piepildīja visas cerības. Tas notika 24. februārī — Svētā Mateja dienā, un Svētais Matejs bija māceklis, ko izraudzījās Jūdas vieta. Bīskaps bija skaists vīrietis ar mazliet nicīgu vaibstu ap muti. Viņš bija apveltīts ar taisnības izjūtu un žēlsirdību. Viņš noklausījās, kā Pjetro di Bernardone izklāsta visus pārmetumus: Frančesko ir nepakļāvīgs un dumpīgs, izšķērdīgs, niekkalbis, sapņotājs un nekauņa. Viņš tēvu apkaunojis visos iespējamos veidos. Viņš tēvu apzadzis. Viņam vienalga kādā veidā ir jāatdod nauda par audumiem, ko viņš nolaupījis ar Butadeo palīdzību.

Pjetro di Bernardones garā apsūdzība tuvojās beigām, bīskaps gatavojās pievērsties Frančesko, lai uzklausītu arī viņu, kad norisinājās patētiska scēna, kas apstulbināja gan aculieciniekus, gan nākamās paaudzes: lai nepaturētu nekā no tēva mantojuma un netaisni iegūtās mantas, Frančesko viena mirklī atbrīvojās no visiem apģērbiem, kas jau tā bija visai pieticīgi, un kails ka no mātes miesām, ne vārda neteikdams, viņš nometa drēbes pie Pjetro di Bernardones kājām. Pēc tam viņš iesaucās:

— Līdz šim es par tēvu saucu Pjetro di Bernardoni. Tagad es varu sacīt: "Mūsu Tēvs debesīs."

Tad Džovanni Butadeo novilka savu vadmalas paltraku, kas ap vidu bija apsiets ar kaņepāju auklu, kā mēdza siet tā laika zemnieki, un pameta to draugam. Frančesko to uzvilka mugurā un skaļā balsī sacīja:

— Lūk, ko es vēlējos, jo Tas Kungs ir teicis: "Nezūdieties par savu dzīvību. Raugieties uz putniem gaisā: ne tie sēj, ne tie pļauj, ne ievāc labību šķūņos, bet pats Debesu Tēvs par viņiem gādā. Vai tad jūs neesat vairāk vērti par putniem? Neglabājiet savās jostās nedz zeltu, nedz naudu, neturiet sev nedz divus apmetņus, nedz ceļasomu."

Tik lielas dievbijības pārsteigts, bīskaps par pieņemšanas zīmi uzlika rokas uz svētā Franciska galvas. Mazo brāļu ordenis bija piedzimis, un viņu ietērps arī. Franciskāņu kustība bija tikai daudzu sektu saplūšana — tās visas sacēlās pret baznīcas laicīgo varu un bagātību: begardi, valdieši, ilumināti, bogomili, albiģieši jeb katarieši… Lai cik atšķirīgi viņi bija, visi sludināja atsacīšanos no laicīgās mantas un askēzi. Tankuelēns, Arnaudo da Brešija, Petruss no Bruisas, Joahims de Flors sludināja samaitātās baznīcas bojāeju un drīzu jauno laiku evaņģēlija atklāšanos. Brīnumainākais bija tas, ka Franciska dumpis, kas tiešā veidā pievienojās tik daudziem pārmetumiem un sašutumam, attīstījās baznīcas klēpī. Viss tajā svētā Mateja dienā norisinājās, satiekoties tēvam un dēlam, bīskapam un Butadeo: šī diena iezīmēja pavērsienu ne tikai kristiānisma vēsturē, bet arī mūsu visu vēsturē. Asīzes bazilikas freskā Džoto notikumu atstāsta labāk par mani. Zem platām kāpnēm, kas ved augstos torņos, sapņu terasēs un neiespējamās lodžijās, Butadeo ir redzams tieši aiz svētā Franciska. Viņš slēpjas, jo ir kails. Viņš izskatās apmierināts ar padarīto. Viņš bija savārījis ziepes, un iznākums bija labs. Viņa sejā nojaušama tāda pati atsvešinātība kā tiem, par kuriem nav lāgā zināms, vai viņi joko, vai veic dižus darbus, un kuri ir jau tālu projām.

Pēc dažiem gadiem pāvests Innocentijs III, kura valdīšanas sākums saistās ar imperatora Fridriha II avantūru sākumu, sapnī redzēja Laterana Svētā Jāņa baznicu — slaveno, Konstantīna dibināto baziliku, kas tolaik jau bija Romas katedrāle, sagrīļojamies pašos pamatos. Mirklī, kad tā jau draudēja sabrukt, parādījās mazs, pēc izskata pavārgs vīriņš, kuram sekoja pamatīgs tēvainis. Viņi abi bija ģērbušiesm ar kaņepāju auklu sajoztos rupja auduma paltrakos ar kapuci. Abi visiem spēkiem turēja baziliku un izslēja to atkal taisnu. Kad satraukums norimās, Innocentijs III pazina sīko vīriņu: tas bija Asīzes Francisks, kas pirms dažām dienām bija meties pāvestam pie kājām. Visā Romā, Itālijā un drīz arī visā kristīgajā pasaulē runāja par Pjetro di Bernardones dēlu Svētā tēva sapnī. Benoco Gocoli, kolorītais un spožais gleznotājs, kas radījis Mediči Rikardi kapelas fresku Gudrie no Austrumiem Florencē, pāvesta sapni uzgleznoja Montcfalko baznīcā, kas atgādina ērgļa ligzdu netālu no Foliņo. Tur redzams Asīzes mūks, kas balsta baznīcu. Turpretī neviens nav runājis par svētā Franciska spēcīgāko biedru Innocentija III sapnī: tas bija Žīds Izaks, saukts par Butadeo. Iespējams, ka dažādu iemeslu dēļ tiešām bija labāk viņa vārdu neminēt.

♦

Zelts, tabaka un sifiliss

par to, kā 1492. gadā Kristofors Kolumbs un Izaks no Dženovas atklāja Ameriku, ir pateikts viss — vai gandrīz viss. Pirms tomātiem, kartupeļiem, tango un Borhesa viņi atveda uz Veco pasauli trīs varenus un atšķirīgus dārgumus: zeltu, tabaku un sifilisu. Zelts jau bija pazīstams. Romieši, skiti, grieķi, ēģiptieši, feniķieši, šumeri — visi pazina zeltu un mīlēja to. Bieži vien arī pielūdza. Tas bija bagātības, varas un skaistuma simbols. Tā dēļ cīnījās. Tā dēļ mira. Auri saerafames: kopš Mida, kopš Jasona, kopš Hērakla un hesperīdām baismīgas alkas pēc zelta veda pasauli pazudināšanā, pretī tās pastāvīgi draudošajam un pastāvīgi tālākā nākotnē atvirzītajam galam.

— Zelts! Zelts! — Simons Fusgengers sacīja, rādīdams Dodžu pili un Svētā Marka laukumu, un visas gaismas, kas mirdzēja naktī, un Marijai — varu zvērēt — nepavisam nenāca miegs. — Zelts! Jus taču varat iedomāties, kādas ir manas attiecības ar zeltu kopš tik ilga laika. Vai gan es būtu bijis tas, kas esmu, — un vai arī jūs būtu tie, kas esat, bet jums tas nav tik svarīgi, jo jūs nepastāvat tik ilgi, — ja nebūtu zelta? Esmu dzīvojis zem zelta zīmes. To postīja, to vajāja, to meta liesmās. Tas atdzima no pelniem. To dzina lauka pa durvīm, un tas atgriezās pa logu. Tas nav šķirams no varas un no mīlestības. Vai jūs mīlat sievieti? Pasakiet viņai to ar zeltu! Un, ja jums zelta nav, es jums pareģoju nelaimi, jo citiem tas ir. Vai jums ir lielas idejas? Kur ir zelts? Vai jūs izdarāt valsts apvērsumu? Kur ir zelts? Jūs gribat palīdzēt citiem, izglābt tos, balstīt tos dzīvē? Zelts, kur ir zelts? Zelts ar savu svaru sagrāva baznīcu, kas bija uzcelta pret to. Zelts ir sagādājis lielas rūpes un pēc daudziem pavērsieniem kļuvis par galamērķi revolūcijām, kuras nogalinājušās miljoniem cilvēku, lai zelts vairs tos neapspiestu un lai par to vairs nerunātu. Esmu glāstīts zelta dēļ, esmu tā dēļ spīdzināts un mests liesmās, zelta dēļ esmu nests līdz altāru pakājei un pat līdz troņa pakāpieniem, līdz alkoviem. Tāpat kā sekss un nāve, zelts ir viens no trijiem dieviem, kas valda pār jūsu likteņiem. Kad Kristofors Kolumbs devās Lielajā Piedzīvojumā, viņu ļoti katoliskās majestātes Ferdinands un Izalbella no tā gaidīja tikai vienu: zeltu. Kolumbs viņu augstībām apsolīja, neskaitot garšvielas un kokvilnu, mastikas koka gumiju, alveju un rabarberu, kanēli un "vergus, cik Viņas vēlēsies", — arī "zeltu, cik Viņām vajadzēs". Šo zeltu majestātes un Kolumbs cerēja iegūt nevis Amerikā, par kuru pilnīgi nekas nebija zināms, bet gan Indijā, Sipango, Katajā no Lielā Hana, ko viņi pārsteigs nesagatavotu. Visā šajā notikumā visvairāk jābrīnās par to, ka, par spīti tik daudziem maldiem, viņi nepievilās: sākās zelta laikmets, pār Spāniju gāzās zelta straume. Vai tas bija labi vai slikti — tas ir cits jautājums. Cenas sāka pieaugt. Kolumba un Huana Esperendiosa zelts izraisīja inflāciju. Iespējams, ka Eldorado ir Leiputrija. Taču pirmām kārtām tā ir murgu un ilūziju zeme.

Viņš klusēja, iegrimis tālās atmiņās, apcerēdams sen pagajušus notikumus. Liels kuģis peldeja starp Jūras muitu un isola San Giorgio, un līdz mums atplūda mūzikas skaņas.

Pretēji zeltam, tabaka Eiropai bija kaut kas jauns. Jau dažas dienas pēc izkāpšanas svešās zemes krastā Luiss de Torress sastapa grupu taino indiāņu, kas nesa uz savu ciemu zāles, kuru dumus ieelpoja. Zāles tika satītas gara cigāra. Cigārs tika iedegts ik reizi, kad indiāņi apstājās, un to darīja zēni, kas nesa gruzdošus kokus. Cigārs tika dots no rokas roka, ikviens ievilka dažus dumus. Mums ir diezgan grūti pieņemt, ka Sokrāts nesmēķēja pīpi, Veress nepīpēja cigāru, ka Luijs XI vai Lukrēcija

Bordža strādājot vai pēc baznīcas augstmaņu dzīrēm, vai pēc mīlestības neuzsmēķčja cigareti ar zeltītu iemuti. Huans de Espйra en Dioss un Kristofors Kolumbs piedūmoja Veco pasauli. Pateicoties tieši viņiem Punch, Montecristo, Hoyo de Monterrey un Gloria Cubana padara bagātu Fidelu Kastro un Zino Davidovu, pateicoties viņiem, Bodlērs līdzās vīnam apdzied dievišķās cigaretes un Žorža Sanda skandalizē ļodzīgo restaurāciju un jūlija monarhiju, vēstnieks Žans Niko ievieš tabaku Katrīnas dc Mediči galmā. Ar cigaretēm, šņaucamtabaku un košļājamo tabaku viņi sagatavo ceļu narkotikam, kas kļūs par vienu no lielākajām gadu tūkstoša beigu problēmām. Viņi velk sev līdzi visus smēķētāju vēža paveidus, kas dažus gadu simtus pēc Lielā Piedzīvojuma būs savākuši gandrīz tikpat daudz upuru kā mūslaiku lielie slepkavas — sirds un automobilis, pirms sākas AIDS, kas ir mantinieks mērim — lielajam mērim, melnajam mērim, kurš spožākaja laikmetā Eiropā aizrāva gandrīz katru otro tās iedzīvotāju un kura beigas Venēcijā atzīmētas, uzceļot Svētās Marijas Izdziedināšanas baznīcas ansambli, — tās varenais blāķis kopā ar Jūras muitu slienas tieši mums aiz muguras.

— Un sifiliss! Ak, sifiliss! — viņš čukstēja, izmantojot Marijas prombūtni — viņa bija aizgājusi nopirkt paciņu cigarešu kādā visu nakti atvērtā bārā pāris soļu attālumā no Izdziedināšanas baznīcas — aizlicis roku mutei priekšā kā Moriaks, kad viņš runāja par grēku. — Ar sifilisu ir daudz sarežģītāk. Nelabā kaite, il morbo gallico, franču slimība vai Neapoles slimība, kurai bija tik liela loma mūsu visu vēsturē, piemeklēja pat jūsu Flobēru Nīlas priekamājās, — vai zināt, ka viņš apgalvoja — tas esot tāds Austrumu jautājuma aspekts, kuru Revue des Deux Mondes pārāk atstājot novārtā; tas, ko viņi sauca par apakšbikšu kaiti, — līdz pat jūsu Mopasānam, kas cīnījās pret drausmīgām sāpēm doktora Blanša klīnikā, līdz amerikāņu romāniem, kur šai kaitei ir milzīga, bieži vien komiska un reizēm pārspīlēta loma, — šīs slimības

Eiropā paradījās apmēram 1500. gadā. Jūs atradīsiet ļaudis, kas apgalvos, ka šī sērga radusies Francija viduslaiku beigās — Burgoņas un Parīzes apkaime, ka tieši Francijas karapulki to aiznesuši uz Neapoli — tāpēc to sauc gan par franču, gan Neapoles slimību — un uz Itāliju. Spriežot pēc Dižonas arhīviem, 1463.gada jūlija kāds klients aizstiepis Burgoņas prostitutu pie tiesas, jo tā liegusies, kaut gan naudu paņēmusi. Viņa aizstāvējusies, teikdama, ka ir rīkojusies klienta interesēs, jo sirgstot ar nelabo slimību. Dažus gadus pirms gadsimta beigām — taču iegaumējiet, ka nu jau ir runa par Lielā Piedzīvojuma gadu, — Parīzes vārti tika slēgti visiem, kurus varēja turēt aizdomās par sirgšanu ar nelabo kaiti. Es tiešām negribētu piedēvēt Lielajam Piedzīvojumam sifilisa un ievazāšanas monopolu, bet es lāga neticu sifilisa gadījumiem pirms tā. Pilnīgi piekritu, ka arī pirms Amerikas atklāšanas bija venēriskās slimības. Bet sifiliss, nelabā kaite, vecā, laba sērga ar briesmīgajām sāpēm, kas padara traku, — es palieku pie tā, ka šī kaite sākās pēc Lielā Piedzīvojuma. Luisa de Torresa un Kristofora Kolumba ļaudis atgriezās Spānijā jau slimi 1493. gada sākuma. Bet Šarla VIII franči sagrāba Neapoli tikai 1495. gadā — slimībai bija jau ilgs laiks, kad izplatīties.

Labi! Tikai neiedomājieties, ka mani ir apmājis sifiliss. Un tomēr līdz AIDS, kas neapšaubāmi pļauj pamatīgāk, šī kaite nodarbināja mūs visus. Reizēm es tādēļ mazliet niknojos uz Huanu de Esperu en Diosu, kas pagādāja gan vēzi ar tabakas starpniecību, gan sifilisu. Padomājiet, cik pasakaina dzīve bija Atēnās un klasiskajā antīkajā pasaulē, kur valdīja homoseksuālisms bez aizspriedumiem, kur vēl nebija grēka jēdziena un neviens nebaidījās nedz no AIDS, nedz sifilisa un droši vien arī no vēža ne — iespējams, tāpēc, ka cilvēki mira pārāk agri. Tas bija skaists laiks. Manuprāt, Grieķijas un Romas laiks ir leģendas laiks tieši šā iemesla dēļ daudz lielākā mērā nekā visu citu iemeslu dēļ — zināt, ja runājam par kolonnām, traģēdijām, meiteņu un diska metēju skulptūrām vai vāzēm.

—   Nu, nevajag jau pārāk dusmoties uz Huanu de Esperu en Diosu: Amerika būtu atklāta tā vai citādi un sifiliss tik un tā būtu mūs sasniedzis. Lai jau tas būtu, pateicoties viņam.

—    Paldies viņa vārdā! — viņš norūca.

—    Un jūs pats… Kā lai pasaka?… Vai jūs nekad…

—   Saķēris sifilisu? Protams, ka esmu! Man par to ir lieliskas atmiņas! Bet es vienmēr esmu izveseļojies. Tā ir tikpat kā nolādētība: es vienmēr saķeru visu un vienmēr no visa izārstējos. Reiz Ungārijā, pēc viesībām pie grāfienes…

—    Kādas grāfienes?

—   Nu, grāfienes! Grāfienes Batorijas… Pamodos vēlu no rīta. Nav iespējams pačurāt. Tad es atgriezos pie grāfienes un… Bet — cst! Rau, tur nāk Marija.

Marija parādījās, tumsā starodama, ar cigarešu paciņu rokā.

—   Patuitdea!— iesaucās Fusgengers. — Procedit un luna. Nē, nē, es netulkošu kā Tulē: "Šīs jaunās meitenes seja neizstaro dzīvu prātu."

—   Par ko jūs runājat? — viņa nevērīgi jautāja, neko nezinādama par Tulē un viņa stāstu Mana draudzene Nana.

—   Par Ameriku, — es atbildēju, — par Kolumbu un lamām.

—   Ak tā? — Marija pārjautāja. — Par lamām… Vai tad šie dzīvnieki mums ir piespēlējuši sifilisu, kā zaļie mērkaķi esot piespēlējuši AIDS?

♦

Esi slavēts, Mūsu Kungs

Divpadsmitā gadsimta beigās un trīspadsmitā gadsimta sākumā visiem pāri pacēlās divi viri: viens no viņiem bija imperators Fridrihs II, otrais — svētais Asīzes Francisks. Džovanni Butadeo bija saistits gan ar vienu, gan ar otru. Uz šo sen pagaisušo gadsimtu sliekšņa drūzmējās pāvesti, karaļi, svētie, teologi, filozofi, karavadoņi. Sakot ar Fridrihu Barbarosu un Heinrihu IV, Romas ģermāniskajiem imperatoriem, ar Indriķi Plantagenetu, Ričardu Lauvassirdi un Jāni Bezzemi — tris Anglijas karaļiem, ar Filipu Augustu un Svēto Luiju — Francijas karaļiem, ari ar Simonu de Monforu, ar Flandrijas Boduenu, līdz Džoačino da Fjorem, svētajam Dominikam, lidz svētajai Klārai un Padujas svētajam Antonijam, lidz svētajai Ungārijas Elizabetei, lidz svētajam Bonavenlūram, lidz svētajam Albertam Lielajam, lidz svētajam Akvlnas Tomam un Rodžeram Bēkonam, neaizmirstot arābu Averroesu un ebreju Maimonidu, nemaz jau nerunājot par pāvestiem Innocentiju III un Gregoru IX, kādreizējo Ostijas kardinālu Ugolino, — skatienam paveras vesela spožu portretu galerija. Mazliet vairāk nekā simt gados — bet tā jau ir gandrīz visos laikmetos — talants, svētums un ģenialitāte plūda straumēm. Tapat ari godkāre un nežēlība. Katrs savā veidā — un dažkārt diezgan skarbā —jebkura no šim personībām ir vīrišķības mācība, gudrības paraugs un aizraujošs romāns. Un tomēr, manuprāt, savā diženumā neviens nesasniedz svēto Asīzes Francisku un Fridrihu II. Par abiem viņi iemieso visu labāko, par ko vien cilvēks var sapņot. Imperatora Heinriha VI dēls, Barbarosas mazdēls Fridrihs II ir viens no tiem varenajiem Hoenštaufeniem, par kuriem vis smiekli nenāk. Pa mātes līniju viņš cēlies no leģendārajiem karaļiem, kas, no Normandijas nākuši, atņēma arābiem Sicīliju. Dienviditālija, Apūlija, Sicīlija ir viņu visvairāk iemīļotās zemes. No tēva puses būdams ģermānis un svētās Romas impērijas mantinieks, viņš ir Kārļa Lielā pēctecis, kas smeļas varenību ģermāņu zemēs un ļoti drīz ar savu veiksmi, nedzirdēto valdzinājumu un vēl vairāk ar gudrību nekā ar armijām pārstāv viduslaiku Eiropā dominējošo spēku. Pietiek uzmest acis kartei, lai saprastu, kādas briesmas viņš iemieso pāvestam, kura zemes no ziemeļiem iejož Vācija, bet no dienvidiem — Sicīlija. Svētā ģermāniskā Romas impērija ir Romas laicīgā roka, tās dabiskais sabiedrotais, tās laicīgā vara. Pamazām vien impērija kļūst par aizvien draudīgāku pretinieku. Caur arābisko Sicīliju Fridrihs II Hoenštaufens ir piesātinājies ar islama dižo dvēseli. Viņš dodas krusta karā, kad pāvests viņu ir izslēdzis no baznīcas. Pāvests ir viņa draugs un kļūst par ienaidnieku. Islams ir viņa ienaidnieks un kļūst par draugu. Pilnīgi bez kaujas viņš uzliek sev galvā svēto Jeruzalemes karaļa kroni. Būdams Aleksandra Lielā, Jūlija Cēzara un Augusta pēctecis, viņš šajā zemē kļūst par dzīvu Mesijas ēnu. Bet it sevišķi pāvesta acīs viņš kļūst par kaut ko līdzīgu paša Antikrista veidolam. Ar savu musulmaņu jaunavu harēmu, ar astrologu, saracēņu, vanadznieku un plēsīgo zvēru pavadonlbu viņš gan fascinē, gan biedē. Viņš sevī sakopo visu simbolikas un tradīciju spožumu, un viņš nodibina modernu valsti.

Vājš, bikls, dievišķajā aizrautībā un kvēlē nepievarāms, mantinieks un paraugs visiem, kas saceļas pret bagātībā un liekulībā grimstošo baznīcu, Asīzes Francisks ir imperatora pretmets. Viņš liek Kristum augšāmcelties. Viņš saceļas pret spēku. Viņš stājas pretī spēkam. Viņš cīnās pret bagātību. Viņš ceļas pretī valstij. Leģenda vēstī, ka imperators un svētais esot satikušies Apūlijas pilsētā Bari. Fridrihs II uzreiz esot sapratis, kādas briesmas no nabadzības sludinātāja draud jebkuram organizētam spēkam, jebkurai nacionalai vai privātai ekonomikai, jebkurai valsts birokrātijai. Viņš esot mēģinājis svēto uzvarēt un piespiest padoties — gan ar iebiedēšanu, gan daiļrunību, gan savu valdzinājumu, pēc tam, cietis neveiksmi, esot sūtījis pie svētā vienu no skaistākajām tā laikmeta sievietēm, kuras dēļ gan valdnieki, gan filozofi bijuši gatavi pazudināt dvēseli. Svētais Asīzes Francisks viņu pievērsis ticībai un piepulcinājis māsām, kuras devušas nabadzības solījumu.

Džovanni Butadeo vēl bieži pastaigājās kopā ar Francisku starp Toskānas un Umbrijas cipresēm. Francisks devās uz Spāniju, Sīriju un Ēģipti. Laterana koncilā viņš sastapas ar Innocentiju III un svēto Dominiku. Uz Alvernas klints viņš ieguva stigmas. Viņš dibināja vai reformēja klosterus. Viņš vienmēr atrada arī laiku sarunām ar Žīdu, kura apģērbu bija paņēmis.

Tieši īzaka sabiedrībā starp vīna dārziem un cipresēm, starp Kortonu un Todi, starp Orvjeto un Asīzi svētais Francisks uzrakstīja Saules himnu:

Lai slavēts esi, Mūsu Kungs, ar visām tavām radībām,

Lai slavēta mūsu māsa Saule, kas rada dienu un gaismu dod…

Lai slavēts esi tu, Mūsu Kungs, par mūsu brāli Mēnesi un māsām zvaigznēm…

Lai slavēts esi tu, Mūsu Kungs, par mūsu brāli Vēju…

Ijii slavēts esi tu, Mūsu Kungs, par mūsu brāli Ūdeni,

Lai slavēts esi tu, Mūsu Kungs, par mūsu brāli Uguni…

Brālis Izaks sacerēja vienu no Saules himnas rindām:

Lai slavēts esi tu, Mūsu Kungs, par mūsu māsu Nāvi…

♦

Izaka Lakedema iekšējais monologs

Mēģinājums aptuveni atveidot Izaka Lakedema iekšējo monologu es eju es dzeru es mīlējos es spēlēju kārtis es mīlējos es eju es spēlēju kauliņus es mīlējos es spēlēju kauliņus es dzeru es mīlējos es eju ich gehe ich wandere es eju un nemirstu ando es ienīstu citus cojo es spēlēju kauliņus es dzīvoju echo polvo es dzīvoju un nedzīvoju es dzeru es eju es mīlējos es raudu un neraudu es smejos un nesmejos es mīlējos es dzeru es eju es ienīstu citus es neticu nekam es spēlēju kauliņus ich gehe ich wandere es nespēju nomirt es varu tikai iet ich gehe ich wandere es mīlējos un nemirstu es izmīlēju nāvi ando nāve izmīlē mani cammino es eju es spēlēju kauliņus ando cammino I fuck I screw ich wandere ich gehe Vm Walking ich wandere es eju man nav vārda es eju man nav valodas jeg skruer dove vaijeg knalder Vm going es dzeru es mīlējos ich bumse a scopare es mīlējos es spēlēju kauliņus es esmu citi jag gar un es viņus ienīstu jag knullar I screw in the after-noon and ich bumse jag knullar I screw in the morning es dzeru ziloņus es eju un peles es dzīvoju eu como eu trepo jeg knalder echo un polvo es dzīvoju un es esmu citi es eju es ienīstu citus un man nav vārda es dzeru I'm laiks wandering jeg knalder es spēlēju kaut ko jag knullar camino jeg knalder es nespēju I fuck I screw es dzeru es eju es spēlēju laiku tukšumu telpu ich gehe ich wandere es gaidu cojo pasaules galu cojo echo un polvo karsti always eu trepo auksti slāpes Walking riebums bezgalīgs nogurums cojo es gaidu es eju es spēlēju kauliņus I fuck ich wandere es nespēju nomirt es mirdzu tūkstoš ugunīs kas ir I screw ich wandere elles ugunis es dzeru gribas vemt es spēlēju gribas aiziet I fuck gribas kaut ko citu un fucking in the blue es eju un nekad nemirstu un man nav ne vārda ne valodas un es mīlējos*!!? and Ifuck and I screw es spēlēju kauliņus es eju I'm walking and fuck and I screw es spēlēju kauliņus es soļoju I'm walking and fuckin so

tired in the blue es eju la fatig roug ich gehe jeg

vandrer jau boua la fatig oir und

es s p ē ej sol a s c o p in the

kauliņus in thescrewenem-

nirwand-erintesco-

p a f t e r n no I z a k a

i n t h e m b m

m

m

The m b m

o r n

b I I

♦

Zēravs un ķerubs

Laterana koncils daudzu iemeslu dēļ kļuva par izcilu notikumu. Tajā satikās divi vīri, kas atstāja pēdas nākamajos gadsimtos: viens bija Francisks, minorītu māsu un minorītu brāļu iedvesmotājs, otrs — svētais Dominiks, kas tikko bija nodibinājis sprediķotājmūku ordeni, kuru sauca par dominikāņu ordeni. Dominiks piedāvāja abu ordeņu apvienošanos. Francisks no tā atteicās, bet iedeva Dominikam kaņepāju virvi, ko bija dabūjis no Izaka. No tā laika Dominiks to nēsāja zem apģērba kā piemiņu no šīs tikšanās.

Pēc dažiem mēnešiem Porcinkulā — netālu no Asīzes notika slavenais pīteņu kapituls. To vadīja pats kardināls Ugolīno no Ostijas, kas drīzumā kļuva par pāvestu un ierakstīja mazo nabagu lielo svēto sarakstā. Apsēdušies uz pīteņiem, kas bija paklāti tieši uz grīdas, kapitula dalībnieki nolēma izveidot franciskāņu provinces un sūtīt misionārus pievērst ļaudis ticībai. Francisks lūdza Džovanni Butadeo, kam bija tik daudz iespēju, doties tālumā kopā ar kādu no šīm misijām.

—    Kā lai es to darītu? — Izaks atbildēja. — Es esmu žīds. Un es neticu nekam.

—   Tu tici vairāk, nekā pašam liekas, — Asīzes Francisks atbildēja.

—    Es ticu tev, — īzaks sacīja.

—   Ne jau nu man ir jātic. Jātic tam, kas radījis visus brīnumus ap mums, kuri nav nekas cits kā Viņa gudrības, Viņa varenības un Viņa mīlestības atveids.

—    Es apbrīnoju tieši tevi un mīlu tieši tevi, — īzaks atbildēja, — jo tu esi nabago brālis un esi atsacījies no visa.

—    Es neesmu atsacījies ne no kā, — Francisks teica. — Iespējams, ka citi atsacīsies. Man stāsta, ka Āzijā esot kāds gudrais, kas sludinot atsacīšanos no šīs pasaules un nebūtību. Turpretī es ticu pasaulei un esmu tai pieķēries, jo pasaule ir Dievs.

—    Šajā pasaulē ir vismaz viena lieta, no kuras tu esi atteicies. Ir kaut kas šajā pasaulē, ko tu esi atstājis novārtā, nonicinājis un apsmējis.

—   Tu pats redzi, ka man ir daudz ko mācīties no tāda neticīgā kā tu un tāda žīda, kāds tu esi. Pasaki, kas ir šis Dieva radījums, kam tiesības tik ļoti par mani sūdzēties?

—    Tas ir tavs augums, — īzaks sacīja.

—    Nu labi, — Francisks atbildēja, — lai brālis augums man piedod. Un lai tas gavilē kopā ar mani. Jo mums pieder viss. Bet mēs visi esam Dieva rokā.

Džovanni Butadeo tūlīt neatbildēja uz drauga lūgumu. Nākamajā gadā pēc Franciska nāves savukārt nomira pāvests un Ostijas kardināls Ugolīno tika ievēlēts par augstāko baznīcas valdnieku; viņš pieņēma Gregora IX vārdu. Tāpat kā pāvesti pirms viņa un pēc viņa, Gregors IX kļuva par imperatora Fridriha II pretinieku. Pēc pāvesta ievēlēšanas bija pagājuši tikai daži mēneši, kad no baznīcas izslēgtais Fridrihs II devās krusta karā. Viņš tikko bija izcēlies Svētās Žannas d'Arkas ostā un savācis tūkstoš bruņinieku un tūkstoš svētceļnieku, kad ieradās arī divi franciskāņi: tos bija sūtījis pāvests, lai visiem atgādinātu, ka imperators ir izslēgts no baznīcas, un aicinātu kristīgos nepakļauties tam, kas tomēr ir atbrīvojis svētās vietas. Abi franciskāņi bija tikko mirušā Asīzes svētā mācekļi un draugi. Viņus pavadīja Džovanni Butadeo.

Jau pirms vairākiem gadiem Ostijas kardināls Ugolīno bija Asīzē dzirdējis par Butadeo lielo apdāvinātību valodās. Pāvests Gregors IX nebija aizmirsis Pjetro di Bernardones un viņa dēla Frančesko draugu. Viņš lūdza, lai tas pavada abus sūtņus franciskāņus uz Sīriju un Svēto Zemi misijā pret Fridrihu II. Šoreiz aiz ziņkārības un arī sava drauga Frančesko piemiņai Žīds piedāvājumu pieņēma.

Viss nenokārtojās tā, kā pāvests bija cerējis: imperators savaldzināja Džovanni Butadeo. Savukārt Fridriham II, kam patika diskusijas ar mācītiem vīriem un kas apvienoja iecietību ar varaskāri, pamazām iepatikās sarunas ar savu ienaidnieku franciskāņu draugu Zīdu. Imperatoru pārsteidza un izbrīnīja Butadeo zināšanas par seno Jeruzalemi. Rādot Krusta ceļu vai Poncija Pilāta pils atrašanās vietu, viņš bija daudz pārāks par kapelāniem un hronistiem. Viņi sarunājās latīniski, vāciski, kā arī sicīliešu un apūliešu dialektā, no kura vēlāk izveidojās tautas runātā itāliešu valoda, kam svētais Asīzes Francisks Umbrijā savukārt piešķīra formu serafiskajās dziesmās jeb Himna Saulei un ko Dante gadsimta beigās un nākamā gadsimta sākumā apveltīja ar pilnību.

Daudzi jautājumi, par kuriem sarunājās imperators un ebrejs, mums šodien liktos gandrīz nesaprotami. Fridrihu II, ja neskaita viņa strīdus ar pāvestu un kaulēšanos ar musulmaņiem par Jeruzalemi, visvairāk interesēja, kā Zeme novietota virs elles un vai to tur kaut kas cits vai tikai gaiss un ūdens. Un vēl — cik īsti ir debesu un kāds attālums tās šķir citu no citas. Šis gandrīz universālais valdnieks, kas bija radījis senāk nevienam neiedomājamu birokrātiju, kura ir modernās valsts pamata, reizē dzīvoja viduslaiku pasaulē, pār kuru valdīja ja ne gluži māņticība, jo tā jau atzina lietu nepieciešamību, kas iejundīja determinismu, tad vismaz simbolu un sakaribu pilna Providence. Lielā slepenibā viņš Džovanni Butadeo rādīja dāvanas, ko bija saņēmis no sava kolēģa priestera Johanesa: azbesta apģērbu, ko uguns notīrīja, bet nesadedzināja, jaunības eliksīru, gredzenu, kurš padara neredzamu, un gabaliņu gudrības akmens. Imperators ar viņu runāja arī par Aristoteli un Maimonīdu, kuru augsti vērtēja un par kura darbu Nomaldījušos vadonis bija vismaz dzirdējis. Bezgalīgas diskusijas un reizēm pat disputus starp imperatoru un ebreju rosināja atšķirības starp zēraviem un ķerubiem. Viduslaiku mitoloģijā eņģeļi bija sadalīti deviņās kategorijās, kas cieņas ziņā nebija līdzīgas un grupējās pa trim:

Pirmā hierarhija: Zēravu koris, Ķerubu koris, Troņu koris.

Otrā hierarhija: Varu koris,

Tikumu koris, Spēku koris.

Trešā hierarhija: Majestāšu koris, Ercenģeļu koris, Eņģeļu koris.

Imperators Fridrihs II bija pārliecināts, ka iemieso šajā pasaulē paša Mesijas ēnu, un, pāvestam par lielām dusmām, apgalvoja, ka viņam ir tieša pieeja Dievam. Lai šo pieeju atvieglotu, viņš pats sevi slavējamā pieticībā bija piepulcinājis ķerubu kategorijai.

—    Cēzara un Augusta pēctecis, — īzaks viņam sacīja, — Romas imperators ir šīspasaules ķerubs, bet Francisks ir tās zēravs.

—    Zēravs! — imperators eksplodēja. — Ar kādām gan tiesībām šis vīrs, kam ir liela slava, bet kas stāv daudz zemāk par mani, varētu atrasties tik augstu debesu hierarhijā?

—   Tāpēc, ka viņam nepieder nekas, un, ja nekas nepieder, cilvēks ir vistuvāk visam.

—    Man pieder gandrīz viss.

—    Bet viņam — nekas. Un nekas ir ļoti lielā mērā tuvāk visam nekā gandrīz viss.

Strīdi par visu un par neko, par zēraviem un ķerubiem un par imperatora un svētā vietu Visuma hierarhijā kaitināja

Fridrihu II. Kādu dienu, gribēdams Džovanni Butadeo pārbaudīt, viņš jautāja, kāds ir attālums starp viņa pili un debesīm. Izrādījās, ka Fridriha II arhitekts bija kāds ebrejs no Salerno. Šis ebrejs bija Izakam stāstījis, ka pirms zināma laika imperators sakarā ar ūdens mīkstināšanu licis par plaukstas platumu pazemināt pils lielās zāles un pagalma bruģējumu, īzaks palūdza, lai viņam ļauj kādu bridi pārdomāt imperatora jautājumu, paņēma dažus instrumentus, bridi vēroja astrolābiju, ko Fridriham bija uzdāvinājis Ēģiptes sultāns, ieskatījās vairākos zinātniskos traktātos, uzskricelēja dažus skaitļus un apgalvoja, ka viņam ir zināms precīzais attālums, taču mulsina tas, ka, saskaņā ar viņa aprēķiniem, debesis ir attālinājušās no Zemes par plaukstas platumu. Atbilde atstāja uz imperatoru lielu iespaidu, un viņš iecēla Džovanni Butadeo par savu personisko kalpu. Žīds atgriezās Sicīlijā kopā ar Fridrihu II, kas viņu izmantoja dažādos uzdevumos un sūtīja, piemēram, uz Pizu diskutēt ar Leonardo Fibonači — viduslaiku lielāko matemātiķi, kuram jāpateicas par to, ka arābu cipari tika ieviesti Rietumos. Imperators deva savam kalpam iespējami lielu brīvību, un tas dalīja savu laiku starp gariem ceļojumiem tālumā un uzturēšanos Palermo, Fodžā, kur dzivoja galms un kur baseini, ezeri un dīķi, kas bija paredzēti ūdensputniem — imperators ar tiem aizrāvās gandrīz tikpat lielā mērā kā ar vanagiem — mijās ar porfira kolonnām un marmora skulptūrām, vai Kastelā del Montā — tās lepnais astoņšķautņu stāvs tika uzcelts Apūlijā netālu no Barletas.

Pēc gadiem divdesmit, pa ceļam iegriežoties Romā, īzaks nejauši satika minoritu brāli, kuru savulaik bija pazinis saistībā ar Asīzes Francisku. Viņi toreiz bieži pastaigājās trijatā, nodarbodamies ar puķēm, putniem, sauli un slimniekiem. Arī viņš bija no Umbrijas. Viņu sauca par Fra Džovanni dal Piano dei Karpīni. Pāvests Innocentijs IV — imperatora Fridriha II pēdējais ienaidnieks un uzvarētājs — patlaban sūtīja viņu kā pāvesta legātu pie mongoļu Lielā Hana. Franciskānis uzreiz iedomājās par svētā Franciska veco draugu, kas runāja visās valodās.

—   Tu nemaz neesi mainījies, — franciskānis teica Džovanni Butadeo. — Tu joprojām esi tāds pats kā senāk. Joprojām možs un spēcīgs.

—    Lai nu kā, vismaz viens manī nav mainījies, — Butadeo atbildēja, — un tā ir mana uzticība Franciskam, kuram nepiederēja nekas un kurš mīlēja visu.

—    Es ar tevi gribēju runāt tieši par šo uzticību. Tu jau zini, ka Francisks vēlējās tevi sūtīt tālumā kopā ar minorītu brāļiem. Es dodos uz Āziju. Vajadzēs ilgi iet, šķērsot tuksnešus un kalnus saulē un sniegos, pārvarot daudzas briesmas. Vai nāksi līdzi?

Džovanni Butadeo mirkli svārstījās. Pēc tam viņš teica:

—    Es iešu.

♦

Autodafē

-Apgriezies Spānijā, Kristofors Kolumbs piedzīvoja gan slavas dienas, gan skumju stundas, kuru dēļ tika izlietots daudz tintes. Luisam de Torresam, kam bija izšķirīga loma Jaunās Pasaules atklāšanā, jo viņš bija tulks gan pie gvanahani, gan araukāņu, gan karibu indiāņiem, tika laupīta jebkāda slava, un viņš iepazina vienīgi bailes. Viņa vārds nogrima aizmirstībā. Brāļi Pinsoni, kuriem visu ekspedīcijas laiku bija diezgan divdomīga loma attiecībā pret Kristoforu Kolumbu, tikko Spānijas krastā izkāpuši, sāka runāt. Viņi bija ievērojuši, ka Torress nekad neizsūdz grēkus, neiet pie dievgalda, nekad neskaita lūgsnas. Varen priecīgi, ka var sariebt Okeāna admirāļa tuvākajam draugam, viņi to apsūdzēja kā jaunatgrieztu kristieti. Vārdu sakot — kā ebreju.

—   Ne reizīti viņš nenoskaitīja Pater noster, — viņi apzvērēdami apgalvoja. — Nekad viņam rokās nebija nedz rožukroņa, nedz jelkādas svētbildītes. Svētdienās, kad lasīja Evaņģēliju, viņš gāja uz kuģa priekšgalu, tur apsēdās un stūrgalvīgi svilpoja.

—    Un ko viņš svilpoja? — inkvizitori jautāja.

—   Jūrnieku dziesmas. Nekad — Dieva dziesmas.

Admirālis darīja visu, kas bija viņa spēkos, lai aizstāvētu

draugu. Viņš liecināja, ka vairākkārt dzirdējis Torresu dziedam Saules himnu:

Lai slavēts esi, Mūsu Kungs, ar visām tavām radībām,

lai slavēta mūsu māsa Saule, kas rada dienu un gaismu dod…

Lai slavēts esi tu, Mūsu Kungs, par mūsu brāli Mēnesi un māsām zvaigznēm…

Lai slavēts esi tu, Mūsu Kungs, par mūsu brāli Vēju…

Lai slavēts esi tu, Mūsu Kungs, par mūsu brāli Ūdeni…

Atgādinājums par franciskāņiem nebija īsti vietā. Pāvests Innocentijs III izveidoja inkvizīciju XII gadsimta beigās. Pēc dažiem gadiem Gregors IX inkvizīciju uzticēja svētā Dominika nesen nodibinātajam sprediķotājmūku ordenim. Ņemot vērā Okeāna admirāļa biedra un drauga Luisa de Torresa augsto stāvokli, pie viņa lietas izmeklēšanas ķērās pats visas Ibērijas pussalas lielinkvizitors. Viņu sauca par Torkemadu. Viņš bija dominikānis. Cieņa pret svēto Francisku nebija pietiekams pierādījums, lai viņu pārliecinātu vai aizkustinātu. Luiss de Torress ar rūgtu gandarījumu domāja par kaņepāju auklu, ko valkāja svētais Dominiks.

Lielinkvizitors mēģināja izspiest no Luisa de Torresa apsūdzības pret Kristoforu Kolumbu, kuram netrūka ienaidnieku nedz galmā, nedz baznīcā. Vai admirālis kārtīgi ievēroja svētās baznīcas priekšrakstus? Vai viņš nav pārlieku iecietīgs pret jaunatgrieztajiem kristiešiem, kas nepietiekami godina Dievu? Vai viņa paziņu un draugu lokā nav ebreju, kas pieņēmuši kristīgo ticību laicīgu labumu dēļ un tālab, lai izglābtu savu dzīvību? Atmiņas atsvaidzināšanai Torress tika pakārts aiz potītēm, viņam dedzināja kāju pēdas, viņu žņaudza dzelkšņainās siksnās, viņam piesēja svara bumbas, lai ķermenis kļūtu smagāks, un uzrāva augstu pie kāķa. Torress kā bija, tā palika mēms. Ik pratināšanā bija klāt dakteris, kas nopietni mērija sava klienta pulsu. Kad draudēja iestāties nāve, viņš pieprasīja seansu pārtraukt. Ļoti svarīgs bija vārds pārtraukt. Inkvizīcijas likumi neļāva apsūdzēto pakļaut spīdzināšanai vairāk nekā vienu reizi. Tāpēc inkvizitori nekad nepabeidza mazliet par daudz spēcīgas pratināšanas seansu. Viņi to tikai pārtrauca, lai varētu jo labāk atsākt. Kad Torresu pārbaudīja ar ūdeni, klāt bija pats lielinkvizitors. Torress deva zīmi, ka vēlas runāt. Cerēdams uz vaļsirdīgu atzīšanos, dakteris uzreiz lika operāciju pārtraukt. Luiss de Torress izslējās un diezgan spēcīgā balsī sacīja:

— Lai slavēts esi tu, Mūsu Kungs, par mūsu brāli Odeni.

Tomass de Torkemada acumirklī izlēma, ka apsūdzētais ir nelabojams un ka tādēļ jāsadedzina.

— Un raugieties labi, — lielinkvizitors piekodināja, — lai viņam būtu aizbāzta mute. Nav nekādas vajadzības pieļaut, ka viņš izmantotu sārtu un stulbi dziedātu: "Lai slavēts esi tu, Mūsu Kungs, par mūsu brāli Uguni…"

Ceremonija notika Seviljā pie Giraldas, kas vēl nebija tik augsta kā mūsdienās un joprojām atgādināja arābu celtu minaretu. Pūļa vidū — tas neliedza sev izpriecas — vispirms uz sārta nostiprināja to ebreju un atkritēju attēlus, kuriem bija izdevies aizbēgt. Pēc tam pie citiem stabiem piesēja ķeceru līķus — tos varēja notiesāt tikai pēc viņu nāves, līķus izraka no zemes, un liesmām nodeva gan viņu mirstīgās atliekas, gan piemiņu. Beidzot gatavojās dedzināt dzīvos.

Notiesātajiem vajadzēja pārciest sprediķi un pletnes. Sprediķis bija bezgalīgs. Tajā tika slavināta svētā katoļu baznīca. Tajā tika nolādēti tās pretinieki. Tika nosaukti visi ķecerības veidi, visas ikdienišķās, intīmās pazīmes, kas mudināja domāt par ķecerības klātbūtni. Sprediķis aicināja visas godīgās dvēseles uzrādīt vainīgos un vajāt aizdomīgos. Pa to laiku ķeceri tika sisti ar pletnēm līdz asinīm. Bija grūti noteikt, vai publika uzgavilēja oratora talantam vai arī asinīm, kas šķīda uz visām pusēm.

Sprediķa, bet varbūt arī pletņu ietekmē daži notiesātie atsacījās no pagātnes kļūdām. Viņu soda veids acumirklī tika mainīts, viņiem piešķīra privilēģiju pirms sadedzināšanas tikt nožņaugtiem. Acis izspiedās no dobuļiem, mēles izkārās. Virve parasti bija jāpievelk trīs vai četras reizes, lai tiktu galā pat ar visstiprākajiem. Notiesātie sāka locīties pēc diviem pirmajiem pievilcieniem. Četrpadsmit vai piecpadsmit gadu veca pusaudze, kas bija nožēlojusi grēkus, izkliedza kaut ko tādu, kas varēja būtu zaimi. Inkvizitors un ārsts acumirklī metās pie bendes, lai atturētu to no trešā pievilciena. Ārsts un priesteris rīkojās tik prasmīgi, ka, divu inkvizitoru balstīta, meitene varēja pievienoties tiem, kas nebija nožēlojuši kļūdas un tiks sadedzināti dzīvi. Visi uzkāpa sārtā, kur pie stabiem jau bija piesietas bēgļu maskas, izrakto miroņu pussatrūdējušās miesas un vēl pavisam svaigie tikko nožņaugto līķi. Tomass de Torkemada bija devis rīkojumu turēt Luisu de Torresu malā. Kristofora Kolumba biedrs gaidīja ar aizbāztu muti un vēroja notiekošo. Divi biktstēvi katrs savā pusē uzmanīja ik zīmi, kas liecinātu par sirdsapziņas pārmetumiem vai vēlēšanos pateikt kaut ko vairāk par admirāli.

Manekeni, mirstošie, mirušie un dzīvie dega ļoti labi. Neciešama bija vienīgi smaka. Spīdēja spoža saule. Svētki turpinājās stundām ilgi. Pienāca brīdis izpildīt nāves sodu pēdējam notiesātajam, kas nebija ne pirkstiņu pakustinājis. Joprojām ar aizbāztu muti viņš kāpa sārtā. Pūlis sajūsmā rēca.

— Goda vārds, viņš taču smejas! — bende pačukstēja inkvizitoram, kas gāja viņam blakus.

Viņš tiešām smējās. Bende pielaida uguni žagariem un šķilām. Piepeši no pamales pacēlās mākoņi, kas ietina Sevilju tumsā. Giraldu ķēra zibens. Grandēja pērkons. Lietus straumes pārpludināja sārtu un nodzēsa uguni. Biezi dūmi ietina laukumu, smacēja bendes un inkvizitorus, padzina skatītājus. Huans de Espera en Dioss atbrīvojās no saitēm un izņēma vīšķi no mutes, nolēca no mirušo skatuves, ap kuru tumsā rosījās ēnas, un pazuda pūlī. Pēc dažām stundām, atmetis Luisu de Torresu, viņš devās uz ziemeļiem, uz Franciju, uz Flandriju, kas dos viņam visslavenāko no viņa vārdiem: Izaks Lakedems.

♦

Stāsts par priesteri Johanu un visu mongoļu hanu

Laikā, kad, savu vāciešu un savu Sicīlijas saracēņu pavadīts, Fridrihs II, pāvesta izslēgts no baznīcas, devās krusta karā un atstāja Brindizi ostu četrdesmit galeru flotes priekšgalā, islamam no aizmugures uzbruka no Vidusāzijas nākošie jātnieku pulki. Tajos laikos jaunumus uzzināja reti. Vēstis izplatījās ļoti gausi. Tās bija nenoteiktas un nedrošas. Ebreji bija pārliecināti, ka Austrumu valdnieks ir ķēniņš Dāvids, kas, pieņēmis Mesijas izskatu, ierodas viņus celt kaujai. Francijā, Anglijā un Vācijā, tāpat arī Itālijā daudzi garīdznieki un zinātnieki domāja, ka Austrumos pret neticīgajiem musulmaņiem, kas tur savā varā Svēto kapu, cīnās neviens cits kā priesteris Johaness. Austrumu gudro pēctecis, svētā Toma garīgais mantinieks — tā mirstīgās atliekas atdusējās Indijā —, kristīgas valsts valdnieks, kaut arī Nestora piekritējs, tātad atšķēlies no Romas, no katoļticības un īstenībā pat ķeceris — bet karā ir kā jau karā —, priesteris Johaness bija teiksmaina personība, kas ar smaragda scepteri valdīja pār leģendas zemēm — tās iztēlojās atrodamies kaut kur starp Āfriku un Āziju, starp Sābas karalienes Etiopiju un noslēpumaino Mongoliju. Tie, kas zināja vai izlikās, ka zina, apgalvoja: imperators vairākkārt esot sekmīgi un, protams, slepeni uzņēmis diplomātiskus sakarus ar priesteri Johanesu. No tā varēja secināt, ka ir noslēgta vienošanās un ka priestera Johanesa karapulki no aizmugures uzbrūk sultānam, emīriem un visiem teiksmainajiem, kareivīgajiem ļaudīm, kas apdzīvo Ēģipti, Sīriju un Svēto Zemi.

Kristīgajiem par nelaimi, tālo pērkonu, kurš satricināja Austrumus un kura vājā atbalss sasniedza pat Rietumus, neradīja priestera Johanesa iedomātie karavīri. Tā cēlonis bija cskadroni, kas straujos auļos drāzās cauri Vidusāzijai. Šie karotāji, kas nepazina žēlastību, kas nodedzināja iekarotās pilsētas, apslepkavoja gūstekņus un no upuru galvaskausiem cēla piramīdas, bija mantinieki huņņiem un visiem auguma mazajiem nomadiem ar plakanu degunu, platu un nežēlīgu seju, ar kažokādas cepuri galvā; tie šķita kā saauguši ar zirgiem, kurus baroja ar koku mizām, ar saknēm un lapām. Viņi ģērbās neģērētās vēršu, ēzeļu un zirgu ādās, pie kurām bija piestiprinātas dzelzs plāksnes, kas bija vairoga vietā. Viņiem bija ādas maisi, ko piepūta, lai peldus šķērsotu upes un ezerus. Viņus sauca par tatāriem. Tie bija Čingishana jātnieki. Čingishans vairāk nekā jebkurš cits satricināja Āziju un šausmināja Eiropu. Viņa absolūtā vara bija Rietumos neaptverama parādība. Nedz Aleksandrs, nedz Cēzars, nedz Augusts, nedz Justiniāns, nedz Kārlis Lielais nebija koncentrējuši savās rokās tik daudz varas kā Čingishans. Viņš iekaroja un izveidoja vislielāko impēriju, kāda jebkad pasaulē bija pieredzēta.

No Ķīnas līdz Ungārijai un Sīrijai, no Silēzijas līdz Indijas robežām viņš pakļāva savai varai visdažādākās tautas un uzspieda tām likumus un uiguru rakstību. Viņš radīja Vecajā Pasaulē vislielāko satricinājumu, kādu jebkad indivīds ir radījis. Vienam no saviem četriem dēliem, kas savādā apmulsumā gribēja hordām aizliegt Heratas pilsētas nopostīšanu Afganistānā, viņš steidzami nosūtīja vēstījumu, kas kļuvis slavens: "Iekarots ienaidnieks nekad nav uzvarēts; tas turpina ienīst jauno kungu. Es tev kategoriski aizliedzu rīkoties labsirdīgi. Žēlsirdība ir rodama vienīgi nožēlojamās dvēselēs, un tikai bardzība notur cilvēkus viņu pienākumos."

Galu galā runas par Čingishanu nāca ausīs arī imperatoram Fridriham II. Un Čingishanam tika stāstīts par Fridrihu II. Pēc neskaitāmiem piedzīvojumiem kāds vēstnesis ieradās no

Altaja priekškalnēm, no Volgas krastiem, no Samarkandas vai Karakoruma. Lielais hans un visi mongoļi piedāvāja svētajam Romas imperatoram, pēc tautības ģermānim, posteni savā galmā apmaiņai pret padošanos. Imperators nekavējoties atbildēja, ka spēj iedomāties vienīgi vanadznieka posteni. Un viņš nosūtīja hanam sveicienus.

Kad divdesmit piecus gadus pirms Marko Polo Džovanni Pordenone un Džovanni Butadeo devās uz Āzijas dziļumiem, šausminošais iekarotājs bija miris kopš nepilniem divdesmit gadiem. Viņš bija apglabāts Karakorumā un sadalījis impēriju saviem četriem dēliem. Tie turpināja viņa iekarošanas un postīšanas darbu. To pašu darīja viņa mazdēli. Tieši zemēm, kur viņš bija valdījis ar nekad vēl nepieredzētu nežēlību, kuras viņš bija apdvesis ar mežonības elpu, minorītu brālis un ebrejs nesa pāvesta Innocentija IV žēlsirdības un miera vēstījumu — pāvests apmierinājās ar to, ka pieprasīja grēcinieka pievēršanos ticībai.

Brālis Džovanni bija apveltīts ar tikumu, talantu un veiksmi: neviens viņu nenoslepkavoja, un viņam izdevās atgriezties Eiropā ar mongoļu vēstuli — tie tik vien pieprasīja kā to, lai pāvests atzīst lielā hana virskundzību. Un, galvenais, brālis Džovanni sacerēja grāmatu ar nosaukumu Mongoļu, pie mums sauktu par tatāriem, vēsture — tas ir visvecākais mūsu rīcībā esošais ziņojums par Vidusāziju — kaut kas līdzīgs aptuvenai ģeogrāfijai un fragmentārai vēsturei. Visos daudzajos darbos — un tie nebija nekādi vieglie: izlauzt ceļu, palikt dzīvam, šķērsot tuksnešus un kalnus, tuvoties mongoļiem, uzņemt ar viņiem sakarus, laipot starp lielā hana galma intrigām un draudiem, savākt piezīmes par visu redzēto un dzirdēto, pārciest svelmi un salu, stāties pretī plēsīgiem zvēriem, slimībām un laupītājiem, pēc tam veikt atpakaļceļu līdz pāvesta Romai —, Džovanni Butadeo viņam bija neaizstājams palīgs. Nonācis Romā, brālis Džovanni katrā ziņā gribēja aizvest savu biedru pie pāvesta.

—   To es nevaru, — īzaks sacīja.

—   Vari gan! — brālis Džovanni uzstāja.

—    Es negribu.

—   Tev jānāk! Tev jānāk! — brālis Džovanni neatlaidās. — Godinot Franciska piemiņu.

īzaks padevās. Džovanni viņu aizveda līdz pāvesta troņa pakājei.

—   Bez viņa, — brālis Džovanni sacīja, — es tūkstoškārt būtu gājis bojā.

Abi sūtņi stāstīja par mongoļu tikumiem un likumiem, par viņu svētkiem un nežēlību, par viņu kara viltībām, par nicinājumu pret pieminekļiem un pastāvīgiem iekārtojumiem, un, protams, par viņu reliģiju. Pāvests aizrautīgi klausījās. Pirms dažiem gadiem mongoļu Zelta orda — Čingishana mantinieki — bija iekarojuši Poliju, noslaucījuši no zemes virsas Ungāriju un nogalinājuši līdz pēdējam vīram Bohēmijas karaļa ļaudis, nonākuši līdz Vīnei un iedvesuši šausmas ģermāņiem. Tajā laikā mongoļu varenība apdraudēja kristietību vēl vairāk nekā Fridrihs II, kuru pāvests turēja aizdomās par saistību ar tatāriem. Viņu varenība tālu pārspēja musulmaņu spēku un Persijā, Irākā un Sīrijā guva virsroku, liekot islamam atkāpties. Eiropā, tāpat kā Āzijā, par ļaunu kalifam, tāpat kā pāvestam, šis spēks bija pretinieks jebkurai civilizācijai un būtu varējis pieņemt par savu drausmīgo devīzi, ko briesmīgais hercogs Verners fon Urslingens, kuru itālieši sauca par Gvarnēri, lika iegravēt savu trīstūkstoš šķēpnešu sudraba krušu bruņās: "Dieva, līdzcietības un žēlsirdības ienaidnieks."

Kad brālis Džovanni un Džovanni Butadeo sāka stāstīt par grūtībām, kas bijis jāpārvar, ļoti aizkustinātais Innocentijs IV viņus abus svētīja.

—    Jā, tiešām, — Džovanni Butadeo pēc audiences teica

brālim Džovanni, — tas nu ir visskaistākais.

♦

Jaunais Ādams — ačgārnais Pausts

.Bija aizritējušas divas dienas un divas naktis kopš tās pavasara dienas, kas sadalīja divās nevienlīdzīgās daļās Poncija Pilāta durvju sarga eksistenci un reizē arī pasaules vēsturi. Kopš gadsimtu gadsimtiem Ahasvērs bija savā prātā pārlicis gan šā, gan tā visus tās dienas apstākļus un notikumus. Visvairāk viņu apmāja viens jautājums: "Kāpēc es?" Kāpēc tieši uz viņu — tāpat ari uz Jūdu un Ponciju Pilātu krita viss kļūdas smagums? Viņiem trijiem bija sava vieta visās pasaules valodās, visu zemju pasakās, leģendās un parunās. Pat visattālākajos nostūros nevarētu atrast bērnu, kas kaut reizi mūžā nebūtu dzirdējis par Poncija Pilāta roku mazgāšanu, par Jūdas skūpstu un — par viņu. Citi — tādi kā Baraba — bija pastrādājuši visbriesmīgākos noziegumus un daždažādas ļaundarības. Citi bija melojuši, zaguši, laupījuši, slepkavojuši un spīdzinājuši. Tie nebija kļuvuši kā viņi, kā viņš par nodevības, par nāvējošās vienaldzības un vainīguma simboliem. Jūda bija nodevējs. Poncijs Pilāts — netaisnais. Viņš pats bija vainīgais. Visā pasaules vēsturē nebija vairāk kā divi uz mūžiem vainīgie. Pirmais bija Ādams. Viņš bija otrais.

Nepaklausot Radītājam, atklājot nedzirdēto spēku, kas iemieso ļaunumu, Ādams bija iekustinājis kaut ko spēcīgāku par Lielo Piedzīvojumu: tā bija vēsture. Nodarot pāri galilejietim, kas sevi dēvēja par Dieva Dēlu, Ahasvērs bija notiesāts izdzīvot to visu. Viņš bija otrais Ādams. Pirmais bija nodevis mantojumā pasaulei iedzimto grēku. Ahasvērs nesa plecos nospiedošo nebeidzamā grēka nastu.

Jau dienu pēc tās pavasara dienas, kas bija visa centrs, Ahasvērs saprata, ka viņam vajadzēs iemiesot reizē kļūdu un ļaunumu un bez mitas no tiem bēgt. Viņš iestājās Barabas bandā, lai mēģinātu to izbeigt. Visdēkainākā dzīve bija vislabākā: viņa vienīgā atlikusī cerība bija nāve. Viņš vēl nebija sapratis, ka nāves nebūs. Apstulbinošā ačgārnībā tas, kas bija tik daudzu cilvēku mērķis, — nemirstība—viņam kļuva par sodu. Viņš bija noliedzis lietu kārtību. Viņam lietu kārtība tiks noliegta. Viņš bija jaunais Ādams. Viņš būs pretmets Faustam, kas nevēlējās mirt. Viņš gribēs mirt un nespēs nomirt.

Viņš runās visās valodās. Viņam kabatā vienmēr būs pietiekami daudz naudas, lai paliktu dzīvs. Un vēzis, aukstie ieroči, pistole, inde, negaiss un uguns, cilvēku nežēlība un tiesa būs spiesti viņu saudzēt. Gadiem, tas ir, laikam nebūs varas pār viņu. Viņš ļāva galilejietim iet pretī nāvei. Pats viņš bez gala klīdis pa Visumu. Bet to viņš vēl nezināja.

Pēc dzīrēm kopā ar Barabas ļaudīm Ahasvērs pavadīja mierīgu nakti. Tagad viss bija skaidrs: viņš bija kļuvis par bandītu. Nu vairs nebija vērts uztraukties. Viss izrietēja cits no cita — vairāk nekā. Aizmiegot viņš domāja par Jūdu, par Ponciju Pilātu, par Mariju no Magdalas un vīrieti, ko viņa mīlēja un ko viņš mirkli bija redzējis tikai tajā pavasara dienā, kad viss sagrīļojās. Par Jūdas pašnāvību viņš uzzināja vēlāk. Un vēl daudz vēlāk viņš saprata, ka galilejietis ir mainījis pasauli un satricinājis vēsturi.

♦

Teiku patiesība

Labi, — viņš teica. — Varbūt jums ir apnicis klausīties manos stāstos?

—    Mēs tos gribam dzirdēt vairāk nekā jebkad, — Marija atbildēja, izstiepdama kājas un noguldīdama galvu man klēpī.

—   Ak tā? Nu labi, labi, — viņš sacīja.

Un, rotaļādamies ar veco, laika gaitā nodilušo, dzīves sadeldēto nūju, ko viņš virpināja mezglainajās rokās, Simons turpināja stāstu. Tā vakaru pēc vakara visskaistākajā pasaules salonā zem nakts zvaigznēm, kas atvizēja Svētā Marka un Dodžu pils baseinā, viņš mums ar Mariju stāstīja visu, ko es jums nupat atstāstīju. Un ko jūs vēl dzirdēsiet, ja mums atliks mazliet laika paklausīties vecas teikas, kas atgādina īstenību vai varbūt patiesus notikumus, kuri atgādina teikas.

♦

II Laiku tumsa

♦

Tor men may come and men may go, But I go on for ever

Alfrēds Tenisons

m,

lan ir vairāk atmiņu neka butu, ja man būtu tūkstoš gadu.

Šarls Bodlērs

Svētais

patiesībā, — es ieteicos, — jūs esat svētais. Būtu jāieraksta jauns svētais vēstures kalendārā. Svētais Ahasvērs. Svētais Džovanni Butadeo. Svētais Huans de Espera en Dioss.

Šī doma viņu uzjautrināja. Taču nepatika. Manuprāt, tā viņu šokēja.

— Svētais? Jādomā—jūs jokojat? Es mēģinu izķepuroties, neko vairāk. Ja jūs zinātu, cik dīvains ir viss ar mani notikušais. Esmu tāds pats cilvēks kā visi, bet vēsture mani iedzinusi stūri. Zināt, tā mūs visus iedzen stūri. Vēsture ir mašīna cilvēku ieslodzīšanai. Mēs iedomājamies no tās izbēgt, bet tā mūs notver katrā pagriezienā, tā mūs sagrābj un paņem. Un mani paņēma ļaunāk nekā citus. Jo man tā bija acu priekšā — un es tai nenosliecos glāzi ūdens. Jūs zināt patiesību: es biju sācis viņu ienīst. Citi viņu mii vai nezina par viņu neko. Viņi tam tic vai netic. Ar mani ir noticis kaut kas nelāgs: esmu viens no retajiem visā pasaulē, kas viņu ir neieredzējis. Protams, sievietes dēļ. Jūda viņu ļoti mīlēja, pirms nodeva. Un pēc nodevības Jūdu tik briesmīgi mocīja sirdsapziņa, ka viņš pakārās vīģes koka zarā. Pat Poncijs Pilāts pret viņu juta tikai vienaldzību. Viņš bija darījis visu, ko spējis, lai mēģinātu šo cilvēku izglābt. Bet prokurators bija remdenais, vājais, viduvējība. Viņš bija politiķis. Prokurators ļāva viņam iet bojā, pat neienīzdams. Bet es ienīdu. Tā ir ģeniāla kļūda. Un tā iznāk, ka vēsturē uz mūžu mūžiem ir viņš un — esmu es.

—    Jūs daudz runājat par viņu…

—    Es runāju galvenokārt par sevi. Bet savā ziņā viņš esmu es. Es, tāpat kā Jūda, esmu sava veida Kristus pie krusta. Kad iedomājos — es būtu varējis sev aiztaupīt veselu pasauli, visu vēsturi, pasniedzot viņam glāzi ūdens… Jūs, jācer, neiedomājaties, ka stāstu sava prieka pēc? Man labāk patiktu pastaigāties kopā ar jums, dziedāt, spēlēt, skatīties gaisā, peldēt, skriet, nedarīt neko, aizmirst — un vienā jaukā dienā nomirt. Vārdu sakot — dzīvot! Jūs labi zināt: man patiktu visu aizmirst, aiziet pavisam. Es stāstu… Es stāstu… jo citādi nevaru. Es stāstu tādēļ, lai mani mīlētu, — mani, kas ir tik daudz nīdis! Svētais! Jāsmejas! Manuprāt, esmu darījis gandrīz visu, ko iespējams darīt. Un ļaunākais ir tas, ka neko daudz nenožēloju. Varbūt es nožēloju glāzi ūdens… Visu, ko esmu darījis, esmu varējis tikai darīt, jo esmu to izdarījis. Viss, kas noticis, ir bijis neizbēgams, jo tas ir noticis. Vai jūs varbūt iedomājaties, ka vēsture varētu nebūt bijusi? Nekas nav stiprāks par vēsturi. Man pat liekas, ka pats Dievs — un es gan, iedomājieties vien, esmu bargi maksājis, lai zinātu tā visvarenību, — tur nekā nevarētu mainīt.

—   Tas man atgādina bakalaura eksāmenu, — Marija sacīja.

—    Par ko jums bakalaura eksāmenā bija jāatbild? — Simons Fusgengers jautāja.

—    Par brīvību un nepieciešamību, — Marija iespurdzās.

—    Tas ir ļoti vienkārši, — Simons sacīja. — Brīvība ir vienīgi priekšā, nepieciešamība — tikai aiz muguras. Bet liela deva nepieciešamības piejaucas tam, kas priekšā, — sapņiem, ilūzijām, brīvības skurbumam. Un mazliet brīvības ir arī aiz muguras, tā piejaucas dzelžainajai nepieciešamības valdīšanai. Katrs ķepurojas, kā māk. Es, piemēram, esmu mēģinājis izgaist. Esmu iejucis vēsturē. Mans dzīvesstāsts ir skaistākais pasaulē, jo tas ir cilvēces dzīvesstāsts. Esmu noslēpies starp cilvēkiem, lai liktu sevi aizmirst un lai mani nevarētu atrast. Pa īstam tas nav izdevies: es neesmu izlaists no redzesloka. Sākot ar vistālākajām galaktikām, ar Visumu, kas griežas tur augšā neiedomājamās tālēs, un beidzot ar smilšu graudu jūsu kurpēs, viņš neko neizlaiž no redzesloka. Savā ziņā man izdevās: es esmu lielākā mērā cilvēks nekā jebkurš cits. Esmu darījis visu, ko viņi darījuši. Vai atceraties Barabu?

—    Jā, — Marija atbildēja. — To, kuru iemainīja pret otro. Tipu ar mežonīgām acīm un melnu bārdu.

—   Viņš diezgan drīz tika nogalināts. Viņam piederēja viena vienīga slavas stunda: tā, kad Poncijs Pilāts viņu atbrīvoja, lai notiesātu galilejieti. Tūlīt pēc tam viņš pagaisa. Visi zina viņa vārdu, bet neviens neko nezina par viņu pašu. Bandā pēc viņa nāves par vadoni kļuvu es. Es noslepkavoju daudz cilvēku, daudzus arī spīdzināju. Tās ir aizraujošas atmiņas. Mēs cīnījāmies par trim lietām, kas liek pasaulei griezties: par sievietēm, naudu un varu. Es atriebos par Mariju Magdalēnu un varbūt arī par galilejieša maigumu un labestību — ak, šis maigums cauri tik daudziem gadsimtiem! Labestība pašā mūžībā! — pie visiem ebrejiem un visiem romiešiem, kas nonāca manās rokās. Svētais ir daudz izvarojis. Svētais ir daudz nogalinājis. Svētais ir sakrājis tik daudz dārgumu, cik bija iekarojis Baraba. Jūs jau zināt, ka nekad neesmu varējis neko paturēt: zelts man izslīdēja no rokām, es to izdalīju saviem ļaudīm, es pirku ieročus un sirdsapziņas pat impēriskajā Romā. Jo mūsu mērķis nebija mainījies. Mūsu mērķis bija padzīt romiešus un atdot ebreju tautai neatkarību un — kā jūs tagad to saucat? — ak jā, es zinu gan: cieņu. Mēs bijām bandīti. Mēs bijām arī patrioti. Protams, tas bija naudas dēļ, bet varbūt iemesls, kura dēļ Baraba slepkavoja un dedzināja Jūdejā un Jūda uzrādīja Jēzu, bija arī nacionālisms. Vai tiešām ticat, ka būtu pieticis ar trīsdesmit sudraba grašiem, lai padarītu par nodevēju vīru, ko galilejietis bija izraudzījies par mācekli? Mēs gribējām iegūt kaut ko vairāk par sievietēm, varu un naudu: mēs gribējām slavu, labu vārdu, godu. Mēs vēlējāmies iemantot vietu vēsturē.

—   Jūda to iemantoja, — Marija sacīja. — Bet iemesli nebija tie, uz kādiem viņš cerēja.

—    Neviens nekad nezina, — Simons atbildēja, — kādu jēgu iegūs viņa rīcība un viņa dzīve, nedz arī to, ko vēsture ar viņu izdarīs.

—   Vai tad, kad jūs izvarojāt sievietes, kad atņēmāt viņām bērnus, kad sacirtāt vīriešus gabalos, lai viņi atzītos, kur noslēpuši zeltu, kad jūs viņus dzīvus aprakāt, — vai jūs nekad nedomājāt par citu ciešanām?

—    Mīļais bērns, — Simons atbildēja, — vēsture nekad nav bijusi un nebūs elegantas dzīres.

♦

Mūžīgā pilsēta

Jūs sākat saprast: tā, kas tolaik un vēl pēc daudziem gadu simtiem mirdzēja jau no tālienes, bija karaliene, dieviete, visas varas avots un visu zināšanu, visa skaistuma un visu bagātību krātuve — Romas pilsēta. Vienā pusē bija Roma, otrā — pārējā pasaule. Un pārējā pasaule pakļāvās Romai. Romā, kas vēlāk, pēc lielajām katastrofām — pēc saracēņiem un normāņiem, pēc mēra un malārijas kļuva par pagātnes uzvaru un spožuma tukšu čaulu, kur, par spīti slavai, dzīvoja vairs tikai trīsdesmit vai trīsdesmit pieci tūkstoši pārpalikušo, Augusta vai Tiberija laikā, Jēzus laikā bija apmēram miljons iedzīvotāju. Palestīnā, tāpat kā citur, visi, kam bija vārds, bagātība un godkāre, visi, kam bija pagātne vai nākotne, sapņoja vienīgi par Romu. Savas patriotisko slepkavu bandas priekšgalā Barabas pēctecis par to sapņoja tāpat kā citi.

Visu augšupejas laiku Romas republika augstu vērtēja tikumību un vienkāršību. Tur, protams, bija — kā vienmēr un kā visur — vieglprātīgas sievietes un gļēvi vīrieši, lielībnieki un iznireļi, baudītāji un intriganti. Taču tikumība valdīja, tā tika godināta, tā palika paraugs, orientieris un dzinulis. Tieši tikumība radīja Romu. Impērija ļoti drīz visu to pārvērta. Mieram, valdonīgam spēkam, ieroču uzvarām, zināmā mērā turībai tā pievienoja terora, intrigu, orģiju, visu netikumu kultu. Ikviena ambīcijas aizstāja kopuma slavu. Varenie kļuva bagāti; bagātie — vēl bagātāki. Tautas masa pieprasīja tikai divas lietas: maizi un izpriecas. Tās tika dotas līdz apnikumam. Pilsētas kopējais labums pamazām atkāpās dažādu vēlmju un interešu priekšā. Kamillu, Kornēliju, Katonu un Regulu nomainīja Agripīna, Mesalīna, Sējāns Pallass un Narciss. Un tikuma mīlestību — baudkāre. Ja imperatora vara netika iekarota un nostiprināta ar leģionu palīdzību, tā tika iemantota ar intrigām un noindēšanām. Laiks starp Augustu un Neronu, kad pie varas nāca Tiberijs, Kaligula un Klaudijs, ir vesels jūklis radurakstu, adoptāciju, šķiršanos, jaunu precību, orģiju un slepkavību. Tā ir savā ziņā marionešu izrāde pieaugušajiem, kuras galvenais virzītājspēks ir asinis. Asinis visās šā vārda nozīmēs: gan radniecībā, gan noziegumā. Visi guļ ar visiem, pēc tam visi cits citu nogalina.

Savā Jūdejas kaktā Ahasvērs drīz saprata, ka viss izšķiras Romā. Tieši tur, impērijas sirdī, ebreju neatkarības cīņa var vai nu uzvarēt, vai arī zaudēt. Jo tur notiek viss. Turklāt viņu kā vienmēr pārņēma nemiers, nepieciešamība kustēties, iet. Viņš vairs nevarēja paciest Jūdeju, Palestīnu, Austrumus. Viņš vairs nespēja mīņāties uz vietas. Viņš atbrīvojās no vadoņa pienākumiem, sadalot tos starp virsniekiem, atstāja savus ļaudis, izdalīja tiem bagātības un devās projām kājām — caur Feniķiju, Sīriju, Kilīkiju, Kapadokiju, Hellespontu, Trāķiju, Maķedoniju un Illīriju. Kad, nosaucis sevi par Kartafilu, viņš pirmoreiz no Salarijas vai Flaminijas puses iegāja impērijas galvaspilsētā, viņu pārņēma apbrīns, kas sajaucās ar naidu un sašutumu pret iekarotājiem. Salīdzinājumā ar monumentiem, kas pacēlās septiņos pakalnos, Salamana un Hēroda templis likās līdzīgs barbaru rotaļlietām. Viņš steidzās uz Panteonu, ko Agripa bija bija licis uzcelt pēc četrstūra plāna blakus Marsa laukumam, uz Apollona templi Palatīna pakalnā un Augusta Miera altāri, uz Marcella teātri ar strūklakām, uz termām, pie visiem Foruma portikiem. Augusts bija saņēmis akmeņu pilsētu; viņš to bija paplašinājis, padarījis skaistāku un rekonstruējis marmorā. Tagad, pateicoties Agripīnai, kas viņa dēļ ar Lokusta palīdzību bija noindējusi savu vīru imperatoru Klaudiju un kuru, respektējot tradīcijas un savedot lietas kārtībā, viņš savukārt lika noindēt, kad neveiksmīgi bija mēģinājis noslīcināt izbraukumā pa jūru, Nerons bija tas, kas valdīja pār tik varenu skaistumu un bagātību, pār visu Vidusjūru un pār apspiestajiem un joprojām dumpīgajiem ebrejiem, tāpat kā pār Jeruzalemi.

Vai Poncijs Pilāts, kas pirms trīsdesmit vai trīsdesmit pieciem gadiem bija Jūdejas prokurators, viņam vēl kaut ko atgādināja? Lai kā, kristīgie viņu kaitināja ar savu māniju moralizēt par katru sīkumu un pamācīt visus, kas par viņiem varenāki. Viss, kas pretojās valdnieka untumiem, sāka viņam krist uz nerviem. Piemēri atstāj iespaidu. Viss, kas kaut mazdrusciņ pretojas, jau iepriekš ir nolemts nāvei.

Ar pašā laikā pienākušu nāvi, kam mazliet palīdzēja par pienākumu uzlikta pašnāvība, atbrīvojies no Bura — vīra ar dižu un cildenu dvēseli, kas Neronam palīdzēja uzkāpt tronī, un no stoiķu filozofa un greznas dzīves mīļotāja Senekas, kura padomi, kas iepriekš bija tik labi palīdzējuši, bet vēlāk kaitināja līdz trakumam, kopā ar Tigelīnu un vēl vienu rakstnieku — epikūrieti, ko sauca par Petroniju, imperators — pārģērbies, nosmiņķējies, grezni saposies, uzlicis galvā lauru vainagu, ar flautu vai liru rokā gatavojās doties uz cirku, lai deklamētu savas vārsmas vai vadītu sacīkšu ratus. Jo vairāk par visu viņam patika sevi izrādīt. Protams, viņam nebija ne jausmas par

Mariju no Magdalas, Barabu, Jūdu Iskariotu vai Kartafilu.

♦

Pasauli veido tikai rīti

Vai nav tā, ka jūs vienmēr esat tur, kur kaut kas notiek? — Marija jautāja. — Vai jūs gadījumā neesat… nu, ka lai pasaka…

Es uzliku roku uz viņas ceļgala, lai novērstu jebkādus aizvainojošus izteikumus. Viņa strauji atgrūda manu plaukstu.

—    Vai neesat tāds kā vēstures snobs?

Simons skaļi iesmējās.

—   Tiešām, — viņš beidzot sacīja, — es biju Jeruzalemē, kad Kaifa un Poncijs Pilāts lika sist krustā Jēzu no Nacaretes. Ja vēlaties, var sacit, ka tās tiešām bija vēstures labākās ložas. Bet tolaik tas bija tikai nesvarīgs kriminālhronikas fakts. Ja neskaita saujiņu fanātiķu, nevienam ne prātā nenāktu pieņemt, ka šī krustā sišana varētu piederēt pie notikumiem, ko pasaule atcerēsies. Es lieliski būtu varējis iztikt bez šīs izrādes, es būtu labāk darījis, ja atrastos kaut kur citur. Un šovakar esmu te, Venēcijā, pie Jūras muitas kopā ar jums. Nedomājiet, ka nejūtos pagodināts, ka varu ar jums abiem sarunāties. Bet galu galā… atzīstiet, ka snobisms mani vestu kaut kur citur.

—    Tu viņu neesi apzagusi, — sacīju Marijai.

Viņa man uzmeta niknu skatienu.

—    Drīzāk mani pārsteidz neskaitāmie notikumi, kuros neesmu bijis klāt. Es nebiju Kairā, kad tur notika "Aīdas" pirmizrāde, brīdī, kad pabeidza Suecas kanāla rakšanu, es nestāvēju Leonardo aiz muguras, kad viņš gleznoja Monu Lizu, man nav ne nojausmas, kas bija slepkava, kurš Londona sūtīja laikrakstiem vēstules ar parakstu Džeks Uzšķērdējs": "Vai jums nekas nav pretī, ja es lietoju mākslinieka pseidonīmu? Nākamreiz es nogriezīšu dāmai ausi un aizsūtīšu to policijai. Tikai joka pēc…"; neesmu piedalījies nevienā Andrinopoles kaujā, kaut gan tās bija vairākas un visas — izšķirošas, nekad neesmu saticis Kārli Lielo, kuram bija zināma loma Rietumu vēsturē, un ar nožēlu man jūs jāinformē, ka nebiju Ronsero bridi, kad Rolands pūta tauri vai varbūt ziloņkaula ragu. Es vienīgi zinu, ka ir kāds itāliešu profesors, kas nesen apgalvoja, ka Rolands, kas tika uzskatīts par Kārļa Lielā brāļadēlu, īstenībā ir asinsgrēka auglis — viņa un viņa māsas Žizeles dēls. Tā var izskaidrot, kāpēc imperators raudājis tik rūgtas asaras, kad uzzinājis par nelaimi.

Es negribu jums iegalvot, ka visu savu laiku esmu pavadījis šīspasaules vareno tuvumā. Esmu klaidonis, ceļavīrs. Esmu klīdis pa visiem ceļiem un celiņiem, kad tādi vēl bija, pa meža stigām un kalnu takām. Tādās vietās reti var sastapt šīspasaules valdniekus. Citi karo, pelna naudu, pārvalda valsti, zvejo zivis, pārdod apģērbus vai maizi, dzied publiskās vietās, ārstē slimniekus, kopj zemi, būvē ērģeles, tiltus, mašīnas, ražo lielgabalus, raksta mūziku vai traģikomēdijas. Mana vienīgā nodarbe ir iešana. Man nav ģimenes, nav dzimtenes, nav māju, nav pavarda. Nekur es neesmu savā pajumtē. Līdz ar to man nav aizstāvamu zemju, īpašumu vai interešu. Tā kā man nav savu interešu, man nav arī spriedumu. Ja man nav spriedumu, esmu atšķirts no šīs pasaules, pa kuru bez gala klīstu. Es eju, nedomādams, kurp, es skatos, es vēroju, ko citi dara, un klausos, ko viņi runā. Vai domājat, ka es viņus visus neapskaužu? Viņiem ir lielas izredzes zināt, kāpēc viņi iet un kam tuvojas.

Es turpretī eju bez gala un raugos tukšumā. Es nekad neeju pretī kaut kam, drīzāk es no kaut kā attālinos. Un no kā es attālinos — protams, pilnīgi veltīgi —, kā jums liekas? Es attālinos pats no sevis un no tā, ko neesmu izdarījis. Mana valstība ir telpa — telpa bez robežām, mana valstība ir laiks, turklāt laiks bez robežām. Par cerību man nav zināms nekas. Es eju, un es netieku uz priekšu. Esmu aizstājis politiku ar ģeometriju, maigas pieķērības vai uzticības saites — ar visām metafizikas abstrakcijām, godkāri un bailes — ar fatālismu. Baidos, ka manas kaislības ir zaudējušas iemiesojumu. Dzīvības noslēpums ir tas, ka tā saplūst ar nāvi un ka nav dzīvības, kur nav nāves. Tas no jūsu rakstniekiem, kuru esmu pazinis vislabāk, kaut kur ir rakstījis: "Mūsu cilts dalās divās nevienādās daļās: nāves ļaudīs, kurus tā mīl, un tas ir izredzēto pulks, kas atdzimst, un dzīves ļaudīs, ko tā aizmirsusi, neesības vairākums, kas neatdzimst." Vairāk nekā jebkurš esmu dzīves cilvēks, un tā mani ir aizmirsusi. Nāve mani nemīl, tādēļ es nevaru atdzimt. Es esmu neesības cilvēks. Es mirstu, jo nespēju nomirt. Tieši tāpēc, ka nespēju nomirt, es nespēju arī dzīvot.

Jūs baidāties no nāves. Jūs nepazīstat tās laimi. Nāve jūs balsta. Vai jūs spētu paciest savu dzīvi, ja neticētu nāvei? Pirms krietni daudziem gadsimtiem kādā mazā Polijas pilsētiņā — tolaik biju dakteris, protams, — ceļojošs dakteris — es pazinu sievieti, kas ik nakti sapņoja par dzīvēm, kas seko cita citai. Ik vakaru viņa baidījās no aizmigšanas brīža, viņa cieta kā nolādēta, viņa cieta kā es, un, zināt, — kādu ritu viņa pamodās, sajukusi prātā. Galu galā viņu sadedzināja sārtā, jo viņa iedomājās, ka ir nemirstīga: tā bija viņas mūža skaistākā diena. Visiem jau nav tādas veiksmes. Un es neesmu tas, kas piedzīvos tik skaistu atrisinājumu. Vai jums liekas, ka aiz nejaušības, lai uzrakstītu kaut ko jauku un izskatītos patīkams, visdižākais jūsu dzejnieks ir sacerējis vārsmas, kas šķiet radītas tieši man un ko esmu pieņēmis par devīzi:

Tā ir nāve, kas mierina, kas dzīvot liek:

Tas ir dzīves mērķis un vienīgā cerība

Tā — eliksīrs — mūs balsta un skurbina,

Un dod mums drosmi soļot, līdz vakars klāt.

Zināt, man ļoti patīk vakari. Man ļoti patīk arī riti. Man, kurš nemainās, nekas nav skaistāks par šiem brīžiem, kad atšķirībā no dienas vidus vai dziļas nakts beidzot kaut kas jau mainās. Cik tīkami liekas rīti, kuros ir dienas iesākums, kuros jau ietverta visa diena! Visi dienas prieki ir rītos. Pasaule sastāv tikai no rītiem. Tāpat kā dzīve sastāv tikai no jaunības, kā romāni sastāv no iesākumiem, no uvertīrām, no tā, ko pedanti sauc par incipit. Vai jums arī, tāpat kā man, patīk romānu iesākumi? "1796. gada maijā ģenerālis Bonaparts iegāja Milānā jaunās armijas priekšgalā — tā tikko bija pārgājusi Lodi tiltu — un parādīja pasaulei, ka pēc tik daudziem gadsimtiem Cēzaram un Aleksandram ir radies pēctecis…" Vai: "Diena jau vairākus mirkļus ielūkojās mazpilsētiņas ielās…" Vai: "1840. gada 15. septembrī sešos no rīta Ville-de-Montereau pirms došanās ceļā izlaida pa dūmeni lielus mākoņus Senbernāra piestātnē…" Vai: "Kad kasiere viņam bija izdevusi atlikumu no simt sū monētas, Zoržs Diruā izgāja no restorāna…" Vai: "Tas bija Megarā — Kartāgas priekšpilsētā, Hamilkara dārzos…" Vai: "Man būs jāuzklausa daudzi pārmetumi. Bet ko lai daru? Mēs dzīvojām F., Marnas malā…" Vai: "Pirmoreiz, kad Oreljēns sastapa Berenīki, viņa tam likās neapšaubāmi neglīta…" Vai: "Es neprātīgi mīlēju grāfieni de…; man bija divdesmit gadu, es biju nevainīgs; viņa mani krāpa, es dusmojos, viņa mani pameta…" Grāmatu var gandrīz aizvērt: viss jau ir pateikts. Viss romāns, visa diena, visa nākamā dzīve ir jau tās sākumā Un šim sākumam ir jēga tikai tāpēc, ka tam būs turpinājums. Un tāpēc, ka tam būs beigas. Rīts ir tik skaists tikai tāpēc, ka ir arī vakars.

Manā dzīvē nav vakara. Kā tad lai tai būtu rits? Notikumi, par kuriem es stāstu un ko jūs laipni klausāties, kaut arī vietām saskatāt snobismu…

— Vēlreiz bravo, — es sacīju Marijai visklusākajā balsī — tik klusu, ka nebiju pārliecināts, vai viņa mani sadzirdēs.

Taču viņa laikam gan sadzirdēja, jo pagriezās uz manu pusi un paskatījās man acīs tik ļoti nikni, tik brīnumaini kā nekad.

— Tie ir stāsti par kaut ko, kas notiek, par kaut ko, kas attīstās, par kaut ko, kas ceļas. Un kaut ko, kas sabrūk. Tie ir rīta stāsti. Tie būs vakara stāsti. Es vairs neatceros, kurš ir teicis, ka visi lielie romāni pirmām kārtām ir stāsti par indivīdu, kurš sāk, vai par kopību, kas beidz. Manī nekad nekas nesākas, jo nekas nebeidzas. Dievam nav notikumu. Man ari ne. Vienīgais, ko varu darīt, ir stāstīt par citiem. Jo labāk, ja tas jūs izklaidē.

♦

Kādas impērijas gals

Roma bija pie pēdējās elpas. Šis milzīgais veidojums, kas jau tūkstoš gadus bija tikai audzis un valdījis, gāja boja. Ar gailu iebrukumu un cīņu pret Kartāgu, ar iekarojumiem un pilsoņu kariem, ar Augustu un Neronu, ar Titu un Dominiciānu, ar Trajānu vai Ardiānu, ar Kaligulu vai Komodu tā bija iepazinusi kalngalus un kritienus, triumfus un neveiksmes, pārejošas nelaimes un varenību un slavu, kas nemitējās plesties plašumā. Gandrīz pilnīgi saplūstot ar pazīstamo pasauli, Romas impērija šķita nesatricināma. Diezin vai kādu no valdniekiem jelkad skāra doma, ka Romas mieram un romiešu leģioniem, kas par to gādāja ar asinīm, ari reiz pienāks gals? Lai kā dzejnieki un valstsvīri slavināja mūžīgo pilsētu, kas bija iekarojusi pasauli, skaidri kļuva redzamas plaisas, kas radās varenajā celtnē. Noriets tuvojās no tālienes. Kādā slavena grāmatā — Romas impērijas noriets un sabrukums— Gibons tā sākumu atvedina uz Marka Aurēlija nāvi, kas pienāca mazliet vairāk nekā simt gadu pēc Nerona nāves. Impērijas agonija turpināsies vairāk nekā divus gadsimtus. Tās sabrukums satricinās pasauli. Pasaulei būs vajadzīgi desmit gadsimti vai apmēram tik ilgs laiks, lai attaptos un aizmirstu — tomēr pastavīgi atceroties.

Romas impērijas gals ir neskaidrs un lielisks. Iekarojumi aprij iekarotāju. Pasaules svars kļūst pārāk liels. Divizioni iekārtojas, ģēniju netrūkst, bet tik lielam darbam to ir par maz. Varētu sacīt, ka noriets barojas no norieta, kā panākumi barojas no veiksmes. Nelaimē, tāpat kā laimē, ir kaut kas kumulatīvs. Roma ir mainījusi likteni. Vakar tai viss izdevās; šodien neveiksme seko neveiksmei. Pasaules centrs pārvietojas. Laime pamet pilsētu, kas sevi bija iedomājusies mūžīgu. Fortuna iekārtojas vairāk uz austrumiem — vispirms Bizantijā, tad pārce|as uz Donavas un Panonijas līdzenumu pusi.

Ir jaunas tautas, kuras ierodas no ziemeļiem un austrumiem un kuras vēl nav samaitājusi greznība un pārmērības. Tām nepieder nekas. Tās vēlas visu. Tās ir ārpusē. Tās vēlas iekļūt iekšā. Tās steidzas kļūt bagātas un varenas. Tās sauc par barbarem. Grieķi par barbariem dēvēja visus, kas nebija grieķi, — arī romiešus. Helēnisma pārņemti, pagrimuma laika romieši par barbariem nosauca visas ģermāņu ciltis, kas no Skandināvijas bija aizceļojušas līdz Donavai un rosījās pie impērijas robežām. Nekas nav tik vienkārši. Runa nav par divām naidīgām impērijām. Barbari ir izkaisītas tautas, kas nemitējas kustēties. Kad no Āzijas dziļumiem ar mazajiem, mežonīgajiem zirdziņiem, kas Hoenštaufenu laikā un viduslaiku beigās sēja šausmas Polijā, Ungārijā, Bohēmijā un pat Vācijā, parādās Balamira, Bieda un drīz vien arī Atilas huņņi, pārbiedētie goti piepeši sāk plūst uz rietumiem. Tas ir tautu satricinājums, secīgi grūdieni, biljarda bumbas, kas dzenā cita citu. Goti metas uz Romu, lai izbēgtu no citiem barbariem, ko no Āzijas nākošie huņņi dzen sev pa priekšu. Tāpēc, ka Altajs, Pamirs, Āzijas augstienes padzen no Donavas krastiem skandināvu ciltis, kuras tur nesen apmetušās, tās plūst uz Veronu, uz Lombardijas līdzenumu un uz Mūžīgo pilsētu, kas pēc tūkstoš slavas gadiem ieiet krēslas laikmetā, no kura spēs izkļūt tikai tūkstoš gados.

Impērijas spožuma laikā, kad valdīja Trajāns un Adriāns, Kartafils cīnījās Donavas krastos pret Decebela dakiem. Romas sabrukuma laikā viņš atrodas Bizantijā, kas kļuvusi par Konstantinopoli un ir pa pusei vai par ceturto daļu zinību vīrs, kas māca iebrūkošajiem barbariem latīņu un grieķu valodu. Viņš ir solists un gramatiķis. Bizantija, kas pamazām vien pašā impērijas sastāvā ir kļuvusi svarīgāka par Romu, ir milzīga, raiba, dzīva pilsēta, kura nodarbojas ar tirdzniecību, braucēju sacensībām, tajā ir brīnumaini tirgi un karavānu apmctnes, kur satiekas visas rases. Barbaru skaits ir milzīgs — gūstekņi, ķīlnieki, sūtņi, algotņi, ceļotāji un studenti. Viņu vidū ir svēbi, vandaļi, eruli, bet visvairāk — divu no ziemeļiem nākušo un huņņu spiediena izklīdināto gotu atzaru pārstāvji: vestgoti un ostrogoti, kuru mazliet komiskie vārdi kļūst par uzjautrinošām iesaukām vai arī par lamuvārdiem — tā notiek ar vandaļiem, kuri arī nav sevišķi smalkjūtīgi un nejūt nekādu cieņu pret pieminekļiem. Gan vieni, gan otri ierodas Konstantinopolē, lai gūtu tur zināšanas, varu, naudu, karjeru, dzīves jaukumus. Viņi ierodas tāpēc, ka Bizantijas imperators viņus patur kā garantiju, lai viņu ciltis dzīvotu rāmi un mierīgi. Viņi ierodas tāpēc, ka viņu tēvi, tēvoči, dēli vai viņi paši ir spējīgāki pārvaldīšanas mākslā un kara mākslā nekā grieķi, romieši un bizantieši, kas domā vienīgi par baudām un izpriecām. Viņi nāk arī tāpēc, ka ir kristīgie.

Huņņi ir pagāni. Viņi ir animisti. Viņi paklausa šamaņiem. Visi citi barbari ir kristīgie, un tiem ir bīskapi. Viens no bīskapiem — Vulfila ir pievērsis gotus kristīgajai ticībai. Tiesa, tas gan nav ortodoksālais kristiānisms. Tas ir ariānisms. Ariānisms ir ķecerība, bet kristīga ķecerība. Tā apgalvo, ka Dēls un Tēvs nav viens, ka Dēls nav vienlīdzīgs ar Tēvu, ka viņš tam ir pakļauts un ka Kristus nav Dievs. Nekas tā neaizrauj Kartafilu — pie bizantiešiem viņš saucas par Dēmetriju — kā debates par Jēzus dabu. Vai Jēzus ir Dievs, kā apgalvo Nīkajas koncils? Vai viņš ir dievišķs cilvēks, kā apgalvo ariānieši? Pabeidzis mācīt saviem barbaru skolniekiem visus viņam labi zināmos grieķu un latīņu valodas smalkumus, viņš bieži vien līdz vēlai stundai, kad prostitūtas zem portikiem ķer atvaļinājumā palaistus kareivjus vai vēlīnus gājējus, kas atgriežas no zirgu skriešanās sacensībām starp zaļajiem un zilajiem, viņš ar tiem diskutē par Marijas Magdalēnas sirdij tik dārgā galilejieša dievišķo vai cilvēcisko dabu.

♦

Kautiņš pie Miera altāra

Kad, nākot no Austrumiem, no Illīrijas, no Itālijas ziemeļiem, Kartafils ieradās Romā un, apbrīna pārņemts, steidzās no monumenta pie monumenta, impērija bija sasniegusi apogeju. Aiz muguras jau bija ne mazums noziegumu un zemiskuma, kas saplūda ar varenību. Nākotnē tai vēl bija divi vai trīs diženuma gadsimti. Cēzara un Augusta mantinieks, jauns, padevīgs un par spīti vairākām slepkavībām diezgan populārs imperators atstāja varu savai mātei; viņu sauca par Agripīnu un viņa bija Mesalīnas pēctece imperatora Klaudija gultā, un viņu mocīja milzu godkāre gan sevis, gan arī dēla dēļ. Dēlu sauca par Neronu.

Dēmetrijs, protams, nezināja gandrīz neka par intrigām un cīņām impērijas virsotnē. Vairāk par visu viņu nodarbināja vēl gluži svaigās atmiņas — bija pagājuši tikko divdesmit gadi kopš nacaretieša sišanas krustā — un ebreju tautas liktenis. Tas, kas viņu saistīja pie dzīves, no kuras viņš jau baidījās tikt izslēgts, jo bija tajā ieslēgts, bija liktenis, kāds tiks lemts saujiņai cilvēku, kurus Visvarenais bija izredzējis un kuram tie piederēja; šo tautiņu apdraudēja gan romieši — iekarotāji, kuriem Poncija Pilāta personā bija Jeruzalemē kalpojis, gan arī kristieši, ko viņš neieredzēja un mīlēja — iespējams, līdz neprātam — caur Mariju Magdalēnu un galilejieti.

Romā viņš maldījās, staigāja, izpētīja septiņus pakalnus, izgāja uz Apijas ceļa, apskatīja Framīniju un Salāriju, viņš šķērsoja Sabīnu kalnus un drūmo Maremmu, viņš atguva seno sarūgtinājumu. Kādā rudens vakarā pie Ara Paris —

Augusta Miera altāra — viņš ieķēpājās kautiņā gaužām muļķīga iemesla dēļ. Viņš bija viens pret trim spēcīgiem tēvaiņiem: vienu no Gallijas vai varbūt Bretaņas nākušu milzi un diviem neganta izskata, pēc ķiplokiem smirdošiem tumšmatainiem brašuļiem. Barabas skolā viņš bija iemācījies cīnīties. Viņš atbrīvojās no visiem pretiniekiem, pievārot tos citu pēc cita. Kad, pēc cīniņa vēl apstulbis, izspūris, aizelsies, ar asinīm nošķiestu seju un augumu Dēmetrijs pacēla galvu, viņš ieraudzīja vairākus vīriešus, kas stāvēja ap mazu nesamkrēslu. Nesamkrēsls bija apstājies. Vīrieši, kas bija karavīri, viņu vēroja zobodamies. Viņš raidīja tiem negantu skatienu: ne jau par uzjautrinājumu šiem muļķiem viņš bija saņēmis tik daudz sitienu un devis vēl vairāk. Nīgrums mazinājās, kad viņš ieraudzīja nesamkrēsla aizkaru mazliet pašķiramies un spraugā parādāmies roku. Roka bija balta un smalka. Tā liegi pamāja, liekot kareivjiem atkāpties, tā deva Dēmetrijam zīmi tuvoties. Viņš pagāja dažus soļus uz priekšu. Atskanēja tikko sadzirdams sievietes čuksts:

— Kāp iekšā man blakus!

Viņš nelika to sacīt divreiz, viņš aizmirsa savainotos locekļus un asinis, kas tecēja pār zodu, viņš uzreiz ierāpās nesamkrēslā, kur jauki smaržoja, un sabiezējošajā vakara krēslā ieraudzīja visskaistāko sievieti, kādu vien bija redzējis pēc Marijas no Magdalas.

♦

Zils putns zem zvaigznēm

Vai jūs vispār mīlat sievietes? — Marija jautāja.

—    Jūs man ļoti patīkat, — Simons atbildēja.

—   Ak, es gribēju jautāt — citas sievietes, sievietes vispār, — Marija neatlaidās.

—    Ko gan vīrieši bez viņām iesāktu? — Simons Fusgengers atbildēja. — Pasaule virzās uz priekšu un pastāv tāpēc, ka ir sievietes un vīrieši, un tāpēc, ka viņi rada bērnus. Jums, kas neesat mūžīgi, mīlestība aizstāj nemirstību.

—   Varbūt pienāks diena, kad sievietēm vairs nebūs vajadzīgi vīrieši, lai radītu bērnus, — Marija iebilda. — Un varbūt pienāks laiks, kad bērni radīsies paši no sevis.

—   Tas ir pilnīgi iespējams, — Simons piekrita. — Viss ir iespējams. Iespējams arī, ka mēs atstāsim šo planētu. Jūs taču zināt, vai ne, ka Zeme nav mūžīga un ka tai pienāks gals.

—    Tā ir vēsture, — Marija atbildēja, — kaut kas līdzīgs jums, kas rīko konferences.

—   Es nekad nerīkoju konferences, — Simons ļoti maigi atbildēja.

—    Nu, vārdu sakot, tiek sarīkota konference, kurā izskaidro, ka Saule nolietosies kā veca baterija, izdegs kā svece, kā pavards, kas pamazām izdziest, — apmēram četru miljardu gadu laikā, un tad uz Zemes vairs nebūs nekādas dzīvības. Tajā mirklī kāds no klausītājiem sabrūk nesamaņā. Pāris dāmu steidzas tam klāt, saslapina tam pieri, papliķē vaigus un to atdzīvina.

—    Kas noticis? — viņas jautā.

—    Vai tad jūs nedzirdējāt?

—    Ko nedzirdējām?

—    Ko sacīja runātājs.

—    Ko tad viņš tādu pateica?

—    Ka pasaule pēc četriem miljoniem gadu ies bojā.

—    Nē jel! Viņš runāja par četriem miljardiem gadu.

—    Ak tā! Un man likās — viņš minēja četrus miljonus.

Un klausītājs nomierinājies pieceļas.

—    Jā, tā tas ir, — Simons teica. — Mazliet agrāk, mazliet vēlāk, varbūt cilvēku vainas dēļ mazliet agrāk, četri miljardi vai četri miljoni — neviens jau skaidri nezina. Bet tai pienāks gals.

—   Jo labāk jums, — Marija sacīja.

—    Jā, protams… Jo labāk man… Bet cilvēki ir tik viltīgi, tik neprātīgi un viltīgi, viņi ir kļuvuši tik stipri, ka izgudros kaut ko jaunu. Viņi pārcelsies uz citu planētu, uz citu galaktiku. Vai uzbūvēs jaunu Sauli.

—    Un kā tad būs ar jums? — Marija jautāja.

—    Es nezinu, — Simons atbildēja. — Es nezinu. Ceru, ka man nevajadzēs klīst pa citu planētu, ka esmu saistīts vienīgi ar Zemi — tādu, kāda tā ir, ar senajiem stāstiem, kas ir tikpat nolietojušies kā es, kur vienīgais veids, kā sievietei radīt bērnus, ir darīt to kopā ar vīrieti. Zināt, veci cilvēki vienmēr ir mazliet konservatīvi. Gadu tūkstošiem nekas nav bijis stiprāks par universālo un tomēr ik reizi citādo pievilkšanos starp vīrieti un sievieti, ko vēlāk kārtības labad, mazliet vairāk uzsverot tās liktenību, nosauca par kaislību. Jūs, bez šaubām, zināt Dievišķās komēdijas pēdējo un visskaistāko rindu:

L'amor che move il sole e l'altre stelle.

—    Protams, — es pasteidzos apstiprināt.

—    Melis! — Marija iesaucās.

—      Cilvēkiem nekad nekas nav bijis stiprāks par šo vājību, nekas nežēlīgāks par šo maigumu, nekas egoistiskāks par šo padevību otram, nekas ilgstamāks vēstures gaitā un nekas spēcīgāks par šo pārejošo jūsmu. Manuprāt, tieši tādēļ mīlestībai ir tik daudz vietas mūzikā, dzejā, glezniecībā un teātrī. Līdz pagājušajam gadsimtam, ja jūs pēc burvja mājiena liktu pazust visam, kas saistās ar reliģiju, izzustu milzīga joma mūsu glezniecībā, tēlniecībā un arhitektūrā. Kas gan paliktu pāri no Rietumu glezniecības līdz XVIII gadsimtam, ja tajā nebūtu krustā sišanas un Svētās ģimenes? Lieciet pazust visam, kas saistās ar mīlestību un kaislībām, no mūsu grāmatām, it īpaši — no romāniem, es neteikšu, ka tad nepaliktu pāri nekas: paliktu ticība un zināšanas, pasakas, fabulas, memuāri, cilvēku piedzīvojumi, Konrādā stāsti, Tīrā prāta kritika, Gara fenomenoloģija, militārās vodeviļas, Alfonss Ailē un Kafka, gabals no Poliekta, Atalī sapnis, Bhagavadgitā un Popol Vuh, fragmenti no Dona Kihota un Gargantijas, Iliādas un varbūt arī Odisejas fragmenti, ibn Batūtas ceļojumi, — un tas jau nemaz nav tik slikti —, taču mūsu bibliotēkas pamatīgi izputinātu vētra, kas, iespējams, būtu veselīga. Jo katram zināms, ka mīlestība, kas likusi griezties zvaigznēm, ar laiku ir kļuvusi par vislielāko trulību avotu.

—   Trulību?

—    Man vienmēr ir bijusi zināma vājība pret trulumu. Un pret mīlestības stāstiem. Neizsakāmā koncerts pasaulē nekad nav apklusis. " Vai zils putns zem zvaigznēm ir neiespējamība? Taču manas acis to ir redzējušas… Nu labi, papūlies, lai tas būtu skaists stāsts Orontes dārzos." To raksta Moriss Baress, kas, šķiet, mani lāgā necieta, kādā skaistā grāmatā — "Dārzs pie Orontes". Vai esat to lasījuši?

—   Nē, — Marija atbildēja.

—    Jums vajadzētu gan izlasīt.

♦

Popejas nesamkrēslā

Leģendāri skaistā Popeja bija Rufa Krispina sieva. Rufs Krispins bija pretoriāņu prefekts.

Vairāk nekā četrus gadsimtus — no Augusta valdīšanas, kuras laikā pretoru prefekta amats tika iedibināts, līdz pat barbaru invāzijai tas tika uzskatīts par vienu no augstākajiem impērijā. Vārds praetorium sākotnēji apzīmēja galvenā komandiera telti romiešu karavīru apmetnē, vēlāk — pretora mājokli provincē. Konsulu un republikas laikā pretoriāņu vai pretoriāņu gvardes vārdu deva izlases kohortām, kuru uzdevums bija apsargāt romiešu galveno karavadoni, pretoru vai diktatoru. Republikai beidzoties, par pretoriāņiem gluži dabiski sāka saukt desmit vai piecpadsmit kohortas, kas Romā veidoja imperatora gvardi. To nometne bija nocietināta. To vara—draudīga. Impērijas pastāvēšanas laikā pretoriāņi vairākkārt deva un ņēma imperatora varu. Reiz viņi to pat pārdeva vairāksolīšanā. Pretoriāņu priekšnieks bija pretoru prefekts. Rufs Krispins, Popejas vīrs, bija pretoriāņu prefekts.

Jau Popejas māte bija ļoti skaista. Kā par nelaimi, viņā neprātīgi iemīlējās neskaitāmie imperatora Klaudija pirmās sievas Mesalīnas mīļākie. Ķeizariene deva divkāršu triecienu: vispirms viņa savu sāncensi apsūdzēja par to, ka tā ir pasakaino Lukulla dārzu īpašnieka mīļākā — šos dārzus viņa slepus iekāroja jau sen — un ka viņa kopā ar Lukullu vērpj intrigas pret imperatoru, un tā viņa Popejas māti nogalināja un sagrāba visas Lukulla bagātības. Meita revanšējās: viņa kļuva par sievu pretoru gvardes komandierim — ja gribat, varat pieņemt, ka tas bija KGB vai CIP ekvivalents, vai varbūt mazliet lielākā mērā militarizēts Fušē, vai, ja jums tā labāk tīk, — Alkapones vai Lakija Lučiāno virsnieks, kas iekārtojies Baltajā namā, un Popeja piederēja pie šaurā izmeklēto loka, kurus imperators spēja paciest. Tieši pretoriāņi pēc Klaudija nāves cēla Neronu imperatora godā. Līdz ar to Nerons pretoriāņiem gan neuzticējās, gan arī īpaši par viņiem gādāja. Savukārt pretoriāņu prefekts zināja visu par savu varenību un briesmām, kas viņam draudēja: pretoriāņi cēla tronī un gāza imperatorus, bet imperators no savas puses bija kungs pār kareivju un viņu komandieru dzīvību un nāvi, un katrs valdnieka untums varēja viņus piespiest izdarīt pašnāvību. Šajā šaurajā sabiedrībā visi cits citam glaimoja, cits no cita baidījās, kopā dzīvoja, kopā dzīroja, kopā apmeklēja teātri, noskatījās cirka asiņainās spēles un ne mirkli nemitējās cits citam neuzticēties un cits citu uzmanīt. Popeja mazliet garlaikojās. Viņa vairs nemīlēja savu vīru, ja vispār kādreiz bija to mīlējusi. Viņa alka pēc kaut kā cita, bet pēc kā? Pagaidām, kamēr nekā labāka nebija, viņa pievāca Kartafilu pie Ara Pacis.

Pār Romu jau satumsa nakts. Ar ādas aizkariem cieši aizsegtajā nesamkrēslā, pretoriāņu gvardu ielenkta, viņa sajuta baudu, ko jo asāku vērta briesmas. Viņa atklāja kaut ko tādu, ko vēl nepazina.

♦

Romas krišana

^Beigas sākās ar Alarihu. Līdz viņam romieši vēl varēja domāt, ka nemieri, barbari, kristieši, zaudēti kari, imperatoru muļķība vai nekaunība ir tikai grūts brīdis, kas jāpārlaiž, un ka Mūžīgā pilsēta atgūs savu diženumu un pastāvēs mūžīgi, kā vienmēr ir pastāvējusi. Sabiedrībām, tāpat kā cilvēkiem, nekas nav grūtāk, kā nojaust, vai noriets un nāve būs jāpiedzīvo jau rīt, vai viņi varēs pagaidīt vēl dažas stundas, dažas dienas, dažus gadus, dažus gadsimtus. Kristieši nešaubījās par pagānu Romas neizbēgamo krišanu, bet ļoti daudzi cieši jo cieši ticēja, ka arī pasaule vairs sevišķi ilgi nepastāvēs, ka Pastarā diena ir tuvu un Kristus savā slavā un visvarenībā drīz vien ieradīsies Josafata ielejā. Daudzi tradīcijās sakņoti dzejnieki un valstsvīri juta vienīgi nicinājumu pret histēriskajām vīzijām un no Apokalipses ņemtajām pasaciņām: leģioni vēl bija vareni, un pilsēta joprojām bija mūžīga.

Alarihs piederēja pie aristokrātiskās balthu dzimtas, kas vestgotu tautai bija devusi daudzus karaļus. Viņš bija dzimis kaut kur Donavas deltas apvidū. Imperators Teodosijs Lielais, kas bija apvienojis Austrumus un Rietumus un impēriju pirms sabrukuma apveltījis ar pēdējo spožumu, bija spiests ar Alarihu rēķināties un neskopoties ar viņa godināšanu. Alarihs to izmantoja, lai iebruktu Trāķijā, apdraudētu Konstantinopoli, izpostītu Grieķiju, ieņemtu Itāliju un sagrābtu Romu. Bija pagājuši gandrīz tieši astoņi simti gadu — kopš gailu iebrukuma 390. gadā —, kad Mūžīgā pilsēta nebija piedzīvojusi ienaidnieka iebrukumu.

Romas krišana satricināja ne tikai impēriju, bet arī pasauli. Tā sacēla milzīgu troksni. Visi juta: kaut kas, kas bijis dižens, patlaban beidzas, un vēsture turpinās uz jauniem pamatiem. Konservatīvi un pesimistiski noskaņotie apsūdzēja kristietību, ka tā vājinājusi impēriju un pasteidzinājusi tās norietu. Viņi apgalvoja: ja Roma būtu palikusi uzticīga saviem dieviem un tradīcijām, ta būtu glābta. Atbildot uz šim žēlabām un satriekto pagānu sarūgtinājumu, svētais Augustīns Ziemeļāfrikā — Hiponā netālu no Bonas uzrakstīja vienu no visu laiku lielākajām gramatām: Dieva pilsēta. Pirms viņš ķērās pie labā un ļaunā problēmas un pasaules radīšanas, viņš izskaidroja ne vien to, ka kristietība ne vismazākajā mērā nav vainojama Romas nelaimēs, bet ka Romai — varenības un lepnības pilsētai — tā vēl ir veiksme, ka to iekarojuši kristieši, kas visus savā ceļā neapslepkavo, kas cieni dzīvību, baznīcas atmiņas par slavu un reliģiju. Kristītā barbara un ariānieša Alariha, pagātnes sagrāvēja un nākotnes iejundītāja, uzvara pār tradīciju Romu ir pamats kapitālajam darbam, kas gadu simteņiem ietekmēs kristietības vēsturi: pirmā grāmata ir iespiesta Itālijā Subjačo 1467. gadā un saucas Dieva pilsēta.

Romas kapracis bija neizglītots barbars, kuru fascinēja kultūra. Viņš sapņoja nevis par dārgumu un tradīciju iznicināšanu, bet par to piesavināšanos. Viņš bija saaicinājis pie sevis romiešus, gaiļus, grieķus, bizantiešus, kas viņu apžilbināja ar savām zināšanām, savu gaumi un spēju orienteties skaistumā. Uzaicināto vidu bija Dēmetrijs — bizantiešu gramatiķis un retors, par kuru vislabāk informētie — un tie kā vienmēr kļūdījās — sačukstējās, ka viņš istenibā ir romietis, ka viņš kalpojis impērijas leģionos un ka viņu sauc par Kartafilu.

—    Vai tu esi romietis? — Alarihs viņam vaicāja.

—    Protams, nē, — Dēmetrijs atbildēja.

—    Es tev ticu, — Alarihs atbildēja.

—    Tu dari pareizi, — Dēmetrijs teica. — Es esmu žīds.

Alarihs raudzījās viņā. Vestgotam ebrejs bija kā no citas

pasaules nākusi būtne, kā neiespējama radība, kaut kas līdzīgs leģendas briesmonim.

Dienu pirms ieiešanas Romā Alarihs, kad bija pieņēmis aplenktās pilsētas sūtņus un apsolījis viņiem žēlsirdību, lika iesaukt Dēmetriju savā telti. Patlaban gatavojās milzīgs notikums. Barbars vēlējās aprunāties ar cilvēku, kura gudribu atzina jo daudzi.

—   Es jūtu sevi kaut ko tādu, kas mani mudina neatstāt no Mūžīgās pilsētas ne akmeni uz akmens.

—    Ko tad tu atstāsi romiešiem, kuri ir valdījuši pār pasauli? — retors jautāja.

—   Dzīvību, — Alarihs atbildēja.

Dēmetrija prātu nelika mierā milzīgās, izpostītās pilsētas. Viņš atcerējās Neronu un Romas ugunsgrēku, atcerējās, ka Tits nopostīja Jeruzalemes templi. Iespējams, viņš no postīšanas un slepkavošanas bija noguris. Iespējams arī, ka dvēseles dziļumos, pašam neapzinoties, viņu bija pārņēmis žēlums pret grūstošo diženumu, ko viņš tik ļoti bija ienīdis un tik ļoti apbrīnojis un kam beidzot bija atriebies. Viņš mēģināja atrunāt Alarihu no Romas nopostīšanas.

—   Ja es atstāšu pilsētu neskartu — kā tad es iezīmēšu uzvaru, kā iezīmēšu savu gaitu?

—   Ar tikko manāmu un izcilu žestu, kas uz visiem laikiem ierakstās cilvēku atmiņā daudz spēcīgāk nekā laupišana un dedzināšana, — Dēmetrijs atbildēja.

—   Ko tu iesaki? — Alarihs ar zināmu neuzticību jautāja.

—   Izbeigt kaut ko tādu, kas ir pastāvējis vienmēr. Tu nevis postīsi, kā dara pilnīgi visi, bet izdarīsi kaut ko jaunu, kas paliks gadu simtos: tu uguni nevis iedegsi, bet nodzēsīsi.

Un tā Alarihs 410. gada vasarā, pēc Ahasvēra padoma atsacījies pārvērst Romu pelnos, tā radot arī Augustīna grāmatas Dieva pilsēta pamatu, nodzēsa svēto uguni, ko vestālietes

bija dedzinājušas Romā vairāk nekā tūkstoš gadu.

♦

Svētā Augustīna pūdelis

Marija gribēja atgriezties Skjavoni krasmalā kopā ar Simonu Fusgengeru un apskatīt Vitores Karpačo gleznoto svētā Augustīna portretu. Viņa ilgi stāvēja pie gleznas un klusēdama tajā lūkojās, kaut gan pirmo reizi kopā ar mani smiedamās bija ievērojusi vienīgi mazu, sprogainu sunīti, kas sēdēja kreisajā pusē pie baznīcas tēva kājām, un gleznotājs viņu bija iemūžinājis mirklī, kad dievišķā gaisma, kas sastindzina cilvēkus un lietas — pat balto pūdelīti, ko bija pārsteidzis un satriecis tik milzīgs gods, — plūda pa logu labajā pusē, lai pavēstītu Augustīnam svētā Jeremijas — Bībeles tulkotāja un viņa kolēģa un sāncenša cilvēku un Dieva zinībās — nāvi.

—    Tad tas ir viņš? — Marija beidzot jautāja.

—    Tas ir viņš, — Simons Fusgengers atbildēja. — Tas ir un nav viņš. Viņš nepavisam nav līdzīgs tēlam, kas ir jūsu acu priekšā, un es varu apgalvot, ka dekors arī nepavisam neatbilst laikmetam. Nedz tērps, nedz krēsls, nedz galds, nedz grāmatplaukts, nedz bārda nepieder Augustīnam.

—    Un kur tad tas viss radies, ja nav radies no Augustīna? — Marija jautāja.

—   Tas, protams, nāk no Karpačo. Vai vismaz no viņa laika. Izkļūt no sava laika ir tikpat neiespējami kā izkļūt no sava ķermeņa. Mēs esam daudzu lietu gūstekņi, bet pirmām kārtām mūs tur gūstā laiks, kurā rosās mūsu brīvība vai vismaz mēs ticam, ka tā rosās. Karpačo ģenialitāte nepastāv pagātnes atdzīvināšanā, to nespēj atdzīvināt neviens. Ģenialitāte ir liecināt nākotnei par savu tagadni. Jūsu priekšā ir renesanses humānista darba kabinets. XVI gadsimta cilvēks, kas tēlo IV gadsimta cilvēku, var to izdarīt tikai ar XVI gadsimta līdzekļiem. Palūkojieties uz griestiem — tie ir kasetgriesti. Palūkojieties uz grāmatām — tās ir renesanses grāmatas. Karpačo iet pat mazliet par tālu: viņš glezno ne vien statuetes un skaistumnieciņus, ko būtu varējis veidot tikai Donatello vai Benvenuto Čellīni, bet pāris soļu no svētā Augustīna piekar pie griestiem lielisku gredzenveida debesu sfēru, kas jau izskatās ļoti zinātniska. Protams, palīgā ir ņemta atmiņa un iztēle, un tās ir darījušas, ko varējušas, un tomēr tā ir sava laikmeta atmiņa un iztēle. Karpačo gleznās bieži valda austrumnieciska gaisma un nekustība. No tā varētu secināt, ka gleznotājs ir apmeklējis Konstantinopoli un Svēto Zemi. Turpretī te jūs redzat interjeru, kurā valda zināms mājīgums, kurš ir ļoti spodrs un gandrīz vai flāmisks. Viss ir lieliski iekārtots un nospodrināts, ar nišām un mēbelēm īstajās vietās, kur ir ērti iekārtoties. Tas tāpēc, ka Karpačo pārsteidza holandiešu glezniecība. Viņu var ļoti labi ietekmēt Venēcija, Konstantinopole, Flandrija, Jeruzaleme. Turpretī viņam, tāpat kā jums, tāpat kā mums visiem, ir liegts atkāpties laikā un atdzīvināt svēto Augustīnu tādu, kāds viņš tiešām bija. Telpa un forma ir cilvēka varā, bet laiks ir viņa nespējas forma.

— Starp dažādiem laikmetiem tomēr pastāv saites. Jūs neesat vienīgais, kas mūs saista pie pagātnes. Mēs pat aizvien vairāk un vairāk uzzinām par arvien senāku un senāku vēsturi. Ar izrakumiem, ar filmām un televīziju mēs sākam nojaust, kā cilvēks ir kļuvis par cilvēku. Pat es tīri labi zinu, kā dzīvoja Nerons, Alarihs, Fridrihs II, Kristofors Kolumbs, kā viņi ģērbās un kādi izskatījās. Pat es, kas nezinu neko, neiztēlojos Šatobriānu līdzīgu Petronijam vai Ponciju Pilātu līdzīgu spāņu renesanses laika inkvizitoram. Pat bez jūsu palīdzības mēs viņus atšķiram citu no cita, un mums ir priekšstats par viņu valodu un stāju.

—    Mēs viņus izsapņojam. Protams, mēs balstāmies uz liecībām un dokumentiem. Bet vienīgais, ko varam darīt, ir viņus iztēloties apmēram tāpat, kā iztēlojamies leģendu un romānu varoņus un fantāzijas tēlus, kuri nekad nav eksistējuši.

—     No viena iekarotāja uz otru, no gleznotāja uz vēsturnieku, no antīko laiku filozofa uz mūsdienu romānistu sniedzas saites, kas sasienas. Augustīns raksta par Alarihu, kas varbūt sapņo par Cēzaru vai Augustu, Karpačo glezno Augustīnu, un Sartrs — redzat, es to atceras — izskaidro Karpačo un salīdzina to ar Tintoreto. Starp gadsimtiem nepaceļas Ķīnas mūris. Cilvēki mirst, un viņi atceras.

—    Viņi atceras, jā, viņi atceras… Bet atmiņas nav nekas cits kā sava veida iztēle, kas balstās uz realitāti un ko bloķē vēsture. Ikviens rada pats savu vēsturi, ikviens izgudro savu realitāti. Jūs taču zināt, ka ir tik Cēzaru vai Augustu, cik ir vēsturnieku, ka Franču revolūcija nav vienāda, ja tā skatīta no dažādām pusēm, un ka Kārlim Lielajam nebija bārdas. Nekas nav grūtāk kā atrast pagatni, tās neatkartojamo smaržu, tās gaitu, tās noslēpumus. Mums ir grūti atcerēties pat to, ko paši esam redzējuši un pazinuši. Kā gan lai mēs atcerētos to, par ko stāsta grāmatas, izrakumi, tradīcijas, liecinieku hronikas un memuāri — arī tiem ir katram savs viedoklis. Mēs savu pagātni izgudrojam. To pašu dara Karpačo, kad glezno Augustīnu kā renesanses mūku, kas mazliet atgādina kardinalu, fiāmiskā kabinetā venēcieša redzējumā.

—    Bet jūs… — Marija iebildās.

Es paskatījos uz viņu. Viņa aprāvās.

—    Bet es? — Simons pārjautāja.

—     Bet kad jūs, — Marija turpināja,— atceraties Neronu, Alarihu, senlaiku Venēciju…

—     Es daru tāpat kā visi, — Simons teica, — es izgudroju, bet — ar atmiņām.

Viņš mirkli vilcinājās.

—       Manuprāt, šī ir pirmā reize, kad tik brīvi izsakos. Tiem vajadzēja būt jums un tai vajadzēja būt Venēcijai — tas ir, vienai no salām, kurā ir vairāk burvestību nekā Circejas un Prospero salās —, galantie svētki, vienīgā vieta virs zemes, kurā ir tik maz no zemes. Te, kopā ar jums, mans priekšstats par Alarihu, par Neronu, par Ponciju Pilātu, par Simonu no Kirēnes daudz neatšķiras — tā man šķiet — no jūsu priekšstata par Staļinu, Petēnu, Mao, par ģenerāli de Gollu — par visām personībām, ar kurām esat bijuši tuvi — daudz tuvāki nekā es ar visiem saviem dižajiem vīriem —, jo jūs pa laikam, jādomā, ieskatāties avīzēs un televīzijā. Nekad vēl pasaule nav bijusi tik tuva ikvienam no mums.

—   Zināt, — Marija teica, — Petēns man ir kaut kas pavisam tāls. Bet es nevaru saprast, kā jūs spējat atcerēties tik daudzus notikumus un tik daudzas sejas un neapjukt…

—    Es nemaz neesmu tik vecs, — Simons teica, — es…

—    Ak Dievs! — Marija iesaucās.

—   Nepavisam ne, — Simons turpināja. — Nepavisam ne— to varu apgalvot. Ir daudz cilvēku, kas nodzīvo simt gadu. Iedomājieties divdesmit cilvēku, kas cits pēc cita būtu nodzīvojuši tādu mūžu. Simt cilvēku: tas nemaz nav tik daudz. Tiem pilnīgi pietiktu vietas šajā mazajā Svētā Jura skolā, kur mēs aplūkojam Karpačo. Un viņi par visiem būtu redzējuši tikpat daudz, cik esmu redzējis es.

—   Es mēģinu iztēloties… — Marija teica.

—    Ikviens no jums jau gūst laika pieredzi, tā ritms mainās īsajā mūža posmā. Kad cilvēks ir jauns, mēnesis liekas pagaistam tālā nākotnē. Jo vecāki kļūstat, jo straujāka kļūst nedēļu, mēnešu, gadalaiku un gadu gaita ap jums. Sirmgalvim pavasaris un ziema seko viens otram ātrāk, nekā bērnībā cita citai sekoja dienas. Gadalaiki tikko ir pagājuši, kad tie jau atkārtojas. Tas pats ar mani notiek gadu un gadsimtu gaitā. Es redzu slīdam garām pasaules, kaislības, ticības un reliģijas. Es redzu svētumu izgaistam, jaunumus novecojamies, progresu pārvēršamies par rutīnu, domas vēršamies atpakaļ un ar sajūsmu atklājam to, ko atmetušas pirms trīsdesmit gadiem, jo tas kļuvis apnicīgs vai pretīgs Viss ripo un gāžas, viss iznirst un pazūd brīnumainā ātrumā. Dāmu ceļš, ulāni, krinolīni, diližansi — tas viss jau ir tālu. Barbaru iebrukumi, Tita nopostītais Salamana templis, Romas impērijas sākumi nav daudz tālāk. Tas ir tā, it kā jūs salīdzinātu vakar notikušo ar notikumiem pirms dažiem gadiem, ar Zudušo laiku meklējot vai Hitlera galu. Protams, tā ir cita pasaule. Un tomēr — joprojām tā pati.

—   Jā, tad nu iznāk, ka jūs tiešām esat jauns cilvēks.

—   Vai tad jūs par to šaubījāties? — Simons jautāja.

♦

Lukulla dārzi

Šķiet, viņa mani milēja, cik vispār spēja mīlēt. Es biju vai traks pēc viņas. Viņai bija visskaidrākā seja, vispareizākie sejas panti — es daudz viņā raudzījos. Kuplie dzintarkrāsas mati garās cirtās glaudās ap kaklu. Lielās, dzidrās acis dzirkstīja. Viņa nemitīgi smējās. Šī jautrība, šī skaidrība savienojās ar vistrakāko pārdrošību. Viņa uzdrīkstējās visu. Viņa nebija tik nežēlīga kā Mesalīna, jo viņai patika jautrība. Viņa nebija tik varaskāra kā Mesalīna, jo alka baudas. Pirmoreiz, kad ieraudzīju viņu pie Ara Pacis saulrietā, kareivju ielenktajā nesamkrēslā — tie, taisnība, bija viņai dziļi padevīgi un tādā vai citādā veidā viņa bija nopirkusi to klusēšanu —, es viņai devu visu iespējamo baudu.

Viņa pati vēlējās mani satikt atkal. Viņa vairs nevarēja paciest savu pretoriāņu prefektu. Viņa to vēl izmantoja. Ar viņas un prefekta starpniecību es nonācu pie pretoriāņiem. Es pratu cīnīties. Viņi mani pieņēma. Kļuvu par leģionāru visslavenākajā kohortā. Naktī es bieži gāju pie viņas. Viņa mani gaidīja. Vispirms satiku kalponi, kas pārliecinājās, ka ceļš ir brīvs. Divas vai trīs reizes vajadzēja atkāpties, jo Rufs Krispins negaidot bija atgriezies vai arī gan viņam, gan viņai nakts vidū bija steidzami jāierodas pie imperatora, kas vēlējās spēlēt lautu vai deklamēt dzejoļus, vai jautrā sabiedrībā noskatīties, kā izpilda nāvessodu kādam aiz izbīļa stīvam nabaga velnam, un abiem pakaļ tika sūtīts Tigelīns vai Petronijs — elegances šķīrējtiesnesis un baudu superintendants. Ja nekādu šķēršļu nebija, kalpone mani aizveda līdz Popejas guļamistabai, kur viņa nepacietīgi staigāja šurpu turpu. Turēju rokā kasku ar spalvu pušķi, biju ģērbies pretoriāņu kohortu uniformā ar bruņām un ādas zābakiem. Laikam jau tas viņu uzbudināja. Viņa bija gandrīz kaila. Gandrīz kaila, bet ne pavisam kaila. Viņa lieliski pārvaldīja suģestēšanas mākslu, caurspīdības un atkailināšanās mākslu. Viņa grozījās man apkārt. Viņa mani kairināja. Viņa spiedās man klāt, pēc tam — liedzās. Viņa nokrita pie maniem ceļiem, viņa mani apskāva, piespieda galvu pie mana vēdera. Es viņai norāvu drēbes. Viņai tas patika. Viņa kliedza. Es viņai aizspiedu muti. Viņa mani sakoda līdz asinīm.

Kalpone, kas mani veda pie viņas, laikam bija verdzene vai pārdrošniece — tā bija ļoti tumšiem matiem un ādu un dīvainu smaidu. Pāris reižu es jokodams, pirms iegāju pie Popejas, piekļāvu viņu sev klāt. Popeja mūs redzēja. Viņa man jautāja, vai meitene man patīk.

—    Mazāk nekā tu.

Tā bija taisnība.

—    Ja viņa tev patiktu…

—   Ja viņa man patiktu?…

—    Viņa man arī tīri labi patiktu.

Divata, trijatā, reizēm četratā vai sešatā mēs piedzīvojām neaizmirstamas naktis. Un tad, kad pēc mīlestības palikām divi vien, kad bijām pārāk noguruši, lai darītu ko citu, sākām sarunāties. Viņa man stāstīja, kas notiek imperatora pili; galu galā es par Ncrona galmu zināju tikpat daudz, cik zināja elegances likumdevējs, — par asiņainiem svētkiem, par nebeidzamām dzīrēm Lukulla dārzos vai Palatīna nogāzēs, kur visi, pirms galīgi apreiba, pierijās ar pildītām gaiļu sekstēm un Apikija gaumē medū ceptām fazānu un pāvu mēlēm, par imperatora deklamēšanas māniju — viņa vārsmām aplaudēja pērkonīgi —, par Tigelīnu, par Otonu, pat pašu Petroniju, par Nerona tuvāko loku.

Jau pirms kāda laika, vēlēdamies atbrīvoties no sāncenša un laupīt mātei šantāžas iespējas, Nerons bija noindējis Britaniku — redziet, cik te nepieciešams Rasins —, kuram bija lielākas tiesības uz impērijas troni nekā Neronam. Popejas gultā es kļuvu par liecinieku sabiedrisku un privātu lietu paralēlajai norisei. Popeja alka pēc godinājumiem un, galvenais, pēc baudām, viņai Rufs Krispins bija apnicis līdz kaklam, jo, par spīti lielajai varai, viņš likās pārlieku apkrauts ar darbiem un par maz slavens. Lai vairāk tuvinātos pasaules valdniekam, kura nežēlība, sliktā gaume un izrādīšanās publikai viņu fascinēja, — viņa metās — vai varbūt viņu iemeta pats Nerons — Otona skavās; tas bija resns, rupjš tēviņš, diezgan gļēvs, greznības pazudināts un parādos iestidzis, taču kopā ar Tigelīnu — imperatora tuvākais draugs.

—   Vai jūs bijāt greizsirdīgs? — Marija mirdzošām acīm, uz priekšu paliekusies, ļoti ātri jautāja ar pārdrošību, kas mani bezgala pārsteidza.

—    Kā gan es varēju būt greizsirdīgs uz Popejas izrādi, ja pats to biju sarīkojis? Es vairāk biju padomdevējs, inscenētājs un impresārijs nekā mīļākais. Uzdrošinos sacīt, ka, pateicoties man — un viņa nav vienīgā —, Popeja sasniedza sava laika virsotnes. Es gulēju ar Popeju, es glāstīju viņas krūtis un kājas ne reizi vien, un no rīta mēs nespējām neko aiz noguruma vai zināmā mērā ari aiz laimes. Mēs viens otram čukstējām neprātības, mēs zobojāmies paši par sevi. Nedz viņai, nedz man nevarēja būt ne runas par kopdzīvi, vēl mazāk — par precēšanos. Viņa vēlējās greznību un visas baudas. Es nebiju aizmirsis iemeslu, kura dēļ ierados Romā: gribēju palīdzēt saviem brāļiem ebrejiem atbrīvoties no iekarotājiem, gribēju atriebties Romai, kurai tik ilgi biju kalpojis. Šo noslēpumu nebiju uzticējis nevienam, pat ne Popejai. Man šķita, ka visdrošākais ceļš ir dot Popejai — un arī saņemt no viņas — iespējami daudz baudu un tuvināt viņu imperatoram un absolūtajai varai.

Rufs Krispins pazuda no skatuves, kur tikko bija parādījies. Popeja apprecējās ar Otonu. Un tad viss sarežģījās.

♦

Stāsts par kādu mīlestību

SAvāds šausmīgs laikmets! —

Marija iesaucās.

—   Tie visi ir cits cita vērti, — Simons teica.

—    Vai jums tā liekas? — Marija jautāja. — Manuprāt, ir debešķīgi laikmeti, un ir drūmi laikmeti.

—    Es brīžiem domāju, — Simons teica, — vai vēsture, tāpat kā dzīve, to vien nedara kā pūlas atjaunot līdzsvaru. Manuprāt, tas ir Oldoss Hakslijs, kas apgalvo, ka visu eksistenču, visu laimju un nelaimju summa galu galā ir vienlīdzīga. Vislielākajās nelaimēs ielavās drusciņa laimes — un tad jo spožāka. Turpretī laime… laime nolietojas tik ļoti, ka pati sevi iznīcina. Ir jāsagaida, kad tā pagaisis, lai saprastu, ka tā ir bijusi. Es ceru, ka reiz tiks sarakstīta jūtu vēsture, pirmām kārtām — laimes vēsture. Tajā atklātos daudz pārsteidzoša.

—   Nu, zināt, man šķiet, ka jūsu Hakslijs nav apveltīts ar veselo saprātu, — Marija teica. — Katram zināms, ka ir gan laimīgāki, gan nelaimīgāki mūži. Un arī vairāk un mazāk apskaužami vēstures posmi.

—   Es par to neesmu pārliecināts, — Simons atbildēja. — Manuprāt, visam gan dzīvē, gan vēsturē ir savas kompensācijas.

—   Es jums atstāju jūsu kompensācijas. Un es jums tiešām novēlu laimi iziet cauri visiem saviem gadsimtiem.

—    Marij! — es paklusām iesaucos.

—    Liec mani mierā! — Marija atcirta. — Simons ļoti labi zina, ka neesmu gribējusi viņu sāpināt.

—    Jūs mani nesāpināt, — Simons teica. — Varbūt jūs esat pirmā, kas mani tik maz sāpina…

—    Es tikai gribēju sacīt, ka nevēlētos dzīvot melnā mēra laikā. Man negribētos būt romietei barbaru lielo iebrukumu laikā. Vajadzētu būt veļas šuvējai, dejotājai vai grāfienei Parīzē astoņpadsmitā gadsimta vidū. Vai dzīvot laukos netālu no Londonas nākamajā gadsimtā. Vai vīrietim vismaz nebūtu sapnis dzīvot Perikla Atēnās? Un jūsu Nerons ir pretīgs briesmonis.

—    Viņš nemaz nav daudz lielāks briesmonis, kāds bija Ķīnas imperators, kā feodālo laiku senjors, kā lielākā daļa no tiem, kuri, lai kas viņi būtu, ir iemantojuši drusciņu varas. Es jums pastāstīšu kādu notikumu…

—   Vēl kādu! — Marija iesaucās. — Kā būtu, ja mēs vispirms pabeigtu stāstu par Popeju?

—   Nē, nē, — Simons sacīja. — Joprojām ir runa par sievietēm un vīriešiem un par to, kā viņu kaislības iejaucas vēsturē. Jūs redzēsiet: liekas, ka tas ir citādi, bet īstenībā tas ir viens un tas pats.

—    Vai stāsts būs tikpat drūms?

—    Tikpat drūms, — Simons sacīja. — Tikpat neaizmirstams. Tas ir stāsts par mīlestību.

—    Stāsts par mīlestību? — Marija pārjautāja. — Ak tā, tad stāstiet gan!

Viņa mazliet sapurinājās kā jauns suns un ērti iekārtojās,

nolikusi galvu uz maniem ceļgaliem.

♦

Natalī jaunkundze

Vai jūs Parīzē pazīstat Laborda ielu? — Simons jautāja Marī.

—    Laborda ielu? Parīzē?

—    Parīzē, — Simons apstiprināja.

—    Protams, — Marija sacīja. — Svētā Augustīna baznīcas, Malezerba bulvāra un Osmana bulvāra tuvumā.

—   Tā nosaukta kādas franču ģimenes — Labordu ģimenes vārdā. Patiesību sakot, viena viņu dārznieka vārdā. Vai, teiksim, dārznieka palīga vārdā. Es vedu zemi. Es ārdīju mēslus. Skraidīju pa dārzu ar maisu uz muguras. Mēs būtu varējuši satikties: tas bija tieši tas laiks, kad jums gribētos būt veļas šuvējai, dejotājai vai grāfienei.

Bosas Irepuā — Merevilas pilī, kilometrus divdesmit uz dienvidiem no Etampas netrūka nedz dejotāju, nedz grāfieņu, nedz veļas šuvēju. Marķīza kungs bija dzimis Spānijā. Viņš bija apmeties Bajonā. Viņš bija kļuvis par baņķieri un galveno nodokļu ievācēju. Viņam piederēja miljoni. Viņš bija kulturāls, liberāls, iecietīgs un ļoti laipns. Viņš bija aizdevis naudu karalim septiņu gadu kara laikā un arī amerikāņiem, lai viņi varētu atbrīvoties no angļiem. Bagātos nekas nepadara tik lielā mērā vēl bagātākus kā naudas aizdošana. Viņi to atgūst simtkārtīgi. Bagātība cilvēku padara valdzinošu. Marķīzs Labords — aiz pateicības karalis baņķieri bija padarījis par marķīzu — bija ļoti valdzinošs. Viņam bija nevainojama gaume, un viņš mīlēja skaistas lietas. Tas bija skaistuma amatieris, celtnieks, mākslinieks. Viņš nopirka Merevilas pili un lika, lai parku uzzīmē gleznotājs Ibērs Robērs. Vai pazīstat Ibēru Robēru?

—   Vai drupas? — Marija iedrošinājās atbildēt.

—   Bravo! — Simons teica. — Iztēlotas drupas. Antīki monumenti un gleznieciskas ainavas. Izkliedēta gaisma. Pirmsromantisma melanholija klasiskās dekorācijās. Tādu gaumi viņš bija iemantojis Romā, kur viņu uzaicināja Luija XV vēstnieks pie pāvesta Bonifācija XIV — nākamais hercogs de Šuasels, kas arī bija pilnīgi neatvairāms liberālis, ateists, brīvdomātājs un zinātnieks, un liels skaistuma mīļotājs. Bet ar skaistumu ir tā, ka vispirms ir vajadzīgi vergi, lai tas varētu rasties. Mūsu mīļotajai kultūrai tik dārgie pieminekļi ir neatklāti slepkavas. Akropole, piramīdas, Lielais Ķīnas mūris un Versaļa, Lielā Mogola pils Faterpursikrī ir nogalinājuši tikpat daudz cilvēku kā lielā bada gadi un kari. Sākumā šīs celtnes devušas viņiem iespēju dzīvot, pēc tam — nonāvējušas. Merevila bija nogalinājusi mazāk nekā Heopsa vai Teotihuacana piramīda. Bet tur bija saimnieku pasaule un vergu pasaule. Es pazinu gan vienu, gan otru. Vismaz tajā laikā es piederēju pie vergu pasaules.

Marķīzam de Laborda kungam, manam saimniekam, kuru biju redzējis tikai pa gabalu augstu senjoru un galmadāmu ielenkumā, bija burvīga meita. Viņa bija dzimusi visādai laimei. Viņu sauca par Natalī.

Vairākas reizes satiku Natalī jaunkundzi. Tolaik viņa bija tajā nenoteiktajā vecumā, ko mūsdienās bieži rāda Baltusa gleznas: viņa vairs nebija meitene, bet nebija arī vēl jaunava. Viņa pastaigājās pa parku, turēdama virs galvas saulsargu. Viņa devās medībās ar bisi rokā. Viņa dejoja, piedalījās piknikos, valdzināja vikontus, baronus un marķīzus. Viņa valdzināja izbraukuma sulaiņus un fermas puišus.

—   Vai viņa jūs savaldzināja?

—   Viņa bija skaista, — Simons atbildēja. — Viņa nemaz nebija tāda muļķe, kā jūs varbūt iedomājaties. Es neapgalvošu, ka mēs abi Ibēra Robēra izplānotajās Merevilas parka alejās būtu uzveduši ģenerālmēģinājumu Lēdijas Četerlejas mīļākajam vai mēģinājumus Losey Go-Between. Tomēr divas vai tris reizes viņa apstājās man blakus, bet es turēju cepuri rokā. Viņa ar mani runāja laipni — tā bija izdaudzinātā kungu laipnība —, viņa mani izjautāja par to, ko daru un — es neticēju savām ausīm — par to, vai man kaut kas nav vajadzīgs, vai esmu laimīgs. Jā, viņa par to bija norūpējusies, tas bija laiks, kad dāmas pievērsās aitu ganiem, kad dārznieku palīgiem vajadzēja būt laimīgiem.

Viss notika, kā bija jānotiek. Dažus gadus pēc tam, kad nopirka Merevilas pili, marķīza kungs apprecināja meitu ar vikontu Šarlu de Noaju. Viņai bija tieši piecpadsmit gadu. Vikonts de Noajs piederēja pie vienas no slavenākajām karaļvalsts dzimtām. Viņš bija prinča de Puā dēls, viņš gatavojās kļūt par Mušī hercogu. Tolaik sevišķi aristokrātiskas ģimenes ne tikai mainīja zemes, kā citi maina kreklus, bet varēja ari izvēlēties starp daudziem vārdiem un tituliem: Puā, Mušī un Noaji bija viena un tā pati ģimene. Pēc diezgan sarežģītas sistēmas titulus sadalīja starp ģimenes galvu, vecāko dēlu un jaunākajiem. Vikonts de Noajs bija tikpat jauns, tikpat skaists, tikpat bagāts un valdzinošs kā Natalī de Laborda. Tā bija tīrā pasaka. Viņa vikontu kaislīgi mīlēja.

♦

Popejas kronēšana

Popeja vēl nebija kļuvusi par sievu imperatora draugam Otonam, kad jau sāka patikt Neronam. Viņa tam patika līdz neprātam. Tolaik Nerons bija vēl pavisam jauns cilvēks: viņam tik tikko bija palikuši divdesmit gadi. Viņš bija tikai sešpadsmit gadus vecs, kad māte Agripīna, lai dēlu vēl vairāk tuvinātu tronim, lika tam apprecēt Oktāviju — Britanika māsu, Klaudija un Mesalīnas meitu, kurai tolaik bija divpadsmit vai trīspadsmit gadu. Tukls, smagnējs, mazliet atbaidoši vīrietīgs, ļumīgs adēts un neapšaubāms neglītenis, viņš dzīvoja pastāvīgās bailēs, kuras kopā ar nežēlību un infantīlu sentimentalitāti mudināja viņu mīlēt un nogalināt draugus. Viņš neprātīgi aizrāvās ar mākslu, ar estētiku un skaistumu, uz kura pamatiem sapņoja nodibināt jaunu un asiņainu kārtību. Popeja viņu apbūra. Ļoti drīz viņa kļuva par Nerona mīļāko. Kartafils joprojām bija turpat ēnā — Rufa Krispina uzvarētājs, viņš manipulēja ar Otonu, kas neko nenojauta, un ar Popejas, viņu skaistās kopīgās mīļākās, starpniecību bija pavisam tuvu imperatoram, kuru vēl nepazina.

Kādā jaukā dienā Nerons, kas juta lielu un pat sirsnīgu draudzību pret savu favorītu, palūdza, lai Otons viņam atdod Popeju. Otons bija diezgan liela niecība, bet mīlēja Popeju. Viņš atsacījās. Viss galms aizturēja elpu. Petronijs uzjautrinājās no visas sirds. Burs un Seneka, kas vēl bija dzīvi, prātoja, vai viņiem tiešām vajadzētu atzīt vēl vienu noziegumu, ko pašu cildenie principi klusējot nosodīja. Kartafils, kam kļuva žēl

Otona, klusām ieteica Popejai elegantu atrisinājumu: Nerons iecēla Otonu par Luzitānijas pārvaldnieku Spānijas galējo rietumu apgabalos. Otonam nebija izvēles. Viņš rīkojumu pieņēma un devās projām bez Popejas uz Emeritu Augustu, ko mūsdienās sauc par Meridu.

Agripina ļoti drīz noprata, kādas briesmas viņai draud no Popejas. Popeja uzreiz uztvēra Agripinas jūtas. Viņa pamudināja Neronu nogalinat māti, kurai viņš bija pateicību parādā par visu, un, atbrīvojusies no Agripīnas, atbrīvojusies no Bura, drīz atbrīvojusies ari no Senekas, atbrīvojusies no Rufa Krispina, beidzot atbrīvojusies no Otona, kad Tigelins bija iecelts par pretoriāņu prefektu, viņa pēc Kartafila padoma palūdza Neronam, lai viņš atbrīvojas ari no Oktāvijas. Oktāvija tika izsūtīta uz mazo Pandaterijas saliņu pretī Kūmai un, tāpat kā daudzi citi, saņēma pavēli pārgriezt vēnas, sēžot vannā.

—    Kādas šausmas! — Marija iesaucās.

—    Es neesmu svētais, — Simons teica.

Nerons apprecēja Popeju. Tie bija nepieredzēti svētki. Pēc daudziem gadsimtiem Venēcija tie vēl iedvesmoja pēdējo madrigālistu un polifonistu, pirmo garajā lirisko operu komponistu virknē — to, ko tolaik sauca par dievišķo Monteverdi. Pūlī, kas sajūsmā noklausījās Incarnazione di Poppea pirmizrādi, kurā tēmu variācijas, personu un jūtu dažādība, traģiskā un komiskā sajaukums iejundīja modernās operas melodrāmu, diezgan necilā lomā bija kāds ebrejs — Venēcijas tirgotājs, kas nodarbojas ar augļošanu un ko viņa klienti pazina te kā Džovanni Butadeo, te kā īzaku Lakedcmu, te kā Šeiloku. Ar sev raksturīgo sarkasmu ebrejs slēpa diezgan spēcīgas jūtas: pirms daudziem gadsimtiem viņš slepenībā, kā jau pieklājas, jau bija kopā ar ķeizarieni nosvinējis triumfu, kas gan vienam, gan otram nozīmēja daudzu pūliņu un neskaidru cerību vainagojumu — Popejas kāzas.

♦

Skaista draņķība

Viss kustējās. Vēsture elsoja. 5. maijs, 20. jūnijs, 23. jūnijs, 14. jūlijs, 15., 16. un 17. jūlijs, 4. augusts, 26. augusts, 5. oktobris: dažās dienās, dažās nedēļās sabruka vecā pasaule un radas jauna. Pirms desmit vai divpadsmit mēnešiem, par spīti ekonomiskajai krīzei, par spīti finansu krīzei, par spīti demogrāfiskajām kustībām un augsto ierēdņu reakcijai, par spīti milzīgajam salam nevienas vēl neiedrošinātos paredzēt, ka kaut kas beigsies. Pēc desmit vai divpadsmit mēnešiem neviens vairs nevarēja šaubīties, ka ir kaut kas sācies. Mūžīgā tagadne beidzot bija satricināta. Galu galā es sāku domāt, ka visiem — pilsoņiem, zemniekiem, kareivjiem, nabagiem, ebrejiem un atstumtajiem, iespējams — pat man ir nākotne.

Biju atstājis Merevilu, tās īves un pļaviņas. Biju kļuvis par patriotu, pilsoni, sankilotu un ļoti drīz — par vienu no niknākajiem. Grābekli un slotu biju apmainījis pret pīķi. Galvā man bija jocīga, sarkana mice. Mani redzēja, ieņemam Bastīliju, mani redzēja, dodamies uz Versaļu, mani redzēja visās asamblejās pēc kārtas, klubos un tribunālos. Es joprojām skrēju, bet — grupā. Es biju universālas sirdsapziņas avangardā. Es viens pats biju revolūcija un tās norisē.

Revolūcija! Vai jus zināt, kas tā tāda? Ta ir cerība, tas ir entuziasms: nabagie kļūs bagāti, vergi kļus par kungiem. Es metos piedzīvojumā ka atpestīšanā. Manī nebija nekādas kaislības, jo nebija cerības. Ja kādam jelkad ir izdevies iedvest man drusciņu kaislības un cerības, ko nepazinu, tie ir 1789. gada vīri un revolūcijas otrā gada kareivji. Viņi man lika cerēt, ka pasaule mainās. Un, iespējams, ta arī mainījās. Visi, kas bija pār to valdījuši, — hercogi, prinči un karaļi — bija iznicināti. Un pēc tam kādā jauka rītā paši sev par lieliem brīnumiem kalēju, viesnīcnieku, pasta priekšnieku dēli pamodās troni vai galma tērpā: viņi bija kļuvuši par maršaliem, par hercogiem un prinčiem, daži pat par karaļiem. Vēsture sāka līdzināties pasakām, ko stāsta nabagu bērniem. Tā kļuva te par filozofisku un moralizējošu stāstu, te par klasisku traģēdiju, te par opereti vai par antīku drāmu. Galīgi apjukušie ebreji pamanīja, ka ir kļuvuši līdztiesīgi katoļiem vai protestantiem. Tā tie, kuriem nepiederēja nekas, atriebās, cērtot galvas tiem, kuriem piederēja viss. Giljotinētāji dziedāja pasalkanas pastorāles un kareivīgas himnas. Giljotinētie radīja vārdus. Citās revolūcijās bija kaut kas drūms, baismīgs un pliekans. Šī revolūcija bija priecīga un asiņaina. Pirms vēsture kļūst par gara odiseju cīņā ar laiku, tā ikvienam ir brīnumains piedzīvojums. Es metos iekšā šajā piedzīvojumā, jo arī man bija, par ko atriebties visiem tiem, kas tik ilgi mani nemitīgi atstūma un nicināja vienīgi tādēļ, ka man nepieder nekas, ka man nav nekādu senču un ka nav labu attiecību ar Visvareno.

Tieši tā, manuprāt, iedomājās Parīzes noslēpumu autors savā grāmatā, kas veltīta man… Vai esat to lasījuši?

—    Kādu grāmatu?

—    Ežēna Si Mūžīgo žīdu. Tas ir stāsts par pasakainu mantojumu, ko grasās sadalit Rennepona ģimenes locekļi. Tur ir indiešu princese Džalma, rūpnieks Hārdijs, strādnieks Žaks, ko sauc par "Guļpavisampliks", skaistā Adriāna de Kardovila, divas nelaimes piemeklētas bārenes un indiāņi žņaudzēji… Galvenais — tur ir briesmīgā Jēzus brālība, kurai ierādīta ne visai pievilcīga loma un kura dara visu iespējamo, lai sagrābtu mantojumu. Un vēl tur esmu es, kas cīnās pret jezuītiem un zem Ežēna Sī spalvas saplūstu ar strādnieku šķiru, kas netaisnīgi nolemta mūžīgam nogurumam. Tik tiešām — tas nav nekas jauks. Labāk jau tad lasiet nevis Mūžīgo žīdu, kur es pats nezinu, ko meklēju, bet Parīzes noslēpumus. Tur jums vairāk jautrības sagādās Flērdemari, Rūdolfs, Šorinē, Šuete, skolotājs un vārtnieks Pilē, ko gaida skaista nākotne. Pirms pusotra gadsimta pie Journal des Dйbats kantora pulcējās milzu pūļi, lai drīzāk dabūtu romāna turpinājumu. Es, kā jau zināt, nesaplūstu ne ar vienu. Ja es kaut kas esmu, tādi ir visi. Un bija daži gadi, kad revolūcija bija visi. Es biju revolūcija, kā es biju katedrāles un kā es biju krusta kari. Un vikingu vai barbaru sirojumi. Un Zelta orda. Melnais mēris un Lava sistēma. Es nemitīgi eju un eju. Es esmu tas, kas plūst.

—   Jūs taču tomēr nebijāt SS vienībās ar miroņgalvu, kas vajāja ebrejus, nedz arī Hitlera Panzer, kas pārpludināja Eiropu?

—   Ak, protams, nē, — viņš teica. — Nē, nē! Protams, ka nē.

Viņa balsi bija saklausāms kaut kas neīsts. Vārdi, ko viņš

izrunāja, purinādams galvu ar pārāk lielu pārliecību, šķita slēpjam sevī kādu ierobežojumu vai varbūt noslēpumu.

—    Bet?… — es pačukstēju.

—    Bet kas? — viņš jautāja.

—    Ir kāds bet, — sacīju. — Atzīstieties, ka ir bet.

Viņš atkal vilcinājās.

—    Bet?… es atkārtoju.

—   Tas nekad nav kļuvis zināms, — viņš teica.

—    Kas tas ir, kas nekad nav kļuvis zināms? — jautāju.

—    Nekad nav kļuvis zināms, — viņš runāja ātri un tādā kā niknumā, — kādā nāvē miris tas nelietis, tas mēsls, kuram bija tik liels talants, šis izvirtušais un ciniskais blēdis, kas bijis gan viesnīcas kalpotājs, gan rakstnieks, gan konferansjē un aktieris, NRF lasītāju komitejas loceklis, teātra direktors, šis sutānu nomctušais seminārists, šis protestantu mācītāja kristītais un homoseksuālais znots, šis smirdošais žids, kurš pārdevās gestapo un kura līķis, ko kameras biedri bija pārvērtuši par asiņainu gaļas gabalu, it kā esot izmests suņiem —ja vien kāds noslēpumains flāmu esesietis nav viņam iešāvis pakausī kaut kur Hamburgas apkaimē ar pistoli — vēl nereālāku par viņa vistrakākajām avantūrām…

—   Vai Moriss Sašs?

—   Tas biju es, — viņš pavisam klusām teica.

♦

Kāds nelaimīgs autors

Vakaru pēc vakara uz Izdziedināšanas baznīcas pakāpieniem vai Juras muitas raga Simons Fusgengers mums stāstīja šos un daudzus citus notikumus, kuru atstāstīšana prasītu pārāk daudz laika. Mēs ļāvām sevi aizraut stāstu lavīnai. Mēs pat vairs nejautājām, vai notikumus viņš pats ir piedzīvojis, vai ari tos izgudro. Reizēm, kad nakts bija pavisam tumša, mums likās, ka paši dzīvojam dēkām līdzi un ejam viņa pēdās. Atstājām Venēciju, Bučintoro pansiju, Piazzetta un Merserijas cilvēku drūzmu, Karpačo gleznas un svētā Marka lauvas, lai dotos Mongolijas tuksnešos, klīstu pa Umbrijas pakalniem, ar karavelam pilnās burās atstātu Palos de Mogeras ostu, Grēva laukuma giljotīnu un Romas kūpošās drupas. Simona tēlotās dekorācijās, personāži, viņa draugi, viņa atmiņas vai sapņi pilnīgi pārņēma mūsu dzīvi. Ne par kādiem pasaules labumiem mēs neatsacītos no satikšanās pie Jūras muitas. Venēcija, tās lagūna, tās gondolas, maskas, tās šķietamība bija vairs tikai tramplīns iztēlei, uz citām pasaulēm un citiem laikiem atvērtas durvis.

Simons Fusgengers runāja ātri, ar lielu detaļu bagātību, ko mans talanta trūkums neļauj vienmēr saglabāt, reizē precīzi un nevērīgi, tā liekot joņot un sajaukties laikmetiem un intrigām. Es mēģināju savās piezīmēs šo jūkli kaut kā sakārtot, bet, iespējams, būtu labāk, ja es Simona stāstus atstātu tādus pašus nesasukātus, nevaldāmai straumei līdzīgus. Galu galā viņš aizņēma visas mūsu dienas ne tikai tāpēc, ka mēs nepai ietībā didījāmies, gaidīdami vakaru, vai, staigādami pa Zateru vai Skjavoni krastmalu, sarunājāmies par iepriekšējā dienā dzirdēto, bet ari tāpēc, ka ar Marijas palīdzību pavadīju krietnu daļu rita cēliena un reizēm ari pēcpusdienas, rakstot uz muzeju pastkartēm, rūtiņu burtnicā, ko bijām nopirkuši kādā Merserijas bodītē, uz visādām papīra driskām, kuras pagadījās pa rokai, svarīgāko no tā, ko viņš, nuju starp kājām turēdams, stastija savā nevienmērīgajā valodā. Tas nebija viegls darbs. Mums vajadzēja atcereties daudzus svešus vārdus, neatstāt novārtā starpgadījumus, kas vienmēr bija neparedzēti un lielā skaitā, atjaunot kaut kādu loģiku, kas pastāvīgi zuda, sekot vēslures pavedienam, kura reizēm nemaz nebija. Viena doma viņu aizveda pie citas domas, viņš veikli pārvietojās telpā un laikā, reizēm vienlaikus stāstīja vairākus notikumus. Kāda seja, kāda situācijā vai formulējums viņam atgādināja citus formulējumus, citas situācijas un citas sejas.

—   Nē jel, — Marija iesaucās, — jus taču atkal nesāksiet braukt ar trijiem zirgiem reizē!

—   Nē, nē, — viņš smiedamies mierinaja, — katrai lietai savs laiks.

Un tūlīt pat viņš jauca kopā satikšanos Samarkanda ar dzejnieku Omāru Haijamu kadā publiskā namā, kur viņi pavadījuši nakti, glāstīdami meičas, skaitīdami dzejoļus, raudzīdamies zvaigznēs un, galvenais, dzerdami vinu, ar kādu tumšu lietu, kas saistījās ar dārgakmeņiem izrotātu zelta hostiju trauku, kuru Limas katedrāle nozagusi kāda it kā Baltijas baronese, kura bijusi policijas priekšnieka mīļākā, un ilgu uzturēšanos Neapolē karaļa Mira un karalienes Karolinas laika kopā ar kadu poļu aktrisi, kas bijusi nepārspējama otrā plana lomas Sankarlo teātri un laikam bija viņam palikusi visai dzīvā atmiņā.

—   Augstais Dievs! — viņš izsaucās. — Cik uzjautrinoša gan ir šī dzīve, kas burzguļo un paiet, cik burvīga ir šī pasaule, ja beigās var to pamest! Vai zināt, ka es gribēju uzrakstīt kaut ko līdzīgu grāmatai? Jā, jā, par to domādams, es pat sarakstījos ar Dezirē…

—   Ar Dezirē? — Marī pārjautāja.

—   Ak, piedodiet! Esmu snobs, jūs jau zināt. Ar Erasmu. Viņu sauca par Dezirē, kas ir diezgan dīvains vārds ārlaulības bērnam, kurš drīz vien ticis pamests un ieslodzīts kādā koledžā, lai kļūtu par priesteri. Dezirē jeb Didjē. Tas bija ļoti vienkāršs un burvīgi laipns cilvēks. Viņš man vienmēr atbildēja. Taisnība, pagāja krietns laiks, līdz vēstules pienāca. Vismaz tikpat ilgs vai pat vēl ilgāks nekā Nerona laikā. Bet cilvēku, kas sūtīja vēstules, bija daudz vairāk. Ierēdņi, baņķieri, veikalnieki, kardināli, mīlētāji un literāti… Visi bija sākuši rakstīt. Kāpēc lai es nerakstītu? Mēs sarakstījāmies latīniski. Mēs galu galā sadraudzējāmies, kaut arī ne reizi nebijām tikušies. Viņš mani sauca par Izaku, es viņu — par Dezideriusu. Viņš neslēpa, ka mana grāmata nav ne graša vērta.

—    Par ko tā grāmata bija?

—    Redzat nu! Pa druskai no visa. Kā šolaiku grāmatas. Tā bija kā glezna, kurā attēlots, ko cilvēki dara, kādi ir viņu arodi, kādas — kaislības, kam viņi tic un kā zaudē prātu. Starp visām muļķībām, ko jūs šobrīd publicējat, ir viena grāmata, kas mani pārsteidza. Tās nosaukums ir Dzīve — lietošanas pamācība. Esmu aizmirsis, kā sauc autoru.

—   Žoržs Pereks, — man par lieliem brīnumiem, Marija sacīja.

—   Tas nav visai tālu no tā, ko es gribēju uzrakstīt pirms četriem simtiem gadu. Man bija pat nosaukums: Kas liek pasaulei turpināties? vai, vienkāršāk: Ko darīt? Baidos, ka Erasms uzrakstīja vārdu stultitia — tas ir, muļķība vai apmēram tā. Es manuskriptu sadedzināju. Taču es nespēju liegt sev to prieku iepriekš manuskriptu aizsūtīt Johanesam Gensfleišam, ko jūs saucat par Gūtenbergu. Viņš bija sācis to iespiest. Pēc tam radās finansiālas grūtības, kādas dižiem cilvēkiem gadās ik uz soļa. Darbs tika pārtraukts. Zaudējums nebija nekāds lielais. Un tomēr es ilgu laiku vecā somā, ko pametu Krievijā, nēsāju dažas lappuses šī šedevra gotu rakstā ar ilustrācijām, kuras bija veselas bagātības vērtas.

—    Un tad? — Marija jautāja.

—    Es biju pārāk godkārīgs. Gribēju savā stāstījumā ietvert visu pasauli. Es atsacījos rakstīt. Varbūt tieši šā iemesla dēļ es nemitējos runāt. Varētu sacīt, ka cilvēkiem ir gandrīz tikpat

liela nepieciešamība stāstīt kā klausīties.

♦

Vairākbalsīgs dialogs

Vai tev nav bail? — Popeja jautāja.

—    Vai jums nebija bail? — Marija jautāja.

—    Protams, nebija, — viņš teica. — No kā lai es baidītos?

—    No nāves, — Popeja sacīja, spiezdamās viņam klāt un dīvainā smaidā atsegdama baltos zobus.

—    No ciešanām, — Marija teica.

—    Man nav bail no nāves. Un, ja cilvēks pārāk cieš, viņš galu galā nomirst.

—    Un Nerons? — Marija jautāja.

—    Un Nerons? — viņš jautāja.

—    Viņš grib tevi redzēt, — Popeja teica. — Es viņam par tevi ierunājos. Sacīju, ka tu esi vienīgais pretoriānis, pret kuru jūtu uzticību.

—   Uzticību? — Nerons jautāja. — Uzticību? Tas ir vārds, un tās ir jūtas, kurām esmu iemācījies neuzticēties.

—    Iespējams, viņam ir taisnība, — viņš teica.

—    Vai jūs ar viņu satikāties? — Marija jautāja.

—    Esmu viņu redzējis, — imperators teica Tigelinam. — Viņš man ļoti patīk. Bet galu galā viņš ir atkarīgs no tevis. Tu taču tagad esi pretoriāņu prefekts. Kā bija Rufs Krispins. Kā Burs. Tu par visu atbildi ar savu galvu.

—    Nabaga Tigelīns! — Popeja smiedamās sacīja. — Tu viņu būsi nobiedējis līdz nāvei.

—    Nabaga Tigelīns! — viņš sacīja, smiedamies un glāstīdams Popejas krūtis, kas bija kuplas un apaļas. — Stāsti vēl…

—   Viņš Tigelinam teica, ka tevi padarīs par savu cilvēku, bet atbildīgs būs viņš, Tigelins, jo tu esi pakļauts viņam.

—    Kāds tas Tigelins bija? — Marija jautāja.

—   Viduvējība, — Simons atbildēja. — Izņēmums bija intrigas un slepkavības, kur viņš bija īsts spīdeklis. Buram un Scnekam bieži pietrūka vīrišķības. Viņam pietrūka sirdsapziņas. Nerons par savu reputāciju lielā mērā ir pateicību parādā tieši viņam.

—   Mēs esam viņam lielu pateicību parādā, — Popeja sacija. — Galu galā tas bija viņš, kas lika krist Oktāvijai.

—   Laulības pārkāpšana, — viņš teica. — Lielisks atradums!

—   Tu jau biji tas, kas visu izgudroja, mīļā sirds, — Popeja sacīja, paceldama uz viņu acis un paņemdama viņu mutē.

—   Laulības pārkāpšanas dēļ! — Marija iesaucās. — Jums gan netrūka dūšas. Es sāku pārliecināties, ka neesat nekāds svētais.

—   Man jau apnicis to mūždien atkārtot. Vajag man ticēt.

—   Es tev ticu, dārgumiņ, es tev ticu, — Popeja kliedza, baudā vaidēdama.

—   Es jums ticu, — Marija teica.

—    Nu, zināt, iespējams, nevienai no jums nav taisnība. Varbūt man nemaz nevajag ticēt?

—   Vai ticēt? — Nerons jautāja Tigelinam. — Viņš man ieteica kaut ko tādu, kas liekas ļoti kārdinošs. Es vēl vilcinos.

—   Senjor, — Tigelins sacīja,—jūsu vārds paliks paaudžu paaudzēs — jūs esat vienīgais imperators, kas bijis mākslinieks, un vienīgais mākslinieks, kas bijis imperators. Kartafila ideja var tikai kuplināt jūsu slavu.

—   Vai viņi vispār ir dzīvojuši — reizēm es neesmu pārliecināta, ka tāds Burs, Tigelins, tāds Rufs un nezin kas vēl, tāda Popeja un Nerons vispār ir eksistējuši? — Marija sacīja.

—   Un tāds Kartafils? — viņš jautāja.

—   Man reibst galva, — Marija teica.

—   Man reibst galva, Popeja sacīja. — Man reibst galva. Es vairs nekā nezinu. Es daru, ko tu vēlies.

—    Klausies labi uzmanīgi, — viņš teica, saņemdams viņas galvu rokās un skūpstīdams viņas lūpas un krūtis, — klausies labi uzmanīgi: tas, ko tu vērosi, būs visskaistākais skats, kāds jebkad redzēts.

—    Vai es noskatīšos? — Nerons jautāja.

—   Tu noskatīsies, — Popeja teica, saņemdama viņu savās garajās un smalkajās plaukstās un tuvinādama mutei.

—    Es vairs nekā nesaprotu, — Marija teica.

♦

"Glābiet mani!"

Vēsture ir briesmīgi mulsinoša. Tā nemitīgi pastāv un tomēr kustas. Tā to vien dara kā mainās un paliek tā pati. Tā virzās uz priekšu, tā auļo, tā griežas atpakaļ. Tā visiem spēkiem jauc pēdas. Tā jauc kārtis, visu izkustina, apgāž galdus un diezgan skadri ievieš kārtību. Tā metas meklēt kaut ko jaunu — un atrastais ir tas pats vecais. Kurš ir augšā? Kurš — apakšā? Kas ir slikts? Kas labs? Nekas nav saprotams. Baņķieri, galveno nodokļu piedzinēju, karaļa ģimenes draugu un tautas badinātāju jau minēto Labordu giljotinēja Parīzē 1794. gada aprīlī. Viņa sievu un meitu Natali ieslodzīja Piesī aresta namā. Tur es viņas atradu. Man bija veiksme — es pratu rakstīt un lasīt, tāpēc kļuvu par FukjēTenvila palīgu — par vienu no viņa neskaitāmajiem rokaspuišiem un skrīveriem.

Minētā Noaja laulātā draudzene, kuras vīrs bija emigrācijā, pilsone Laborda, bija daudz zaudējusi no savas koķetērijas un elegances. Taču viņas kakls joprojām bija ļoti balts, burvīgo sejiņu ieskāva cirtas, viņai joprojām bija senāk lutināta bērna lielās, melanholiskās acis. Viņa stipri maz līdzinājās Pažē skulptūrai, kas iemieso meitas mīlestību, kā ari Diteijī gleznai, kurā ir attēlota kā medniece — gracioza, mazliet satraucoša, ar bisi pār plecu, cirtainos matus sedz platmale, viņa ģērbusies izšūtā blūzē un vieglās kažokādās. Cietumā viņai mugurā bija pelēka kleita — tik vienkārša, cik vien iespējams.

Tomēr viņa joprojām bija skaista. Un, iespējams, nelaimē viņa bija vel skaistāka neka savulaik bezrūpībā.

Tajos laikos, tāpat kā vienmēr, ir bijis mazāk baņķieru un galveno nodokļu piedzinēju meitu nekā dārznieku un fermas kalpu: viņa nezināja, kas esmu, bet es viņu pazinu uzreiz. Natali de Labordai aizvien bija paticis valdzināt. Un pat cietumā viņa patika. Viņa valdzinaja apcietinātos, apmeklētājus un sargus. Revolūcijas cietumos, kur bailēs un garlaicībā bija ieslodzītas tik daudzas vecā režīma radītās valdzinātājas un siržu lauzēji, iemājoja daudzi mīlas sakari, kas bija jo kvēlāki tāpēc, ka tiem nebija rītdienas. Piesī cietumā Natali modināja tikpat daudz kaislību ka Merevilā. Man gadījās viņu pārsteigt kāda jauna un skaista vandejieša skavās — Fukjē-Tenvila tribunāla priekšā tas stājās kā "katoliskās un karalim uzticamās armijas zemākās pakapes virsnieks". Es nezinu, cik lielā mērā viņa bija saglabājusi savu pieķeršanos bērnībai un monarhijai. Zinu, ka viņa gribēja sagrozīt galvu arī man. Tas viņai izdevās bez īpašām pūlēm. Es pat sevišķi ilgi neslēpu, ka esmu strādājis viņas tēva muižā un ka mēs jau esat tikušies Merevilas alejās tajos uz mūžiem zudušajos laikos. Viņa apspieda kliedzienu un zaudēja samaņu manās rokās.

Varbūt viņa tikai izlikās. Es arī izlikos. Gan no vienas, gan otras puses visi iegansti bija labi. Ar cietumnieci pie sirds es izskatījos visai aizdomīgs: raudzījos apkārt, iedams spiedos pie sienam un iespruku tumšā kaktā. Kad Natalī šķita samaņu atguvusi, viņa čukstēja:

— Izglābiet mani!

Es neesmu sevišķi uzticams, tas zināms katram. Uz mani nevar paļauties. Nedz labajā, nedz ļaunajā. Pēc tam, kad biju tik aizrautīgi piedalījies revolūcija, es jau biju nolēmis darīt visu iespējamo, lai izglābtu baņķiera meitu, kas bija dzīvojusi karalienes un karaļa tuvuma un gandrīz viņu vistuvākajā loka. Esmu tāds pats ka vēsture: nekas man nepatīk tik ļoti kā pretrunas. Man pat nevajadzēja pierādīt savii pieķeršanos revolūcijai, savu nodevību un jaunās jūtas. Daudzu un dažādu iemeslu dēļ, kas piepeši visi saplūda vienā straumē, citus ap mums pārņēma jaunas jūtas un pretrunas: eksplodēja 9. termidors, Robespjērs tika gāzts, cietumi tukšojās, Natalī atguva brīvību. Viņa mani pieņēma par miesassargu, par uzticības personu, par cilvēku gandrīz visiem uzdevumiem. Biju gatavs sekot viņai vienalga uz kurieni.

♦

Lielais nodevējs

TIK tiešām, — Marija sacīja, — es nespēju jūs iztēloties rojālista lomā.

—    Es nekad ari neesmu bijis rojālists. Iespējams, man ir gadījies par tādu izlikties. īstenībā es neesmu nekas. Vai, ja jums tā labāk tīk, — esmu viss. Un tāpēc es pirmām kārtām esmu nodevība. Es varētu stundām ilgi runāt par nodevību — tas ir skaists un liels temats. Uzticība ar kādu slepenu saiti saistās ar nāvi. Laupot man nāvi, tas cilvēks mani uz visiem laikiem iegrūda vēstures un laika mainīgajā nedrošībā. Viss, kas pastāv vēsturē, viss, kas pastāv laikā, ir nolemts mainībai. Mainīšanās ir nodevība. Eksistence ir nodevība. Dieva nav, jo viņš ir Mūžīgais. Es eksistēju un mainos. Vai jums kaut ko vēl izsaka Simona Deica vārds?

—    Pilnīgi neko, — Marija atbildēja.

—    Pilnīgi neko, — es kā atbalss atkārtoju.

—    Simons Deics ir no tiem, par kuriem neviens nekad nezina, kad viņi dzimuši un kad — miruši.

—    Ak tā! Tad tas bijāt jūs, — Marija teica.

—    Tas biju es. Mani uzskatīja par rabīna dēlu. Izaicinājuma dēļ, kā uzjautrinādamies, lai vēlreiz kaut ko mazliet mainītu, es pārgāju katoļticībā, jūlija monarhijas laikā šī lieta sacēla zināmu troksni. Baznīca mani uzņēma atplestām rokām. Pāvests mani pieņēma Romā un ieteica kādai apbrīnojamai itālietei — dzīvai, dēkainai, nepiesardzīgai, familiārai, mazliet trakai, drosmīgai līdz neprātam. Tā bija hercogiene de Berī, no troņa padzītā Šarla X vedekla, hercoga de Berī atraitne — viņas viru, iznākot no operas, nogalināja Luvels —, Bordo hercoga māte, kuras dēlam viņa tēvocis Luijs Filips nolaupija kroni. 1832. gada pavasari, kad trakoja holera, kas aizrāva nāvē Padomes prezidentu Kazimiru Perjē un ģeniālais matemātiķis Evarists Galuā ļāva sevi nogalināt divkaujā sievietes dēļ, kaut ari to nemīlēja, kad Parizē Mari Talioni radīja pirmo romantisko baletu Silfida un ieviesa modē caurspīdīgos baleta svārciņus, kad republikāņu ģenerāļa Lamarka bēres izraisīja Senmerī klostera cīņas, Reihštatas hercogs mira Vīnes drūmajā greznibā, kad, pēdējās mīlestibas atstumts, vikonts de Šatobriāns ļāva divu palīgu pavadītam policijas komisāram sevi apcietināt Elles ielā, hercogiene de Berī ieradās Francijas dienvidos, lai leģitīmās monarhijas vārdā saceltu Franciju pret Luiju Filipu. Būtu visai muļķīgi iedomāties, ka Jūlija monarhijas laikā Francija garlaikojās.

Hercogienes ekspedīcija izgāzās ar milzīgu troksni. Viņai par lielu pārsteigumu, dienvidi necēlās aizstāvēt Burbonus pret orleāniešiem. Dienvidi zeltojās saulē, dienvidi spēlēja bumbas, dienvidiem viņas problēmas bija pie kreisajiem sāniem. Mari Karolina bija spiesta pārģērbties par zemnieku, vārdā Petī Pjēru, un paslēpties Nantē māsu Digiņī mājā, no kuras cerēja iedegt jaunu Vandejas karu. Tur es viņu atradu. Man līdzi bija pāvesta vēstule. Viņa mani noskūpstīja un iecēla par baronu.

—   Vēl kaut kas! — Marija iesaucās. — Tātad jūs esat barons?

—   Es biju barons, — Simons atbildēja. — Bet nepārtrauciet mani visu laiku. Tā mēs nekad nevarēsim beigt.

—    Kā tad jūs domājat beigt?

—   Jums taisnība, — Simons piekrita. — Papūlēsimies vismaz turpināt. Hercogieni de Berī meklēja visi karalistes spēki. Vārda pēc pazinu kādu vīriņu īkstīša augumā, kas bija sarakstījis grāmatas un kļuvis par iekšlietu ministru: viņu sauca par Ādolfu Tjēru. Es devos pie viņa uz Parīzi. Viņš mani pieņēma. Jautāju viņam, cik man samaksās, ja es viņam izdošu hercogieni. Viņš atbildēja, ka dabūšu simttūkstoš franku. Es pateicu, ka hercogiene slēpjas Nantē māsu Digiņī mājā.

Žandarmi ieradās pie masām Digiņī. Viņi pārmeklēja namu no bēniņiem līdz pagrabiem, bet nekā neatrada. Hercogiene, nolēmusi cīnities līdz galam, bija paslēpusies aiz kamīna plāksnes. Bija novembris. Vairāk kaudamies ar garlaicību neka ar aukstumu, žandarmi iekūra uguni kamīnā, kurā slēpās begle. Vel mēģinājusi nodzēst uguni, kā nu spēdama, tas ir, čurādama tai virsū, viņa bija spiesta padoties. Tā sakās citi notikumi, kad hercogiene bija ieslodzīta Blejas citadelē, kur viņu apsargāja ģenerālis, kam bija lemts kļūt par maršalu un kas saucās par Bižo, un viņa cietumā dzemdēja — pateicoties Tjēra kungam, tas notika atklātībā — meiteni, kuras tēvs bija nezināms. Es ar vienu šāvienu biju nošāvis divus zaķus: šis notikums Burboniem par labu nenaca, bet orleāniešiem sagādāja vēl lielākas nepatikšanas. Leģitīmā monarhija bija apkaunota. Un jūlija monarhija — vēl mazliet vairak.

Vienīgais ieguvejs — ja neskaita jūsu padevīgo kalpu, kas ieguva simttūkstoš franku, — šajā lietā bija vecs, jau malā nobīdīts leģitīmists. Dažās dienās un galu galā, pateicoties man, viņš uzrakstīja pamfletu, kur attēloja princeses tiesāšanu iedomātu zvērināto priekšā. Viņš deva vārdu — "Advokāt, piecielieties!" — pēc kārtas gan aizstāvībai, gan apsūdzības uzturētājiem. Luijs Filips šajā pamfletā bija tēvocis un aizbildnis bārenim, kuru bija apzadzis, un salīdzināja to ar apsūdzības vai aizstāvības liecinieku, kas atsacījās atzīt sevi par "radinieku". Viņš sarīkoja konfrontāciju starp "apsūdzēto" un "lielā nodēvēja pēcteci". Viņš pieprasīja, lai "Iskariots, kura iemājojis Sātans" — jūs jau saprotat, ka tas biju es, — "atklāj, cik grašu par nodevību ir saņēmis". Pēc tam "Kristus tēla priekšā" viņš uz rakstāmgalda kā lietisko pierādījumu nolika kamīnā apdegušās valdnieka dranas, "jo vienmēr ir jābūt tērpam, ko liktenis nomet tur, kur soļus sper Jūda".

Mazliet pēc manas necilās personas apraksta darbs beidzas ar vārdu buķeti, kas tiek mesta slavenajai gūsteknei un kļūst par vienu no slavenakajām autora melodijam, ko gan salonos, gan uz ielas driz atkārtoja visi Francijas rojālisti: "Kundze, slavenā Blejas gūstekne! Jusu dēls ir mans karalis!"

—   Man reibst galva, — Marija teica. — Par ko īsti jūs runājat?

—   Par Šatobriānu, — Simons atbildēja. — Jādomā, viņš, tāpat kā Baress, mani lāgā neieredzēja. Es viņu vienmēr esmu apbrīnojis: viņš prata gan rakstīt, gan dzīvot.

♦

Izmisuma lielums

Ugunsgrēks sākās Tigelīna dārzos. Ar Popejas starpniecību — abi bija padevīgi viņai un kalpoja, cik labi vien spēja, — Kartafils bija saistīs ar pretoriāņu jauno prefektu Tigelīnu. Kad posts sākās, pretoriānis bija pie sava prefekta. Steiga atgriezušies Antijā, ko tagad sauc par Anzio un kur viņi gribēja iegūt alibi, imperators un viņa sieva no pils terases debešķīgā nepacietībā jau gaidīja ugunsgrēka sākšanos. Liesmas izplatījās pasakainā ātrumā. Roma dega deviņas dienas un deviņas naktis. Sevišķi naktīs baismais liesmojums pārspēja visas cerības, ko Kartafils bija devis Popejai un Popeja — Neronam. Liesmas izplatījās acīm redzot, tās pa tiltiem pārdrāzās pāri Tibrai, apņēma kvartālu pēc kvartāla, māju pēc mājas, panāca skrejošus vīriešus, sievietes, sevišķi sirmgalvjus un bērnus, kas bēgdami grūstījās. Pils terasē Nerons un Popeja apskāvušies, elpu aizturējuši, apbrīnoja šī zelta okeāna skaistumu, kas patlaban aprija visu.

Pirms pusgadsimta Augusts un viņa draugs Agripa, kam viņš uzticēja lielos pilsētbūvniecības darbus, bija ļoti lielā mērā pārveidojuši republikāniskās Romas seju, uzceļot pirmo Panteonu, saldūdens ieguves iekārtas, jaunas strūklakas, pirmās termas, bibliotēkas, portikus, Marcella teātri, Apollona templi Palatīna kalnā. Helēnisms un marmors bija pārvērtuši pilsētu. Taču vēl visur pa druskai bija palikušas vecās pilsētas saliņas, kur nami bija celti no vulkāniskā tufa un koka. No koka bija būvēti tilti, mājas un pat mazi, ātri zūdoši teātri. Tas viss liesmoja. Ēkas sabruka. Liesmas cēlās ļoti augstu debesīs, veidoja arabeskas, bezgala graciozi dejoja, paverot tumsā pasakainas traģēdijas un epopejas ainavas, un imperators un Popeja apbrīnā kliedza kā bērni, noraugoties ugunsgrēkā, kas noveda pilsētu atpakaļ pie sākotnējiem mītiem, jo neatminamos laikos Enejs, Romula sencis, nezdams uz muguras Anhīsu — savu tēvu — bija nonācis Lātijas krastos, bēgot no liesmu pārņemtās Trojas.

Jau pašā nelaimes sākumā Kartafils aizbēga no Tigelīna dārziem. Viņš uzkāpa vienā no pakalniem, kas veidoja pilsētu, un ari noraudzījās posta plašumā ar rūgtu sajūsmu, kas nepavisam nebija mazāka par Nerona prieku, tikai iemesli bija citi. Viņš bija atriebies romiešiem par savas tautas apspiešanu. Viņš ar līdzcietību domāja par Jūdas, Cadoka, Ēleāzara vai Barabas uzbrukumiem Marka Ambivija, Valerija Grata un Poncija Pilāta leģioniem. Viņš bija iededzis ugunsgrēku pašā apspiedēja sirdi. Bet, raugoties liesmās, kas viņu jau ielenca pavisam ciešā lokā, visskaļāk bija jāsmejas par to, ka ir izdevies ar daudziem manevriem, kuri sākās pavisam iztālēm, panākt, lai ugunsbriesmas izraisa pēc paša imperatora pavēles, — tas vienmēr alka pēc izrādes, pēc kaut kā jauna, pēc mežonīga skaistuma. Vēsture veidojās pati. Varētu sacīt, ka tā būtu varējusi iztikt bez visuresošā Žīda. Tāpat kā tā vēl labāk būtu varējusi iztikt bez tiem daudzajiem, kuri neprātīgā lepnībā iedomājas, ka ir kaut ko darījuši, lai laiks ritētu un viss notiktu, kā notiek. Kartafils kā apžilbis vēroja Romu degam. Viņu ietvēra uguns barjera. To viņš šķērsoja nesteigdamies.

Viņa atriebības publiskā un kolektīvā daļa patlaban piepildījās. Barabas ēna pārspēja impēriju. Kādreizējais Poncija Pilāta durvju sargs vienā paņēmienā nokārtoja rēķinus. Pašlepno metropoli iznīcināja lielāka uguns — lielāka par to, ko Jūdejā un Galilejā, Samarijā un Palestīnā jebkad bija iedeguši Romas algotņi. Vajadzēja gūt vēl vienu revanšu. Un tas bija sentimentālas un privātas dabas.

♦

Mīlestības maldi

NatalI dc Noajai prātā bija viena vienīga doma: doties pie vira uz Londonu, kur viņš dzivoja emigrācijā. Šis cienijais nodoms nepavisam neiepriecināja jauno Šarlu dc Noaju. Viņš darija visu iespējamo, lai sievu no plāna atrunātu. Paklausot vira jucekligajiem norādījumiem, Natalī, it kā kārtojot maznozimigus ģimenes darījumus, brauca te uz Šveici, te Vāciju, te — Holandi. Taču viņa nezaudeja cerību beidzot ierasties Londonā un mesties mīļotā vira skavās. Virs cerības neatbalstīja. Šarls — dārgais un skaistais Šarls bija tikpat iemīlējies kā viņa jaunā un glītā sieva. Nelaimīgā kārtā viņš mīlēja citu. Natalī liktenis jau bija izlemts.

Laikabiedru uztverē misis Ficherberta nebija jauna sieviete: viņa tuvojās ceturtā gadu desmita slieksnim. Viņa jau bija divreiz precējusies, kad salika Velsas princi — nākamo Georgu IV. Princis viņā iemīlējās. Viņa kļuva par prinča mīļāko un drīz arī par morganātisko laulāto draudzeni. Visas iedomājamās grūtības sākās ļoti drīz, un princis viņu aizraidīja pie Noaja. Misis Ficherberta bija bijusi burvīga sieviete. Viņa joprojām bija valdzinoša, saglabājot skaistuma pārpalikumus. Natalī vīrs, kuram par sievu bija viena no Francijas visvaldzinošākajām sievietēm, neprātīgi iemilējās daudz piedzīvojušajā dāmā. Kaislībā nesaprotami ir nevis tās noziegumi, bet tās kļūdas.

Kopā ar istabenēm un uzticības personu — kādreizējo tēva dārznieku, kuru, kā stāstīja, viņa bija satikusi terora laika cietumā un kuru sauca par īzaku, Natalī ieradās Londonā ar visām savām ilūzijām. Franču emigrācija Londonā veidoja ļoti noslēgtu un diezgan neskaidru vidi, kas, pastāvigi papildinoties ar jaunpienācējiem, nemēdza atvērt robežas. Natalī ierašanās stipri atgādināja skaista akmens iekrišanu varžu dīķi. Visi šajā šaurajā lokā bija lietas kursā par viņas laulības likstām, par kurām viņa vēl nezināja itin neko, un visi, jo sevišķi — vīrieši bija gatavi izteikt viņai līdzjūtību un mierinājuma vārdus. Viņai patika patikt. Viņa patika. Taču viņa nebija noskaņota ļaut sevi mierināt pārlieka tuvībā. Jo šī sieviete, kurai tā patika valdzināt, vairak par visu mīlēja savu viru. Viņa joprojām juta pret Šarlu vislielāko kaislību. Bet Šarls domāja tikai par vienu: ka no viņas atbrīvoties, lai pēc sievas ierašanās Londona varētu dzīvot tapat kā pirms tās: no Velsas prinča mantotās mīļākās skavās.

Elegances un izsmalcinātības zieds — vikonts de Noajs galu galā sāka dusmoties uz teroru, ka tas nav turpinājies pietiekami ilgi. Kada velna pēc un ka vārdā tas bija palaidis pasaulē tos, kurus turēja savos cietumos? Londonas klubos un salonos viņš nemitīgi bija drūms kā nakts, un mazāk atjautīgie nesaprata sliktās omas cēloņus.

—  Kādus pārbaudījumus, — viņi sacīja vikontam, — kādus pārbaudījumus jūs esat pārcietuši! Bet nu jau ir nojaušami priekšvēstneši revolūcijai revolūcijā, un nežēlīgais Robespjērs…

—   Ak, — vikonts izdvesa, — cik mēs bijām laimīgi…

—   Pirms viņa? — šļupstēja muļķi, kas ar nepacietību gaidija bridi, kad varēs mesties dzīves jaukumu pliekanā apcerēšanā.

—   Nepavisam ne! — sarunu biedriem par lielu pārsteigumu Šarls dusmojās. — Viņa laikā, viņa laikā…

Viņš mēģināja no revolūcijas cietuma izbēgušo nometināt tālā Norfolkas nomalē — cik vien tālu iespējams, mālainos un drēgnos līdzenumos, ko klāj virši un dzelkšņi. Viņa neatlaidās. Viņa raudaja. Viņa sūtīja pie vīra Izaku — savu sekretāru visās lietās. Izaks sāka just līdzcietību pret jauno, izmisušo sievieti. Viņš pačukstēja vikontam, kura izdomas spēja nemēdza apsīkt, kādu diezgan spožu ideju, kas izvērtās jo postoša.

♦

Ģeniāla ideja

Izpostītā pilsēta vēl kūpēja. Ejot cauri drupām, visur varēja dzirdēt ievainoto un mirstošo vaimanas — tie sauca pēc palīdzības. Lielākā daļa romiešu bija zaudējuši visu savu mantu. Tauta kurnēja. Visās sarunās tika pieminēti Tigelīna, Petronija, Popejas un pat imperatora vārds, naidīgums auga augumā. Viņus apsūdzēja nevērībā, vienaldzībā pret visvairāk likteņa piemeklēto ciešanām, cinismā, pretīgā izvirtībā, kuras amorālisms lielākaja daļā iesvēla sašutumu. Tigelīns un Petronijs jau bija labi pazīstami, bet vairums nezināja, kādēļ — ielas ļaudīm, parastajiem pilsoņiem nebija nekādas skaidrības, ar ko īsti viņi nodarbojas. Pietika ar to, ka vienam piederēja vara, bet otrs bija elegants, nevērīgs, mīlēja baudas, lai tie, kuriem vairs nepiederēja nekas, sāktu viņus ienīst. Neronu, kas tronī sekoja Klaudijam, sākumā uzņēma pat diezgan labi. Viņa nežēlība, viņa neprātības, smieklīgās izdarības, Britanika, Agripinas un Oktāvijas nonāvēšana pamazām vērta viņu nepopulāru. Laulības ar Popeju pūli aizrāva un nokaitināja. Slepus runāja, ka Popejai ir postoša ietekma uz imperatoru. Pārdrošākie apgalvoja, ka Neronam pašam ugunsgrēks sagādājis perversu baudu, un šīs runas sēja visļaunākās aizdomas. Tauta, kura kā vienmēr pierādīja pacietības brīnumus, sāka kļūt nepacietīga.

Kartafils pretoriāņu vidē un caur tiem sajuta šīs dzīļu kustības, kas lēnām satricināja drupās guļošo galvaspilsētu. Viņš diezgan drīz saprata, ka apdraudēts ir pats imperators. Un kopā ar viņu — ķeizariene. Viņa atvēra Kartafilam skavas.

—   Šis nav īstais brīdis, — viņš norūca. — Romieši ir gatavi sacelties pret tevi.

—   Pret mani? — Popeja jautāja.

—   Pret tevi. Pret imperatoru.

Popeja piepeši nobāla un atkrita sēdeklī.

—   Vini neiedrošināsies!

—   Viņi iedrošināsies. Viņi iedrošināsies, jo izpostītajā pilsētā viņiem vairs nav nekā, ko zaudēt, un viņus mudina divi vareni spēki: izmisums un sašutums. Vajadzētu…

—    Ko vajadzētu? — Popeja nepacietīgi pārjautāja, un viņas acīs iedegās cerība.

—   Vajadzētu novērst viņu niknumu no tevis un no imperatora.

—   Bet uz ko?

—   Uz ko?… Kartafils atkārtoja.

—   Uz Tigelīnu! — Popeja strauji iesaucās.

—   Uz Tigelīnu? Pārāk bīstami. Tu labi zini, ko viņš ir izdarījis… Un Tigelīns ir tikpat kā mēs. Būtu pārāk viegli caur viņu nonākt pie manis, no manis — pie tevis, un no tevis — pie imperatora. Nē, nē, uz Tigelīnu nevar.

—   Ko tad iesākt? — Popeja jautāja.

—   Ir jāatrod kas cits. Vajag…

Popeja piecēlās, pasmaidīja, nometās ceļos pie sava mīļākā kājām, pacēla skatienu uz viņu un klusām teica:

—   Tu jau zini!

—   Man ir kāda doma, — viņš sacīja.

♦

Ellei līdzīga diena

Izaka plāns bija tāds: Natalī jāiegrūž baudu virpulī, nevis jāliek viņai iznīkt tālā Anglijas lauku kaktā pašās astoņpadsmitā gadsimta beigās. Vikonts de Noajs bija skaists un valdzinošs. Bieži viņš iedomājās sevi viltīgāku, nekā īstenībā bija. Viņš bez liekas prātošanas pieņēma Izaka padomu un no šī sižeta izmargoja nežēlīgu komēdiju, lai paturētu prombūtnē sievu, kas aiz Velsas prinča žēlastības piepeši bija kļuvusi neciešama.

Vikontam bija draugs. Draugu sauca par Ventimiju. Ventimijs un Noajs augām naktīm spēlēja kārtis kādā angļu klubā — Kit Catval White, — kur sievietes netika ielaistas. Kādu nakti mazliet pirms rītausmas Noajs bija paspēlējis visu naudu, kas viņam bija klāt.

—    Dod man vēl vienu iespēju, — Noajs sacīja.

—    Kā vēlies, — sacīja Ventimijs, kas vienmēr padevās de Noaja gribai.

—    Zaudēts vai dubults.

—   Zaudēts vai dubults.

—    Nelaime tā, — Šarls sacīja, — ka man vairs nav ne sū.

—   Tas nekas, — Ventimijs atbildēja, — tev ir laiks.

—    Man ienāca prātā kāda doma, — Šarls ieminējās.

—   Ak tā? Labi, — Ventimijs sacīja.

—    Es lieku uz spēles savu sievu, — Noajs sacīja.

Ventimijs pazina Natalī, kad viņa bija maza meitene

Merevilas dārzos. Viņš Natalī bija pāris reizes pamanījis, kad viņa ieradās Anglijā visā skaistuma spožumā, ko vēl atdzīvināja likteņa pārbaudījumi un prieks, ka pēc tik ilgām cerībām un aizkavēšanās viņa ir kopā ar vīru. Ventimijs tikko bija krietni dzēris. Viņš apbrīnoja Noaju. Viņš ne mirkli nesvārstījās. Viņš pieņēma likmi. Šarls dc Noajs zaudēja atkal.

—    Viņa pieder tev, — viņš smiedamies sacīja.

Viņi iedzēra vēl mazliet. Daudzu uztverē Šarls de Noajs bija lupata un nelietis. Taču viņam bija sava goda izpratne, turklāt ļoti izteikta, kas reizēm atgādināja paradoksu. Doma piekrāpt draugu viņam likās nepanesama.

—   Saproti, — viņš teica, mazliet šļupstēdams, — īstenībā esmu priecīgs, ka tu vinnēji.

—    Ej nu? — Ventimijs jautāja.

—   Tu man izdari milzīgu pakalpojumu.

—    Esmu tavā rīcībā, — Ventimijs sacīja.

—    Es cerēju, ka zaudēšu, — Noajs atzinās.

—    Nu tas ir noticis, — Ventimijs atbildēja.

—    Esmu tavs parādnieks! — Noajs sacīja.

—    Priecīgs tev pakalpot! — Ventmijs teica.

—   Tā lieta ir nodarīta! — Noajs sacīja, atļaudamies mazu vulgaritāti, kā mēdz atļauties ļoti augsti senjori.

Un, vārdus meklēdams, viņš ņēmās skaidrot, ka Ventimija uzdevums ir izlikties, ka viņš iemīlējies de Noaja sievā Natalī, apbērt viņu ar milestības pierādījumiem, dienu un nakti kavēt viņai laiku, lai novērstu no vira, kas ir apskurbis no misis Ficherbertas. Viņš pat apjautājās, vai ir īsti godīgi pavērst sev par labu zaudējumu kāršu spēlē. Viņš pat atvainojās, ka uzspiedis vinnētājam tādas mocības. Viņš mēģināja izlūgties piedošanu, apgalvodams Ventimijam, ka Natalī ir apveltīta ar lielu valdzinājumu un tīri glīta.

—    Būs jau labi, — Ventimijs teica, — būs jau labi. Tu man atdod savu sievu. Es to ņemu. Mēs esam norēķinājušies. Par to vairs nerunāsim. Es pat nevēlos zināt, kurš ir vinnējis, kurš šajā lietā ir ieguvējs un kurš — zaudētājs.

Tas, kas toreiz norisinājās Viljama Bleika, Džordža Romneja un otrā Pita laikā, ir traģiska vodeviļa, ko sarakstījis pirmsromantisma un revolūcijas laikmeta Feidijs un kurā beļģu bagātnieku un provinces zostiņu vietā tēlo emigrācijas laika franču augstākā aristokrātija. Protams, notika, kam bija jānotiek: starp Londonu un Norfolku, salonos un dārzos, ballēs un ilgās pastaigās Ventimijs pamazām aizvien vairāk iejutās bīstamajā spēlē, līdz, īzakam Lakedemam arviem bažīgāk noraugoties, neprātīgi iemīlējās sievietē, kuru bija apņēmies savaldzināt.

De Ventimija kungam netrūka šarma un pat personības cildenuma. Natalī pretojās aiz uzticības savam neuzticīgajam vīram. Mēģinot panākt savu, valdzinātājs, kam pavešana bija uzlikta par pienākumu, sava upura grācijas un skaistuma pievārets kā nelaimīgs pielūdzējs, par spīti īzaka dedzīgajiem lūgumiem, zaudējis galvu un sirdi, beidzot norija krupi un izskaidroja Natalī, kāds īsti ir virs, ko viņa turpina dievināt, kādu kara viltību izdomājis de Noaja kungs. Pēc pārbaudījumiem, ko bija uzlicis cietums, šķiršanās no vīra, nāve, kas ložņāja pārpildītajos cietumnieku ratos, diezgan grūtie ceļojumi krustu šķērsu pa Eiropu, pēdējā vilšanās galīgi sajauca Natalī de Noajas jau tā ne visai stipro prātu. Pilnīgā nomāktībā un izmisumā, ar nicinājumu, ko no tā brīža vērsa pret visiem vīriešiem, viņa atdevās Ventimijam, kuru nemīlēja un nekad nemīlēs. Gan viņam, gan viņai, gan citiem sākās velnišķīga spēle.

♦

Vadoņa nāve

Busento un Krati satecē, kur satiekas kalni un līdzenums, uz rietumiem no atpalikušās un mežonīgās Silas atrodas Kosendza — Kalabrijas pilsēta, kur tūristi pārāk nedrūzmējas. Viņi jūsmo par Amalfi un Positano, apstājas Salernā, viņi sasniedz pat Beneventu, ar milzīgiem pūliņiem spēlē paslēpes ar Belizāra, Manfrēda, prinča Taleirāna-Perigora un Viktora Igo tēva piemiņu, viņi gar Adrijas jūras krastu klīst līdz Trani un Basri, un Ostuni, un Otranto, līdz Lečei — Apūlijas karalienei. Viņi neko nezina par Kosendzu. Dēmetrijs tur ieradās no ziemeļiem kopā ar Alariha armiju.

Pēc Romas krišanas vestgotu karalis loloja visu iekarotāju sapni: atjaunot pasaules impēriju ap tās dabisko asi un kvēlojošo sirdi — Vidusjūru. Viņš devās uz dienvidiem, lai iekarotu Sicīliju, ko senos laikos sauca par Trinakriju. Tolaik Sicīliju klāja meži un labības lauki. Tā pati par sevi bija brīnumaina bagātību krātuve un apcirknis, kas spēja pabarot visas pasaules armijas. Tā deva arī iespēju iebrukt Ziemeļāfrikā un varēja kļūt par tramplīnu un bāzi jaunām avantūrām. Dienvidos valdošās malārijas pieveikts, Alarihs nomira brīdī, kad viņa armija iegāja Kosendzā.

Lieli notikumi ir tikai kolektīvu un slēptu vēstures kustību tulkojumi — vēsture tos uzspiež, liek tiem piedzimt. Taču tic dibinās ari uz dažu cilvēku rīcību — tie notikumus balsta un noved galā. Karaļa nāve vestgotu armijai bija kā zibens spēriens. Karavadoņi sapulcējās uz apspriedi un, zinādami, cik ļoti nelaiķis cienījis Dēmetriju, uzaicināja arī retoru, kam bija tik daudz gudrības un kas runaja visās valodas. Katastrofa, kuru radīja ģeniālā karavodoņa nāve, izraisīja jautājumu, kas vienmēr ir viens un tas pats visā mūžība, — tas, ko uzdod iekarotāji, godkārīgie, revolucionāri un uzvarētie: ko darīt?

Vairāki atcerējās, ka Dēmetrijs ir ta spožā un mazliet noslēpumainā persona, kas Alariham deva padomu nenopostīt Romu, tāpēc vestgoti dārgumus varēja aizvest savos ratos. Viņi lūdza vadoņu padomi ļaut Dēmetrijam izteikt savas domas tapat kā karavadoņiem un karaliskajiem prinčiem. Klātesošajos bija nojaušama kurnēšana. Neviens nekā nezināja par šo mazliet aizdomīgo gramatiķi, kas šķita izniris no nekurienes. Skaidrs bija vienīgi tas, ka viņš nav vestgots, nedz ari ostrogots, nedz svēbs, nedz eruls, nedz vandalis vai alans. Klīda runas, ka viņš ir gluži vienkārši romietis. Bet varēja nojaust, ka viņš ir ebrejs.

Ebrejs! Visi Kosendzā sapulcējušies vestgoti bija kristīgie. Un, kristieši būdami, viņi pret ebrejiem varēja just vienīgi neuzticību un nicinājumu. Būdami ariānieši, viņi vismaz šaubījās par Kristus dievišķo dabu. Viņu uztvere ebreji bija nekrietni nodevēji, no kuriem jāsargājas kā no mēra. Pēc diezgan ilgām debatēm, ņemot vērā Alariha uzticēšanos Dēmetrijam, viņam tika atļauts piedalīties apspriedē un izteikt savas domas.

Vieni ieteica Alariha mirstīgas atliekas aizvest uz Romu un sarīkot grandiozas bercs pilsētā, kas viņu tā bija valdzinājusi. Citi ieteica līķi sadedzināt un pelnus aizvest uz Konstantinopoli vai pat uz Panoniju, vai Donavu, kur tos uzņemtu šim nolūkam uzcelta marmora kapene, kas būtu vestgotu aristokrātiskās balthu dzimtas pēcteču karaļa cienīga. Vēl citi bija pārliecināti, ka Alarihs jaapglaba turpat uz vietas, klātesot viņa varenajam karapulkam, milzīgā un greznā monumentā, kas bulu viņa uzvaru un viņa sēto šausmu cienīgs. Dēmetrijs klusēja.

—    Un kuram no spriedumiem, ko mēs visi nupat dzirdējām, pievienojies tu, Dēmetrij? — jautāja kavalerijas komandieris.

—    Nevienam, — Dēmetrijs skaļā balsī atbildēja.

—    Nevienam! Un ko iesaki tu?

—   Es iesaku likt pazust no zemes virsas katrai karaļa Alariha piemiņas zīmei.

Šiem pārdrošajiem vārdiem atskanot, visi karavadoņi lielā satraukumā piecēlās. Viņi bija šķērsojuši kalnus un upes, viņi bija uzvarējuši romiešus, viņi bija iekarojuši Mūžīgo pilsētu, — un kāds bizantiešu āksts — ļaunāk: kaut kāds žīdu gramatiķis un filozofētājs gribēja izdzēst un nodot aizmirstībai viņu ciešanas un viņu uzvaras! Pār Dēmetriju sāka birt sitieni, viņš neaizstāvējās, un tad kavalērijas pavēlniekam un vēl pāris Alariham vistuvākajiem virsniekiem izdevās ieviest kaut kādu kārtību.

—   Vai tu mums pateiksi, — kavalērijas komandieris pērkonīgā balsī noprasīja, — kas ir tavā nabaga galvā un kāpēc tu mūs aizskar?

—    Mans mērķis nebija kādu aizskart, — Dēmetrijs pavisam mierīgi atbildēja. — Un vēl mazāk es vēlējos nodarīt pāri vestgotu dižā valdnieka nemirstīgajai piemiņai. Viņš bija labs pret mani, veltīja man uzticību, viņš bija mans kungs, un es biju viņa draugs. Mans vienīgais mērķis ir panākt, lai viņa vārds un jūsu vārdi paliek dzīvi gadsimtu gadsimtos.

Iestājās klusums. Vēl varēja dzirdēt strauji elpojam vienu otru karotāju, kas bija metušies sist Dēmetriju.

—    Vai viņa piemiņas labad tu gribi izdzēst viņa pēdas?

—   Tā varētu sacīt, — Dēmetrijs smaidīdams teica, — ja vēlētos mirdzināt vārdus kā zobenus saulē. Bet tas, ko es gribēju sacīt…

Viņš apklusa, lai ievilktu elpu, un pārlaida skatienu vīriem ap sevi.

—    Ko tu gribēji sacīt?… — reizē iesaucās divi vestgoti, ko nepacietība rāva uz priekšu, pretī šim dīvainajam cilvēkam, kurš nebija karotājs un kura vārdos uzmanīgi klausījās tik daudzi neuzvarami iekarotāji.

—    Es gribēju sacīt, ka kurš katrs spēj uzcelt kapenes, pieminekļus un tempļus. Gandrīz kurš katrs spēj izdarīt gandrīz visu. Esmu dzirdējis daudzus muļķus slavinām gudrību. Esmu dzirdējis daudzus nekrietneļus piesaucam tikumu. Esmu dzirdējis tirānus, kas liek saviem pavalstniekiem dziedāt himnas brīvībai. Visam, kas parādās zem debesīm, nav nekādas jēgas. Uzvar vienīgi tukšums, klusums un prombūtne. Dodiet cilvēkiem darbarīkus, un viņi uzcels milzīgas būves, ar kurām varen leposies. Paies laiks, un viss sagrūs. Neviens vairs neatcerēsies vārdus, kuru iemūžināšanai tempļi un kapenes celti. Laiks un nāve, un aizmirstība ir stiprāki par atmiņām. Ja vēlaties uzvarēt laiku un nāvi, un aizmirstību, ir jāmeklē kaut kas cits.

—    Bet runā taču, — kāds sauca, — izbeidz spēlēties ar vārdiem!

—    Es runāju, — Dēmetrijs sacīja, mierīgi pagriezdamies pret traucētāju, — bet ir vajadzīgs kāds laiks un mazliet piepūles, lai jūs saprastu. Vai jūs saprotat, ka ik kapenes un akmeņi sagrūst? Vai saprotat, ka piemiņa, kas saistīta ar kaut ko pārejošu, ir nolemta aizmirstībai? Vai jūs saprotat, ka ir kaut kas stiprāks par dzīvi: tā ir nāve. Ka ir kaut kas stiprāks par vārdu — klusēšana? Kaut kas stiprāks par klātbūtni — prombūtne? Ja vēlaties, lai gadsimtu gaitā, paaudzēm mainoties, saglabājas Alariha lielo darbu piemiņa, nāve ir jāuztic nāvei, klusums un prombūtne — klusumam un prombūtnei. Karaļa Alariha vienīgajam kapam jābūt cilvēku atmiņai, kas turpinās laikā, iztēlei, kas nekad nebeidz atdzimt no pelniem, atmiņu atmiņām.

Atkal iestājās dziļš, stings klusums. Būtu pārspīlēts, ja sacītu, ka visi vestgoti saprata Dēmetrija teikto. Galu galā cits pēc cita viņi sāka runāt. Apspriede ievilkās dziļā naktī. Dēmetrijs īsi atbildēja uz jautājumiem, ko viņam uzdeva. Pēc kvēlās runas viņš likās nomākts. Viņš teica: "Klusums — jā, jā, klusums un nāve… Prombūtne pārspēj klātbūtni… Vienīgā iespēja palikt dzīvam ir pazust…"

Dēmetrija nomāktībai bija lielāks iespaids uz vestgotiem nekā viņa aizrautībai un daiļrunībai. Viņiem radās iespaids, ka ar Dēmetrija muti runā kāds dievs. Rītausmā lēmums bija

pieņemts un komandieri pulcināja kareivjus.

♦

Pasaules dvēsele

Esmu daudz redzējis cilvēkus mirstam. Pastāv diezgan slavena dzīves definīcija: "Dzīve ir speķu kopums, kas pretojas nāvei." Mana definicija drīzāk būtu pretēja: dzīvs ir tas, kurš mirst. Dziviba un nāve ir savienotas tik cieši, ka tās iegūst jēgu tikai viena caur otru. Jus taču redzat, ka pāri augiem, dzīvniekiem un cilvēkiem pastāv pasaules dzīve. Raugieties: Saule dzīvo. Raugieties: Zeme dzīvo. Tas viss izzudīs. Jus nomirsiet. Venēcija tapat. Un Saule. Un Zeme. Venecija atstās skaistas drupas. Zeme — vēl skaistakas. Pastāv pirmais brīnums — tas, ka kaut kas piedzimst. Un otrais brīnums — tas, ka kaut kas notiek starp piedzimšanu un nāvi. Un trešais brīnums, tāds pats kā abi pirmie un lielākais no tiem: mēs visi nomirsim. Iespējams, jūs sākat saprast nepārprotamo un redzēt to, kas acu priekšā: viss ir nepieciešamība, un tomēr pastāv arī brīnums. Nepieciešamība ir brīnums, un pirmais brīnums ir nepieciešamība.

—    Ko viņš tur runā? — Marija čukstēja, pagriezusi galvu man klēpī. — Es lāgā nesaprotu, manuprāt, es miegu ciet.

—    Ak, — Simons murmināja tik klusu, ka man vajadzēja paliekties pāri Marijas galvai, lai sadzirdētu viņa vārdus, — es neko lielu nesaku. Es tikai saku, ka viss paiet. Es saku, ka viss nomirst un izgaist. Un ka tomēr kaut kas no tiem, kuri ir izgaisuši, paliek tajos, kas paliek. Ka dzīvajos tomēr paliek kaut kas no tiem, kuri dzīvojuši. Tas ir tas, ko mēs saucam par atmiņām. Nave nav visa gals, jo pastāv atmiņas. Cilvēki sapņo par rēgiem, par spokiem, par noslēpumainiem spēkiem, par kuriem nav zināms gandrīz nekas un no kuriem gaida gandrīz visu. Pirmais no rēgiem, pirmais no spokiem, visvarenākais no viņpasaules spēkiem — jūs to ļoti labi zināt — ir atmiņa. Nekas nav skaistāks par cerību, varbūt vienīgi atmiņas, kas ir cerības otra puse: kaut kas līdzīgs dzīvā saucienam dzīvei, esmes apliecinājums, slavinājums tam, kā vairs nav un kas tomēr ir bijis, sauciens pēc tā, kam jābūt un kā vēl nav. Vai tāluma saskatāt šo laika un dzīvības spēli? Tā visā pilnībā balstās uz satriecošu noslēpumu: kad vairs nebūs nekā, kaut kas būs bijis, un pati nāve neizdzēš atmiņas. Ak, es jau neko sevišķu nesaku, es nesaku gandrīz neko, es tikai saku, ka viss paiet un izgaist, es saku, ka pastāv pasaules dvēsele un ka tas, kas bijis, nav varējis nebūt.

♦

Slepens plāns

Busento ūdeņi tika ievadīti citā gultnē. Vairākas dienas un vairākas naktis vestgotu karavīri ierīkoja dambjus un lika upei mainīt tecējumu. Šausmu pārņemti, Kosendzas iedzīvotāji un Kalabrijas gani klusēdami noskatījās notiekošajā. Daudzus no viņiem piespieda piedalīties rakšanas un dambju ierīkošanas darbos. Vestgoti veda sev līdzi veselus pūļus gūstekņu no pilsētām, kas bija mēģinājušas pretoties barbaru straumei, un no kauju laukiem. Kalabrieši un gūstekņi bija galvenie strādātāji. Vestgotu un Dēmetrija vadībā viņi ar rokām, ar lāpstām un piķiem pārvietoja akmeņu un zemes tonnas. Kad Busento gultne bija sausa, sāka izpildīt Dēmetrija plāna otro daļu.

Ap būvlaukumu vestgoti izveidoja milzīgu karavīru kordonu, kas liedza jebkuru pieeju un radīja aizliegto zonu. Zem upes sausās gultnes ļoti slepenās vietās kareivju uzraudzītas komandas sāka rakt kapus alu lielumā. Tika izrakti vairāki kapi dažādās vietās — gan upes dibenā, gan gar krastu. Visas bedres, izņemot vienu, bija tikai mānekļi nākamo kapu izlaupitāju maldināšanai. Dēmetrijs bija visur reizē un vadīja darbus.

Ap viņu pulcējās pretrunīgu kaislību pārņemtie vestgoti. Viņi bija ļoti mīlējuši un apbrīnojuši Alarihu, kas viņus bija vadījis pasaules iekarošanā, kas viņus bija padarījis līdztiesīgus uzvarētajiem romiešiem. Viņi bija gatavi mirt par Alarihu. Bet miris bija Alarihs. Tagad viņi pakļāvās šim pa pusei bizantietim, pa pusei ebrejam, ko vestgotu karalis bija izraudzījies par uzticības personu. Viņi nojauta, ka ap šo cilvēku norisinās kaut kas ārkārtējs un liels. Vislabāk informētie zināja, ka tieši Dēmetrijs bija devis Alariham padomu pēc Romas krišanas izdzēst svēto uguni uz vestāliešu altāra. Galu galā visi bija piekrituši viņa priekšlikumam apglabāt Alarinu zem Busento ūdeņiem un nodot viņa pīšļus vienīgi cilvēku atmiņai. Taču ģenerāļus pārņēma arī nepatika, noraugoties Konstantinopoles gramatika augošajā varā. Viņi sapulcējās, retoram nezinot. Lai cik ļoti viņus sašķēla godkāre un nodomi, divos punktos viņi bija vienisprātis. Pirmais bija radies pēc apspriedes: ir jāliek Alariham izgaist, kā ieteica Dēmetrijs. Otrais bija slepens: kad Alarihs būs izgaisis, jāliek izgaist pašam Dēmetrijam. Viss aizvien ir sarežģīts. Un viss arvien kļūst vienkāršs, līdzko atklāj sarežģītības cēloni. Bet pastāvēja vēl trešais punkts, ko ģenerāļi nezināja: vai nu savu spiegu informēts, vai arī nojauzdams to, ko no viņa slēpa, Dēmetrijs zināja ģenerāļu nodomu. Noslēpumā bija vēl viens punkts, kas būtu apstulbinājis visu Alariha armiju: Dēmetrijs vairāk par visiem alka Alariha ģenerāļu plāna piepildījuma. Taču tāpat arī viņš zināja, ka cerētie panākumi vienmēr ir neiespējami.

Mierīgs un bez cerībām — nevis tāpēc, ka mirs, bet tāpēc, ka nevarēja nomirt, — Dēmetrijs izturēja trešo manevru posmu — vestgotu iecerēto mūžības operācijas manevru.

♦

Marija mani noskūpsta

Ir kaut kas tāds, par ko man jābrinās, — Marija teica.

Nozvanīja pusdienas stundu. Mēs divatā pastaigājāmies starp Kazanovas, Gētes, Bairona, Šatobriāna, Tomasa Manna ēnām, nemaz nerunājot par vairākām citām.

—    Par ko tev jābrinās? — es jautāju.

—   Mani pārsteidz tas, ka Simons tik mazā mērā ir židisks.

Es brīdi vilcinājos. Prātoju, ko īsti viņa gribējusi pateikt.

Es raudzījos viņā. Viņa bija tikpat vieglprātīga, tikpat naiva un gandrīz tikpat dumja kā es. Ar gaišajiem matiem, acīm, kas piepeši bija kļuvušas zaļas, ar balto kreklblūzi un džinsiem viņa manī radīja iekāri. Man mazliet reiba galva. Kāda velna pēc noņemties ar kaut ko citu, ja ir viņas mute, viņas gurni, krūtis un slaidās kājas?

—    Mēs esam idioti, — sacīju. — Noskūpsti mani.

Viņa mani noskūpstīja. Laiks bija jauks. Venēcija izgaisa. Nelikās, ka viņa manās skavās justos pārāk slikti. Man viņas apkampienos bija labi.

—   Mēs visi mirsim, — viņa teica.

Sāku smieties. Mēs visi mirsim. Dzīve bija dievišķīga.

—   Mani visvairāk pārsteidz tas, ka viņš varēja būt vienalga kas. Tas tiešām neatbilst manam priekšstatam par Mūžīgo Žīdu. Kad sapratu, kas viņš ir, sāku domāt par vissmalkākajām intrigām, par visblēdīgākajām kombinācijām, par Kabalu,

par Talmudu, par visādiem geto noslēpumiem. Viņam nav pat līka deguna. Manuprāt, naudu viņf mīl mazāk nekā es.

—    Viņš ir snobs. Tu pati tā teici.

—    Viņš ir dzīvojis, un tas ir viss. Viņaprāt — mazliet par daudz. Citi stāsta par kaujām pie Eparžas, par jaunības mīlestību, par Melburnas Olimpiskajam spēlēm, par Komūnu, par 1929. gada krīzi, par Merilinu filmā Some like it hot, par aviācijas sākumiem, par atentātu pret pāvestu vai brīvdienām kalnos. Viņš stāsta par to, ko redzējis. Viņš būtu varējis būt jebkas.

Ap mums skanēja akmens un ūdens himna. Venēcija dejoja saules staros.

Raudzījos Marija. Viņa smējās pretī dzīvei. Apliku roku viņai ap kaklu.

—    Pasaule ir liela, — sacīju. — Pasaule ir maza. Manuprāt, būt ebrejam pirmām kārtām ir ideja.

♦

Nāve Sorento

Direktorijas laikā, konsulāta laikā un impērijas laikā Natalī de Noaja tika uzskatīta par vienu no visu laikmetu visvaldzinošākajām un viskoķetākajām sievietēm. "Viņa bija Armida," raksta viens no viņas mīļākajiem — Matjē Molē, Napoleona tieslietu ministrs, Burbonu jūrniecības ministrs un Luija Filipa ārlietu ministrs un padomes prezidents — viens no neskaitāmajiem politiķiem, kas jau iepriekš zvēr uzticību visiem esošajiem un nākamajiem režīmiem un kas Balzakam kļuva par prototipu kādam Cilvēciskās komēdijas personāžam. "Viņa bija Armida. Viņas piemīliba un grācija pārspēja viņas skaistumu. Gan dziedot, gan runājot viņas balss valdzinājums bija pārvarīgs. Koķetērija jau robežojās ar māniju. Viņa nespēja paciest pat domu, ka vīrieša skatiens varētu viņai vienaldzīgi pārslīdēt pāri. Pie galda es dažu labu reizi pamanīju, kā viņa bažīgi lūkojas kalpotājos, kas pasniedza ēdienu, lai redzētu, kādu iespaidu uz tiem atstāj." Šī mānija — patikt un savaldzināt — iespējams, pamatos bija tas, ko salona psihologi mazliet pārsteidzīgi, lai varētu pāriet pie cita temata, dēvē par rakstura īpašību. Bet galvenokārt tā bija saistīta ar sabiedrības dzīvi un privāto dzīvi. Nekāda rakstura nav. Ir tikai situācijas. It tikai kāda notikuma un temperamenta sastapšanās. Pēc satriecošajiem revolūcijas piedzīvojumiem, pēc vairāk nekā pusduča gadu mokošu pārdzīvojumu, pārsteigumu un baiļu cilvēki domāja vairs tikai par izpriecām. Tikumi bija brīvāki, un dzīves prieks mutuļoja spēcīgāk nekā jebkad agrāk. Natalī de Noaja bija pārcietusi ne tikai vēstures nežēlību — tāpat kā daudzi. Viņa bija ievainota pašā sirdī. Un no savu bēdu augstumiem viņa metās izpriecu mutulī.

Bijušais marķīza de Laborda dārznieks bija viena tāda mutuļa un pārmērību centrā.

—   Vai tad Natalī un jūs…? — Marija ar parasto stūrgalvīgo neatlaidību jautāja.

—   Vai Natalī un es…? — Simons pārjautāja, raudzīdamies viņai acīs.

—    Jā. Jūs taču saprotat, ko gribu jautāt.

—   Nepavisam, — Simons skarbi atbildēja. — Turklāt tas uz jums neatteicas.

—    Marij, tu vienmēr pārspīlē, — es viņai čukstēju.

Izaks neapmierināts noraudzījās Natalī panākumos un to

bēdīgajās sekās. Vīrieši drūzmējās ap jauno sievieti, lai dotu viņai padomus, sniegtu palīdzību un visādi mierinātu. Viņa daudz smējās. Viņa bija izmisusi. Viņa bija atgriezusies Parīzē, kur aizvien spožāk un spožāk mirdzēja Bonaparta zvaigzne. Būdama tālu no Šarla, viņa demonstrēja vispilnīgāko neatkarību. Viņa sāka zīmēt. Viņa apmeklēja gleznotāja Moro darbnīcu. Viņa kļuva par Molē draudzeni. Lai kā, viņa turpināja sakaru ar Ventimiju, bet dusmojās uz viņu — tāpat kā uz Šarlu, kā uz citiem, viņa Ventimiju nicināja, atdevās viņam ar riebumu, ik mirkli lika manīt, ka viņu nemīl un nekad nav mīlējusi. Izmisums kā lipīga slimība no Natalī de Noajas pārgāja uz de Ventimija kungu. Viņš vairs nespēja mīlināties ar sievieti, kurā bija neprātīgi iemīlējies un kura viņam atdevās aiz bēdām un vienaldzības. Viņš pazemīgi lūdza atļauju viņu atstāt un doties projām no Parīzes.

—    Kāda gan man par to daļa? — Natalī atbildēja.

Atbildes tiešums Ventimiju satricināja.

—    Es domāju, ka… — viņš iesāka.

—   Jūs pārāk daudz domājat, — Natalī teica. — Jūs abi ar Šarlu vienmēr esat par daudz domājuši.

Ventimijs nolieca galvu. Vai nekad viņš nebūs izpircis netaisnību pret šo sievieti, kuru mīlēja vairāk par visu?

—    Es jūs mīlu, — Ventimijs sacīja. — Jūs nevēlaties mani mīlēt. Mēģinot noturēties pie dzīves, man ir tikai viens atrisinājums — doties tālumā. Bet man gribētos, lai reiz jūs man dodat kaut ko, pareizāk sakot — kādu.

Pretēji tik daudziem pierādījumiem, iespējams — par spīti tam, ko viņa domāja, Natali de Noaja juta pret Ventimiju lielu draudzību. Ja nebūtu bijis Šarla un tā sazvērestības, viņa arī būtu varējusi Ventimiju mīlēt neprātīgi. Bet bija Šarls, bija misis Ficherberta un sazvērestība pret viņu — Natalī, ko viņa nepiedeva. Vairāku pavērsienu dēļ Ventimijs kļuva par misis Ficherbertas upuri. Natalī paskatījās uz viņu.

—    Ko jūs vēlaties? — viņa jautāja.

—    Lai jūs man dodat Izaku un lai viņš man seko tālu projām no Parīzes un no jums. Tā kā es vēlos jūs aizmirst un jūs mani nemīlat, viņš būs mana pēdējā saite ar dārgajām atmiņām par jums.

Un tā marķīza dc Laborda dārznieks, kādreizējais FukjēTenvila skrīveris, bijušais vikonteses de Noajas sekretārs visos uzdevumos kopā ar de Ventimija kungu šķērsoja Alpus. Viņi apmeklēja Milānu un Venēciju, un Ravcnnu, un Florenci, un Asīzi. Izaks jau pazina svētā Franciska pilsētu un laimīgs to ieraudzīja atkal. Dažus mēnešus viņi uzturējās Romā. Viņi ar baudu pastaigājās pa šīm atmiņu bagātajām vietām. Viņi aizceļoja līdz Neapolei, kur laiks bija ļoti jauks un karsts. De Ventimija kungs nekad nerunāja ar Izaku par de Noaja kundzi. Viņš mira klusēdams. Lai viņu izklaidētu, Izaks prātoja doties uz Sicīliju, pa ceļam iegriežoties Kalabrijā un Kosendzā.

—    Sicīlija? — Ventimijs jautāja.

—   Tā ir skaista, — Izaks atbildēja. — Aizbrauksim uz Noto, kas ir barokāla, uz Segesto un Agriganti, kas ir Sicīlijā nomaldījušies Grieķijas gabaliņi, mēs pastaigāsimies pa Monreālu, kas ir arābiska un normandiska, nokļūsim līdz Ennai un Erikei — tās ir mežonīgas un varenas, mēs, manu saimniek, godināsim Palermas kapuciešu skeletus un Fridriha II — pasaules satricinātāja — kapu.

—    Es mīlu nāvi, — Ventimijs sacīja. — Dosimies uz Sicīliju!

—    Neviens labāk par mani nesapratīs jūsu vēlēšanos mirt. Un tomēr ir jāprot padoties liktenim un dzīvot. Nekas mums nepalīdz tik ļoti kā pasaules aina.

—    Jūs zināt visu, — Ventimijs teica. — Jūs esat bijis visur.

—    Esmu mazliet ceļojis, — īzaks atbildēja.

—    Kosendza? — Ventimijs jautāja.

—    Tā ir maza un neievērojama pilsētiņa, taču diezgan interesanta. Ja vēlaties, es jums pastāstīšu.

īzakam Lakedcmam nebija laika pastāstīt savam saimniekam par to, kas noticis Kosendza. De Ventimija kungs noslīka Neapoles līcī netālu no Kapri. Viņš bija aizbraucis no Sorento, kas tolaik bija maza, burvīga pilsētiņa, pilna angļu dzejnieku, diloņslimnieču, mīlētāju, pilna skurbinoši smaržojošu apelsīnkoku un citronkoku. Salu, jūras mirāžu, nāvējošu sirēnu savaldzināts, viņš aizpeldēja par tālu un vairs neatgriezās. Tas bija gandrīz tajā pašā laikā — dzīve nekad neapstājas, tā steidzas un nekad neapstajas —, kad Natalī de Noaja kā negaisā, kā nolādētībā sastapa Šatobriānu.

♦

Mēs visi esam mūžīgie žīdi

Taisniba, esmu daudz ceļojis. Esmu pastaigājies pa visu pasauli, gandrīz vai visur esmu stiepis savu nemirstības nastu. Cilvēki īstenībā vispār neko citu nedara: kopš mūžības viņi ir nemitīgi ceļotāji.

Mūsdienās jūs gluži dabiski vienu dienu esat Parīzē, nākamajā dienā — Ņujorkā, aiznākamajā — Venēcijā, pirms dodaties uz Bali, uz Luksoru vai Udaipuru. Jūs pat vairs neceļojat: jūs visi pārvietojaties, un es daru tāpat, jo Mūžīgais Žīds tagad klīst pa Konkordijas laukumu skaņas ātrumā. Gadu simtiem un tūkstošiem jums šķita, ka cilvēki nekustas, ka viņi paliek kā sastinguši, ka precas savā starpā vienā ciemā vai ielejā, ka viņi nomirst turpat, kur piedzimuši. Tā ir taisnība, un ta nav taisnība. Kopš neatminamiem laikiem ir bijuši ļaudis, kas sapņo par kaut ko citu, ir cilvēki, kuri kustas. Gribat vai negribat, jūs visi savā ziņā esat mūžīgie žīdi. Jo tādā vai citādā veidā jūs dodaties uz citurieni.

Ebreji un arābi cīnās savā starpā Izraēlā, Palestīnā, Tuvajos Austrumos. Viņi cits citu apsūdz, ka nupat tikai ieradušies svešā zemē. Taisnība, ka ebreji saradušies no visurienes — no Aušvicas krematorijām un Sibīrijas koncentrācijas nometnēm, no Polijas geto un Jemenas teltīm, no Ņujorkas biržas un Londonas saloniem. Taisnība arī tā, ka arābi jau bija Arābijā, kad Salamans un Dāvids valdīja Jūdejā. Un Jeruzaleme piederēja romiešiem ilgi pirms tam, kad sāka piederēt arābiem. Bet Ābrahāms pats nāca no Ūras, no Haldejas un no Mezopotamijas. Arābi dažos gados aizklīda no Persijas un no

Indijas robežām līdz pat Gibraltaram un Spānijai, līdz Puatjē un Samarkandai. Iespējams, jūs iedomājaties, ka, arābu atspiesti, vismaz spānieši tiešām bija savā zemē. Nepavisam ne: tie bija vandaļi, kas deva savu vārdu Andalūzijai, un Spānija ir pilna alanu, svēbu un vestgotu, kas nāca no Donavas un Skandināvijas. Lai vēlāk atkarotu actekiem un maijiem un Peru inkiem Kortesa, Pizarra, Amerigo Vespuči un Kristofora Kolumba Ameriku.

Ak, Amerikas indiāņi nu gan ir īstie savas zemes ļaudis, īstie iezemieši, ko padzinuši iekarotāji! Domājiet vien! Viņi nāk no Āzijas, no kuras pa sauszemi pirms trīsdesmit vai četrdesmit tūkstošiem gadu ir ieradušies pa Beringa jurasšaurumu sausām kājām. Tas tāpēc, ka cilvēks vienmēr ir klejojis pa pasauli. Franki ir ieradušies no citurienes, grieķi ieradušies no citurienes, Enejs ieradās no citurienes — visi atnāk no citurienes. Un pats cilvēks ierodas no citurienes. Tagad ikviens zina, ka nav piedzimis Ēdenes dārzā pirms apmēram seštūkstoš gadiem, kā iztēlojās Bosijē. Ka viņš radies Āfrikā pirms trim miljoniem gadu vai arī, ja jums tā liekas pareizāk, — no melna, spalvaina zvēra, kas atgādināja pērtiķi. Un ka no pašiem pirmsākumiem viņš ceļojis pa pasauli — uz zemēm, ko vēlāk sauks par Āziju, un tām, kurām dos Eiropas vārdu. Un ka gan lieli, gan mazi kustoņi, dzīvas būtnes, no kurām viņš radies, jau pirms daudziem miljoniem gadu klejoja gan pa sauszemi, gan ūdeni, cauri Visumam.

Antīkajos laikos ķīnieši ieradās Romā. Franciskāņi apmeklēja Ķīnu jau pirms Marko Polo. No Balkāniem noguris, Aleksandrs Lielais devās uz Persiju un Indiju. Mongoļi atnāca līdz pat Vīnei. Arābi šķērsoja Pirenejus, iekaroja Sicīliju un apdraudēja Provansu. Vikingi nokļuva, no vienas puses, Kijevā un Bizantijā, no otras — Normandijā un Burgoņā — līdz pat Gibraltaram, kur, pirms bija sākuši izmantot par aizsardzības līdzekli vaļu taukus, dabūja saules dūrienu, un savukārt līdz Sicīlijai un apmetās Apūlijā. Visā vēstures gaitā nebeidzas staigāšana, krusta kari visādos virzienos un nozīmēs, ekspedīcijas ar dubultam ieejam un daudzām izejam, sūtņi, atklājumi, migrācijas un pastaigas.

Kad runāju par pastaigām, tās ļoti bieži ir tikai piespiedu pastaigas, piespiedu pārvietošana. Vai tad es staigāju prieku pēc? Daudzi ir līdzīgi man. Visbiežāk viņi pakļaujas, viņi bēg, vēsture viņus vai nu velk, vai stumj, viņi visiem spēkiem pūlas palikt dzīvi. Bēgļi, deportētie, karagūstekņi, dezertieri, ķīlnieki, trimdinieki un izraidītie — viņiem bieži ir nācies iet arī, važās sakaltiem. Administratori, pārvaldnieki, vēstnieki vai vicekaraļi, jūrnieki vai pētnieki, vai misionāri ceļojumiem bieži ir raduši visdažādākos iemeslus — gan visnopietnākos, gan bērnišķīgākos. Viss ir labs diezgan, lai tikai dotos ceļā: ticība, nauda un peļņas kārdinājums, nepiepildītas kaislības, dzimtenes mīlestība un zinātkāre. Reizēm pat — un it īpaši pēdējā laikā aizvien vairāk un vairāk — viņi pārvietojas prieka pēc. Pretēji tiem, kas pošas ceļā, jo viņu vienīgā izvēle ir vai nu iet, vai nomirt, līdzās visiem, kurus dzinušas kaislības vai diženuma sapņi, ir visi tie un visas tās, kas šķērso kontinentus tikai tādēļ, lai atrastu kaut ko jaunu, kā pasaulē vairs nav, un nekam nederīgo ikdienas laimi.

♦

Alariha apbedīšana

Jusento upes gultnē kopā ar Alarihu tika apglabāti neaprēķināmi dārgumi. Vairākas dienas un naktis Roma un daudzas citas pilsētas bija pakļautas vestgotu laupīšanai. Baznīcas mums saprotamu iemeslu dēļ tika saudzētas. Pilis un tempļi atdeva šedevrus Alariha ariāniešiem. Antīkās statujas, zelta vāzes, dārglietas, manuskripti, pagānu kulta priekšmeti tika sakrauti ratos un aizvesti līdzi karapulkiem uz dienvidiem — uz Sicīliju. Daļa šā laupījuma pavadīja mirušo karali viņa mūža mājās Kalabrijas zemē.

Kad kapi bija gatavi, vestgotu karavadoņi sagatavoja apglabāšanu. Tā norisinājās nakti, lāpu gaismā, karavīriem ar dziesmām godinot karali, viņa uzvaras un diženumu. Dēmetrijs vēlreiz bija apbedīšanas izrīkotājs un tumsas valdnieks. Kamēr daļa kareivju turēja dzelzs lokā svēto joslu, pa kuru virzījās bēru gājiens, bet citi uzmanīja dambjus, kas nosprostoja upes ūdeņus, viņu vadoņi kopā ar ļoti rūpīgi izraudzītiem kareivjiem un veselu puli gustekņu, kuri veda laupījumu, devās uz gultnes dziļumu, kur vēl neplūda ūdens. Alariha nedzīvais ķermenis tika nolikts uz divpadsmit karavadoņu nesta katafalka. Viņi virzījās uz priekšu lēnā solī, tumsā skanošo apbedīšanas dziesmu, cimbalu un kara tauru ritmā.

Skats bija drūms, nomācošs un grandiozs. Dēmetrijs tajā noraudzījās pa gabalu: viņš stāvēja uz dambja, kas aizturēja upes ūdeni un aizvirzīja to projām no gultnes. Viņš tumsā redzēja uguns čūsku aizlokāmies un aizslīdam lejup uz kapu pusi. Tālumā viņš dzirdēja barbaru bēru dziesmas. Viss notika tieši tā, kā viņš bija paredzējis. Viņš bija paredzējis tumsu un lāpas, dziesmas un klusumu, lēno bēru gājienu, kas slīdēja lejup uz upes pusi, zelta un marmora dārgumus ceļā uz aprakšanu.

īstā kapa izraudzīšanās bija atlikta uz pēdējo brīdi. Katafalkam virzoties garām bedrēm, kas palika neizmantotas, gūstekņu grupas lika nogāzties sastatnēm, kuras turēja uz tām sakrautos smagos akmeņus, un aizmūrēja šķietamos kapus; tie kļuva par zagļu slazdiem. Beidzot gājiens apstājās pie vienas no klintī izkaltajām alām: tā uz visiem laikiem kalpos par kapu barbaru karalim, kas pirmais iekarojis Mūžīgo pilsētu.

Kareivji novietoja Alariha līķi telpas vidū, ko apgaismoja lāpas. Ap to sakrāva vestgotu laupījumu. Statujas un vāzes, dārglietas un mākslas darbi krājās apkārt katafalkam un beigās to pārklāja. Kāds ariāņu bīskaps — Vulfilas pēctecis — svētīja mirušo karali un noskaitīja lūgsnas viņa dvēseles mieram. Kad viss bija beidzies un vadoņi, kas stāvēja uz kapeņu sliekšņa, dažus soļus atkāpās, lai ļautu vinču turētajiem akmeņiem ar pērkonīgu, pa upes gultni aizdunošu dārdu nogāzties no kraujas un aizsprostot Alariha kapenes ieejas, nakts jau tuvojās beigām.

Pavēles kā degļa liesma aizsteidzās no viena armijas gala līdz otram. Busento gultne, kas visu valdnieka apbedīšanas beigu posmu bija sastingusi klusumā un nekustībā, piepeši atdzīvojās. Pulki, kas tur augšā ielenca upes ūdeņus, gājienu un dambjus, palaida tvērienu vaļīgak. Vestgoti sagrupējas abos krastos, kas pacēlās virs klintīs un zemē iemūrētā kapa. Izbijušies gūstekņi riņķoja upes dibenā ap alām, ko nesen bija izrakuši nosusinātajā zemē. Vēl skanēja saucieni, auļoja ziņneši, tumsā liesmoja lāpas, tika rādītas noslēpumainas zīmes. Dažu vīru pavadīts, kāds vestgotu virsnieks aizelsies piesteidzās pie dambja, uz kura stāvēja Dēmetrijs. Tajā bija izveidota sistēma, kas ļāva vienā rāvienā pavērt upes straumei brīvu ceļu uz veco gultni. Lai sistēmu iedarbinātu, bija jānokāpj dambja pakājē, jāizrauj divi mieti un ātri jāuzkāpj pa koka redelēm krastā.

—   Operācija pabeigta! — vestgotu virsnieks teica Dēmetrijam.

—    Labi, — Dēmetrijs atbildēja.

—   Vai viss kārtībā?

—   Viss kārtībā.

—   Izpildīt! — virsnieks pavēlēja.

Dēmetrijs pa trepēm nokāpa līdz dambja pakājei. Tur nonācis, viņš pavērās debesīs. Viņš redzēja slienamies sev pāri milzīgo dambja masu, kas gaistošajā tumsā nosprostoja Buscnto straumi. Vēl blāvi vizēja dažas zvaigznes. Austrumos — Silas un Adrijas pusē — jau blāvoja gaišums.

—   Un ja nu… — Dēmetrijs čukstēja, piepešas, neprātīgas cerības pārņemts.

—    Kas tur notiek? — no dambja virsotnes sauca vestgotu virsnieks.

—    Es tūlīt to izdarīšu, — Dēmetrijs atbildēja.

Un viņš parāva abus mietus.

Pār Alariha kapu un uz visām pusēm bēgošajiem, plūdos nonākušām skudrām līdzīgajiem gūstekņiem gāzās ūdens masa. Vestgotu virsnieks jau bija nevērīgi aizspēris koka redeles upē, kas acīm redzami piepildīja gultni.

♦

Greizsirdīgais dievs

Is^artafils bija Popejai daudz stāstījis par Salamana templi un Jeruzalemi. Miesa un kaisle, bauda un fiziska saprašanās, un glāsti bija radījuši starp viņiem stipras saites. Kad viņi viens otra skavās bija sasnieguši baudas apogeju, Popeja cieši piekļāvās Kartafila krūtīm, un viņš bieži sāka skaļā balsī sapņot par savu bērnību Galilejā un amatnieka jaunību svētajā Dāvida pilsētā, ko bija okupējuši romieši. Viņš pietiekami saglabāja paškontroli, lai būtu piesardzīgs izteikumos par prokuratoru Ponciju Pilātu un juceklīgajiem notikumiem, kas norisinājās viņa laikā. Taču pavasaris Galilejā, ziedošie augļu koki, Lieldienas Jeruzaleme, ebreju dziļā ticība viņam iedvesa vārdus un tēlus, kas pārsteidza blakus guļošo ķeizarieni — viņa patlaban lēnām atgriezās ierastajos krastos, no kuriem bangu eksaltācija viņu bija aizrāvusi. Viņa klusēja. Viņa alkatīgi klausījās, tikai laiku pa laikam paceldama galvu un pavērdamās mīļākajā, lai uzdotu kādu jautājumu. Viņš atbildēja vienkāršiem un spēcīgiem vārdiem, un tālu no Nerona galma maziskuma un šausmām Popejai piepeši pavērās vesela nepazīstama pasaule, kur krāsas bija spilgtākas un jūtas — cildenākas. Viņu sajūsmināja Dāvids un Batseba, Samsons un Dalila, Jāzeps un Potifars. Viņa uzdeva jautājumus par svešā un vienīgā Dieva noslēpumiem — Dieva, kura seju bija aizliegts attēlot un kura vārdu nedrīkstēja izrunāt, bet no kura tomēr viss bija atkarīgs.

— Viens pats Dievs? — viņa čukstēja.

—   Viens pats Dievs.

—   Un viņš spēj visu?

—   Viņš spēj visu.

—   Greizsirdīgs un nežēlīgs dievs?

—   Taisnīgs un varens Dievs.

Ziņkāres vietā pamazām radas interese un simpātijās. Sekojot Renānam, visi kaut cik nopietnie Romas impērijas vēsturnieki, kam nepietiek pieminēt piecsimt ēzeļmātes, kurām jādod piens ķeizarienes peldēm, nedz ari ar vārda pouppee (lelle — tulk.) izcelsmi no vārda Popeja, kas ir apšaubāma, konstatējuši, ka īsā mūža nogalē Nerona sievai bijusi dīvaina nosliece uz jūdaismu, tomēr nekādi neizskaidrojot šo viņas laikmetam un videi, un it īpaši — viņas sabiedriskajam stāvoklim tik pārsteidzošo tieksmi. Par mīklas atminējumu var pieņemt vienīgi Kartafila un Popejas slepeno sakaru.

Popejai reliģiska iesvētīšana nebija šķirama no fiziskas baudas. Kaut arī gados vēl tik jaunai, viņai jau bija bijuši trīs viri: Rufs Krispins, pretoriāņu prefekts, nākamais imperators Otons, kas tika izsūtīts uz Luzitāniju, valdošais imperators Nerons un vēl — daudz mīļāko. Tieši Kartafils viņai atklāja gan vienīgā Dieva eksistenci, gan arī fizisko baudu. Viņa nemitīgi pārgāja no viena uz otru, mijot glāstus un jautajumus. Tikko mīļākais Popeju bija aizvedis sev līdzi uz Jēkaba kāpnēm, pie Salamana tempļa vai Nīlas krastos pie Mozus bērnībā, viņa piepeši pamodās vislaicīgākajām baudām. Viņa noliecās pār mīļāko un ar roku, ar muti, ar visu pašas baudas radīto augumu atmodināja to savukārt un veda atpakaļ pie sevis. No jauna baudījuši, viņi ilgi nekustēdamies gulēja viens otra skavās.

—   Tava ideja… — Popeja iesāka.

—   Par to nerunā! — viņš teica. — Ne ar vienu.

—   Bet kā — kā lai to izpilda? — Popeja neatlaidās.

—   Vienīgais līdzeklis, — viņš sacīja, — vienīgais lidzeklis ir imperators. Par to nevajag runāt ne ar vienu, vajag pamazītēm to iesakņot imperatora prātā. Un Neronu var pārliecināt viens vienīgs cilvēks — tu.

—   Es viņu pārliecināšu, — Popeja sacīja.

—   Par to es nešaubos, — Kartafils atbildēja, glāstīdams viņas krūtis un neizturami gausi tuvodamies vēderam un ciskām. — Par to es nešaubos. Tu proti to izdarīt. Es neesmu pazinis nevienu, kas prastu tik labi pārliecināt kā tu.

♦

Īzaka kļūda

Vikonts de Šatobriāns jau bija pazinis un milējis daudzas sievietes, kad kārtējā mīļākā viņu iepazīstināja ar Natall de Noaju. Viņa bija koķeta, viņš — iedomīgs. De Buaņa kundzei, kas mums ir atstājusi memuārus, kuros atdzīvojas visa sabiedrība un par kuru Simons Fusgengers runāja ar lielu tīksmi, viņa pati pavisam vienkārši esot atzinusies: "Es tiešām esmu nelaimīga. Līdzko iemīlos vienā, uzreiz atrodas kāds cits, kas man patīk labāk." Par to visu bija vainojami Šarls de Noajs, de Ventimijs un misis Ficherberta. Bet par Šatobriānu — par valdzinātāju, par ģēniju, par valdzināšanas ģēniju kāda gudra sieviete ir sacījusi: "Es redzu, ka nav labi mīlēt Renē, viņš nevairās no harēma, viņš, tāpat kā Bairons, būtu varējis sacīt: Kopš Trojas kara neviens nav tik daudz nolaupīts kā es." Karalis Luijs XVIII asprātīgāk, nekā varētu gaidīt no tik resna vīrieša un tik dumju valdnieku brāļa, atzīst: "De Šatobriāna kungs varētu redzēt ļoti tālu, ja vienmēr nestāvētu pats sev priekšā," un vēl tas nelietis Molē, viņa visintīmākais ienaidnieks, nežēlīgi un varbūt arī ne visai taisnīgi ir sacījis: "De Šatobriāna kungā mani vienmēr ir pārsteigusi viņa apbrīnojamā spēja saviļņoties, nekad neko pa īstam v nejūtot." Ļoti drīz katrs no savas puses, atklāti to nepaziņojot, gandrīz vai neatzīstoties paši sev, katrā ziņā nedarot neko tādu, kas varētu uzlikt pienākumus nākotnē, kuru abi dažādu, tomēr salīdzināmu iemeslu dēļ gribēja atstāt iespējami brīvu, Šatobriāns un Natalī viens otrā iemīlējās. Tas bija pamatīgs trieciens.

Pēc de Ventimija nāves Izaks Lakedems atgriezās pie de

Noaja kundzes. Viņš mēģināja to pārliecināt, ka Neapoles liča drāma ir bijis nelaimes gadījums. Viņa pa īstam nenoticēja. "Ir ar kaut ko jānodarbojas," viņa rakstīja brālim, "jo prāts kļūst vājš no sāpīgajām domām, kas bez mitas atgriežas. Ja prāts ir skarts, jūtas pagaist, un tad jau labāk simtreiz mirt." Tomēr Natalī pa īstam nezaudēja nedz prātu, nedz jūtas: viņa jau domāja vairs tikai par Renē.

Tobrīd Šatobrians cinijās ne vien ar sievu kā vienmēr un savām mīļākajām, bet arī ar vēsturi. Hercoga d'Angjēna nave viņu sanaidoja ar Bonapartu, kas tolaik pamazām pārvērtās par Napoleonu. Šatobriāns nebija un nevēlējās būt nedz ministrs, nedz vēstnieks, tāpēc uzskatīja par labāku atstāt Franciju, kur, par spīti Kristiānisma ģēnija triumfam, viņš vairs nebija pirmais un pretinieka uzvaras nogurdinaja dzirdi. Viņš devās uz Grieķiju un Jeruzalemi. Savukārt Natalī — iespējams, lai bēgtu no viņa, — posās uz Spāniju. Tolaik ceļojumi nebija nekāds joks. Tie bija ilgi un reizēm šķīra uz visiem laikiem. Renē aizbraukdams lika uz spēles visu. Viņš aizrakstīja Natalī, atzīdamies mīlestībā, un vēstuli nodeva īzakam Lakedemam, lai tas to nogādātu mīļotajai.

Izaks jau reiz bija padarījis nelaimīgu dc Noaja kundzi, vēlēdamies viņu izglābt un pačukstēdams viņas vīram neveiksmīgu domu, kura, pārveidotā, paplašināta, degradēta līdz neticarnibai, kas tomēr ir patiesība, noveda pie Sorcnto traģēdijas. Viņš nevēlējās velreiz kalpot mīlestībai, no kuras neko labu negaidīja. Viņš Šatobriāna vēstuli paturēja pie sevis.

Pēc Natalī klusēšanas Šatobrians drīz vien noprata, ka viņa vēstuli nav saņēmusi. Viņš ļāva vaļu izmisumam. Sarakstē ar Žubēru — savu vistuvāko draugu — vieglu un dzidru dvēseli, kas tīrās nejaušības dēļ bija nonākusi miesā, — valdzinošu būtni, kura nelikās dzīvojam šaipasaulē un izplēsa no grāmatām lapas, ja tās viņam nepatika, — ir divas viena pēc otras nosūtītas vēstules, kas rakstītas Venēcijā, no kuras viņš devās uz Austrumiem; līdz šim tās nav guvušas Aizkapa atmiņu autora komentētāju un apbrinotaju pienācīgu uzmanību. Taču katrs var pārliecināties par to esamibu Šatobriāna Vispārējā sarakstē, ko Pjērs Ribereta kungs publicējis Galimara apgādā.

"Kaut īzaku parautu jods! Vai gribat saderēt, ka viņš nav nodevis vēstuli adresātei? Es taču to viņam iedevu Jūsu klātbūtnē. Pamatigi izmazgājiet viņam galvu, ja viņš Jums gadas pa rokai. Tūkstoškārt izlamājiet viņu. Tomēr, ja viņš vēstuli nav pazaudējis, lai viņš to nodod minētajai personai un lai debesis viņam piedod. Manuprāt, tas jau pārsniedz žēlsirdības robežas. Es būtu braucis projām (sīc) rīt, ja būtu te atradis atbildi uz īzaka pazaudēto vēstuli. Nožēlojamais!" Pēc četrām dienam uzrakstīta vēl viena vēstulē: "Es veltīgi gaidīju atbildi uz vēstuli, ko pirms manas aizbraukšanas īzaks nodeva vai kas viņam bija jānodod. Esmu ļoti nobažījies. Tā bija ļoti svarīga vēstulē. Tā bija adreseta de Noaja kundzei. Tā bija tada, ka, nekavējoties saņemot apmierinošu atbildi, es jau būtu devies tālākā ceļā. Redziet nu, kādu ļaunumu nodarijis īzaks! Manuprāt, viņš Jums apgalvos, ka vēstuli ir nodevis. Bet tada gadījumā de Noaja kundzes klusēšana būtu tiešām neizskaidrojama un liecinātu par jo lielāku nelaimi. īzaks droši vien vēstuli pazaudējis. Vai viņš nav to atstājis kantorī, kur apmainīja manas biļetes? Papūlieties visādā ziņā panakt, lai viņš atzīstas noziegumā — vai nu ar spēku, vai pa labam. Es viņam pat apsolu dzeramnaudu, ja viņš vaļsirdīgi atzīsies: "Esmu vēstuli pazaudējis." Ja viņš sava jūkli to atkal atrod, lai viņš to vienkārši nodod, kaut ari tā jau ir tik veca. Es zinu, ka atkārtojos. Bet tiešām esmu nobažījies. Atbildi sūtiet uz Venēciju pastā pēc pieprasījuma. Par visu šo notikumu nerunājiet ne ar vienu. Es Jūs lūdzu iegriezties mana dzīvokli un paņemt visas vēstules, kas tur atrodas, sakot, ka tās man nosūtīsiet. Jūs tās paturēsiet pie sevis un nodosiet man, kad atgriezīšos."

Te viss ir skaidrs kā diena. Tas ir noslēpums saules gaismā: baiļošanās par milestibu, niknums uz īzaku, cerība, ka viņš tomēr vēstuli ir pazaudējis, jo Natalī klusēšana, ja viņa vēstuli saņēmusi, būtu visbriesmīgākās mocības, aizdomas pret citām sievietēm — gan sievu, gan mīļākajām, kurām gan Parīzē, gan Venēcijā viņš katrā ziņā vēlējās noslēpt Natalī vēstījumus, kaut gan to vispār nebija… Izaka Lakedema manevri visas šīs dienas smagāk nospieda Venēcijā klīstošā ģēnija prātu nekā cita ģēnija manevri pie Austerlicas vai Jēnas.

Uztraukumam nebija nekāda pamata. De Noaja kundze Renē klusēšanas dēļ cieta vismaz tikpat briesmīgi kā Šatobriāns cieta Natalī klusēšanas dēļ. Neviena Žubēra vai de Noaja kundzes vēstule nepienāca Venēcijā, kur Šatobriāns nepacietībā dīdījās un trīsreiz dienā nevis apskatīja Karpačo šedevrus vai apmeklēja Akadēmiju vai Jūras muitu, vai Izdziedināšanas baznīcu, bet gāja tikai uz pastu. Dienu pirms Šatobriāna došanās uz Grieķijas tempļiem un Svētā Kapa baznīcu Venēcijā ieradās pats Izaks Lakedems — sajūsmināts un nokaunējies. Viņš diendienā bija vērojis, kā kundzi plosa kaislība uz dižo rakstnieku. Viņu sāka mocīt sirdsapziņa, un galu galā viņš noglabāto vēstuli nodeva adresātei. Pārsteigtā Natalī dc Noaja neuzdeva nevienu jautājumu un acumirklī atguva visu savu leģendāro valdzinājumu un eksaltēto jūsmu. Viņa aizsūtīja pie Šatobriāna pašu īzaku, lai tas viņam pateiktu, ka viņa mīl un brauc uz Granadu viņam atdoties.

Tā un vienīgi tā ir izskaidrojami liesmainie vārdi, ko Renē ierakstīja Aizkapa atmiņās un izsvītroja no tam, pirms tos atrada un publicēja nolāpītais Sentbēvs: "Bet vai esmu pateicis visu par Dezdemones ostā iesākto un Himcneja zemē pabeigto ceļojumu? Vai es devos pie Kristus kapa kā grēku nožēlnieks? Manu dvēseli piepildīja viena vienīga doma; es rītin apriju mirkļus; zem nepacietīgās buras, ar vakarzvaigznei pievērstu skatienu es viņam lūdzu vēju, lai trauktos vēl ātrāk, lūdzu slavu, lai mani mīlētu. Es cerēju to atrast Spartā, Sionā, Memfisā, Kartāgā un aizvest uz Alhambru. Kā man pukstēja sirds, tuvojoties Spānijas krastiem! Vai mana atmiņa tāpat saglabās arī to, kā es pārcietu pārbaudījumus? Cik daudz nelaimju sekoja šim noslēpumam! Saule tās apgaismo joprojām; prāts, ko esmu saglabājis, man tās atgādina. Ja slepus iegūstu laimes mirkli, to aptumšo atmiņas par šīm valdzinājuma, sajūsmas un neprāta dienām."

Simons Fusgengers šīs rindas zināja no galvas. Viņš tās deklamēja aizrautīgi un mazliet par daudz svinīgi un daiļrunīgi krēslā, kas nolaidās pār pilsētu un krastu, no kura svētceļnieks — laulības pārkāpējs bija iekāpis kuģī ne tikai viņa acu priekšā, bet kopā ar viņu.

Tajā laikā Parīzē Mercure de Frartce publicēja fragmentus no vēstules par Venēciju, ko bija rakstījis Šatobriāns pirms īzaka Lakedema ierašanās, kad viņš vēl nekā nezināja par Natalī de Noajas īstajām jūtām. Pavisam vienkārša iemesla — mīļotās sievietes klusēšanas — dēļ, vērojot ar tik lielu skaistumu apveltīto jūras valdnieci, gandrīz no katra vārda dveš nepacietība, niknums, visdrūmākais noskaņojums: "Ja nemaldos, šī Venēcija jums iedvestu tādu pašu nepatiku kā man. Tā ir pretdabiska pilsēta. Te nevar paspert ne soli, nekāpjot gondolā, vai arī ir jāklīst pa šaurām ejam, kas drīzāk atgādina gaiteņus nekā ielas. Venēcijas arhitektūra — gandrīz visa Palladio radīta (sic) ir pārāk untumaina un daudzveidīga. Te gandrīz visas pilis liekas uzceltas pa divām vai trim cita uz citas. Slavenās gondolas visas ir melnas un izskatās tādas, ka tajās vislabāk varētu pārvadāt zārkus. Pirmo, ko ieraudzīju, es noturēju par laivu, kas ved mironi." Šie estēta spriedumi, tikko kļuva zināmi Parīzē, sacēla lielu traci, kurā netrūka ari ironijas. Jo vairāk tāpēc, ka avīzes redakcija vēstuli ievadīja ar dažām rindām, kas bija tikpat kā rožukronis un vīraks un ko Simons mums noskaitīja, priecīgi smiedamies: "Esam pārliecināti, ka iepriecināsim Mercure lasītājus, dodot ziņu par kādu ceļotāju, par kuru tik ļoti interesējas literatūras un reliģijas draugi."

♦

Vardarbība un kaislība

ir grūti iedomāties, ka doma apsūdzēt kristiešus jūlija ugunsgrēka izraisīšanā pati no sevis varētu ienākt prāta Neronam. Kas gan viņam iedvesa šo cietsirdīgo ideju?" Marija, acis iepletusi, atklāja Simona atbildi uz Renāna jautājumu. Kristīgie nebija vainīgi Romas ugunsgrēkā. Taču doma viņus apsūdzēt bija ģeniāla. Ir zināmi neskaitāmi piemēri, kad kristieši, par pagānu kultu sašutuši, ir vērsušies pret tempļiem un dievu statujām. Vairāk nekā iespējams, ka Jēzus mācekļu nostāja posta laikā ir bijusi visai neskaidra. Nav šaubu, ka bija tādi, kuriem pietrūka cieņas un nožēlas, noraugoties sadegušajos tempļos, iespējams, viņi pat neslēpa savu gandarījumu. Viņi nebija izraisījuši šo ugunsgrēku, bet viņi noteikti par to priecājās. Tāpēc kristiešus varēja nosaukt, ja iespējams tā izteikties, par dedzinātājiem sapņos. Kartafila slazds nevainīgajiem, kurus neieredzēt viņam bija daudz iemeslu, bija izveidots meistarīgi. Gan aiz glāstiem, ko viņš veltīja Popejai, gan kristiešiem piedevētajā Romas ugunsgrēkā jaušams dievinātais un ienīstais Marijas Magdalēnas tēls.

Popejai nebija ilgi jānopūlas, lai pierunātu joprojām baiļu mocīto Neronu uzvelt kristiešiem vainu par ugunsgrēka postu. Viņai nebija jāizšķiež nedz savs valdzinājums, nedz skaistums, nedz prasmīgie glāsti, ko viņa taupīja mīļākajam. Imperators ne tikai nepacietīgi vēlējās pierādīt tautai, ka nav vainīgs. Viņš gaidīja arī iespēju atkal no jauna pēc pilsētas ugunsposta piepildīt alkas pēc asinīm un nežēlības un tieksmi pēc izrādēm.

Kristiešus meta priekšā lauvām Kaligulas cirkā — dārzos, kas pletās aiz Tibras, tur, kur tagad atrodas Svētā Pētera bazilika. Cirks bija sadalīts ar kaut ko līdzīgu mugurkaulam, ko rotāja dievību statujas, altāri un mazi tempļi un ko dēvēja par spina. Spina galos bija stabi, ap kuriem riņķoja sacīkšu rati. Viens no stabiem bija no Heliopoles atvests obelisks — tas pats, kas mūsdienās iezīmē Svētā Pētera laukuma centru un ko licis tur uzcelt Siksts Piektais. Skatītāju pirmajās rindās imperatora ložā — imperators bija tuvredzīgs, un viņam bija paradums, lai labāk varētu vērot zvēru plosīto kristiešu mokas, turēt acī slīpētu smaragdu — tādu kā lornjonu, — varēja redzēt Popeju un viņas mīļāko Kartafilu, kas mazliet atstatu sēdēja tieši aiz muguras Tigelīnam — savam priekšniekam, jo tas taču bija pretoriāņu prefekts.

Kas tās bija par izrādēm! "Nē, jūs tiešām neesat svētais!" pārsteigtā Marija Jūras muitas pakājē atkal iesaucās. — Mēs tās pazīstam pēc Tacita un Svctonija rakstiem, pēc aculiecinieku nostāstiem, pēc tradīcijas un visas zeltītās un asiņainās kristiešu leģendas, kas tapa ciešanās un upuros. Zvēru ādās ieģērbti, notiesātie kristieši tika izmesti arēnā, kur tos saplosīja suņi vai plēsīgi zvēri, citi tika sisti krustā, vēl citus, it īpaši sievietes un bērnus meta gaisā un uztvēra uz šķēpiem un durkļiem. Upuru vidū bija divi slaveni vadoņi: Pēteris, kas atsacījās no goda mirt pie krusta, kā mira viņa Kungs, lūdza un panāca, ka viņu piesit krustā ar galvu uz leju imperatora dārzā — tur, kur tagad paceļas viņa vārda nosauktā baznīca; otrs bija Pauls, Romas pilsonis, dzimis Tarsā ģimenē, kam bija piešķirtas pilsoņu tiesības; viņam nocirta galvu uz Ostijas ceļa. Asiņu apskurbušā pūļa vidū Kartafils noskatījās abās eksekūcijās.

Apmēram tajā laikā bija izveidojies paradums likt notiesātajiem tēlot drāmās mitoloģiskas lomas, kas aktieri veda nāvē. Šīs drūmās operas, kurās skatuves mašīnu māksla bija sasniegusi lielus augstumus, deva kristiešiem iespēju parādīties lugās bez nākotnes, kur viņi bija ieģērbti dievu vai varoņu kostīmos un nolemti traģiskai nāvei: Hērakls, kas veltīgi pūlējās noraut no miesas Nesa tuniku, tika sadedzināts Etas kalnā, Orfeju saplosīja gabalos lācis, Daidals tika nomests no debesīm, un viņu aprija zvēri. Pāsifane gāja bojā vērša tvērienā. Lugas beigās Merkurs ar nokaitētu iesmu pieskārās katram līķim, lai redzētu, vai tas vēl kustas, un maskoti kalpi aizvilka saplosītās miesas aiz kājām, piebeigdami ikvienu, kas vēl kaut drusku drebēja.

Sievietes un jaunavas bija uzmanības centrā šajos svētkos, kas sajūsmināja tautu, literātus un galmu. Izģērbtas kailas, izvarotas, aiz matiem piesietas pie mežonīgu vēršu ragiem, ar dzelžiem saplosītas, tās izraisīja satracinātās publikas sajūsmu. Imperators un, iespējams, arī pats Kartafils, kaut arī par to Simons klusēja — droši vien Marijas dēļ — labprāt piedalījās šajās spēlēs. Kādu vakaru, kad pusaudži, sievietes un jaunavas bija kailas piesietas pie stabiem, pūlim rēcot, no zemes iznira zvērs, kas metās virsū katram no šiem augumiem un apmierināja savu tieksmi. Zvērs, ko pēc apmēram trīsdesmit gadiem apustulis Jānis atcerēsies Apokalipsē, bija pats Nerons, ieģērbies plēsīga zvēra ādā.

Šīs izrādes, kuras tika sacerētas Neronam par prieku, kurās jaucās asinis un sekss, saplosītās jaunās krūtis, izvarotās jaunavas, augstākā bauda, ko sniedza kājām mīdīts kautrīgums, noveda līdz apogejam Popejas un viņas mīļākā uzbudinājumu. Bieži vien viņi nespēja sagaidīt, kad nokļūs mājās, un, aizmirsdami piesardzību, glāstījās tumsā dažu soļu attālumā no imperatora. Atgriezušies no svētkiem, Kartafils un Popeja metās viens otram virsū ar niknumu, kas beigās biedēja viņus pašus. Turot apkampienos drebošo ķeizarieni, Kartafils iztēlojās, ka kļauj sev klāt saplosītu, sviedriem un asinīm klātu Marijas Magdalēnas augumu. Vasaras beigās

Popeja savam mīļākajam paziņoja, ka ir no viņa stāvoklī.

♦

Marija mani biedē

Mani parņema apjukums. Paskatījos uz Mariju: acis plati iepletusi, viņa šķita valdzinājuma un šausmu varā. Viņa nonicināja Šarla mēģinājumus, advokāta kārdinājumus, daudzu viņas skaistuma pievārētu vīriešu piedāvājumus. Un nu šis cilvēks no Jaunā Geto un Jūras muitas, pret kuru Marija sākumā juta tik lielu neuzticību, ar vārdiem vien ir viņu pilnīgi sagūstījis. Viņš runā, un viņa klausās. Viņš stāsta. Un viņa skatās.

Šīs rindas rakstu steigā un slepus no Marijas. Es berzēju acis, jūtu bažas un aizvien pieaugošas bailes: kas ir Simons Fusgcngers? Doma, ka viņš varētu būt Ahasvērs, Kartafils, Dēmetrijs, Izaks Lakedems, Butadeo, Esperendioss, Luiss de Torress un nezin cik vēl citu, man sākumā likās tik neprātīga, ka es neticēju ne pusei no viņa stāstiem par dēkām un inkarnācijām. Tagad es, lai cik neiespējami tas liktos, no visas sirds vēlējos, kaut viņš tiešām būtu Mūžīgais Žīds. Ja viņš tas nav, kas tad viņš ir? Varbūt ģeniāls blēdis? Prātu zaudējis zinātnieks? Viltvārdis? Slepkava, ko, iespējams, meklē policija? Sevišķi viltīgs brunču mednieks? Seksuāli nenormāls? Vai, kas būtu vēl ļaunāk, — dzejnieks? Es neieredzu dzejniekus. Kaut kur esmu lasījis, ka Platons, kas arī viņus nevarēja ciest, visus dzejniekus nosaucis par meļiem un izraidījis no ideālās pilsētas. Iespējams, es būtu rīkojies pareizāk, ja nekad nebūtu braucis uz Venēciju un nebūtu apmeties mierīgajā Bučintoro pansijā pašā Skjavoni krastmalas galā.

♦

Erulu valdnieks

-Romuls Augustuls, kura vārds reizē atgādinaja Mūžīgās pilsētas dibinātāja un impērijas dibinātāja vārdu, bija pēdējais Romas imperators. Tā, kas bija visu laiku visilgāk pastāvējusī un visspēcīgākā kopība, nespēja vien beigt agoniju. Barbari nomainīja barbarus.

Paši pēdējie bija eruli. Tie ieradās no ziemeļiem — tāpat ka visi; tie, tāpat kā visi, sasniedza Donavu un Melno jūru, pirms devās iekšā Itālijā. Viņu vadoni sauca par Odoakru. Odoakra tēvs bija viens no briesmīgā huņņu valdnieka Atilas virsniekiem. Pēc Atilas nāves Odoakrs — joprojām tapat kā visi — ar saviem eruliem stājās impērijas dienestā. Viņš bija tas, kas ģermāņu gvardes priekšgala cēla tronī Romulu Augustulu. Pēc gada viņš Romulu Augustulu tikpat vienkārši gāza no troņa un impērijas varas atribūtus aizsūtīja uz Konstantinopoli — Austrumu imperatora rezidenci. Tas bija Romas un Rietumu impērijas gals. Mazliet vairak nekā pusgadsimtu pēc tam, kad Alarihs iekaroja Romu, tūkstošgadu valsts, kurai līdzīgu pasaule nebija piedzīvojusi, beidzot bija galā un pārvērtās par leģendu gan savās labākajās, gan sliktākajās izpausmēs.

Vēsture mainās un atkārtojas. Odoakrs, kas sekoja imperatoriem un Alariham, pirmām kārtām vēlējās iegūt kontroli pār Sicīliju un tās labības druvām, lai apgādātu ar pārtiku Itāliju un Romu. Palermo nonākuši, Odoakra kareivji sastapa kādu dīvainu, mācītu, nemierīgu, pustraku vīru, kurš apgalvoja, ka ir bijis tuvs draugs Alariham, kas bija miris gandrīz pirms septiņdesmit gadiem. Šis vīrs stāstīja, ka nāk no Bizantijas un ka viņu sauc par Dēmetriju. Eruli viņu paņēma līdzi un aizveda pie Odoakra.

Eruli varbūt bija mežonīgākie no visiem barbariem. Daudzi no viņiem joprojām atsacījās pieņemt kristīgo ticību. Odoakrs pats bija ariānietis. Viņš bija pieņēmis patriarha titulu un, tāpat kā lielākā daļa barbaru valdnieku, sapņoja par to, ka iekļūs paša nesen izpostītajās institūcijās. Tāpat kā Alarihs un visi citi, arī romieši, viņš bija izlējis daudz asiņu un lepojās ar kultūru, ar iecietību, ar tautu savstarpēju samierināšanu — protams, savā vadībā. Dēmetrijs viņu pārsteidza ar grieķu, latiņu un barbaru valodu zināšanām.

—   Man stāsta, — Odoakrs sacīja, — tu apgalvojot, ka esot pazinis Alarihu?

—    Es viņu pazinu, — Dēmetrijs atbildēja. — Un es viņam sekoju.

—   Jādomā, viņš piedzimis pirms mazliet vairāk nekā simt gadiem, — Odoakrs teica, skaitīdams uz pirkstiem. — Cik vecs esi tu?

—   To es lāgā nezinu, — Dēmetrijs atbildēja.

—    Kā tas var būt, ka tu runā grieķiski, latīniski un vēl daudzās citās valodas, bet nezini, cik tev gadu? Vai tu saproti, ka es varētu likt tevi nonāvēt par meliem un erulu valdnieka zaimošanu?

Dēmetrijs klusēja.

—   Ja tu esi pazinis vestgotu karali, tev jāzina daudz kas par to, kas norisinājies kopš viņa nāves. Ko tu esi piedzīvojis kopš Alariha laika Sicīlijā un Itālija?

—   Esmu piedzīvojis vandaļus, — Dēmetrijs atbildēja.—Viņi nāca no ziemeļiem — tāpat kā tu, no lielām upēm un plašiem līdzenumiem. Viņi gāja cauri Spānijai un no turienes pārcēlās uz Āfriku. Viņi ieradās ar saviem kuģiem no jūras otras puses un virzījās uz Romu, no kuras nāc tu.

—   Tā ir taisnība, — Odoakrs sacīja. — Kā sauca viņu valdnieku?

—    Par Genseriku, — Dēmetrijs sacīja.

—   Arī tā ir taisnība, — Odoakrs atzina. — Tu tiešām esi gudrs. Visi kaut vai vārda pēc pazina vandaļus un viņu valdnieku. Iespējams, tev stāstīja par viņu un par viņa izcelšanos Sicīlijā, par viņu karagājieniem uz ziemeļiem.

—    Es gāju kopā ar viņiem. Ne tikai uz Itāliju, bet arī pat aiz Hēralda stabiem.

—   Tu esi mācīts vīrs, — Odoakrs teica, — bet tu esi muldoņa, lielībnieks un melis. Ja es ticētu taviem stāstiem, man būtu jāpieņem, ka esi dzīvojis vairāk nekā simt gadu, esi pazinis Alarihu, kopā ar vandaļiem šķērsojis Spāniju, Bētiku, Mauritāniju un Numīdiju un ka tu proti visas valodas.

—    Es runāju tajās pašās valodās, kurās runā tu. Un, iespējams, vēl dažās.

—   Tu esi lielībnieks un nekauņa. Man vajadzētu likt tevi nogalināt. Bet es to nedaru, jo…

—    Tu rīkojies pareizi, — Dēmetrijs sacīja.

—   Klusē! — Odoakrs pieceldamies uzkliedza. — Es to nedaru tāpēc, ka tu vari man noderēt. Bet es tev likšu norīt visus tos vārdus, kurus tu proti lietot.

Odoakrs lika ieslodzīt Dēmetriju būri un vadāja visur sev līdzi, izturoties pret viņu reizē kā pret tulku un gūstekni un izrādot viņu kā neparastu zvēru. Bet pie ziemeļu robežām, pie Alpiem un tās ziemeļaustrumu plaisas, pa kuru stiepjas tik daudz ceļu uz jūras, saules un Romas pusi, jau parādījās un nepacietībā dīdījās — pēc Alariha vestgotiem un Odoakra eruliem, nemaz jau nerunājot par vandaļiem, kas ieradās no dienvidiem un no jūras Genserika vadībā, — trešais iebrucēju vilnis. Tas plūda pa aizām, pa upju ielejām, tas izklīda pa līdzenumiem, kas vēlāk kļūs par Lombardiju un par Venēciju. Šī vīriešu un sieviešu, un zirgu, un bērnu, un pajūgu, un maujošu lopu baru straume bija dižais Teodorihs savu ostrogotu priekšgalā.

♦

Vikonta portrets varonīga leitnanta izskatā

Izaks Lakedems pavadīja literatūras un reliģijas draugu viņa ceļojumā uz Grieķiju, uz Svēto zemi un Spāniju. Savulaik Natali de Noaja viņu aizdeva Ventimijam, kas nepacietīgi ilgojās pēc nāves. Tagad viņa īzaku sūtīja līdzi Šatobriānam, lai tam kalpotu par ceļvedi zinātnes un dievticibas ceļos, kuriem vajadzēja aizvest uz Granadu. Liekas, vikontam de Šatobriānam patika krāt pretrunas: viņš dievināja goda apliecinājumus un ienīda tos, viņam bija vajadzīga nauda, un viņš to nicināja, viņš bija katolis, un sievietes viņu darīja neprātīgu, viņš mīlēja reizē brīvību un karali. Viņam bija grūti tām visām pievienot vēl vienu pretrunu, kura drīz sāka atgādināt izaicinājumu: viņš devās uz Kristus kapu ebreja īzaka pavadībā, un ebrejs turklāt kalpoja sievietei, kuru viņš cerēja sastapt sava svētceļojuma noslēgumā.

—    īzak, mīļais draugs, jums ir jāizpērk aizkavēšanās, nododot vēstuli de Noaja kundzei, un arī citi grēki, kuru droši vien ir daudz, tāpēc jāizcieš sods.

—   Vikonta kungs, — īzaks sacīja, — esmu jūsu kalps.

—   Ļoti labi, — Šatobriāns turpināja. — Tu esi bijis karpa, es tevi pārkristīšu par trusi. Vai tev nebūtu nekas pretī, ja ceļojuma laikā es mainīšu tavu vārdu?

—   Vikonta kungs, — Izaks, kungam par pārsteigumu, atbildēja, — es pats neesmu gluži pārliecināts, vai mans vārds ir īstais. Manuprāt, es to vien esmu darījis kā nemitīgi saucies citādi.

—    Labi, — Šatobriāns sacīja, — es tevi saukšu… es tevi saukšu…

Pārģērbies par jūras zvejnieku, vikonts vilcinājās. Viņš piepeši atcerējās Selestu — savu sievu, kuru bija atstājis Žubēra un dažu citu ziņā, dziļās sirdssāpēs raudam par savu ģēniju un virejas pavedēju. Šo virēju, ko tuvākie draugi pazina kā Manetu, īstenība sauca par Manuelu Potelēnu. Viņai bija brālis, kas laiku pa laikam pavadīja Kristiānisma ģēnija autoru viņa dēkās un ceļojumos. Brāli sauca par Žiljēnu Potelēnu.

—    Es tevi nokristu par Žiljēnu Potelēnu, — Šatobriāns kā triumfēdams iesaucās.

—    Ka jums tīk, vikonta kungs. Žiljēns, īzaks vai vēl kāds cits vārds — man tas ir pilnīgi vienalga. Lai jau butu Žiljēns!

Un tā Izaks Lakedems, pārdēvēts par Žiljēnu Potelēnu, kļuva kalps dižam cilvēkam, kas neskaidru un pārāk skaidru iemeslu dēļ ceļoja no Venēcijas uz Granadu, iegriežoties Jeruzalemē. Iespējams — lai iebiedetu savu sievu Selestu un mudinātu viņu neapgrūtināt ceļotāju ar pārliecīgiem maiguma un uzmanības pierādījumiem — tas, ko viņš sievā visvairāk mīlēja, nebija viņas klātbūtne —, vikonts de Šatobriāns, kas labprāt sevi iztēloja (rakstnieki taču ir nelabojami) par Pinda kalnu dēlu ceļojumā uz Solimu, bija apbruņojies ar dunčiem un pistolēm un pārģērbies par Tartarēnu. Viņš ar šķietami turcisku apģērbu pārvērta īzaku līdzīgu Moljēra vai Mocarta sulainim. Viņš pat lika savam kalpam valkāt zilu turbānu, par kuru ostās smējās jūrnieki un garāmgājēji. Uz kuģa klāja, Grieķijas un Turcijas jūrās, spējās un niknās vētrās melīgais svētceļnieks un laulības pārkāpējs beidzot jutās laimīgs. Svelmējošā saulē, zem zvaigžņotām debesīm, zem zvaigznājiem, kuru vārdus viņam savulaik bija iemācījušas citas sievietes, viņš ar Izaku sarunājās nevis par grāmatām vai reliģijām, bet par sievieti, kuru mīlēja. Ik pa brīdim romantiskajā un profānajā svētceļojumā uz klasiskajiem un svētajiem Austrumiem starp Izaku un Renē bija Natalī.

—   Žiljēn! — Renē teica.

—    Jā, vikonta kungs? — īzaks atsaucās.

—    Pastāsti man vēl kaut ko par de Noaja kundzi.

Vētrā vai skaistā laikā, šūpodamies uz klāja pretēji viļņu kustībai, Izaks Lakedems nezin kuro reizi stāstīja aizrautīgajam ceļotājam, kas bija atspiedies pret mastu vai virvju rituli, par Merevilas parku, terora cietumiem, par Noaja intrigām, par tā iemīlēšanos citā, par Ventimija ciešanām un nāvi Neapoles līcī. Renē aizmirsa Parīzi, izdevējus, apbrīnoto un ienīsto imperatoru, svēto Romas katolisko baznīcu: viņš smējās, viņš raudāja, viņš dziedāja un bija neprātīgs aiz laimes. Viņš domāja vairs tikai par klusām, saules kveldētām ielejām, kur sniegotu kalnu ielokā viņu gaidīja Natalī. Nekad Šatobriāns nebija tik lielā mērā līdzīgs tam, kas Mocekļu, Renē, Atalas un Kristiānisma ģēnija autora personāžiem un personībai bija vissvešākais — Stendāla varonim.

♦

No elles izniris balts zirgs

No Konstantinopoles, kur viņš valdīja, Austrumu imperators ar bažām nolūkojās, kā Odoakrs gāž pēdējo Rietumu imperatoru un ieņem tā vietu. Orienta imperatora rīcībā bija klaviatūra, kuru viņš varēja spēlēt, rezerve, kur smelties: bezgalīgā barbaru masa. Tā apdraudēja Konstantinopoli un Austrumus tāpat kā Romu un Rietumus. Bija prātīgi tos iespējami attālināt no Bizantijas impērijas un raidīt uz tā valdnieka ganībām, kurš jau visu bija zaudējis. Viņš nolēma sūtīt Teodoriha ostrogotus pret Odoakra eruliem.

Alarihs piederēja pie balthu dzimtas, Teodorihs bija cēlies no tikpat slavenas dzimtas — no svētajiem amaliem. Saskaņā ar klasisko shēmu, viņš bija pavadījis bērnību Konstantinopolē kā ķīlnieks un tur iemīļojis idejas un filozofiju. Tomēr tiek apgalvots, ka viņš nekad nav pratis rakstīt un parakstam izmantojis zelta asmeni ar caurumiem, kuru kontūras apvilcis ar zelta stilo. Viņam nebija nekādas vajadzības mācīties politiku un kara mākslu: tās viņš zināja kopš dzimšanas. Ar pirmajām sadursmēm Ziemeļitālijā amals trīsreiz sakāva Odoakru — pie Izonco, pie Veronas un, beidzot, pie Adas. Teodoriha leģenda, kas gadu simtiem pastāvēja ģermāņu pasaulē un sagatavoja ceļu Hoenštaufeniem un imperatoram Fridriham II, jau veidojās barbaru sakaitētajā iztēlē, kuru apžilbināja saule pār Itālijas ielejās dusošajām pilsētām. Kā no elles izniris, milzis ar gaišu ādu un zilām acīm, jādams baltā zirgā, viņš devās uzvarošās cīņās un nebeidzamās medībās, kas šausmās lika drebēt zemniekiem, kareivjiem, tirgotājiem un jaunavām: tas bija Dltrihs no Bernes, tas ir, Teodorihs no Veronas, kura uzvarošais tēls vēl tagad mājo visā Veronas vecpilsētā, kas plešas Adidžes abos krastos ap Pjetras tiltu. Tur, upes malā, kur Teodorihs lika uzcelt savu pili, viss atgādina par uzvarētāju, runas par kuru auga augumā un beigās— pirms pusotra gadu tūkstoša — gandrīz precīzi tūkstoš trīssimt gadu pirms 1789. gada Parīzes vasaras, kas mainīja tik daudz ko, tikai pretējā virzienā, Natalī de Noajas un Izaka Lakedema dzīvē —, par to atgādina pat no dzelzs un koka darinātais būris, kurā Odoakrs turēja Dēmetriju.

♦

Piazzetta Bra Molinari

Kā butu, ja mēs aizbrauktu uz Veronu? — Marija ieteicās, skatīdamās debesīs.

Tā tiešām bija laba doma. Mēs dosimies turp visi trīs. Simons Fusgcngers ieteica no Venēcijas līdz Veronai iet kājām.

— Tas nav pārāk tālu, — viņš nomurminaja.

Mēs devām priekšroku mašīnai, ko biju atstājis garāžā Romas laukumā, kas ir paradīzes elle un Venēcijas priekštelpa. Diena vēl bija rīta puse, kad iebraucām Veronā.

Vai pazīstat Veronu? Sarkana un okerīga, balta un sārta, atbalstījusies uz pakalniem Adidžes ielokā, mums pilsēta likās brīnumaina: tā savus krāšņumus glabā, nevis izplāj apskatei, ta tos slēpj klusumā, mierā un cieņā. Marija vēlējās redzēt visu: Erbes laukumu, kur tirgus ar dārzeņiem, augļiem, lauku puķēm, ceļojošiem pārdevējiem un saulsargiem bija ieņēmis senā romiešu foruma kaujas ratu vietu, Sinjorijas laukumu, kas atgādināja baložu iekarotu salonu, arēnas, kur dāmas, kas reizēm bija mazliet par daudz tuklas, naktis dziedāja Verdi ārijas, balkonu, kur Romeo rāpās pie Džuljetas, kurai vēl nebija pilni piecpadsmit gadi un kura nemācēja atšķirt cīruļa dziesmu no lakstīgalas pogošanas, kapus, ko Skaligers ērtības labad bija licis uzcelt starp viņu pili un kapelu, brīnumaino Džardino Džusti, ko Džusti del Džardino bāztin piebāzis ar cipresēm un labirintiem. Bet Marijai vairāk par visu patika Bra Molināri laukumiņš — pavisam mazais, tūristu autobusu gandrīz vēl neskartais laukumiņš mazliet atstatu no upes krasta starp Pētera tiltu un Svētās Anastasijas gotisko apsidu — s.ija baznīcā uz kādas kapelas sienas mirdz balta zirga milzīgā pēcpuse, ko Pizanello uzgleznojis Svēta Jura un princeses priekšplānā.

Marija ilgi stāvēja, atspiedusies pret margām, un vēroja upi, kas plūst paugura pakājē. Pa kreisi iznirst romiešu būvētais Pētera tilts, kam viduslaiki piešķīruši balsta torni. Upei un tiltam otrā pusē pakalna piekājē joprojām pastāv Augusta laikā uzceltā romiešu teātra drupas, kurām pāri slienas Svētā Džirolamo klosteris un tā mūris. Pāri drupām un klosterim paceļas Svētā Pētera pils, kas uzbūvēta uz vecas Viskonti pils drupām. Tieši tur pēc Augusta un pirms Viskonti bija Teodoriha rezidence laikā, kad viņš cīnījās pret Odoakru un uzvarēja to.

—   Tātad tas ir te, kur jūs…

—   Jā, tiešām, — Simons vienkārši atbildēja. — Viss, protams, ir stipri mainījies, bet upes licis ir tāds pats, un pat pakalns nav izkustējies no vietas. Daudzi cilvēki te gājuši garām un vērojuši upi un pakalnu tāpat kā jūs.

—   Jūs gan daudz ko esat pieredzējis, — Marija teica.

—   Tā jums tikai liekas, — Simons atbildēja. — Tas ir vienīgi piliens jūrā. Te, tāpat kā citur, varbūt mazliet vairāk nekā citur, jo Verona ir tirdzniecības un karu krustceļos, cauri gājusi vesela pasaule: etruski, gaili, romieši, ostrogoti, lombardi un franki, svētās impērijas almāni, venēcieši un austrieši. Vairāk nekā iespējams, ka Katuls un Vitrūvijs, Fridrihs II un bars imperatoru, ka visa Skaligeru un Viskonti ģimene, Veronēze un Pizanello, un Šatobriāns, un Meternihs un vēl nezin cik citu — pazīstamu un nepazīstamu — ir nākuši uz šejieni pastaigāties pie upes un apbrīnot to, ko pašlaik apbrīnojam mēs. Daudzu gadsimtu gaitā Verona ir kļuvusi aizvien skaistāka: te celti tempļi, teātri un pilis. Un tad Verona sākusi attīstīties un nevis kļuvusi aizvien skaistāka, bet pagājušā gadsimta vidū, tāpat kā visas pasaules pilsētas, pamazām sākusi skaistumu zaudēt. Nav gudri liet asaras un atkārtot nodrāztās patiesības par skaistuma iznīkšanu: pasaule nav radīta tikai tādēļ, lai kalpotu skaistumam. Mana tēva namā ir daudz istabu, un lielākā daļa no tām ir neapšaubāmi neglītas.

—    Man patīk, ja tās ir glītas, — Marija mazliet pūcīgi teica.

—    Man arī, — Simons piebalsoja, — bet jādzīvo tomēr ir visiem…

—    Vai tiešām? — Marija jautāja.

—    Tiešām! — Simons atbildēja. — Jūs pasaulē neesat viena. Un visi nevar dzīvot romiešu villās vai renesanses pilīs. Vēstures gaita var arī nebūt gājiens pretī skaistumam.

—    Un kāds tad ir šī gājiena mērķis? — Marija jautāja.

—    Ja es to zinātu! — Simons atbildēja. — Nekas man nav svešāks par sistēmas garu. Manuprāt, muļķi ļoti daudz nodarbojas ar nākotni tāpēc, ka par to var sacīt vienalga ko. Pastāv pat iespēja, ka viņi pasaka taisnību. Bet tā atklājas tikai nejauši. Vairāk noteiktības ir pagātnē, vairāk prasīguma — tagadnē. Es eju pa pasauli, es to apbrīnoju, tā mani uzjautrina, tā rada žēlumu. Bet es nezinu, kurp tā iet. Protams, uz savu galu. Daudzi jums sacīs, ka tā virzās uz saprātu, taisnīgumu, uz lielāku apzinīgumu. Uz izpratni? Par to es mazliet šaubos. Katrā ziņā ne uz viedumu. Noteikti ne uz skaistumu. Un tomēr—uz zinātni un zināšanu. Vislielākie neprašas mūsdienās par Visumu zina vairāk, nekā zināja senlaiku zinātnieki. Mēs ciešam mazāk, dzīvojam ilgāk, dodamies uz citām pasaulēm, strādājam, lai būtu laimīgi, lai būtu vareni un lai izraisītu katastrofas. Varbūt pat savu bojāeju. Prāta spēkam nekas nav neiespējams. Bet es nezinu, ko tas grib. Baidos, ka tas pats nezina, ko mums gatavo. Vēstures jēga atklājas tikai tad, kad vēsture ir beigusies.

Marija bridi klusēja. Viņa nolūkojās upes plūdumā. Un tad pajautāja:

—    Cik cilvēku ir dzīvojuši virs Zemes, kopš tie dzīvo virs zemes?

—   Cik cilvēku?… Ak, viss atkarīgs no tā, ko sauc par cilvēkiem. Manuprāt — sešdesmit līdz simt miljardi. Labi, es jums patikšu skaitli: astoņdesmit miljardi, vai tas jūs apmierina?

—   Augstais Dievs! — Marija iesaucās.

Pirms atgriezāmies Venēcijā un Bučintoro pansijā, kurp steidzos, lai uzrakstītu rindas, ko nupat izlasījāt, iegriezāmies Vičencā. Aiz antīkā teātra slējās pirmais modernais teātris — Vitrūvija iedvesmots, Palladio izplānots, universālas arhitektūras idejas apmātā Skamoči pabeigts, tas Marijai patika ar savām nišām un statujām, ar kolonnām, šķietamajām durvīm un gleznotām perspektīvām, kurās sajaucās telpa un laiks.

♦

Puntila un viņa kalps Mati

Viņi ceļoja caur Modonu — seno Metonu, caur Tripoli, Mistru un Spartu, caur Megaru un F.leisinu, un Atēnām, un gar Sūnija zemesragu. Visur Rene sirdi un prātu pāršalca bezgalīgas atmiņas. Turklāt viņš bija dzejnieks, mīlētājs un melis, tāpēc viņš reizēm tās pat sacerēja. Visneticamākais ir tas, ka izgudrotās atmiņas reizēm bija pareizās. Viņš runāja par notikumiem, ko visi bija pilnīgi aizmirsuši, un par izpostītām pilsētām, kuras viņš nevarēja apmeklēt. Daudzi vēsturnieki ir pētījuši šo paradoksu un pavisam vieglprātīgi pieņēmuši, ka tā ir nejauša sakritība, vai arī dziļā nopietnībā apgalvojuši, ka ģēnijs atmodina pagātni tāpat, kā tas pareģo nākotni. Patiesība ir vienkāršāka: ar pienācīgo smalkjūtību un vienkāršību īzaks Lakedems, a/ujsŽiljēns Potelēns, alias Kartafils, alias utt. pačukstēja Šatobriānam, kas šajos stāstos saskatīja tikai kvēli, pats savu noslēpumainā pasaules apceļotāja, iedvesmotā klaidoņa, piespiedu soļotāja un profesionālā ceļavīra pieredzi.

Tā nav nejaušība, ka Šatobriāna Mocekļi nāca klajā divus gadus pēc ceļojuma pa Vidusjūru. Visās literatūras vēsturēs ir apgalvots, ka Šatobriāns devies uz Atēnām un Jeruzalemi meklēt tēlus. Tāpat visi konstatē, ka Atalas un Ceļojuma autora — ar fantāziju apveltīta un vairāk par Morānu steidzīga ceļotāja vērojumi ir apšaubāmi. Kā abus apgalvojumus samierināt? Kur radušies neskaitāmie fakti, uz kuriem būvēti Mocekļi? Bet piepeši viss kļūst žilbinoši skaidrs, ja atceras piedzīvojumu, kas veselu gadu — no 1806. gada jūlija līdz 1807. jūnijam — atstāja Šatobriīnu vienīgi par Žiljēnu Potelēnu pārkristītā īzaka Lakedema sabiedrībā. Šajā sajūsmas un tapšanas gadā svarīgs ir nevis tas, ko Mocekļu autors redzēja, jo viņš, tāpat kā gandrīz visi lielie ceļotāji, neredzēja gandrīz neko, bet gan tas, ko viņš aizrautīgi klausījās.

Par ko tad viņi abi — dižais katoliskais dzejnieks un nolādētais baskājis — sarunājās uz kuģu klājiem, nejaušās viesnīcās, braucot gar Grieķijas, Turcijas un Ēģiptes piekrasti, karavānās, kurām viņi pievienojās un bezgalgarajos vakaros, kad palika divatā? Jūs, protams, to zināt: par Romas impēriju, par kristietības rašanos, par Neronu un cirka spēlēm, par Iekšējo jūru, no kuras cēlusies pasaules vēsture un kuru Kartafils ir šķērsojis visos virzienos. Par visu to, kas veido Mocekļu pamatu. Šatobriāns ir ģēnijs. Viņa vienīgā vājība — lepnība un varbūt iedomība. Viņš nekad neatklās, par ko ir pateicību parādā savam kalpam īzakam, ko viņš sauca par Žiljēnu. Un ir pilnīgi iespējams, ka viņš pats to nekad nav apzinājies. Katram skaidrs, ka vikontu ir apstulbinājusi sava diženuma apzināšanās.

Ikviens, kas prot lasīt starp rindām, ir jau sapratis, ka Žiljēns Potelēns par to ir atriebies ar gudrību, kas tiešām liekas pārsteidzoša, ja pieņem, ka ar to bijis apveltīts virējas brālis. Pagājušā gadsimta pirmajos gados rakstītprasme, izglītība un talants nebija tik plaši izplatīti kā tagad. Var sacīt, ka īzaks Lakedems ir vēlējies ar savā ziņā neredzamu tinti pierakstīt humoristiskas un tomēr nopietnas atziņas par savām līdztiesīgajām attiecībām ar saimnieku un par tuvību, kādā dzīvojis ar sava laika slavenāko rakstnieku, — tuvību, kurā nav rūgtuma, bet nav arī pielaidības. Visu ceļojuma laiku no Venēcijas līdz Andalūzijai, cauri Grieķijai un Svētajai Zemei, kamēr Šatobriāns klausījās ceļabiedra stāstos, par Žiljēnu Potelēnu pārtapušais īzaks Lakedems, paredzot savu darbu nākotnē, ik sīkumu pierakstīja personiskajā dienasgrāmatā.

—    Man jau sen bija vēlēšanās rakstīt, — Simons teica.

—   Ak jā, runa jau bija par slaveno manuskriptu, ko Erasms noraidīja, vai ne? — Marija ieminējās.

—    Tieši tā, — Simons atbildēja. — Es mēģināju ko citu.

—    Ar savu vārdu? — Marija jautāja.

—    Kādu vārdu? — Simons smiedamies pārjautāja.

—    Es nezinu, — Marija atbildēja. — Jādomā, ka ar vienu vai citu.

—   Jūs būtu ļoti pārsteigti, ja zinātu, ar kādu vārdu esmu publicējis savas grāmatas un kam esmu kalpojis par nēģeri.

Un viņš sāka smieties.

Tagad, stāvēdams ūdens malā pie Jūras muitas, viņš ļāva vaļu humoram un inscenēšanas garam. Viņš lēkāja no vienas puses uz otru, mainīja balsi un gandrīz vai izskatu, mūsu izbrīnā ieplesto acu priekšā viņš bija reizē vikonts Šatobriāns un viņa kalps, Šatobriāns un viņš pats. Mēs vairs nebijām Venēcijā, mēs tuvojāmies Atēnām, kuģojām gar Turcijas krastiem starp Konstantinopoli un Jafu, mēs tālumā ieraudzījām Jeruzalemes mūrus, pārcietām vētras trakojošā jūrā. Vai viņš izdomāja to, ko stāstīja, vai viņš pēc atmiņas citēja Šatobriāna Ceļojumu un savu dienasgrāmatu? Kā lai to zina! Viņš deklamēja bez aizķeršanās un uzjautrinājās no sirds.

Šatobriāns. Tagad redzu savā atmiņā Grieķiju kā vienu no tiem spožajiem apļiem, kādus reizēm ierauga, aizverot acis. šajā noslēpumainajā vizmā ierakstās smalkas un brīnumainas arhitektūras drupas, ko vēl spožāku vērš nenosakāms mūzu starojums. Kad atkal ieraudzīšu Himēta timiānu un lauru kokus Eirotas krastos? Izaks-Žiljēns. Kungs, kas zirga mugurā bija aizmidzis, nokrita un nepamodās. Šatobriāns. Visur skanēja mandolīnas, vijoles un liras. Cilvēki dziedāja, dejoja, smējās un skaitīja lūgsnas. Visi juta sirdi prieku. Man sacija: "Jeruzaleme!" — un rādīja uz dienvidiem, un es atbildēju: "Jeruzaleme!" Izaks-2iljēns. Mums bija sava pārtika un virtuves piederumi, ko es nopirku Konstantinopolē. Turklāt man bija krietns krājums citas provīzijas, ko iedeva sūtņa kungs, — ļoti gardi sausiņi, šķiņķi, desiņas un servalē; tur bija arī dažādu šķirņu vīns, rums, cukurs, citroni, pat hinīna vīns pret drudzi. Vairākas dienas piedzīvojām sliktu laiku, un sievietes un bērni jutās slimi un vēma visās malās. Šatobriāns. Bangās, uz viļņu svaidītā kuģa pavadītās naktis nebija neauglīgas; nākotnes nedrošība apveltī katru lietu ar tās īsto vērtību: zeme, ko vēro no bangainas jūras, atgādina dzīvi, kurā noskatās mirstošais. Īzaks-Žiljēns. Ja vakarā manījām, ka mūs gaida grūta nakts, es sagatavoju punšu. Vienmēr to vispirms pasniedzu stūrmanim un viņa četriem matrožiem, pēc tam ielēju kungam, virsniekam un pats sev.

Iepretī Dodžu pilij un Svētā Jura salai, ko varēja tumsā nojaust, Simons Fusgengers mētājas te pa labi, te pa kreisi. Viņš brīžiem ir Šatobriāns un Potelēns, dons Kihots un Sančo Pansa, Puntila un viņa kalps Mati, Kungs un viņa dziesma. Mēs reizē esam kino, abstraktās mākslas, kristīgās demokrātijas un komunisma Venēcijā un Atēnu drupās vai Fridlandes, Auerštetas un Jēnas kauju laika Jeruzalemē. Balzaks un Viktors Igo vēl tikai mācās lasīt. Stendāls ir piekomandēts impēriskās armijas kara komisāriem. Valerī un Klodels jau ir pārvērtušies — katrs pēc savas izvēles — par sēklu un par pelniem. Aragons apdzied Staļinu un raksta Svēto nedēļu.

1807. gada 30. martā kungs — joprojām ar Izaku-Ziljēnu pie sāniem — izkāpj krastā Alhesirasā. Natalī! Natalī!

♦

Trīs gadus ilgs aplenkums

Uzvarēts, uzvarēts un vēl trešo reizi uzvarēts Odoakrs galu galā patvērās Ravennā, kur bija nocietinājies. Teodorihs, iepriekš nostiprinājies Veronā un sagaidījis vestgotu papildspēkus no Pāvijas, uzsāka Ravennas aplenkšanu. Aplenkums ilga tris gadus. Starp aplenktajiem un aplencējiem, starp eruliem un ostrogotiem, starp Odoakru un Teodorihu sakarus uzturēja Dēmetrijs.

Kopš Trojas kara līdz Sevastopolei un Staļingradai aplenkšanas māksla, ko dēvēja skanīgajā poliokretikas vārdā, tāpat ka mīlestība, teoloģija, svētki un spēles, kā tēlniecība, mūzika, epopejas vārsmās, galma revolūcijas, gari jūras ceļojumi, aizvien ir bijusi viena no cilvēku mīļākajām nodarbēm, meklējot nezin ko un vēl — laupījumu. Kad Teodoriha virsnieki, kas ieradās uz sarunām pie Odoakra armijas pavēlniekiem, ciešā apsardzībā tika ievesti iekšpus nocietinājumiem, Dēmetrijs, kurš prata lasīt un rakstīt un runāja visās valodas, piedalījās sarunās; tās drīz vien noveda strupceļā. Viņa gudrība, zināšanas, apdavinātība un arī dīvainība saistīja ostrogotu uzmanību. Kamēr kareivji uz pilsētas mūriem cits citu apkāva, ostrogoti un eruli apmainījās ar dāvanām, ar kurām pauda savu bezkaunību un nicinājumu. Aplencēji sūtīja uz Ravennu ratus ar sapuvušiem dārzeņiem un augļiem, ap kuriem plūcās izbadušie pilsētnieki, bet eruli sūtīja ostrogotiem mucas ar verdošu eļļu, lai liktu saprast, kas viņus gaida, ja viņi iedrošinātos uzbrukt pilsētas mūriem. No vienas tadas mucas ostrogoti reiz izbrīnā ieraudzīja izlienam Dēmetriju.

Kad virsnieks, kas Ravennā bija ieradies uz sarunām un tādēļ Dēmetriju pazina, aizveda to pie Teodoriha, Dēmetrijam nebija daudz jānopūlas, lai iegūtu ostrogotu vadoņa uzticību. Trīs gadus ilgs aplenkums ir grūts pārbaudījums gan tiem, kas stāv pie pilsētas mūriem, gan tiem, kuri mīt aiz šiem mūriem. Dēmetrijs neapmierinājās ar to, ka kļuva par ģenerāļu informatoru, par Teodoriha sekretāru un rakstītāju visiem barbariem. Viņš darīja kaut ko vēl labāku: rīkoja svētkus, stāstīja dažādus notikumus, smīdināja un arī raudināja viņus.

Viņš stāstīja par Romu un Neronu, stāstīja par Jeruzalemi un senjora Kristus nāvi, stāstīja par vestgotu karali un Alariha apbedīšanu Busento upes sausaja gultne. Ostrogotu karotāji ap lielajiem ugunskuriem aizrautīgi klausījās slavinājumus slavai un mīlestībai, nāves poēmas, pilnas niknuma un trokšņa, kas cēlās pret nakts debesīm. Vadoņi, protams, bija gudrāki par vienkāršajiem kareivjiem, viņi zinīgi purināja galvu un lāgā neticēja stāstiem, kas acīmredzot bija izdomāti un radušies Odoakra kādreizējā gūstekņa auglīgajā iztēlē.

Aplenkšana vilkās garumā. Nedz vieni, nedz otri nespēja gut izšķirošu pārākumu. Teodorihs jau prātoja par aplenkuma atcelšanu. Dēmetrijs viņam piedāvāja pēdējo mēģinājumu un lūdza atļauju atgriezties Ravennā, lai satiktos ar Odoakru.

—    Ko tas dos? — Teodorihs jautāja.

—    Mēs par viņu nekā nezinām, — Dēmetrijs atbildēja. — Iespējams, viņš tāpat ir zaudējis dūšu kā tu un nolēmis padoties? Būtu pavisam muļķīgi iet projām, ja viņš patlaban gatavojas zaudēt.

—    Ja tā nav, viņš tevi nogalinās.

—   Viņš mani nenogalinās, — Dēmetrijs sacīja. — Ļauj man iet. Ar ko gan tu riskē?

Dēmetrijam izdevās atgriezties Ravennā, satikt Odoakru un sarunāties ar viņu. Kā jau viņš bija domājis, erulu stāvoklis bija vēl bēdīgāks nekā ostrogotu stāvoklis. Viņu pretošanās spēja bija izsīkusi. Pēc trīs gadu posta, bada, epidēmijām un bailēm visi alka miera. Odoakrs dusmojās, ka Dēmetrijs pārgājis pie ostrogotiem. Viņš nikni viņu lamāja un lādēja. Pēc tam abi ilgi sarunājās divatā, un Dēmetrijs tika sūtīts atpakaļ pie Teodoriha.

—    Kā tad ir? — amals viņam jautāja.

—   Zini, es viņam atdevu pusi no tā, uz ko tu varēji cerēt, — Dēmetrijs atbildēja.

—    Kā! — Teodor ihs iesaucās.

—   Tavā vārdā, — Dēmetrijs teica.

—    Manā vārdā!

—   Sacīju, ka esmu pilnvarots runāt tavā vārdā.

—   Vai tu esi traks?

—   Viņš šķobījās, bet galu galā piedāvājumu pieņēma.

—   Viņš ir traks, — Teodorihs sacīja, rādīdams ar pirkstu uz Dēmetriju un gluži kā teātri pagriezdamies pret tuvāko virsnieku.

—   Viņš man uzdeva tevi sveicināt un nodot viņa ielūgumu ierasties Ravennā un stāties viņam blakus.

—   Es ne vārda nesaprotu no tavām runām, — Teodorihs pārskaities sacīja. — Toties tagad man ir skaidrs, kāpēc Odoakrs senāk lika tevi iekalt važās un iesprostot būrī. Man arī gribas…

—   Varbūt tev gribas mani apbērt ar zeltu, iecelt par savu pastāvīgo un pilnvaroto sūtni vai uzticēt man valsts pārvaldīšanu?

Sastapies ar tik lielu pārdrošību, Teodorihs sāka smieties un ērtāk atlaidās krēslā.

—   Nu, tad stāsti! — viņš teica.

Dēmetrijs visos sīkumos izklāstīja savu misiju un sarunas. Viņš drīz pamanījis erulu fizisko un morālo pagurumu. Viņš piedāvājis Odoarkam izbeigt brāļu karu pret Teodorihu un dalīties ar viņu Itālijas pārvaldīšanā. Odoakrs, lai saglabātu cieņu, izlicies svārstāmies. Tad viņš pietvēries šim necerētajam piedāvājumam.

—    Necerētajam — to nu tu pateici pareizi, — norūca Teodorihs.

—    Vārds tiešām ir pareizais, — Dēmetrijs sacīja.

—   Tev, — sacīja Teodorihs.

—   Tev, — sacīja Dēmetrijs.

—   Viņam, — sacīja Teodorihs. — Man piedāvājums, ko tu esi izteicis manā vārdā, ir apkaunojošs un nepieņemams.

—   Tev necerēts, — Dēmetrijs sacīja.

—   Un viņam? — Teodorihs ierēcās, paliekdamies uz priekšu.

—   Viņam? — Dēmetrijs pārjautāja. — Viņam tas nozīmē nelaimi.

—    Mana pacietība ir galā, — niknojās Teodorihs. — Es…

—   Senjor, — Dēmetrijs teica, — es tev izlūdzos vēl vienu laipnību.

—   Vai kā atlīdzību par tavu muļķību?

—    Es gribētu…

—    Ko tad vēl?

—    Es gribētu palikt ar tevi divatā.

Teodorihs, kas nepacietībā kūsāja un ar grūtībām valdīja niknumu, lika visiem iziet laukā. Pēc tam, pievērsies Dēmetrijam, viņš ļāva dusmām vaļu.

—    Izbeidz spēlēties ar vārdiem, kā esi ieradis. Vai tu esi zaudējis saprašanu? Tad jau labāk pārtraukt aplenkumu un sagaidīt labākus laikus Veronā vai Pāvijā, nekā atdot Odoakram, ko esmu trīsreiz uzvarējis, pusi no Itālijas, kurā esmu nolēmis valdīt viens pats. Atzīstos, es no tevis biju gaidījis ko prātīgāku nekā tādas muļķības un tādu gļēvulību, no kuras man tādā vai citādā veidā ir jāizkuļas. Ja spēj, mēģini saprast: kad es vēlēšos — un es vēlos jau tagad — atteikties no solījuma, ko esi devis manā vārdā, man būs tikai viena izeja — upurēt tevi.

Klausīdamies šajos draudīgajos vārdos, Dēmetrijs tikai pasmaidīja.

—   Tu esi muļķis, — Teodorihs sacīja, — bet tu nebaidies.

—    No kā lai es baidītos? — Dēmetrijs jautāja.

Un, piegājis pavisam tuvu amalam, viņš, spēcīgi žestikulēdams, jo bija dienvidnieks šajā no ziemeļiem nākušo cilvēku vidū, sāka runāt pavisam klusām.

♦

Lauvu pagalms

katrs noslēpums ir brīnums. "Nav reibinošāka vīna par noslēpumu," Aragons raksta. "Nav nekā brīnumaināka par zināšanām, kurās ne ar vienu nedalās." Iespējams, visa pasaule nav nekas cits kā liels noslēpums. Un, kad vairs nebūs neviena, kas mūs atcerēsies, viss, ko uz šīs Zemes esam domājuši un darījuši, kļūs par izgaisušu noslēpumu.

Izaka Lakedema un viņa kunga vikonta de Šatobriāna ceļojums uz Spāniju bija labi glabāts noslēpums. Gandrīz visas sievietes, kas bijušas Renē dzīvē, tādā vai citādā veidā, spilgtāk vai mazāk spilgti apgaismotas, parādās Aizkapa atmiņās. Tur jūs atradīsiet Šarloti Ivu, Buņē mācītāja — erudīta un dzērāja — meitu, Polīnu de Bomonu, kas ieradās nomirt Roma — klusiba un slepenibā: "…es klepoju mazāk, bet laikam tāpēc, lai nomirtu bez trokšņa," — viņu pametušā ģēnija un lempja rokās. Tur atradīsiet Lisilu — māsu, kas neprātīgi iemīlējusies brālī, protams, Selestu — mūžam krāpto un tomēr triumfējošo laulāto draudzeni. Tur atradīsiet Žiljetu Rekamjē, viņas noslēpumu un valdzinājumu, kas Renē sadrumstalotībai un viņa sirds trakošanai piešķir vienotību. Bet tur nav ne pēdu no atmiņām par Natalī de Noaju un par viņu satikšanos Granadā. Ceļojums uz Spāniju ir noslēpums, kas zināms tikai Natali de Noajai, izakam Lakedemam un Šatobriānam.

Noslēpumam vajadzīgs melis. Dārgais vikonts melo viegli. Vienīgi Molē — nejaukais Molē varbūt kaut ko nojauš. Selestai — tas pats par sevi saprotams —, bet arī Žubēram, vistuvākajam draugam un visintīmākajai uzticības personai, katoliskais dzejnieks melo aizgūtnēm. Viņš baidās, ka Selesta, kas nodarbojas ar labdarību un žēlsirdību, varētu iedomāties viņam pievienoties pie Kristus kapa, tāpēc viņš neraksta ne tikai par ceļojumu uz Spāniju, bet arī par ceļojumu uz Svēto zemi.

Šatobriānam bija brīnumaina māsīca, kuru sauca par de Talarī kundzi. Viņa tik ļoti kopa ģimenes garu, ka, atraitne būdama, apprecēja savu znotu, kas arī bija kļuvis par atraitni. Un vīra prombūtnē viņa, pārliecināta, ka vīrietim jāatrodas viņai blakus veselības apsvērumu dēļ, lika iešūt savu radinieku maisā un noguldīt savā gultā. Nākamajā rītā mostoties, Simons stāstīja, smiedamies mazliet par skaļu, viņa lika kalpotājiem pārliecināties, ka maiss nav atārdīts. "Ja satiekat manu sievu," Šatobriāns rakstīja de Talarī kundzei, "neko nestāstiet viņai par manu ceļojumu uz Sīriju, jo tas var viņu izbiedēt." "Es nupat saņēmu vēstuli no mūsu dārgā ceļotāja," Selesta raksta Žubēram. "Viņš stāsta, ka šķērsos Peleponēsu un, kad būs apskatījis Spartu, Argosu, Arkādiju un Atēnas, kuģis viņu vedīs uz Konstantinopoli, bet no turienes viņš atgriezīsies Francijā. Vai viņš būtu aizmirsis Jeruzalemi?"

Ari Natalī melo. Viņa raksta kādai savai māsīcai: "Jūs, dārgā draudzene, droši vien jau visos sīkumos zināt jaunumus par de Šatobriāna kungu, taču es arī gribu Jums par viņu pastāstīt. Viņš jūtas ļoti labi, ir uzbarojies, mazliet par daudz iededzis, bet tik dzīvespriecīgs un atpūties, it kā neko nebūtu darījis." — Pie joda! — Simons iesaucās, — tas biju es, kas visu darīja! — "Viņš par Jeruzalemi runā kā par Monmartru. Pēc pāris dienām viņam jāiegriežas te; es viņu negaidu, jo man tik steidzīgi jāatgriežas, ka nevaru kavēties ne dienu." — Mele! — Simons teica. — Viņa vikontu gaidīja astoņus mēnešus.

Gandrīz tajā pašā laikā, kad Šatobriāns izkāpa Spānijas krastā, Parīzē tā saucamajās labi informētajās aprindās, kas bija neizsīkstošs baumu un nepatiesu ziņu avots, runāja, ka šatobriāns cietis katastrofā un ka viņa kuģis gājis bojā ar visu, kas uz tā bijis. Kantori jau gatavojās dot ziņu avīzēm un šķietamajai atraitnei. To nepieļāva pats imperators: viņš acīmredzot nevēlējās lieki satraukt de Šatobriāna kundzi. Vēlāk Selesta, kaut ari nekļuva par atklātu bonapartisti, vienmēr jutās pateicīga imperatoram par viņa iejaukšanos. Iespējams — tāpēc, ka lielākā daļa vira mīļāko, kuras viņa sauca par "kundzēm", ar Natalī de Noaju priekšgalā bija rojālistu pusē, viņa izturējās iecietīgi pret ģeniālo uzurpatoru, kas bija viņu aizstāvējis. Selesta pilnīgi pamatoti domāja, ka diezin vai Burboni būtu bijuši tikpat smalkjūtīgi pret kādu draugu, cik smalkjūtīgs bija Napoleons pret savu ienaidnieku.

Šajā Šatobriāna dzīves posmā ir tumša josla. No brīža, kad, ūdeņus atstājis, aizrautīgais ceļotājs izkāpa Alhesirasas krastā, visi viņa biogrāfi sāk stostīties. Kā gan lai viņi tiktu skaidrībā biezajā miglā, kurā Natalī, Renē un Izaks Lakedems bija ar tādu neatlaidību un tik veiksmīgi ietinuši savas gaitas? Nav tāda literatūras vēsturnieka, kas nebūtu prātojis, kā un kur Natalī un Renē galu galā satikušies. Taču patiesība kā vienmēr ir bībeliski vienkārša: tas bija Izaks Lakedems, kas Šatobriānu, savu tābrīža saimnieku, aizveda pie viņa mīļākās Natalī de Noajas, no kuras, dodoties uz Venēciju, bija saņēmis visskaidrākos norādījumus un visstriktākās pavēles.

— Tas bija kā teātrī. Jūras mainīgā laime liedza mums precīzi noteikt dienu, kad izkāpsim Spānijas krastā. Es zināju un nevienam neteicu, ka de Noaja kundze, sākot no 12. aprīļa, katru vakaru zīmēs un mūs gaidīs Granadas Alhambras Lauvu pagalmā. Turp man bija jāaizved ģēnijs, kad viņš būs pārvarējis šķēršļu joslu. Alhasirasas ostā mēs izkāpām 30. martā. Tas bija daudz par agru. Mēs tik ātri bijām skrējuši cauri visiem Austrumiem, gandrīz neko neredzēdami, drāzdamies no drupām uz drupām, tā deguši nepacietībā beidzot ķerties pie kaut kā nopietnāka, tas ir, pie mīlestības, ka, par spīti vētrām un bezvējam, Spānijā bijām nonākuši par agru.

Man vajadzēja divpadsmit dienas kaut kā izklaidēt savu ceļabiedru, kas dīdijās aiz nepacietības. Izdomādams visdažādākos ieganstus, es viņu vadāju pa Kadisu, pa Kordovu un Anduharu. Jūs jau varat iedomāties, kāds ir iemīlējies vīrietis, kas astoņus mēnešus pavadījis uz ūdens un tuksnešos: ik uz soļa viņš iztēlojās satikšanos ar Natalī. Šaurajās, baltajās ieliņās, kas pamazām ved uz Kordovas mošejas mistisko apskaidrību, viņš visur nojauta seju un siluetu, par kuru tik daudz bija sapņojis. Un pašā mošejā, šajā neskaitāmo kolonnu mežā, kur top katedrāle, viņš gaidīja, ka aiz katras no septiņiem vai astoņiem simtiem kolonnu vai pie trīskāršās ieejas svētvietā ar marmora kupolu un zelta mozaīkām ieraudzīs gandrīz jau izdzisušo un tik ilgoto tēlu.

Beidzot, 12. aprīlī, no Bībeles iznirušais vadonis veda sev līdzi citu Fileasu Fogu, kas bija tik maz apveltīts ar britu saltumu, cik vien iespējams; tā mēs abi iegājām Granadas Alhambrā — arābu valdnieku sarkanaja pilī. Lūk, arkas, terases un laukumi. Ātri izgājām cauri Taisnības vārtu velvei. Gājām gar torņiem un mūriem, steidzāmies cauri dzīvžogu ejām, no kuram pret debesim šāvās cipreses. Baseinu laukumā mēs pat aci neuzmetām Karlosa Piektā pilij vai Darro gravai tālu lejā, puķu dobēm un krūmu masīviem. Mēs steidzāmies un steidzāmies. Mēs traucāmies uz Alkazaru un uz Miršu pagalmu.

Pagalms pēc pagalma, dārzi un velves, un sargtorņi. Svētības zālē neuzkavējāmies ne mirkli. Nekas nesaistīja mūsu uzmanību Sūtņu zālē ar tās balkonu logiem un brīnumaino skatu uz Veco cietoksni un Albaicinā ar tās bezgalīgi atkārtoto arābu uzrakstu, ko man nebija laika pārtulkot trauksmes pārņemtajam svētceļniekam: Uzvarošs ir vienīgi Dievs. Mēs steidzāmies, mēs nekavējāmies ne mirkli. Vēja spārniem traucāmies cauri Kristīto arābu zālei. Piepešu mūsu priekšā pavērās pavisam baltais Lauvu pagalms ar izmargotajiem kolonnu kapiteļiem un strūklaku vidū. Un tur rietošās saules staros bija viņa.

—   Vai viņa bija tur? — Marija jautāja.

—    Viņa bija tur, — Simons atbildēja. — Viņa gaidīja.

Vienā no galerijas stūriem zem paviljona ar piramīdveidīgu jumtu un nolaidenām arkām Natalī de Noaja, ģērbusies garā, gaišā tērpa, ar platmalainu cepuri galvā sēdēja pie molberta. Sākumā Izaks un Renē ieraudzīja tikai viņas neskaidro profilu, ko daļēji aizsedza zīmēšanas dēlis. Viņi to nevis pazina, bet drīzāk nojauta pēc ne ar ko nesalīdzināmās stājas. Viņa neredzēja abus atnākam, viņa nedzirdēja soļus tuvojamies. Viņa strādāja un sapņoja. Viņa zīmēja, ko redzēja un ko redzēja arī viņi — strūklaku, ažūra galerijas, burvju arhitektūras pasakaino diženumu, kas tapis no ūdens atdzīvināta tuksneša un ticības, kura satricina un maina vēsturi. Ainas pārsteigti, Izaks un Renē mirkli apstājās uz pagalma sliekšņa. Viņi pūlējās vēl mazlietiņ paildzināt šo debešķīga pārbaudījuma mirkli, kāds ir gaidīšana pēc nepacietības. Un tad Renē traucās pretī tai, pēc kuras tā bija ilgojies Akropoles kalnā un Eļļas kalnā. Natalī piepeši juta, ka tiek satverta aiz pleciem. Viņai nebija pat laika atskatīties. Molberts apgāzās. Viņa bija Renē skavās. Varēja dzirdēt vienīgi pret debesīm plūstošā ūdens urdzēšanu.

Kaisle viņus sagrāba un aizrāva bangās. Kaut kas beidzās, un kaut kas sākās. Varbūt tāpēc, ka viņi ir tālu no visa, kas viņus saista pie pagaisušās pasaules — tālu no Parīzes, Selestas, misis Ficherbertas, no Molē vai Šarla, no Žubēra un imperatora, no atmiņām par Ventimiju vai Polīnu de Bomonu, varbūt tāpēc, ka viņu jutekļus satrauc šķēršļi, pārbaudījumi un mēģinājumi, ko viņi bija papūlējušies likt sev ceļā, varbūt vienkārši tāpēc, ka debesis ir skaistas un apkārtne brīnumaina, viņiem šķiet, ka dzīve un vēsture ir koncentrējusies tikai viņu mīlestībā. Vai gan pasaulē ir vēl kas cits kā siržu kaislības? Lielajā Tā Kunga tiesas dienā mēs taču neatcerēsimies neko citu kā mīlestību. Granadas Alhambras Lauvu pagalmā Natalī un Renē ir viens otra skavās. Viņu rokas un lūpas sakļaujas.

Vientuļš, rokas uz krūtīm sakrustojis, dīvainu smaidu sejā Izaks Lakedems aitas Žiljēns Potelēns nolūkojas viņos ar skaudību: viņi viens otru mīl, un viņi nomirs. Dzīve ir mīlestības dziesma tikai tāpēc, ka tā ir nāves dziesma.

Ikviens siržu lauzējs neskaidri ilgojas savā pēdējā iekarojumā saskatīt mūžīgu mīlestību un mēģina sevi pārliecināt, ka pēc ilgiem klejojumiem beidzot ir nonācis ostā. Katra koķete cer, ka viņas manevri beidzot ir bijuši veiksmīgi un ka viņai vairs nevajadzēs pretoties apbrīnam un mīlestībai, ar kuru pietiks, lai piepildītu citus mīlestības un apbrīna apliecinājumus. Renē ir siržu lauzējs. Natalī ir koķete. Viņi Granadā piedzīvos mūžīgo kaisli un vienīgo mīlestību. Dievišķīga apkārtne — sienu un strūklaku dzidrais vieglums, ziedošie citronkoki būs dekorācija mīlestībai, kas brīnīsies pati par sevi. Izakam — tas ar greizsirdīgu rūpību sargā viņu laimi — pa gabalu sekojot, viņi ilgi staigās pa feju un valdnieku pili. Un ik uz soļa viņi pārtrauks savu neticami laimīgo gaitu, lai tālu no pasaules mestos viens otra skavās.

Vērojuši saules rotaļu cipresēs un galeriju arkās, viņi atgriezās naktī, kad spīdēja mēness. Pogoja lakstīgala. Lai kaut kā izklaidētos ilgo skūpstu laikā, kas viņam pamazām jau sāka krist uz nerviem, Izaks Lakedems kādā Divu māsu zāles kolonnā arābu rakstā iegravēja savītus viņu abu vārdus. Ar vārtnieka micīti galvā, pilns zināšanu un skaudības, mazliet žultaina apbrīna un rūgta talanta, Senbēvs apgalvo, ka līdz pat pagājušā gadsimta vidum Granadas Alhambrā noslēpumainas rokas arābu burtiem rakstīti, bijuši redzami kopā savīti Renē un Natalī vārdi.

Vēlāk kādā no saviem darbiem — Pēdējā abenserāža piedzīvojumi— Šatobriāns acīmredzot atcerējies īzaku Lakedemu un pastaigas pa Alhambru. Renē sevi sapludina ar savu drūmo biedru, kam ir tumša āda un samtainas acis, un viņš abus tēlus saliek tā, lai no tiem izveidotu arābu senjoru Abenhametu. Natalī de Noaja ir jauna spāniete — ļoti skaista katoliete.

Viņa vēlā naktī dejo ģitāras pavadījumā, dzied ļoti zemā balsī un sagroza galvas, viņa mīl ienaidnieku arābu un saucas par Blanšu: "Mēness uzlēcot neskaidri apgaismoja Alhambras pamestās svētnīcas un tukšos pagalmus. Tā bālie stari zīmēja zālienos starp puķu dobēm, uz zāļu sienām gaisīgās arhiektūras mežģīnes, kolonādes lokus, strūklaku ūdeņu un zefīra šūpoto kociņu kustīgās ēnas. Lakstīgala dziedāja cipresē, kas auga cauri sagruvušas mošejas kupolam, un atbalss atkārtoja tās žēlabas. Mēnesnīcā Abenhamets rakstīja Blanšas vārdu uz Divu māsu zāles marmora kolonnas: viņš zīmēja šo vārdu arābu burtiem, lai kādam ceļiniekam būtu vēl viena atminama mīkla šajā noslēpumu pilī."

— šitais pūslis! — Simons teica Jūras muitas pakājē. — Galu galā viņš man ir atņēmis visu: gan sievieti, gan atmiņas, gan slavu, gan mīlestību.

♦

Ik cilvēks zināma merā ir visi cilvēki

pasakiet… — Marija ieteicās.

—    Ko lai pasaku? — Simons jautāja.

—   Man galu galā rodas jautājums: vai tiešām jūs tik ļoti milējāt de Šatobriāna kungu?

—   Es viņu apbrīnoju, — Simons teica. — Tas ir liels rakstnieks. Un man viņš ļoti patika. Viņš bija lāga puisis.

—    Vai Deica lieta nav kaut kas līdzīgs revanšam?

—   Augstais Dievs! — Simons iesaucās. — Ir taču pilnīgi dabiski, ka reizēm kalps saceļas pret kungu. Vairāk par visu man patīk tas, ka vēsture progresē. Lai galu galā beigtos, vai saprotat? Un verga cīņa pret varu ir viens no visviltīgākajiem trikiem, kāds jelkad atrasts, lai to pavirzītu uz priekšu. Protams — līdz ar mīlestību. Un vēl — līdz ar zināšanu alkām, kas ne velti stāv blakus mīlestībai — vai atceraties ābolu? — un to izgudrojumam pašā Bībeles sākumā.

—    Bet, ja jau pat es par to iedomājos, — Marija iesaucās, — kā var būt, ka pēc gadsimta ceturkšņa Šatobriāns nepazina savu jūras kalpu viltus Potelēnu viltus Simonā Deicā?

—    Tas tāpēc, ka vikonts viņu nekad nebija redzējis, — Fusgengers atbildēja. — Viņš pazina Tjēra kungu un hercogieni de Bērī, un gandrīz visu pasauli. Es arī pazinu Tjēra kungu un hercogieni de Berī, un veselu baru citu ļaužu. Bet viņš nekad nav mani redzējis Simona Deica lomā. Toreiz nebija nedz televīzijas, nedz fotogrāfijas. Nebija pat radio, lai pazītu balsi. Kad viņš mina dubļos nožēlojamo Simonu Deicu, viņam ne prātā nevarēja ienākt, ka uz kuģu klājiem un ostmalās, Turcijā un Grieķijā, gaidās un nepacietībā viņš laiku pavadīja kopā ar šo nelietīgo blēdi, ar nekrietno nodevēju, kas vairākas visskaistākās viņa mūža dienas kalpojis — tiesa, mazliet izvairīgi un ļoti neregulāri — pie altāra un pie troņa.

—   Vai jums nebūtu paticis viņu sastapt, ja viņš jūs pazītu?

—    Ikvienam zināms, — Fusgengers atbildēja, — ka Simons Deics pazuda bez pēdām, kas jau vairākus gadsimtus liekas diezgan dīvaini. Iespējams, tas notika tāpēc, ka viņš nevēlējās riskēt un nejauši satikties ar Šatobriāna kungu, kura vārdu viņš arābu burtiem bija uzrakstījis uz Granadas Alhambras marmora kolonnas?

—    Kāds savādnieks gan jūs esat! — Marija teica. — Jūs varat būt burvīgs, un jūs varat būt šausminoši pretīgs.

—    Mīļais bērns, — Simons sacīja, — es esmu tāds pats kā visi cilvēki. Jo es esmu cilvēks. Un tāpēc, ka ikviens cilvēks ir mazliet visi cilvēki.

♦

Popejas nāve

^Jerons ar sajūsmu un gavilēm uzņēma vēsti, ka Popeja gaida bērnu. Viņš izsludināja kaujas ratu sacensības un spēles. Par gandarījuma zīmi un pateicībā dieviem viņš lika nomaitāt vēl dažus kristiešus. Ar jaunu aizrautību viņš ķērās pie pils būves Eskvilīna pakalnā — tā bija klāta ar freskām un tik grezna, ka to nosauca par Zelta namu — Domus Aurea. Tāpat kā postīšana, celšana visos laikos ir bijusi viena no pastāvīgākajām cilvēku nodarbēm. Viņi ir būvējuši būdas, torņus, tempļus, mājas, baznīcas, cietokšņus, sistēmas, bagātību, valstis, mašīnas, ratus, ceļus, lidmašīnas, kuģus un tiltus. Un tos postījuši. Lai celtu citus. Romas degšana Neronam nebija tikai aizraujošs skats. Tā deva ari iespēju uzcelt jaunu Romu, lielāku un skaistāku par veco. Zelta nama veidolā viņš jau priekšlaikus to veltīja Popejas bērnam.

Domus Aurea bija lieliska pils. Tās portiki, paviljoni, pirtis, ložas, strūklakas un dārzi pletās līdz Palatīnam vienā pusē un līdz Cēlijam otrā pusē — gandrīz simt hektāru platībā ap Eskvilīna pakalnu. Ielejā starp Palatinu un Eskvilīnu bija izrakts mākslīgs ezers, ko ieskāva grotas, kolonnas un belvederi. Ceļš ar kolonnām gar malām, kurš veda līdz nama zeltītajai fasādei, pavērās uz milzīgu, četrdesmit metrus augstu zeltītas bronzas skulptūru: tas bija pats Nerons — imperators un pusdievs.

Pili pirtis bija apgādātas ar jūras ūdeni un sērūdeni, kas tika pievadīts no Tivolī; tas plūda no pakāpiena uz pakāpienu pār mirdzošu mozaīku. Pilnības ragos paslēpti strūklotāji izplatīja rožu un jasmīnu smaržu. Vislielākās zāles griesti dienu un nakti griezās ap savu asi kā pati pasaule. Marmora sienām bija perlamutra un dārgakmeņu inkrustācijas. No koka griestiem nokarājās ziloņkaulā izgrieztas puķes. Pēc daudziem gadsimtiem renesanses laika mākslinieki, starp viņiem arī Rafaēls, virvēs piesējušies, nolaidās Zelta nama drupās, lai apbrīnotu to, kas bija palicis pāri no tās reljefiem un rotājumiem. Grieķu statujas un mākslas darbi bija izvietoti visur. Starp tiem bija slavenā Laokona grupa, kas vēlāk būs tik dārga Šatobriānam un Gētem.

Tas, kas notika, bija neskaidrs, bet neapšaubāms. Saskaņā ar tradīciju, Popeja esot pazobojusies par Neronu, kas braucēju sacensībās cirkā palicis ļoti tālā vietā, un sakaitinātais, turklāt mazliet iereibušais imperators viņu nogalinājis, iesperot ar kāju pa vēderu. Šī teika ir bezjēdzīga. Tā atgādina Neronu no Zolā romāna. Simona stāstītais liekas ticamāks. Popeja, vai negudra aiz laimes, ka gaida bērnu no Kartafila, nepavisam nestāvēja pie sliekšņa ar mīklas rulli rokā un nepārmeta vīram vēlu pārnākšanu ar apaviem rokā un vīna skurbuli galvā; viņa gluži vienkārši izturējās pret laulāto draugu ar vienaldzību, kas jau robežojās ar nicinājumu. Kas būtu imperatoram pačukstējis, ka gaidāmais bērns nav viņa bērns? Iespējams — Tigelīns, bet varbūt arī kāds cits no neskaitāmajiem spiegiem, kas pilī mudžēt mudžēja. Iespējams arī, ka mīlniekus, kas nemaz pa īstam neslēpās un kļuva aizvien nepiesardzīgāki, pārsteidza pats Nerons teātrī vai cirkā, kur viņi pārmija nepārprotamas savstarpējas kaisles zīmes. Taču visticamāk liekas, ka Popeja pati, niknuma un kaisles pārņemta, kādā dramatiskā brīdī meta savu noslēpumu imperatoram sejā.

Kādi no neskaitāmajiem svētkiem, kas norisinājās Nerona laikā, bija sarīkoti uz Tibras. Mielasts notika uz plosta, ko vilka kuģi. Ar zeltu un ziloņkaulu apdarinātajos kuģos airētājus aizstāja samaitāti zēni, kas bija rūpīgi izkārtoti atkarībā no gadicm un erotiskajiem talantiem. Visur bija redzami visdīvainākie zvēri, no vistālākajām zemēm atvesti putni, pat jūras dzīvnieki, kas par lielu naudu bija atgādāti no okeāna un tālās Bretaņas. Vīriešus un sievietes imperators bija pazeminājis līdz dzīvnieku stāvoklim, turpretī plēsīgie zvēri savā ziņā bija pacelti cilvēku cieņā. Upes krastos bija izvietotas priekamājas, pilnas dižciltīgu sieviešu, daudzas no tām bija senatoru sievas un meitas, kas atradās cieši kopā ar pilnīgi kailām prostitūtām. Jo vairāk pār upi sabiezēja krēsla, jo spožāk iedegas gaismas apkārtējās mājās un dārzos un skaļāk skanēja dziesmas. Visus pārņēma erotisku deju un netiklu kustību skurbums. Popeja un Kartafils ne uz mirkli nešķīrās.

Pēc dzīrēm Nerons naktī piedalījās lāpu gaisma sarīkotās braukšanas sacensībās. Tikko pārradics pili, viņš lika pasaukt Popeju un Kartafilu.

Tas bija apmēram Pizona sazvērestības laiks. Republikāņi, senatori, kādreizējie konsuli, kāds pretoriāņu prefekts, Neronam tuvie epikūrieši, tādi kā Satirikona autors Petronijs, stoiķi kā Seneka — filozofs ar mazliet par daudz elastīgiem principiem, divdesmit sešus gadus vecais dzejnieks Lukāns, Farsala autors un Senekas radinieks, un vēl daudzi citi bija iejaukti sazvērestībā, kas noslāpa asinīs, jo tās dalībniekiem pietrūka vīrišķības un neatlaidības; tas notika trīs gadus pirms Nerona naves — viņu impērijas tronī drīz aizstāja kādreizējais Popejas vīrs — vai atceraties? — tas bija Otons, kuru izsūtīja uz Luzitaniju. Nerons ar neciešamajam pārmērībām bija sacēlis pret sevi ļoti daudzus, kuri ienīda viņa neprātības un cietsirdību. Viņš pilnīgi pamatoti visur saskatīja sazvērniekus. Simons nekad neuzzināja, vai sākotnēji imperators viņu turējis aizdomās kā Popejas mīļāko vai ka režīma ienaidnieku.

Nekustīgi viens otram blakus stāvēdami, Kartafils un Popeja noskatījās vienā no drausmigakajām Nerona dusmu lēkmēm. Viņš rēca, raudaja, izkliedza nesakarīgus vārdus, vārtījās pa grīdu, draudēja ar visnežēlīgākajām mocībām gan vienam, gan otram. Popeja pārbijās un piekļāvās Kartafilam.

—   Ak tā! — Nerons ierēcās. — Jūs atzīstaties!

Tad, pievērsies Kartafilam, viņš sāka sīki klāstīt visas izsmalcinātās mocības, ko viņam pietaupījis, un piedraudēja ar briesmīgu navi:

—   Tu mirsi, kā pirms tevis nekad neviens vel nav miris.

—    Es vispār nemiršu, — Kartafils mierīgi atbildēja.

—  Tu mirsi! — Nerons kliedza. — Un tu vēlēsies, kaut nekad nebūtu dzimis.

—   To es zinu jau sen: būtu labāk, ja es nebūtu dzimis. Un, ja nu reiz esmu piedzimis, mana viskarstākā vēlēšanās ir nomirt un izgaist.

—   Tava vēlēšanās tiks izpildīta, — Nerons parskaities auroja. — Tu mirsi liesmās, tevi knaibīs ar dzelžiem, uz tavām brūcēm lēnām lies karstu svinu, un no tevis nepaliks pāri nekas.

—   Mans mīļais, — Popeja pārvērstā, mazliet drebošā balsī teica, — no tevis paliks tavs bērns.

Un, pacēlusi pret mīļāko piepeši apskaidroto seju, viņa to noskūpstīja uz lūpām.

Saudzīgi noliecies pie viņas, Kartafils ļoti maigi noglaudīja viņas matus un seju, Neronam acīs skatīdamies, un tad noskūpstīja Popeju uz lūpām.

Pēc tam, mazliet atraisījusies no Kartafila skavām, viņa pagriezās pret Neronu un, lepni rādīdama uz mīļāko, sacīja:

—   Jo bērns, kuru es gaidu, ir viņa bērns!

Kādu mirkli Nerons, domās iegrimis, stāvēja nekustīgs un kluss. Šķiet, uzzinātais viņu satrieca. Un tad piepeši, zvēriski ierēkdamies, viņš metās virsū Popejai un iespēra viņai pa vēderu tik briesmīgi, ka viņa nokrita uz grīdas.

—   Sargi! — imperators auroja. — Sargi! Lai šo cilvēku apcietina!

Sargi ienāca. Viņi ieraudzīja Popeju aizvērtām acīm guļam uz grīdas, Kartafils bija noliecies pie viņas un kļāva sev klāt nedzīvo augumu. Imperators niknuma lēkmē vārtījās pa gridu.

Sargi apjukumā kavējās uz sliekšņa. Neronam bija putas uz lūpām, viņš raustījās krampjos. Kartafils skūpstīja Popeju uz lūpām un acīm. Pār vaigiem viņam ritēja asaras.

—    Nogaliniet viņu! — imperators sēca. — Nogaliniet viņu!

Kartafils piecēlās, turēdams Popeju rokās. Jaunās sievietes

galva bija atliekta atpaka), un viņas atrisušie, dzintardzeltenie mati gandrīz skāra zemi. Zobenus pacēluši, pretoriāņi metās pārim virsū.

—    Jūs nevarat viņu nogalināt, — Kartafils lēnām sacīja, — jūs nevarat viņu nogalināt, jo viņa ir mirusi. Un mani jūs nevarat nogalināt, jo es nevaru nomirt.

"Tad notika kaut kas apstulbinošs, kam grūti noticēt, taču to apliecina daudzi, kas to redzējuši savām acīm," Svetonijs raksta savā Divpadsmit cēzaru dzīvi. Joprojām kļaudams sev klāt Popejas nedzīvo augumu, Kartafils gāja pretī tiem, kam bija uzdots viņu nonāvēt, un nodeva mirušo — satriektais imperators vēlāk viņai veltīs gandrīz dievišķus godinājumus — vistuvāk stāvošā pretoriāņa rokās. Pretoriānis saņēma nastu, ne vārda nesacīdams, nekā nesaprazdams, kā kaut ko svētu. Nerons cīnījās ar ēnām un rēgiem. Kartafils gāja savu ceļu pavisam mierīgā solī cauri aizvien pieaugošajam sargu, kalpotāju un ziņkārīgo pūlim, kas plūda no visiem pils stūriem. Viņa priekšā nolaidās jau paceltie dunči un zobeni. Visi klusēdami deva viņam ceļu. Viņš pazuda kā sapnis.

♦

Turpēna čības

Viņš kaislīgi mīlēja viņu Granadas Alhambrā. Viņš mīlēja viņu Anduharā, Aranhuesā un Madridē. Visu Spāniju viņam slepeni apstaroja Natalī smaids. "Tā ir uguņošana, maģija, slava un mīlestība," viņš rakstīja lādzīgajam Žubēram par Andalūziju. "Tas nav līdzīgs nekam pazīstamam." Viņš klīda pa ceļiem, pastāvīgi atlika atgriešanos, vēl mēģinādams atraut nāvei, gaidāmajiem pagodinājumiem un plūstošajam laikam dažas mīlestības stundas. Viņš šķērsoja Spāniju lielos ratos, ko vilka seši vērši un valdīja divi kučieri — tie spāniski jokojās ar Žiljēnu-īzaku. Natalī noraugoties, Šatobriāns rakstīja savai draudzenei — kaimiņienei Parīzē: "Es mīlu Spāniju un Granadas drupas, kas ir patiesa burvība. Alhambra ir pasaku pils; tas ir kaut kas tāds, par ko man nebija ne jausmas un kas tomēr pastāv šajā pasaules nostūri. Braucu mājās, sapņodams par tikko veikto ceļojumu, pilns vēlmes sastapt savus mājas dievus un noskūpstīt draugus. Taču šobrīd es nepavisam neilgojos pēc pavarda, man šķiet, ka braucu pārāk ātri, es ar nodomu paildzinu ceļojumu, es vēl izstaigāšu Pirenejus un, iespējams, no Spānijas izbraukšu caur Kataloniju vai Navarru."

Viņš steidzas lēnām, viņš klejo, viņš ieildzina, Natalī skatiens joprojām grimst viņa acīs. Madridē viņš izvairās no Francijas vēstnieka de Boarnē kunga, no Spānijas karalienes Marijas Luīzes, no premjerministra dona Manuela Goduā, no Pē prinča un karalienes mīļākā, kurus visus ir saviļņojusi doma, ka varēs sastapt dižo cilvēku un sarunāties ar viņu. Dižajam cilvēkam prātā ir tikai viena doma: izvairīties no viņam izliktajiem tīkliem un palikt divatā ar savu mīlestību. "Es steidzīgi atstāju Madridi," Šatobriāns raksta Žubēram, kas savā nevainībā vēl neko nenojauš, "jo tur man tiek gatavota pārāk liela goda parādīšana." Pastāvīgi Izaka pavadīti — reizēm viņš ceļo arī viņiem pa priekšu — mīlētāji vēl apskata Eskoriālu, Segoviju, Burgosu, Mirandu un Vitoriju… Tās ir dievišķīgas stundas. Tik daudzu citu savākto atmiņu un savas laimes ieskautiem, viņiem turpinās sapnis, tomēr tuvojas šķiršanās. Piepeša saviļņojuma pārņemtajam Izakam noraugoties, viņi smejas, viņi skūpstās, viņi lūkojas ainavā, maiguma un atmiņu uzplūdos klusām sarunājas par satikšanos Alhambrā, viņi doma par pēdējiem sīkumiem, kam nav pilnīgi nekādas nozīmes, bet ko viņi darījuši kopā un kas tāpēc viņiem ir skaistāki par visām vēstures fanfarām.

Viņus jau pārņem ceļojuma beigu posma skumjas. Diemžēl ceļojumi notiek ne tikai telpā, bet arī laikā. Viņi iet pretī kaut kam tādam, kam tuvojas un no kā baidās un kas iezīmēs viņu beigas. Granadas mīlētājiem tie ir Pireneji un Francijas robeža. Renē vēl mēģina attalināt nenovēršamo — tā lasītājs lenak šķir lappuses, lai pārāk ātri nepienāktu romāna beigas: "Man ir bijis brīnumains ceļojums," viņš raksta Žubēram. "Cik laimīgs esmu, ka tas ir bijis, kaut arī trīsreiz uzbruka arābi un piecdesmit sešas dienas kuģis bija tuvu bojāejai! Mani ļoti kardina arhibīskapa Turpēna majas čības Ronsevo: vēlos redzēt visu, lai man vairs nebutu ieganstu ceļošanai." Vai gan viņi visi trīs jelkad bija redzējuši slavenās arhibīskapa Turpēna čības — tas tikai izliekas apkaunojošas un attiecas uz XVI gadsimtu, turklāt arhibīskaps Turpēns nav miris Ronsevo un, iespējams, vispār nekad nav dzīvojis. To Simons atkal nevarēja lāgā atcerēties. Viņam prātā bija palikuši vienīgi Natalī un Renē, kas maija pirmajās dienas pie Francijas robežas šķiras apkampienos un asarās. Viņa devās uz Merevilu pa isāko ceļu, bet viņš stūrgalvīgi turpināja klejojumus, it ka gribētu vēl baudīt tikko piedzīvoto mīlestību. Viņš bez mitas runāja vienīgi par Natalī de Noaju ar Izaku-Žiljēnu, ko Natah de Noaja viņam bija atstājusi līdz Parīzei ar solījumu atdot, lai vienīgais viņus vienojošās kaisles liecinieks vēl dažas dienas būtu kopā ar viņu.

Simons atcerējas Baijonu un Po, Bordo, Angulēmu un Tūru, Bluā un Orleānu — tās visas šķērsoja Šatobriāns, ko pēc tik lielas laimes apņēma vientulība un skumjas. Vēl Simons atcerējās divas dienas un vienu nakti, ko viņi pavadīja Anžervilas pasta stacijā. Kāpēc gan tieši Anžervilā? Tā bija Merevilai vistuvākā pasta stacija. Tieši mēnesi pēc ardievām uz Spānijas robežas mīlētāji, ko šķīra ceļojuma beigas un atgriešanās mājās, no jauna uz dažām stundām metās viens otra apkampienos. Ak, cik dzīve ir skumja! Un cik dzīve ir skaista! Viņi noraudāja dažu asaru, viņi skūpstījās, līdz aptrūkās elpas, starp smiekliem un neprātīgiem skūpstiem pārmija Andalūzijas noslēpumus, kala nākotnes plānus, par kuriem sirds dziļumos jau zināja, ka tie ir miruši pirms dzimšanas, un, lai sevi mierinātu, no jauna pārdzīvoja atmiņas, ja vajadzēja — tās izdomāja un ieslēdza sirdī, kur ienāks ciešanas savā apogejā un reizē ar tām ari to pretējība — aizmirstība. Dzīve ir skaista. Un tā ir skumja.

Simons Fusgengers piepeši atcerējās atgriešanos Parīzē. 1807. gada 5. jūnijā, kad pulkstenis sita trīs pēcpusdienā, mazliet vairāk neka nedēļu pirms Fridlandes kaujas un mazliet vairāk nekā mēnesi pirms Tilzītes līguma, kad Hēgelis Jēnā publicēja savu Gara fenomenoloģiju — romantisku un ģeniālu stāstu par prāta piedzīvojumiem cīņā ar realitāti —, Renē un īzaks divatā iebrauca Konkordijas laukumā. Vikonts de Šatobriāns bija atstājis Parīzi pirms vienpadsmit mēnešiem un astoņām dienām. Konkordijas kolonādē uz Rojālas ielas stūra ikviens var izlasīt plāksni, kas tur novietota šo notikumu piemiņai: došanos uz Austrumiem un pēc gada — atgriešanos mājās de Kuaslēna savrupnamā, kur Šatobriānu pāris mājoja pēdējā — bēniņu stāvā. Brīdī, kad lielā kariete, ko sauca par guļamkarieti, iebrauca laukumā, īzaks, diezgan aizkustināts, sveicināja savu kungu un, pirms pajūgs apstājās, izlēca no tā. Vikonta kungs bija tik laipns, ka izliecās pa logu un pamāja ar roku. Izaks, nekustīgi stāvēdams, pacēla roku un nolieca galvu. Un pēc tam, lai dotos pretī Selestai, kas tik ilgus mēnešus bija viņu gaidījusi lielā pacietībā un vēl lielākā nepacietībā, nevaldāmais aktieris un divu pasauļu melis izdzēsa smaidu, kas rotājās viņa lūpās. Natalī mīļākais, Izaka ceļabiedrs, Granadas, Anduharas un Anžervilas nakšu lāga zēns vienā mirklī pārtapa par romantisku un teatrālu ģēniju, kas stāvējis svinīgās pozās pie Partenona un Kristus kapa, pirms sācis rakstīt Mocekļus.

♦

Dzīres Ravennā

Tovakar Odoakra pilī Ravennā bija svētki. Beidzot salabuši, eruli un ostrogoti svinēja aplenkuma un kara beigas. Karš bija ildzis četrus gadus. Ziema gāja uz beigām. Jau parādījās pirmie pumpuri un pirmās puķes. Bija pavasara sākums. Odoakrs un Teodorihs bija pieņēmuši Dēmetrija priekšlikumus — viņš bija kļuvis par šķīrējtiesnesi un panācis mieru starp abām tautām. Abi karaļi valdīs pār Itāliju, dalot gan varu, gan tās tīrumu un lielo, majestātisko pilsētu bagātības, — šīs pilsētas, sākot ar Pāviju un Milānu un beidzot ar Romu, Ravennu un Veronu, turpināja pastāvēt kopš Romas impērijas laikiem.

Dažas problēmas vēl bija atrisināmas. Vai abi karaļi valdīs vienlaikus vai pārmaiņus? Ja pārmaiņus, tad jāizlemj, vai ministri un ierēdņi veidos pastāvīgu korpusu, vai arī mainīsies ik ar valdīšanu. Kā tiks iecelti varas pārstāvji provincēs un lielajās pilsētās? Vai eruli un ostrogoti saplūdīs vienā armijā, vai arī veidos divus atsevišķus karapulkus? Par šiem un vēl citiem jautājumiem abi karaļi un viņu padomnieki diskutēja mēnešiem ilgi. Bet tovakar bija svētki. Tie izvērtās milzu dzīrēs, kurās bija ielūgti visi virsnieki, visi ministri, visi, kam bija jelkāda loma abu karaļu galmos, un vēl pa trīstūkstoš kareivju no katra karapulka.

Dēmetrijs uzraudzīja visu. Tika uzslietas milzu teltis. Nokāva tūkstošiem lopu, nocirta galvu miljoniem gaiļu un vistu.

Visās malās bija ierīkoti pavardi un maizes krāsnis. Neskaitāmas mucas tika pieveltas pie galdiem, pie kuriem cits citam blakus sēdīsies eruli un ostrogoti.

Protams, visi neēda vienādu ēdienu. Centrā, uz paaugstinājuma, abi valdnieki un augstākie ierēdņi kopā ar ģimenēm un tuvākajiem padomniekiem, piedzerot falernu, asiku, rostinu, sekubu un Provansas un Tesālijas vīnus, mielojās ar neskaitāmiem smalkiem un izmeklētiem ēdieniem, ko bija gatavojuši grieķu, bizantiešu un romiešu pavāri. Tur bija tādi klasiski gardumi kā gaiļu sekstes un foreļu ikri, Adrijas jūrā izzvejotas zobenzivis, bija pat ar garšzālēm aizdarīts pāva cepetis, kura ieplesto asti saturēja stingri pavedieni, bet knābī bija ielikta degoša vilnas kodaļa, it kā karaliskais putns spļautu uguni. To uz zelta paplātes pasniedza sarkanās un zilās drānās tērpts vergs etiopietis ar spalvu pušķi pie turbāna, tā ka maltītes krāšņums izraisīja apbrina saucienus.

Lielākajai daļai dzīrotāju tāda izsmalcinātība nebija paredzēta. Veselas kazas, cūkas un mežakuiļi cepās uz iesmiem virs uguns, ko kurināja sievietes un bērni. Kāds lidz nāvei piedzēries erulu karavīrs katrā ziņā gribēja dalīties ar Dēmetriju cūkas cepeša gabalā, ko Dēmetrijs strikti noraidīja. Lai vieglāk norītu milzīgos gaļas klunčus, no rokas rokā gāja auzu un rudzu tumes trauki. Uguns apspīdēts, šis skats maigajā marta naktī likās brīnumains. Slapēta murdoņa plūda no Ravennas, un vieglais vējš to aiznesa diezgan tālu pār laukiem un purvājiem, kas ieskāva pilsētu.

Dzīres bija veltītas senāk naidīgo tautu salabšanai. Dēmetrijs, kas visu bija sarīkojis un uzraudzījis līdz pēdējam sīkumam, gādāja, lai ostrogoti un eruli būtu pilnīgi vienādā skaitā. Katram ostrogotam atbilda viens eruls, un visi sēdēja pamīšus, turklāt Dēmetrijs pieprasīja, lai šis noteikums tiktu ievērots burtiski un bez jebkādiem izņēmumiem: ik ostrogots sēdēja starp diviem eruliem, un ik eruls sēdēja starp diviem ostrogotiem. Tā starp abām kopienām veidošoties sapratnes, uzticēšanās un draudzības gars. Pie abu valdnieku — Odoakra un Teodoriha galda sēdošie rādīja saticības paraugu. Vīri ēda, dzēra, dziedāja, glāstīja sievietes, kas pienesa ēdienus, laiku pa laikam gāja pasildīties pie lielajiem ugunskuriem, virs kuriem cepās kazas un mežacūkas.

Dzīres tuvojās beigām. Vīna apskurbuši, dzīrotāji ieslīga omulībā, kas dažus noveda pat snaudā. Tie, kas jau grasījās piecelties, lai izlocītu kājas vai sekotu kādai meičai, apsēdas atkal, ieraudzījuši Dēmetriju pieceļamies un pieprasām klusumu. Viņš abu valdnieku vārdā apsveica visus klātesošos. Viņš tiem novēlēja labu pratu Ravennas dzīrēs, kur beidzot tiek apzīmogota abu tautu saprašanās. Viņš pieminēja pagatni, kas bija briesmīga un varonīga, runāja par nākotni, kura būs slavas apvīta un starojoša. Viņš aicinaja visus palikt sēžam, lai izbaudītu skatu, par kura diženumu jāpateicas Odoakra un Teodoriha karaliskajam dasnumam un kurš ir miera simbols un auglis. Viņš slavinaja abus valdniekus, vienu pēc otra paceldams pie lūpām sarkano un zilo apmetni, kas abi bija rotāti ar zelta un sudraba izšuvumiem. Un tad viņš apsēdās savā vietā starp diviem erulu vadoņiem.

Nezin no kurienes zīda, lenšu, krāsu un mūzikas virpulī iznira dejotājas. Uzbudinājuma pārņemti, visi karavīri piecēlās. Tumsā izskanēja skaļi saucieni. Dejotāju rinda izlocījās starp galdiem, mucām, ugunskuriem, kur beidza cepties pēdējās kazas un pēdējās aitas. Daudzas dejotājas bija savu mākslu apguvušas Bizantijā, bet daudzas ieradušās ari no lielākas tālienes — no Sirijas, Ēģiptes, no Donavas krastiem un Bretaņas. Katrai bija savs romāns, savs dzīvesstāsts, savas vēlmes un negaisi. Starp viņām iznira akrobāti, žonglieri, ugunsrijēji, vīri, kas veikli rīkojās ar nūju un zobenu, viņi lēca gaisā, griezās kā vilciņi, izlocījās, veidodami dzīvas piramīdas, kas pēc acumirkļa izjuka, viņu neskaitāmie lēcieni un piruetes bija zibenīgi un bīstami. Meičas dejoja garām, kairinot vīrus un glāstot viņus. Izrādes apstulbināti, vīna apskurbināti, visi viri atkal sēdēja savās vietās un skatījās platām acīm, no jauna izslāpuši un tik daudzu neredzētu brīnumu apreibuši.

Mirkli iestājās dziļš klusums. Dejotājas, muzikanti, dzīrotāji, sievietes, kas stāvēja pie ugunskuriem, samiegojušies bērni, miglaini sapņojošie sirmgalvji — visi pēc lielā trokšņa likās spējā klusuma apstulbināti. Atskanēja cimbalu sitiens. Tad ikviens ostrogotu karavīrs iedūra dunci pa kreisi sēdošā kaimiņa sirdī. Trīs tūkstoši erulu karotāju gāja bojā zibenīgā mirklī. Arī pats Teodorihs metās virsū Odoakram un nodūra viņu ar zobenu. Apmulsis, it kā aizsapņojies Dēmetrijs kļūdījās un iedūra savam kaimiņam labajā pusē, ko jau bija nonāvējis ostrogots, kas sēdēja tam pa labi. Dēmetrija galdabiedrs kreisajā pusē bija vienīgais eruls, kas Ravennas dzīrēs izglābās.

Tas bija septiņus gadus vecs princis. Viņu atstāja dzīvu.

♦

Tālu no Granadas

nabaga Muša! — Simons sacīja. — Viņas gals bija drūms. Un sava daļa vainas par to jāuzņemas arī man.

—    Kāpēc jūs viņu saucat par Mušu? — Marija jautāja.

—   Tāpēc, ka viņas vīrs Šarls, Ventimija un misis Ficherbertas draugs, bija kļuvis par hercogu de Muši. Un de Šatobriāna kungs rakstīja dievišķīgas vēstules, kur savu dvēseli un miesu nolika pie kājām tai, kuru pats dēvēja par Mušu.

Es devos pie viņas uz Merevilu. Viņa joprojām nebija atstājusi Alhambru. Viņa gluži vienkārši bija kā bez prāta Šatobriāna dēļ. Viņi vēl satikās — reizēm Merevilā, reizēm Valēolupā — īpašumā, ko vikonts pēc atgriešanās no Spānijas bija nopircis netālu no Olnē, no Šatenē un no Sko; tur viņš strādāja tornī, kas bija kā piebāzts ar Granadas atmiņām; jūs torni varat apskatīt, tas joprojām nav sabrucis; tur viņš rakstīja Mocekļus, Pēdējo abenserāžu, kur Natalī tiek saukta par Blanku, savu Ceļojumu no Parīzes uz Jeruzalemi un pirmās Aizkapa atmiņu lappuses. Mēs tur ieradāmies abi ar de Noaja kundzi — reizēm atklāti, reizēm — slepeni. Mēs braucām no Parīzes, kur de Noaja kundze dzīvoja Seritī ielā — tai mainīts nosaukums, kartē jūs to neatradīsiet. Kad apmeklējums bija atklāts, mēs gājām iekšā pa parādes durvīm. Bieži tur jau bija viesi — kāds no Romas ieradies abats, neciešamā de Buaņa kundze vai Fontāns, kas bija kļuvis varen svinīgs un tēloja senatoru, galminieku, būdams Universitātes lielais metrs, vai vienmēr uzticīgais Žubērs, vai vēl kāda jaunatnācēja, ar ko

Natali de Noaja bija vikontu iepazīstinājusi Merevilā un ko sauca par Klēru de Dirasu.

—   Man jau ir skaidrs, — Marija viņu pārtrauca, jo vienmēr mēdza steigties stāstījumam priekšā, — Šatobriāns iemīlējās de Dirasas kundzē.

—    Nebūt ne, — Simons atbildēja. — De Dirasas kundze bija tā, kas iemīlējās Renē. Viņš mīlēja Natali. Dirasas kundzi viņš devēja par "dārgo māsu" un nesapņoja par asinsgrēku. Viņš pret to izturējās skarbi un to svētīja. Esmu dzirdējis, kā nabaga Klēra aiz Selestas muguras izliekas nobažījusies par Natali de Noajas visai rezervēto izturēšanos pret dzimstošajām jūtām, ko jaunatnācēja aizrautīgi kopa; viņa neveikli izmēģināja īpašu koķetērijas formu, kas prasa izlikties pavisam pieticīgai un neuzbāzīgai, bet kas var novest pie mērķa vienīgi tad, ja spēle ir tikpat kā vinnēta.

—    Kāds neprāts, dārgo mās! — Renē atbildēja manā klātbūtnē — es izlikos nokopjam galdu vai tīrām kādu apģērba gabalu un nepalaidu gar ausīm ne vārda. — Kas par iedomām, dārgo mās! De Mušī kundze zina, ka es viņu mīlu un ka nekas nespēj mani no viņas atraut. Būdama par mani tik droša, de Mušī kundze man neliedz nedz ar jums satikties, nedz jums rakstīt, nedz ciemoties kopā ar viņu vai vienam pašam. Ja viņa man pavēlētu, es, bez šaubām, acumirklī viņai paklausītu, kā jau neskaitāmas reizes esmu jums sacījis. Jums tas neliekas nekas slikts. Tādēļ jūs mani tikai jo vairāk cienāt. Tieši de Mušī kundze ir iedvesmojusi manu Abenserāžu; esmu sajūsmināts, ka jums šis darbs tik ļoti patīk.

—    Kaut kas traks! — Marija iesaucās.

—   Nekaunīgākam būt nemaz nav iespējams, — Simons sacīja.

—   Turpiniet vien, — Marija teica. — Selesta guļ savā koka lādei līdzīgajā gultā. De Buaņa kundze deklamē. Klēra tur atrodas no brīva prāta un pārdzīvo savu īso kauna bridi. Un Natalī mīl Renē. Ko prasa tauta?

—   Jā, jā, protams, sapnis turpinās, Granada nav aizmirsta un Natalī joprojām ir turpat. Vienīgais, ko varētu pieņemt — un arī to — piesardzīgi —, ir tas, ka mīlestības skaistākais laiks — tās sākums ir jau aiz muguras. Taču Renē dodas uz Merevilu, cik bieži vien spēj, un dienu vai nakti Natalī de Noaja ierodas Valēolupā. Pēcpusdienās Šatobriāns, atstājot Natalī tērzējam ar Selestu, Žubēru un de Buaņa kundzi, mani aicināja uz torni.

—   Dārgo īzak, — viņš teica, — man vajadzīga tava palīdzība.

Un, atmiņu atsvaidzinot, viņš man lika stāstīt dažādus sīkumus par Modonu — seno Matoņu, vai par Tripoli, ko viņš atcerējās slikti, un, protams, par Jeruzalemi vai Smirnas konsulu, ko sauca par Šoderlo de Laklo un kas bija Bīstamo sakaru autora brālis.

—    Ko es bez tevis iesāktu? — viņš teica.

Grāmatu roka turēdams, acu nenovērsdams no dižā dzejnieka, es iespiedos torņa kaktā, un viņš sāka ļoti ātri rakstīt to, ko tikko biju izstāstījis. Piepeši viņš aprāvās, spalva vairs nečirkstēja pret papīru, viņš to nolika un pagriezās uz manu pusi.

—   Galvenais — nekad nebilsti ne vārda par to, kas tu biji Žiljēna Potelēna ādā.

—    Es būšu kluss kā kaps. Bet viņš?

—    Ar viņu es nodarbošos pats, — Šatobriāns atbildēja. — Ar to es pats tikšu galā.

Reizēm mēs abi ar Natalī atgriezāmies tornī slepeni, kad de Šatobriāna kundze jau sen bija aizmigusi ar Sekošanu Jēzum vai lūgšanu grāmatu rokā un ap pirkstiem aptītu rožukroņi. Izgājām pa mūrī ierīkotām durvīm un steidzāmies uz torni, kur Renē rakstīja sveces vai lampas gaismā. Atceros, kādu vakaru mēs tikko bijām izgājuši cauri mūrim un iegājuši parkā, kad piepeši satrūkāmies, klusumā sadzirdējuši lapas šalcam un zarus lūstam. Vai tas būtu kāds Selestas sargs? Varbūt Klēras Dirasas spiegs? Tūlīt apstājāmies, kā zemē iemieti, un ieraudzījām gadus septiņpadsmit vai astoņpadsmit vecu jaunekli strauji kāpjam lejā no koka, kura zaros uzrāpies, viņš bija raudzījies uz apgaismoto torni. Gājām viņam klāt, un Natalī svešinieku norāja, jautādama, kas viņš tāds ir, ko vēlas un ko te dara. Jauneklis nosarka un paskaidroja, ka apbrīno Kristiānisma ģēnija autoru un ka viņa vārds ir Alfonss de Lamartīns. Tā bija pirmā reize, kad dzirdēju šo vārdu.

—   Zināt, Alfonsa kungs, — Natalī ar parasto pārdrošību un koķetēriju sacīja, — nākamreiz nekāpiet kokā, nāciet mums līdzi, un mēs ieiesim pa durvīm.

Šis notikums de šatobriāna kungam ļoti patika. Viņš atkārtoja: "Ir nu gan lempis! Ir nu gan lempis!" — bet neapšaubāmi bija sajūsmināts, ka kļuvis par bāku jaunajai paaudzei, kas gatava rāpties visaugstākajos kokos un riskēt lauzt kaklu, lai tikai viņu ieraudzītu. Parasti, kad gājām uz torni naktī, es paliku ārpusē. Gaidīju pie durvīm. Natalī viena pati uzkāpa darba kabinetā, kur pēc viņas tvīka Renē, un viņi, jādomā runāja par kaut ko citu, nevis par literatūru.

—    Labi, — Marija teica, — esmu sapratusi: ilgstoši jauks laiks. Bet kur ir aizķeršanās?

—   Jūs esat pareizi uztvērusi: viss rit kā pa diedziņu, bet kas ķeras? Viss ir labi: kā tad trūkst? Tāda ir dzīves aina. īsumā sakot, Natalī pārņēma eksaltēta melanholija, kaut kas neskaidrs, kas atgādināja ārprātu. Vai viņa kļuva traka? Viņa tāda jau bija: tas bija burvīgi. Viņa ienira savos sapņos, savās bailēs, savās aizdomās — un no tā tapa drāma. Kas vainīgs? Protams, šī pasaule, vēsture, viņa pati un citi, Renē un Šarls, Ventimijs, misis Ficherberta. Un es. Arī Klēra, kas bija sākusi sargāt Natalī, kopš Renē bija ar viņu runājis diezgan bargi; kādu dienu es Klērai nodevu zīmīti, kurā Renē rakstīja: "Esmu kaislīgi mīlējis de Mušī kundzi." Man šķita, ka de Dirasas kundze, kas tomēr drīzāk bija uzticības persona nekā mīlēta sieviete, aiz laimes noģībs, izlasījusi par Renē mīlestību pagātnes formā, — viņa ļoti pamatoti un diezgan labsirdīgi sacīja:

— Ja nebūtu liktenīgā ceļojuma uz Angliju, kas viņu tik dziļi ievainoja un laupīja visas ilūzijas, Natalī, iespējams, nebūtu uzsākusi tik greizu ceļu…

Varbūt… Gribēdams Natalī aizvest pa citiem ceļiem, lai novērstu viņas domas no Šarla, no Renē, no misis Ficherbertas, no atmiņām par Ventimiju, no terora ainām, no daudziem jo daudziem rēgiem un bendēm, no visa, kas viņu saistīja un biedēja šajā pasaulē, kas ir labirints, spogulis un slazdi, no kuriem visiem spēkiem jāpūlas izkļūt, es domāju darām labi, aizvedot Natalī savos bezmērķa ceļos. Es viņu vedu sev līdzi. Mēs gājām un gājām. Mēs steidzāmies cauri Parīzei, cauri Francijai, cauri Eiropai. Es kļūdījos. Beigās viņa mani veda sev līdzi tikpat lielā mērā, kā es vedu viņu. Viņa bēga no savas apmātības tāpat, kā es bēgu no savas apsēstības. Diezgan drīz sāku dusmoties uz sevi, ka esmu viņu ierāvis ceļojumos. Nolūkojos, kā viņa pamazām padodas ārprātam, izpauzdama to tādā pašā nolādētā ceļošanā, kādai biju nolemts es. Par kādiem grēkiem, par kādiem dīvainiem sapņiem viņai bija uzlikts šis sods, kas man šķita tik netaisns un tik pārlieku smags? Marķīza de Laborda meita, de Šatobriāna mīļākā, kas tuvu pazina prinčus un karaļus, Merevilas un vēl daudzu citu neizmērojamu bagātību īpašniece, sava laika visvairāk dievinātā sieviete bija kļuvusi par kaut ko tādu, kam nav vārda nevienā valodā: par Mūžīgā Žīda biedreni.

Ik ar dienu viņa kļuva mazliet mežonīgāka, mazliet drūmāka un neaprēķināmāka, viņa pārvērtās pati par savu ēnu. Viņa man pieķērās kā vienīgajam glābiņam, un viņas ārprāts ieguva traģisku, ārstiem ļoti labi pazīstamu veidu — ceļošanas māniju: viņa ceļoja, it kā pūlētos izbēgt eksistencei, kas padarīja viņu nelaimīgu, viņa visu laiku gāja man blakus, steigdamās aizvien ātrāk un ātrāk. Viņas dzīve atgādināja fantastisku filmu, kas tiek projicēta pārāk lielā ātrumā, — taču bailes neapšaubāmi pārspēja komismu. Tieši es biju tas, kas viņai kā lipīgu slimību pielaida nevaldāmo vēlēšanos, kura tik spēcīgi apzīmogoja viņas laiku, — steigties no viesnīcas uz viesnīcu, no zemes uz zemi. "Viņa diendienā sapņo, ka steidzas pretī kapam," de Buaņa kundze savā ekstravagantajā manierē sacīja. Un starp divām vēstulītem nepieejamajam elkam, kura dēļ viņa kusa ka degoša svece, Klēra de Dirasa man rakstīja: "Viņa aizvien ir pārliecināta, ka nākamajā naktī nomirs. Viņu pārņem šausmas. Viņa iet un iet, viņa bēg…"

—   Vai tiešām jiis visas šīs zīmītes atceraties no galvas, vai ari pats tās sacerat? — Marija jautāja.

—   Man ir laba atmiņa, — Simons atbildēja, — jo es esmu vēsture. Un vēsturei ir laba atmiņa. Es nebija vienīgais, kas nodarbojas ar nabaga Mušu un viņas skrējienu uz bezdibeni. Gluži kā romāna ar grodi savērptu intrigu, kā lugā, kur līdzekļu trūkuma dēļ darbojas tikai pāris aktieru, Natalī de Noajas dzīvē ienāca kāds aktieris: tas bija… Kas tas bija? Uzminiet!

—    Es nezinu… — Marija atbildēja. — Varbūt Fontāns? Vai Žubērs?

—   Tas bija Molē, — Simons sacīja. — Renē jaunības tik apdāvinātais biedrs, visdārgākais draugs, kas beidza ar to, ka, vājuma un godkāres mudināts, kļuva par nodevēju; slepenas skaudības grauzts, viņš pievāca Natali Noaju, ko bija pametis dižais cilvēks, kurš viņu mīlēja Granadā. Iespējams — tāpēc, ka viņam neizdevās izdzēst no atmiņas Andalūzijā piedzīvoto mīlestību, Molē pret Natali dc Noaju izturējās bargi. Viņš runāja par "to, kura bija radīta zemei par rotu un kurai netiks piedota neviena kļūda, jo viņa nekad nav mīlējusi". Ja kāds vīrietis par sievieti apgalvo, ka viņa nekad nav mīlējusi, visbiežāk tas nozīme, ka viņa mīlējusi kādu citu. Un Natalī tiešām, nemīlēdama Matjē, mīlēja Renē. Un Matjē to zināja. Klēra arī. Un vēl — es. Matjē Molē nekad nav man piedevis to, ka esmu bijis Natalī de Noajas un Šatobriāna savstarpējās kaisles liecinieks. Jādomā, tieši tādēļ viņš nav varējis mani ieredzēt. Es viņam atmaksāju ar to pašu: pāriet no Šatobriāna, no Natalī, kas bija ārprātīga, no Klēras, no Selestas, no Žubēra, kurš nekad nebūs nekas, pie Matjē Molē, kas iegūs visu, kas kļūs par ārlietu ministru un padomes prezidentu, iekļūs akadēmijā un iedvesmos Balzaku, nozīmēja nokāpt pakāpienu zemāk.

Muša, kas nemīlēja Molē un ko Šatobriāns vairs nemīlēja, sūtīja Klērai sirdi plosošas vēstules: "Reizēm parunājiet par mani. Lai es nekļūtu pārāk sveša, lai mani neaizmirstu pavisam! Ja mūsu draugs spētu saglabāt atmiņas par mani, esmu pārliecināta, viņš mani žēlotu un mīlētu manu piemiņu. Ardievu! Esiet laimīga!" Klērai de Dirasai bija cildena sirds. Viņa tēloja Šatobriānam ārprātu, kas liedza nabaga Mušai jelko noslēpt un kas ļāva ikvienam redzēt, cik ļoti šī lepnā dvēsele cieš no sava kritiena. Renē raustīja plecus, sacīja, ka visam reiz pienāk gals, sūdzējās par negaisiem Scritī ielā un izrādīja vairāk vienaldzības un saprātīgas līdzcietības nekā ciešanu un aizrautības. Viņš uzrakstīja de Dirasas kundzei vēstuli, kurā runāja galvenokārt pats par sevi, un to, ne vārda neteikdama, de Dirasa kundze man pasniedza kādu rītu, kad garāmejot bija iegriezusies Rošē slimnīcā, kur beidzot vajadzēja Natalī de Noaju ievietot: "Ak Dievs, nabaga Natalī! Kāds liktenis gan mani vajā! Vai tad neesmu Jums teicis, ka visi, ko esmu mīlējis, pazinis, ar kuriem esmu saticies, ir zaudējuši prātu, un gan jau mani pašu beigās arī piemeklēs līdzīgs liktenis. Nav nekā tāda pasaulē, ko es nedarītu vai nedotu, lai redzētu Mušu laimīgu. Ceru, ka viņas prāts noskaidrosies. Ir taču iespējams, ka tie ir tikai pārejoši traucējumi. Par visu laimi, ko viņa man devusi, es viņas labā nevaru darīt nekā. Dārgo mās, cik nožēlojama ir cilvēku draudzības nevarība!"

—   Ak Dievs, cik tas tālu no Granadas! — Marija teica.

—   Jā, — Simons piekrita, — tālu no Granadas. Tāda ir cilvēku devīze: tālu no Granadas. Laiks paiet, un jūtas mainās. Un mums uzglūn nelaime, par kuras upuriem kļūstam. Molē darīja, kas bija viņa spēkos. Neko lielu jau viņš nespēja. Viņš pūlējās Natalī noturēt, uzvarēt viņas atšķirtību, apturēt viņas skrējienu uz priekšu, ieinteresēt viņu par ārpasauli, lasīt viņai tikko iznākušo Ādolfu. "Viņa izskatījās tāda," Molē rakstīja, u it kā pārdzīvotu sevī atmiņas, rūgtumu, daudz skaudrāk sāpīgus noslēpumus par Benžamēna Konstāna aprakstīto plosošo izmisumu." Šie noslēpumi, plosošās atmiņas gandrīz gadsimta ceturksni dzina pa pasauli sākumā viņas augumu, pēc tam — viņas prātu. Es skrēju, es bēgu, es gāju kopā ar ar viņu.

—   Es iztēlojos jūs abus bēgam negaisā, — Marija sacīja.

—    Vējš pluinī jūsu apģērbu. Debesīs lokās zibeņi. Jūs viņu balstāt, un viņa sa|imst, piekļaujoties jums, — gluži kā vācu romantiķu gravīrās.

—   Tā ir visu laikmetu aina, — Simons teica. — Un visu zemju aina. Natalī vajadzēs gaidīt līdz pat Luija Filipa valdīšanai, lai atbrīvotos no šīs dzīves šausmām. Man ir tik daudz atmiņu, tik daudz rūgtuma un noslēpumu, ka manas važas sver daudz smagāk. Man būs jāiet līdz galam.

—   Līdz galam? — Marija pārjautāja.

—    Līdz galam, — Simons apstiprināja. — Līdz vēstures galam.

—   Vai tad tiešām vēsturei ir gals? — Marija jautāja.

—    Protams, Simons atbildēja. — Mēs par to jau esam runājuši. "Kā klājas pasaulei?" — "Tā nolietojas, cienītais kungs." Tas ir no Šekspīra — Timons no Atēnām. Jūs piedzimstat. Jūs nomirstat. Mans stāsts ir sācies. Un, paldies Dievam, tas arī beigsies. Pat tas reiz beigsies. Ja jau vēsturei ir sākums…

—   Kad tā sākās? — Marija iesaucās.

—   Jūs taču labi zināt, — Simons nogurušā balsī sacīja.

—    Piecpadsmit miljardi gadu Visumam, pieci miljardi Zemei, četri miljardi dzīvībai, trīs vai četri miljoni gadu, kopš parādījies kaut kas tāds, ko var nosaukt par cilvēku… Pastāv aļģes, pastāv mugurkaulnieki, pastāv zīdītāji, pastāv primāti, pastāv pērtiķi. Un vēl esam mēs. Ir uguns, ir zemkopība, ir pilsētas un rakstība. Ir ritenis un lornete, ķerra un maizes klaips, dodža laulības ar Adrijas jūru uz Bucentaure, Gizas piramīdas un Teotivakanas piramīdas, autobuss S, kas ved uz Latīņu kvartālu un kas bija redzams uz Brasijaka Mūsu pirmskara laika vāka. Ir verdzība, ir bruņniecība, ir mīlestība un revolūcija, ir neskaitāmi drūmi sīkumi. Ir hercoga Gīza un hercoga Angjēna noslepkavošana, Ravašola atentāti un miljoniem jaunu vīriešu, ko ķērusi bulta, šķēps vai ložmetēja lode. Ir piedzimis Buda, un Papēns, Vats, Žufruā d'Abans, un Fultons izgudrojuši tvaika mašīnu. Ir Ciņa Šihuandi uzceltais Lielais Ķīnas mūris, kas seštūkstoš kilometru garumā aizsargāja valsti no stepju barbariem, un pēdējā acteku valdnieka Kuatemoka mocības — nākamajā dienā pēc noche triste Kortess viņu cepināja uz karstām oglēm un pakāra. Ir Gedela teorēma…

—    Kas tā tāda? — Marī jautāja.

—   To es jums izskaidrošu citā reizē, — Simons atbildēja,

—      un Mēbiusa gedzens, kuram nav nedz ārpuses, nedz iekšpuses. Ir Atlantīdas noslēpums un Žila Renāra Dienasgrāmata. Ir Spartaka sacelšanās un Rodēna un Klodela māsas, Ēģiptes valdnieces un dižākā romieša mīlestības stāsts — joprojām tas pats. Ir Marksa Kapitāls un Nodarbojies ar Emili, un vārdu pa vārdam ir uzrakstīts tas, kas kļuvis par Korānu. Ir Platona Dzīres un Meroda Kleo. Ir Haidna simfonija, kuru atskaņojot visi mūziķi cits pēc cita atstāj skatuvi, nopūšot savu sveci, ir gabaliņš dzeltenas sienas vienā no diviem zināmajiem Vermēra ārskatiem, un bezgaldaudz noslēpumu gan sirdīs, gan grāmatās. Es gribu sacīt, ka ir viss, un ka visam pienāks gals — mūsu visam. Un ir vēstures gals.

—   Ak tā, — sacīja Marija, kas nekad neko neapšaubīja.

—    Un kāds tas vēstures gals būs?

—    Ja es to zinātu! — Simons atbildēja.

♦

Teodoras slava

Ravennas vēslure nebeidzas ar Teodorihu. Tieši desmit gadu pirms tam, kad ostrogotu karalis nogalināja erulu valdnieku, Maķedonijā, Skopjes novadā, kadā ganu ģimenē piedzima zēns, kuru vecāki nokristīja par Justiniānu. Justiniānam bija tēvocis Justīns, kas augumā bija tik garš, ka varēja iestāties Bizantijas imperatora gvardē. Tēvocis pamazām kapa pa karjeras kāpnēm, līdz kādā jaukā dienā kļuva par gvardes pavēlnieku un pēc tam tumšu intrigu rezultātā pasludināja sevi par imperatoru. Justīns uzaicināja savu radinieku uz Konstantinopoli un iesaistīja impērijas pārvaldīšanā. Pēc tēvoča nāves brāļadēls kļuva par imperatoru.

Justiniāns bija dievbijīgs un mīlēja slavu. Viņam bija izcilas darbaspējas — ļaudis runaja, ka viņš nekad neguļot. Galvenais — viņam bija sieva, ko sauca par Teodoru. Tā bija prostitūta un svētā. Viņa vairāk neka jebkurš apvienoja sevī tikumus un netikumus. Pēc četrpadsmit gadsimtiem Viktorjēns Sardū viņai veltīja melodrāmu, kurā Sāra Bernāra tēloja ķeizarieni un kur skanēja slavenās vārsmas, ko Simons tīksmīgi deklamēja Venēcijas naktī:

Kad pilsētas laukumos Nakti tu klejo, Portiku tumsā ikviens var tevi iegūt. Ak, ak, Teodora! Tad tava fatālā daile Maksā zelta sū.

Bizantieši bija mantojuši no romiešiem jūsmīgu mīlestību uz zirgu skriešanās sacensībām un cirka spēlēm. Teodora bija Konstantinopoles hipodroma lāču sarga meita. Kad tēvs nomira, bija jāatrod iztikas līdzekļi. Viņa kļuva par aktrisi un mimu, viņa sāka pārdoties. Viņa pārdevās tāpēc, ka mīlēja naudu; viņai nebija pārāk jāpiespiežas, jo viņa mīlēja arī mīlestību. Prokops, Pols Silentjērs, kardināls Čezare Barone jeb Baroniuss — svētā Filipa Neri māceklis un Vatikāna bibliotekārs, Gibons un simtiem citu ir likuši viņai atdzīvoties mūsu gara acu priekšā, un viņas orģijas bija slavenas. Stāsta par dzīrēm, kur, trīsdesmit verdzeņu ielenkta, viņa izdāļājusi savas laipnības desmit jaunekļiem. Viņa vairākkārt iemīlējās, un viņā iemīlējās Justiniāns. Likums aizliedza zināma ranga personām precēties ar prostitūtām. Par lielām šausmām mātei — runā, ka viņa aiz bēdām nomirusi, — un krustmātei — Justīna sievai, Justiniāns panāca, lai tēvocis, vēl būdams troni, ar imperatora cdiktu šo likumu atceļ, un apprecēja Teodoru.

Pa to laiku Dēmetrijs Itālijā Teodoriha ēnā bija sadraudzējies ar filozofu Boēciju, kas vēlējās saskaņot Aristoteļa sistēmu ar Platona sistēmu un nodot grieķu kultūru barbariskajiem Rietumiem. Kopā ar Kasiodoru un dažiem citiem cildeniem domātājiem Boēcijs, kas bija vistalantīgākais un visdaiļrunigākais no romiešiem, bija kļuvis par ostrogotu karaļa ministru. Viņš sūtīja Dēmetriju vairākās uzticības misijās pie Klotēra — franku karaļa un pie Godenbo — burgundu karaļa. Tas bija Dēmetrijs, kas lika pārvest pāri Alpu kalniem Boēcija izgudrotās ērģeles un ūdcnspulksteni bez riteņiem, bez svara bumbām un atsperēm, un šis pulkstenis rādīja Saules, Mēness un zvaigžņu gaitu ar ūdeni, kas bija ieslēgts alvas lodē un nebeidza griezties pats ar savu svaru. Boēcija talanti un panākumi radīja viņam daudz ienaidnieku. Viņš nodarbojās ar astronomiju un matemātiku, tādēļ viņu apsūdzēja burvestībās. Viņš mēģināja aizstāvēt vājākos, tādēļ viņu apsūdzēju pretestībā uzvarētājiem. Viņš apbrīnoja Platona filozofiju, tādēļ tika apgalvots, ka viņš pārdevies Bizantijas impērijai, lai izglābtu seno Romu, pie kuras piederēja pēc dzimšanas. Pats Teodorihs arī turēja Boēciju aizdomās, ka tas slepeni vienojies ar Konstantinopoles imperatoru, tādēļ ieslodzīja filozofu Pāvijas cietumā. Savā kamerā Boēcijs nodiktēja Dēmetrijam slaveno darbu, kas bija pusceļā starp stoicismu un neoplatonismu un kam bija milzīga nozīme astoņus vai deviņus gadsimtus, pirms tas nogrima aizmirstībā, — De consolation philosophiae — Filozofijas mierinājums. Tajā filozofija bija iemiesota dievināmas sievietes tēlā ar mirdzošām acīm; aizmēžot varas, baudas un slavas ilūzijas, kas nes tikai nelaimi, viņa rādīja Boēcijam, kā stāties pretī nelaimēm un pacelties līdz patiesībai, labajam un universālajai Providencei, kas vienīgā spēj dot dvēselei neatkarību un laimi. Tikko grāmata bija pabeigta, Teodorihs lika izpildīt filozofam nāvessodu. Viņam žņaudza galvu ar virvi. Acis izspiedās no dobuļiem un mēle izkārās no mutes. Drausmīgās mocībās Boēcijs mira ilgi. Tad viņu uzstiepa uz baļķa un sita ar nūju, pēc tam piebeidza ar cirvi. Teodorihs pasaudzēja Dēmetriju, atcerēdamies viņa pakalpojumus cīņā pret Odoakru, un Dēmetrijs atstāja Itāliju un devās jau daudzreiz uz vienu vai otru pusi mērotā ceļā caur Illīriju, Maķedoniju un Trāķiju uz Bizantijas impērijas galvaspilsētu. Konstantinopolē viņš kļuva par kaujas ratu vadītāju un, kā Simons apgalvoja, daudzu vēlāk Benhuram piedēvēto piedzīvojumu varonis īstenībā ir viņš.

Tajā laikā hipodroms bija pilsētas centrs daudz lielākā mērā nekā imperatora pils vai Konstantīna bazilika. Tas aizņēma lielu laukumu, ko tagad sauc par Atmediāni un kas mūsdienās plešas netālu no Svētās Sofijas katedrāles pie Zilās mošejas; tajā joprojām slienas Teodosija uzceltais Tutmosa III obelisks, mūra obelisks un dēmoniskā čūskveida kolonna. Milzīgi pūļi drūzmējās hipodromā, lai uzgavilētu kaujas ratu vadītājiem, kas bija kļuvuši bagāti un slaveni. Visa pilsēta runāja vienigi par viņu mīlas sakariem un viltībām, par viņu sāncensību un ķildām, kas staļļos izcēlās katra nieka dēļ. Saskaņā ar četrskaitļa dalījumu, kas sacenšas ar Žoržam Dimezilam tik mīļo trīsskaitļa dalījumu un kura pēdas var atrast Indijā, Ķīnā un pat pie vestgotiem, kaujas ratu dalībnieki veidoja četras grupas, kuras atbilda reizē ģeogrāfiskajam, reliģiskajam, kosmiskajam un sociālajam dalījumam: zilie, zaļie, baltie un sarkanie. Zilie un baltie pārstāvēja bagātos, ortodoksālajai ticībai un nelielas grupas valdīšanai uzticīgos rajonus. Zaļie un sarkanie pārstāvēja tautas rajonus ar demokrātiskām tendencēm un herētiskām nosliecēm. Slavenais Palio — sacensības, kas notiek Sjennā gliemežvākam līdzīgi uz Palazzo Pubblico pusi izliektajā laukumā un kur ik jātnieks ir kādas contrade, tas ir, rajona čempions, par spīti savam spožumam, dod visai bālu priekšstatu par Bizantijas kaujas ratu braucēju sacīkstēm, kuras tālu pārspēja kaislības, kādas mūsdienās saviļņo futbola vai regbija maču skatītājus. Divas galvenās grupas bija zilie un zaļie. Dēmetrijs piederēja pie zaļajiem.

Imperators ilgi bija zaļo piekritējs un valkāja to tuniku. Svarīgākais — vajadzēja ieturēt līdzsvaru starp zaļajiem un zilajiem. Galvenokārt reliģisku apsvērumu dēļ Justiniāns nosliecās uz zilo pusi. Zaļos pārņēma niknums, kas viņus mudināja iziet ielās. Juzdamies stipri imperatora atbalsta dēļ, zilie satrakojās, metās zaļajiem virsū un izlaupīja viņu mājas. Lai kā imperators nosodīja zilos un viņu pārmērības, zaļie sacēlās. Turpmākie notikumi bija ļoti vienkārši un ļoti sarežģīti. Imperators pūlējās atjaunot mieru, taču radīja naidu pret sevi gan zaļajos, kas jau tāpat bija noskaņoti pret viņu, gan arī zilajos, kuri niknojās, jo valdnieks nebija viņus atbalstījis. Neregulārās sadursmes starp zaļajiem un zilajiem pamazām pārauga dumpī pret imperatoru. Zilajiem bija tāds pats mērķis kā zaļajiem, un viņi pieņēma arī to kaujas saucienu — Niki!— Uzvara!, pievienodamies pūlim, kad zaļie lielā skaitā izklīda pa pilsētu.

Niki nemieri bija vieni no lieliskākajiem vēsturē. Konstantinopole nonāca dumpinieku varā, pilis tika ieņemtas un izlaupītas, veikali tāpat, Konstantīna bazilika nodedzināta, un ielenktais, apdraudētais imperators jau bija gatavs atsacīties no troņa. Tad Teodora, kas labi pazina cirku, atcerējās par Dēmetriju, kura pārdrošībai un aukstasinībai briesmās bieži bija uzgavilējusi, un slepus lika tam atnākt.

—    Ko lai dara? — viņa jautāja.

—   Vakar, — viņš atbildēja, — es sacītu — ko vien vēlies. Bet šodien es saku — ko vari.

—    Imperators grib bēgt.

—    Ja viņš grib izglābt dzīvību, varbūt viņš rīkojas pareizi.

—    Un kas notiks, ja viņš paliks?

—    Viņš var vai nu visu iegūt, vai visu zaudēt.

—    Kas jādara, lai visu iegūtu?

—    Ir jācīnās, liekot uz spēles dzīvību, — Dēmctrijs atbildēja.

—   Bs labāk mirstu, — Teodora atbildēja, — nekā dzīvoju trimdā un kaunā.

—    Tad tu esi atbildējusi uz savu jautājumu.

Teodora pārliecināja imperatoru, ka jāuzvar vai jāmirst, un Justiniāns lika ataicināt karavadoni, ko sauca par Belizaru. Belizars bija talantīgs karotājs, turklāt viņu neapgrūtināja pārāk jūtīga sirdsapziņa. Ar saviem algotņiem viņš satrieca nemierniekus un hipodromā noslepkavoja vairāk nekā trīsdesmit tūkstošus dumpinieku.

—    Vai tad tas ir kāds talants? — Marija jautāja.

—   Tā ir dzīve, — Simons atbildēja. — Tas ir spēks, tā ir veiksme. Imperators uzņēmās risku: varēja būt tā, ka viņam nocērt rokas un nogriež degunu, izdur acis un noceri galvu. Viņš vinnēja. Vēsture ir tas, kas iet uz priekšu.

Par visām zaļo darbībām un par visiem to nodomiem Dēmetrijs bija sniedzis Belizaram ļoti svarīgas ziņas. Tieši ar Dēmetrija nodevību saistās mūsu sacīkšu braucēju — kaujas ratu vadītāju pēcteču — māņticīgā neuzticēšanās zaļajai krāsai, jo lielāko daļu zaļo Belizars lika noslepkavot Bizantijas hipodromā.

— Ko uzvarētāji dara? Viņi valda. Justiniāns valdīja. Viņš ar Teodoru pie sāniem valdija spoži. Viņa laikā uzbuvēja Svētas Sofijas katedrāli — Dieva Gudrības katedrāli — tur, kur dumpinieki bija sagrāvuši baziliku. Viņš izdeva likumu kodeksu, kas ilgus gadsimtus bija pamats tiesībām. Un viņš raidīja Belizaru citu pēc citas atkarot sadrumstalotās impērijas zemes. Man likās labāk uz laiku attālināties no zaļajiem, jo viņi mani lāgā neieredzēja. Es sekoju Belizaram. Viņš visur guva uzvaras. Es viņam sekoju Āfrikā, kur viņš parspēja vandaļus, sekoju uz Itāliju, kur viņš sakāva ostrogotus, kurus vairs nevadīja dižais Teodorihs. Atkal es soļoju dienu pēc dienas, mēnesi pec mēneša gar Iekšējo juru, kas piecsimt gadu pec galilejieša, pēc Cēzara, Antonija un Kleopatras un pie Aktija raga satriektā sapņa, pēc Oktaviāna, kas kļūs par Augustu, vēl gandrīz tūkstoš gadu pirms Kolumba un tā karavelām un Jaunas Pasaules dzimšanas būs Visuma centrs.

Augstais Dievs, cik daudz esmu staigajis pa ceļiem gar lielo, zilo ūdens klaju! Varbūt jūs jautāsiet, kādēļ esmu devis priekšroku tieši šiem un nevis citiem ceļiem. Es nevarēju staigāt pa Kanādu, Savienotajām Valstīm, pa Meksiku vai Peru: tās vēl nepastāvēja vai ari pastāvēja tikai pašas sev — ārpus pazīstamās pasaules. Esmu staigājis pa Āfriku, daudz esmu staigājis pa Āziju. Bet taisnība — es atkal un atkal atgriezos mūsu vecās jūras krastos, metos tās apkampienos. No Skandināvijas un Skotijas, no Polijas un Arābijas ceļojot, es piepeši atkal esmu nonācis starp vīna dārziem un olīvkoku birzīm, starp cipresēm, kas taisni un augstu tiecas mirdzošās debesīs. Mani šurp veda viss: saules maigums, nejaušība, atmiņas un karš. Zināt, viena no pēdējām reizēm, kad gāju šos marmora un vīna, leģionu un dievu ceļus, es to darīju kopā ar angļiem un amerikāņiem pret Rommelu un Keselringu: vispirms turp un atpakaļ starp Ēģipti un Kirēni, pēc tam, kā vienmēr, uz Sicīliju, Neapoli un Romu.

Kopā ar Belizaru un pēc tam ar citu karavadoni — šoreiz armēni un einuhu, ko sauca par Narsu, — gan par vienu, gan otru es varētu jums stāstīt dienām un nedēļām ilgi — aizgāju līdz Ravennai, ko Bizantijas karapulki atņēma ostrogotiem. Man iesila sirds, atkal ieraugot Odoakra un Teodoriha pilsētu, kur biju pavadījis tik ilgus gadus gan kā gūsteknis, gan kā uzvarētājs. Un ko mēs darījām atkarotajā Ravennā? Mēs cēlām baznīcas.

Esmu uzbūvējis daudz baznīcu. Jums par to jāsmejas? Es biju akmeņkalis. Tas ir skaists arods. Esmu cēlis tempļus, katedrāles, pilis un tiltus. Vēlāk — rūpnīcas un kosmosa kuģus, kas gan vairs nebija no akmens. Nekur neesmu ielicis tik daudz no savas sirds kā Ravennas baznīcās. Pilsētai jau bija krietni daudz pieminekļu, kas vēl nav sagruvuši un ko varat apskatīt: Jaunā Svētā Apolinārija baznīca, ko toreiz sauca skaistā vārdā — par San Martino in Ciel d'Oro, pareizticīgo baptistērijs un ariāniešu baptistērijs, Teodoriha kaps un Gaiļa Placidia mauzolejs, kas uzcelts kāda Romas pagrimuma laika imperatora meitai, sievai, māsai un mātei — tas bija valdnieks, kurš redzēja zem barbaru triecieniem sagrūstam tik daudzu gadsimtu darbu. Lai pierādītu, ka impērija nav mirusi, ka tā Austrumos turpina dzīvot, ka tā atdzimusi Bizantijā, ka kristietība to atbalsta un tā atbalsta kristīgo ticību, mēs par godu Visvarenajam slējām Ravennas debesīs akmens un zelta poēmas.

Tagad es jums pateikšu kaut ko tādu, par ko jums atkal nāks smiekli: es apskaužu baznīcu cēlāju ticību. Es neticu gandrīz nekam. Es neticēju galilejietim. Joprojām nezinu, kas ir patiesība. Esmu redzējis rodamies un mirstam karaļvalstis, reliģijas, dogmas un pārliecības. Visi kopš pašiem sākumiem atkārto, ka nekas nav mūžīgs un drošs uz šīs Zemes, pa kuru staigāju, ka viss paiet un nekas nepaliek. Tie, kas kopā ar mani ir cēluši baznīcas Ravennā, tie, kas salīkuši ir nesuši pārlieku smagas nastas, tie, kas nokrituši no kāpnēm un sastatnēm, kuri gājuši bojā, marmora bluķu vai grūstošu sienu saspiesti, tie, kas skaitījuši lūgsnas pie altāriem, ko paši tikko uzcēluši, ir sasnieguši to, ko cilvēki no patiesības un mūžības spēj sasniegt. Nav svarīgi, ka viņi alojas, — viņi tic tam, ko dara. Tā ir laimes definīcija — manuprāt, labāka par citām. Kad, sēdēdams būvlaukumā, noraudzījos, kā viņi ziedo savu laiku, sviedrus un dzīvi Klasas Svētā Apolināra baznīcai — vienīgajam, kas palicis pāri no izpostītās Klasas ostas, vai Svētā Vitālija bazilikai ar tās bizantisko greznību, aizsapņojos par kaut ko tādu, ko man būtu vajadzējis pirmoreiz un uz visiem laikiem padzīt no sirds: viņu Dieva nemaz nav, viņi pavisam muļķīgi pieņem, ka tas viņus radījis, kaut gan īsenībā to radījuši viņi, un tas sācis eksistēt tikai tāpēc, ka viņi tam tic.

Viņu ticība bija tikai viņu cerību veids. Kristieši no visas sirds cer, ka nāves brīdī viņu priekšā atvērsies citas pasaules durvis. Šī pasaule ir bijusi netaisna, tā ir bijusi zemiska un nežēlīga. Varenie un bagātie uzkundzējas nabagajiem un tos slepkavo. Nekas cits šajā posta dzivē nav gaidāms. Savas cerības un savu ticību viņi raida uz citu, nepazīstamo dzivi nakts viņā pusē. Ir daudz brīnumainu lietu grāmatās, ko galilejietim veltījuši viņa mācekļi. "Svētīgi tie izsalkušie, jo tie tiks paēdināti. Laimīgi grūtsirdīgie, jo tie tiks mierināti. Laimīgi garā nabagie, jo viņi ieies debesu valstībā. Laimīgi šķlstsirdīgie, jo tie Dievu redzēs." Kādā dzivē? Vai šajā? Protams, ne. Citā. Citā — pēc nāves. Tas ir tas, ko apsola tā saucamais jūdu ķēniņš laupītājam, kas piesists krustā viņam pa labi un nožēlojis grēkus: "Jau šovakar tu būsi kopā ar mani mana tēva namā." Ravennas vīrieši un sievietes dzivoja vienā no skaistākajām sava laika pilsētām. Galvenais — viņi dzīvoja, gaidīdami apsolīto mūžīgo dzīvošanu. Viņi cēla baznīcas.

Manuprāt, ja es būtu kristietis, es domātu vienīgi par nāvi. Pat es, kas neesmu kristietis un nekā nezinu par durvīm, kuras nāvei jāatver un aiz kurām — reizēm man tā liekas — ir tikai neesība, sapņoju vienīgi par nāvi. Kā tas var būt, ka vīrietis vai sieviete, kas tic galilejietim un viņa vārdiem, kurus pierakstījuši viņa četri hronisti, nedzīvo nepacietīgās ilgās pēc vienīgā laimes brīža šajā posta dzīvē — pēc tās gala un tik daudzu pārbaudījumu gala, un pēc ieiešanas nāvē, kura pēc šīszemes dzīves ciešanām — laimīgā kārtā pārejošām — ir īstā piedzimšana un mūžīgā dzīvošana?

Par šiem un dažiem citiem jautājumiem esmu runājis ar diviem cilvēkiem, kas bija kļuvuši mani draugi un kas bija pilnīgi pretstati. Viens no viņiem nesen bija pārcēlies uz dzīvi Ravennā. Viņu sauca par Droktulftu. Ārkārtīgi pārsteigts, pirms dažiem gadiem es atradu Horhes Luisa Borhesa grāmatā, kas nosaukta par Labirintu, šo savulaik tik parasto vārdu, ko jau biju pieņēmis par izzudušu. Pa kādiem neticamiem aplinku ceļiem, sācies visiem citiem nezināmos avotos, šis no ziemeļiem nākušais, saules izslāpušais karotājs atdzīvojies zem neredzīgā argentīniešu bibliotekāra spalvas? Mistika. Droktulfts nāca no neizejamiem mežacūku un sumbru mežiem, "…un tur," Borhess raksta ar pārsteidzošu precizitāti, kas atmodina manas atmiņas, "viņš ierauga kaut ko tādu, ko nekad nav redzējis vai ko nav redzējis tā pilnestībā. Viņš ierauga dienasgaismu, cipreses un marmoru, viņš ierauga statuju, tempļu, dārzu, namu, kāpņu, krūku, kapiteļu, regulāru un atvērtu telpu pilsētu. Varbūt viņam pietiek ieraudzīt vienu vienīgu arku un nesaprotamu uzrakstu ar mūžīgajiem romiešu burtiem. Šī atklāsme viņu vienā mirklī apžilbina un pārvērš: Pilsēta. Viņš zina, ka tās sienās viņš būs suns vai bērns un ka nespēs to pat saprast, bet viņš zina arī, ka šī pilsēta ir vairāk vērta nekā viņa dievi un zvērētā ticība, un visi ģermāņu zemes slikšnāji. Droktulfts atstāj savējos un cīnās par Ravennu." Jēzum Kristum par godu — tas viņam saplūda ar Odinu — celto baznīcu pilnajā Ravennā Droktulfts tiešām bija kaut kas līdzīgs bērnam vai sunim. Man patika viņa izbrīns, viņa piepešais apbrīns kāda šedevra vai neveikla darinājuma priekšā, viņa smagnējums un tikko iegūtā uzticība tam, ko viņš nupat atklājis. Viņš citiem uzdeva maz jautājumu un vēl mazāk — pats sev. Viņš daudz klusēja. Tieši tāpēc viņš man patika. Mēs viens otru aizstāvējām, viens otram izpalīdzējām un iespējami reti šķīrāmies.

Otrais mans biedrs Ravennas laikā bija liels sava amata pratējs — viņš no cietu akmeņu gabaliņiem, ahāta, porfira, marmora, oniksa, lazurīta, emaljas vai krāsaina stikla lauskām un zelta putekļiem veidoja gleznas, kas mirdz baznīcās un ko jūs saucat par mozaīkām. Viņa vārdu zina tikai daži erudīti, kas specializējušies Justiniāna laika mozaīkās Ravennā. Viņu sauca par Aleksi. Viņš bija ģeniāls. Un ģenialitāti viņš smēlās savā vienkāršajā un naivajā ticībā, kurā zivis un koki, jēri un putni, būtņu un dabas skaistums dziedāja godu Dievam.

Bieži mēs apsēdāmies zem tolaik būvējamo Svētā Vitālija vai Klasas Svētā Apolināra baznīcas sastatnēm; gan vienā, gan otrā Aleksis veidoja mozaīkas. Mēs ēdām eļļā mērcētu maizi ar sieru un dažiem sīpoliem, klāt piedzerot vīnu. Es slepus raudzījos Aleksī un Droktulftā.

—    Un ja nu… — es iesāku.

—    Ko tu gribi sacīt? — Aleksis jautāja, sniegdamies pēc sīpola.

—    Ja nu nav nedz citas pasaules, nedz dvēseles nemirstības, ja to izdomājuši mūsu bīskapi un imperatori, ja pēc dzīves nav nekā cita?

Iestājās dziļš klusums. Bērns Droktulfts, sevī nogrimis, ne vārda nerunādams, spēlēja kauliņus. Aleksis paliecās uz manu pusi.

—    Tu taču to nedomā nopietni?

—   Es nezinu. Es uzdodu jautājumus. Es neesmu pirmais, kas to dara. Un es nebūšu pēdējais.

—    Klusē, — Aleksis sacīja, vērīgi raudzīdamies visapkārt. — Klusē!

—   Cik ērti gan būtu bagātajiem un varenajiem visu baudīt šaipasaulē un visu solīt viņpasaulē! Vai tu tiešām pa īstam tici brīnumstāstiem par eņģeļiem un slavu, no kuriem tu iegūsti tik daudz skaistuma?

—   Kāpēc ne? — ierējās Droktulfts, piepeši pārtraukdams stūrgalvīgo klusēšanu. — Odinam taču bija zirgs ar astoņām kājām, to sauca par Sleipniru, un burvju gredzens, kuru sauca par Draupniru.

—   Esi nu rāms, — es viņam teicu. — Tev par to visu nav galva jālauza.

—   Nabaga Droktulfts, — Marija sacīja. — Man viņa mazliet žēl.

—   Pārāk vis nežēlojiet, — Simons iebilda. — Tas bija ziemeļnieks — maigs un nikns līdz nežēlībai.

—   Stāstus, par kuriem tu runā, — Aleksis atsāka, — es padaru skaistus tāpēc, ka tiem ticu. Un es tiem ticu, jo tie ir skaisti.

—  Tie ir skaisti. Bet vai tie ir patiesi? Iespējams, Dievs ir. Un ja nu tas ir ļauns Dievs?

—   Jā, tas nu gan. Viņš bieži ir ļauns, — sacīja Droktulfts.

—   Klusē! — Aleksis man uzkliedza, strauji pieceldamies. — Tu netici nekam.

Viņš staigāja šurpu turpu. Viņš pienāca man klāt. Viņš saņēma mani aiz pleciem.

—    Kam tu tici? — viņš jautāja.

—   Kam es ticu? Tev! Tavam talantam. Tavai ģenialitātei. Ir kāds cits Dievs atšķirībā no Dieva: cilvēku ģēnijs. Droktulfts, kas ir tik stiprs, jau sen varēja iet bojā no zobena, no indes, plēsīga zvēra aprīts, viņu varēja nosist akmeņi, ko met no nocietinājumu mūriem…

—   Liels paldies, — Droktulfts norūca.

—    …un neviens viņu vairs neatcerētos…

—   Ja neskaita kādu dzejnieku, — Marija iebilda.

—   Ja neskaita kādu dzejnieku, — Simons piekrita. — Un arī tevi apēstu tārpi, un tavs vārds būtu aizmirsts. Bet imperators un ķeizariene, kuru tu esi izveidojis tik skaistu ar Austrumu valdniekiem, kas ar dārgakmeņiem izmargoti uz viņas apmetņa malas, dzīvos ļaužu atmiņā, jo tu esi radījis viņu tēlus reljefā un krāsās uz Svētā Vitālija baznīcas sienām. Viņi dzīvos, kā dzīvo dievi un eņģeļi, tavi pravieši, tavi sapņu putni, kā dzīvo vīrieši un sievietes un viss, kas redzams zem debesjuma: atmiņās, garā, iztēlē. Un vairāk nekā Belizars un Narss — augstie ierēdņi un arhonti, kā droma eparhi un logteti, tu būsi tas, kas liks cilvēkiem sapņot par Justiniāna varenību, par Teodoras tērpu, kaklu un acīm. Patiesība no mums bēg. Mūžība no mums bēg. Tava māksla tās aizstāj, un tajā ir nemirstība. Tā patur pasauli uz visiem laikiem savā mūžībā un savā patiesībā — tajā, ko var sasniegt patiesības meklējumos un cerēt no mūžības. Palikt un pastāvēt — bet tas ir skaistuma pārsvars pār dzīves rupjību un neglītumu — spēj vienīgi vistrauslākais: skaņas, apveidi, krāsas un vārdi.

♦

III Nebeidzama ozianna

♦

Zilonis ir visviedākais no visiem dzīvniekiem, vienīgais, kas atceras savas iepriekšējās dzīves; tādēļ viņš ilgi paliek rāms, tās pārdomādams.

Andrē Malro citēts budistu teksts

Esmu bieži dzīvojis cilvēku vidū un pazīstu visu, ko cilvēki spēj pārdzīvot — no viszemiskākā līdz viscildenākajam. Es esmu katrs vēstures vārds.

Fridrihs Nīče

… nebeidzama ozianna. Šatobriāns

♦

Massadā brīnumi nenotiek

Es bieži esmu bijis nabags — esmu neieredzējis bagātos. Bieži esmu bijis bagāts un esmu nicinājis nabagos un baidījies no tiem. Visums ir vienots, un tas ir daudzveidīgs. Ir tikai viena pati pasaule, un tā nemitīgi ir pretrunā pati ar sevi. Mēs no tās netiekam laukā, un par to var pateikt visu. Tā ir visa un tā pastāv, tā ir vienalga kas. Tā ir bezgalīga. Viena pati jūsu mūža minūte ir bezdibenis un katedrāle. Viena pati jūsu mūža minūte jau ir vesela pasaule. Iedomājieties vēl par laiku, kas plūst, un jums apreibs galva. Bs nekad neesmu pārstājis būt upuris un bende.

Esmu traucies caur telpu tāpat, kā esmu traucies caur laiku. Vai atceraties Popeju, Neronu, Rufu Krispinu, viņas pirmo vīru, un Otonu — nākamo imperatoru, un Romas degšanu?

—   Tā, it kā es tur būtu bijusi klāt, — Marija atbildēja.

—    Jūs tur bijāt, jo jūs atceraties. Es gāju un gāju. Es atkal devos uz Svēto zemi. No jauna sastapu savus ebrejus. Viņi atkal bija sacēlušies pret impēriju, kurai kalpoju Nerona laikā. Ebreju diženums ir viņu nemitīgajā apdraudētībā un nemitīgajā dumpībā. Es gāju kopā ar viņiem. Romieši mūs satrieca. Netālu no Nāves jūras klinšainā kalnā bija pilsēta, ko Hērods Lielais savā celšanas mānijā bija licis nocietināt. To sauca par Masadu. Mēs tur bijām nocietinājušies, kamēr Vespasiāns, kas sekoja Otonam, kurš sekoja Ncronam, nolīdzināja līdz ar zemi Jeruzalemi un nopostīja Templi. Karaspēku komandēja Vespasiāna dēls. Viņu sauca par Titu, un krietnai atmaksai un par laimi Rasinam tas iemīlējās Berenīkē, kura bija divdesmit gadu par viņu vecāka un, Hčroda dzimtai uzticīga, ilgi bijusi pati sava brāļa Hēroda Agripas II mīļākā. Mēs tur augšā turējāmies mēnešiem ilgi. Mēs bijām pēdējie, kas ebreju tautu aizstāvēja pret iebrucējiem. Ebreju tauta bijām mēs, un mēs tikām uzvarēti. Kas par to! Mūžīgais bija ar mums. Jo, kā jau zināt, mūsos bija kaut kas mūžīgs.

—    Vai tieši jūsos — ebrejos? — Marija jautāja.

—   Mūsos visos, — Simons atbildēja. — Platons, Jēzus, Buda, Spinoza un savā ziņā Einšteins nav pateikuši neko citu: mēs esam par lielu paši sev, bet arī par mazu, un mēs piederam kaut kam, kas ir pārāks par mums it visur.

—    Trīs ebreji no pieciem, — Marija sacīja.

—    Ko es tur varu darīt? — Simons atbildēja. — Mēs bijām nolemti nāvei un laimīgi. Mēs ticējām savai taisnībai, un mūsu Dievs bija ar mums.

Sešu dienu kara laikā kādu Izraēlas ciemu — Kipuru — ielenca arābi, un Izraēlas armijas ģenerālštābs to uzskatīja par zaudētu. Pretēji visu spriedumam, ciems tomēr tika atbrīvots, un no visām malām sabraukušie žurnālisti jautāja vietējam rabīnam, kas tika uzskatīts par svētu vīru, kā viņš šo laimīgo iznākumu izskaidro.

—   Tas ir ļoti vienkārši, — rabīns atbildēja. — Bija rīcība, un bija brīnums.

—   Kāda bija ricība? — žurnālisti jautāja, turēdami mikrofonus un rakstīdami piezīmju grāmatiņās.

—    Mēs ne uz mirkli nepārtraucām skaitīt psalmus un dziedāt svētās dziesmas, — rabīns atbildēja.

—    Un kāds bija brīnums?

—    Ieradās armija, un no debesīm nolaidās eņģeļi.

—    Eņģeļi no debesīm! — iesaucās žurnālisti, kas bija audzināti skarbajā faktu skolā un dzēra stiprus dzērienus.

—   Tie bija izpletņulēcēji, — rabīns atbildēja.

—    Vai Masadā arī bija kāds brīnums? — Marija jautāja.

—      Nebija vis, — Simons atbildēja, — jo brīnumi vispār nemēdz notikt. Ir tikai viens vienīgs brīnums: pasaule, vēsture, dzīve. Masadā mēs arī skaitījām lūgsnas un dziedājām Dieva dziesmas. Romieši līdzenumā upurēja Jupiteram un Marsam. Gan romieši, gan mēs darījām visu, kas mūsu spēkos, lai dievišķā Providence vēstures izskatā ietu mums vēlamos ceļus. Laikam jau mēs nedziedājām pietiekami skaļi; dievišķā Providence izšķīrās par labu romiešiem.

Ir tiešām interesanti vērot, kā ikdienas dzīvē cilvēki nopūlas, kaut arī tic, ka mūžīgie dievi jau iepriekš visu ir izlēmuši. Tas ir tā, it kā Jupiters un Jahve nekad nebūtu pastāvējuši. Ikviens paļaujas uz saviem spēkiem un savām spējām. Mēs mēģinājām padarīt vaļīgāku mūsu Dieva ienaidnieku ielenkumu. Mūžīgās pilsētas un tās dievišķā imperatora vārdā viņi aizsprostoja visas izejas. Viņi mēģināja mūs nomērdēt badā un nobeigt slāpēs. Viņi mēģināja mūs iznīcināt, kā bija iznīcinājuši mūsu templi. Bet mums bija ūdens, eļļa, kaltēta gaļa un labība mēnešiem un gadiem. Trīspadsmit torņu aizsargātajā cietoksnī mums bija baseini un labi apūdeņota zeme, kur auga augļi un dārzeņi. Un, galvenais, sirdī mums bija mūsu mūžīgā Dieva Tā Kunga vārds, kuru neviens nedrīkst izrunāt.

Ir cilvēki, ko nekad neesam satikuši un kam ir milzīga nozīme mūsu dzīvē. Es nekad neesmu redzējis Flāviju Silvu. Vai ari — pa lielu gabalu un citu pulkā. Viņš bija romiešu komandieris, un pa noslēpumainiem aplinku ceļiem, kam nav nekādas daļas gar mūriem un aizsarggrāvjiem, viņa vārds visiem Masadas ebrejiem bija kļuvis parastāks nekā viņu tēva vai sievas vārds. Viņš mums rēgojās tumsā un rādījās sapņos, mēs no viņa baidījāmies un ienīdām viņu. Viņa uztverē mēs bijām dumpinieki, kaut kas līdzīgs traipam Romas varenības sejā. Viņš bija stiprs, mēs bijām vāji. Viņš bija bagāts, mēs — nabagi. Par mani viņš nezināja pilnīgi neko, un būtu ļoti pārsteigts, ja uzzinātu, ka esmu bijis ļoti tuvs imperatoram. Viņš gaidīja mūsu nāvi, padošanos vai bezcerīgu uzbrukumu ārpus nocietinājuma mūriem. Masadā romiešu un ebreju pretimstāvēšana ilga vairāk nekā trīs gadus.

Kādu rītu klints pakājē pamanījām kareivju pūli un rosīšanos. No cietokšņa augstumiem mēs lāgā nevarējām saskatīt, kas īsti tur notiek. Caur mastikas koku biežņu un akmenāju, pa izsusējušu strautu gultni mēs aizsūtījām turp divus izlūkus. Pirmais tika nogalināts. Otrais pavēstīja, ka romieši būvē kaut kādu mašīnu. Tā bija līdzīga platformai, un dažas dienas mēs ieinteresēti apskatījām tās sijas un baļķus. Diezgan drīz sapratam, ka tas ir koka tornis, kas dienu pēc dienas un jo sevišķi — nakti pēc nakts slējās aizvien augstāk pretī mūsu cietoksnim. Divreiz mums izdevās to nodedzināt: pirmoreiz to izdarīja mūsu vīri, kas pēc tam tika nogalināti, otrreiz mēs raidījām bultas ar eļļā samērcētu, degošu kodaļu galā. Romieši nepagurdami atsāka darbu un nolika uz torņa sargus, kuru uzdevums bija nogalināt mūsu strēlniekus. Mēs ar savām bultām un lingām nonāvējām diezgan daudz romiešu kareivju. Viņu vietā stājās citi, kas mums liedza torni aizdedzināt. Kara mašīna, kur koku bija aizstājis akmens, pamazām auga augumā: tas bija mūsu nāves veidols.

Pēc vairākiem mēnešiem pienāca diena, kad tornis bija vienā augstumā ar Masadu. Pretī pirmajam cietoksnim slējās otrs. Uz tā romieši pacēla divas katapultas un sāka mūs bombardēt. Mūsu vidū bija daudz kritušo. Bijām spiesti patverties lielās telpās, ko Hērods bija licis izcirst klintī. Tad romieši sāka ierīkot laipas starp savu torni un mūsu cietoksni. Paši ciešot lielus zaudējumus, mēs dažas no šīm laipām nogāzām gravā kopā ar krietnu skaitu romiešu, kas šausmās auroja, krizdami lejā ieplestam rokām kā lupatlelles vai putnubiedēkļi. Drīz kļuva nepārprotami skaidrs, ka cīnoties tikai atvirzām sakāvi un ka Masadas cietoksni, ko savukārt bija aizdedzinājušas ienaidnieka bultas un pagales, drīz pārpludinās romiešu straume.

Vadoņi sapulcējās. Cīņa tuvojās beigām, un tā bija zaudēta.

Kā sakāvi pārvērst par uzvaru? Viss bija atkarīgs no vārdu spēles, runājot par vēsturi: ja arī mēs nespējām mainīt tās gaitu, mums bija iespējams dažādā veidā tulkot tās nozīmi; pietika ar drusciņu vīrišķības. Masadas vieta cilvēku atmiņā bija atkarīga no mūsu nāves. Jā tā nāca no romiešu rokas, sakāve bija neapšaubāma. Ja tā bija mūsu pašu rokās, sakāve, protams, par uzvaru nepārvērtās, bet kauns pārvērtās par varonību. Lēmumu pieņēma ļoti ātri. Tas nebija grūti izdarāms. Mums bija jāmirst tik un tā — vai nu mazliet agrāk vai vēlāk. Mēs iepazītu ciešanas, pazemojumus un verdzību. Labākajā gadījumā dotos uz Romu, lai piešķirtu lielāku spožumu uzvarētāja triumfam, pirms papildinātu galeru airētāju, vergu un gladiatoru pulku. Tad jau labāk pašiem padarīt sev galu romiešu acu priekšā un cerībā uz mūžīgu slavu. Tieši tajā brīdī, kad mums nekas vairs nav gaidāms no šīs dzīves, mēs sākam domāt par būtisko un par mūžību.

Lēmums bija pieņemts, atlika vienīgi rīkoties. Miršana ir viegla māksla, tajā vajadzīgs tikai izpildījums. Mūsu vidū bija sievietes un bērni. Tie bija jānomaitā pirmie, lai pēdējie paliktu visvairāk rūdītie un visskarbākie. Atri tika izstrādāts piramidveidīgas iznīcināšanas plāns. Vispirms nogalinās sievietes un bērnus, nevarīgos un kropļus. Pēc tam puse karotāju nonāvēs otru pusi karotāju. Desmit no dzīvu palikušo puses iznīcinās pārējos. Divi no desmit dzīvajiem nonāvēs astoņus pārējos. Paliks vienīgi pēdējais, kam nonāvēt priekšpēdējo. Es bez sevišķām pūlēm ieguvu godu būt visasiņainākais no eņģeļiem iznīdētājiem un valdīt par tik daudziem kritušajiem.

Sakumā nāves pavēle tika izpildīta burts burtā. Masadā plūda sieviešu un bērnu, plānprātīgo un epileptiķu asinis. Es nodūru m^ti un trīs bērnus, kuri līdz pēdējam brīdim bija pārliecināti, ka tā ir tikai spēle. Ar maigumu nodūru sievieti, kura aplenkuma laikā veltīja man mīlestību. Iedūru dunci zem viņas kreisās krūts tieši sirdī un kļāvu viņu sev klāt, skūpstīdams uz lūpām. Viņas asinis apšļāca mani, un viņa manās skavās iegāja no dzīves nāvē. Kāds dzimis idiots siekalodamies lūdzās, lai viņu saudzēju. Mirkli svārstījos. Viņu pazudināja meitene ar ļoti zilām acīm un gariem, melniem matiem, kura stāvēja aiz viņa. Kā es varēju nogalināt vienu un saudzēt otru? Nodūru abus.

Vienkāršāk bija ar spēcīgiem vīriem. Daudzi izdarīja pašnāvību vai metās uz zobena, ko turēja kāds draugs. Daži romiešu acu priekšā nolēca no cietokšņa sienas vai metās degošos veikalos. Jau vairāk nekā puse kareivju gulēja zemē. Drīz starp dzīvajiem bija palicis tikai kāds ducis. Kaut kādu iemeslu dēļ tie nebija tieši tie, kuri bija paredzēti. Šai organizācijas kļūdai nebija sevišķas nozīmes. Es nogalināju trīs vai četrus. Mēs palikām trīs. Divi pārējie bija brāļi, kas nebija šķīrušies kopš aplenkuma sākuma. Viņi nonāvēja viens otru.

Laiks bija jauks. Saule spīdēja pār Nāves jūru un Jūdejas tuksnesi, pār Jeruzalemi tur ziemeļos un romiešu sagrauto Salamana templi, pār Hebronu rietumos, kur mūžam bija dzīva Ābrahāma piemiņa — viņš bija tēvs trim reliģijām, kuru savstarpējais naids un kari aizņems tik daudzus gadsimtus, — pār Sodomas un Gomoras drupām dienvidos. Varēja dzirdēt, kā šķind romiešu ieroči, ienākot pamestajā cietoksnī, skanēja centurionu pavēles, un kliedza karavīri, ieraudzīdami ebreju līķu kaudzes un asiņu straumes. Ebreju vēsturnieks, kas bija pārgājis pie romiešiem un pieņēmis tā karavadoņa vārdu, kurš nesa mums nāvi, — Josifs Flāvijs — rakstīja par to, ko dzirdēja runājam: tālumā vēl bija saklausāmi bikli miera trokšņi: no sasista baseina urdzēja sīka ūdens strūkliņa, beidzot aizlaidās putns, ko nebija varējušas aizdzīt tik daudzas slepkavības.

Tieši Masadas ebreju asinis mani pēc četriem gadsimtiem saistīs pie Alariha, Odoakra, Teorodiha Lielā, kas alka iznīcināt impēriju.

♦

Ķīniešu svētais Jeronīms

— M an ir skaidrs, — Marija teica, — ka visu laiku notiek viens un tas pats. Asinis, aplenkumi, visa gals, neprātīga cerība sirdī, nenoteiktas bailes nezin no kā, ilgošanās pēc nezināma dieva, kas var iegūt jebkuru veidolu, ko izaicina un pielūdz un kas varbūt ir tikai neesība, un mīlestība, kas vijas cauri pasaulei kā neredzams pavediens, mēģinot visu saturēt kopā. Rīt vai parīt jūs mums stāstīsiet par kādu kaislību, par ticību pēc kaujas, un viss beigsies Florencē vai Bāmjānā pie Giberti cizelētajām durvīm mazajā ēkā pretī katedrālei…

—   Baptistērijā, — Simons teica.

—    Paldies, — Marija sacīja, — vai pie milzīgas Būdas statujas kādā tālā alā Hindukuša piekājē, kurp gadu simtiem dodas svētceļnieki.

—    Bravo! — Simons iesaucās. — Mēs sākam viens otru pazīt. Tā ir taisnība. Es tiešām aizgāju līdz Bāmjānai. Biju kaut kas līdzīgs svētceļniekam. Es tur ierados no Ķīnas un, tā kā runāju vairākās valodās, mani noturēja par gudro un par mācītu vīru.

—   Jau tad! — Marija iestarpināja.

—   Jau tad, — Simons teica. — Tolaik mani sauca pa Juaņu Canu un Tana dinastijas laikā pa Zīda ceļu devos uz rietumiem. Aiz Dzelzs vārtiem un tūkstoš kalniem iegāju Ziloņa zemē starp lielām upēm un akmeņainiem tuksnešiem meklēt svētos tekstus, sanskrita manuskriptus, Traktātu par septiņpadsmit zemēm, Lielo un Mazo Ratu darbus, visu, kas attiecas uz Sešiem Tikumiem un Trijiem Dārgumiem.

—    Kas tā par Ziloņu zemi? — Marija jautāja.

—    Jambudvīpa, — Simons atbildēja. — Jeb Tiancu, jeb Sandu, jeb Hindu, jeb Indu — tas ir, — Indija. Ķīniešiem tās ir rietumu zemes aiz Purpura barjeras, tas ir, aiz Lielā Ķīnas mūra. Tur dzimis Gautama jeb Sidhārtha, jeb Šākjamuni, ko ķīnieši sauc par Fo, bet mēs pazīstam ar Būdas vārdu. Bija jau pagājuši vairāk neka tūkstoš gadi, kopš karaļa Sudohana dēls un karaliene Maja Dēvi četrreiz satikās, kas, tāpat kā Sokrātā prāva vai Skolotāja Kundzi, ko mēs saucam par Konfūciju, maciba, tāpat kā Kalna sprediķis, kā bēgšana uz Medinu mainīja pasaules dvēseles; viens sirmgalvis, viens slimais, viens mirušais un viens mūks. Bija vajadzīgi pilni pieci gadsimti, lai Būdas doktrīna, kas tiecas mazināt vēlmes, nevis papildināt vajadzības, pārvarētu jūras un nonāktu Čanaņā — imperatora rezidencē, Ķīnas galvaspilsētā — mūsdienu Siaņā, kas visā pasaulē slavena ar keramikas jātniekiem un kareivjiem, kuri atrasti zem zemes un kuru uzdevums ir apsargāt mirušo imperatoru. Un vēl pagāja pieci vai seši gadsimti, līdz budisms uzcēla tempļus un ierīkoja klosterus, un iesvētīja mūkus, un es, neko nelūgdams imperatoram, caur Dunhuanu un Turfanu, caur Sogdianu un Baktru slepus atstāju Ķīnu, lai sasniegtu citu svēto zemi un bagātinātu ķiniešu budisma kanonus un uz bambusa uzrakstītu stāstu par pārdzīvotajām briesmām un piedzīvotajām atklāsmēm.

—    Es jūs iztēlojos kā ķīnieti, — Marija iesmiedamās sacīja.

—    Es zinu, ka ir ķīnieši katoļi, ķinieši protestanti un ķīnieši marksisti, bet pirmoreiz dzirdu stāstām par ķinieti, kas bijis ebrejs. Vai ka ebrejs bijis ķinietis. Jums laikam gan bija tāds ģīmis…

—    Mani portreti ir daudzviet, — Simons cienīgi atbildēja.

—     Jūs tādu atradīsiet Dunhuanā. Jūs tādu ieraudzīsiet Siaņā — Meža zoss Lielajā pagodā. Tur nekā sevišķa nav: to es atgriezies nodibināju 652. gadā. Es parādījos kā grāmatu kolportieris, kā relikvijām apkrauts mācīts ēzelis, kā Āzijas Diogens, kas klīst pa ceļiem, nevis muļķīgi ielien mucā, kā klejojošs žīds ar šķībām acīm. Esmu redzams zem sūtrām, kas ir svētie raksti, zem vīstokļiem, zem bambusiem un zem veselas kaudzes sīku priekšmetu, kas jums liktos smieklīgi: tur ir pods ar vāku, mušu gaiņājamais un svētceļnieka spieķis. Bieži man blakus ir tīģeris. Reizēm mani no briesmām pasargā pērtiķu karalis. Man ir noskūta galva, garas ūsas un budistu muka tērps. Varu apgalvot, ka biju budists. Varu apgalvot, ka biju ķīnietis. Ebrejam ir ļoti viegli būt budistam un ķīnietim: visi cilvēki ir līdzīgi cits citam.

Jūs nejutīsieties sevišķi pārsteigti uzzinot, ka man bija jāmaina vārds, jo savu biju zaudējis. Buda piedzima Kapilavastu gandrīz vienā laikā ar Konfūciju — uz ziemeļiem no Benearas, mazliet uz dienvidiem no Nepālās šākju ciltī, tāpēc arī viņa vārds ir Šākjamuni — Gudrais starp šākjām. Ekotarikagamā ir rakstīts: "Kad četru kastu ļaudis būs kļuvuši par mūkiem, viņi zaudēs savu vārdu un būs pazīstami ka Šākjas ģimene." Ķīna nedzīvoja kā Indija četru kastu valdīšanā — mācītie un priesteri brahmaņi, ksatrijas jeb karavīri, vaišja jeb tirgotāji un sūdra jeb strādātāji. Taču ķīniešu budisms tik un tā pieņēma Ekotarikagamas priekšrakstus. Mani sauca par sri jeb sramana, tas ir, par mūku vai arī par bhikšu — ubagu, jo es nemitīgi gāju un man līdzi bija tikai pats nepieciešamākais, lai nenomirtu badā. Biju apdāvināts valodās, bez mitas izbēgu no nāves un daudzām briesmām, turklāt man patika stāstīt to, ko biju redzējis un ko biju dzirdējis no gudrajiem un mācītajiem…

—   No gudrajiem — tādiem kā mēs, — Marija iestarpināja.

—    … no gudrajiem — tādiem kā jūs, — Simons piekrita, — jo jūs esat gudri un svēti savā spēkā; tāpēc mani visur sauca par Likuma skolotāju — to es saku visā pieticībā. Vēlāk tādi lieli zinātnieki kā Grusē vai Žernē, kā Levī vai Renū, vai Demjcvils vai Filjozā, vai Etjebls mani ir slavējuši vairāk, nekā pienāktos. "Viņš ir dižākais no visiem," savā laipnībā par mani rakstīja Zans Filjozā kungs. "Viņš bija visražīgākais sanskrita tekstu tulkotājs un vismācītākais no visiem Ķīnas budistiem." Vai zināt, kā viņš mani nosaucis?

—    Par to es tiešām prātoju, — Marija atbildēja.

—   Viņš mani nosaucis par Ķīnas budisma svēto Jeremiju.

Pēc tā visa noklausīšanās, protams, vajadzēja vēlreiz atgriezties Skjavoni krastmalas Svētā Jura skolā apskatīt svēto Augustīnu brīdī, kad viņš dievšķā atklāsmē, pūdelim noskatoties, zem Karpačo otas uzzina par svētā Jeremijas nāvi. Simons — smalkjūtīgs, burvīgs, mazāk sātanisks nekā jebkad, visa budisma vieduma pārņemts, aiz prieka nosarka starp abu kolēģu ēnām.

♦

Marija naktī

Es vairs lāgā nezinu, ko jūtu pret šo velnišķīgo cilvēku, kurš mani biedē un izklaidē, ap kuru vēsmo reizē bailes un miers. Marijai viņš patīk — tas ir skaidrāks par skaidru. Kad vakarā divatā atgriežamies Bučintoro pansijā, viņa joprojām runā par Simonu ar ironiju, kas slikti slēpj sajūsmu, un viņas jūtas pret šo cilvēku varbūt ļoti aptuveni sāk līdzināties maigumam. Viņa paņēmiens ir skaidrs. Ar viņa muti runā vēsture — par to nav nekādu šaubu. Brīžiem šķiet, ka viņš to mazliet piepušķo. Marija viņā klausās ieplestu muti. Viņa jautā vēl un vēl. Jau sen pagājis laiks, kad viņa vēlējās būt divatā ar mani un vairījās no uzmākoņas. Tagad viņa dzīvo kopā ar Budu, ar Fontāni, ar Popeju, ar svēto Augustīnu, pret kuru izturas kā līdzīga pret līdzīgu. Es mēģinu ierunāties par mums, par to, ko darīsim, kad atgriezīsimies no Venēcijas, par vēstuli, kura jāuzraksta Šarlam, lai kaut īsumā paskaidrotu, kas notiek ar mums. Viņa man atbild ar Dieva pilsētu un gudro kalpu. Baidos, ka salīdzinājumā ar Simonu vai, pareizāk sakot, ar Sjuaņu Canu vai Dēmetriju, vai Luisu de Torresu es kļūstu par kaut ko tādu, kas salīdzinājumā ar mani bija Šarls. Es vairs neesmu pietiekams. Man jācīnās pārāk daudzās frontēs reizē. Viņnakt pat Marija mani sapurināja, kad jau biju aizmidzis.

— Kas noticis?—es jautāju, apgāzdams glāzi, pirms iededzu gaismu.

—    Es domāju par Aleksi, — Marija čukstēja.

—   Aleksi?

—   Jā, Aleksi. Ravennā. Par mozaīkām. Par sīpolu.

—    Kādu sīpolu?

—   Atceries, viņš ēda sīpolu, sēdēdams pie Svētā Vitālija vai Svētā Apolināra kopā ar Droktulftu un Simonu.

—   Nu labi, — es teicu, bukņīdams spilvenu, — lai tikai tas tev neliedz darīt to pašu!

♦

Par kopuma romānu

Jums taisnība, — Simons teica, — vienmēr viens un tas pats. Cilvēces vēsture līdzinās pati sev. Tā kustas, bet gausi. Kopš simt gadiem — mazliet ātrāk. Ar tvaikoni, telefonu, automašīnu, ar kino. Ar penicilīnu, pretapaugļošanās tabletēm un datoru. Gadu tūkstošus tā tik tikko drebēja. Diezgan viegli iztēloties — tas bija disertācijas temats Žila Ferī un skolotāju triumfa laikā — Cēzara un imperatora Napoleona satikšanos un sarunu. Grieķi un romieši, ko tikai mazliet pārsteigtu lielgabalu dārdi, sajūsminātos par Alpu šķērsošanu pa Gransenbernāra pāreju vai Austerlicas manevriem. Lai kā kristietība un revolūcija norobežojas, tās vieno zirgs, armija, iekarojumi, ideja, ka tie rada impēriju un vadoni. Varbūt visvairāk tos vieno zirgs. Literatūra un cilvēktiesības ir tīrais nieks salīdzinājumā ar zirgu. Kopš Homēra vai Vergilija, kopš Tukidīda vai Eiripida līdz Šatobriānam, Tolstojam, Hcmingvejam, Jasaram Kemalam, Garsijam Markesam, Horhem Amadu cilvēku jūtas, viņu kaislības, mīlestība, bēdas, viņu prieki un bailes, viņu cerības gandrīz nav mainījušies. Dievi ir padzisuši. Tie vairs nevada cilvēkus, kas kļuvuši par sava likteņa kungiem un romānu varoņiem, nevis palikuši Olimpa vadītas marionetes vai eposu varoņi. Tas nekas. Ar dieviem vai bez dieviem, ar koriem vai bez koriem, ar vergiem vai bez vergiem, lasot Odiseju vai Peleponesas karu, mēs saprotam visu notiekošo, mēs nenonākam citā pasaulē. Ir jāiet ļoti tālu, lai rastos zināma neizpratne par dzinuļiem, kas mudina cilvēkus darboties,—jāpārceļas pie actekiem vai maijiem, pie

Āfrikas vai Jaungvinejas animistiem, kas pamazām izzūd, pie uguns kariem vai zināmā mērā — uz feodālo Japānu vai Vēdu Indiju. Vai nu tas ir vai nav ģēnijs, sfērā, kas ietver Bībeli un Iliādu, un Zudušo laiku meklējot un kas tagad apņem visu pasauli, vienmēr ir viens un tas pats: draudzība, godkāre, nežēlība, skaistums, neesošā Dieva esība, atmiņas un gaidas, mīlestība visos tās veidos. Manuprāt, tieši tādēļ mūsdienu romāni, kas atkārto vakardienas romānus, vairs nav interesanti. Būs jau pagājis krietns laiks, kopš Labrijērs rakstīja, ka jūs ierodaties pārāk vēlu pārāk vecā pasaulē.

Vajadzētu darīt ko citu. Nekas nav grūtāk kā darīt ko citu. Sirreālisms mēģināja radīt kaut ko jaunu. Jaunais romāns mēģināja radīt kaut ko citu. Fantastika mēģināja darīt kaut ko citu. Panākumi ir atšķirīgi. Es sapņoju par romāniem…

—   Es zinu, — Marija teica. — Jūs sapņojāt par visu aptverošiem romāniem. Jūs savos stāstos vēlējāties ietvert kopumu.

—    Citu kopumu. Taisnība, es gribu izstāstīt visu, ko esmu redzējis un dzirdējis, bet, ja iespējams, ārpus receptēm un tik ļoti smalkajiem un tik nolietotajiem mehānismiem, ka caur kriminālhronikas faktiem vienā vai citādā formā, izmantojot varen teatrālus paņēmienus un pavērsienus, galu galā viss tik un tā griežas ap naudaskāri, dēkām, stāvokli sabiedrībā un kaimiņa sievu vai brāli. Vajadzētu…

—    Ko tad vajadzētu? — Marija jautāja.

—    Es nezinu. Kaut ko citu. Ne tikai mūsu kaislības, sabiedrisko stāvokli, sabiedrību un vēsturi. Kaut ko mazliet vairāk. Pasauli. Visumu. Dzīvniekus un augus. Kokus mežā, kas piedzimst no gandrīz nekā, kas aug un kļūst milzīgi un beigās iet bojā no parazītiem, negaisa vai cirvja. Visu dzīves dziļumu, kurā mēs esam tikai daļiņa, vispabeigtākais zieds, kas saprot visus citus. Pasauli ap mums. Vēl tikai topošo dzīvi, kas nav nonākusi līdz morālajai apziņai, līdz biržai, televīzijai, prognožu konkursiem, līdz organizētiem ceļojumiem un Nobela Miera prēmijai. Vilkus, sumbrus, skudras un bites. No Kiplinga līdz Koletei, nemaz nerunājot par Džeku Londonu, ir sarakstīti romāni par kaķiem un suņiem, par panterām un ziloņiem. Ir bijis Lapsas romāns. Ir Lafontēna fabulas. Bet visu mazliet bojā cilvēka klātbūtne. Man tīri labi patiktu uzrakstīt skudru karotāju Iliādu, kaut ko līdzīgu Ramajanai vai Mahābharātai, kur pērtiķi un dēmoni, kuri nekad nav nekas cits kā cilvēki, būtu atkāpušies bišu saimes priekšā.

—    Jums laika pietiek, — Marija teica.

—   Taisnība, laika man tiešām pietiek… Un akmeņi? Un ūdens? Romāns par negaisu, kas nebūtu rakstīts no Konradam līdzīga jūrnieka viedokļa, bet iznirtu no viļņiem un vēja, un jūras dzīlēm. Vēja un viļņu romāns. Romāns par strautiem, kas plūst no šļūdoņiem. Laiks plūst pāri pasaulei, tāpat kā tas plūst pāri cilvēkiem. Varētu stāstīt, kā viss mainās un virzās uz kaut ko nezināmu. Pāri skudrām un bitēm, kokiem un augiem, pāri ūdeņiem un akmeņiem laiks plūst lēnāk nekā pāri sabiedrībām. Ārpus cilvēka skatiena lietas tik tikko kustas. Taču tās kustas. Viena no cilvēka uzvarām ir tā, ka viņš milzīgā proporcijā paātrinājis savas pārmaiņas un savu vēsturi.

—    Vai tas tiešām ir triumfs? — Marija jautāja.

—   Es nezinu, — Simons atbildēja. — Katrā ziņā tā ir uzvara. Varbūt šīs pārvērtības un jaunais ritms pēc tūkstoš gadiem, pēc piecsimt gadiem, pēc divsimt gadiem pavērs mūsdienu romānistiem pilnīgi neiedomājamas iespējas?

—    Jūs to visu pieredzēsiet, — Marija teica.

—    Es no tā baidos, — Simons atbildēja. — Akmeņi mainās gausāk. Tāpat kā viss, kas mūs ietver, — vismazākais zem mums un vislielākais virs mums. Vajadzētu ienirt atomos un protonos, neitronos un elektronos, spinos un kvarkos, visā šajā brīnumainajā astronomijā, kas rosās un dūc saskaņā ar nesatricināmiem likumiem un lielā neskaidrībā cilvēku un dzīvo radījumu krūtīs. Vajadzētu pacelties līdz planētām, līdz zvaigznēm, līdz kvazariem, līdz galaktikām, līdz visiem matērijas kopojumiem, kas reibinošā ātrumā izklīst visos virzienos, sākot no brīža, ja vien tas jelkad ir bijis, kad notika lielais radīšanas sprādziens, kur vēl topošais Visums ar savām falloīdajām sēnēm, saviem Tintoreto, saviem kokaīna kokiem vēl bija tikai mazītiņš pikucltis, tik bezgalmazs un reizē bezgala karsts, blīvs un bagāts. Tas būtu romāns par fiziku un telpas bezgalību pēc vēsturiskajiem, ģeogrāfiskajiem un bioloģiskajiem romāniem. Vajadzētu iet tālāk, piešķirt dažādībai vienotību, atsacīties no cilvēka redzespunkta, nostāties Dieva vietā un rakstīt, lai ko tas maksātu, pasaules un tās likumu romānu. Tajā būtu bezgalmazā katedrāles, tik nesamanāmi elementi, ka par tiem nav iespējams neko pasacīt, prombūtnes, kas atklājas tikai savās sekās, melnie caurumi, kurus neviens nevar ieraudzīt, jo to gravitācija ir tik spēcīga, ka pat gaisma nespēj no tās atrauties, spēki un partikulas ar neparedzamu rīcību, brīnumaini attālumi abās nozīmēs — gan mazumā, gan lielumā. Tur būtu laiks.

Laiks nav nekas. Mēs esam laikā, un laiks ir mūsos. Jūs varat iztēloties pasauli, kur pietrūkst gandrīz visa: jūras, koku, krāsu un formu. Pat cilvēku un domu. Taču nav iespējams iztēloties pasauli, kurā nebūtu laika. Kopā ar telpu, kas savā ziņā ir laika piezemējums, kas ir pieradināts un pakļauts laiks, laiks ir mana valstība. Esmu nolemts laikam un telpai. Vienu es parvaldu, otrs mani nogalina un liedz nomirt. Esmu kungs pār telpu, es to šķērsoju visos virzienos. Esmu laika vergs. Es gaidu, lai tas plūst un lai beidzas. Un es nodarbojos tikai ar to.

Laiks. Kopš esam pazīstami, es runāju tikai par to.

♦

Tjurku hans

Tikuma skolotājam pagāja divi gadi, līdz viņš sasniedza Indas baseinu. Ar sarkanbrūnu, kārnu zirgu, sēdēdams spožos, ar dzelzi izrotātos seglos, viņš šķērsoja smilšu straumi, ko mēs saucam par Gobi tuksnesi, plūstošu smilšu, dēmonu un kveldīgu vēju pilnās uiguru valstis, Sirdarjas un Amudarjas novadu — gan viena, gan otra plūst gandrīz trīstūkstoš kilometru, pirms ietek Arāla jūrā; viņš jāja pa Hindukuša aizām. Viņš pārcieta badu, sausumu, smilšu vētras, tika galā ar laupītājiem, ar sniega lavīnām. Vairākkārt viņš bezgalīgajā smilšu un akmeņu klajumā ieraudzīja tūkstošiem filca drēbēs un zvērādās tērpušos karavīru ar pīķiem un kaujas karogiem jājam kamieļu un mirdzošu zirgu mugurā. Ik mirkli eskadroni mainīja apveidu un ņirbēja aizvien jaunās kombinācijās. Kad viņš mēģināja tikt tiem tuvāk un izpētit vispuļu un pārvērtību karuseli, karavīri pagaisa. Tad viņš saprata, ka tie ir tukši, dēmonu radīti tēli.

Dažu labu reizi Gobi tuksnesī, kad viņš ļāva nokrist ādas maisam un ūdens no tā izlija smiltīs, vai uz klintīs izcirsta stāva ceļa Likuma skolotājs, reiboņa pārņemts, nespēja vairs pakustēties, un tad viņu sagrāba izmisums. Tad viņš acumirklī apstājās un aizrautīgi lasīja kadu no ķīniešu valodā vai sanskritā sarakstītajām budistu gudrības grāmatām. Dažu labu reizi tuksneša spiedīgajā svelmē vai sniegā, kas augstajos kalnos nebeidza snigt dienām ilgi, viņš pārgurumā sabruka. Tad viņš lēnītiņām ieslīga dievišķīgā miegā, kas no sastinguma ieveda neapziņā. Tad sapnī parādījās divus vai trīs džanus garš, ar šķēpu apbruņots briesmīgs gars, kas skaļi kliedza: "Kāpēc tu guli, ja tev ir jāiet un jāiet?" Spēji pamodies, Likuma skolotājs turpināja ceļu.

Viņš satika valdniekus un gudros, nakšņoja klosteros vai zem klajas debess, viņu mocīja izsalkums, slāpes, svelme un safcs, viņš redzēja ap sevi mirstam ceļabiedrus un zirgus, un kamieļus, kas nesa pārtiku, apģērbus, ar kažokādām oderētos apavus, zābakus un katlus. Viņš satika Tonšehu, kas bija tjurku hans. Hans dzīvoja lielā, ar žilbinoši mirdzošiem zelta ziediem izrotātā teltī. Viņš valkāja zaļa atlasa apmetni. Ap pieri hanam bija aptīta desmit pēdas gara zīda lente. Tā atstāja redzamus visus matus, pāris reižu bija apvīta ap pieri, un tās gali nokarājās uz muguras. Ap viņu bija apmēram divsimt virsnieku rakstaina zīda tērpos un brokāta apmetņos, ar bizēs sapītiem matiem. Pārējo karapulku veidoja kareivji, kas jāja ar kamieļiem vai zirgiem. Viņi bija ģērbušies kažokādās un vilnas drēbēs un apbruņoti ar gariem šķēpiem, kaujas karogiem un taisniem stopiem. Viņu bija tik daudz, ka acs nevarēja saskatīt karapulka galu.

Hans savā filca teltī un visi tjurki ap viņu bija barbari, kas pielūdza uguni. Stāvēdams trīsdesmit soļu attālumā no telts, Likuma skolotājs klusēdams prātoja, kāds būs viņa liktenis. Viņš bija devis zvērestu nonākt brahmaņu valstī un nekad neatgriezties Austrumos, tas ir, Ķīnā, ja viņam neizdosies nonākt Rietumos, tas ir, Indijā — Būdas dzimtenē. Viņš bija zvērējis, ka drīzāk ļaus sacirst sevi gabalos un pārvērtīsies par putekļiem, nekā atgriezīsies, mērķi nesasniedzis.

Pa noslēpumainiem ceļiem ar mūkiem ubagotājiem, ar kara ziņnešiem Likuma skolotāja slava bija sasniegusi hanu. Kad Likuma skolotājs, vispirms vairākas reizes palocījies, sāka iet uz telts pusi, hans viņu uzrunāja. Tjurku valdniekam par lieliem brīnumiem, Juaņs Cans viņam atbildēja barbaru valodā. Tad hans piecēlās un savukārt gāja pretī mūkam, paņēma viņu aiz rokas un lika apsēsties, pēc tam pavēlēdams atnest vīnu un vīnogas, ko sniedza svētceļniekam un apkārt stavošajiem virsniekiem. Ieskanējās mūzikas instrumenti, un tā bija trokšņaina, barbariska mūzika, kādu visu savu Ķīnā pavadīto mūža posmu un iepriekšējos mūžus Sjuaņs Cans nekad nebija dzirdējis. Neskaitāmi kalpotāji nesa teltī jēra gaļas gabalus un vārītu teļa gaļu, ko nokrāva tjurku valdnieka priekšā, pēc tam tīro ēdienu Likuma skolotājam: rīsu kūku, krējumu, kristālisko cukuru, medus kāres un vīnogas. Dzīrotāji kļuva aizvien līksmāki un līksmāki, cits citu mudināja ieliet un dzert vīnogu vīnu, saskandinot kausus, tos aizvien no jauna piepildot un tukšojot. Kad visi bija paēduši un padzēruši, valdnieks lika Sjuaņam Canam stāstīt par Likumu. Skolotājs ņēma vārdu un izskaidroja piecus aizliegumus, trīs dārgumus, mīlestību un līdzcietību pret visu dzīvo radību, sešus tikumus, kas ir seši līdzekļi, kā nokļūt otrā krastā un uz visiem laikiem iegūt galīgo atbrīvošanu. Hans sajūsmināts klausījās.

Kad Likuma skolotājs bija izskaidrojis daudzus noslēpumus, izstāstījis Būdas dzīvi un ievadījis klausītājus gudro kalpu slazdos, kas ir laiks, kurā dzīvojam un kura gaitā cits citam sekos tūkstoš Būdas, no kuriem Šākjamuni ir tikai ceturtais, bet piektais — nākamais Buda sauksies par Maiterju, hans piecēlās un piegāja pie viņa. Valdnieks dedzīgi lūdza skolotāju atsacīties no sava nodoma ceļot uz tālajiem Rietumiem aiz augstajiem, pastāvīgi sniega klātajiem kalniem, kur ceļavīri mirst no sala.

—   Skolotāj, nevajag iet uz Indijas valsti. Tā ir ārkārtīgi karsta zeme, un tur ziemas desmitajā mēnesī ir tikpat karsti kā te piektajā vasaras mēnesī. Jūs tur izkaltīsiet. Jūsu seja izkusīs. Iespējams, jūs mirsiet lielās ciešanās. Indijas iedzīvotāji ir melni. Gandrīz visi staigā kaili, neievērojot nekādu pieklājību, un viņi nav jūsu apciemojuma vērti.

—      Kā es te stāvu, — Juaņs Cans atbildēja, — es vai degu aiz vēlēšanās doties uz zemi, kur piedzimis Buda, apskatīt drupas un pieminekļus, kas palikuši no viņa laika, ar mīlestību iet viņa pēdās un aizvest uz Čanaņu gudrajo rakstus, kas turpina viņa Likumu.

Tad hans uzdāvināja Juaņam Canam pilnu mūka tērpu no sarkana atlasa un piecdesmit zīda gabalus. Viņš deva pavadonību un kopā ar dažiem virsniekiem jāja tam līdzi desmit li. Viņš parādīja tam ceļu uz Tūkstoš avotu zemi, uz Samarkandas valsti, uz Baktru un Bāmjānu, kur kalna kraujas gro- tās paceļas divi milzīgi Budas tēli.

♦

Mirklis, kad runāju, ir jau tālu no manis

— Nu , zināt, filozofija… Kāds ir teicis — varbūt Kami? —, ka vienīgā nopietnā filozofijas problēma ir pašnāvība. Tad saprotat, man tas ir… Taču es saskatu vēl pāris problēmas. Piemeram — ļaunums. Kādēļ mirst bērni, ja man, kas to tik ļoti vēlas, nav tiesību aiziet? Kādēļ jāraud? Kādēļ jācieš? Un vēl ir visvienkāršākais jautājums: ko mēs visi te darām? Kādēļ es esmu te un runāju? Kādēļ jūs te esat un manī klausāties? Vai, ja runājam vēl vispārīgāk: kādēļ vispār kaut kas ir, kādēļ nav neesība? Prātam nekas nav nomierinošāks par neesību. Neesība ir nevis jūtu un lietu nekārtība un sarežģītība, bet gan visa kopuma lielums un vienkāršība. Neesība ir pats majestātiskums, harmonija un pilnība. Lode, aplis, līnija vai punkts ir pilnīgi, jo esībā lie ir vistuvākie neesībai. Nekārtība uzglūn katrai lietai, katrai domai, katrai dvēseles vai miesas kustībai. Kārtība pastāv vienīgi neesībā. Līdzko rodas kāda lieta, rodas ari ciešanas, noriets, nekārtība. Līdzko uzrakstām kaut vardu, līdzko izrunājam kaut vārdu, ja kaut mazliet pakustamies, mēs jau izjaucam neesības skaidrību. Tīrs ir vienīgi nekas. Toreiz, pirms lielā sprādziena un visiem kodola trikiem, bija vienīgi nekas, un tad nekas bija viss. Dievs bija viss. Viņš nebija nekas. Kādēļ nekā vietā kaut kam bija jārodas?

—   Tiešām, — Marija piebalsoja, — kādēļ?

—    Ir vēl kāda problēma. Un tā ir skaistākā par visām. Tas ir laiks. Svētais Augustīns sacīja…

—    Iesim viņu apskatīt! — Marija iejaucās.

—    Mirkli pagaidiet! — Simons atbildēja. — Mums laika pietiek. Svētais Augustīns sacīja: "Ja jūs man nejautājat, kas ir laiks, es zinu, kas tas ir. Ja jūs man jautājat, kas ir laiks, es vairs nezinu, kas tas ir." Laiks ir vienīgais pasaulē, ko pazīst visi un izjūt visi un ko nevar nedz redzēt, nedz sajust, nedz tam pieskarties, nedz to vadīt, nedz mainīt, nedz definēt. Tas ir netverams kā doma. Tā nav nekur, un tas ir visur. Tas ir nekas, un tas ir viss. Nav iespējams to saprast. Vajadzētu aizliegt par to runāt.

—   Tomēr parunāsim gan, — Marija sacīja.

—    Pamēģināsim, — Simons piekrita. — Pati pasaule arī nav nekas īpaši jauks. Laiks ir velnišķīgs. Ir iespējams ja ne iztēloties, tad vismaz mēģināt izprātot dzīvības sākumu, matērijas sākumu, universa sākumu. Zināt, lielais sprādziens… Bet laika sākums? Vai nu laiks ir mūžīgs, un tad tas ir Dievs, vai arī laikam ir iesākums, kā iesākums ir pasaulei. Bet pasakiet man, kas tas var būt par iesākumu? Ir grūti iztēloties laikam progresējošu iesākumu, kāds iedomājams pasaulei, dzīvībai un cilvēkam. Drīzāk laiks ir viss vai arī nekas.

—   Tas man atgādina stāstu par jaunu meiteni, kas sevi iedomājās mazliet grūtu, — Marija sacīja.

—    Var teikt arī tā, — Simons piekrita. — Fiziķi tiek ar šo jautājumu galā, apgalvodami, ka laiks ir matērijas īpašība un ir radies reizē ar to. Man tā liekas visai apšaubāma atbilde. Matērijas īpašība… Tā man atgādina Moljēra dakterus, kas spriedelē par opiju un tā iemidzinošajām īpašībām. Tikpat labi var pateikt, ka mēs nezinām nekā — bet pilnīgi nekā par laika izcelsmi.

Kantam, kam netrūka ģenialitātes, pieder viltīgais pieņēmums, ka laiks ir cilvēka prāta īpašība, ko tas projicē pasaulē.

liet nelaime tā, ka laiks pastāvēja ilgi pirms cilvēka rašanās. Cilvēkam vai cilvēka sencim, vai tam, kas bija tā vietā, ir divi, tris vai varbūt četri miljoni gadu. Visums ļoti sekmīgi attīstās laikā kopš piecpadsmit miljardiem gadu. Pārstāsim runāt par sākumiem, jo es baidos sagvelzt muļķības, turklāt tas ir mazliet garlaicīgi.

—   Nepavisam ne, — Marija pieklājīgi iebilda.

—    Liels paldies, — Simons pateicās. — Laika priekšrocība ir tā, ka jūs varat par to domāt, braucot ar vaporeto, pastaigājoties pa Torčello vai, ja esmu aizkavējies, gaidot mani pie Jūras muitas. Laiku veido divi bloki, kas raugās viens uz otru kā fajansa suņi: no pagātnes un nākotnes. Tiem pa vidu ir iespiesta mazītiņa, viegli ievainojama, dreboša, receklim vai matricei līdzīga, nepārtraukti gaistoša tagadne.

Ir pilnīgi skaidrs, ka tagadnes nav. Tagadne ir robeža, asimptota, mīts. Tā pastāv tikai nodoma vai atmiņu veidā. Tā ir tīra prombūtne. Jūs tik tikko esat izrunājuši vārdu "tagadne", kad pastāvīgi bēgošā tagadne jau ir pārvērtusies par pagātni. Tagadne ir tikai putas, tā ir pagātnes viļņa mala, kas gatava velties pāri nākotnei. Kāds dzejnieks, kas mii Borhesu, kaut kur raksta:

Mirklis, kad runāju, jau tālu no manis.

Vai zināt, kas to saka? Tas ir liels dzejnieks.

—   Jūsos ir kaut kas skolmeistarisks, — Marija atbildēja. — Vai jums neviens to vēl nav teicis?

—    Magdalēna! — es iesaucos.

Tas vien, ka Simons mani kaitināja, vēl nebija pietiekams iemesls viņu apvainot. Manu sašutumu uzkurināja vēl kaut kas: Marijas familiaritātē es nojauta tuvību, kas nemitīgi pieauga un dzina mani izmisumā. Aizstāvot Simonu, es, iespējams — veltīgi — mēģināju atjaunot viņu starpā zaudēto distanci. Man bija pilnīgi vienaldzīga tagadnes putu izgaišana.

Man gribējās, kaut Marija reizē būtu pieklājīgāka un atturīgāka, man gribējās…

— Neuzbrūciet viņai, — Simons teica. — Viņas pārmetums ir zināmā mērā pamatots. No visiem arodiem, ko esmu piekopis, vairāk par visu man patika Corpus Cristi College profesora amats Oksfordā pagājušā gadsimta beigās. No tā manī kaut kas saglabājies. Tas nāk no Bualo. Tāpat ari ir pilnīgi skaidrs, ka no abiem pretējiem blokiem, kas liek tagadnei gāzties nebūtībā, viens nepārtraukti palielinās un otrs samazinās: pagātne nemitīgi aprij nākotni. Ik aizejošais mirklis ir atrauts nākotnei un aizrauts pagātnē. Viena sekunde, viena minūte un pat viena diena visam mūžam nav nekas ievērojams. Un gandrīz nekas garajā cilvēces vēsturē. Nekas un trīskārt nekas — tātad tomēr kaut kas — no universa viedokļa. Ik aizritējusi sekunde ir solis pretī nāvei. Un pat mani, kas nemirst, tā par vienu skropstu vēdu tuvina vēstures galam. Tā pievieno kaut ko — ūdens lāsi telpā, smilšu graudiņu zvaigžņu kopumā — piecpadsmit miljardiem gadu, kas aizšalkuši pāri Visumam, un kaut ko atņem gadu miljardiem, kuri veido tā nākotni. Pasaule ik mirklī pirmām kārtām ir pagātnes uzvara pār nākotni. Pienāks kāda diena vai varbūt nakts, pienāks mirklis, kad nākotnes krājums būs beidzies, kad pagātne būs piepildīta, kad nākotnes plūstamību un tās brīvības sapņus aizsprostos atmiņas. Tas būs jūsu nāves mirklis, tās būs vēstures beigas, tā būs apustuļa Jāņa pareģotā apokalipse un Pastarās tiesas bazūnes. Tas būs tas, ko fiziķi, ja nemaldos, dēvē par big eruneh un kas ir pretējais big batig: universs nevis vairs izpletīsies, bet sarausies. Tas būs tas vai kaut kas cits: zinātne jau arī visu laiku nestāv uz vietas. Lai kā, tas būs visa gals. Atliek vienīgi minēt — bet tas jau ir cits stāsts, vai vēl būs kāds, kas varēs atcerēties šo visu, kas piepeši pārvērties par neko, kas ir bijusi esme un kas būs neesme.

Šajā cīņā, kas notiek ik vietā un ik mirklī, varenajā cīkstiņā starp pagātni un nākotni, kurā nākotni — mūsu uztverē tik spožu, tik stipru, tik modernu — jau iepriekš ir satriekusi vecmodīgā un mazliet smieklīgā pagātne, tagadnei nav vietas. Tā ir samalta, sadeldēta, nemitīgi novesta līdz savai visvienkāršākajai izteiksmei. Tā ir tikai šaura robeža — iedomāta un trausla, aizbāznis plašiem ūdeņiem, izmisuma signāls, kas nemitīgi tiek steigā pārvietots. Valda vienīgi divi monstri, kas dala laiku un pasauli: vienmēr možā un visas slavas rotātā nākotne, kas sevi nes visus plānus, kas ietver visas cerības, kas ir jau iepriekš uzvarēta uzvarētāja, — un sagrautā, izgaisusi, par atmiņām kļuvusi un tomēr triumfējošā pagatne.

♦

Dievei Kāli kalpojošie tuni

bet vai tiešām jūs ticējāt tam visam, ko stāstāt? — Marija jautāja.—Trijiem dārgumiem, pieciem aizliegumiem, sešiem nezin kam, kas jūs ved uz otru krastu, tūkstoš būdām, kuri cits citam seko, un būdām, kas vēl nāks?

—   Esmu darījis vēl vairāk, — Simons atbildēja. — Esmu kritis uz vaiga Būdas zobu priekšā, un to visā Indijā ir stipri vairāk par trīsdesmit diviem, un galvaskausa kaulu priekšā, kuros es ticēju saskatām pilnīgi visus punktus, no kuriem auguši Būdas mati, esmu ticējis pūķiem un dēmoniem, esmu meklējis Sumeru kalnu, kas ir budistu visuma galvenais un dievišķais kalns. Vai es ticēju no visas sirds? Uz šo jautājumu ir grūti atbildēt. Drīzāk varu teikt, ka par to pa īstam nedomāju, ka Būdas personība, viņa dzīve un mācība man nebija svarīgākais. Lai kādās formās tās izpaudās, es ticēju taisnībai un patiesībai.

—    Ir jāiet pretī patiesībai ar visu dvēseli. Pēc tik daudzām slepkavībām un asinīm es ierobežoju zināšanas, lai rastos vieta ticībai. Es ticēju Budam — pilnīgajam cilvēkam, svētajam, kas pieradinājis plēsīgus zvērus, kā vēlāk ticēju svētajam Asīzes Franciskam, kurš pieradināja vilku. Un, ja jau reiz vajadzēja dzīvot un iet, tad labāk bija dzīvot un iet budistu gudrībā. Vismaz teorijā tā bija brīva no māņticībām, no upurēšanas un skolotāju autoritātes: "Jums nav man jātic tāpēc vien, ka esmu jūsu skolotājs." Budisms nevēršas nedz pie priesteriem, nedz dižcilšiem, nedz pilsoņiem, nedz vergiem: viņš vēršas pie cilvēkiem, kas ir brīvi no visām šim čaulām, par kurām Buda māca, ka tās katrā jaunā dzīvē mainās. Pāri ikvienai personai un tās vārdam, un tās pārejošajam mūžam, kas saistīts ar laikmetu, zemi, sabiedrības šķiru, viņš vēršas pie dzīvas būtnes, kura ilgojas, bet nespēj nomirt, pie kaut kā tāda, kas pārdzīvo katru cilvēku, kas ceļo un gadsimtu gaitā iemiesojas dažādos likteņos. Džātaka budismā ir stāstu krājums par iepriekšējām dzīvēm. Tas, ko jums piedāvāju, kopš esam pazīstami, nav nekas cits kā džātaka — Venēcijas džātaka, Jūras muitas džātaka. Kā gan lai es nepieslietos budismam?

Pagāja divi gadi, iekams sasniedzu Indas baseinu, un divpadsmit gados es šķērsoju Jambudvīpu — Ziloņa zemi — no ziemeļiem uz dienvidaustrumiem. Gadu vai mazliet vairāk es pavadīju Pamirā un Kasgarā, tad atkal devos uz Dunhuanu, no turienes sūtīju lūgumrakstu tam pašam Tanu dinastijas imperatoram, kura likumus pirms piecpadsmit gadiem biju pārkāpis, slepeni atstājot viņa valsti. Piecpadsmit gadu ilgs ceļojums no Ķīnas uz Indiju, ko šķir Himalaji, vēsturei ir tīrais sīkums, bet cilvēka dzīvē tas nozīmē daudz. Es cietu, es raudāju, es apbrīnoju pasauli un tās mānīgās mirāžas.

—   Jūs esat liels ceļotājs, — Marija noteica, neredzēdama tālāk par savu degungalu, kas ir burvīgs.

—    Bet kas gan cits es varētu būt? — Simons atbildēja. — Es esmu Mūžīgais Žīds — Klīstošais Žīds. Būdams ķīnietis un budists, biju svētceļnieks. Esot pat kāds ķīnietis, kas iedrošinājies no maniem ticīgā un mūka piedzīvojumiem sacerēt cinisku un burvīgu stāstu mazliet Voltēra garā: slaveno Pērtiķi svētceļnieku. Kad tas ieraudzīja dienasgaismu, es būšu — vai biju—jau tālu no Ķīnas, ģērbies kā krietns budists, bet pavisam citā čaulā.

Devos lejup pa Gangu Juaņa Cana — dedzīga svētceļnieka izskatā, kā Likuma skolotājs, kad no abiem krastiem piepeši parādījās kāds pusducis laivu, kas bija paslēpušās aiz ašokas kokiem — tiem ir sevišķi bieza lapotne un sarkani ziedi. Kopā ar mani bija vairāki desmiti pasažieru. Ieraudzījuši lielās laivas, kas mums tuvojās, airētāju dzītas, viņi sāka saukt: "Tuni! Tuni!" — un daudzi panikā metās upē. Airētāji tiešām bija tie paši tuni, kas parādās tik daudzos romānos un nožņaudz savus upurus ar auklu, un angļiem pagājušajā gadsimtā bijis ļoti grūti šos tunus pakļaut. Pirāti ielenca mūsu laivu un piespieda to griezties uz krasta pusi. Tur viņi visiem lika izģērbties un pārmeklēja drēbes, lai paņemtu jebko, kas varētu būt noderīgs. Jo tuni pielūdza ne vien valdnieku Džaganatu, kas ir līdzīgs Višnam un ļoti nežēlīgs dievs, bet arī dievieti Kali, kura, būdama krietna Šivas laulātā draudzene, slāpst cilvēku asiņu un ik rudeni — bija pašas rudens beigas, gandrīz vai ziemas sākums — viņi meklē upuri ar iespējami gaišu ādas krāsu, ko upurēt šai dievībai un tā iegūt laimi. Viņi mūs apskatīja citu pēc cita un, rupji pagrūduši sānis visus, kuru tumšā āda likās pārāk parasta, apstājās pie manis, jo mana seja un stāvs likās vairāk atbilstam viņu vēlmēm. Tuni priecīgi saskatījās.

— Mēs nevarējām atrast savas dieves cienīgu upuri, tādēļ gandrīz palaidām garām Kali pieprasītā upura laiku. Bet te nu ir mūks ar gaišāku ādu, kādu jelkad esam redzējuši. Nogalināsim viņu, lai iegūtu laimi!

Vairāki pasažieri, kas kopā ar mani atradās laivā uz upes, metās Gangā un noslīka. Dažiem bija izdevies aizbēgt. Visi palikušie metās pie kājām laupītājiem, lūgdamies, lai atstāj mani dzīvu. Kādi divi vai trīs, ar kuriem kopā ceļoju no Indas krastiem, lielā dvēseles cildenumā pat piedāvāja savu dzīvību apmaiņai pret manu. Taču priesteri par to negribēja ne dzirdēt. Viņi aizsūtīja vīrus pēc ūdens un zemes ziedošajos ašokas mežos, lai no svētās upes dūņām izveidotu altari. Līdzko rupjais darinājums bija gatavs, priesteris pavēlēja vienam no savējiem likt mani uz altāra un ziedot Kali. Divi bandīti izvilka zobenu no maksts.

♦

Neesības gūstekņi

Jūs gan varat iedomāties, — Simons teica, — ka pēc tam, kad esmu jums izskaidrojis, ka tagadnes nemaz nav, es pierādīšu, ka pastāv tikai tagadne. Vārdi ir lieliski tāpēc, ka tie ir paklausīgāki par visiem kalpiem un ka ar tiem var darīt visu, ko vien vēlas. Es sevi neuzskatu par filozofu, bet katram taču zināms, ka filozofijas jēga ir otrajā posmā sacīt pretējo tam, kas pateikts pirmajā. Tas ir tas, ko sauc par dialektiku, un kas ir nopietnāk, nekā jūs domājat. Žids apgalvoja, ka filozofu var pazīt pēc tā, ka tad, kad viņš dod atbildi, jums vairs nav ne nojausmas par to, kāds bijis jūsu jautājums. Man labāk patiktu sacīt, ka filozofija ir neapšaubāmība, kas ir pretēja neapšaubāmībai, kam pievienota neapšaubāmība.

Pastāv pagātne. Pastāv nākotne. Tie ir vareni bloki. Taču ir skaidrāks par skaidru, ka jūs nekad neieiesiet nedz pagātnē, nedz nākotnē. Nākotne mums pastāv tikai kā plāns un pagātne — vienīgi kā atmiņas. Tā kā laikam ir virziens un tas ir nemaināms, neviens neatceras nākotni un nemetas pagātnē kalt plānus. Pagātne mūs stumj uz priekšu, nākotne mūs gaida ceļa pagriezienā. Es pazīstu savu pagātni un nevaru neko vai gandrīz neko tajā mainīt. Zināmā mērā esmu savas nākotnes kungs, bet es to nepazīstu. Pastāv izgaisusi, tuva un zaudēta pagātne. Pastāv atvērta, noslēpumaina, solījumu un baiļu pilna nākotne. Starp tām — tagadne. Esmu iekārtojies tagadnē un, lai cik tālu raugos pagātnē un nākotnē, es neesmu bijis, es neesmu un nekad nebūšu nekur citur kā neapšaubāmā un dominējošā tagadnē.

Neviena dzīva būtne nekad neatstāj tagadni. Tagadne visu laiku kustas, un es kustos līdz ar tagadni. Nevienu acumirkli es neklejoju pa nākotni un ne brīdi neaizkavējos pagātnē. Es esmu, jūs esat, mēs visi esam mūžīgā tagadnē. Pagātne nebeidzami pieaug un nākotne samazinās. Vienīgi tagadne ir reizē nekustīga un mainīga, vienīgi tagadne ir mūžīga. Nevienā eksistences mirklī mēs neaizejam no tagadnes. Un pāri man un jums ir pirms pagātnes un aiz nākotnes mūžīga pasaules tagadne. Neviens nezina, kur ir pagātne, neviens nezina, kur ir nākotne. Pagātne ir atmesta. Nākotne nav nobriedusi. Pastāvīgi eksistē tikai tagadne. Triumfē vienīgi tagadne.

Neviens nekad neizkļūst no tagadnes cietuma. Šur un tur, vienu vai citu dienu parādās kāda plaisa, atmiņu vai cerību mūri paveras ala. Gūsteknis metas turp, brīvības apskurbis. Bet visi apkārtceļi un visas apakšzemes vienmēr izved tikai tagadnē. Cietuma administrācija sargu modrā uzraudzībā reizēm rīko ekskursijas zaļajās atmiņu pļavās vai vējainajos nākotnes liedagos. Bet vienmēr visas zemes pieder tikai tagadnei.

Cietums ir kustīgs. Tas mainās, tas paliek tas pats. Tas pārvietojas bez rimas kā gana māja de Viņi dzejolī. Tas tieši atkārto līniju starp pagātni un nākotni. Tas peld virs viļņu putām. Tas seko straumes virzienam. Perspektīva mainās, ainava pārvēršas. Cietumnieki brīnās par pārmaiņām ap sevi. Viņiem sāk augt bārda, sejā ievelkas grumbas. Viņi vairs nepazist paši sevi un ir kļuvuši sveši citiem. Pasaule nekad nav vienāda. Cietums vienmēr paliek savā vietā.

Nav pilnīgi nekādas izejas. Jūs kāpjat atmiņu bānišos, diližansos, tilbirī. Jūs rezervējat vietas nākotnes plānu raķetēs. Jūs laimīgi sapņojat. Jūs ļaujaties senās mūzikas aijām vai rītdienas murdoņai. Valšiem un gavotēm, mašīnu dārdoņai. Kad atverat acis, joprojām esat tagadnē.

Vai atceraties, kā viņdien divi krasti — pagātne un nākotne iznīcināja tagadni?

—   Ļoti labi, — Marija atbildēja.

—   Vai saprotat, ko gribu pierādīt?

—   Galīgi nesaprotu, — Marija atzinās.

—   Tagadnes nav, bet mēs esam tās gūstekņi. Mēs esam ieslēgti realitātes neesībā. Pats laiks jau ir reizē suverēna kundzība un realitātes neesība. Laika iekšienē tagadne otrajā pakāpē un jo vairāk pamatoti ir realitātes neesība un suverēna kundzība. Tagadnes nav, un mēs ne mirkli nespējam no tās atrauties. Lūk, kas mēs esam: neesības gūstekņi. Mēs pastāvīgi krītam iznīcībā, mēs esam īsts paradoksa un sabrukuma simbols. Cilvēks pastāv vienīgi iekš kaut kā, no kā tas nespēj

izbēgt un kas ir jau izgaisis, un ko mēs saucam par tagadni.

♦

Juaņs Cans sasniedz Šumeru kalnu

Likuma skolotājam katrā pusē stāvēja pa bendem ar zobenu rokā, bet viņa sejā un uzvedībā nebija nojaušama ne baiļu ēna. Kādu mirkli pirātus tas pārsteidza un aizkustināja.

Tad Likuma skolotājs vērsa savas domas uz pilnīgās apziņas debesīm, kur mājoja svētie un bodhisatvas, kas gaidīja mirkli, kad nokāps uz zemes kā būdas. Viņš teica kvēlas lūgsnas, lai savukārt tur nokļūtu un izteiktu svētajiem un nākamajiem būdām godinājumus un cieņu, lai izprastu visus pilnības likumus, pats nonāktu būdas stāvoklī un atgrieztos, atdzimtu uz zemes mācīt un apgaismot tos, kas vēlas viņu nogalināt. Lai tālu ap sevi sētu Likuma labdarības. Lai dotu mieru visām radībām. Sēdēdams meditācijas pozā, viņš pielūdza desmit pasaules malu būdas.

Tad dvēseles svētlaimē viņam šķita, ka paceļas Sumeru kalnā un, šķērsojis visus debesu lokus, ierauga debesīs pilnīgo apziņu sēžam uguns troni un ap viņu — svētos un dievināmo nākamo budu. Viņu pārņēma laime. Galvenais — viņš aizmirsa, kas viņš ir un kads ir viņa liktenis.

—    Ļaujiet man, — viņš čukstēja, — ieiet mierīgas un laimīgas dvēseles nirvānā.

Tajā pašā mirklī sacēlās nikns vējš, kas lauza ašokas kokus, savērpa smilšu virpuļus, sabangoja Gangas straumi, kura aprija laivas. Šausmu pārņemtie pirāti jautāja gūstekņiem, kas jau bija nodevušies lūgšanām un asarām:

—   No kurienes šis vīrs nāk un kas viņš ir?

—   Tas ir slavens mūks, kas nāk no kalnu viņas puses, lai meklētu likumu un iegūtu svētos rakstus. Ja jūs, senjori, viņu nonāvēsiet, jums uzbruks lielas nelaimes. Vai tad jūs jau tagad nesaskatāt vējā un bangās debesu garu briesmīgo dusmu zīmes?

Šausmu pārņemtie laupītāji pierunāja cits citu nožēlot grēkus un pievērsties tikumam; viņi iemeta ieročus Ganga un atdeva ceļiniekiem viņu apģērbu un mantu un noliecās līdz zemei sava gūstekņa priekšā. Kāds no pirātiem ar roku pieskārās Likuma skolotājam, kas joprojām sapņoja par debesīm un pilnīgo apziņu. Juaņs Cans atvēra acis un čukstēja:

—   Vai mana stunda ir pienākusi?

—   Skolotāj, — pirāti atbildēja, — mēs nevaram jūs nonāvēt.

Ceļabiedriem gavilējot, Likuma skolotājs pieņēma bandītu

atvainošanos un godinājumus. Viņš mācīja tiem neuzticēties nicināmajam ķermenim, kas gluži kā zibens vienā mirklī šķērso nakti, kas ir zūdīgs kā rīta rasa, un vairīties no nelaimēm, kas ļaunos vajā gadu simteņiem ilgi.

Vētra un viļņi norima. Neapjaustas laimes pārņemti, pirāti, no Likuma skolotāja atvadoties, viņu sveicināja. Juaņs Cans krita uz vaiga nesatricināmās gudrības gribas priekšā. Un viņš atsāka ceļu.

♦

Stāsts par Ērika Olafsona roku

Es daudz esmu devies ceļā. Galu galā esmu iemīlējis aiziešanu rītausmā, izraušanos no miega un uzticības, kad visi vēl guļ lielā, līdzenumā dusošā vai pakalnā uzkāpušā namā ar aizvērtiem slēģiem. Pēc aicinājuma un piespiedu kārtā esmu bēgulis, esmu tālumu būtne. Diena aust. Es dodos ceļā.

Esmu braucis lejup pa upēm, esmu vagojis jūras. Ar skūtām, šķiedām, lagskipiem, ko jūs saucat par drakariem, esmu devies uz rietumiem, uz dienvidiem un austrumiem: esmu bijis viens no tiem karotājiem, no tiem izcilajiem jūrasbraucējiem, kas vēl pēc gadu simtiem aiz sevis atstājuši baismu dvesmu un ko jūs saucat par vikingiem. No arābu invāzijas un Kārļa Lielā valdīšanas un no laika, kad normāņi iekaroja Sicīliju, mēs sējām šausmas Rietumu pasaulē. No Amerikas līdz Irānai, no Krievijas līdz Marokai mēs esam karojuši, nekad nenoslēdzot mieru. Mēs esam dedzinājuši, laupījuši, pieprasījuši meslus, pievākuši laupījumu, bet nekad neesam nodibinājuši impēriju. Ja zem saules ir kada dēka bez robežām, taču arī bez nākotnes, tad tā ir vikingu deka.

—    Vai jūs vairs nebijāt budists? — Marija jautāja.

—    Nepavisam ne, — Simons atbidēja. — Es nogalināju daudz cilvēku. Es būtu nonāvējis pats sevi: es pārgāju drīzāk tādu laupītāju pusē, kādi uzbruka Juaņam Canam. Var no tiesas brīnīties, ka vienā un tajā pašā pasaulē dzīvoja Bjorris Dzelzs Riba, Ivans Bez Kauliem un Ēriks Sarkanais, un arī sramanas vai bhikšu, kas bija Likuma skolotāja paraugs. Bet tolaik planēta vēl bija pietiekami plaša, lai viņi cits par citu neka nezinātu. Bija jānoiet garš ceļš, lai no Dzelzs vārtiem un (lesmittūkstoš kalniem nonāktu Odina, drakaru un sāgu zemē, no Dunhuanas un Bāmjānas, no Kapilavastu līdz Hedebijai, lulz (itlandei, līdz Birkai Zviedrijā, līdz Kaupangai vai Skiringsalai Norvēģijā, kas bija vikingu galvaspilsētas. Manuprāt, es biju vienīgais, kas veidoja saiti starp jūras valdniekiem un Ziloņu zemes akmens tuksnešu karaļiem.

—   Vai kļuvāt par liela auguma gaišmati ar zilām acīm? — Marija jautāja.

—    Nākot no mazākas tālienes nekā es, tomēr no Bagdādes vai no Kordovas kalifata, arābu ceļotāji Tartūši vai ibn Fadlāns satikās ar vikingiem Volgas krastos vai Skandināvijā. Viņi tos redzēja "skaistus, ar lepnu stāju, slaidus kā palmas, lokanus un drosmīgus, ar gaišu ādu, gandrīz rudi blondiem matiem, ar apmetni pār vienu plecu, lai tas netraucētu kustības, un viņi nekad nebija bez ieročiem". Vienīgais, kas šausmināja musulmaņu sūtņus, bija vikingu dziesmas — viņiem tās atgādināja suņu rejas vai cūku rukšķēšanu un likās gandrīz dzīvnieciskas. Es arī dziedāju. Es rūcu un rēju. Pieņemsim, ka es biju biju augumā mazākais, vistumšmatainākais un arī vismazāk mežonīgais no vikingiem. Taču, tāpat kā tjurkiem, kā ķīniešiem, indiešiem un romiešiem, vikingiem tas nelikās nekas sevišķs. Reizēm tieši tāpēc, ka nebiju tik gaišmatains, es viņiem izdarīju pakalpojumus.

Laikā, kad Krievijas vēl nebija, mēs braucām augšup pa Vislu un lejup pa Dņestru, Dņepru un Volgu. Piecus gadsimtus pirms Kolumba mēs kuģojām līdz Islandei, Grenlandei un pamazām ari līdz pasakainajiem Vinlandes krastiem. Mēs izbraucām ari cauri antīkās pasaules Hērakla stabiem, ko arābi nosauca par Tārika kalnu, jeb Gibraltāram. Divus gadsimtus pirms brāļiem Giskāriem un normāņu—ari viņi bija vikingi — iebrukuma Sicīlijā mēs būtu varējuši lielo trīsstūrveida salu padarīt par ziemeļu cilvēku zemi, ja vien… Bet tas ir dīvains stāsts.

Mēs tikko bijām pabraukuši garām Spānijas krastiem un iebraukuši manā Iekšējā jūrā, ko ar prieku atkal skatīju pēc tik ilgiem Āzijā vai Ziemeļu miglās pavadītiem gadiem. Mēs bijām četri vai pieci simti vīru, kas kuģoja ar astoņiem langskipiem. Bijām devušies ceļā ar divpadsmit kuģiem, bet divi gāja bojā vētrā pie Gibraltāra un divus citus, kas bija no flotiles atšķīrušies, sagūstīja arābi. Mani ceļabiedri bija Haralds Hardradi, Olafs Tragvasons, Haralds Zilaiszobs, Svens Dakšasbārda, Aigrolds, Ragenolds, Felehans… Viņi dziedāja jūrnieku dziesmas, no kurām neesmu aizmirsis nevienu pantu un kuras jūs vēl tagad varat izlasīt Sakso Gramtika Gesta Danorum, Sāga par Snorri Godi vai Snorres Sturlsona Heimskringlā, un tas tiešām ir autors, kuram var uzticēties, jo viņš kaut kur raksta: "Būtu vēl daudz cita kā stāstāma, bet to neesam rakstījuši. Iemesls ir mūsu nezināšana un arī tas, ka nevēlamies ar rakstiem apstiprināt stāstus, kuriem mums nav aculiecinieku." Svena Dakšasbārdas un Olafa Trigvasona mīļākā dziesma bija bojā gājušā jūrnieka dziesma, kas dažu labu reizi bija bēru dziesma biedriem, kas mira no zobena vai bultas:

Rāpies mastā, dārgo biedri, Saltās jūras šļakatās. Neļauj pagaist vira drosmei, Tev no dzīves jāšķiras. Ne tev raudāt, jūras veci, Lai kā bangas trakotu. Tev bij' dzīve mīlas skaista, Katram jāmirst reiz ir mums.

Mēs laikam bijām kaut kur uz dienvidaustrumiem no Baleāru salām, kad notika kaut kas pavisam dīvains. Saule spīdēja jo spoži, un visi jutāmies pacilāti, domādami par salām un ostām, kuru bagātības mūs gaidīt gaidīja. Pie apvāršija nemanīja nevienu kuģi. Jūra bija gluda kā spogulis. Pūta viegls vējiņš, un tveices mazliet aizmiglotā saule svelmēt svelineja. Ragenolds vai Felchans savā ziemeļnieka manierē taisīja jokus, kad Svens Dakšasbārda, kas taču bija varens un spēcīgs virs, piepeši dobji ievaidējās un saķēra galvu. Viņš dega drudzī, viņš drebēja kā apšu lapa, viņam raustījās visi locekļi. Nolikām viņu zem vienas no mūsu četrstūrainajām vilnas auduma buram, kur viņš saka murgot. Pēc brīža Haralds Hardradi metās jurā. Mēs viņu izzvejojām. Viņš apgalvoja, ka Loki — visļaunakais no visiem dieviem — viņam uzsūtījis nelabos garus, kas viņu mokot un spīdzinot. Nepagāja ne trīs dienas, kad visi mani biedri cits pēc cita saslima ar to pašu kaiti, un tiešām bija bēdīgi noskatīties, kā gaišmatainie milži, kas bija pats vīrišķības iemiesojums, kas bija stājušies pretī visam, aiz sāpēm raud ka mazi bērni. Acis viņiem bija aiztukušas tā, ka neko lāga vairs nespēja saskatīt, āda nolupusi, it kā viņi būtu šaustīti ar pletni, viņi nesakarīgi buldurēja, vaidēja, ja pieskāros, un atsacījās no jebkādas palīdzības. Es biju gandrīz vienīgais, kas nesaslima, vienīgais, kas, cik nu bija manos spēkos, mazāk slimajiem piepalīdzot, gādāja par mūsu kuģa gaitu. Nolēmu griezties atpakaļ uz ziemeļiem. Tikpat posta piemeklēti ka mēs, citu kuģu jūrnieki mums tūlīt sekoja. Vēl divus gadsimtus, pirms Sicīliju iekaroja normāņi un tur uzvaroši valdīja Fridrihs fon Hoenštaufens, ta palika arābu varā. Vai zināt, kas tā bija par kaiti, kas pieveica vikingus un aizkavēja vēstures gaitu?

—    Vai tā bija jūrasslirniba? — Marija jautāja.

—    Lai vikingi saslimtu ar jūrasslimību! Protams, nē! — Simons atbildēja.

—    Mēris? — Marija minēja.

—    Nepavisam ne, — Simons attrauca.

—    Nu pasakiet, pasakiet tūlīt, doktor!

—   Saulesdūriens, — Simons paskaidroja.

Neiedomājieties, ka ziemeļu viri ir kādi mikstpēdiņi. Ir vajadzīga gandrīz vai tropiska saule Vidusjūrā, lai izsmeltu viņu drosmi un spēkus. Vēlāk viņi iemācīsies ieziesties ar vaļu taukiem, lai pretotos debesu ugunij, kas bija vienīgais ienaidnieks, kura priekšā viņi atkāpās. Jo viņi nebaidījās nedz no dieviem, nedz dēmoniem, nedz ciešanām, nedz nāves.

Mēs jau nedevāmies tikai uz dienvidiem, uz Iekšējo jūru ar tās saules bultām. Galvenokārt mēs vagojām okeānu platuma grādos, kur ledājus klāja sniegs un kur bija Tules sala, kur vasaras naktis bija tik gaišas, ka varēja strādāt un pat sameklēt utis kreklā. Mēs nebijām pirmie, kas kuģoja uz rietumiem, uz saulrieta pusi. Runaja, ka iru mūks — svētais Brendans septiņus gadus ar savu kurragu kuģojis pa Atlantijas okeānu un Lieldienas svinējis uz vaļa muguras, jo to noturējis par salu. Kad mēs devāmies turp, mums nebija kompasa. Mēs braucām gar Šetlandes salām, gar Orkneju salām, gar Hebridu un Farēru salām, gar Islandi un Grenlandi, raudzīdamies saulē un zvaigznēs. Ja saule bija paslēpusies aiz mākoņiem, mēs izmantojām Saules akmeni — kristālu, kas no dzeltena kļūst zils, ja to skar mākoņu vai miglas izkliedēta saules gaisma. Kad vēlējāmies izraudzīties jaunas zemes, kur gatavojāmies apmesties, palaidām vaļā kraukļus, sekojām to lidojumam vai ari metam viļņos augsto krēslu atzveltnes — tie bija goda krēsli, kuros mūsu mājās sēdināja sevišķi cienījamus cilvēkus. Tur, kur šīs koka atzveltnes tika izskalotas krastā, uzcēlām apmetnes.

Aiz Grenlandes pletās noslēpumainas zemes, par kurām stāstīja leģendas. Tās esot apmeklējis Bjarni Herjolfsons, meklēdams tēvu, kas pazudis Grenlandē kopā ar Ēriku Sarkano, pēc tam — Leifs Ēriksons, Torvalds, Torsteins — trīs Ērika Sarkanā dēli. Stāstīja, ka tajā zemē esot daudz lašu un mežvīna — tāpēc to sauc par Vinlandi — un, galvenais, koku, kas vikingiem tik nepieciešami kuģu būvei No tā var secināt, ka esam atklājuši Ameriku piecus gadsimtus pirms Kolumba, un tas nemaz nebija tik grūti. Mūsu klātbūtnes pēdas vēlāk tika .»tklatas Savienoto Valstu, Meksikas un Peru piekrastē, pat Paragvajā. Es — Ragnars Lodbroks, ko sauca par Ragnaru < iudro, nekad tik tālu neesmu ticis. Es kuģoju uz rietumiem līdz zemēm, ko nosaucām par Hellulandi un Marklandi un ko jus laikam saucat par Bafina Zemi un Labradoru. Esmu bijis krastā, kur zāle starp lieliem kokiem bija pārklāta ar rasu, kas, pie lūpām pielikta, garšoja neparasti maigi.

Zemes, kuras atklājām, piederēja tam vikingam, kas pirmais tām pieskārās ar roku. Tovasar mēs bijām trīs kuģos, katrā — apmēram divdesmit vīru — un tuvojāmies krastam, kas ar savu zaļumu pēc tik daudziem ledājiem un neauglīgiem klajumiem likās tīrais sapnis. Mēs patlaban braucām garam klintīm, kas pacēlās pār smilšu liedagu, kad starp lieliem kokiem ieraudzījām upes ieteku. Aiz līcīša, kurā upe ietecēja, no cietzemes atšķirta ar samērā šauru jūras joslu, pletās liela, pļavām un mežiem klāta sala. Ēriks Olafsons, kas komandēja mūsu kuģi, acumirkli deva pavēli strauji airēt uz šo paradīzes malu. Likās — laiva, ko jau tā dzina vējš, kurš pūta vilnas auduma burā, salēcās. Bet tajā pašā mirklī ieraudzījām, ka Sitriga Zidabārdas laiva, kas bija braukusi tuvāk krastam, arī traucas pilnā gaita uz salu, ko bijām iekārojuši. Starp abām laivām sākās nikna sacensība. Jo vairāk tuvojāmies salai, jo mazāks kļuva attālums starp tām, kaut gan sākumā tas bija diezgan ievērojams. Kad varējām saskatīt koku lapas un mežavīna stīgas, abas laivas atradās blakus. Ēriks Olafsons un Sitrigs Zīdabārda stāvēja kājās, abi bija nonākuši pēdējā uztraukuma pakāpē, viņi ar putām uz lūpām viens otru lādēja, cik jaudas. Abi bija ļauna niknuma varā.

Vikingi savās nocietinātajās nometnēs, kur bija aizliegts ieiet sievietēm, bērniem un veciem vīriem, pakļāvās dzelzs disciplīnai un nebija tikai drosmīgi jūrnieki. Tie bija bīstami karotāji. Liela sasprindzinājuma brīžos šos karotājus reizēm pārņēma niknuma lēkmes, un tad viņi zaudēja galvu. Niknums dubultoja viņu spēkus, viņi kauca kā suņi, koda ar ādu apvilkto apaļo koka vairogu malu un ar zobenu vai cirvi rokā metas virsū ienaidniekam. Tad nekas un neviens nespēja viņus apturēt. Ir redzēts, ka tāda trakuma reizēs vikingi uzbrūk dzīvniekiem vai kokiem, vai klintim, rij karstas ogles vai metas liesmās. Tādus karotājus, kas bija kļuvuši par nikniem zvēriem, sauca par berserkeriem. Darbībasvārds to go berserk — kļūt trakam — joprojām pastāv angļu valodā. Acīmredzot franču vārdam berzingue, allerā tout berzingue, ir tāda pati izcelsme. Ēriks Olafsons un Sitrigs Zīdabārda rādija visbriesmīgāko berserksgangr, kādu jelkad esmu pieredzējis. Pavisam netālu no salas, kas jurniekus bija pārvērtusi par berserkeriem, varēja manit, ka Sitriga Zidabārdas laiva krastā nonāks pirmā. No tās jau skanēja prieka rēcieni. Viņš pats stāvēja laivas priekšgalā, gatavs mesties uz salu, kas pēc visiem vikingu likumiem kļūs par viņa īpašumu. Tad es ieraudzīju, ka Ēriks Olafsons noliek kreiso roku uz borta malas, ar labo roku paceļ cirvi un ar vienu briesmīgi cirtienu nošķeļ savu plaukstu. Kaut kas mīksts nokrita uz kuģa klāja. Piepeša miera pārņemts, neliekoties ne zinis par asinīm, kas plūda aumaļām, viņš pacēla savu plaukstu un izmeta to krastā kā īpašuma zirni.

Tieši tajā dienā Ēriks Olafsons iemantoja vārdu, kas viņu padarīja slavenu niknuma un pārdrošības dēļ — viņu sāka saukt par Ēriku Asiņaino Cirvi.

♦

Slavinājums cilvēces vēsturei

Mīļie bērni, — Simons teica, — nekas nav skaistāks par cilvēces vēsturi. Iemesls tam ir vienkāršāks par vienkāršu: citas vēstures nemaz nav. Zivis ūdenī pieder pie cilvēku vēstures; akmeņi pieder pie cilvēku vēstures; ari vistālākās zvaigznes un galaktikas, kas drāžas projām vēja spārniem, pieder pie cilvēku vēstures. Matērija bez dzīvības tik tikko būtu matērija. Dzīvība bez apziņas tik tikko būtu dzīvība. Zvaigznes, zivis, akmeņi nebūtu nekas vai būtu gandrīz nekas, ja nebūtu cilvēku, kas tos redzētu un, galvenais, par tiem runātu. Kas dotu tiem jēgu. Lai liegtu tiem būt kaut kam līdzīgam neesībai. Zvaigznes, akmeņus, zivis jūrā un kokus mežā ar cilvēkiem vieno noslēpumainas saites. Tie ir posmi vai līkumi cilvēka ceļā. Tie tiek aizrauti tajā pašā piedzīvojumā. Viss, ko spējam nosaukt un aprakstīt, un pat neizteicamais, par ko neiedrošināmies runāt, pieder pie vēstures. Tas, par ko nav iespējams runāt, ir jānoklusē. Bet viss, ko mēs runājam un domājam, pat tas, par ko apgalvojam, ka neko nevaram par to pasacīt, ir cilvēku vēstures kodols.

Vismaz mums nekas nepastāv ārpus cilvēces vēstures: viss vienmēr ir tās iekšienē un nekas no tās nezūd. Nav neviena sapņa vai briesmoņa, nav pagātnes, nav nākotnes, nav noslēpuma, nav nekā virs mums, aiz mums vai zem mums, kas nebūtu tajā ietverts. Es nesaku, ka tā ir pati sevi pietiekama vai ka tā vienmēr ir pati savs izskaidrojums. Cilvēki — un esmu dārgi maksājis, lai to zinātu, — iespējams, nav nekas cits kā

Dieva sapnis. Bet tādā mērā, kādā mēs te esam vieni paši, kā nu spēdami un prazdami ķepurojoties šajā nepabeigtajā pasaulē, Dievs ir vienīgi cilvēku sapnis. Tā kults ir cilvēces vēsture. Viņa nāve ir cilvēces vēsture. Sākot ar uguns karu un zemkopības izgudrošanu, ar pilsētām un rakstību un beidzot ar vissīkāko jūsu rīcību un visikdienišķāko domu, — viss atklāj cilvēces vēsturi. Pie tās pieder pat viss, ko nesakāt un pat tas, ko nedomājat: jūs esat vēstures gūstā un nespējat no tā izkļūt.

Nav nozīmes pret to cīnīties vai bēgt: vēsture pret vēsturi arī ir vēsture. Jūs sevi saucat par Mozu, Jēzu, Budu, Muhamedu vai Platonu, jūs izskaidrojat vēsturi no augšienes — arī tā ir vēsture. Jūs saucaties par Darvinu vai Kārli Marksu, vai Zigmundu Freidu, jūs visu izskaidrojat no dziļumiem: tā ir vēsture. Jūs negribat nekā zināt, jūs aizverat acis un aizbāžat ausis, jūs patveraties mīlestībā, dumpī, klusēšanā, nāvē — tā ir vēsture. Vēstures neesība jau pati ir vēsture. Ir tukšuma vēsture, un ari tā ir vēsture. Un viss šis juceklis iegūst kaut ko līdzīgu jēgai.

—   Man neliekas neiespējami, — Marija teica, aiz piepūles raukdama uzacis, — ka pasaulei nav nekādas jēgas.

—    Jums taisnība, — Simons piekrita. — Iespējams, jēgas nav nekādas: life is but a tale told by an idiot, full of sound and fury, signifying nothing. Tomēr pārsteidzoši liekas tas, ka viss notiekošais, pat ciešanas, ļaunums, muļķība un absurditāte šķiet veidojam kopumu un klumburējam uz priekšu. Kad Makbets nāves brīdī iesaucas, ka pasaule ir bezjēdzīgs virpulis, viņš labāk par visiem apveltī pasauli ar zināmu jēgu. Varētu sacīt, ka kārtības trūkums ir zināma veida kārtība un ka jēgas trūkums galu galā iegūst jēgu. Viss nemitīgi notiek nezin kā, viss ik brīdi izklīst visos virzienos, neviens nesaprot, kas patlaban notiek, — un tad, atpakaļ palūkojoties, ierauga visharmoniskāko no visiem pieminekļiem, turklāt tas ir vienīgais piemineklis, jo tā ir cilvēces vēsture.

—   Vai tad tiešām cilvēces vēsture ir tik skaista? — Marija šaubījās.

—    Nekas nevar būt labāks par vēsturi, — Simons apgalvoja, —jo pēc savas jēgas tā ir ne ar ko nesalīdzināma un unikāla un jau iepriekš ietver sevī visu, kas varētu tai runāt pretī. Taisnība, vēsture nav izvēlīga. Tā taisa uguni un bultas no koka, kāds pagadās pa rokai. Vēsture — tik svinīga, tik grandioza, tik skaista, ka aizraujas elpa, — pirmām kārtām ir draņķību kaudze. Nav tādu ievainoto, kas to nebarotu. Nav neķītrības, ko tā neizmantotu savā labā. No tādām šausmām un noziegumiem izaug piramīdas, Akropole, Šartras katedrāle, Džordžones Negaiss, Haidna Radīšana, Prusta Zudušo laiku meklējot un tuvākmīlestība, un Dieva redzējums. Viss tiecas uz kaut ko — bet ko? —, kas atgādina dievišķo neķītrībā.

Vēsture ir piepūle, trauksme, augšupgaita — un vienmēr arī neveiksme. Vēsture ir līdzīga mīlestībai: par to var sacīt vienalga ko. Jūs varat to definēt simt dažādos veidos, un tie visi būtu pareizi un smieklīgi. Jūs varat apgalvot, ka vēsture ir cīņa, kas nekad nebeidzas, kauju virkne, cīniņš bez atelpas — un ari sacīt, ka tā ir mīlestība. Tā ir gara runa, kuras jēga pamazām atklājas tiem, kuri prot klausīties, — un tā ir tikai klusums. Tā ir pati veiksme, pilnīga īstenošana, ne ar ko nesalīdzināms triumfs, un tā vienmēr ir neveiksme. Vēsture ir universāla, tā ir universāla tik lielā mērā, ka tai piemērojams viss, ko vien saka. Baltais un melnais, reālais un iztēlotais, optimisms un pesimisms, Dievs vai Dieva neesība, sākums ar beigām vai bez beigām — tam nav nekādas nozīmes: viss vēsturei der kā uzliets. Tai vajadzīgs tikai viens: eksistēt. Tā eksistē. Dievs neeksistē, jo ir mūžīgs. Bet viņš ir. Vēsturei ir grūti būt. Tā vilcinās, stostās, irgājas, tā ir līdzīga mums: tai pietiek ar eksistenci. Un tai viss ir absolūti labs — līdz pat ciešanām un ļaunumam, līdz neesībai un nāvei.

Tā pati rada to, no kā barojas. Tā nebeidz radīt to, no kā sastāv. Tā sevi dzemdina nepagurdama. Tās dzinulis — jūs jau to labi zināt — tās dzinulis, ir laiks. Lai liktu rasties vēsturei, laiks bija jāpiepilda ar gadalaikiem un sulām, ar sēklu un instinktiem, aizrautību un konfliktiem. Tas, ko mēs dēvējam par dabu, ir uzņēmies darbu līdz brīdim, kad apziņa, kultūra un visa drebēšana, kas tik dārga svētdienas domātājiem un kalpojošajiem humānistiem, beidzot pārņēma to savās rokās. Tad spēles noteikumi prasīja iepludināt laikā kaislības un aprēķinus, kas vēsturi maina aizvien straujak un straujāk. Mīlestībai ir sava vieta šajā lielajā laika un vēstures apvienotajā cirkā. Tāpat ari zināšanām un zinātkārei, un godkārei, un neprātam, naidam, alkoholam, narkotikām un visa veida vēlmēm. Ja jau par vēsturi var sacīt visu ko, tikpat labi varētu teikt, ka vēsture ir tikai iekāre. Arī tas būtu ļoti pareizi. Tāpat kā viss cits. Galvenais ir vēsturi vilkt un stumt, dzīt to uz priekšu. Likt tai elpot mazliet dziļāk, nekā tā to darītu pati no sevis.

Mazliet dziļāk, nekā tā to darītu pati no sevis… Tas ir tas, ko ar ģenialitāti apveltītais Viktors Igo un daudzi muļķi un vēl arī radikālsociālisti sauc par progresu. Vēsture virzās uz priekšu, jo laiks plūst. Un būtu tiešām ļoti slikti, ja visi cits citam sekojošie cilvēki pamazām neuzkrātu mazlietiņ zināšanu, ja ari nespēj uzkrāt viedumu. Jūs dzīvojat labāk, nekā dzīvoja pirms simt gadiem. Jūs par Visumu zināt vairāk. Jūs mirstat mazliet vēlāk. Jums mazāk sāpēs zobi. Ja vajadzēs amputēt kāju, jūs iemidzinās. Ir apdrošināšanas sistēmas un pensiju fondi. Lidmašīnas pārvietojas ātrāk nekā kurjeri zirga mugurā. Tiks raidīti pavadoņi uz citiem Mēnešiem un, iespējams, citām Zemēm. Ja tas ir progress, tad progress tiešām pastāv. Un tas ir kaut kas tads, kas pelna cieņu. Taču nav iespējams aizmirst, ka apvārsnis atkāpjas aizvien tālāk, jo tālāk ejat.

Tieši šo attālumu nekad neviens progress nespēs pārvarēt. Būtībā pastāv kaut kas līdzīgs kļūdai, kaut kas nenotiek, kā vajag, un pasaule ar vislielāko piepūli cenšas iegūt to, kā pietrūkst. Vēsture iet uz priekšu, viss kļūst labāks. Dievinātais progress soļo svilpodams, rokas kabatās sabāzis, — un joprojām kaut kā vēl pietrūkst. Vēsture — līdz malām pilna, tomēr pirmām kārtām ir kā caurums. Kad jau pieminēta mīlestība un cīņa, un vēl viss pārējais, var sacīt arī, ka cilvēces vēstures atslēga no pašiem sākumiem ir neapmierinātība. Tā ir liela laime: neapmierinātība ļauj iet tālāk, tā piespiež soļot. Es soļoju vēstures pēdās cauri telpai un laikam.

Jūs jau nojaušat, kas esmu: protams, visi cilvēki kopā un arī viņu vēsture. "Ej! Ej taču!" — vārdi, ko uzsaucu viņam un ko viņš raidīja man atpakaļ līdz pasaules galam, — kā gan lai neredz, ka tic pirmām kārtām ir sacīti vēsturei? Ilgu laiku daudzu acīs es biju pirmām kārtām žīds un pirmām kārtām — grēcīgs. Es galvenokārt esmu vēsture. Un tā nav nejaušība, ka vēsture, lai tēlotu pati savu lomu, ir izraudzījusies kādu no izredzēto un nolādēto cilts. Un arī tā nav nejaušība, ka vēsture iemiesojusies grēcīgā cilvēkā. Jo cilvēku vēsture, kas ir kā parāde, kā gājiens, kā ilgs triumfa maršs ar trompetēm un uzvaras karogiem, ar sievietēm, kas uzgavilē no balkoniem un pūļa urravām, reizē ir ari tas, kā pietrūkst, kā nav, tās ir mūžīgas gaidas un kaut kas līdzīgs neskaidrām atmiņām par kaut ko vārdā nenosaucamu, kas nebeidzas un ko gan godina, gan apraud.

♦

Stāsts par Budas ēnu

Jagarahāras karaļvalsti no visām pusēm ieskauj nepārejami kalni. Tur — netālu no mūsdienu Afganistānas pilsētas Dželālābadas, Gadsimta Pilnīgais, ko mūsu apgabalos biežāk dēvē par Budu, kādā alā atstājis savu ēnu.

Likuma skolotājs vēlējās nonākt šajā alā, lai godinātu Būdas ēnu. Valdnieka ierēdņi viņu brīdināja, ka ceļi uz turieni ir ne tikai gari, bet arī tuksnesīgi un bīstami, un, ja viņš uz tiem kādu nejauši sastaptu, tas noteiktu būtu laupītājs. Vel viņi sacīja, ka jau trīs vai četrus gadus nav redzēts neviens svētceļnieks, kas devies uz alu, tādēļ svētceļotāju skaits sarucis pavisam mazs.

—   Pat simttūkstoš kalpu laikā būtu grūti atklāt vienu vienīgu īstu Būdas ēnu, — Juaņs Cans viņiem atbildēja. — Kā gan lai es, šurp atnācis, neietu to pielūgt?

Un viņš viens pats devās uz alu. Viņš gāja ilgi.

Pa ceļam viņš sastapa zēnu un pēc tam — sirmgalvi, kas viņam rādija ceļu. Viņš satika arī laupītājus, kuriem aizkustināja sirdi, noņemot cepuri un ļaujot apskatīt budistu mūka tērpu.

—   Skolotāj, kurp gribat iet? — laupītāju vadonis jautāja.

—   Es vēlos apskatīt un pielūgt Šākjamuni ēnu, — Likuma skolotājs atbildēja.

—   Skolotāj, — bandīts turpināja, — vai neesat dzirdējis, ka ap alu siro laupītāji?

—      Laupītāji ir cilvēki, — Likuma skolotājs atbildēja. — Ja es eju pielūgt Budu, es ietu bez bailēm ari tad, ja ceļi būtu pilni plēsīgu zvēru un indīgu čūsku. Jo vairāk man ir pamats nebaidīties no jums, kuri esat cilvēki un kuru sirdis apveltītas ar līdzcietību.

Šos vārdus izdzirduši, laupītāji jutās aizkustināti, viņu dvēseles atvērās ticībai, un viņi ļāva Likuma skolotājam iet.

Kad Juaņs Cans bija sasniedzis mērķi, viņš ielūkojās alā, un tā viņam šķita tumša un tukša, viņš nespēja tajā saskatīt neko.

— Skolotāj, — sacīja sirmgalvis, kas bija gājis viņam līdzi, — ejiet iekšā taisni uz priekšu. Kad tumsā pieskarsieties alas sienai, speriet piecdesmit soļu atpakaļ un paverieties uz austrumiem: tur mājo ēna.

Likuma skolotājs iegāja alā un virzījās uz priekšu tumsā. Drīz viņš uzdūrās sienai. Tūlīt, paklausīdams sirmgalvja padomam, viņš atkāpās piecdesmit soļu, pagriezās uz austrumiem un, dziļas ticības mudināts, simtreiz sveicināja. Taču viņš neredzēja itin nekā. Viņš pārmeta sev maldus, kļūdas un skaļi raudāja un vaimanāja, ļāvās sāpēm un no vistīrākās sirds, krītot uz vaiga pēc katra panta, ticīgi skaitīja Būdas Šrilmala devi Simhanādas sūtru un gātas. Simtreiz kritis uz vaiga, viņš ieraudzīja uz alas austrumu sienas iegaismojamies laukumu poda lielumā, bet tas ātri apdzisa.

Prieka un ciešanu pārņemts, viņš atsāka lūgsnas un klanīšanos un no jauna ieraudzīja gaismu, kas šoreiz bija baseina lielumā un iemirdzējās un apdzisa zibens ātrumā. Tad jūsmas un mīlestības trauksmē viņš zvērēja, ka neatstās alu, pirms nebūs ieraudzījis Gadsimta Pilnīgā ēnu.

Viņš turpināja lūgsnas un sveicinājumus, un, kad viņš to bija darījis vēl divsimt reižu, visa ala piepeši pieplūda ar gaismu un Būdas ēna žilbinošā baltumā parādījās uz alas sienas kā brinumaina zelta kalna tēls. Mirdzošs starojums apgaismoja dievišķās sejas aprises. Pilnīgas ekstāzes pārņemts, Juaņs Cans ilgi vēroja sava apbrīna ne ar ko nesalīdzināmo un dievišķo mērķi. Būdas augums un viņa mūka drānas bija sarkanīgi zeltainas. No ceļgaliem līdz pakausim viņa ķermeņa skaistums mirdzēja pilnā gaismā. Apaļā, lotosam līdzīgā troņa pakāje tinās krēslā. Budam pa labi, pa kreisi un aiz muguras varēja nojaust visu bodhisatvu, pilnīgās apziņas debesīs mājojošo svēto, ēnas — šie svētie gaidīja savu iemiesošanos uz Zemes būdas veidā — un veselu virkni godājamu šramanu, kuri veidoja viņa pavadonību.

Šo brīnumu pieredzējis, Likuma skolotājs no tālienes pavēlēja saviem pavadoņiem — zēnam un sirmgalvim, kā arī četriem laupītājiem, kas aiz ziņkāres vai, ticības aizkustināti, bija viņiem piebiedrojušies, atnest uguni un ienākt alā, lai kvēpinātu smaržas. Līdzko uguns tika ienesta, Būdas ēna no tās novērsās un spēji pazuda.

Juaņs Cans uzreiz lika uguni nodzēst. Viņš pavēlēja, lai sirmgalvis vēlreiz parāda vietu, un tajā pašā brīdi Būdas ēna no jauna pavērās viņa skatienam. No sešiem cilvēkiem to redzēja pieci. Taču bija viens, kas nepamanīja neko.

Skaidri skatījis dievišķo parādību, Juaņs Cans no jauna aiz cieņas krita ar vaigu pie zemes un pārklāja alas grīdu ar puķēm un smaržām. Pēc tam debešķīgā gaisma nodzisa. Tā bija redzama tikai dažus mirkļus.

Tad Likuma skolotājs atvadījās un izgāja no alas, kur

Gadsimta Pilnīgais bija atstājis savu ēnu.

♦

Imperatora kurjers

Maskava dega. Pavēli aizdedzināt franču ieņemto pilsētu, caram Aleksandram nezinot, bija devis Rostopčins. Ģenerālis grāfs Rostopčins bija Maskavas gubernators. Viņš bija arī tēvs mazai, gadus divpadsmit vecai meitenei, kuru sauca par Sofiju. Tā bija nākamā grāfiene Segīra, kas sarakstījusi Mazas rātnās meitenes, Ēzeļa atmiņas, Sofijas nelaimes un Ģenerāli Durakinu. Kādā jaukā septembra rītā tieši nedēļu pēc Borodinas kaujas viņa kopā ar vecmāmiņu pastaigājās pa jau patukšajām galvaspilsētas ielām — lielākā daļa iedzīvotāju bija to pametuši —, kad ielās parādījās franči. Imperatora kurjers īzaks Lakedems meiteni paņēma un uzcēla savā zirgā par lielam šausmām guvernantei, kas skaļi sauca palīgā. Jātnieks, kas smiedams viņu pacēlis augstā zirgā, uz visiem laikiem palika bērna atmiņā. Tas dažu labu reizi iznirs grāmatās, kuras vēlāk tiks sacerētas. Bet tobrīd Maskava dega. Rudens bija klāt.

īzaks Lakedems jau vairākus menešus piederēja pie Lielās Armijas kurjeru dienesta. Labu daļu vasaras kurjeru stafetes ar imperatoram adresētiem sūtījumiem auļoja šurpu un turpu starp Parīzi un vietu, ko tolaik mēdza dēvēt par imperatora pili, kaut arī bieži vien tā bija nožēlojama zemnieku būdiņa, kur ģenerāļu ielenkumā imperators deva pavēles un dažas stundas gulēja. Ļoti drīz Lielā Armija uzdūrās neparedzētiem šķēršļiem: milzīgā krievu masa, bez kaujām atkāpjoties, neatstāja aiz sevis nevienu kleperi, nevienus ratus. Franči bija kā pazuduši Krievijas tuksnesī. Ja viņiem izņēmuma kārtā izdevās notvert kādu pavadoni no vietējiem, viņi bija spiesti to sēdināt zirgā sev aiz muguras un pēc dažām dienām pamanīja, ka nolaupītais, aizvests pārāk tālu no dzimtās sādžas, apvidu nemaz nepazīst. Jo tālāk uz austrumiem virzījās armija, jo lielāka atšķirība bija jūtama starp nožēlojamo vietējo sakaru juceklibu un nevainojamiem sakariem ar Parīzes kantoriem. Impērijas kurjeru dienests, pie kura piederēja īzaks Lakedems, bija sasniedzis tādu pilnību, ka radīja apbrīnu. Laikā no Krievijas kampaņas sākuma līdz vēlam rudenim Lakedema stafetei pagāja tikai četrpadsmit vai piecpadsmit dienas, lai nonāktu Tilērijās vai atgrieztos no tām. Pie tādām ērtībām pieradis, imperators dusmojās par katru niecīgāko kļūmi. Ja viņš izrādīja slikto omu, iemesls visbiežāk bija tas, ka portfelis, kurā bija jaunumi no Romas karaļa un tikko izstrādātie Franču komēdijas teātra statūti, aizkavējies par dažām stundām. Kad Maskava bija liesmās, Liela Armija jau atkāpās un ziema tuvojās, viss ar katru dienu kļuva grūtāk izdarāms. Oktobrī stāvoklis sarežģījās galīgi.

No oktobra sākuma franču kurjeri bieži piedzīvoja uzbrukumus. Tāpēc tiem bija vajadzīgi bruņoti pavadoņi. 12. un 13. oktobri, par spīti eskortam, divi ziņneši tika sagūstīti. Atkāpšanās tikko bija sākusies, kad imperatoram ziņoja: kazaki pārtver kurjerus abos virzienos. 29. oktobrī Gžatskā, dienas desmit pēc aiziešanas no Maskavas, kas par divām trešdaļām bija nodegusi, imperators saņēma no Parīzes vairāk nekā mēnesi vecas ziņas. 3. decembrī Molodečnā, kad Berezina jau bija pārieta, Napoleons atrada piecpadsmit sūtījumus — pēc adjutanta Kolenkūra liecības to bija četrpadsmit, pēc sekretāra Fēna apgalvojuma — divdesmit; tie bija krājušies kopš 12. novembra. Imperators metās virsū sūtījumiem, un, kā apgalvo liecinieki, būtu tos uzšķērdis, ja viņam rokā būtu nazis. Iespēja saņemt jaunumus no Francijas — tur tikko bija atklāta Malē sazvērestība — Napleonam bija sevišķi svarīga. Bet bija kaut kas vēl svarīgāks: aizsūtīt frančiem, kas vairs neko nezināja par Lielo Armiju un sāka bažīties un klausīties tikko radušās baumas, informāciju par imperatoru, uz kuru balstījās viss. Napoleons pavēlēja ģenerālintendantam Dari katrā ziņā aizsūtīt kurjeru uz Parizi, lai pavēstītu par viņa atgriešanos.

Dari nekavējoties pasauca kādu savu provinces brālēnu, kuru protežēja jau vairākus gadus un kurš viņam sekoja uz Krieviju, kur vispārējā nomāktībā pārtika no kafijas.

—   Anri, — Darī sacīja, — imperators vēlas, lai tūlīt tiek sūtīta stafete uz Parīzi.

—   Uz Parīzi! Pie joda!… Jau tas būtu brīnums, ja imperators pats ar savu smago un spēcīgo eskortu tur nonāktu bez aizķeršanās un ja mums visiem kopā būtu pa spēkam viņam sekot. Pat vairāku jātnieku apsardzībā vienam pašam kurjeram nav nekādu izredžu uz sekmīgu iznākumu.

—    Tomēr tas jādara. Imperators pieprasa. Un labāk būtu, ja kurjers dotos projām viens, lai ātrāk tiktu uz priekšu.

Anri Beils — jo tas bija viņš —, nolika tasi un mirkli apdomājās.

—    Es pazīstu vienu vienīgu kurjeru, kas spētu izvairīties no kazakiem un partizāniem, nodzīt sešus zirgus, ja vajadzīgs, šķērsot kājām Poliju un Vāciju un dzīvs sasniegt Parizi: tas ir Izaks Lakedems.

—   Neiespējami, — Dari atbildēja. — Viņš atstāja Maskavu 15. oktobri un ir jau atgriezies — viņš atveda pēdējo pastu, ko imperators atrada Molodečnā. Tajā ir Kambeserē vēstule: "Romas karalis šorit pieņēma tos, kas ieradās viņam apliecināt cieņu. Es biju to skaitā; redzēju, ka viņa majestāte, kas sāka brokastot, ir labā garastāvoklī un runīgs…" — un arī vēstule no ķeizarienes. Imperators Kolenkūram nolasīja priekša abas un pēc tam ieknieba viņam ausī, teikdams: "Vai man tur nav viena krietna sieva?" To visu man pastāstīja pats Kolenkūrs: viņš aiz laimes un lepnuma vai kusa, iedomādamies, ka gluži kā uzticības persona ir noklausījies stāstos par ģimenes lietām, hercogieņu tenkas un Romas karaļa vēdera urkšķēšanu… Tu taču negribēsi sūtīt uz Parizi cilvēku, kas no Parīzes ieradies tikai pirms dažām dienām? Vai zini, ka snieg?

Man jau ir bijuši kurjeri ar apsaldētām rokām un kājām. Atrodi kādu citu.

—    Es nevienu citu nevaru iedomāties. Lakedems ir nenogurdināms. Viņš ir kā radīts skriešanai. Turklāt man šķiet, ka viņam tas darbiņš patīk.

—   Tādā gadījumā… — Darī teica.

Darī uzticēja Izakam Lakedemam Napoleona vēstuli Marijai Luīzei: "Noskūpsti no manis dēlu, viss, ko Tu man par viņu raksti, rada vēlēšanos viņu redzēt, taču visvairāk man gribētos noskūpstīt Tevi, mīļā draudzene…" — otru vēstuli Kambaserē: "Saņēmu Jusu 10. novembra vēstuli. Lieciet strādāt Šaijo. Šonakt dodos uz Poliju. Mani kareivji ir braši. Esmu veselāks nekā jebkad. Dariet to zināmu Parīzē un lieciet nošaut tos, kas šaubās," — un veselu virkni lēmumu, ko imperators lakonisku piezīmju veidā rakstīja uz ziņojumu malām. Tas bija tīrais sīkums salīdzinājumā ar milzīgo daudzumu papīru, ko vajadzēja upurēt. Laba daļa ratu, kariešu un kamanu nevarēja šķērsot Berezinu. 23. novembrī Toločinā, lai samazinātu kravu un atvieglotu zirgiem nastas, imperators lika sadedzināt apmēram trīsdesmit sūtīšanai uz Parīzi sagatavotu portfeļu. Armijas dārgumus varēja izglābt, starp tiem — ar rubīniem un safīriem izrotāto krustu no Uspenskas katedrāles un vēl citas trofejas, par kuru iegūšanu neuzmanīgi bija ziņojis Parīzes Moniteur. Kaut arī Darī bija vilcinājies, pirms izlēmis sūtīt ceļā īzaku Lakedemu, viņš deva kurjeram līdzi pamatīgu kravu. Beils uzstāja, lai Izakam liek vest tikai visnepieciešamāko — pusotra portfeļa tiesu dokumentu un vēl krustu un dažus dārgus niekus, ko nekavējoties parādīt parīziešiem. Pēdējā brīdī Darī visam pievienoja vēstuli savai sievai un novēlēja laimīgu ceļu kurjeram, kuru sirds dziļumos jau uzskatīja par nolemtu neveiksmei. Lakedems pazuda sniegā, kas bagātīgi sniga visā Austrumeiropā.

♦

Likuma skolotāja vēstule kĪnas imperatoram

Dziļa godbijībā domāju, ka Jusu Dievišķā Majestāte, kas saņēmusi saskanīgās daļās laimīgo debesu un zemes harmoniju un Saules un Mēness labdarīgo ietekmi, mierīgu prātu neierobežoti valda, mīlot savus padotos kā dēlus. Tā ir pasaules centrā un, pakļauti ļusu varai, kam nav robežu, visi tās iemītnieki līdz pat Lulana Jezi un uiguru zemēm un simt barbaru ciltīm bauda Jūsu dziļās cilvēcības augļus un ir apveltīti ar Jūsu bagātīgo labdarību. Tas vel nav viss. Uz Jūsu imperatora troni tiecas godinājumu un apbrīna straumes, jo Jūs esat labvēlīgs gudrajiem un rakstu pratējiem; Jūs mīlat tikumu un Jūsu laipnības starojums gaiši apmirdz tos, kas tikumu ievero.

Visiem zināms, cik savulaik centīgi bija gudrie un mācītie. Ja jau vecajie ir gājuši tālus ceļus meklēt zinības, kā gan lai tie mūsdienās baidītos no gara ceļojuma un neietu dedzīgi meklēt budu noslēpumainās pēdas, jo būdas ir sevi veltījuši pasaules laimei un Trīs Svēto Rakstu grozu brīnumainajai tulkošanai, kas palīdz lauzt laikmeta saites? Es, šramana Juaņs Cans, jau sen zināju, ka savulaik Buda, kas dzimis Rietumos, novēlējis savas mācības izplatīšanu Austrumos — Ķīnā. Taču dārgie principu teksti mūs sasnieguši nepilnīgi un izkropļoti, tādēļ mani ilgi urdīja doma, ka vajadzētu doties tos meklēt tālumā, nebēdājot par savu dzīvību. Tādēļ Dženguaņa laikmetā (629. gadā), pārvarot neskaitāmas briesmas un šķēršļus, es slepeni devos uz Indu, ko turienieši sauc par Jambudvīpu.

Es pazemīgi krītu uz vaiga Jūsu Dievišķās Majestātes priekšā un izlūdzos piedošanu, ka esmu bez īpašas pavēles uzņēmies ceļojumu uz tālajām Rietumu zemēm. Es iedrošinos cerēt, ka Jūsu Dievišķā Majestāte savā laipnībā piedos grēkus nožēlojošajam vergam, kas zinību un tikuma labad ir devies daudzās briesmās. Esmu šķērsojis plašus jo plašus līdzenumus, akmeņu un plūstošu smilšu tuksnešus, pārgājis milzīgus, sniegotus kalnus, ticis cauri Dzelzs vārtu stāvajām klintīm un pāri siltās jūras mežonīgajām straumēm. Izgājis no dievišķās Čanaņaspilsētas, es savu ceļojumu beidzu Ziloņa zemē un Lauvas salā Jambudvipas dienvidos, kur dzīvo melni, augumā mazi, mežonīgi un nesavaldīgi cilvēki. Garajā svētceļojumā, kura laikā ne reizi neesmu atpūties, esmu veicis piecdesmit tūkstošus li.

Varbūt Jūsu Dievišķā Majestāte, ko vienmēr mudina neremdināma zinātkāre visās zinātnes nozarēs, vēlētos zināt, kādus vārdus mērvienībām devuši Indu iedzīvotāji ķīniešu li vietā. Tie ļoti atšķiras no tiem, par kuriem Ķīnā esam pateicību parādā Jūsu slavenajiem senčiem un kurus zina visi: li, džans, kas simt astoņdesmit reizes ietilpst li, či un cuņ, ko Jūsu Dievišķās Majestātes pakļautie barbari, kuri Jums maksā nodevas, visā pasaulē dēvē par pēdu un par collu. Tur, Indu zemē, jojana ir armijas vienas dienas gājums. Saskaņā ar senām tradīcijām, viena jojana atbilst četrdesmit li; saskaņā ar vairāku Jambudvīpas karaļvalstu paražām, tā drīzāk atbilst trīsdesmit li; bet jojana, kas pieminēta svētajās grāmatās, satur tikai sešpadsmit li.

Lai sasniegtu mazo daudzumu pēdējo robežu, jojana tiek sadalīta astoņās krosās. Viena krosa ir attālums, kādā Jūsu Dievišķā Majestāte spēj sadzirdēt vērša māvienu. Krosa dalās piecsimt arkos. Viens arks ir četras olektis. Olektī ir divdesmit četras pirkstu starpas. Viena pirkstu starpa ir septiņi vēlie graudi. No turienes nonāk pie uts, pēc tam — pie gnidas, tad — pie govs spalvas, pie aitas vilnas, pie zaķa spalvas. Pēc zaķa spalvas septiņkārtīgas dalīšanas nonāk pie smalka puteklīša, kas ir mazāks par vismazāko caurumiņu. Sīkais puteklītis, kas ir mazāks par vismazāko caurumiņu, ja to septiņkārt dala, kļūst par pārlieku sīku puteklīti. Ja Jūsu Dievišķā Majestāte to liktu dalīt vēl tālāk, nonāktu pie tukšuma. Tieši tādēļ šo puteklīti sauc nevis vienkārši par sīku, bet par pārmērīgi sīku.

Visu Indu veidojošo karaļvalstu kopējais apkārtmērs ir apmēram deviņdesmit tūkstoši li. No trijām pusēm Indu zemi ieskauj liela jūra, tāpēc šo zemi daudzkārt uzskata pārsālu. Taču ziemeļos tā atbalstās pret drausmīgiem kalniem, kurus klāj ledāji un mūžīgi sniegi, kas nekad neizkūst. Šī zeme ir plata ziemeļos un šaura — dienvidos. Tās kontūras atgādina pusmēnesi. Šī iemesla dēļ mēs Jambudvīpai dodam ķiniešu vārdu Indu — Mēness. Tā ir sadalīta septiņdesmit karaļvalstīs. Tur nemitīgi valda briesmīgs karstums. Zemi veldzē neskaitāmi avoti. Ziemeļos kalni un ielejas ir piesātināti ar sāli un veido nepārtrauktas grēdas. Austrumos ielejas un līdzenumi ir bagātīgi apūdeņoti un apstrādājamās zemes — leknas un auglīgas. Dienvidos augi un koki zeļ neparasti spēcīgi. Rietumos zemes ir akmeņainas un neauglīgas. Tāds ir vispārīgs pārskats, ko var dot par Indu zemi. Tās iedzīvotāji valkā tērpus, kas nav nedz piegriezti, nedz šūdināti. Reizēm viņi rotā galvas ar ziedu vijām un galvassegām, kas bagātīgi izgreznotas ar dārgakmeņiem; dažkārt viņu vienīgā greznumlieta ir aproces. Lielākoties viņi staigā basām kājām, sasien matus mezglā, izdur caurumus ausu ļipiņās, krāso zobus sarkanus vai melnus, viņiem ir lielas acis un, galvenais, —garš deguns. Tādi viņi ir pēc izskata. Mūkus un mācītos vīrus, kas spēj izskaidrot svētos rakstus, tur augstā cieņā. Ja viņi prot runāt par abstraktiem jautājumiem un ar elegantu daiļrunību attīstīt smalkus principus, viņus ceļ ziloņiem mugurā un, milzīgu pūļu pavadīti, viņi iet pa triumfa vārtiem.

Par spīti paražu un klimata atšķirībām un neskaitāmajām briesmām, ar kurām sastapos, es, Debesu spēcināts, jo tās nevēlējās manu nāvi un lika iet uz priekšu, es gāju un gāju, un gāju, un visur es nonācu bez kavēkļiem. Mani apbēra ar godinājumiem, un mana pasargātā miesa necieta nekādas mocības, un manas dvēseles alkas tika piepildītas iespējamā mērā.

Uzzinot, ka esmu ieradies no tālajiem apvidiem, kur valda Jūsu Dievišķā Majestāte, karaļi un prinči pavēlēja, lai es tiktu pavadīts ar laipnību un uzņemts ar vislielāko viesmīlību. Bieži man ļāva uzrunāt ļaudis un izklāstīt Likumu. Vairāki valdnieki, kad bija svinīgi man piešķīruši brāļa titulu, iedeva vēstules pāri par divdesmit rietumzemju valstu valdniekiem un pavēlēja mani pavadīt no zemes uz zemi ar eskortu, līdzi dodot pārtiku. Juzdami līdzcietību, domājot par to, cik neaizsargāts ir vientuļš ceļotājs, kas šķērso rietumu apvidus, un par lielo saltumu, kāds jāpārcieš sniega ceļos, viņi bieži sūtīja man līdzi novičus, lika darināt man mūka drānas, filca paklājus, vatētas cepures, kažokādas un zābakus. Daži valdnieki tam visam pievienoja zīda un tafta gabalus un zināmu daudzumu zelta un sudraba monētu, kuru nekad nepietrūka divdesmit gados, kas man pagāja ceļā turp un atpakaļ. Pārsteigts un apmulsis par tik daudzām labdarībām, par kurām īstenībā esmu pateicību parādā Jūsu Dievišķajai Majestātei, es vairs nebaidījos šķērsot balto un melno kalnu bīstamos ledājus. Man bija tā laime cieņā sveicināt Debesu kāpnes, Vanaga smaili un Gudrības koku. Es redzēju dievišķus pieminekļus. No skolotāju mutes es uzklausīju Pilnīgā likuma mācību. Es vēstīju svešām tautām par sava Augstā Valdnieka tikumiem, un tā viņam par godu skanēja slavinājumi un cieņas apliecinājumi. Esmu gājis septiņpadsmit gadu un atgriezies impērijā, kur valda Jūsu Majestāte.

Lielais zilonis, ko man dāvināja, lai tas nestu svētās grāmatas, noslīka atpakaļceļā lielajā upē, ko sauc par Hin du jeb Sindu, jeb Indu. Nebija ratu, ar ko vest daudzos iegūtos rakstus, tādēļ ceļojums aizkavējās. Cik vien ātri būs iespējams, es steigšos pie Jūsu Dievišķās Majestātes, lai kristu uz vaiga Viņas priekšā. Nespēdams vairs ilgāk apvaldīt savu apbrīnu un godbijību, es iedrošinājos sūtīt pie Viņa Majestātes vēstnesi no Turfanas: viņš devās ceļā kopā ar tirgotājiem, lai noliktu šo vēstuli Jūsu troņa pakājē, lai iepriekš paziņotu par manu ierašanos un izlūgtos Jūsu Dievišķajai Majestātei piedošanu.

Atgriezies no Austrumiem, es pārtulkošu svētās grāmatas, sēšu tālu visapkārt nezināmas patiesības, iznīdēšu kļūdu biezo mežu, sagraušu samākslotību un viltus doktrīnas, aizpildīšu Ziloņa doktrīnas baltos laukumus, pareizi nostādīšu noslēpumaino vārtu kompasu. Ar šiem vārgajiem pūliņiem es varbūt beidzot atmaksāšu par Jūsu bezgalīgajām labdarībām un iegūšu Jusu iecietību.

Beidzu šo vēstuli ar godbijīgas pateicības apliecinājumiem. Es nezinu, kā lai to izsaku Jūsu Dievišķajai Majestātei: Dzeltenās upes bagātīgie ūdeņi ir tīrais nieks salīdzinājumā ar Jūsu laipnību; Konlina kalni liekas viegli un mazi salīdzinājumā ar mana parāda smagumu Jūsu priekšā. Drīz došos ceļā, lai mestos pie kājām Jūsu Dievišķajai Majestātei, un jau doma par to, ka varēšu krist uz vaiga Jūsu troņa priekšā, mani pilda ar svētlaimi."

♦

Cīniņš sniegā

Izaks Lakedems, imperatora kurjers, dienām un naktīm auļoja sniegā. Viņam patika ceļot vienam, izlikties, ka riskē, un saskatīt kādu mērķi ceļa galā. Viņam labāk nekā jebkuram piederējās Krievijas un Polijas līdzenumi ar mežiem un upēm, kam jātiek pāri, ar uzglūnošiem ienaidniekiem visās malās un kaut ko noderīgu, ko vēl paveikt šajā nekam nederīgajā pasaulē. Viņš aizmirsa. Viņš dziedāja vecas dziesmas, kas iznira atmiņā no visām pasaules malām un senseniem laikiem. Viņš jau sen nebija juties tik priecīgs.

Laiku pa laikam tālumā mežu un bērzu biržu malā, kuri neskaidri un draudīgi robojās pie līdzenumu apvāršņa, viņš pamanīja cilvēku grupas. Vai tie bija franči? Krievi? Partizāni? Marodieri? Katram gadījumam viņš no tiem vairījās. Izakam vajadzēja iespējami drīz nonākt Parīzē un nodot uzticētās imperatora vēstules, lai paziņotu par valdnieka ierašanos kādai mūžīga ienaidnieka meitai un veciem karaļa slepkavām, kas par godu astoņpadsmit mēnešus vecam puišelim nodevās sulainiskai pazemībai un vecuma plānprāta pilnai kalpošani.

—   Jums, Lakedem, imperators ir uzticējis misiju, — Beils teica. — Ja kaut kada iemesla dēļ jūs to nespēsiet izpildīt pats…

—   Ja mani nogalinās? — Lakedems pavaicāja.

—   Nu… Jā, ja jūs nogalinās, ja smagi ievainos vai sagūstīs…

—   Mani nenogalinās, — Lakedems atbildēja. — Pasaulē nav neviena, kas varētu liegt man iet.

— Vārdu sakot, — Beils, nepacietīgi turpināja, — ja ceļā kaut kas notiks, nododiet portfeli kādam uzticamam cilvēkam, ko pats iespējami labi izraudzīsieties un kas sasniegs Parīzi jūsu vietā. Taču nezaudējiet modrību.

Kurjers Lakedems bija cieši apņēmies pastu nenodot nevienam un pats to aiznest līdz Tilērijām. Ik pa brīdim jātnieks ar stingiem pirkstiem aptaustīja pie segliem piestiprināto somu: imperatora lēmumi un impērijas liktenis bija viņa rokās.

Kādu rītu ļoti agrā stundā — saule vēl tik tikko bija uzlēkusi, apgaismodama nupat uzkritušo sniegu un jau biezo iepriekšējā sniega segu, jo sniga bez mitas, — Lakedems nonāca pie upes, kas varbūt nemaz nebija sevišķi plata un ko viņš vairākkārt bija šķērsojis gan vienā, gan otrā virzienā. No pavasara līdz rudenim upe, kuras vārdu Lakedems nezināja un kuru bija nosaucis par Austrumu Luāru, laiski plūda pa līdzenumu, kas pletās visapkārt, cik vien tālu skatiens sniedzās. Divas pēdējās reizes upe jau bija aizsalusi, un patlaban to sedza bieza svaiga sniega sega. Lakedems atcerējās tiltu, pa kuru bija jājis pirms paris mēnešiem. Ja jau bija ledus, tilts nebija vajadzīgs, bet sniegpārslu virpulī mazliet uz augšteces pusi, kur viņš gatavojās jāt upei pāri, kurjers piepeši ieraudzīja iznirstam četrus kazakus. Tie laikam bija pārlaiduši nakti zem tilta un šķita izaugam no zemes un no lediem. Lakedems acumirklī izvilka pistoli. Viņš paspēja aiz sniega aizkara saskatīt vistuvāko kazaku: kalmika seja ar šķībām acīm un platiem vaigu kauliem zem kažokādas cepures. Galvenais, viņš pamanīja šķēpu, kas jau bija pavērsts viņa virzienā. Viņš izšāva. Kazaks nokrita. Iespindzējās lode, ko bija izšāvis otrs kazaks no šautenes, kuru karotājs vēl turēja pie pleca ar saltumā vai bailēs mazliet drebošu roku. Lakedems izvilka no seglu somas otru pistoli un notēmēja uz viru, kas atvēra platu muti un izbaiļu pilnas acis. Izšaujot viņš drīzāk nojauta nekā redzēja trešo kazaku, kas patlaban metās viņam virsū ar paceltu zobenu rokā. Pistoles stobrs pavērsās par dažiem grādiem, un kazaks ar zobenu bija pagalam vienā mirkli: lode bija trāpijusi tieši virs deguna starp acīm.

Lakedems izvilka zobenu un pagrieza zirgu pret ceturto kazaku. Viņi apmainījās ar dažiem cirtieniem, viegli viens otru ievainodami, viņus kavēja zemē guļošie līķi, ap kuriem sniegs metās sarkans, un zirgi bez jātniekiem, kas slējās pakaļkājās. Imperatora kurjers gribēja atbrīvoties, doties projām, pārtraukt cīniņu. Kazaks dzinās viņam pakaļ, drīz tam pievienojās otrs — tas, kuram nodrebēja roka. Lakedems bija nolēmis viņus abus aizvilināt projām no upes un viesuļa ātrumā drāzties atpakaļ uz tiltu. Abi kazaki saprata viņa plānu un, vajāšanu pārtraukuši, nostājās pie upes ar diezgan stāviem krastiem, lai neļautu viņam tikt pāri.

— Muļķi tādi! — Izaks norūca.

Vēl kādu bridi viņš jāja upei pretēja virzienā un pazuda sniega virpuļos, kas aizsedza apvārsni. Abi dzīvi palikušie krievi noliecās pie biedriem, pār kuriem jau klājās sniegs, kad ieraudzīja no miglas iznirstam jātnieku, kas auļos drāzās viņiem virsū ar paceltu zobenu rokā. Viņiem būtu pieticis laika piecelties un paņemt šķēpu. Pirmajam galva jau aizlidoja pa gaisu, tā bija nocirsta ar drausmīgu atvēzienu, kas savā gaitā ķēra plecu biedram — kazakam ar drebošo roku. "Tas bija trieciens," pēc simt piecdesmit gadiem rakstīja Žiono, "kas prasa desmit gadu vingrinājumu un trīssimt gadu iedzimtas pārdrošības." Tieši ta. Tikai jāņem vērā, ka desmit vingrinājumu gadus partrauca vienpadsmit mēnešus ilgais jūras ceļojums ar vikontu un ka pārdrošība drīzāk bija nevis iedzimta, bet radās no daudz vairāk nekā trīssimt gadu ilga izmisuma. Ievainotais sabruka, kliegdams drīzāk aiz šausmām nekā aiz sāpēm. Imperatora kurjers bija šķērsojis tiltu.

Viņš ļāva zirgam iet soļiem, lai lopiņš mazliet atpūstos, un turpināja ceļu uz rietumiem. Viņa elpa bija maķenīt paātrināta. Atstājot krievu zemi, no prāta neizgāja to cilvēku likteņi, kuriem viņš bija pārrāvis dzīvības pavedienu. Tie nebija pirmie, no kuriem īzakam Lakedemam vienu vai citu iemeslu dēļ bija jāatbrīvojas. Jau ilgus gadsimtus ap viņu lija asinis. Taču šī galva, kas aizlidoja pa gaisu… Skats joprojām bija acu priekšā.

"Muļķi tādi! Viņi ļauj sevi nogalināt ne par šo, ne par to. Ja viņi tikpat karaliski nospļautos par savu caru un saviem bajāriem kā es nospļaujos par erchercogieni un to nolāpīto gaili virskancleru, mēs būtu rīkojušies pareizāk, visi pieci iedzerot kādu glāzīti, nevis ķīviņā izlejot asinis. Žēl gan. Es darīju visu iespējamo, lai viņus aizvilinātu no tilta. Jo ļaunāk viņiem. Tam drebētājam gan paveicās. Man ir nojauta, ka otrajam — tam, kam galva aizlidoja pa gaisu, — ir skaista sieva. Viņa tam lūpas vairs neskūpstīs. Ko gan tas drebeklis varētu iesākt ar galvu? Vai viņš mironi apraks sniegā un galvu noliks uz rumpja? Vai varbūt papūlēsies iesaldēt ledus gabalā un aiznesīs viņa atraitnei? Es tiešām lāgā nezinu, ko dara ar galvu, kas lidojusi pa gaisu. Žēl, ka man nebija laika viņiem izskaidrot dzīvi. Es būtu sacījis, ka nedz Tilērijas, nedz Kremlis nav mūsu darīšana un ka ģenerālis Rostopčins un Kambaserē mums ir pie kreisajiem sāniem. Viņi savu mūžu nav redzējuši Rostopčinu, es nekad neesmu redzējis Kambaserē. Vai tad tiešām būtu jāļauj sevi nogalināt, aizstāvot svešus cilvēkus? Nu jā, viņi man stāstītu par Krievzemi. Es viņiem būtu teicis, ka imperators ir velna puika, kas prot runāt ar zaldātiem. 18. pusbrigādei viņš teica: "Jūs no astoņpadsmitās es pazīstu: ienaidnieks tiks sakauts." Trīsdesmit otrajai: "Es biju mierīgs: tur bija trīsdesmit otrā." Bet piecdesmit septīto viņš sauc par "briesmīgo". Ak, īstenībā mēs tik un tā būtu villojušies. Galva aizlidotu tik un tā. Cilvēks jau tāpēc vien, ka viņam viss vienalga, nepārstās karot. Kaut kā taču mūžs ir jāpiepilda — man tāpat kā citiem, un citiem tāpat kā man. Visam, ko mēs šajā dzīvē darām, nav pilnīgi nekādas nozīmes, bet dzīve mums ir dota tādēļ, lai aizrautīgi darītu nenozīmīgas lietas. Lielā Armija ieiet Krievijā, Rostopčins nodedzina Maskavu, Mazais

Kaprālis mēģina uzspridzināt Kremli, viņam tas neizdodas, es mēģinu aizlidināt pa gaisu galvu, un man tas izdodas: tam visam nav vairāk nozīmes kā mušai, kas nolaižas uz mana zirga auss. Dzīve ir nekam nederīga kaislība. Pret pasauli jāizturas ar dedzīgu vienaldzību. Karš, zirgs, mūzika, mīlestība ir vajadzīgi, lai savaldzinātu dzīvi, kā mēdz hipnotizēt čūskas, un nomaskētu vienaldzību. Es nocirtu to galvu, lai dotu darbu atraitnei. Viņa daudz raudās. Es viņu iztēlojos pagaišiem matiem… nē, varbūt — ļoti gaišmatainu ar zaļganzilām acīm un pabiezām lūpām. Viņas rokas utt."

Lēnām pārcilādams tādas domas galvā, kas diemžēl pamatīgi turējās uz pleciem, Izaks Lakedems bija iejājis diezgan dziļi Polijā, kad piepeši uz pavisam taisna ceļa, kam abās pusēs auga koki, Kapitolam — viņa zirgam, kas bija tikpat nenogurdināms kā jātnieks, — skrienot slaidā riksī, viņš piedzīvoja citu satikšanos. Lakedems sev priekšā ieraudzīja jātnieku, kas jāja soļiem, nevērīgi un mazliet izaicinoši, ģērbies spožā uniformā, ko Izaks pazina no pirmā acu uzmetiena: tas bija Bertjē adjutantu slavenais ietērps. Aleksandrs Bertjē — Lielās Armijas ģenerālmajors, Neišateles valdošais princis, Vagramas princis, kas vecā režīma laikā bija sīks muižnieciņš, — maza auguma mūžam rosīgs vīriņš, kurš, ja vien neturēja rokas kabatā, visbiežāk grauza nagus vai urbināja degunu, — par adjutantiem izraudzījās ļoti skaistus vīriešus. Viens no viņiem—barons Ležens—bija uzzīmējis to uniformu. Jātnieks, kas lēnā gaitā virzījās pa ceļu priekšā īzakam Lakedemam, šo uniformu valkāja ar vietai un laikam pavisam neparastu eleganci: tas bija ungāriska piegriezuma tērps ar melna drapa kažoku, baltu, ar zelta tresēm apšūtu un kažokādām rotātu dolmenu, spilgti sarkanām, platām biksēm un purpurkrāsas sako, pie kuras bija piestiprināts dzēses spalvu pušķis; tas viss bija pārbagāti apdarināts ar lentēm, auklām un zelta pogām. Josta bija taisīta no melna zīda un zelta, zobens kaldināts no Damaskas tērauda. Arābu šķirnes zirgs bija tikpat grezns kā jātnieks, tam visās malās bija lentes un zelta pušķi. Seglus greznoja ar zeltu un purpuru apdarināta panteras āda. Tā bija uzklāta ar izsmalcinātu nevērību un pamodināja skaudību Izakā Lakedemā, kas neko daudz vairs neiekāroja, bet ilgus gadsimtus bija nostaigājis bezveidīgā nenosakāmas krāsas paltrakā.

Mazliet piespiedis pie zirga sāna piesi, imperatora kurjers panāca spožo jātnieku.

—    Esiet sveicināts, kapteiņa kungs, — Lakedems sacīja. — Ar ko varu jums pakalpot?

—   Sveiks, mīļais draugs! — adjutants atsaucās, paskatīdamies svešiniekā tā, it kā būtu to saticis Neišateles prinča vai virskanclera ballē, — kādi vēji?…

—    Esmu imperatora kurjers, — Lakedems sacīja.

Ziņnesis mēģināja uzzināt, ko uz Polijas ceļa tādā rāmā

mierā dara Bertjē adjutants. Tās bija veltīgas pūles. Lakedemam neizdevās noskaidrot, vai jaunais ceļabiedrs, ko viņš savā prātā nosauca par eleganto, ir dezertieris parādes uniformā, diletants, kas kavē laiku, vai ari virsnieks, kurš sūtīts uzdevumā un nav no vakarējiem. Tajos laikos bija tik parasti sastapt frančus Itālijā, Spānijā vai vistālākajā Polijas kaktā, ka Lakedemam jautājums nelikās pārlieku svarīgs. Kurjers aizrāva līdzi adjutantu, un viņi kādu gabalu straujā gaita, daudz neko nerunādami, jāja kopā. Sāka jau krēslot, kad viņi mežmalā ieraudzīja dažas mājas. Viņi devās uz vislielāko no tām. Durvis atvēra sieviete.

♦

Sieviete pie nama durvīm

— Un tālāk? — Marija jautāja.

—    Tādas ir sievietes! — Simons sacīja. — Es jums stāstu visinteresantākās lietas par pārlieku smalkiem putekļiem septītā gadsimta Indijā, par ko raksta kāds ceļojošs budistu mūks, par sakaru sistēmu Lielajā Armijā laikā, kad tā atkāpās no Krievijas, par ebreju pretošanos romiešiem pēc Jeruzalemes Tempļa nopostīšanas — un jāatzīst, ka šos tiešām aizraujošos sīkumus jūs klausāties pa ausu galam un neapšaubāmi izklaidīgi. Bet pietiek pieminēt sievieti, kas ziemas nakti atver sava nama durvis diviem nezin no kurienes nākošiem vīriešiem, kad piepeši jūsu uzmanība pamostas. Abi vīrieši ir uniformā. Viņi nokāpj no zirga. Viņi savus kumeļus piesien pie riņķa, kas iestiprināts mājas sienā. Sieviete tur lukturi sejas augstumā, tā ka viņi to nevar saskatīt.

—    Lukturi? — Marija pārjautāja.

—    Lukturi gan, — Simons apstiprināja. — Ar nožēlu konstatēju, ka šis lukturis jūs mulsina tāpat, kā tas mulsināja abus vīriešus, kas stāvēja sniegā kādā 1812. gada ziemas naktī. Jūs prātojāt, kas bija aiz luktura. Viņi ari par to prātoja. Sieviete skatījās uz abiem vīriešiem. Abi nekustīgie vīrieši pūlējās uzminēt, kas slēpjas aiz luktura.

Ir brīži, kad laiks šķiet apstājies. Tas plūst nenogurdams, tas paiet, acu nepamirkšķinādams, un piepeši šķiet, ka tas apsēžas. Tas mazliet atpūšas. Tas uzceļ kājas uz galda. Tas pavelk platmali dziļāk uz pieres, lai aizsargātos no gaismas. Tas atdu: sas. Dienām un naktīm īzaks Lakedems bija auļojis pa līdzenumu. Viss vēja ātrumā drāzās garām — stundas un koki, ainava un no rumpja atšķeltas galvas. Mājas priekšā ik lieta piepeši nostājās savā vietā. Miera brīnums. Klusums. Miers. Laimes izjūta. Mūžības dvesma.

Jūs, protams, reizēm esat piedzīvojuši tādas mazas apskaidrības, tādas tukšuma ekstāzes. Mašīnas aprauj skrējienu, pulksteņi apstajas, jūsu sirds pārstāj pukstēt, pasaule vairs negriežas: kaut kas nolaižas no augstumiem un sniedz jums atslēgu. Bažas izgaist. Noslēpumi izklīst. Viss kļūst skaidrs. Jūsu krūtīs eksplodē nākotne. Par to vairs nav ko gudrot. Jūs esat gaidījuši kaut ko tādu, kas tagad gaida jūs. Visbiežāk to piedzīvo cilvēki, kurus moka uzmācīga ideja, — viņiem piepeši liekas, ka ir nonākuši pie mērķa, ka tur snauž tik ilgi cerētais noslēpums. Mīlestība pārņem mīlētāju un miers — mirēju. Komponists mirklī dzird savu simfoniju, gleznotājs redz gleznu, jūsmas pārņemtais rakstnieks saprot, ko īsti grib darīt. īzaks Lakedems savā veidā ari bija mākslinieks: viņš vienu

mirkli iedomājās, ka ir pārstājis iet un ka varēs nomirt.

♦

Stāstiet! Stāstiet!

Es daudz runāju par nāvi, īzaks sacīja. — Bet par ko citu lai runā? Jūs — tāpēc, ka tā jūs apdraud, bet es — tāpēc, ka alkstu pēc tās. Dzīvei jābūt tiešām spēcīgai, lai liktu jums aizmirst, ka mirsiet, un man — ka nemiršu. Kokto apgalvoja, ka miegs ir labakā narkotika; pret nāvi vai nāves neesību nav stiprāka aizmiršanās līdzekļa par dzīvi. Reizēm tai palīdz kaislība. Mīlestība cīņā pret nāvi nav nekas, jo tajās abās ir sava daļa mūžības. Bet, ja neskaita mīlestību, pārējās kaislības šajā ziņā ir ļoti noderīgas. Galvenais ir izklaidēties, domāt par kaut ko citu, nodarbināt prātu, līdz pienāk uguns nodzēšanas stunda. Tāda izklaide ir karš. Tāda ir nauda. Tādi ir ceļojumi. Tāda izklaide ir reliģija. Tādas izklaides ir glezniecība, mūzika vai arhitektūra. Viss, ko jums stāstu, ir tikai variācijas par izklaides tēmu, tas ir, par nāvi.

Jūs taču droši vien zināt, kas ir izklaides skolotājs, kas ir visu romānistu pirmavots un paraugs? Nē, tas nav Stendāls, nedz Dimā, nedz Servantess, nedz arī Tolstojs. Tā ir sultāne Šeherezāde: viņa stāstīja, lai novērstu likteni un aizgainītu nāves domas. Tas ir tas, ko dara ar jums, kuri baidās nāves…

—   Es nebaidos nomirt, — Marija iebilda.

—    Jūs baidaties gan, — Simons atbildēja, — bet pati to nezināt. Jo jūs esat ļoti jauna un nedomājat ne par ko. Bet, ja jūs nebūtu tik jauna un par kaut ko domātu, jūs domātu par nāvi, un jūs tikpat lielā mērā baidītos nomirt kā es — nenomirt. Jo nav tādas dzīvības, ko neapēnotu nāve. Dzīvības galvenā tieksme ir atvairīt nāves domas ar dzīves trauksmi, pārbagā-

Iib.i un uzkrāšanu. Tieši tādēļ pastāv ceļi, tilti, sazvērestības, Līislibas, ceļojumi, biržas, operas, kaujas, skaistumkonkursi mi vēršu cīņas, laimīgas un nelaimīgas mīlestības, sajūsma un procesijas, godkāre un sapņi. Un cilvēki, kas to visu stāsta, I .un ši nodarbe ir kā cietokšņa donžons, kā otrais nocietinājumu valnis aiz pirmā — radīšana radīšanas klēpī un mazliet vairāk dzīves pašā dzīvē. Tas ir tas, ko ar jums, kuri baidāties nomirt, dara nabaga Simons Fusgengers, kas mirst katru dienu uz bēdām, ka nevar nomirt. Stāsti! Stāsti! Mums vajadzīgi

slāsti, lai aizmirstu, kas mūs gaida.

♦

Ienaidnieks, kas ieradies no nekurienes

Likuma skolotājs tik tikko bija atgriezies Canaņā — viņam par godu skanēja svētku mūzika un ar procesiju karogiem izklātajās ielās uzgavilēja pūlis —, kad kļuva zināms apstulbinošs jaunums: Baktra bija kritusi nezināmu iebrucēju rokās.

Baktra — pilsēta, kur piedzimis Zoroastra, kura vārdu kāds traks XIX gadsimta beigu filozofs ģeniālā kārtā pārtaisīja par Zaratustru, bija ziedoša pilsēta, kurā Juaņs Cans bija iegriezies savā ceļā uz Rietumu zemēm, uz Indu. Toreiz ķīnieši pilsētu sauca par Bohi un tā bija Baktrijas karalistes galvaspilsēta. Ši valsts pletās Hindukuša piekājē uz ziemeļiem no Bāmjānas, kur slējās milzīgas Būdas statujas, uz dienvidiem no Samarkandas, Kašas un Dzelzs Vārtiem.

Ceļojums cauri Samarkandai un Dzelzs Vārtiem Likuma skolotājam bija ļoti grūts. Samarkanda bija jo bagāta pilsēta, ap kuru pletās auglīgas zemes, klimats bija mērens, un drosmīgajam valdniekam klausīja ļoti spēcīga armija. Taču nedz valdnieks, nedz tauta neticēja Būdas Likumam. Samarkandicši pielūdza uguni un ar degošām pagalēm uzbruka citu reliģiju svētceļniekiem, it sevišķi budistiem. Valdnieks Juaņu Canu pieņēma, neslēpdams nicinājumu, un divus jaunus mūkus, kas viņu pavadīja, lai izpildītu dievbijības pienākumu kādā tukšā klosterī, pūlis vajāja ar degošām pagalēm.

Juaņs Cans prata un viņam patika darīt divas lietas: iet un runāt. Pēc pirmajiem noraidošajiem vārdiem viņam izdevās turpināt sarunu ar valdnieku visu nakti, izskaidrojot cilvēku m ibas augļus, Būdas tikumus un laimi, ko gūst, Budu godinot . Sakuma valdnieks klausījās atturīgi un īgni, nemaz neīrējot nepacietību. Taču pamazām vien viņš ļāvās Likuma skolotāja vārdu valdzinājumam un pats sāka uzdot jautājumus, l.ii vairāk ko uzzinātu par Būdas dzīvi, viņa mācību un dzīves likumiem. Vēlāk, prieka pārņemts, viņš apliecināja Juaņam (ianam vislielāko cieņu. Uzzinājis par likteni, kāds viņa valstī piemeklējis divus jaunos mūkus — svētceļnieka pavadoņus, viņš ļoti sadusmojās un lika vainīgos apcietināt. Tos aizturēja, i/.veda sapulcinātās tautas priekšā, un valdnieks lika tiem noi irst rokas. Taču Likuma skolotājs un pat abi cietušie mūki nespēja noskatīties, ka tā sakropļo kaut vai barbarus un vainīgos. Likuma skolotājs viņus paglaba no mokām un līdz ar to guva iespēju pievērst valdnieku tikumam. Valdnieks apmierinājās ar to, ka lika vainīgos nopērt, un atļāva Juaņam Canam pievērst ticībai samaitātos, mācīt Likumu visu vecumu un visu rangu ļaudīm, no jauna atvērt tukšos klosterus un iemitināt tur gudros, mācītos un mūkus.

Uz dienvidiem no Samarkandas, Pamira austrumos, ziemeļos no Hindukuša netālu no Kašas pilsētas pavērās Dzelzs Vārti, kas bija Likuma skolotājam pietaupījuši visgrūtākos pārbaudījumus un vislielākās fiziskās ciešanas. Pašā Amudarjas augštecē — antīkajā pasaulē upi sauca par Oksu, bet ķīnieši to dēvēja par Bočžu — bija ļoti šaura aiza starp diviem paralēliem kalniem, kas kreisajā un labajā pusē pacēlas milzīgā augstumā. Šos kalnus, kas abās pusēs slēja pret debesim kā stāvas akmens sienas dzelzs krāsā, šķira tikai ļoti šaura taka, kura locījās te gar vienu, te otru krauju, uz kurām veda ļodzīgi, ļoti augstu virs bieži izsusējušās upes gultnes pārmesti tiltiņi. Taka, kas jau tāpat bija grūti ejama, daudzviet apledojusi un vienmēr stāva, vietumis bija aizsprostota ar baļķiem, kurus kopā saturēja dzelzs. Turklāt visur bija sakārti dzelzs zvaniņi — vai nu tādēļ, lai brīdinātu par uzbrukumu, vai arī lai darītu zināmu, ka turpmākais ceļa posms ir sevišķi bīstams. Laikam jau visu šo iemeslu dēļ apkārtējie iedzīvotāji pāreju bija nosaukuši par Dzelzs Vārtiem. Izgājis caur Dzelzs Vārtiem, Likuma skolotājs dienvidos ieraudzīja Hindukuša lielos, sniegotos kalnus; rietumos viņš tālumā nojauta Buasi valsti jeb Persiju; Austrumos pacēlās Conlina kalni, kas pieslejās Himalajiem dienvidu pusē. Viņš daudzviet redzēja slapju sniegu, kas parasti nebeidza snigt visu ziemas otro pusi un daļu pavasara. Tad viņš turpināja ceļu Baktras virzienā.

Baktru ieskauj augsti, sniegoti kalni. Tur ceļi un takas ir vēl grūtāk izejami un vēl bīstamāki nekā akmeņu un ledus tuksnešos. Ik mirkli ceļotāju var pārsteigt krusas mākoņi vai sniega virpuļi. Ledi sakrājas kalnu augstumā un kā viesulis gāžas tūkstoš li tālumā. Pilsētu iejoza apmēram simt klosteru, kuros mita trīstūkstoš mūku. Likuma skolotāju visvairāk pārsteidza rakstība, ko lietoja mūki un mācītie vīri: atšķirībā no neskaitāmajiem ķiniešu hieroglifiem tai bija tikai divdesmit piecas zīmes, kurām pašām nebija pilnīgi nekādas nozimes, bet kuras saistībā cita ar citu izteica pilnīgi visu. Ar šādām zimēm rakstītajās grāmatās rindas bija lasāmas no kreisās uzlabo pusi. Ziemeļos no sniegotajiem kalniem bija uzcelts klosteris, kur zinību viri bez mitas strādāja godājamu darbu — viņi rakstīja šāstras, tas ir, filozofiskus sacerējumus. Šajā klosteri ticīgi tika glabāts apmēram divas collas garš un collu plats Būdas zobs, Būdas slota ar dažādiem dārgakmeņiem izrotātu kātu un bļoda, kurā Buda mazgājies.

Baktriešiem vislielākās bažas iedvesa kažokādās tērptie tjurki — seni ienaidnieki, kas mēdza iebrukt no ziemeļiem un austrumiem. Tjurku hans ar visu savu ordu vairākkārt bija apdraudējis Baktru. Daudzi turienes gleznojumi attēloja uzbrūkošus tjurkus. Stāstija, ka pēdējā iebrukuma laikā viņu vadonis hans Di Šehu, Šehu dēls, barbarisko karotāju priekšgalā ieņēmis klosteri, kur blakus Būdas relikvijām glabājušies lieli dārgumi. Pēc tam viņš ar visu armiju uz nakti apmeties tuvējā ielejā. Miegā viņš pa sapņiem dzirdējis balsi, kas teikusi: "Kas tas ir par spēku, kā vārdā tu iedrošinies domāt par klostera sagraušanu?" Tajā pašā mirkli viņš sajutis zobena smaili i/.duramies cauri no krūtīm līdz mugurai. Spēji pamodies, hans sajutis stipras sāpes. Viņš steigā sūtījis vēstnieku pie klostera mūkiem, lai izteiktu viņiem savu nožēlu. Taču ziņnesis vel nav atgriezies, kad viņš jau bijis beigts.

Tā bija tā pati Baktras pilsēta, tik pilna ar Būdas piemiņu un tik bieži iejaukta no Altaja un Pamira, no Vidusāzijas slepeni nākošo tjurku ordu karagājienos, kuras krišanu sūtņi, lielajā steigā aizelsušies, pavēstīja Čanaņas valdniekam un Likuma skolotājam. Viņi stāstīja, ka pilsētā iebrukuši un to pakļāvuši nevis tjurki, ko visi gaidījuši, bet teiksmaini, līdz tam nevienam nezināmi karotāji, kuri nākot no kādas leģendu zemes Āfrikas nomalē un pirms tam iekarojuši Ktesifonu Bagdādes dienvidos, pēc tam sakavuši Persijas sasanīdu armiju Kādīsijas kaujā. Šie nezin no kurienes iznirušie iekarotāji, par kuriem neviens nekā nezināja, saucoties noslēpumainā vārdā— par arābiem.

♦

"Vai te vilku nav?" elegantais jautā

Izaks Lakedems būtu vēlējies, lai viss apstājas un lai sieviete durvīs paliek stāvam uz visiem laikiem, lai viņu aizsedz lukturis, ko viņa tur roka un kas vīriešus apžilbina. Viņa nolaida lukturi, klusēdama pakāpās sānis, dodot abiem ceļu, un ar galvas mājienu aicināja iekšā.

Viņi iegāja.

Līdzko vīrieši bija iegājuši mājā, sieviete rūpīgi aizvēra durvis un apgriezās. Viņa bija ļoti tumšmataina, ļoti tieva un augumā pasīka, ar skarbu seju un milzīgām, tumšām acīm. Sievietei mugura bija pavisam vienkārša melna kleita, un viņa stāvēja ļoti taisni, ne vārda nerunādama, pret durvīm atspiedusies, varbūt mazliet drebēdama.

—    Es redzu Mariju Kazarē, — Marija sacīja.

—    Kā vēlaties, — Simons atbildēja. — Lai būtu Marija Kazarē. Viņi bija iegājuši diezgan plašā, nevainojami kārtīgā virtuvē, ko apgaismoja divas sveces; tur bija koka galds un uguns pavardā. Vienā telpas kaktā kāpnes veda uz augšstāvu. Neviens nerunāja. Bija silti. īzaku atkal pārņēma mūžības izjūta.

Man joprojām nav īsti skaidrs, kas notika mežmalas mājā kaut kur Polijā drausmīgajā ziemā, kad armija atkāpās no Krievijas. Simons Fusgengers pie Jūras muitas par to runāja atturīgi, stāstījumu nemitīgi pārtraucot ar bezgalīgiem sprediķiem, prasmīgi atgriežoties pie Juaņa Cana vai Ragnara

Gudrā piedzīvojumiem, pēc sava paraduma jaucot gan laikā, gan telpā ļoti tālas epizodes. Liekas, viņi vispirms atkrituši katrs savā krēslā, izstiepuši zem galda ceļā nosalušās un notirpušās kājas un sākuši klusēdami dzert. Sieviete, joprojām ne vārda nerunādama, piepildījusi viņu glāzes.

Ļoti drīz abi vīrieši izgājuši apkopt zirgus. "Vispirms jāparūpējas par zirgiem…" teicis elegantais. Viņa izgājusi abiem līdzi tumsā, iepriekš aptinot ap kaklu sarkanu šalli, kas spilgti izcēlusies uz melnās kleitas, paņemdama līdzi lampu. Viņi jautājuši, vai ir salmi, siens un stallis. Viņa aizvedusi vīriešus uz kūti, kur jau bijusi viena govs un viens zirgs. Parādījusi sienu, suku, ūdeni un kaktā — divas segas. Pēc tam viņa pakārusi lampu pie sijas un atgriezusies mājā. Viņi zirgus noseglojuši, noberzuši ārsienu, padzirdinājuši un paēdinājuši, pārbaudījuši pakavus, apskatījušies, vai lopiņiem nav kādi ievainojumi vai skrambas. Virtuvē atgriežoties, viņi ieraudzījuši uzklātu galdu, ēdieni izplatījuši kārdinošas smaržas: kāpostu zupa, lieliska omlete, siers ar spēcīgu aromātu. Siltums atstājis savu iespaidu. Arī alkohols. Abiem vīriem atraisījušās mēles. Katrs runājis par savu. Elegantais, kas ēdis un dzēris no visas sirds, stāstījis par Mirā, Davū, par Bertjē, kuru uzskatījis daudz pārāku par visiem citiem Napoleona ģenerāļiem; īzaks skopākos vārdos stāstījis it kā lasīto vai no mutes mutē ceļojošus notikumus — kaut ko līdzīgu tam, ko viņš mums ar Mariju jau piecas vai sešas dienas stāsta pie Jūras muitas. Klusējusi vienīgi jaunā sieviete, kas stāvējusi virtuves stūri. No brīža, kad abi jātnieki iegājuši mājā, viņa nebija ne muti atvērusi.

Laiku pa laikam kāds no vīriešiem piecēlās un piegāja pie loga palūkoties laukā. Sniga aizvien stiprāk.

— Vai vilku te nav? — elegantais jautāja.

Jaunā sieviete gan pavērās viņā, bet neatbildēja. Viņi saskatījās, it kā viens otram jautātu, vai sieviete nav mēma vai idiote. Elegantais atgriezās pie galda. Sieviete viņam ielēja dzērienu. Atmosfēra bija saspriegta kā stiegra. īzaks Lakedems jau atvēra muti, lai kaut ko sacītu, kad elegantais, alkohola pievārēts, saļima. Sieviete palīdzēja Izakam, kas pats lāgā neturējās kājās, uzvilkt ļengano augumu pa koka kāpnēm un iestiept trūcīgi iekārtotā, bet tīrā istabā, kur to noguldīja gultā ar biezu pārsegu; imepratora kurjers turpat blakus pirmajai gultai paspēja pamanīt otru zem mežģīnēm un bārkstīm. Tā

bija veiksme. Viņš iegāzās guļvietā kā blāķis.

♦

Visu uzvaru uzvara

Likuma skolotājs, kas bija ļoti mācīts vīrs un lasījis daudz grāmatu, uzreiz saprata, ka Baktras krišana ir pavisam kas cits nekā pastāvīgās kaujas pret tjurku ordām un nemitīgās sadursmes starp Rietumu apvidu valstiņām. Aizelsušies ziņneši viņam vēstīja jaunumus par Kādīsijas kauju un arābu uzvaru pār persiešiem, ko uzvarētāji nesaprotamā valodā, kuru Ķīnā runāja vienīgi Juaņs Cans, dēvēja par fat al-futuh — vislielāko uzvaru. Ceļotāji klāstīja, ka arābus komandējot karavadonis, vārdā Omārs. Viņš esot kāda pravieša — Muhameda vai Mahometa brālēns un svainis, šo pravieti sūtījis vienīgais Dievs, lai iekarotu pasauli; Omārs esot kalifs un pareizi ticīgo vadonis — artiiral muminīns. Pēc aculiecinieku apgalvojumiem, ticīgo pavēlnieks esot uzticīgs jaunās reliģijas askētismam un Jeruzalemē iejājis, tērpies vecā, salapītā apģērbā, bet sniegbalta kamieļa mugurā: trūcīgās skrandas apliecinājušas viņa nicinājumu pašam pret sevi, bet kamieļa lieliskums — Dieva varenību. Tikko atgriezies Čanaņā, Likuma skolotājs prātoja tikai par vienu: viņam jāmēro ceļš atpakaļ, jāatgriežas Baktrā, lai kādas pūles tas prasītu, jāpievienojas arābiem un caur Bagdādi un Damasku jāatgriežas svētītajā bērnības zemē, kur viņš vēl bija tāds pats cilvēks kā visi un ar katru dienu vairāk tuvojās nāvei, kas vēlāk no viņa nemitīgi bēga.

— Es pievērsos budismam, jo tā uztverē visa dzīve ir nebeidzama un mokoša. Tāpēc, ka budistam jāilgojas aiziet no tās pavisam. Un tāpēc, ka budists, gaidīdams atbrīvošanu, nomirst tikai tādēļ, lai atdzimtu. Nevar iedomāties neko vairāk atbilstošu budismam kā nomirt budismā un atdzimt citur. To es arī izdarīju. Es pazudu no Ķīnas. Es gāju un gāju. Izniru islamā. Biju tikpat lielā mērā arābs savā jaunajā inkarnacijā kā biju bijis ķīnietis pirms tam. Man nebija grūti kļūt par musulmani: ebreji un arābi ir ienaidnieki, bet viņi pirmām kārtām ir brāļi. Es mīlēju zirgus, vanagus, strūklakas, nocietinātas pilis tuksneša malā, tirgus, svēto karu, vakarus telti, kur karavānai pēc karavānas klejojošais stāstnieks stāstīja no kamieļiem nokāpušajiem tirgotājiem brīnumainos Sindbada Jūrasbraucēja piedzīvojumus vai pasakas par Aladina lampu vai Alibabu un viņa četrdesmit laupītājiem. Vēsturnieki un filologi ir daudz prātojuši par Tūkstoš un vienas nakts avotiem, — tajās sajaucas persiešu un arābu ietekmes, tās liecina par ceļojumiem uz Indiju, Samarkandu, Isfahānu un Ķīnu, Rietumzemju pazīšanu un tajās ir tādi izteicieni un stils, kas var būt aizgūts vienīgi no ebrejiem. Jūs gan laikam varat iedomāties, kas bija tas, kurš stundām ilgi, gadsimtiem stāstija šos stāstus jauniem, izbrīna pārņemtiem cilvēkiem un ari sirmgalvjiem smiltāju Venēcijās, pie pavisam citam Jūras muitām.

Arābos man visvairāk patika viņu nemitīgā ceļošana. Viņi gāja vairāk nekā jebkura cita tauta, jo iet viņiem pavēlēja reliģija. Es viņiem sekoju uz Meku, kur bijīgi izpildīju visus Hadža — svētceļojuma — rituālus un pirms tam — tavāfu — skrējienu starp Sāfas un Marvas pakalniem. Tur es biju savā elementā: vajadzēja septiņreiz apiet apkārt Kaabai un pēc tam iespējami ātri soļot gar Lielās Mošejas iekšējo valni — tā ir vienīgā mošeja pasaulē ar septiņiem minaretiem; tā tika pieminēts Agara izmisīgais skrējiens, meklējot ūdeni dēlam Ismaēlam. Es apmetu septiņreiz septiņus tūkstošus loku ap Kaabu, kur iemūrēts melnais akmens, ko Ābrahāms saņēma ar ercenģeļa Gabriēla starpniecību, un līdzīgi Agaram es nekad neesmu beidzis skriet pēc dažām lāsēm ūdens, lai remdinātu kveldigās slāpes, ko jūs saucat par dzīvi.

Es sekoju arābiem viņu uzvarošajā gājienā, kas, žēlsirdīgā, visspēcīgā Allāha vārdā zem pravieša zaļā karoga aizvedis tos līdz Etiopijas, Indijas un Ķīnas robežām, tālāk vadīja uz Ēģipti, Magrebu un Andalūziju Spānijā. īsta ticības straume. Lavīna. Varat jau iedomāties, ka nepilnus simt gadus pēc Kādīsijas kaujas kādā oktobrī pie Puatū piedalījos ari citā kaujā, kas nebija ne tuvu tik ievērojama, taču tikpat slavena; tajā emīru Abdarrahmānu — lai svētīts viņa dižais vārds! —, kas bija aizkļuvis vistālāk uz ziemeļiem nekā jebkurš cits arābu karotājs, nogalināja lielā imperatora vectēvs.

Es gāju gan turp, gan atpakaļ. Cilvēki ap mani krita, bet es turpināju savu ceļu. Es gāju no Arābijas tuksnešiem līdz Puatū un no Damaskas līdz Spānijai. Vēlāk es pārstāju būt arābs, jo gribēju iet pretējā virzienā, no Klermonas uz Jeruzalemi un no Vezelē uz Konstantinopoli. Vezelē, kādā Burgundijas bazilikā pakalna galā, atradu Marijas Magdalēnas piemiņu. Bija pagājis ilgs laiks. Jūs jau zināt, kā tas ir: niknums bija pagaisis, maigums — palicis. Devos krusta karā viņas dēļ. Gan vienā, gan otrā pusē, kā pie musulmaņiem, tā pie kristīgajiem es biju viens starp miljoniem, un es lūdzu jūs ticēt, ka nebiju nedz starp kalifiem, sultāniem un emīriem, nedz bruņiniekiem, karaļiem un Svētā Kapa baznīcas pārvaldniekiem. Es gāju kājām, es cietu, es airēju uz galerām, es pirku un pārdevu, stāstīju visādus notikumus, laupīju, izvaroju, slepkavoju — es piederēju pie vairākuma. Es darīju to pašu, ko darīja visi. Bija tikai viena atšķirība: mani neviens nenogalināja.

Bija vēl kaut kas tāds, kas mani atšķīra no pārējiem: kāds indiešu gudrais man bija uzticējis noslēpumu. Kad, no Indijas ieradies, es gāju kopā ar saviem arābiem, kas bija atstājuši tuksnesi, lai iekarotu pasauli, nesu sev līdzi un sevī neskaitāmus dārgumus. Tie bija visu valodu vārdi, visu zemju ainavas, visu laiku atmiņas. Ceļasomā man bija grāmatas, dziedniecības augi, nezināmu apvidu kartes, visu reliģiju svētās formulas. Es biju ceļavīrs, gudrais un arī ne visai uzticams cilvēks — daudzi mani uzskatīja par nodevēju. Cilvēks, kas bija gājis no zemes uz zemi, pārgājis no ticības ticībā, pārcietis visu — badu, ugunsgrēkus, plūdus, visa veida katastrofas un pieredzējis visādu slavu. Nekas nav apšaubāmāk kā palikt dzīvam. Es zināju daudz ko tādu, par ko citi brīnītos, ja to uzzinātu, un kas iedvestu bailes, ja to saprastu. Man bija atbildes uz daudziem jautājumiem un daudzu noslēpumu atslēgas. Viens noslēpums bija svarīgākais. Tas bija visvienkāršākais un vislieliskākais. Tas bija noslēpums, kas deva varu pār Visumu un nosacīja nākotni. Tas bija noslēpums, kas atgādināja mīklu un šķita līdzīgs paradoksam. Vissmagākā nasta, ko stiepu no Indijas līdz islamam, bija ari visvieglākā. Jo noslēpums varbūt bija svarīgāks par uguns izgudrošanu, tajā bija kaut kas tāds, kas gan eksistēja, gan neeksistēja. Kaut kas tāds, kas atgādināja Dieva vārdu un ko cilvēku vārdi tik tikko spēja izteikt. Pirmām kārtām tas bija nekas, tukšums, neesme, nebūtība. Tas gatavojās pārveidot pasauli.

♦

Kas notika mežmalas mājā

Izaks Lakedems spēji pamodās: viņam šausmīgi sāpēja galva, un kāds viņu kratīja. Viņš atkal aizvēra acis. Šķiet, laukā jau bija liela diena, un gaisma žilbināja acis.

—    Mostieties! Mostieties!

Viņš vēlreiz atvēra acis. Nu viņam acumirklī pārgāja vēlēšanās gulēt. Blakus gultā Izaks ieraudzīja pilnīgi kailu eleganto ar pārgrieztu rīkli. Visas malas bija piešļāktas asinīm. Tās bija uz grīdas, uz sienām, uz aizkariem, tās tecēja gar roku, kas nokarājās pār gultas malu. Acumirklī atskurbis, Lakedems izlēca no guļvietas. Viņš uzreiz aptvēra, ka ir kails un ka jaunā, melnās drēbēs tērptā sieviete, kas stāvēja divu soļu attālumā, skatās uz viņu. Viņš nezināja, ko iesākt, un mazliet samulsa.

—    Neesiet idiots. Palīdziet man!

Tātad viņa ne tikai runāja, bet vēl runāja pat franciski! Viņa runāja ar akcentu, kas nebija poļu akcents. Drīzāk tā runāja itālieši vai spāņi. Protams — tas bija spāņu akcents. Tagad viņa stāvēja pie loga un vēroja vai ari izlikās vērojam kaut ko līdzenumā vai mežā, ar nagiem bungodama pa loga rāmi. Vairs nesniga. Cik vien tālu skatiens sniedzās, viss bija balts.

—   Vai jūs viņu nogalinājāt? — Lakedems jautāja.

—    Vispirms apģērbieties un palīdziet man!

Pagriezis muguru jaunajai sievietei, Izaks meklēja drēbes. Viņš atrada elegantā uniformu, kas viņam gandrīz derēja. Vakar viņam tādu gribējās. "Nu, šim jau tā vairs nebūs vajadzīga," Lakedems pie sevis nosprieda. Un viņš ātri uzvilka platās, sarkanās bikses un smalko batista kreklu.

—    Jums šīs drēbes piestāv labāk nekā viņam, — sieviete konstatēja.

Viņi par abiem paņēma mironi un nonesa to pa tām pašām koka kāpnēm, pa kurām dzīvu bija stiepuši augšā. Uz grīdas bija izklāta sega. Viņi tajā ietina līķi un kā mācēdami sakopa guļamistabu un virtuvi.

—    Līdzko satumsīs, es viņu iemetīšu upē.

Viņa to pateica pilnīgi mierīgi. Viņš lūkojās sievietē.

—   Visu saprast nevar, — viņa Lakedemam teica.

—    Vai jūs viņu nonāvējāt? — īzaks atkal jautāja.

Viņa paraustīja plecus.

—    Jūs varat iztēloties, ko vien vēlaties. Ka ir ieradušies bandīti, kas viņu nogalinājuši, bet es esmu kliegusi tik stipri, ka tie aizbēguši. Ka piederu pie grupas, kas iznīcina frančus, un nomaitāju visus, kuri gadās pa rokai. Ka esmu šorīt ienākusi jūsu istabā, viņš mani iemetis gultā, un esmu viņu nogalinājusi aizstāvēdamās. Ka viņš pats trakuma brīdī sev pārgriezis rīkli. Ka jūs esat mēnessērdzīgs un esat viņu nogalinājis. Ka esmu jau vakar vakarā sapratusi, ka viņš ir cilvēks, kuru sen ienīstu un ka šonakt esmu atriebusi to, kas spānietei ir visdārgākais, — ģimenes godu. Ka šajā mājā ir vēl viens vīrietis un tas francūzi nonāvējis. Ka esmu bīstama ārprātīgā, kas pirms pāris nedēļām izbēgusi no trakomājas. Ka jūs man esat paticis tik ļoti, ka esmu no viņa atbrīvojusies, lai paliktu ar jums divatā.

Izaks Lakedems prātoja, vai viņš tiešām ir pamodies, vai arī šo scēnu redz pa sapņiem. Viņš pulējās atcerēties iepriekšējo vakaru, zirgu apkopšanu, vakariņas virtuvē, izdzerto degvīnu… Viņš pārlaida roku pār seju.

—    Vai mēs abi šonakt?…

—   Tas arī ir noslēpums, — viņa sacīja.

Mirkli valdīja klusums.

—    Ko jūs domājat darīt? — viņa jautāja.

—   Es nezinu, — Lakedems atbildēja. — Laikam vajadzētu kādam ziņot, lai uzsāk izmeklēšanu. Man tam nav laika.

—    Es domāju gan, — viņa teica.

—    Man ir uzdevums…

Tikko Lakedems bija izrunājis šos vārdus, viņam iešāvās prātā portfelis. Imperatora portfelis! Viņš metās atpakaļ uz guļamistabu. Portfelis bija turpat pie viņa drēbēm, kas mētājās pa grīdu. Tātad vakar vakarā viņš bijis pietiekami piesardzīgs, viņš paturējis to pie sevis. Viņš atvēra portfeli. Tajā nekā netrūka. Uspenskas baznīcas krusta rubīni un smaragdi mirdzēt mirdzēja starp pavēlēm un vēstulēm ķeizarienei un virskancleram.

—    Kāds? — viņa jautāja, tikko jaušami smaidīdama.

—    Man ir jāizpilda uzdevums. Man ļoti ātri jādodas projām. Daudzu iemeslu dēļ citu cilvēku nāve nav mana darīšana. Es šo cilvēku nepazinu. Es nekā nedarīšu jums par ļaunu. Bet, pirms dodos projām, man vajag zināt… man vajag saprast… jums man jāpasaka…

—    Ko tad lai es jums saku? Ko jūs nezināt?

—    Bet to, kas noticis, kas jūs esat, kas…

Viņš saņēma sievietei pie pleciem un sāka viņu purināt, viņš žņaudza to savās skavās, lai izspiestu noslēpumu. Viņa pacēla galvu un apslapēti ievaidējās.

♦

budas noslēpums

Viss sākās Nalandas klosteri Gangas lejtecē — lejpus Varanasi un Pataliputra puras, ko mūsdienās saucam par Benaresu un Patnu, augšpus deltas, dienvidaustrumos no tagadējās Biharas pavalsts. Šajā miklajā un auglīgajā novadā nekad nav trūcis brīnumu. To gan netrūkst nekur: nedz tuksnešos, nedz augstkalnu ielejās, nedz līdzenumos, nedz pilsētās. Gangas krastā netālu no Pataliputra puras dižais valdnieks Ašoka bija ierīkojis koncentrācijas nometni, kur mocīt savus ienaidniekus. Tur bija lieli kubli uz karstām oglēm, nokaitētas lūkšas, zobaini rati, ar ko plosīt miesu, asi jo asi zobeni un visādi citādi spīdzināšanas rīki, tā ka šī nometne atgādināja elli. Valdnieks bija savācis neliešu grupu, kurai lika cietumu apsargāt. Sākumā nometnē ieslodzīja vienīgi tos, kas bija pārkāpuši valsts likumus. Drīz tiem pievienojās cilvēki, kuri nepatika valdniekam. Vēlāk aizturēja un nogalināja ikvienu, kas, sev par nelaimi, bija piegājis par tuvu cietumam un dzirdējis mocīto vaimanas. Tā valdnieks aizbāza muti gan upuriem, gan lieciniekiem.

Reiz pie cietuma vārtiem nejauši nonāca kāds šramana. Viņš pa gabalu ieraudzīja važās sakaltu cilvēku, kam bija nocirstas rokas un kājas un viss ķermenis saplosīts. Nelieši bhikšu acumirklī sagrāba un gribēja nomaitāt. Viņi to iemeta verdošas eļļas katlā. Bet savas līdzcietības un meditācijas dēļ šramana bija sasniedzis pilnīga cilvēka, svētā, arhata cieņu: verdošās eļļas katlā viņš jutās kā spirdzinoša ūdens baseinā, un zem viņa uzplauka milzīgs lotosa zieds, lai kalpotu svētajam par sēdekli.

Cietuma priekšnieks aiz pārsteiguma apstulba un tūlīt Milija ziņnesi pie valdnieka. Valdnieks pats ieradās apskatīt brīnumu. Tad cietuma priekšnieks un sargi viņam sacīja:

—    Dižo valdniek, tev jāmirst!

—    Kāpēc man jāmirst? — Ašoka jautāja.

—   Tāpēc, ka pats valdnieks mums ir atsūtījis pavēli: "Ikviens, kas pienāk pie cietuma mūriem, tūlīt mirst." Pavēlē nav minēts, ka valdnieks būtu izņēmums.

—   Pareizi,—valdnieks atbildēja, — bet tajā nav arī rakstīts, ka izņēmums ir sargi. Es tiešām sev pārmetu kļūdu, ka esmu ļ.ivis tik ilgi dzīvot radījumiem, kas nav dzīves cienīgi.

Valdnieks Ašoka lika saviem virsniekiem nekavējoties iemest cietuma priekšnieku un sargus verdošā eļļā. Pēc tam viņš izgāja no nometnes, lika nojaukt tās mūrus, aizbērt grāvjus, sagraut cietumu, padarīja sodus mazāk bargus un pievērsās budismam. Uz savas ļoti plašās impērijas robežām viņš lika uzcelt stabus, kuros pavēlēja iegravēt patieso likumu.

Šajā pašā apvidū varēja apskatīt dimanta troni, kas bija uzcelts gudro kalpas sakumā un palīdzēja noturēt Zemi līdzsvarā, gudrības koku — Indijas vīģes koku, zem kura vajadzēja apsēsties, lai iegūtu gudrību, kas iemājoja gudro kalpas tūkstoš būdās: četros jau virs zemes dzīvojušajos būdās un deviņsimt deviņdesmit sešos, kas vēl nāks. Gar Gangas lejteces krastu atrodami vēl daudzi citi pieminekļi. Visievērojamākais no tiem bija Nalandas klosteris.

Šajā klosteri dzīvoja vairāki tūkstoši mūku, kas bija apveltīti ar visiem tikumiem, lieliem talantiem un gudrību. Viņu dzīves kārtība bija ļoti stingra un tikumi — ļoti skaidri. Ja tur gadījās cilvēki, kuri nespēja runāt par Triju Svēto Rakstu Grozu abstraktajiem jautājumiem, tos necik augstu nevērtēja, un tiem bija jānokaunas. Uz klosteri devās daudz svešzemju studentu, kas vēlējās iegūt slavu un tikt tālu daudzināti par saviem talantiem. Lai viņu skaitu iespējami samazinātu, vārtu sargs, kas pats bija gudrais, uzdeva atnācējiem grūtus jautājumus. Lielumlielā daļa bija spiesti klusēt un doties atpakaļ. Mazākais skaits, kas likās pietiekami mācīti, tika iztaujāti mūku sapulcē, kur viņiem pūlējās salauzt lepnību un sagraut reputāciju. Tie, kuriem bija laba atmiņa, plašas zināšanas, spoža tikumība un izcils talants, pievienoja savu slavu priekšteču slavai un sekoja to paraugam. Tā notika ar Juaņu Canu, kas piespieda visus šos briedumu sasniegušos vīrus, kuri gremdējās šāstrās un sūtrās, viņu cienīt. Mūki viņu iemitināja greznā namā un apgādāja ar visādu pārtiku. Katru dienu Juaņs Cans saņēma pūgas un jūti augļus, kas ir riekstu paveidi, unci kampara, mazliet eļļas, sviestu, pienu un vienu džanu risu, ko sauca par gotig de ren mi jeb "dižajiem domātie rīsi", to graudi bija ļoti lieli un garša — debešķīga. Laiku pa laikam viņš vizinājās ziloņa mugurā, palankīnā vai ratos.

Būdas dzimšanas dienā Nalandā rīkoja svētkus. Uz ratiem ar četriem riteņiem mūki bija uzcēluši piecus bambusa stāvus, ko balstīja šķēpi. Tas viss veidoja vairāk nekā divus džanus augstu kolonnu, kura atgādināja torni. Kolonnu klaja balta filca sega, izrotāta ar zeltu, sudrabu un krāsainiem stikliem. Virs kolonnas bija uzsliets izšūtas drānas jumts. Visos četros ratu stūros mazās kapelās sēdēja būdas, viņiem blakus stāvēja bodhisatvas. Apmēram divdesmit tādi rati, kas cits no cita atšķīrās ar krāsām un rotājumu, braukāja milzīgā viesu un ziņkārīgo pūlī. Visapkārt klosterim notika teātra izrādes, spēkošanās, spēlēja mūzika. Likuma skolotāju, kas bija izgājis visu šo raibumu apskatīt, pūlis piepeši piespieda pie nenosakāma vecuma cilvēka, ko viņš savu reizi jau bija saticis un kas arī bija uzņemts klosterī, kur tika uzskatīts reizē par gudro un savādnieku. Viņu sauca par Arjabhatu. Par spīti rakstura pretišķībām, viņi kļuva draugi.

Ārjabhata pielūdza Budu, bet sevišķi neinteresējās par trīs Svēto Rakstu Groziem un Sešiem Tikumiem. Viņaprāt, Sumeru kalns nekad nav pastāvējis un pa visu Indiju ir izkaisīti un tiek pielūgti Būdas zobi lielākā skaitā, nekā jelkad tie bijuši Šākjaniuni mutē. Dienām un naktīm Ārjabhatu nodarbināja zinies, ar kurām apzīmēja personu un priekšmetu skaitu pilnīgi neatkarīgi no šo priekšmetu dabas vai personu stāvokļa. Šīs zinies viņš sauca par cipariem. Ciparu studēšana pēc savas dabas bija ļoti abstrakta, tāpēc Nalandas mūki viņu cienīja un respektēja, kaut ari bieži uztraucās par dievbijibas trūkumu.

Taču tikpat lielā mērā kā zvaigžņu vērošana bezmēness naktis vai ganāmpulku skaits ganībās, vai karadraudze kauju priekšvakarā Ārjabhatu par skaitļiem interesēties mudināja dievbijības izpausmes un reliģiskie rituāli. Viņš bija novērojis, ka Būdas relikviju priekšā mūki daudzreiz atkārto sveicinājumus vai klanīšanos un ka aiz dievbijības vai patmīlības viņi šo darbību skaitu grib paturēt prātā. Tādā nolūkā viņi izmanto vai nu mezglus aukliņās, vai robiņus koka gabaliņos, oļus vai sēkliņas, ko liek no vienas kaudzītes otrā. Nelielam skaitam tāda sistēma ir ļoti parocīga. Taču daudzums ne tikai sajūk atmiņā, bet ari pietrūkst vārdu, lai to izteiktu, ja runa ir par zvaigžņu skaitu debesis vai karaviru skaitu kaujas laukā. Apzimējumu problēma pievienojas matemātikas un aritmētikas problēmām un gandrīz tās aizstāj. Juaņs Cans bija pieradis pie ķiniešu rakstības, kurā ik zimei bija sava noteikta jēga, tā nosauca kādu būtni, domu vai lietu. Skaitļu skaits bija vēl lielāks nekā būtņu un lietu skaits, un nebija iespējams neapmulst, tos lietojot.

Ārjabhata bija atklājis, ka problēmu var atrisināt, izveidojot abstraktas, homogēnas un atkārtotas sērijas, kas dod daudz precizāku rezultātu nekā apmierināšanās, piemēram, ar mezglu skaitīšanu vai tādu aukliņu skaitīšanu, kurās ir noteikts daudzums mezglu. Pēc tam tika skaitītas aukliņas, tad — aukliņu saišķi, kuros savukārt bija noteikts skaits aukliņu. Lai zinātu, cik reizes izdarīti sveicinājumi un klanīšanās Būdas tēlu priekšā, aukliņu saišķi un kociņu kaudzītes stipri atviegloja atmiņu. Taču Nalandas klostera mūki visbiežāk lietoja vienkāršāko līdzekli — abu roku pirkstus.

Abu roku pirksti ikvienam bija visvienkāršākā skaitļu virkne, kas prātam bija visvieglāk aptverama. Nekas nebija vieglāk kā skaitīt līdz desmit. Kad pirmā desmit sveicinājumu sērija bija galā, bez kādas nopūlēšanās ar aukliņām, oļiem vai kociņiem pārgāja pie otrās, trešās, ceturtās, desmitās desmit darbību sērijas. Uz pirkstiem vispirms tika skaitīts sveicinājumu skaits katrā sērijā; pēc tam tāpat uz pirkstiem skaitīja sēriju daudzumu. Tas jau bija sarežģītāk. Likuma skolotājs, kas bija pieradis pie abstraktām spēlēm, ko citā jomā piedāvāja Trīs Svēto Rakstu Grozi, Trīs Pasaules un Trīs Gudrības, aizrautīgā uzmanībā klausījās par Ārjabathas pētījumiem noslēpumainajā daudzumu un skaitļu pasaulē.

Kādu dienu Arjabhata aizveda Juaņu Canu garā pastaigā ap Nalandas klosteri. Viņi redzēja mūkus un karotājus, amatniekus, zemkopjus, cilvēkus no visnabadzigākās šķiras un valdnieka pavadonību, pilis, veikaliņus, laivas Gangā, un tas viss liecināja par šejieniešu rosību un kaislībām.

—    Esmu pārliecināts, ka redzamā pasaule slēpj slepenu pasauli, — Arjabhata sacīja.

—    Es arī tā domāju, — Juaņs Cans atbildēja.

—   Vai tā nav tā pati, par kuru domā tu? — Arjabhata smaidīdams sacīja.

—   Iespējams, pastāv kāds liels noslēpums, kas ietver visus noslēpumus? — Juaņs Cans ieminējās. —Tas ir tas, ko vēro Būdas smaids.

Arjabhata sāka stāstīt Juaņam Canam, ka apmēram tajā pašā laikā, kad dzīvojuši Konfūcijs un Buda, tālu Rietumu novadu rietumos dzīvojuši mācītie un gudrie, kas visas citas tautas uzskatījuši par barbariem. Viņi saukušies par grieķiem. Juaņs Cans smaidīja: savā iepriekšējā dzīvē viņš grieķus bija pazinis.

Arjabhata teica, ka grieķi ir sapratuši: pasauli var izteikt skaitļos. Viņi izgudrojuši vai brīnumaini pilnveidojuši mēru un to attiecību zinātni. Taču viņi nav atklājuši to, ko bija pratis atklāt viņš — Ārjabhata. Viņš atradis lielo noslēpumu, par ko smaida Buda.

—    Lielo noslēpumu?… Juaņs Cans jautāja.

—   Nu… daļu lielā noslēpuma, — Ārjabhata sacīja. — Soli uz lielo noslēpumu.

Likuma skolotājam par lieliem brīnumiem, Ārjabhata viņam skaidroja, ka atradis līdzekli, kā izteikt visu universu veidojošo skaitļu kopumu, izmantojot tikai deviņas zīmes, kas dod nosaukumus cipariem. Viņš apgalvoja, ka viņa sistēma ir vienkāršāka un elastīgāka par visām iepriekšējām — tām, ko izmantojuši babilonieši, aleksandrieši vai grieķi. Juaņs Cans aizrautīgi klausījās un nespēja saprast, kā var pietikt deviņu ciparu, lai saskaitītu Būdas labdarības, vienas ražas risa graudus, zvaigznes debesīs, kaut gan ir vajadzīgi tūkstoši un tūkstoši zīmju, lai ķīniešu valodā pārrakstītu budistu kanona Trīs Svēto Rakstu Grozus. Ārjabhata iesmējās.

—   Tur ir kāds noslēpums, — viņš teica.

Juaņa Cana izbrīns vērtās apstulbumā, kad pēc dažām dienām vistālākajā klostera apkaimes mājas istabā Ārjabhata, vispirms izdarījis visu, lai neviens viņus neredzētu un nedzirdētu, palūdza pergamentu, otu un tušu.

—    Redzi, te ir noslēpums, — viņš teica Likuma skolotājam, kas bija sasprindzinājis visu uzmanību.

Ar drošu otas vilcienu Ārjabhata uzvilka šādu zīmi:

—    Kas tad tas ir? — Juaņs Cans jautāja, neuzticīgi noliekdamies pie visīsākā no visiem gara darbiem.

—   Tas ir punkts, — Ārjabhata atbildēja.

—   To es redzu, — Juaņs Cans atbildēja. — Bet vēl?

—   Tas ir liels noslēpums.

♦

Ceļā uz Parīzi

Šķērsot Vāciju bija tikpat grūti kā Krieviju. Krievija bija tuksnesīga, bet Vācija — pilna vairāk vai mazāk atklātu ienaidnieku. Prūsijas dienvidaustrumos, ejot laukā no kādas iebraucamās vietas, Izakam Lakedemam, lai tiktu cauri naidīgajam pūlim, kas bija sapulcējies mājas priekšā, un tiktu pie zirga, vajadzēja pieņemt palīdzību — ieķerties elkonī viesnīcniecei, kas bija ļoti skaista sieviete, kaut arī, pēc manām domām, pārlieku skaļa, bet nebija vienaldzīga pret skaistām uniformām.

Zirgs vairs nebija iepriekšējais. Vīrs bija tas pats, bet kumeļš — cits. Mazliet noskumušais Darī ziņnesis bija atstājis Kapitolu stallī mežmalas mājā un paņēmis elegantā arābu rikšotāju. Jaunā rumaka mugurā, spožajā uniformā tērpies, viņš izskatījās jo lepns. Iespējams, īzaks Lakedems nekad vēl nebija bijis tik skaists. Tas vairs nebija skrandainais klaidonis, kāds klīda pa ceļiem skarbaja klasiskajā laikmetā vai barokālā valdzinājuma laikā starp musketieriem, kambarkungiem, mūziķiem un filozofiem, viņš vairs nebija pat kurjers ar diezgan neskaidru pagātni, pavisam neievērojams par spīti nāves nicināšanai, kas tā pārsteidza Anrī Beilu; īzaks Lakedems bija iejuties elegantā adjutanta ādā, post mortem paņemdams viņa ietērpu. Viņš atcerējās adjutantu guļam gultā ar pārgrieztu rīkli, visu vienās asinīs.

"Nabaga zēns!" īzaks domāja. "Viņš vairs neiekaros nevienu sirdi."

Tik vienkārši pieminējis nelaiķi, viņš no jauna sāka domāt par ēnu pie durvju sliekšņa, par mēmo melnajā kleitā, tās spēcigo zodu, apņēmīgo un saspringto izturēšanos, par viņas neaprēķināmību. Viņš apsvēra, cik ar eleganto ir zaudējis un cik — ieguvis, un uzsmaidīja bāli zilajām debesīm, kas pēdējā laikā pletās viņam virs galvas. Visas šīs dienas bija aiztraukušās tik ātri, ka īzakam Lakedemam tikai ar pūlēm izdevās noticēt to realitātei. Tilta šķērsošana, ciņa ar kazakiem, satikšanās ar eleganto, maja naktī, biedra nāve, jaunās spānietes izturēšanās pret viņu: pasaule, kas viņam jau lika garlaicībā žāvāties un par ko viņš šķita jau visu zinām, tomēr vēl bija pietaupījusi pārsteigumus. Jaunās sievietes tēls, kāds tas palicis atmiņā sagaidām abus jātniekus pie meža mājas durvīm, sajaucās ar neskaitāmiem uzmācīgiem jautajumiem. Bet kas par to! Viņš vairāk neka jebkurš cits jau bija pieradis, ka neviens nespēj atminēt mīklas, ko uzdod dzīvība un nāve, un ka nav nekādas vajadzības saprast visu, kas ar cilvēku atgadās. Skaidrāks par skaidru bija fakts, ka Izaks kļuvis par kapteini un ka viņam ir dokumenti ar Kanuvila vārdu.

"Jauks vārds!" viņš prātoja, auļodams uz Parīzi. "Ar tādu vārdu galu galā var sākt sapņot par jaunu eksistenci un neskaitāmām dēkām. Ilgi to paturēt nevarēšu, par to nav nekādu šaubu. Tādam Kanuvilam Parīzē droši vien ir draugi, ģimene, mīļākās un ienaidnieki. Iespējams — pils provincē. Iespējams — zemes īpašumi un rentes. Redz, kā! Tad nu esmu rantjē un man pieder meži un lauki, pa kuriem varēšu staigāt. Izmantosim šos no Polijas debesīm nokritušos labumus, pirms pamodīsimies."

Vairāk par visu Kanuvila mantojumā bijušo imperatora kurjeru ieinteresēja divas īsas, vienādā rokrakstā rakstītas vēstulītes — to stils bija neveikls un diezgan banāls, toties papīrs bija jauki iesmaržināts, un vienai bija paraksts "Tava Poleta", bet otrai — "Tava Pollna, kas Tevi mīl vairāk nekā jebkad." Daudz vairāk nekā spāniete, kas droši vien pilnīgi nepamatoti iedomājās, ka Izaks viņai ir pateicību parādā par dzīvību un tādēļ bez mitas domā par viņu, īzaks pa ceļam no Vācijas uz Franciju domāja par šo Poletu. Jo vairāk viņš sapņoja tāpēc, ka starp elegantā lietām atrada ne tikai pulksteni, pīpi un dažus citus nenozīmīgus niekus, bet ari medaljonu ar neredzēti skaistas sievietes portretu. "Ja nu tā ir Poleta?" viņš prātoja.

Un, iespiedis piešus arābu rikšotājam sānos, viņš auļoja jo straujāk, lai atminētu visus noslēpumus.

♦

Trakais skrējiens

Jūs taču ticat visam, ko stāstu par sevi un citiem, vai ne? — Simons jautāja.

Es nezinu, vai jūs pazīstat Venēciju un zināt, kāds skats paveras no Jūras muitas. Gan dienu, gan nakti jūs tur varat vērot vienu no visneparastākajām ainavām, kādas vien iedomājamas. Viss ir skaists un viss — dīvains: uz ūdeņiem celtā pilsēta, pilis, baznīcas, kas iznirst no pagātnes, leģendu un akmens mežģīņu sajaukums, greznība un vēsture, kura pārsteidz vairāk nekā leģendas… Ja pasaulē ir kāda vieta, kur pagaist robeža starp neticamo un reālo, tā katra ziņā ir Venēcija pie Jūras muitas. Simona jautājums mums aizcirta elpu.

—   Zināt… — Marija iesāka.

—    Nemulstiet, — Simons sacīja. — Jūs zināt, ka es stāstu tikai patiesību. Neticamais nesaistās ar manu personu: neticama ir pasaule. Neiedomājama un mazliet komiska. Es neesmu pārliecināts, vai kaut kur neslēpjas klauns. Taču es neesmu klauns. Tas neesmu es, kas izgudro to visu, ko vakaru pēc vakara jums stāstu, — par mīlestību un nāvi, par zināšanām un varu, par likteni un ticību, par kuriem jādomā, kur tie radušies un ko īsti nozīmē. Es nezinu, kas to visu izgudrojis. Varbūt neviens, varbūt — visi. Un, ja gribēsiet man sacīt, ka stāstiem nav ne sakuma, ne gala, ka cilvēces vēsture ir viena vienīga liela izlikšanās, nebeidzams karnevāls, ģenialitātes un mistifikāciju, ciešanu un ākstības sajaukums, es nebūšu tas, kas apgalvos pretējo. Visneticamākais liekas tas, ka ir vajadzīgs diženums, lai tas viss rastos.

Pasaule ir kā inkrustācija, kā kaķu barība, kā spāniešu iebraucamā vieta — īsts pretrunu kamols. Jūs varat par to smieties vienā laidā. Varat to arī apbrīnot. Visgudrāk ir gan smieties, gan apbrīnot. Pie tāda secinājuma, manuprāt, pēc ilgām pārdomām ir nonākuši gan Šekspīrs, gan Servantess — vai jums kads ir teicis, ka viņi abi miruši 1616. gada 23. aprīlī? Man ir aizdomas, ka viņi ir viens un tas pats cilvēks; — Rablē un Klodels, Jonesko un Goija…

—   Un, bez šaubām, arī jūs? — Marija ieteicās. — Jūs jau nu gan nemeklējat vārdus kabatā.

—   Galvenais, es pūlos jūs pārāk negarlaikot. Vai zināt, ko nozīmē runāt par dzīvi? Padomājiet par visiem mūžīgajiem pļāpām, par romānistiem, par memuāru un dienasgrāmatu autoriem, kas jums stāsta, kā pavadījuši atvaļinājumu, ko darījuši aizvakar, kā jaunībā piedalījušies karā. Man ir stāstāms par tūkstošiem karu un par bezgalīgu atvaļinājumu. Dzīves jocīgums un tās milzīgais izmisums peld plašā jo plašā pirmatnējā buljonā, no kura ik mirkli jācenšas izrauties, — garlaicībā. Ja es jūs garlaikotu, jūs ietu projām. Un man vajadzīgi klausītāji. Vienīgais manu bezgalīgo klejojumu mierinājums ir iespēja kādam par tiem stāstīt. Mana godkāre nesniedzas tālāk par vēlmi piespiest jūs palikt kopā ar mani pie Jūras muitas. Tādēļ es bez elpas auļoju uz Parīzi, pēc iespējas mazāk kavējos koka kāpnēs, nekad neatveru durvis, ka no mēra bēgu no došanās ceļā piecos no rīta, es likvidēju skūpstus, lecu pāri adjektīviem, dārzu aprakstiem, mājieniem uz jūtām, par kurām neviens neko nezina un ko jūs pazīstat labāk par visiem, es drāžos velnišķīgā ātrumā, lai garlaicībai mestos nelabi ap dūšu un lai tā mūs nepanāktu. Man ir tūkstoš dzīvju, es pāreju no vienas citā, tāpēc es tās nometu kaudzē pie kājām jums, kam ir tikai viena dzīve. Un viss, ko es stāstītu, būtu tīra patiesība, ja es nebūtu spiests panākt, lai jūs noticētu, lai paliktu, man vienmēr ir jāturas mazliet zem neticamās patiesības un jābūt saistošam.

Jā, emiru Abdarrahmānu pie Puatjē nogalināja Šarla Martela kareivji, jo viņi nespēja izrunāt tā vārdu. Jā, imperalors Napoleons pavēlēja Dari steidzami sūtīt kurjeru uz Parīzi, lai frančiem, ko mulsināja no Krievijas nākošās baumas un Malē sazvērestiba, dotu kādu ziņu no viņu dieva. Vikingi tiešam devās gan uz Kijevu un Ukrainu, gan ari uz Ameriku un pat uz Gibraltāru. Tik tiešām bija kāds franču jātnieks, kas sniegos un asinīs tik tikko izglābās gandrīz neticamās dēkās un sapņoja par laimi, arabu zirga mugurā auļodams uz Parizi. Un taisnība ari tā, ka indiešu zinātnieki, kas bija apveltīti ar neskaidru un netaisnīgi aizmirstu ģenialitāti, nodeva arābiem izcilo noslēpumu, kas satricināja prātus un deva cilvēkiem iespēju parvaldīt Visumu. Neizsmeļamā pasaule veidota arī no visa tā.

♦

Nulles dzimšana

MĒnešiem un gadiem ilgi punkts, ko Ārjabhata uzzīmēja Nalandas namā, vajāja īzaku Lakedemu, alias Juaņu Canu, alias Likuma skolotāju, kas nepieciešamības dēļ bija kļuvis par Omāru ibn Batutu al Hārezmi al Tartūši. Ģērbies skrandās, kurām blakus ticīgo komandiera salāpītais ģērbs, kādā viņš iejāja Jeruzalemē, izskatītos visai grezns, viņš šķērsoja tuksnešus, līdzi stiepdams ceļasomu, kas bija pilna maģijas grāmatu un vecu manuskriptu. Drīz vien viņš kļuva par leģendu starp karotājiem, kas bija izniruši no smiltīm, lai Allāha un tā pravieša vārdā iekarotu pasauli. Bieži, kad viņš bija beidzis kādu no stāstiem, kuri viņu bija padarījuši slavenu no Persijas līdz Andalūzijai un kuru atbalss jaušama Šeherezādes pasakās un Jūras muitas stāstos, viņš satvēra nūju un iedūra to tuksneša smiltīs. Viņš ilgi lūkojās nūjas atstātajā caurumiņā un, palikdams pilnīgi vienaldzīgs pret visiem, kas drūzmējās ap viņu, lai klausītos, ko viņš pusbalsī murmina, paši lāgā nesaprazdami vārdu jēgu, čukstēja:

—   No visiem stāstiem, ko jebkad esmu stāstījis, šis ir vispasakainākais.

—    Kāds ir tas stāsts, hadž? — sauca bērni ap viņu.

—   Stāsts par caurumu smiltīs, kas ir caurums pasaulē. To sauc par Arjabhatas punktu. Bet vēl nav pienācis laiks to stāstīt.

Kopš Nalandas atklāsmes viņš nemitīgi lauzīja galvu par Arjabhatas noslēpumu. Punkts nebija tāda pati zīme kā citas. Deviņas zīmes, ko indiešu gudrais nosauca par cipariem, Likuma skolotājs saprata bez pūlēm. Un savā jaunajā eksistencē Omārs tās saprata kā kurš katrs. Tās atbilda labās vai kreisās rokas pieciem pirkstiem un četriem pirmajiem otras rokas pirkstiem. Ar tiem varēja saskaitīt vienu vai divus zirgus. Vai divus zirgus un vienu govi. Vai divreiz divas govis. Tā varēja turpināties, līdz saskaitīti bija trīsreiz trīs zirgi, kurus ikviens varēja saskaitīt uz saviem pieciem pirkstiem, palīgā ņemot otras rokas četrus pirkstus, vai arī trīs pirkstus plus trīs pirkstus, plus trīs pirkstus, un Omars, domādams par zirgiem vai govīm, bez mitas kustināja abu roku pirkstus, tā ka daudzi viņu noturēja par plānprātiņu. Tāpat arī ikviens savā valodā bez kādām pūlēm varēja nosaukt šos deviņus skaitļus. Viens, divi, trīs; one, two, three; eins, zwei, drei; uno, duo, tre… Visas grūtības sākās ar pēdējo mazo pirkstiņu. Skaits, kuram tas atbilda, tika apzīmēts ar rindas pirmo ciparu, ko atkārtoja, pievienojot tam punktu.

Reizē vienkāršais un grūti aptveramais noslēpums, uz kura drīz sāka balstīties aritmētika, visas matemātikas nozares un visas nākotnes zinātnes un tehnikas nozares, bija šis punkts, kas attēloja neesošu vērtību un tukšu kopumu, bet pietika to novietot zināmā vietā starp cipariem, lai apzīmētu šis pakāpes vienību neesību — vai, ja jums tā labāk patīk, ja atgriežamies pie aukliņu un divu roku valodas, — šis sērijas vienibu neesību.

—    Es galīgi nekā nesaprotu, — Marija teica.

—   Un tomēr sešus gadus veciem bērniem tas ir jāsaprot vai jāizliekas, ka saprot Arjabhatas un Omara ibn Batūtas al Hārezmi al Tartūši noslēpumu. Sešus gadus veciem bērniem ir jāizdara nedzirdēta piepūle — vislielākā, kāda viņu mūžā nāks priekšā, ja arī viņi kļūtu par valsts vadītājiem, ģeniāliem fiziķiem vai zinātniekiem jebkurā nozarē, — jāiemācās alfabēts, kur nevienai zīmei, atšķirībā no ķīniešu rakstības, nav itin nekāda sakara ar realitāti, un jāaptver, ka šo zīmju kombināciju uzdevums ir realitāti apzīmēt. Tikpat liela piepūle viņiem vajadzīga, lai viņi aptvertu Arjabhatas punkta jēgu.

—   Nekad neviens man nav bildis ne vārda par Ārjabhatu, — Marija ievaidējās.

—   Tas tapec, ka esam mazliet mainījušies.

Gadi gāja. Omārs ibn Batūta al Hārezmi ai Tartūši vairs nespēja paturēt pie sevis noslēpumu, kas viņu smacēja nost un darīja vai traku. Viņš klīda pa pasauli, un galvā viņam bija tukšums, kas svēra tik smagi, un naktis pa murgiem viņš redzeja indieša punktu kā ļoti cietu lodi, kas reizē neeksistēja un reizināja, no kuras iznira Visuma Dažu labu reizi viņam uznāca kārdinājums atbrīvoties no smagās nastas. Kādu vakaru saulrietā viņš pat bija uzzīmējis punktu smiltīs un gatavojās par to stāstīt, kad sacēlās vakarvējš un nūjas atstāto punktu izdzēsa. To viņš saprata kā zīmi, ka vēl ir par agru atklāt noslēpumu, kas ļautu pasaulei rūgt kā klāt pielikts raugs. Beidzot kādu nakti Arābijas vai Persijas tuksnešos, kopš Kādisijas uzvaras kļuvis par musulmani, viņš sastapa Birunī.

Tā bija apmetne, kādas rodas kara vai tirdzniecības sakarā, un viena no naktīm, ko vēlāk padarīs slavenas Saadī, Hāfizs vai Omārs Haijāms. Abi viri sēdēja viens otram blakus, apmainīja dažas dateles pret mazumiņu kamieļmātes piena, pēc tam viens otru izjautāja par ceļojumiem un par to, ko kurš dzīvē dara.

—    Es eju, — Omārs sacīja.

—   Ja man nav pie rokas papīra, es zīmēju figūras putekļos vai smiltīs un mērīju to attiecības.

—    Kā grieķi? — Omārs jautāja.

Birunī gandrīz apgāzās. Šis klaidonis bija satriecošs. Viņš zināja lietas, ko nezināja pat visgudrākie. Ja, jā, kā grieķi! Birunī tik daudz nodarbojās ar grieķiem, ka viņam esam pateicību parādā par zudušajiem Arhimēda darbiem, kas saistīti ar attiecību starp riņķa perimetru un diametru un slavenā n vērtību, ko jau lietojuši ebreji un babilonieši: 3,14159. Viņš arī daudz kur bija ceļojis un sarakstījis Indijas vēsturi un Antīko tautu hronoloģiju. Birunī un Omārs ibn Batūta sarunājās par budismu un islamu, par Indu un Gangu, par Bāmjanu un Baktru. Visvairāk viņi runāja par daudzumu mēru un par grieķiem.

—    Ir ebreji un ir grieķi, — Simons teica. — Jā, protams, vēl ir franči un angļi, slāvi un itālieši, spāņi un šveicieši. Ir pat amerikāņi. Un viņi izkāpuši uz Mēness.

—    Jūs ari tur esat bijis! — Marija iesaucās.

—    Noteikti nē, — Simons atbildēja. — Es staigāju pa Zemi. Un virs zemes dzīvo afrikāņi un japāņi, indieši un ķīnieši. Viņu vidū ir vīrieši un sievietes, kas paveikuši brīnuma lietas. Bet pirmām kārtām ir grieķi un ebreji. Ar grieķiem un ebrejiem jūs varētu no jauna uzcelt pasauli, nemeklējot neviena cita palīdzību. Vieni nosliecas par labu grieķiem, Delfu Apollonam un Erehtejam; citi — par labu ebrejiem, Talmudam un Kabalai, visa veida spekulācijām. Par abiem kopā grieķi un ebreji ir stiprāki par visiem pārējiem.

īzaks Lakedems, saukdamies par Omāru ibn Batūtu al Hārezmi al Tartūši, runāja ar Birunī par grieķiem. Viņi sprieda par Pitagoru, Arhimēdu un Eiklīdu, kas bija apveltīti ar lielu ģenialitāti. Viņi runāja par trīsstūra un apļa īpašībām, par Parmenīdu un Heraklītu un dievišķo Platonu, viņi runāja par Aristoteli, kas bija visu zinātnieku valdnieks, un viņi pacēlās līdz pat debesu sfērām, kurām, tāpat kā visam šajā pasaulē, pavēl skaits un attiecības. Jo vairāk viņi iedziļinājās pasaulē, kuras noslēpumi un mīklas cilvēkiem saistījās ar skaitu, Birunī pārņēma aizvien lielāks drudzis un sajūsma. Viņš skaidroja Omaram jautājumus, kurus nedz Likuma skolotājs, nedz Dēmetrijs, nedz vēlāk Ragnars Gudrais nekad nebija sapratuši un par kuriem, patiesību sakot, viņi pat nebija domājuši: ka Zeme ir apaļa, ka Saule un zvaigznes ļauj aprēķināt attālumus un leņķus, ka skaitļu rinda ir neierobežota, ka tikpat noteikti un nesatricināmi likumi kā visi dievišķie likumi valda pār attiecībām, kuras veido Visumu. Omārs klausījās dziļā apbrīnā. Viņu pārņēma liels prieks. Beidzot viņš bija atradis cilvēku, kas bija Arjabhatas punkta cienīgs.

Tad Omārs savukārt sāka stāstīt jaunajam draugam visu, ko viņam indietis bija uzticējis Nalandā, un sevišķi — par deviņiem cipariem un punktu, kas izsaka prombūtni, neesību, tukšumu un kas reizē dod iespēju vienību pakāpēs ietvert desmitus, desmitu pakāpē — simtus, un simtu rindā — tūkstošus, desmitus tūkstošu un simtus tūkstošu. Birunī klausījās tik sasprindzinātā uzmanībā, ka viņa sejā un augumā nepakustējās ne muskulītis. Likās, ka viņu trāpījis zibens. Vairākas reizes nakts tumsā, ko jau sāka kliedēt pirmais ausmas svīdums, Omaram ibn Batutam šķita, ka sarunas biedrs ir aizmidzis.

—   Paklau, draugs! — viņš teica, paliekdamies uz priekšu un satverdams to aiz pleca.

—   Turpini, turpini! — Birunī sacīja.

Saule lēca, kad Omārs, kājās stāvēdams, ar nūjas galu zīmēja putekļos vai smiltīs Ārjabhatas punktu. Birunī kā sapnī ilgi vēroja mazo skrambu zemes virsā. Pagāja pusstunda. Varbūt — stunda. Iespējams — vēl ilgāks laiks. Sastindzis un kluss Omārs ibn Batūta neiedrošinājās ne pakustēties aiz bailēm, ka iztraucēs biedra dziļo sapņojumu, kas likās augstāks par šīspasaules lietām. Sāka pūst viegls vējš. Tas lēnām nolīdzināja Ārjabhatas punktu. Birunī savukārt piecēlās. Viņš paņēma nūju no Omara rokām un ar vienu kustību uzvilka uz zemes riņķi:

O

—    Lūk, tas ir vienīgas attēls, kas piederas pilnībai un neesībai. Punkts ir lietu sākumā un beigās. Tas nav tas, kas mums vajadzīgs. Aplis, kas šķir un tomēr vieno, ir reizē spēka un neesības simbols. Pievienots deviņiem cipariem, tas vienlaikus apzīmēs reizināšanu un tukšumu. Un šo neesības figūru,

no kuras radīsies visi skaitļi, mēs nosauksim par nulli.

♦

polīnas nelaimes

Parīzes salonos, kas iepriekšējos gadsimtos; bija tik slaveni ar asprātību un talantiem, impērij.i\ laikā nevaldīja jautrība. Visspožākie prāti bija devušies uz Kopētu Šveicē pie dc Stala kundzes, kas tur kopā ar Šatobriānu vai Monmoransī bija patvērusies ērcīgā klusēšanā. Tos, no vecā režīma laikiem, kas bija pievienojušies imperatoram un s.iiikās ar revolūcijas ģenerāļiem, kuri vienā mirklī bija kļuvuši par hercogiem un prinčiem, viņš valdīja ar stingru roku, uzspiežot skarbas manieres. Reizēm imperatoram gadījās uzdurties cietam riekstam. Kādai sava galma dāmai, kas, līdzīgi lielākajai daļai XVIII gadsimta sieviešu, nebija uz mutes kritusi, viņš jautāja:

—    Vai taisnība, kundze, ka jums ļoti patīk vīrieši?

—   Jā, majestāte, — viņa atbildēja, — sevišķi tad, ja viņi ir labi audzināti.

Un kādai dāmai — vairāku darbu autorei, kuras vīrs bija prefekts vienā no jaunajiem Renānijas departamentiem, viņš strupi sacīja:

—   Jūs laikam rakstot, kundze! Vai jums kāds ir teicis, ka man nepatīk rakstošas sievietes?

—    Jā, majestāte, bet es tam neticēju.

—    Un ko jūs esat radījusi, kopš esat šeit?

—   Trīs bērnus, majestāte!

Pastīvos impērijas laika salonus, kuru XVIII gadsimta burvība jau bija zudusi un kuros XIX gadsimta kaislības vēl nebija iemājojušas, vairāk par visu interesēja un uzjautrināja ģimenes tenkas. Kādas ģimenes? Vienīgās, unikālās ģimenes — imperatora ģimenes tenkas. Ilgi un tīksmīgi irgājušies par vārdiem, ko pats Napoleons kronēšanas rītā teicis brālim: "Ak, Jozef, ja tēvs mūs redzētu!" — salonos aizrautīgi stāstīja, ka visskaistākā ģimenes sieviete, diezgan reti sastopama daiļava, kas varbūt viena no ļoti nedaudzām vai, iespējams, pat vienīgā varētu sacensties ar Rekamjē kundzi — Lisjēns viņā neprātīgi iemīlējies un viņa atraidījusi pašu Napoleonu par spīti Fušē neatlaidībai —, imperatora mīļākā māsa, kādreizējā ģenerāļa Leklerka sieva — viņš Sandomingo nomira ar dzelteno drudzi —, brīnišķīgā princese Borgēze, Gastallas hercogiene, kas līdz nāvei garlaikojās Itālijas pilīs, esot izpelnījusies tirāna dusmu zibeņus, jo viņu ķeizariskajām majestātēm — savam brālim un Marijai Luīzei aiz muguras taisījusi grimases un varbūt pat ar pirkstiem rādījusi radziņus. Acumirklī princese zaudēja neaizskaramības svētumu — ja šie vārdi jelkad ir bijuši piemērojami visskaistākajai impērijas grēciniecei —, un viņai aizliegts rādīties Tilērijās. Un tā viņa dienvidos klīda skumjās un garlaicībā.

Galvenokārt viņu mocīja skumjas. Viņa vienmer bija neprātīgi mīlējusi priekus un vīriešus. To viņa bija sākusi jau agri Marseļā ar kādu asiņainu konventa locekli, vārdā Frenonu, kas bija Voltēra ienaidnieka dēls.

Reiz pašā gravas dziļumā

Frenonu čūska sakoda.

Un kas pēc tam gan notika?

Tad čūska tūdaļ nosprāga.

Viņa turpināja ar Dipo, kas vēlāk kādos Romas nemieros tika nogalināts kopā ar vairākiem citiem. Sešpadsmit gadu vecumā viņa apprecējās. Divdesmit gadu vecumā kļuva par atraitni. Viņa nogrieza matus un ielika tos Leklerka — sava vīra zārkā; viņš bija miltu tirgotāja dēls, astoņpadsmit gadu vecumā — brīvprātīgais, divdesmit viena gada vecumā — kapteinis, divdesmit piecu gadu vecumā — ģenerālis, vadījis grenadierus, kas 18. brimērā Senklū izglābis Napoleonu, Sandomingo bija nēģera Tusēna Luvertira pretinieks, gāja bojā Irisdesmit gadu vecumā. "Huzārs, kas vēl trīsdesmit gadu vecumā ir dzīvs, ir tikai zaķpastala," viņš teica ģenerālim de l.asalam. Paldies Dievam, tam izdevās krist kaujā pie Vagramas. Bija jau arī laiks: Leklerkam bija trīsdesmit četri gadi. Tolaik viss norisinājās ātri. Leklerka atraitne divdesmit četru gadu vecumā apprecējās ar princi Borgēzi. Princis nemaz nebija tik slikts. Bija tikai viena nelaime: viņa to nemīlēja. Mīļākie sekoja cits citam. Viņa kaila pozēja Kanovam. Viņš princesi attēloja Praksitela Afrodites pozā, kuram pašam par modeli bija Frīne — viņa mīļākā. Kāds princesei jautāja, vai nav bijis neērti pozēt tēlniekam kailai.

— Nepavisam ne, — viņa atbildēja. — Darbnīca bija kurināta.

Visvairāk viņa bija pieķērusies kādam skaistam, bet viduvējam virsniekam, ko imperators, par spīti māsas asarām, aizsūtīja uz Krieviju kopā ar Lielo Armiju un no kura viņai jau mēnešiem ilgi nebija pienākusi pilnīgi neviena ziņu. Virsnieku sauca par Kanuvilu.

♦

Nabagie ir noguruši

Es runāju un runāju, atceros dižus cilvēkus un lielus notikumus, stāstu par lietām, kas mainījušas pasauli. Galvenais — es biju nabags. Bieži esmu skrējis ļoti ātri — tā, kā skrien uzvarētāji čempioni un bagātie, ko lutina pūlis. Esmu arī vilcies nabagu drausmīgajā gausumā. Gaidītāju rindas — tas esmu es. Rindas pie dokumentiem un dārzeņiem — tas esmu es. Bada gājieni — tas esmu es. Streikotāju un bezdarbnieku gājieni zem sarkaniem vai melniem karogiem no Bastīlijas līdz Republikas laukumam, Šanhajas vai Čikagas ielās, sniega un ložmetēju šaustītajā Ņevas prospektā — tas esmu es. Mao sakauto pulku Lielais pārgājiens uz Jaņaņu — tas esmu es. Nabagi, ar kuriem kopā esmu tik ilgi mīņājies, kuri netiek uz priekšu, nav uzvarošu revolūciju varoņi. Revolūcija pārvērš bendes par upuriem un upurus — par bendēm. Nabagie, pie kuriem es piederēju, nekad neko neiegūst un neko negaida. Viņi mirst pirms uzvaras un pirms tam, kad varētu kļūt citiem par to, kas citi bijuši viņiem. Viņi vienmēr ir palikuši nabagie, upuri, pamesti suņi vēstures mēslainēs. Viņi neiet tādēļ, lai uzvarētu, lai iekarotu, lai sagrābtu varu, viņi neiet, lai atklātu vai apmierinātu zinātkāri. Viņi iet aiz izmisuma. Viņi iet, jo bēg. Asarās un asinīs esmu bēdzis vairāk nekā jebkurš cits.

Tieši no šīs nepārtrauktās bēgšanas ir radies mans tēls. Jūs jau zināt: bārda, gari, sirmi mati, apmetnis negaisā, soma pie sāniem, nūja rokā, mūžam vajātā bēguļa bailes un kauns skatienā. Es neesmu staigājis šajā čaulā divtūkstoš gadu. Man nebija bārdas, kad biju centurions, kad spiedu sev klāt imperatora vēstījumus, kad kalpoju Budam vai vikontam de Natobriānam. Mūsdienās, pie jums, jūsu slavenajās demokrāl ijās, par kurām nerimstaties runāt, it kā tas būtu vēstures gals un nabaga vecās cilvēces pēdējais un galīgais stāvoklis, galveno vietu ieņem vidusšķira. Nav vairs nekādu hercogu un pēru, nav uz mūžu ieceltu senatoru, nav lielu zemes īpašnieku, kas bija apveltīti ar negantu eleganci un darīja ar saviem lopiem un ļaudīm, ko vien vēlējās. Protams, ir arī nabagie. Viņus lolo nu attālina, viņus novieto materiālos un morālos rezervātos, viņu dēļ kaunas un viņus aizmirst. Labi. Kā jums liekas, ko lai es daru? Londonā, Ņujorkā, Parīzē un Venēcijā esmu kļuvis par pilsoni. Palūkojieties: esmu noskuvies, es protu lietot saliktos darbībasvārda laikus, valkāju lietusmēteli kā Hemfrijs Bogarts un neviens, jādomā, mani nenoturēs par to, kas esmu: i ilvēks, kas steidzas no gadsimta uz gadsimtu.

Atkarībā no laika esmu bijis tas, kam man jābūt. Esmu bijis gandrīz viss: pēdējā laikā — mazs rantjē, tūristu pavadonis, tirdzniecības aģents, Volstrīta brokeris, blēdis, ātrvilcienu vadītājs, profesionāls skrējējs, privātdetektīvs, kam uztic izsekošanu. Neesmu nekas cits kā laika gars. Es vienmēr izskatos pavisam parasts. Cilvēki mani notur par to, kas paši ir. Un es esmu viss, kas ir viņi. Galvenokārt esmu bijis nabags. Jo nabago ir bijis vairāk nekā bagāto šajā dzīvē, kur es nebeidzu degt nabaga dēļ, kas sapņo kļūt bagāts, vairāk nekā dēļ bagātā, kurš baidās izputēt. Nabagie bez mitas rada nākotni, kas nekad nebūs viņu nākotne. Viņi ir manevrējama masa topošā pasaulē, un šī masa tiek atmesta, līdzko pasaule uzbūvēta. Esmu kalpojis šajā armijā, kas vienmēr ir uzvarēta un nekad nav sakauta.

Bija ērti būt ebrejam. Tikpat ērti kā būt čigānam. Tādam, kam jāiet izmisuma smieklīgumā, nekas nevar būt labāks kā but ebrejam. Daudz esmu bēdzis no Austrijas, Spānijas, Polijas, Krievijas, Vācijas, Baltijas valstīm. Un pat no Francijas — iedomājieties vien! Jūs zināt vēsturi, tās muļķīgās izrīcības, tās paradoksus. Esmu atļāvies greznību kļūt par ebreju ienaidnieku; esmu kliedzis: "Nāvi žīdiem!" — lai kliegtu tāpat kā citi — un daudzi manī ir saskatījuši ebreju — ebreju bendi, ko vajā ebreji un kas bēg, kur deguns rāda, nevis kopā ar viņiem. Mezgls bija sasiets.

Tikai neiedomājieties, ka vēlos jūs aizkustināt vai nokaitināt. Es smejos tiklab par morāli kā par politiku, par loģiku un par psiholoģiju. Es nepieķeros nevienai jūsu sistēmai, es nepiedalos neviena jūsu kombinācijā. Es tikai eju, un tas ir viss. Man nav nekāda mērķa, par jūsu vērtībām man nāk smiekli, es neko neizskaidroju, pietiek ar to, ka eju. Esmu tikai nabaga puisis, ko nemitīgi kārdina kaislības. Līdzko tuvumā pamanu kaut drusciņu naudas, es mēģinu to iebāzt savā kabatā. Esmu tikpat lielā mērā Šeiloks kā Ijabs, tikpat labs, cik ļauns. Tieši šī nemitīgā maiņa, mūžīgā pāreja no vainīgā lomas upura lomā Mūžīgo Žīdu ir padarījusi tik ievērojamu un tik interesantu, ka tas vienmēr ir nodarbinājis rakstnieku un mākslinieku prātu un iztēli. Es esmu pilnīgi visi un mazāk nekā nekas. Esmu dzīves šausmas un visi jusu spožuma mirkļi.

Esmu arī nogurums. Pretruna un nogurums. Kaislība un nogurums. Man ir apnicis iet. Man ir līdz kaklam pasaule, kas pastāvīgi iedomājas visu atklājusi un nesaprot gluži neko. Nu jau divus gadu tūkstošus es staigāju pa šo planētu, kur viss pārveidojas un pastāvīgi paliek viens un tas pats. Tas ir tas, kas mani tuvina nabagiem: nabagie ir noguruši. Es arī.

♦

Slavinājums gandrīz nekam

.^Vrjabhatas punkts un Burunī nulle pa īstam nekad neizgāja Lakedemam no prāta. Vēlāk — daudz vēlāk, satiekoties ar filozofiem un tiem, kas pēc Kopernika, Galileja, Keplera un Ņūtona atklāja lietu slēpto kārtību, viņš joprojām vēl prātoja, vai šo gandrīz maģisko spēku nebutu iespējams izmantot vēl labāk. Divu roku pirkstu dēļ punktu un pēc tam nulli saistīja ar desmit, simt un tūkstoš sēriju. Tomēr desmit nav vislabākais skaits. Protams, tas ir cilvēka pirkstu skaits, bet nav sevišķi elastīgs un tam nav īpašu priekšrocību: to var dalīt tikai ar 1, 2, 5 un pašu ar sevi. Mazliet lielāks skaitlis, piemēram, divpadsmit, ir daudz bagātāks un elastīgāks. To var dalīt ar 1,2, 3, 4, 6 un pašu ar sevi, tas paver prātam un lietām daudz lielāku plašumu. Ja Arjabhatas skolnieki un arābu nulles piekritēji būtu pieņēmuši nevis decimālo, bet duodecimālo sistēmu, aritmētikas un matemātikas rīcībā neapšaubāmi būtu vēl daudz ērtāks un efektīvāks instruments. Tad, protams, būtu vienpadsmit un nevis deviņi cipari — 1, 2, 3…, a, p vai x, y — un nulle apzīmētu reizinājumu ar 12.10 duodecimālajā sistēmā būtu 12 pēc mūsu decimālās sistēmas un 100 duodecimālajā sistēmā būtu mūsu 144 vērtība — 12 reiz 12, kam iespējami neskaitāmi dalījumi.

— Es ar to visu esmu mazliet rotaļājies, — Simons Fusgengers teica. — Mēs esam tā pieraduši pie pastāvošā, tā veidoti un kropļoti ar visu, ko mums māca, ka gandrīz vai liktos — mēs pārkāpjam mūžības likumus, dodot citu jēgu nullei jeb Arjabhatas punktam. Taču pastāv vēl daudzas citas sistēmas, ne tikai decimālā un duodecimālā. Dators, piemēram, jums uzspiež bināru bāzi. Un visās nozarēs iespējams domāt citādi, nekā mēs domājam. Mums šķiet, ka pasaule iet bojā, bet tā tikai mainās. Tā notiek visur. Politikā, reliģijā, mūzikā, glezniecībā, vēsturē un fizikā. Ir vairāk veidu, kā raudzīties uz pasauli, nekā Būdas zobu, vairāk nekā krāsu dabā un jūtu sirdī.

Tikpat lielā mērā kā nepieciešamība pasauli vada nejaušība, sakritība, patvaļība. Gandrīz visā, ko mēs darām, domājam, runājam un rakstām, ir sava daļa patvaļības. Numerācija ir patvaļīga, valoda ir patvaļīga, nosaukumi ir patvaļīgi, mūsu vārdi, kas mums ir kā miesa no mūsu miesas un kam esam tik ļoti pieķērušies, ir patvaļīgi, tāpat arī sabiedrība un reliģija ir patvaļīgas. Mīlestība ir patvaļīga, jo tā atkarīga no satikšanās, kas varēja arī nebūt. Zināmā mērā arī zinātne ir patvaļīga, jo tā balstās uz postulātiem un apmierinās ar to, ka piedāvā visvairāk ticamo visticamākās parādības izskaidrojumu, kas mums nav bijis zināms. Jebkura patvaļība ir netaisnīga, un jebkura kultūra — patvaļīga.

—    Esmu jau pamanījusi, — Marija sacīja, — ka jūs neticat nekam.

—    Nav nekā ļaunāka par neticēšanu nekam. Tie, kas netic nekam, nekad nav paveikuši neko lielu. Ja mums pasaule reducējas uz perspektīvām, ir jātic perspektīvām. Tām, kuras mums liekas vislabākās, vismazāk nepareizās, vismazāk netaisnīgās. Mūsu priekšstats par patiesību ir vienīgā patiesība, kurai-spējam tuvoties. Reizēm man ienāk prātā, ka varbūt Antigone — paraugs mums visiem — galu galā ir sākusi prātot, vai nav bezjēdzīgi mirt tikai tāpēc, ka viņas brālis, īsts nelietis, nav apglabāts saskaņā ar laikmeta, zemes un kastas prasībām. Tās ir pārejošas, patvaļīgas un visumā diezgan apšaubāmas prasības. Tas neko nemaina. Vajadzēja tām ticēt. Viņa ir mirusi. Man gribas ticēt, ka viņa ir ticējusi tam, kam vairs nav pa īstam ticējusi. Viņa nav mirusi par patiesību, kuras īstenībā nemaz nav un kuru vienmēr var apšaubīt tie, kuri zina un kuri izlemj. Viņa ir mirusi par ideju — protams, patvaļīgu —, par to, kā viņa redzēja pasauli, mīlestību un dievus. Viņa mirusi par savu taisnību un par savu patiesību, tas ir, gandrīz par neko. Bet šis gandrīz nekas vienmēr ir vissvarīgākais.

Esmu pārliecināts, ka jāprot dzīvot un dažreiz arī mirt par lietām — kā lai pasaku? —, ko izraugās gandrīz uz labu laimi. Ne jau tāpēc, ka tās būtu patiesas — kas gan vispār ir patiesība? — bet tālab, ka ka tās jums liekas skaistākās, patiesākās un diženākās. Nevis tāpēc, ka tās būtu dižas, bet tāpēc, ka jūs tās esat izvēlējušies. Aptuveni tā, kā Ārjabhata izraudzījās punktu un Birunī nulli, lai reizinātu ar desmit deviņus pamatciparus. Visa veida pārliecības ir tikpat patvaļīgas kā nulle. Jūs pie tām turaties tāpat kā pie nulles. Viss liekas loģiski, un ar to pietiek. Mūžīga ir nevis kāda patiesība, kas to vien dara kā nemitīgi mainās, bet gan lēmums turēties pie tās un mirt tās labā. Ja cilvēkam ir tāda laimīga iespēja kā jums — mirt kaut kā vai kāda dēļ.

♦

Kāds žūpa

Gandrīz vai skurbumā, par kuru pats brīnījās, īzaks Lakedems šķērsoja Parīzes barjeru. Viņš steidzās uz Tilērijām, kur kalpotāji ar cieņu uzlūkoja viņa uniformu, un viņš nodeva pulkvedim, ko šķiet, nodarbināja daudz mazāk steidzamas problēmas nekā Berezinas kauja, portfeli ar vēstulēm un pavēlēm. Brīdi vilcinājies, īzaks paturēja Uspenskas katedrāles sudraba krustu, ko bija ieslidinājis seglu somā un ko neviens nepieprasīja, jo Dari un Anrī Beils atkāpšanās steigā bija aizmirsuši to ietvert sarakstā, kurā bija minēti visi imperatora kurjeram uzticētie dokumenti. Tad Lakedems beidzot sāka meklēt Polīnu jeb Poletu de Kanuvilu.

Tolaik ikvienu virsnieku, kas ieradās no Krievijas, acumirklī ielenca daudzi karavīri un ziņkārīgie, jo gribēja kaut ko uzzināt par imperatoru un Lielo Armiju. īzaks Lakedems pēc labākās sirdsapziņas atbildēja uz jautājumiem. Tad viņš izraudzījās kādu virsnieku, kas izskatījās vairāk pašapmierināts un greznāk apģērbies nekā citi.

"Šis nu gan droši vien ir bijis elegantā draugs," Lakedems nosprieda.

Viņš to uzaicināja iedzert kaut ko stiprāku kādā krodziņā un sāka jauno cilvēku iztaujāt. Vai viņš ir kaut ko dzirdējis par de Kanuvilu? Kanuvilu? Kanuvilu? Nav gan neko dzirdējis.

—   Žēl, — Lakedems sacīja.

—    Kas noticis? — virsnieks jautāja. — Vai jums šis Kanuvils vajadzīgs?

—   Ne sevišķi. Man viņš ir galīgi vienaldzīgs. Turklāt viņš m miris.

—    Ko tad jūs gribat? — šļupstēja virsnieks, kas dzēra jau piekto vai varbūt sesto glāzi.

—    Mani interesē nevis Kanuvils, bet meiča, kuru viņš pazinis un kurai es zinu tikai kristāmvārdu.

—    Kādu kristāmvārdu? — piedzērušais jautāja.

—    Polīna, — Lakedems sacīja. — Polīna vai Poleta.

—    Protams, ļoti skaista?

—    Ļoti skaista, — Lakedems apstiprināja.

—    Es varu gan iedomāties, kas tā tāda, — dzērājs sacīja, valdīdams smieklus. — Tā ir imperatora māsa.

—    Imperatora māsa?

—   Polīna, — visnieks teica, no visa spēka uzsizdams Lakedemam pa plecu. — Polīna… hik… princese Borgēze!

Un viņš smējās tik sirsnīgi, žagodamies un siekalodamies, sabrukdams uz sola, ka bija jāsavalda un ar varu jāizved no tavernas.

jus? — Simons jautāja.

—    Mēs?… — Marija pārjautāja.

—   Jā, jūs, kas jau tik ilgi klausāties manos stāstos, jums, tāpat kā Juaņam Canam vai Ragnaram Gudrajam ir sava nodarbošanās, savas ceribas un savas jūtas: dzīve. Jūs esat bijuši tik laipni, ka to uz brīdi pārtraukuši, lai dotos man līdzi uz Jeruzalemi, Asīzi un Romu, uz Poliju, Vāciju, Ķīnu un Indiju, uz Bagdādi un Samarkandu. Nu jau labu laiku mēs kopā staigājam pa visiem šīs planētas ceļiem, uz kuras — un tas ir apstulbinošāks brīnums par visiem, ko jums stāstu, — gan jūs, gan es savā reizē esam nomesti. Bet jūs, tāpat kā es, labi zināt: mēs neesam kopā uz visiem laikiem. Mums tik un tā būs jāšķiras. Es atgriezīšos savos ceļos uz laiku, kas jums liekas pati mūžība. Jūs bez manis atsāksiet — uz zibensīsu mirkli, tikai dažas sezonas, laiku, lai redzētu bērnus un mazbērnus, — savu arodu, mīlestību un sapņus.

Varbūt jau tagad, manī klausoties, reizēm jūtat nepacietību un aizkaitinājumu? Jūs nebūtu rīkojušies tā, kā rīkojos es, jūs nedomājat, kā domāju es. Taisnība: es neesmu jūs, jūs neesat es, par ko varu jūs vienīgi apsveikt. Esmu pilnīgi gatavs noticēt, ka esat apveltīti ar lielāku intelektu, bagātāku talantu un iztēli, nekā es jebkad esmu bijis apveltīts. Esmu nabaga velns, kas reti kad darījis to, kas jādara, un esmu sabojājis savu eksistenci. Esmu ilgi bijis nicināts un atstumts, un es jūs lūdzu ticēt, ka visi nav mani pieņēmuši tikpat laipni un pacietīgi kā jūs.

—    Sākumā es jums lāgā neuzticējos, — Marija atzinās.

—      Visi jums teiks, ka pareizi darījāt. Kad šķirsimies — un nu jau tuvojas mirklis, kad katrs iesim savu ceļu, — ceru, ka reizēm, kad nekā lāgā nebūs ko darīt, — bezmiega naktīs, stāvot satiksmes sastrēgumos, staigājot pa mežiem vai ielām, — jūs iedomāsieties par Mūžīgo Žīdu, ko esat nejauši sastapuši kaut kur Venēcijā. Viņš daudz runāja — varbūt mazliet par daudz. Viss, ko viņš jums stāstīja, bija tikai stāsts par jums pašiem. Kad viņa nebūs blakus, vēsture turpināsies. īzaks Lakedems būs izgaisis, bet svētki turpināsies.

Jums bez manis būs jāatklāj viss, kas šo pasauli padara valdzinošu, priecīgu, neaprēķināmu un diženu. Jo vismaz jums ir tā laime būt mirstīgiem, un laiks jums ir nomērīts. Kombināciju nemitīgā atkārtošanās, kas neko nemaina, padara manu pieredzi mazliet apnicīgu un nospiedošu. Turpretī jums vienīgais, no kā jābaidās, ir plūstošā laika melanholija. Kāda laime! Kāda burvība! Dzīve jums būs tik skaista, ka, par spīti neveiksmēm un ciešanām, ko pazīstam visi, jums — varu to apgalvot — būs mazliet žēl no tās šķirties. Es, kas alkstu pastāvīgi aizliegtas nāves, jūs apskaužu par to, ka jūs varat aiziet, nesagaidot apnikuma šausmas.

Man tomēr būs izdevies stāstīt jums par šo dzīvi, kas nospiež un sajūsmina. Ja jūs pratīsiet raudzīties uz dzīvi tā, kā es mēģināju savos stāstos jums rādīt, tā jums varēs būt ja ne gluži nemitīgas laimes avots — to jums šajā pasaulē nevar apsolīt neviens —, tad vismaz zinātkāres, intereses un kaislību avots. Jūs esat devušies visaizraujošākajā dēkā: vēsturē. Jūs piedzīvojat visneticamāko pieredzi, par kādu neviena radība, lai kas tā būtu, nekad nav varējusi pat sapņot: un tā ir dzīve. Viss, ko es jums mūsu tikšanās laikā stāstīju, nav nekas cits kā gabaliņš jūsu pašu būtības. Visas šīs dienas jūs manī klausījāties, jo, izlikdamies, ka stāstu par sevi, es labāk vai sliktāk stāstīju par jums pašiem. Kad būšu aizgājis, vēl padomājiet par Mūžīgo Žīdu.

♦

Gogs un Magogs

— tālu ziemeļos aiz sniegotajām Kaukāza virsotnēm kādā pilnīgi svešā pasaulē valdīja Gogs un Magogs. Ecekiēls Bībelē, Apustulis Jānis Apokalipsē, antīko laiku ģeogrāfi Plīnijs un Strabons, Seviljas Isidors, ko uzskatīja par sava laika gudrāko cilvēku, vairāki arābu hronisti pēc Korāna ar šausmām piemin Goga un Magoga šerminošās sejas. Tika stāstīts, ka Aleksandrs viņus aizdzinis "tāpat kā divdesmit ļaunās nācijas" līdz Ziemeļu okeānam. Daži, kas Ziemeļos saskatīja visu ļaunumu mājokli, viņus apvienoja ar vikingiem. Citi baiļu iedvestas vārdu spēles dēļ dēvēja viņus par gotiem un magotiem. Vēl citi viņos saskatīja kādu pazudušu Izraēla cilti. Visi kristīgajā pasaulē, islamā un pat ebreji baidījās no Goga un Magoga un viņu cilvēkēdājam tautām, kuru satrakošanās kādā nelaimīgā dienā sagraus pasauli.

Neremdināmas tieksmes un ļoti senas vēlēšanās mudināts, kā viņš pats izteicās, Omārs ibn Batuta pūlējās iepazīt pasauli, tās tikumus un svētnīcas; viņš nekad negāja vienu ceļu divreiz, jau bija mērojis apmēram simt divdesmit tūkstošus kilometru un apmeklējis ne tikai visas islama zemes un lielu daļu Āfrikas līdz Tombuktu, bet arī Ķīnu, Deli, visas Indijas valstis, Maldivu salas un Ceilonu, kad viņam nejauši nonāca rokās kāda populāri sarakstīta hronika, kurā bija runa par Gogu un Magogu. Tajā bija teikts, ka viņu briesmonīgās tautas iesprostotas kādā pussalā aiz Kaspijas vārtiem: Aleksandrs Lielais ar paša Dieva palīdzību tiem uzcēlis priekšā dzelzs sienu. Ticamības labad hronika precizēja, ka cements šīs sienas blīvēšanai ņemts no bituma ezera, kas veido elles ieeju. Stāties pretī Gogam un Magogam, kas nogriezti no civilizētās pasaules savās ērgļu ligzdās, nozīmē doties drošā nāvē. Ziņkāres un varbūt ari cerību dzīts, Omārs ibn Batūta tūlīt nolēma doties uz šīm šausmu zemēm, kas atradās tālu no Jūdejas, no Sīrijas, no Tigras un Eifratas un ko ieskāva no vienas puses Melnā jūra, I lersonēsa, Kolhīda un Fasa, kur vēl dzīvoja kāds leģendas putns, ko sauca par pasianosu jeb fazānu, un Jāsona piemiņa viņa ceļojumā pēc zelta aunādas, bet no otras puses — Kaspijas jūra — viena no vislielākajām un viszemākajām no pasaules slēgtajām jūrām; tieši tur, jādomā, glūn Gogs un Magogs.

Omārs ibn Batūta gāja daudzas dienas un daudzus mēnešus. Viņš redzēja augam un dilstam daudzus Mēnešus, līdz nonāca uz šauras takas, kas vijās cauri mežiem, kalnu pļavām un klintīm. Viņš pa to gāja ilgi. Beigās viņš tālumā pamanīja augstu kalnu ar divām galotnēm, ko turienieši sauca par Kazbcku jeb Mkinvari — Ledus smaili. Ibn Batūta bija nonācis mežonīgajā kalnu apvidū, ko krievi drīz nosauks par Lielo Kaukāzu.

Sis rēgu pilnais un vēl nepazīstamais apvidus atradās uz divu pasauļu robežas divkārt: uz ziemeļu un dienvidu pasaules un austrumu un rietumu pasaules robežas. Uz ziemeļiem aiz Kubaņas pletās plašas stepes, par kurām neviens neko nezināja un no kurām laiku pa laikam iznira no Ķīnas un Altaja nākošu iekarotāju viļņi; uz dienvidiem zēla stabilākās Irānas un Anatolijas, Ēģiptes un Indijas, un Mezopotāmijas civilizācijas, kur cita citu bija nomainījušas jo daudzas savstarpēji naidīgas impērijas. Austrumos, teiksmainajās Austrumzemēs, sākās viena no galvenajām visas tirdzniecības un visas kultūras asīm: tas bija slavenais Zīda ceļš; viens tā atzars, pa kuru nepārtrauktā straumē plūda karavānas, tirgotāji un svētceļnieki, apmetis līkumu Takla Makanas tuksnesim un šķērsojis Turkestānu, veda gar Kaspijas jūras malu līdz Melnajai jūrai; tālu jo tālu rietumos pletās Melnā jūra, kurā jau bija kaut kas no lielās Iekšējās jūras, pie kuras Kartafils bija pavadījis jaunību, pie kuras viņš nemitīgi atgriezās un ar kuru ļoti tālu no Lielā Kaukāza tumšajiem mežiem un nepieejamajām virsotnēm saistījās viss saules, kuģu pilnu ostu, neskaitāmu baumu un zeltainu teiku valdzinājums.

Pēc daudziem gadsimtiem tajā pašā apvidū, pa kuru gāja ibn Batūta, caru Krievija izbūvēja vienu no vēsturē slavenākajiem stratēģiskajiem un tirdzniecības ceļiem — slaveno Gruzijas kara ceļu. Melanholijā, kas viņu vairs neatstās un kas mīsies ar kūsājošu jautrību, kuras cēlonis varbūt ir afrikāņu asiņu piejaukums, Puškins, kas jau bija uzrakstījis Kaukāza gūstekni un patlaban sacerēja Ceļojumu uz Erzerumu, pa šo ceļu braukdams, pašos kalnu augstumos neprātīgi romantiskā ainavā sastaps drūmu konvoju, kas pavadīs uz Tiflisu viņa drauga — rakstnieka Gribojedova, skaistās Ņinas Čavčavadzes vīra un Gudra cilvēka nelaime autora, mirstīgās atliekas, ko veda ore ar četriem vēršiem priekšā; cars rakstnieku bija iecēlis par vēstnieku Persijā, kur viņu trīsdesmit četru gadu vecumā noslepkavoja kādos nemieros, ko bija izraisījuši fanātiski mullas. Ļermontovs, kas sarakstījis Mūslaiku varoni un izraidīts uz Kaukāzu tāpēc, ka sacerējis dzejoli trīsdesmit sešu gadu vecumā divkaujā nogalinātā Puškina nāves piemiņai — šajā divkaujā bija iejaukts viss galms —, ari atrada nāvi divdesmit sešu gadu vecumā divkaujā, un viņa mirstīgās atliekas, kas kratījās pajūgā, pavadīja nomāktu vīriešu un raudošu sieviešu bars, ko apgaismoja lāpas un tas pats mēness, kas pirms tik daudziem gadsimtiem apgaismoja ceļu ibn Batūtam. Mēness, kas lēja gaismu pār Lielā Kaukāza eglēm, alām un klinšu sablīvējumiem, bija vienīgā saite starp Puškinu, Gribojedovu, Ļermontovu un ibn Batūtu: tumšā taka, pa kuru gāja vientuļais ceļinieks Goga un Magoga meklējumos, vēl bija ļoti tālu no romantiski krāsainajām un trokšņainajām ainavām, kas kļūs par vēl tikai nākotnē būvējamā Gruzijas kara ceļa dekorācijām.

Turpat Kazbeka pickājē ibn Batūtas taka sāka vīties gar '.ir.iuju upi, kuras gultne bija pilna milzīgu klints atlūzu, kas gāzās no kalniem ar pērkonīgu troksni. Tā bija Ļermontova apdziedātā Tereka.

No ziemeļiem plūda bieza migla, kas aizklāja debesis un piepildīja ieleju. Ceļš veda pāri Terekai pa šauru koka laipu, par kuru retie sastaptie cilvēki ar arābu svētceļnieku bija runājuši klusā balsī, saukdami to par Velna tiltu. Aiz Velna tilta 1200 vai 1300 metru augstumā upe plūda pa šauru granīta spraugu. Tā bija slavenā Darjalas aiza. Tiem, kas nāca no dienvidiem, šeit sākās alanu, osetiešu, sarmatu un visu no stepēm nākošo skitu teritorija. No Velna tilta augstumiem un no aizvien šaurākās un šaurākās takas, kura tam sekoja, ibn batuta redzēja, kā straume trakā niknumā gāžas pāri visiem šķēršļiem, kas tai liedz izvērsties, un viņš dzirdēja to pašu, ko vēlāk dzirdēja un redzēja Ļermontovs.

Pustumsā, kāda valdīja dienas vidū, noliecies pār bezdibeni savā priekšā, līdz kaulam izmircis biezajā miglā, kas kāpa no straumes, ibn Batūta Terekas rēkoņā saklausīja savas sirds pukstus. Viņš turpināja ceļu. Viņš joprojām gāja un gāja. Klinšu cietokšņi šķita iznirstam viņa priekšā bez gala un aizvien varenāki un augstāki. Upe un klintis sašaurinājās vēl vairāk. šaurajā gultnē iespiestie straujie ūdeņi putodami šļācās uz ceļa. Tereka kā zobena cirtiens dziļi iešķēla augsto kalnu grēdu, kuru nomācošo un draudīgo ēnu ceļinieks nojauta sev visapkārt. Tieši tur ibn Batūtas nemitīgo gaitu apturēja smagas, ar dzelzi apkaltas baļķu vērtnes: tie bija Kaukāza vārti. Tie bija iestrādāti milžu celtā mūrī, kas saplūda ar kalniem, pret kuriem mūris balstījās, un tie aizšķērsoja ceļu no ziemeļiem, par kuriem neviens vairs nekā nezināja, bija šķērslis Goga un Magoga nolādētajiem pēctečiem. Un vārti bija ciet.

♦

Pavasaris Provansā

Izaks Lakedems joprojām valkāja grezno uniformu, tādēļ viņam nebija sevišķi jānopūlas, lai kādā veikaliņā pāris soļu no Tilērijām viņam parādītu princeses Borgēzes portretu, kur viņa uzgleznota blakus imperatoram. Viduvējā, bet laimīgā kārtā portretējamās līdzību saglabājušajā gleznā viņš uzreiz pazina Kanuvila medaljona burvīgo modeli. Tirgotājs bija pārliecināts, ka klients izskatās tik laimīgs tāpēc, ka dievina imperatora ģimeni. Taču viņam par lielu pārsteigumu, Lakedems nomurmināja: "Itt vino veritas,"— un viņā uzvilnīja pateicība pret dzērāju, kura joks bija trāpījis pareizi un devis viņam vislielāko iespējamo vērtību — kaut ko, par ko domāt un kaut kādu mērķi dzīvē.

Lakedemam laika pietika, un viņam bija jāiet. Viņš devās meklet princesi. Pēc imperatora pavēles viņa joprojām nedrīkstēja atgriezties Parīzē, viņu nemaz nevilināja vīra sabiedrība kādā no Borgēzu greznajām un drūmajām pilīm, viņa dienvidos kopa veselību, kas bija nevainojama baudās, bet garlaicībā kļuva vārgāka. Arābu rikšotāja mugurā — lopiņš bija labi atpūties un spoži nosukāts kurjeru dienesta staļļos, kuru pārziņiem viņš stāstīja visādus niekus, lai izskaidrotu pārlieku grezno ietērpu, — Lakedems devās uz Eksu, uz Provansu, uz jūru. Ceļojums bija tīrā izprieca, sevišķi — uz beigām.

Ziema beidzās. Krievijas ledussaltie līdzenumi un Polijas sniegi nogrima aizmirstībā zem Provansas debesim. Dienvidu augi, cipreses, olīvkoki stājās pretī kara šausmām. Saule pulēja jo spoži. Cikādes zizināja. Bijušais imperatora kurjers pr.itoja, vai tik briesmīgas ciešanas un tik liels miers varētu piederēt pie vienas un tās pašas pasaules.

—   Skaties un paturi prātā, — viņš sacīja zirgam, kas bija pārcietis savu daļu pārbaudījumu. — Tur ir nāve, te — dzīvība. I'ur ir asinis, te — vīns. Pasaule ir netaisnīga.

Netaisnībā bija savs labums. Apskurbis saulē, kas mirdzēja par sarkano zemi, kurā auga priedes, īzaks pārsteigts pamanīja, I ii sācis dziedāt.

—   Tas nu gan ir par traku! — viņš sev teica. — Kas tam noticētu? Es dziedu.

Viņš dziedāja, jo Provansa bija skaista un viņš sapņoja par laimi, par kuru vēl nekā nezināja. Viņš vairākas reizes apstāts pārnakšņot — kādā klosterī, kādā iebraucamajā vietā, arī priedulājā ceļmalā. Viņam uznāca kārdinājums palikt tur, sadedzināt karavīra apģērbu, uzlikt galvā salmu cepuri un kopt vīna dārzus. Bet vajadzēja iet. Viņš gāja. Viņš nokāpa no zirga un, to pavadā vezdams, gāja pa saulaino ceļu.

♦

Cilvēki ir likteņa deklamēta dzeja

Saulē un lietū, miera laikā un karā, pieminēts un aizmirsts, šķietami priecīgs vai izmisis — es gāju. Es biju kareivis, jūrnieks, tirgotājs, medību uzraugs, pētnieks, Rcmbo biedrs pie Harraras robežām, Selefā noslīcinātā Barbarosas algotnis, kolportieris, lupatnieks, nodokļu ievācējs, mērnieks, mežsargs un malumednieks, lauku dakteris un pastnieks. Esmu bijis pat misionārs. Es sludināju labo vēsti, ārstēju, nogalināju, mērīju un pārdevu. Kāda tam nozīme? Es gāju.

Francijā ierados kopā ar itāļiem, Nīderlandē — ar spāniešiem, es devos uz Indiju ar portugāļiem, emigrēju uz Ameriku ar gandrīz visiem, atgriezos Florencē kopā ar kultūras izslāpušām bostonietēm. Ar karu, ar naudu, ar reliģiju, ar zināšanām, ar mākslu un kaislībām es mēģināju, pirms beidzas vēsture, kaut ka piepildīt savu mūžību. Daudz esmu šaudījies pa anonīmiem pūļiem, kaut kur būdams bagāžas nesējs, citur — gids, mazliet mijis naudu, buldurējis visās valodās. Visos laikos un visās zemēs kāds mani ir pazinis. Bērni mani ir raustījuši aiz bārdas un apmētājuši ar oļiem, pilsoņi rīdījuši ar suņiem, nacisti — apcietinājuši — un pat viņiem neizdevās mani nogalināt —, dizaineri izdomājuši man ģīmi, ko jūs pazīstat. Bet filozofi un it sevišķi dzejnieki man kļuvuši draugi. Iespējams, vislielāko no viņiem — par to jau esam runājuši — es satiku uz lieliska burinieka, dodoties uz Burbonu salu. No jauna sastapos ar viņu Beļģijā, kur viņš bija ieradies nomirt un kur es iegriežos bieži, pirms uzsāku ceļojumu cauri

Vacijai, Polijai un Krievijai līdz pat Urāliem. Viņš ir atstājis nepārprotamu liecību par mūsu tuvību: "Man ir ļoti nopietni iemesli nožēlot to, kas nemīl nāvi." Tas ir Saris Bodlērs, un jums nebūs grūti atrast autoru…

—    Jūs? — Marija jautāja.

—    Protams, mani, — Simons atbildēja. — Esmu autors "ļoti nopietnajiem iemesliem", par kuriem viņš raksta pēc musu satikšanās.

Viss, ko es stāstu, — to jau esat uzminējuši — krasi atšķiras no neskaidrajiem tēlojumiem, kādus atrodat grāmatās, teātrī, kino un it sevišķi tajās muļķību straumēs, no kurām metas nelabi un kuras jūs saucat par romāniem. Es vienmēr esmu nejaušs un vienmēr nepieciešams, jo esmu vēsture un laika gaita. Mani sauc par Lakedemu, Eusgengeru, Ahasvēru, Kartafilu, Luisu de Torresu, Omāru ibn Batūtu, Juaņu Canu, Dēmetriju vai Ragnaru Gudro: cilvēki ir likteņa runāta dzeja. Es vienmēr esmu anonīms un vienmēr — kolektīvs. Jo, pirms kļūstu par cilvēku, ceļotāju, nolādēto, par romāna varoni — kādas šausmas! — es pirmām kārtām esmu mīts. Vai saprotat? Es klīstu jūsu atmiņās, jūsu fantāzijās, jūsu bailēs un cerībās. Esmu viss, ko esat darījuši, un arī — galvenokārt — tas, ko nekad nedarīsiet. Nelaimīgs kā Edips, tikpat slavens kā doktors Pausts, vairāk valdzinošs — atzīstiet vien! — nekā smukais dons Žuans, es mazliet iemiesoju vēsturi visā, kas tajā ir unikāls, nejaušs un tomēr neizbēgams. Esmu līdzīgs pasaulei un dzīvei. Manis varēja nebūt. Bet tagad, kad esmu, neviens mani vairs neizdzēsīs. Jūsu priekšā ir pats nederīguma tēls, kas tāpēc vien, ka pastāv, ir kļuvis nepieciešams.

♦

Gaidu laime

Piepeši viņa priekšā aiz sarkanām, ar priedem un olīvkokiem apaugušām klintīm, saules apmirdzēta, pavērās jūras bezgalība. Tā mirgoja. Viņam šķita, ka viņš pie tās ir nācis no pašas jūras, no tās gājis un tajā atgriezies. Viņš aizauļoja līdz krastam, piesēja zirgu pie priedes, ātri izģērbās un metās ūdenī. Viņš peldēja gandrīz stundu gariem vēzieniem, ar galvu nirdams viļņos, un iznira no tiem laimīgs, ka nemitīgi atjaunodamies. Tālumā viņš redzēja krastu ar priežu skupsnu pie līcīša un zirgu, kas sapņoja par kaut ko noslēpumainu. īzaks Lakedems jutās tik laimīgs, kāds sen nebija juties. Viņam gribējās, kaut tā turpinātos un nevajadzētu griezties atpakaļ.

Netālu uz selgas pusi viņš ieraudzīja prieka un brīvības ainu — četrus vai piecus delfinus, kas rotaļājās, cits citu ķerdami, nirdami un lēkdami, pa gabalu izskatīdamies kā tumšas zīmes virs jūras līmeņa, kā miklas arkas, kas parādās un acumirklī izgaist. Nevienas buras, neviena trokšņa. Tikai vienmērīga vejpūta un viļņu čala. Pilnīga esības prombūtne. Pasaule bija vienkārša un skaista.

Viņš atgriezās krastā. Laiciņu viņš gulēja liedagā, raudzīdamies debesīs caur aizvērtiem plakstiem. Viņš redzēja riņķus, zvaigznes, krāsainus pavedienus. Jūra. Viņš vienmēr bija mīlējis jūru. Varbūt tāpēc, ka zeme bija viņa nozieguma un lāsta vieta, jūra šķita kā atpestīšana. Tās elastība bija pretstats zemes stingumam, tās raupjumam, pa kuru viņam bija jāiet. Ar nožēlu Izaks atstāja piekrasti un liedagu. Pēc dažām dienām viņš pa gabalu vēroja mājokli itāliskā dārzā, kur, kā ļaudis runāja, bija apmetusies Polina Borgēze.

"Tagad nav istais bridis būt vājam," viņš sprieda. "Es neesmu mērojis tik garu ceļu tādēļ vien, lai kā muļķis stāvētu pie paradīzes vārtiem. Tāpat ari nebūtu pareizi bez apdoma mesties namziņa, kādas skaistules vai skaistuļa rokās — tā varētu uzdurties mīlētājiem, kas pret mani izturētos augstprātīgi un atrastu visādus ieganstus, lai nelaistu princesei tuvumā. Jārīkojas droši un nemaldigi. Galvenais ir viņu satikt — ar pārējo es galā tikšu."

īzaks ilgi staigāja ap lielo okerkrāsas māju, kurai bija divi pazemi torņi un kura picmiligi svārstījās starp pili un villu. Viņš apbrīnoja dārzu, kur nevainojami apcirptas cipreses un īves slējās lavandu četrstūros un auga kaimiņos mimozām. Viņš rūpīgi apskatīja darza mūri un logus parka pusē. Viņš aptaustīja vaigus — bārda bija sazēlusi. Apskatīja zābakus — tie bija dubļaini.

"Labi," Izaks nosprieda. "Vispirms jāsakopjas, pēc tam jarikojas drošu prātu."

Viņš atgriezās nākamajā vakarā, kad jau bija pilnīgi satumsis. Notīrījies, gludi noskuvies, ieziedies ar pomādi, ko atrada elegantā mantās un kas izplatīja noturīgu un smalku smaržu, Izaks Lakcdems savā lepnajā uniformā izskatījās lieliski. Jau sen pieradis pie fiziskiem vingrinājumiem, viņš bez pūlēm tika pāri augstajam mūrim un nonāca parkā, kas ieskava māju. Paslēpies aiz īves, viņš raudzījās gaismās un ēnās, kas klīda no istabas istabā. Viņš izklaidējās, iztēlodamies gaismas nēsātājus un ēnu nodarbes. Viņš izgudroja sulaiņus, apmeklētājus, laika kavētājas, pašu princesi sarunājamies vai lasām — bet vai viņa vispār lasīja? —, spēlējam kārtis vai triktraku, strādājam kādu rokdarbu, pirms viņa dodas uz saviem apartamentiem. Jādomā, ap princesi ir vesels pielūdzeju, apbrīnotāju, galminieku un uzticības personu bars; viņš bija viens no pašiem sākumiem un uz visiem laikiem. Viņa bija pats sabiedrības iemiesojums ar visām tās baudām un pienākumiem; viņš nebija nekas. Viņš gaidīja vairākas stundas, līdz māju apņēma tumsa un klusums. Kad viss bija iemidzis pilnīgā mierā un tumsā, viņš atstāja paslēptuvi un bez trokšņa, sirdij pukstot mazliet straujāk, pielavījās pie sīkrušu logiem dārza pusē.

♦

Mūžīgā Žīda gaudu dziesma

Jums, protams, ir skaidrs: jūs neesat vienīgie, kas mani satikuši un izvilinājuši no manis stāstus par pasaules gaitu un par stūrgalvību, ar kādu no dzīves tiek veidotas neticamās kombinācijas, ko jūs saucat par vēsturi. Esmu nejauši sastapis jūs, Polīnu, Kolumbu, vikontu. Visvairāk esmu sastapis pilnīgi nepazīstamus un tādus pašus ne ar ko neievērojamus cilvēkus kā jūs. Nekad nav rimušās baumas par mani — visdažādākās un visaplamākās. Es visur nēsāju līdzi piezīmes par publikācijām, kurās esmu minēts, — protams, loti īsas piezīmes; Borhess apgalvo, ka šī bezgalīgā un mūžam nepabeigtā hronika galu galā saplūdīs ar cilvēces vēsturi. Tur atrodamas daudzas muļķības jukjukām ar patiesību. Pagaidiet, es pameklēšu… Ak jā, tās ir otrā kabatā… Paklausieties, tas ir 1618. gadā rakstīts teksts: "Nekad viņš nav redzēts smejamies…"

—    Kas tikai neienāk prātā! — Marija iesaucās.

—   Vai ne? — Simons teica. — "Lai kur viņš ietu, viņš vienmēr runā tās zemes valodā, kur ieradies. Ir daudz godājamu cilvēku, kas viņu redzējuši Anglijā, Francijā, Itālijā, Ungārijā, Persijā, Zviedrijā, Dānijā, Skotijā un vēl citās vietās; tāpat arī Vācijā, Rostokā, Veimārā, Dancigā, Kēnigsbergā. 1575. gadā divi Holšteinas vēstnieki viņu sastapuši Madridē…"

—   Man par to nav palicis prātā pilnīgi nekas, — Simons sacīja, paceldams skatienu no piezīmju grāmatas un pats sevi pārtraukdams. — Varbūt viņi tikai lielījušies?

—   Varbūt pēc četrsimt gadiem jūs būsiet aizmirsis mūs ari? — Marija ieteicās.

—   Nedomāju vis, — Simons atbildēja.— "1599. gadā viņš uzturējās Vīnē un 1601. gadā — Libekā. 1616. gadā daudzi cilvēki viņu sastapuši Livonijā, Krakovā un Maskavā un pat ar viņu sarunājušies…" Jā, un nu nāk svarīgākais: "Ir skaidrs," slavējami pedantiskais vēstures patiesības ievērotājs secina, "ka liecību netrūkst."

Pēdējoreiz mani kā Mūžīgo Žīdu pazina Flandrijā un Brabantē gadus piecpadsmit pirms jūsu revolūcijas un visiem tiem cilvēktiesību knifiem, kas mani aicināja zem tās karogiem. Tolaik es, jādomā, atkal posos uz Polijas un Krievijas pusi, gāju cauri Briselei, un ziņkārīgie dīkdieņi mani uzrunāja un piedāvāja kausu beļģu alus vai kaut ko citu tikpat sūru. No tā radās vai vesela leģenda, un visu pagājušo gadsimtu es dzirdēju ielās dziedam sākumā leijerkastes, mazliet vēlāk — akordeona pavadījumā gaudu dziesmu, kuru jūs noteikti esat dzirdējuši un kuru bieži ilustrēja pie koka piestiprināts vai tāpat vien sarullēts slavenais "pēc dabas Briseles pilsoņu zīmētais portrets Žīda pēdējās parādīšanās reizē 1774. gada 22. aprīlī", ko pārdeva par vienu sū.

Vai pasaulē ir redzēts Vēl lielāks, dziļāks posts, Kāds piemeklējis tiešām Ir Žīdu Mūžīgo? Cik bēdīgs gan un briesmīgs Šķiet liktenis tam dots!

Tūkstoš jūdžu tālumā no pastāvīgi klātesošās Bucentaure ēnas, tālu no marmora un ūdens, kas mūs ieskāva no visām pusēm, salīcis, greizs, zem piepeši uzbrukušas gadu nastas salīcis, Simons sāka dziedāt:

Reiz Brabantē pie Briseles Jo laipni pilsoņi Tam garām ejot, piegāja Un uzrunāja to. Nekad vēl redzēts nebija Tik ļoti bārdains virs.

Tie viņu glīti sveicina Un aicina uz brīdi Pie sevis šo to parunāt, Lai pārtrauktu viņš gaitu, Lai mirkli kavētos.

—   Es pateicos jums, kungi, Bet nelaime ir tā,

Ka apstāties nav lemts man Ne šeit, ne citur kur. Kaut līst, kaut snieg un puteņo Es eju nemitīgi.

—   Jel nāciet šajā viesnīcā, Jūs, godāts sirmgalvi,

Tur spirdzinās jūs gajienam Kauss mūsu stiprā alus. Mēs pamielosim jūs, Cik labi mācēsim.

—   Es labprāt dzertu alu Kaut divus kausus pat, Bet nedrīkstu es sēsties, Man jāstāv kājās vien. Tik tiešām, jūsu laipnība Tik mani mulsina.

—    Man nekad neienāktu prātā pret jums izturēties kā pret sirmgalvi, — Marija sacīja. — Un esmu jūs redzējusi sēžam un pat guļam vēl biežāk nekā stāvam.

—    Ak, — Simons, piepeši izslējies, atbildēja, — jūs taču zināt, ka vēsture čum un mudž no kļūdām un leģendām. Nav

dūmu bez uguns, bet reizēm dūmi aizsedz uguni.

♦

Nakts Šatili ciemā

Omārs ibn Batūta gāja un gāja. Viņš bija gājis trīs mēnešus, lai no rietumiem, no Kolhīdas un Fasas puses apietu nepārvaramo šķērsli — Kaukāza Dzelzs vārtus; viņš gāja pa brīnumainu apvidu, kur auga eikalipti, citronkoki, lauru koki un kamparkoki. Un tā, apmetis lielu likumu pa pārejām un ielejām, viņš bija nonācis mūra otrā pusē pie Terekas, kur redzēja augsto kalnu siluetus ap Kazbeku. Darjalas aizas drēgnajos un tumšajos dziļumos, kur viņš vēroja vienu no visiespaidīgākajām ainavām, kādas jebkad bija skatījis, viņam vajadzēja gandrīz vai kaklu izmežģīt, lai aiz radžainajām korēm un milzīgajiem Kazbeka nogāžu šļūdoņiem ieraudzītu šauru nemierīgas debess strēli, kur planēja klinšu ērgļi. Reižu reizēm pa kreisi vai pa labi pavērās kraujas ielejas, kas veda nezin kur. Ceļā viņam bieži gadījās akmeņu nogruvumi un trakojošās Terekas ūdenskritumi, kas apdullinošā troksnī kavēja ceļu. Viņš ilgi gāja, pāris stundas aizmigdams kādā alā vai klintsbluķu pavēnī, pārtikdams no meža ogām un mazumiņa maizes un siera, ko atrada somā. Kādu rītu uz stāvas takas, kas vēlreiz bija šķērsojusi Tereku un, klintī izcirsta, izlocījās gar svērtenisku krauju, viņš sastapa trīs mežonīga izskata vīrus. Viņu krekli bija darināti no rupja vilnas auduma, virs tādas pašas drēbes biksēm viņi valkāja ādas stilbtiņus; krūtis sargāja vītu dzelzs stiepļu bruņukrekls. Galvu vīriem sedza dzelzs cepures, no kurām nokarājās kaut kas līdzīgs metāla tīklam, pasargājot ne tikai ausis un pakausi, bet daļēji arī seju, no kuras tik tikko varēja saskatīt ūsas un muti.

—   Varbūt, — viņš sacīja osetiešu vai, iespējams, čerkesu valodā, kas dīvainā kārtā atgādināja basku vai etrusku valodas intonācijas, —jūs nākat no Goga un Magoga zemes?

Viņi smiedamies atbildēja, ka nepazīstot nedz Gogu, nedz Magogu, bet piederot kņazei Tamārai, kuras pils atrodoties divu dienu gājiena attālumā aiz Sardzes klints un Dievs Mūs Sargi klints. Viņi nupat aiznesuši uz turieni miltus un olas un atgriežoties mājās Kistinkas ielejā jeb Piena Strautā, kas veido taisnu leņķi ar Tereku. Viņi piedāvāja ceļiniekam jēra gaļu ar timiānu, kaut ko līdzīgu siera masai, ko viņi dēvēja par kačapuri, un meduskūku, klāt piedzerot čaču. Visi četri sēdēja un ēda gardu muti, pie reizes sarunājoties.

—   Visā savā mūžā jūs gan laikam esat ēdis ļoti dažādus ēdienus? — Marija jautāja.

—    Esmu daudz gājis, daudz gulējis, arī daudz ēdis un dzēris. Ja es gribētu uzrakstīt visas garšzāles, zupas, cepumus un sierus, kādus esmu baudījis, iznāktu veseli sējumi. Tādu nosaukumu ir gandrīz tikpat daudz kā zivju nosaukumu un jūrniecības terminu, kuru skaits, kā jau zināt, ir bezgalīgs. To ir gandrīz tikpat daudz kā augu un mūzikas instrumentu nosaukumu. Jūs uzrakstītu skaistu grāmatu par ēdieniem, ko baudījis Mūžīgais Žīds un dzērieniem, ko viņš dzēris, lai apreibtu un aizmirstu savu likteni; tā gan varbūt liktos mazliet apnicīga, bet kādu prestižu jūs iemantotu Jēlā, Hārvardā, Prinstonā, Oksfordā un Heidelbergā Praktisko zinību augstskolas VI nodaļā! Lielajā Kaukāzā vien jūs sāktu ar adžiku, kas ir mērce ar sarkanajiem pipariem, un jūs turpinātu ar uzkodām, cāli tabakā, kas tiek cepts starp diviem karstiem akmeņiem, putnu ragū čakokbili, čiktimas zupu — variāciju par cāļa buljonu, kas tumēts ar miltiem un kam pievienoti sīpoli un etiķī sakulta ola, tkemali mērci, kurai pamatā ir savvaļas plūmes, koriandrs un rieksti. Protams, nedrīkstētu aizmirst arī čaču — pašdarinātu vīnogu degvīnu, nedz taliani — sarkanvīnu, nedz cinandali — sauso baltvīnu.

Trīs satiktie viri bija hevsuri. Gadu simtiem dzīvodami augstkalnu ielejās, ko visu ziemu no pasaules šķir sniegi un ledi un kas tik tikko ir pieejamas vasarā, hevsuri nekā nezināja par pasaules nemieru. Pēdējās viņus sasniegušās baumas bija par Aleksandru Lielo un Jēzu Kristu — jaunavas Marijas dēlu. Ibn Batutam par milzīgu pārsteigumu viens no trijiem latiņu valodā ar rīkles pieskaņu izrunāja vārdus: "Ave Maria Dei."

Likās, ka hevsuru reliģija ir dīvains pagānisma, sufisma iekrāsotā mazdaisma, duālismā un kristiānisma sajaukums. Hevsuri audzēja aitas, kopa vīna dārzus, dravoja dažas saimes bišu, kas deva medu, bet neapšaubami galvenā viņu nodarbība bija karošana. Viņi bija cīnījušies pret sarmatiem, cīnījušies pret skitiem, viņi bija cīnījušies pret asiriešiem, persiešiem un arābiem. Kareivīgais gars, par ko liecinaja apģērbs un jo vairāk ar krustiem, ērgļiem un kroņiem izrotātie ieroči, hevsuriem neliedza bez jebkādām ierunām pildīt kopš neatminamiem laikiem godā turētos svētos viesmīlības likumus. Trīs gani karotāji uzaicināja ibn Batutu pie sevis, lai viņš varētu ciemā baudīt tik garā ceļā godam pelnīto atpūtu. Viņi visi četri devās uz Kistinkas ieleju, ko sasniedza nākamajā dienā, nakti pārlaiduši zem koka nojumes.

Nocietinātais Šatili ciems bija pasaules malā. Ibn Batūtu visvairāk pārsteidza kontrasts starp ainavas skarbumu un kalniešu grāciju. Ja neskaita dažus izņēmumus, gandrīz visi Šatili hevsuri bija neparasti skaisti cilvēki. Vīrieši bruņukreklos un ādas stilbtiņos bija gari, lokani, smuidri, patiem pleciem un pareiziem sejas pantiem, ar lielisku degunu, kas vēlāk tā sajūsminās Aleksandru Dimā: "Ak, augstais Dievs! Deguni, brīnišķīgie gruzīnu deguni, pamatīgie deguni, apaļie, resnie, garie un platie, baltie, sārtie, sarkanie un violetie!" Visi vīrieši bija apbruņojušies ar dunčiem, ko sauca par kinžaliem. Sievietēm bija ļoti balta āda, zeltaina sejaskrāsa, tvirtas un apaļas, šaurā ņiebura iežņaugtas krūtis, viņas bija apveltītas ar dzīvīgumu, šarmu un eleganci, kas arābiskā ebreju ceļinieka uztverē vērta viņas par vispievilcīgākajam būtnēm, kādas vien viņš jebkad skatījis. Viņas savukart raudzījās svešiniekā reize cienīgi un kvēli, kas viņa uzjundīja tik dedzīgas jūtas, ka tās bija grūti noslēpt. Kad pienaca vakars, kļuva vēl ļaunak.

Trīs hevsuri bija brāļi, un viņiem bija māsa. Māsa, vārdā Haidē, likās vel skaistāka par citām hevsurietēm. Viņa pilnīgi atbilda Kaukaza sieviešu aprakstam, ko daudz vēlāk par ibn Batūtu, bet pirms laga vira Dimā deva cits slavens ceļotājs — ševaljē Šardēns: "Nav iespējams uzgleznot skaistākas sejas un krāšņākus augumus kā gruzīnietēm: viņas ir smuidras, iznesīgas, mazdrusciņ par daudz apaļīgas un ārkārtīgi lokanu vidukli. Viņām ir liela vājiba pret vīriešiem. Manuprat, nav iespējams uz viņām skatīties neiemīloties."

—    Vai tiešām?… — Marija jautāja.

—    Tiešām, — Simons atbildēja. — Jūs taču nedomāsiet, ka es metos visiem virsu ta, kā metos virsū jums. Aizvien esmu bijis atturīgs un pat mežonīgs. Pirms iepazinos ar jums, es ilgi biju klusējis; un es ilgi klusēšu, kad bušu no jums atvadījies. Atzīstieties, jūs nezināt gandrīz nekā par Mūžīgo Žīdu, kura vārds jums saistās ar kaut ko neskaidru un tālu, par kuru zināt vienigi to, ka tas eksistējis. Es runāju tikai saviļņojumā, ja kāds man iepatīkas tā, kā man patīkat jūs…

—    Jādomā, jus runājat par mani? — es paskarbi pavaicāju.

—    Protams, — Simons atbildēja. — Par Mariju un par jums.

Un, raugoties uz jaunavu, vārda Haide, viņam radās vēlēšanās būt ar to kopā un sarunaties.

Pavarda kurējās uguns, katlā virs tās vārījās vira. Laiku pa laikam kāds vīrietis piecēlās un iemeta uguni pa pagalei. Pie sienām karājās ieroči un virtuves piederumi. Istabā valdīja tumsa, ko kliedēja vienīgi pavarda liesmas. Kamēr vīrieši runaja par medibām un atkārtoja stāstus par kariem, kuros hevsuriem blakus cīņās pret skitiem vai persiešiem stājušās sievietes, kas palīdzējušas tēviem un vīriem, aizstājot tos, ja tie I nluši, un, ja gājušās boja pašas, metušas uz ienaidniekiem savus bērnus. Haidē, turēdamās ļoti taisni un mazliet stīvi, stāstīja ibn Batutam, kā hevsuriem kazu vakara laulātais ilt.uigs ar vienu kinžala cirtienu pārgriež auklas šaurajai korsetei, kas iežņaudz krūtis. Viņa izteicās ar cieņu, kas gandrīz mbežojās ar augstprātību, un tā dīvainā kontrastā apvienojās .11 burvību un kvēli, kas satrauca ceļotāju. Kad viens no Haidē I naļiem apjautājās, vai viņam nav kas vajadzīgs, un sacīja, ka I laidē uzdevums ir apmierināt jebkuru viņa vēlēšanos, viņš ilgojas, kaut vakars, tāpat kā dzīve, nebeigtos nekad.

Tas tomēr beidzās. Uguns pavardā bija pārvērtusies par likko kvēlojošam oglēm. Visi gatavojās doties pie miera uz grīdsegām, kas bija izklātas lielas, velvētās istabās. Ibn Batūta ar nožēlu palocījās Haidē.

—   Es iešu tev līdzi, — viņa sacīja.

—   Man līdzi? — Omārs parjautāja.

—   Protams, — Haidē atbildēja karaliskā mierā. — Tev līdzi.

Omārs Batuta klusēdams lūkojās uz hevsuru ģimenes

loku ap sevi. Māte smaidīja. Mazās māsas plaukšķināja. Trīs brāļi sāka smieties.

—   Tik ilgi, kamēr tu būsi pie mums, — vecākais paskaidroja, — Haidē būs tava laulātā draudzene. Viņa būs tava kalpone un tava sieva. Viņa būs tava laulātā draudzene, jo tu esi mūsu viesis. Un, tā kā tu esi mūsu viesis, tu turēsi cieņā savu laulāto draudzeni, kas vismaz pagaidām tev dota uz vienu nakti.

Visu nakti Haidē gulēja ibn Batūtas rokas. Skaista sieviete, kas viņam piekļavusies, neiedomājami vēstures un cilvēku tēlojumi, viņam liegtās dzīves svētlaime… Nekustīgs, ledains, tumsā plati ieplestām acīm, sajuzdams Haide elpu uz savām lupām, viņš beidzot saprata, ko nozīmē mīlestības trūkums, ko viņš bija pierādījis un ar ko bija nolādēts: tas nozīmēja nejust mīlestību. Iet, nemirt, vienmēr atrast kabatā dažus grašus, runāt visās valodās — taš viss nebija nekas, tikai tukšs gaiss, anekdote, leģenda. Viņš bija nolādēts pašā sirdī. Viņam tikpat lielā merā nebija tiesību milet ka nebija tiesību mirt. Tur, kur nav nāves, nav ari mīlestības. Jo mīlestība un nāve ir vēstures un laika dvīņubērni. Un tajos ir kaut kas tāds, kas vēsti par citu pasauli. Varbūt tieši tāpēc, ka viņš liedzās pasniegt glāzi ūdens, galilcjietis mira pie krusta. Visas šīs bezmiega stundas, kad Haidē kļāvās viņam klāt un kaut ko čukstēja, kas viņam šķita: "Neej projām," — viņš sapņoja, ka varētu palikt tur pavisam, blakus savai vienas nakts sievai hevsuru ciemā un beidzot kļūt par tādu pašu cilvēku kā visi, kas ar pārejošo ceļ mūžīgo un ar nejaušo — absolūto.

Nākamās dienas rītausmā viņš pēdējoreiz palūkojās uz Haidē, kura vēl gulēja, klusām piecēlās, izgāja atkal uz ceļa, neatskatīdamies atstāja Kistinkas ieleju un atgriezās Darjalas aizā, kur draudīgi slējās Sardzes klints un Dievs Mus Sargi klints. Pēc dažām dienām, pa ceļam sastapis ubagus, kadu svēto, zagļus, kas mēģināja viņam nolaupīt to, kā viņam nebija, kareivjus, kuri viņu ilgi iztaujāja, pirms ļāva iet tālāk, viņš nonāca pie kņazes Tamāras pils uz stāvas klints.

♦

Tumsā

Garajos, tumšajos gaiteņos, ko inenesim labpatika jo spoži apgaismot, Izaks klusām virzījās uz priekšu starp nojaušamiem dārgumiem, starp sienas segām, vēderainām kumodēm un senatnīgam vāzēm. Smagie paklāji slāpēja soļu troksni. Sākumā viņš aizvēra acis, lai pierastu pie tumsas, kas māja bija vēl biezāka nekā dārzā. Tagad, mēness gaisma, viņš pamazam sāka atšķirt apveidus sev visapkārt — dīvānus, atzveltņus, noslēpumainās durvis. Viņš bija daudz runājis ar vietejiem ļaudim — ar dārzniekiem, veikalniekiem un amatniekiem. Tā viņš savā prata izveidoja aptuvenu mājas plānu. Viņš zināja, ka Polinas guļamistaba aizņem nama dienvidaustrumu stūri. Ieradies diena novērot pili, viņš pamanīja, ka tur logus rotā greznāki aizkari nekā citur. Viņš mēģināja orientēties un virzīties uz telpu, kas, viņaprāt, bija Polīnas guļamistaba. Piepeši Lakedems aptvēra, cik pārdrošs ir pasākums, par kuru viņš nedēļām ilgi bija satraukts sapņojis. Un ja nu viņš Polīnas gultā atradīs kadu vīrieti? Ak, dzīve taču ir tikai nemitīga riska virkne, turklāt risks jau nekad nav pārāk liels! Viņš atvēra vairākas durvis. Aiz vienām viņš sadzirdēja krākšanu un tūlīt tās aizvēra. Aiz otrajām bija buduārs ar uzstādītiem spēļu galdiem. Trešās viņu ielaida tualetes istabā, kuras smalkās smaržas Lakedemu uzbudināja. Un piepeši viņš mežonīgi iekāroja Polīnu, kuru nepazina.

♦

Gaudu dziesmas turpinājums

Jel nāciet šajā viesnīcā, Jūs, godāts sirmgalvis, Tur spirdzinās jūs gājienam Kauss mūsu stipra alus. Mes pamielosim jus, Cik labi mācēsim.

— Es labprāt dzertu alu Kaut divus kausus pat, Bet nedrīkstu es sēsties, Man jāstāv kājas vien. Tik tiešām, jūsu laipnība Tik mani mulsina.

♦

Kņazes Tamāras istabene

Kņaze Tamara bija slaida un majestātiska. Viņa bija divdesmit gadus vecāka par Haidē. Varbūt — divdesmit piecus. Omāru viņa uzņēma ar lielu laipnību.

—    Kundze, — Omārs sacīja, kad bija kņazi pienācīgi sveicinājis, — es jau sen eju. Varbūt jūsu diženums un jūsu laipnība būs ar mieru man palīdzēt? Es meklēju Goga un Magoga zemi.

Kņazc Tamāra sāka smieties tāpat ka tris hevsuri Darjalas aizā.

—    Baidos, ka es viena pati esmu visas Goga un Magoga tautas. Varbūt šausmas, ko iedveš mana pils un ceļš uz to no Velna tilta līdz Dievs Mus Sargi klintij, ir veicinājušas Goga un Magoga leģendas izplatīšanos? Es vairāk ticu cilvēkiem nekā briesmoņiem. Jūs izskatāties stiprs virs. Nebaidieties no pasakām!

Kņaze Tamāra sēdēja uz sarkana krēsla, kas bija kaut kas vidējs starp atzveltni un troni, un Omārs ibn Batūta stavēja viņai tieši pretī. Viņa deva ceļotājam zīmi apsesties un pavēlēja kalpotājiem ieliet viņam vīnu. Kņaze bija tikpat tumšmataina, cik Haidē — blonda, un viņas zaļās acis mirdzēja.

—    Es neticu pasakām, kundze, bet zinu, ka cilvēki — un es esmu viens no viņiem — ir spējīgi uz visu un ka nav nekā vai gandrīz nekā, ko no viņiem nevaretu sagaidīt. Esmu pazinis vīriešus un arī sievietes, kas iedveš lielākas bailes nekā Gogs un Magogs.

Kņaze Tamāra bridi klusēja. Pēc tam viņa paliecās uz Omara pusi.

—   Jūs esat interesants cilvēks, — viņa sacīja. — Vai vēlaties vienu nakti but šis pils viesis?

Omārs ibn Batūta pazemīgi pateicās. Viņš sāka skaidrot, ka ceļo bez bagāžas, ka viņam nav cita apģērba kā vien tas, kas mugurā, ka…

Kņaze ar rokas mājienu viņu pārtrauca:

—   Mēs jums iedosim visu, kas vajadzīgs. Satiksimies vakariņās.

Kalpotāji ielenca ibn Batutu un aizveda uz istabu; tur viņš ieraudzīja gultu un mēbeles, kas it visur pārsteigtu ar eleganci un izsmalcinātību, bet te, Lielajā Kaukāzā, otrpus Kaukāza vārtiem, tādā tālumā, kur viņš bija iedomājies atrast Gogu un Magogu, likās gluži vienkārši neticamas. Stūri kvēpa smaržu nūjiņas. Slāpēta un mazliet uzbudinoša muziķa skanēja no pagalma vai garajiem, tumšajiem gaiteņiem, ko viņš pa ceļam bija pamanījis. Uz gultas ar sarkanu baldahīnu bija nolikts kažokādas apmetnis, izšūti vamži un platas bikses, zelta un sudraba jostas. Gar sienu, ko klāja mozaīka ar tīģeru medību attēlojumu, bija noliktas čības, kažokādas majas kurpes, stulmzabaki, sandales un dažādas kurpes.

—   Senjor, — Omāru uzrunāja melnīgsnēja jaunava, kas viņu bija pavadījusi cauri pilij, — vai būsiet tik laipns un izvēlēsieties apģērbu, ko uzvilkt šovakar vakariņam, kuras kņaze Tamāra rīko jums par godu?

Omārs ibn Batūta gandrīz uz labu laimi parādīja ķieģeļkrasas zīda bikses un tumšzilu vamzi ar tirkīza nokrāsu.

—    Es gribētu pagulēt, — viņš sacīja.

Melnigsnēja jaunava sasita plaukstas. Vesels spiets meiteņu atnesa ūdeni, ko nomazgāties, paņēma apģērbus, kas bija salikti uz gultas, un pazuda tikpat ātri, kā bija parādījušās, atstajot istaba jauno sievieti, kura deva pavēles, un dažus kalpotājus, kuri palīdzēja ceļotājam novilkt noskrandušās, putekļiem un dubļiem klātās drēbes. Mirkli, kad Omārs grasījās mesties ar kažokādu apklātajā gultā zem sarkanā baldahīna, viņš pamanija, ka pēc kalpotaju un meiteņu baleta ir palicis istabā divatā ar kādu čerkesieti vai persieti — tai bija ieslīpas acis un melnīgsnēja āda. Par spīti pārgurumam, viņš pastiepa roku uz viņas pusi.

Viņa Omāru neatstūma. Kļaudamās cieši klāt, meitene pabeidza viņu izģērbt. Viņš gribēja jauno sievieti apskaut un noskūpstīt uz lūpām. Viņa novērsās un ar pilnīgi negaidītu spēku saturēja Omaram abas rokas. Pēc tam, noliekusi galvu par guļošo augumu, viņa glāstīja ceļinieka seju un krūtis ar saviem matiem. Viņš raudzījās sievietē jautājuši un mazliet pārsteigts. Viņa palaida Omara rokas vaļā un pasmaidīja.

Omārs ibn Batūta pieņēma, ka smaids ir uzmundrinājums, un no jauna mēģināja meiteni apskaut un piekļaut sev klāt. Viņa nepretojās, bet, uzlikusi galvu uz mūžīgā ceļinieka krūtīm un lēnām glāstīdama kailo, tik daudzos pārbaudījumos pārgurušo, tomēr nepacietīgo augumu, viņa klusām čukstēja, ka vēl jāgaida, vēl jāgaida, ka viņš piedzīvos citas

baudas, par kurām viņai nav tiesību bilst ne vārda.

♦

polīnas smarža

Pretī tualetes istabas logam bija novietots spoguļgalds. īzaks Lakedems bridi apsēdās spoguļa priekšā. Mēness vizma iespīdēja mazajā telpā, kur bija daudz ziloņkaula suku un uz galdiņiem izmētātu dažādu dārgu nieku. Spogulī viņš redzēja vīdam neskaidru, no tumsas iznirušu ēnu: tas bija viņš. Smarža, kas viņu pārsteidza, atverot durvis, uzmācās no visām pusēm. Gaidās un noslēpumainībā viņš vai kusa aiz laimes.

Sienā, kas atradās starp spoguļgaldu, pie kura viņš sēdēja, un durvīm, pa kuram bija ienācis, vērās vēl vienas durvis. Viņš lēnām piecēlās un gāja uz to pusi. Turēdams roku uz porcelāna tverekļa, kam varbūt bija pogas apveids, viņš brīdi vilcinājās. Mazāk aiz bailēm, kā mirkli izbaudīdams. Kopš Polijas mežiem viņš tik daudz bija domājis par šo brīdi, ka gribējās to vēl paildzināt. Viņš atgriezās pie loga un izvilka no kabatas medaljonu, no kura nekad nešķīrās. Mēness vēlreiz apspīdēja vaibstus, kas viņu sajūsmināja. Viņš ilgi tos vēroja. Tad atgriezās pie durvīm.

Viņš tās klusi atvēra. Polīnas smaržas vēlās pretī kā vilnis. Viņš aizvēra aiz sevis durvis.

— Esmu Polīnas guļamistabā, — viņš gandrīz skaļā balsī teica.

Viņš jutās tā, it kā vēstures gadsimti, zinātnieku atklājumi, impēriju sadursmes, mistiķu bailes būtu sekojuši cits citam garā virknē tikai tādēļ, lai novestu pie šī mirkļa Polīnas guļamistabā Francijas pašos tālākajos dienvidos Lielās Impēi iļ.ia pēdējā gada pavasara sākumā. Guļamistabā bija tumšāks nekā tualetes telpā. Viņš nojauta gultu un tajā — guļošu augumu.

Ilgi viņš stāvēja kā sastindzis. Mājā viss dusēja. Nedzirdēja nc troksnīti. Viņš lēnām virzījās uz priekšu, pūlēdamies neuzgrusties nevienai mēbelei, kuras istabā drīzāk iztēlojās nekā ledzeja. Viņš zināja, ka tuvojas mērķim, dzirdēdams aizmigušas sievietes elpu.

Lakedems pavirzījās vēl mazliet tālāk, līdz varēja pieskari ies gultai. Tad viņš nometās ceļos un, klusumā atspiedies uz elkoņiem, iespieda seju smaržīgajos palagos. Tā viņš palika ilgi — bez skaņas, bez nevienas kustības, klausīdamies tumsā sev blakus Polīnas sirds pukstos.

Varbūt tāpēc, ka viņš ar gandrīz nemanāmu kustību noglāstīja Polīnas nenosakāmās krāsas matus, no kuriem dvesa smarža, kas radīja vēlēšanos mirt, viņa pirmā pastiepa roku un pieskārās viņa augumam. Joprojām aizmigusi, viņa palēnam atklāja čiekurveida uzpleci, vītās auklas uz krūtīm, dolmana kažokādu. Kad iemigusi roka taustīdamās sasniedza uz gultas malas noliktās Izaka Lakedema cepures dzēses spalvu pušķi, gulētāja satrūkās. Viņa strauji pagriezās un nopūtās. Ievelkot elpu, viņa pārsteigta sajuta no elegantā mantotās potnādes smaržu. Polīnai izlauzās kliedziens, ko Izaks acumirkli ar roku apslāpēja, viņa pietrūkās sēdus, apskāva ungāriskajā uniformā ģērbto vīrieti, kas bija nometies ceļos blakus gultai, un čukstēja:

— Kanuvil!

Kāda bija šī nakts… Vīrietim nav lielākas baudas kā iegūt aizmigušu sievieti, kas tik tikko atraisās no sapņiem, lai atdotos viņam. Polīna bija baiļojusies par Kanuvila dzīvību, kuram bija pieķērusies tikpat kaislīgi kā Frenonam un Leklerkam. Bija pienākušas sliktas ziņas. Stāstīja, ka Kanuvils pazudis Krievijā, ka kritis kaujā. Viņa daudz bija raudājusi. Un nu murgs pagaisa un viņa vismaz sapņoja — viņa negribēja zināt, vai viss notiek sapnī vai nomodā, — ka pazudušo cieši apskauj.

Viņš kļāva sievieti sev klāt. Uz visiem glāstiem — sākumā maigiem, pēc tam aizvien drosmīgākiem, ko viņa kaislīgi viņam veltīja, viņš nenogurdams atbildēja. Polīnai bija trīsdesmit trīs gadi. Viņa bija pašā uzplaukušā skaistuma krāšņumā, ko īzaks pazina tikai pēc Kanuvila miniatūras un Parīzē redzētā portreta. Viņš to atklāja ar pirkstiem, ar tausti, ar glāstiem. Vieglprātīgais, paviršais un vienmēr steidzīgais Kanuvils Polīnu nekad nebija glāstījis ar tādu mācekļa, amatnieka un mīļākā gauso kaisli. Viņš iepazina degunu, ausis, muti. Viņš iepazina lūpas ar lūpām, mēli — ar mēli. Viņš ar rokām iepazina rokas. Viņš iepazina delmus, kājas, vēderu. Princeses Borgēzes krūtis bija slavenas visā Eiropā, kopš Kanova viņu bija iemiesojis Veneras veidolā. īzaks Lakedems, kas par tām tik daudz bija sapņojis, iepazina tās tumsā ar rokām un muti.

Polīna gulēja, baudīja, sapņoja, aiz laimes iekunkstēdamās, un glāstīja Kanuvila ēnu. Viņš noliecās pie viņas, viņa noliecās pie viņa, un, viens otru nepazīdami, tumsā un klusumā, ko tik tikko pārtrauca tūlīt apslāpēti kliedzieni, viņi mija elpu un glāstus. Starp savandītiem palagiem saplēstā naktskreklā Polīna čukstēja nesakarīgus vārdus, noliekusies pār to, kuru iedomājās par savu mīļāko un kurš tikai kļūs par tādu. Beidzot paņēmusi mīļāko mutē, viņa pēc tam atslīga gultā, smaidīdama nezin kam ar tumsā neredzamām lūpām. Neviena viņas auguma vietiņa nebija palikusi īzaka roku un lūpu neizpētīta.

Nedēļām un mēnešiem ilgi ceļā cauri Polijai un Vācijai, Parīzes ielās, Burgoņas un Provansas ceļos īzaks Lakedems bija domājis par šo nakti. Tā bija alga par visu. Par ciešanām un bailēm, par bezjēdzīgo un nebeidzamo eksistenci. Pirmo reizi viņam bija vienalga — mirt vai nemirt. Polīnas skavās viņš bija ārpus dzīves un nāves. Viņam likās, ka tomēr ir nonācis nebeidzama, tik ilgi ieta ceļa galā. Kas vēl? Kas vēl? Nebija nekā cita kā vien šī mute un šīs krūtis, šīs kājas un šis veders. Nebija vairs nedz jautājumu, nedz tukšuma, nedz izmisuma. Mūžīgo jautājumu: "Kam tas vajadzīgs?" — beidzot bija apklusinājis kaut kas stiprāks, par ko nestrīdas. Iztēlē klīda nesaistītas ainas: sacensības, slepkavības, svētki un kaujas. Mirklī, kad viņš gara acīm ieraudzīja asinīm noplūdušo eleganto ar pārgrieztu rīkli, Polīna čukstēja: — Nāc manī!

♦

Jums gribētos gan zināt, Cik isti esat vecs. Pēc jūsu vaiga spriežot, Jūs esat mūžamsens. Jums simts varbūt ir gadu, Varbūt vēl vairāk ar'.

—    Bet… — Marija iebilda.

—    Es zinu, — Simons viņu pārtrauca. — Paldies!

Man vecums — smaga nasta…

—   Vai tiešām? — Marija iejaucās. — Tur, Polīnas skavās…

—   Augstais Dievs! — Simons iesaucās. — Man riebjas lielīšanās.

Kā nav kauna! Man turpretī likās, ka Simons Fusgengers to vien dara kā lielās un vienmēr tēlo skaistākās lomas visos notikumos, par kuriem mums stāsta. Marijai, protams, tas nenāca ne prātā.

Man vecums — smaga nasta, Ir gadu astoņsimt. Tur šaubu nav nekādu — Vēl tūkstoš jādzīvo. Kad Jēzus pasaulē nāca Man bija divpadsmit.

Vai neesat tas cilvēks, Par kuru runā daudz, Kas Svētos Rakstos nosaukts Par Žīdu Mūžīgo? fel pasakiet mums skaidri, Vai esat īzaks jūs?

Par vārdu dots man īzaks, Un Lakedems turklāt, Es dzimis Jeruzalemē — Šai dižā pilsētā.

—   Vai tad Jeruzalemē? — Marija jautāja.

—    Tīrās izdomas, — Simons atbildēja. — Jūs taču zināt — es esmu galilejietis.

Jā, tiešām tas es esmu —

Jūs zināt — Mūžīgais Žīds.

♦

Satraukums Mosadā

Pašās 1976. gada jūnija beigās Izraēias slepenā dienesta Mossad kabinetos valdīja baiļu un izmisuma pilns uztraukums. Francijas pasažieru lidmašīna AF 139, kas apkalpoja Telavivas gaisa satiksmes līnijas un 27. jūnijā pulksten pusdeviņos bija izlidojusi no Lodās lidostas uz Ruasi, pēc nolaišanās Atēnās virs Korfu bija spiesta mainīt virzienu, kā pieprasīja kāda noslēpumaina grupa — šķiet, divi vācieši, no kuriem viena bija sieviete, un divi palestīnieši; tie uzdevās par Čegevaras un Palestīnas atbrīvošanas tautas frontes pilnvarotajiem. Piecas stundas lidmašīna uzturējās Bengazi, pēc tam devās ceļā, kas izvērtās par murgu divsimt piecdesmit vai sešdesmit pasažieriem, to vidū — arī sievietēm un bērniem — un satrauca visu pasauli, kura it kā sastinga pie radioaparātiem un televizoriem, drūzmējās ap laikrakstu kioskiem — avīžu tirāžas auga zibenīgi; minētā grupa piespieda apkalpi nolaisties Entebē — mazā Ugandas pilsētiņā uz ziemeļiem no Viktorijas ezera.

Ugandā, kas atrodas otrā pasaules malā aiz ekvatora un pēc lieluma ir salīdzināma ar pusotru Šveici vai Beļģiju, Nīderlandi un Luksemburgu kopā, ilgu laiku bija valdījis karalis, kas tika pielīdzināts lauvam un ko vienmēr pavadīja svētā uguns. Viņš bija nonācis pilnīgā kādreizējā boksa čempiona ietekmē; minētais čempions — musulmanis, Kasija Kleja alias Muhameda Ali draugs, bija pārvērties par maršalu spožā uniformā un par prezidentu, kas ievēlēts uz mūžu. Šis prezidents, kas savus politiskos pretiniekus labprāt meta priekšā krokodiliem, bija apturējis konstitūcijas darbību, atlaidis parlamentu, aizliedzis partijas, pazemojis angļus, izraidījis aziātus un pārtraucis attiecības ar Izraēlu; viņu sauca par īdi Aminu Dadu. Gandrīz četrtūkstoš kilometru attālumā no Izraēlas maršals Amins Dada ar neslēptu gandarījumu bija gatavs pieņemt lidmašīnu, apkalpi, ķīlniekus un teroristus, kuru rīcību un prasības novērtēja kā "ļoti augstsirdīgas".

Tajā vasaras sākumā slepenā dienesta kabinetos valdīja spiedīgs karstums. Sapulcējušies ap cigarešu paciņām, kas tika nervozi uzšķērstas, un divām vai trim tukšām viskija pudelēm, Mossad aģenti, kuriem bija pievienojušies cilvēki no triecienbrigādēm un speciālo uzdevumu vienībām, tāpat arī informācijas dienesta un pretterorisma dienesta pārstāvji, citu pēc citas drudžaini apsprieda vistrakākās hipotēzes un plēsa matus, saņemot jaunās ziņas. Entebē četru cilvēku grupai, kas bija novirzījusi lidmašīnu no Korfu vertikāles, bija pievienojušies vismaz trīs citi teroristi. Šķita, ka viņi sarunājušies spāniski vai nepareizā angļu valodā, bet nekādā gadījumā — arābiski. Grupa bija atbrīvojusi daļu pasažieru, bet apmēram simt cilvēku paturējusi par ķīlniekiem, no tiem — astoņdesmit deviņus izraēliešus. Tā pieprasīja, lai atbrīvo apmēram piecdesmit "brīvības cīnītāju", kas atradās apcietinājumā Francijā, Vācijā, Šveicē, Kenijā un galvenokārt — Izraēlā, un noteikusi ultimāta izpildes termiņu: svētdienu, 4. juliju, pulksten 13. Ja šajā laikā netiks saņemta pozitīva atbilde, lidmašīna un simt ķīlnieki tiks uzspridzināti. Bija jau izraktas drošības tranšejas un ugandiešu karaspēks atkāpies par simt piecdesmit vai divsimt metriem. Visās malās bija salikti dinamīta stienīši. Lidmašīna bija gatava eksplodēt kopā ar visiem pasažieriem.

Amerika, kur Džimmijs Kārters gatavojās stāties Džeralda Forda vietā, Žiskāra d'Estēna, Širaka, Sovaņarga Francija, Helmūta Šmita Vācija, Anglija, kur Vilsonu tikko bija nomainījis Kalagans, bija izteikušas nožēlu upuriem un nevainīgajiem, nosodījušas vardarbību, uzsvērušas cilvēktiesības, paudušas sašutumu un stingro nostāju. Daudzu iemeslu dēļ, kas sakņojās kolektīvajā psihoanalīzē un vēstures filozofijā, visi zināja, ka šīs valstis nepakustinās ne pirkstu. Daudzu citu iemeslu dēļ — un tie nebija tik neskaidri — krievus notikums uzjautrināja, un viņi drīzāk atbalstīja Aminu Dadu. Ķīna lēnām atjēdzās no Džou Eņlaja nāves un gatavojās Mao nāvei. Japāna cīnījās pret saviem finansu skandāliem un pati saviem teroristiem, atlikušajā laikā krājot bagātības.

—   Šī ir atkal tāda reize, — kādā balss tabakas dūmu mākoņos sacīja, — kad varam paļauties vienīgi paši uz sevi.

—   Tur nekā nevar darīt, — secināja pulkvedis Jonatans Netanjahu, kuram bija sakritusies seja un nogurumā apsarkušas acis. — Atriebsimies citreiz. Šobrīd, manuprāt, ir jāuzsāk sarunas ķīlnieku dēļ. Tas ir vienīgais atrisinājums. Es to ieteikšu Ichākam Rabinam.

Iestājās dziļš klusums. Pulkvedis, kuram bija trīsdesmit gadu un kurš vadīja debates, uzšņāpa dažus vārdus un pasniedza aploksni leitnantam, kas acumirklī devās projām. Visi vīrieši un divas sievietes, kas sēdēja piesmēķētajā istabā, saprata, ka viņi pārdzīvo izšķirošu brīdi: Izraēla pirmoreiz ir gatava ielaisties sarunās ar teroristiem.

Istabas kaktā uz palodzes sēdēja leitnants Kacs, kas līdz tam nebija izrunājis ne vārda; par spīti jaunībai, viņš bija iemantojis ievērojamu cieņu, piedalīdamies Šerbūras zvaigžņu lietā un dažādās soda ekspedīcijās, ko Golda Meira rīkoja Tunisijā vai Sīrijā. Viņš ieklepojās un sakustējās. Galu galā viņš pacēla roku.

—    Ko tev vajag, Kac? — pulkvedis jautāja.

—   Manuprāt, Viktorijas ezera apkaimē laimīgā kārtā patlaban ir kāds no mūsējiem. Iespējams — Kampalā. Grūti precīzāk zināt viņa atrašanās vietu. Viņš visu laiku pārvietojas. Turklāt slēpjas. Bet katrā ziņā tajā stūrī viņš ir.

—    Un tad? — Jonatans jautāja.

—   Viņš ir diezgan stiprs, — Kacs turpināja. — Es viņu pazīstu.

—  Vai viņš ir viens? — Netanjahu jautāja, līdzjūtīgi pasmaidīdams.

—   Viņš ir viens, — Kacs atbildēja. — Bet viņš ir stiprs.

—   No mūsējiem? Tsahal? Aman? Shabak? Mossad?

—   Nebūt ne, — Kacs atbildēja.

—   Ko viņš tur dara?

—   Viņš pastaigājas.

—   Tas ir joks, — premjerministra pārstāvis doktors Frīdmans sacīja, — un mēs te neesam sapulcējušies, lai veltīgi šķiestu laiku.

Visi klusēja. Pulkvedis domāja, locīdams balta papīra loksni, kuras švīkstēšana krita uz nerviem.

—   Ko gan mēs varam zaudēt? — beidzot viņš sacīja, paceldams rokas. — Vai varat uzņemt ar viņu kontaktu?

—   Tas nav tik viegli, — Kacs atbildēja. — Bet es domāju, ka tas ir iespējams.

—   Sievišķis? — kāds ieķiķinājās.

Leitnants Kacs apklusa un mazliet nosarka. Viņš bija audzis ortodoksālā un ļoti stingrā ģimenē. Viņa brālis kā kaujas karogu un pasi uz viņpasauli joprojām vēl valkāja rullīšus zem melnās platmales.

—   Kā jūsu glābēju sauc? — Netanjahu jautāja.

—   Lakedems, — Kacs atbildēja. — īzaks Lakedems. Bet

viņam ir vēl daudz citu vārdu.

♦

Gaudu dziesmas turpinājums

Ak debess! Cik tāds gājiens Man moku sagādā! Es zemei apkārt eju Jau piekto riņķi tā. Ikviens var nomirt galā, Bet man tik jādzīvo.

Es pāri jūrām braucu, Es upes šķērsoju, Mans ceļš ved cauri mežiem, Un tuksnešiem dažkārt, Pa kalniem, lejām eju, Man noder katrs ceļš.

Gan Eiropā, gan citviet Es karu pieredzēj's, Es cīnījies tur esmu, Kur daudzi krituši. No visām kaujām ticis Es esmu laukā sveiks.

Es taisnību jums teikšu — Daudz Amerikā mirst, Un nāve nopļauj daudzus Tāpat vēl Āfrikā. Pār mani tai nav varas,

To esmu pieredzēj's.

♦

Kas ir patiesība?

AIZmigušās Polīnas skavās viņš saka sapņot. Viņš izsapņoja pasauli un savu dzivi. Viņš atkal redzēja sevi Romā, Maskavā, Jeruzalemē, Samarkandā, Odoakra cietumos, Sargasu jūrā, Hindukuša ceļos, Bizantijas hipodromā. Viņš bija tikai pats savs sapnis, un sapnis bija pasaule. No Polinas rokām staroja kaut kas milzīgs, kas iemiesojās atmiņās: vēsture. Laiks un telpa sadrupa, gandrīz iznīkstot. Viņš sapņoja par to, ko bija pazinis, un arī par nepazīstamo. Viņš izsapņoja savus sapņus, kā izsapņoja d^īvi. Atmiņas un sapņi vairs nebija šķirami.

Īstenība izkusa un sašķīda, izplūda kā dūmu svēdras, kā zibeņi naktī. Laiks, ko viņš bija šķērsojis gadu simtiem, ietvēra viņu kā apli. Viņš ienira nākotnē, kāpa augšup uz pagātni. Viņam šķita, ka visi pagaisušie vai nākamie noslēpumi izklīst viņa priekšā. Viņš nojauta to, kas iznirs no neesmes, lai spoži iemirdzētos esmes nepieciešamībā, viņš atcerējās to, kas izgaisis, kas noticis pirms viņa. Polīna viņa skavās miegā čukstēja mīlas vārdus. Polīnas skavās viņš piepeši jutās kā Popejas, Haidē, Natalī de Noajas un Marijas Magdalēnas skavās.

—   Varbūt manās arī? — Marija spalgā balsī noprasīja.

Simons Fusgengers viņas vārdus nedzirdēja. Viņš vērās

tālumā, lagūnā. Vai arī viņš izlikās nedzirdam.

—   Marij, — es ļoti klusām teicu, — tu ej par tālu.

Viņš redzēja sevi darbnīciņā un galilejieti, kas lūdza glāzi ūdens. Viņš redzēja sevi Jūdejas prokuratora pilī. Redzēja sevi iebraucamajā vietā, kur daudzus gadus pēc Golgatas lietas — vai tiešām tā varēja arī nebūt un vai tad būtu iespējama cita vēsture mūsu vēstures vietā? — , kad viņš sazīmēja Ponciju Pilātu kādā nogurušā un novecojušā ceļotājā, kuram vairs nesekoja nekāda sardze. Prokurators, protams, pilnīgi nemaz neatcerējās savu kādreizējo durvju sargu. Viņš pat neatcerējās to krustā sisto starp visiem pārējiem, kurš savā laikā sacēla mazāk trokšņa nekā dažs labs cits. Viņi sarunājās, pa druskai iedzerdami vīnu, par kariem, ko piedzīvojuši, un par imperatoru. Satumsa. Bijušais prokurators noskaitīja dažas rindas no Sofokla un Homēra. Otrais — tas ir, viņš, tas ir, sapnis starp sapņiem, kas pats sevi izsapņoja, raudzījās zvaigznēs un skaļā balsī jautāja, ko viņi dara uz šīs zemes — nederīgi un pazuduši, gadu nomākti.

—    Kā tu domā, — viņš jautāja romietim, — vai mēs jelkad zināsim kaut ko vairāk par šo pasauli, kur būsim savu mūžu nodzīvojuši, — par skaisto, un labo, un taisnību, un patiesību?

Romietis klusēja tik ilgi, ka Žīdam jau šķita — varbūt tas nav jautājumu dzirdējis. Tad kādreizējais Tiberija prokurators ielēja sev mazliet vīna, lēnām paberzēja rokas un slāpētā balsī, it kā piepeši būtu ienācis prātā kaut kas sen aizmirsts, nočukstēja formulu, kas ir tik mazā mērā romiska un kas nāk no citurienes un lielākas tālienes:

—    Kas ir patiesība?

Aizmigušās, par mīlas vārdiem sapņojošās Polīnas skavās par Kanuvilu nomaskējies Izaks Lakedems atcerējās, kā pats ir bijis ķīniešu svētceļnieks, bizantiešu sofists, Alariha kareivis, spāniešu jūrasbraucējs, svētā Franciska biedrs, arābu ceļotājs, imperatora ziņnesis: viņš traucās cauri pasaulei un gadiem, nesdams vīstokli — pats savu sapni, kurā ugunīgiem burtiem kvēloja prokuratora jautājums — atbilde citai — varenākai un skaļākai balsij, kas tik dimdoši atbalsojās viņa sapnī un šajā pasaulē, ka Polīnas rokās iemigušajam mīļākajam bija ar plaukstām jāaizsedz ausis:

Kas ir patiesība?

—   Mīļā sirds, — Polīna čukstēja.

—   Ko? — Lakedems jautāja.

—    Mīļā sirds, — Polīna čukstēja, — tu runā, bet es nedzirdu. — Ko tu saki, mīļā sirds?

—   Neko, — Lakedems atbildēja. — Guli, mīļā sirds! Guli! Un viņš aizspieda ausis, lai nedzirdētu lielo kliedzienu bez

atbildes, kas nebeidza skanēt vīriešu un sieviešu sapņos, slīgstot viens otra apkampienos, — kliedzienu, kas traucās cauri pasaulei un gadsimtiem:

Kas ir patiesība?

♦

Gaudu dziesmas turpinājums

man mantas nav nekādas, Nedz nama, nedz pajumtes; Man pieci graši ķešā — Un vairāk it nekā. Un tikdaudz man tiek iedots Ikvienā vietiņā.

Mums likās, ka tik meli

Pārjums tiek stāstīti,

Ka dižie darbi visi

Ir tīrās pasakas.

Bet nu mēs redzam skaidri,

Ka taisnība nav mums.

Tad laikam lielu grēku Jūs esat pastrādāj's, Ja mīļais Dievs tik bargu Jums sodu uzlicis. Tad pasakiet mums skaidri,

Par ko jums likts tāds sods.

♦

Sapnis, ko sauc par dzīvi

Viņš atkal redzēja gājienu, darbnīcu, notiesātā seju. Viņš dzirdēja vārdus, kas satricināja viņa dzīvi un apzīmogoja likteni:

—    Ej! Ej taču!

—   Es eju tāpēc, ka man jāmirst. Tu iesi un nemirsi līdz manai atnākšanai.

Garajā ķēdē, kas veda līdz Polīnas skavām, nebija neviena lieka posma. Neviena vārda, neviena žesta, nevienas klusēšanas, neviena zibenīga mirkļa, kas nebūtu jauns un atšķirīgs un tomēr saistīts ar visiem citiem un kas nebūtu tilts no pagātnes uz nākotni. Viss tika bez mitas kārtots laikā un telpā, un pasaules noslēpums pamazītēm izpletās kā milzu saliekamā spēle no neparedzamiem, taču nepieciešamiem gabaliņiem. Dusēdams Polīnas skavās, īzaks Lakedems redzēja Lielo Armiju Krievijas līdzenumos un Fabricio del Dongo un Žiljēna Sorela kaislības, kas vēl bija tikai atspulgs Stendāla zobgalīgajā skatienā. Viņš redzēja, kā Spinoza spodrinabrilles, redzeja Hanibala ziloņus, da Vinči mašīnas, Rasina vilcināšanos bridi, kad viņš rakstīja vārdus, kuru patvaļīgie savienojumi kļuva mazāk satricināmi nekā zvaigznes pie debesīm.

Vienmēr ir kāds brīdis, kad viss, kas kļūs nepieciešams, vēl ir lieks. Viņš redzēja kādu karavadoni šķērsojam upi netālu no ietekas, kura šķīra Itāliju no Piealpu Gallijas, Jūdejas prokuratoru, kas mazgāja rokas pūļa klātbūtnē, austriešu kaprali vasaras saulgriežu nakti dodam pavēli uzsākt operāciju Barbarosa. Viņš pacēlās līdz karaļvalstīm, līdz impērijām, līdz dievišķiem lēmumiem, kas pārvalda Visumu. Viņš nolaidās līdz bērna izmisumam, redzot, ka zaudējis renstelē iekritušu smalkmaizīti vai cukurgailīti. Starp bērna asarām un varenajām sistēmām, no kurām atkarīgi mūsu likteņi, stiepās pavediens: tas viss piederēja pie vēstures, pie dzīves. Viņš redzēja amatnieku darbnīcā, zemnieku tīrumā, Aleksandru Persepolē, svēto Augustīnu darbistabā ar sprogainu sunīti pie kājām, rakstot Atzīšanos jeb Dieva pilsētu un domājam par Alarihu, svēto Jeremiju, par patiesības noslēpumu. Viņš redzēja vēsturi sākamies, lēnām izrietam no dzīvības, kas izrietēja no matērijas, kas izrietēja nezin no kā. Viņš redzēja to nezin kā izbeidzamies. Starp šo sākumu un šo galu Polīnas skavās bija baudu un asaru, laimes uguņošanas un mocību virpulis, neskaitāmi piedzīvojumi, par kuriem sātans vai visi debesu eņģeļi varētu tikai sapņot.

Viņš redzēja Sentalbāna klosteri ziemeļrietumos no Londonas Herfordšīras grāfistē, kur blakus senajai romiešu pilsētai Verulamijai bija apglabāts lords Verulams, Sentalbanas vikonts, advokāts — intrigants bez sirdsapziņas, ģeniāls filozofs, kurš, kā daži sprieda, esot īstais Šekspīra darbu autors, ģenerālprokurors un zīmogu glabātājs, lielkanclers, kas vairāk pazīstams ar Frensisa Bēkona vārdu, un kur divas lielas kaujas Baltās un Sarkanās rozes karā pavērsās vispirms Jorku Baltās rozes, pēc tam — Lankestru Sarkanās rozes labā. Tur, Sentalbānā, XIII gadsimta sākumā īzaks Lakedems, kas vēl nebija Izaks Lakedems, ieradās pasaulē otrreiz. Viņš redzēja, kā Sentalbānā viesojas kāds armēņu bīskaps un stāsta benediktīniešu mūkam Matejam Pārisam aizmirstus un līdz tam nepublicētus piedzīvojumus: tie bija viņa piedzīvojumi. Viņš redzēja mūku izklāstām hronikā, kas drīz kļuva slavena, bīskapa stāstījumu: ar kādu nicinājumu Poncija Pilāta durvju sargs, ko sauca par Kartafilu, izturējies pret notiesāto Pestītāju ceļā uz soda vietu un kā Žīds savukārt notiesāts uz mūžīgu iešanu. Viņš redzēja rodamies un paplašināmies leģendu par kadu Malku jeb Malhusu, kas it kā šaustījis Kristu un pēc tam, kad apustulis Pēteris viņam nogriezis ausi E|ļas kalnā, ticis notiesāts mūžīgi staigāt ap stabu, pie kura Jēzus bijis piesiets. Vienlaikus viņš redzēja Itālijā jau populāru kļuvušu grēkus nožēlojošu svētceļnieku, kas nespēja nekur apmesties uz dzīvi, kļuva par svētā Asīzes Franciska biedru. Viņu sauca par Butadeo. Cauri hronikām par ceļojošiem rabīniem, kāda Šlezvigas bīskapa rakstījumiem, gaudu dziesmām, baiļu un māņticības radītām baumām, atmiņu un iztēles spēlēm tur, kur satikās Kartafils, kas gaida Tā Kunga atgriešanos un Pastaro tiesu, Malhusu, kas izcieš sodu par savu rīcību, un Butadeo — izpalīdzīgo grēku nožēlotāju, rodas Ahasvērs — Jeruzalemes kurpnieks, pēc tam — flāms īzaks Lakedems un visi Mūžīgā Žīda tēli, kas caur tik daudzām pārmaiņām un tik daudzām maskām Spānijā sauksies skaistajā Huana Esper en Diosa jeb Esperendiosa vārdā. Arī tas bija viņš. Polīnas skavās Izaks Lakedems, it kā pārtapis par Kanuvilu, nespēdams piedzīvot savu nāvi, no jauna pārdzīvoja savas piedzimšanas.

Polīnas skavās viņš redzēja savijamies fantāzijas un īstenības zelta pavedienus, apmaināmies ar bagātībām, mudinām viena otru. Viņš redzēja savu leģendu, kas reizē skāra Jūdu, Pēteri, kurš noliedza savu kungu, apustuli Jāni, mīļoto mācekli, kas bija saņēmis Jēzus pavēli gaidīt viņa atgriešanos, ar Jāzepu no Arimatijas, pirmo svētā Grāla īpašnieku, bagātinām reizē milzīgo universa skatījumu, kurā bija ietverta Zohara, Kabala, Leonas Mozus un ebreju tradīcija, gan arī visa parastā antisemītisma propagandu. Polīnas skavās viņš sevi redzēja gan kā Dieva nolādējuma vajātu vergu, gan kā brīvu cilvēku, kas sarāvis važas un soļo pretī progresam. Viņš redzēja sevi centrā neskaitāmām anekdotēm, bezgalīgiem ceļojumiem, vēsturiskām komēdijām, pilsoniskām traģēdijām un paša atmiņās, vēstures, laika noslēpuma kodolā. Viņš bija zinātne un reliģija, sabiedrība un indivīds, bērnu pasaka un universāla patiesība. Viņš sevi redzēja kā negaisu un vētru, kas brāžas pār Pikardijas zemnieka tīrumiem, vai kā baiļu trīsas, kurās zemnieks pacēla acis pret debesīm un, krustu pārmetot, čukstēja: "Tur aizbrāzās Mūžīgais Žīds." Viņš sevi redzēja līdzīgu mītiem, ko balstīja gan pūļu lētticība, gan ari dažu rakstnieku, dzejnieku, gleznotāju un mūziķu ģēnijs un kas vijās cauri sabiedrībām un literatūrām: Pausts, dons Žuans, dons Kihots, Gargantija, Gavrošs. Viņš redzēja sevi iejauktu visās cilvēku apmātībās, viņu uzmācīgajās idejās, bailēs un cerībās, un viņš aizdeva savu tēlu un savus vārdus kosmiskām epopejām un universa sistēmai. Polīnas skavās viņš bija nejaušība, dēka, tikšanās bez nākotnes un tūlīt ari visi cilvēki, kas iemiesojušies viņā, vārīga un neskaidra ēna — gandrīz neesiba un reizē pati patiesība, leģenda un vēsture, sapnis, ko sauc par dzīvi.

♦

Izsaka nožēlu par diviem upuriem no ķīlnieku vidus

Sākoties naktij no sestdienas, 3. jūlija, uz svētdienu, 4. jūliju, Ida Boroviča un Žans Pjērs Memonī, gulēdami uz grīdas un nespēdami aizmigt, baiļu un nemiera mocīti, klusām pārmija dažus vārdus. Viņa bija izraēliete, viņš — kādreizējā Francijas policijas aģenta dēls, kura tēvs pirms dažiem gadiem ar visu ģimeni bija emigrējis uz Izraēlu. Žans Pjērs atgriezās Parīzē ar AF 139, lai turpinātu studijas. Ida devās uz Franciju pavadīt tur dažas atvaļinajuma un atpūtas nedēļas. Viņi bija starp tiem simt ķīlniekiem, ko vācu—palestīniešu grupas un īdi Amina Dadas kareivju apsardzībā sadalīja starp diviem Entebes lidostas angāriem. Ida Boroviča smiedamās rādija Žanam Pjēram Memoni dziesmiņu, ko ar zīmuli bija uzrakstījusi uz pasažiera biļetes. Tā veidojās ap divām rindām, kas atbilda viena otrai: īdi saka Idai un Ida saka īdi.

Joprojām ģērbies parādes uniformā, familiārs un skaļš, līdzīgs afrikāņu Gēringam ar mazu kastrisma un marksismaļeņinisma piedevu, maršals četru dienu laikā trīs reizes bija ieradies uzrunāt ķīlniekus. Viņš devās projām diezgan apmierināts: vairāki viņam bija aplaudējuši. Aplausus bija sabojājuši Ida un Žans Pjērs. Žans Pjērs bija izstāstījis Idai par savu sarunu ar lidostas direktoru, kas pret dolāriem bija atnesis gūstekņiem preces no veikala, no kura neprasīja muitas nodevas un kurš nebija saistīts ar pārtikas sadali.

—   Laikam jau nebija viegli, — Žans Pjērs sacīja, — piepeši uzņemt Entebes lidostā divsimt septiņdesmit personas, kuras netika gaidītas?

Direktors izbrīnījies pavērās Žanā Pjērā un atbildēja:

—    Bet… mēs jūs gaidījām!

Ida Boroviča un Žans Pjērs Memonī sarunājās par maršalu Aminu Dadu, par viņa ugandiešu kareivjiem, kas bija notēmējuši šautenes un ložmetējus pret angāriem, kur lielā saspiestībā mitinājās ķīlnieki, par trijām jaunajām personām, kas pievienojās sākotnējās grupas četriem locekļiem, par slikto ēdienu, kurš izraisīja dizentēriju, par ūdeni, kura sāka pietrūkt lidostas tualetēs, bet visvairāk viņi ar bailēm un ari zināmu humoru runāja par gaidāmo likteni, kas visu laiku bija apšaubāms un kļuva aizvien bezcerīgāks, kad Žans Pjērs Memonī paskatījās rokaspulkstenī: bija mazliet pāri vienpadsmitiem. Tad, pirms mēģinaja mazliet iemigt, viņš piecēlās, lai izlocītu kājas un pa angāra logu paraudzītos naktī un mēnesnīcā. Ieraudzītais viņu apstulbināja: skrejceļa viņā galā bija nolaidušās trīs lielas lidmašīnas. Pa pirmās aizmugurējām durvīm izbrauca maršala Amina Dadas mersedess. Pakaļ mersedesam izdrāzās trīs lendroveri — tie bija pilni līdz zobiem apbruņotu kareivju kaujas ietērpā. Viņš uzsauca Idai:

—    Nāciet taču paskatīties!

Tajā pašā brīdī pavisam tuvu iedunējās apšaude. Ida, kas gāja pie Žana Pjēra, metās viņam pie krūtīm. Sprādzieni sekoja cits citam.

—    Lidmašīna tiek uzspridzināta! — Ida sauca.

—    Nē jel, — Žans Pjērs atsaucās. — Tie ir…

Viņus abus nogalināja viena granāta.

♦

Gaudu dziesmas turpinājums

cSfli postā mani grūda Jo liela lepniba. Ja noziegums tiks piedots, Tā svēta laime būs. Pret Kungu izturējos Kā rupjais varmāka.

Uz savu moku vietu To krustu nesa Viņš. Un, garām ejot, laipni Man pajautāja vien:

—    Vai varu tavā mājā Es mazliet atpūsties?

Es, nikni sadumpojies, Tik strupi atcirtu:

—   Ej prom no mana sliekšņa, Tu, nejauks ļaundaris!

Ej vien, kur tev ir jāiet,

Jo mani traucē tu.

♦

polīnas skavas

Polinas skavās īzaks Lakedems atkal iztēlojās sevi Popejas apkampienos Romā, Piesi cietumā terora laikā Natali de Noajas skavās, Marijas Magdalēnas skavās pie Ģenaceretes ezera, kad viņa grasījās visu pamest un sekot galilejietim, visu pasaules ostu prostitūtu skavās, Polijas mežu ārprātīgās rokās, Lielā Kaukāza pašā sirdi kņazes Tamāras kalpones apkampienos. Visas šis sievietes, kas bija izgaisušas kā skaistas dienas spožums, kā pļavu zāle, kas bija runājušas un kliegušas, un beigās klusējušas, kas viņu bija glāstījušas un ko viņš bija glāstījis, Polinas skavās bija viena vienīga sieviete. Viņš bija visi vīrieši un viņa — visas sievietes. Tur bija lielas un mazas, gaišas un tumšas, visresnākās un vistievākās, visjautrākās un visdrūmākās, bija tādas, kam patika un tādas, kam nepatika, ja viņas ieguva no aizmugures, tādas, kuras viņu ņēma mutē un tādas, kas negribēja to darīt, — viņš joprojām bija tas pats vīrietis un viņas — tā pati sieviete.

Viņš atcerējās stāvokļus, situācijas kaislibas, jūtas, motīvus un beigas. Dusēdams Polīnas skavās, viņš redzēja sevi Prāgā imperatora Rūdolfa galmā, kopā ar Tiho Brahi, kuram pēc pārāk jautrām un pārāk ilgām dzīrēm, no kurām nebija domājams aiziet pirms valdnieka, pārplīsa pūslis; kopā ar Pančo Villas karotājiem Meksikā, kur notika sacelšanās pret Porfirio Diasu; Polijas un Silēzijas raktuvēs, Bengālijas un Pjemontas rīsa laukos, ādmiņu darbnīcās Marakešā un Fasā; kādā Volstrītas birojā, kur viņš bija vinnējis un zaudējis veselu bagātību, spekulējot ar kakao, un kur kāds mazs resnītis, kas visu laiku smējās, piepeši piecēlās no krēsla un izlēca pa logu; Vaterlo kaujā, kur viņš bija pamanījis jaunu, neveikla izskata huzāru, kurš galīgi nesaprata visapkārt notiekošo un kura glītums, ko tikai mazliet bojāja diezgan nepareizā teikumu uzbūve un izteiktais akcents, sajūsmināja visas armijas sīkbodnieces, un kurš apgalvoja, ka ir kāda kapteiņa Menjē vai Telje svainis; blakus Benvenuto Čellīni pirms iebrukuma Romā uz Kārļa Piektā karapulku aplenktās pilsētas mūriem tieši tajā brīdī, kad lielīgais un ģeniālais sudrabkalis ar arkebūzas šāvienu nogalināja de Burbonu, kas komandēja imperatora karavīrus un bija Beijāra un Fransuā I ienaidnieks. Nekas nebija zudis, jo viss bija ierakstīts atmiņā un pastāvēja

pagātnē. Polīnas skavās. Polīnas skavās.

♦

Čerkesiete

Esmu uzzinājusi, — kņaze Tamāra teica, noliecoties pie viesa, kas sēdēja viņai blakus, — ka esat bijis Šatili ciemā pie hevsuriem un pavadījis nakti jaunās Haidē apkamapienos?…

— Viņa ir ļoti skaista, — Omārs sacīja.

Omārs ibn Batuta bija vīrs, kas ticis pāri lieliem pārbaudījumiem un stājies pretī daudzām briesmām. Taču skatiens, ko viņam veltīja Tamāra, iedvesa bailes.

Pils lielo zāli pildīja raibs un jautrs pūlis. Kāds desmits muzikantu spēlēja cītaru un sita bungas. Pie sienām un kolonnām piestiprināto lāpu šaudīgajā gaismā starp viesiem staigāja punduri, akrobāti, zobenu rijēji un uguns rijēji. Pie U veida galda goda vietā sēdēja Tamāra melnbaltā tunikā un diadēmu tumšajos matos. Sev pa labi viņa bija likusi apsēsties tirkīzzilajā apģērbā tērptajam Omaram ibn Batūtam. Zālē ieejot, Omaram izdevās pa šaujamlūku ieraudzīt baismīgo, mēnesnīcā mirdzošo Devdakara šļūdoni Kazbeka nogāzē, kas aizšķērsoja ieeju ielejā.

Aplausiem skanot, melnādaini vai mongoļu rases kalpotāji, ģērbušies garos okerkrāsas kreklos, — dažiem galvā bija turbāns — un apjozuši garu zobenu, ienesa ēdienus. Pie galda sēdošie redzēja parādāmies fazānus, kas izskatījās tieši tādi, it kā grasītos tūlīt aizlidot, veselus jērus, ko, uz iesmiem uzdurtus, nesa divi jauni nēģeri, lāci, kura galva starp priekšķepām bija prasmīgi novietota uz timiāna klājiena. Ceremonijmeistars — to sauca par tamadu un tas bija ģērbies platās biksēs un paplatā taisna piegriezuma kreklā un pildīja arī dzērienu pārziņa pienākumus — pēc kņazes mājiena, ko acumirklī viesiem pavēstīja garas taures, lika apzeltītos, ar dārgakmeņiem izrotātos kausos bagātīgi liet Gruzijas vīnus.

—   Vai viņa ir skaistāka par mani? — Tamāra jautāja.

Omārs ibn Batūta mirkli vilcinājās. Nu jau viņa mūžs bija garš — pārlieku garš. Viņš bija nogalinājis daudz cilvēku, bija redzējis sagrūstam daudzas impērijas, bija nolūkojies, kā dzimst un izgaist daudzas doktrīnas, kas piedāvāja tādā vai citādā veidā, bieži vien pa dīvainiem aplinku ceļiem glābt dvēseles un pacilāt sirdis. Ja jau viņš vēlējās mirt un nespēja nomirt, viņš vismaz gribēja baudīt tik daudzveidīgo un brīnumaino dzīves izrādi un teikt to, ko jūt. Kāpēc lai viņš būtu melojis?

—   Mans vienīgais spēks, — Simons teica, — ir runāt taisnību. Es kļūdos, jo esmu tikai cilvēks — tik tikko mācīts, tik tikko gudrs. Vienkārši cilvēks, kas ilgi dzīvojis un gribētu izpirkt grēkus. Palūkojieties, cik skaista ir nakts pēc tik jaukas dienas! Venēcija ir skaista, un Marija ir skaista. Pasaule ir skaista. Tikai mēs to sabojājam ar savām kļūdām un maldiem. Pēc tik daudzām neprātībām es daru, ko spēju. Es staigāju pa pasauli un stāstu to, kas ir.

—   Jūs esat ļoti skaista, — Omārs sacīja.

—   Vai skaistāka par hevsuriem, skaistāka par Haidē?

No jauna iestājās klusums, ko nespēja aizpildīt dzīrotāju,

muzikantu un žonglieru trokšņošana.

—   Nē, — Omārs ibn Batūta atbildēja, — jūs neesat skaistāka par Haidē. Neviena nav skaistāka par Haidē. Jūs esat citādi daiļa. Un neviena nav daiļāka pārjums. Bet neviena nav skaistāka par Haidē.

—   Es tev vēl likšu šos vārdus norīt, — Tamāra teica maigā balsī, žilbinoši pasmaidīdama. — Pat tad, ja tu to visu saki, lai pateiktu, ka es esmu nesalīdzināma, es nevēlos, ka tu mani salīdzini ar jebkuru citu sievieti. Nesalīdzināma esmu vienīgi es. Un, ja tu tik labi runā par to nepazīstamo pasauli, es papūlēšos tev atvērt uz to durvis.

Tad, noliekusies pie Omara, viņa slidināja roku augšup gar kāju, kas bija sajūtama zem tirkīzzila tērpa zīda.

Maltīte beidzās. Vīrieši bija par daudz dzēruši, sievietes smējās drusku par skaļu. Kņaze Tamāra piecēlās, un visi cēlās reizē ar viņu. Sākās liela rosība, ar karogiem izrotātās taures skanēja atkal. Ikviens sveicināja kņazi, kas beigās apstaigāja viesu grupas, katram veltīdama kādu vārdu. Omārs ibn Batuta piepeši ieraudzīja savā priekšā melnīgsnējo kalponi, kas bija metusies viņa gultā un pabeigusi viņu izģērbt. Kalpone jautāja, vai Omārs būtu ar mieru viņai sekot. Viņš sekoja.

Viņa ieveda Omāru vēl greznākā istabā nekā tā, kur viņš bija gulējis zem sarkanā baldahīna. Puskrēslā viņu līdz apžilbumam pārsteidza ieroči, smaržas, reti priekšmeti un dārgakmeņi. Omārs ibn Batūta tikko paspēja atjēgties un pārlaist skatienu brīnumiem ap sevi, kad bija palicis viens, — kalpone bija aizgājusi. Pēc brīža pa durvīm, ko slēpa sienassega ar

izšūtiem putniem, ienāca kņaze Tamāra.

♦

uspenskas katedrāles sudraba krusts

Pēc divdesmit uzvaru un iekarojumu gadiem franču imperators beidzot tika uzvarēts. Vieglprātības dēļ jau pirms gadiem četriem izraidīta no imperatora galma, viņa mīļākā māsa Polīna tūlīt nolēma atbrīvoties no dārglietām, lai pasniegtu grūtībās nonākušajam Napoleonam trīssimt tūkstošus zelta franku. Izsolē nodoto rotu vidū bija ar safīriem, rubīniem un smaragdiem izrotāts sudraba krusts. Pēc daudziem gadiem — 1917. gada revolūcijas priekšvakarā — eksperti konstatēja, ka vairākkārt pārdotais, pagaisušais un atkal uzpeldējušas krusts ir no Maskavas Kremļa Uspenskas katedrāles, kur tas bijis ticīgo pielūgsmes objekts. Viņi neizskaidro, kā Uspenskas katedrāles sudraba krusts, ko nemitīgi pieprasīja padomju valdība, nonācis princeses Borgēzes rokās.

♦

Preses konference Jeruzalemē

(Ceturtdienas vakarā — 8. jūlijā ģenerālis Mordehajs Gurs — Izraēlas armijas ģenerālštāba priekšnieks — sarīkoja preses konferenci, kurā drūzmējās nepacietīgu žurnālistu pūlis — viņi gaidīja, kad kritīs noslēpumainības plivuris, kas ietina Entebes reidu. Jau divas nedēļas Francijas aviācijas lidmašīnas nolaupīšana un ķīlnieku atbrīvošana nodarbināja pilnīgi visus pasaules laikrakstus. Zālē, kur bija sapulcējušies internacionālās preses korespondenti, valdīja drudžaina rosība, līdz piepeši iestājās klusums: parādījās ģenerālis. Viņš sasveicinājās ar žurnālistiem un acumirklī ķērās pie lietas. Viņš paziņoja: kopš 27. jūnija svētdienas, dažas stundas pēc ziņas par pasažieru lidmašīnas nolaupīšanu, Izraēlas ģenerālštābs ir studējis iespējamu bruņotu iejaukšanos. Taču, dienām ritot un ķīlnieku stāvoklim kļūstot aizvien nedrošākam, bailes augušas augumā un Izraēlas valdība aizvien vairāk un vairāk nosvērusies par labu sarunām, uz kurām to mudinājušas arī ārvalstu valdības. Tikai naktī no ceturtdienas, 1. jūlija, uz piektdienu, 2. jūliju, premjerministrs principā piekritis militārai operācijai un devis zaļo gaismu Tsahal.

Andrē Skemamā, Le Monde, Parīze. Tātad var runāt par piepešu oficiālās nostājas maiņu?

Ģenerālis Gurs. Var uz notikušo raudzīties arī no šāda viedokļa.

Piektdienas rītā sāka izstrādāt sīku plānu, tika sarīkots ģenerālmēģinājums. Jau pēc dažām stundām — sestdien, 3. jūlijā, operācija tika uzsākta stingri pēc plāna minūti pēc minūtes. Tajā izmantotas militārās transportlidmašīnas C-130, ko būvējis Loocked. Ātrums — 600 kilometru stundā. Lidojuma augstums — 10 000 metru, tīrā krava — 20 000 kilogramu. Darbības rādiuss — 8264 kilometri. Attālums no Telavivas līdz Entebei — apmēram 4000 kilometru.

Lidojums uz Entebi ilga septiņas stundas, un trīs lidmašīnas — divas pirmās veda karavīrus, bet trešā bija tukša, lai varētu uzņemt ķīlniekus, — nolaidās precīzi paredzētajā laika. Dažās sekundēs pirmās mašīnas jau bija izvērsušās lidostas teritorijā.

Bens Porā, Europe I, Parīze. Kas tās bija par mašīnām, ģenerāļa kungs?

Ģenerālis Gurs. Galvenokārt lendroveri un bruņumašīnas.

Četrdesmit piecas sekundes pēc komandas ielaušanās ēkā, kur bija ieslodzīti ķīlnieki, četri teroristi tika nogalināti. Trīs pārējos nonāvēja pēc īsas vajāšanas. Ja neminam septiņdesmit četrus gadus veco Doru Bloku, kas pazudusi Kampalas klīnikā, kur astmas lēkmes dēļ tikusi aizvesta pirms armijas vienību ierašanās, ir jānožēlo divu ķīlnieku — Idas Borovičas un Žana Pjēra Memonī nāve.

Pārējais preses konferences laiks tika veltīts tehniskiem sīkumiem un arī tika slavēta karavīru militārā sagatavotība — katrs savā reizē viņi sekmējuši operācijas panākumus, kas gūti tāpēc, ka iegūta ārkārtīgi vērtīga informācija, kas ļāvusi to sevišķi rūpīgi sagatavot. Ģenerālis beidza ar cieņas izteikšanu pulkvedim Jonatanam Netanjahu, kas īpaši daudz darījis operācijas sagatavošanā un ticis nāvīgi ievainots ar lodi, kura šauta no kontroles torņa.

Edvards Bērs, The Times, Londona. Ģenerāļa kungs, vairāki aculiecinieki ir pieminējuši lielu, melnu mersedesa tipa mašīnu, ko parasti lieto maršals Amins Dada. Liekas, tai bijusi zināma loma notikumu norisē. Tiek runāts ari par kādu neredzamu priekšnieku, kas operāciju sagatavojis uz vietas, it kā parādījies pēdējā minūtē un tūlīt atkal pazudis. Vai jūs varat šīs baumas apstiprināt vai noliegt?

Ģenerālis Gurs. Preses konference ir beigusies. Man nav nodoma atbildēt uz papildjautājumiem.

Ģenerāļa uzaicinātie žurnālisti izklīda vīlušies. Viņu mānija ir vienmēr zināt kaut ko vairāk. Lielākajā daļā valstu prese pauda apbrīnu par operācijas pārdrošību. Apbrīnam piejaucās mazs aizkaitinājums, jo ļoti daudzi sīkumi un motīvi joprojām bija miglā tīti, tā ka trakā pasākuma panākumi

joprojām palika neizskaidrojami.

♦

Gaudu dziesmas turpinājums

Es, nikni sadumpojies, Tik strupi atcirtu:

—    Ej prom no mana sliekšņa, Tu, nejauks ļaundaris!

Ej vien, kur tev ir jāiet, Jo mani traucē tu.

Tad labais Jēzus teica Un dziļi nopūtās:

—    Tev pašam nu būs jāiet Līdz gadu tūkstotim,

Jo tavas mokas beigsies

Tik dienā pastarā.

♦

Es mirstu vienīgi tavās skavās

Ibn Batūtas un kņazes Tamāras nakts… Stāsta, ka vēlāk Krimas tatāru hans, dzīvodams Bahčisarajā, no pakļautajām Kaukāza tautām ik gadus prasījis nodevas: vienu zirgu, vienas bruņas un vienu jaunavu. Tā viņš pierādīja diezgan labas spriešanas spējas un nemaldīgu gaumi. Omārs ibn Batuta nevarēja vien beigt slavēt čerkesu, čečenu, abhazu un ingušu zirgus, nedz arī hevsuru ieročus, bet Kaukāza sievietes… Gadsimtiem ilgi visos Austrumu harēmos visaugstāk vērtētās sievietes bija kaukāzietes — čerkesietes un gruzīnietes. Viņu dēļ spēja aizmirst visu gan Ķīnas imperators, gan mongoļu un persiešu hani, gan dižais Šāhs Abāss dzīvespriecīgajā Isfahānā, paviljonā ar četrdesmit kolonnām, gan arī Akbars un Jahangirs, kas Šitorgaras greznībā lika iekārtot istabas ar daudziem jo daudziem spoguļiem, lai bezgalīgi pavairotu čerkesiešu verdzeņu apburošos tēlus, gan ticīgo pavēlnieks Topkapi Sarajas harēma saimnieks. Visu garo nakti kņaze Tamāra lika Mūžīgajam Žīdam aizmirst, ka viņš cilvēku vidū ir nolādēts.

— Man ir piederējusi vara, esmu karojis, esmu dzēris vīnu, rausis naudu, izmēģinājis visdažādākās zāles un narkotikas, un sēnes, esmu pazudinājis sevi godkārē, neprātā, naidā, esmu gājis neapstādamies. Vienīgi miesas laime man ir ļāvusi aizmirsties. Nebeidzamajā trimdā mīlestība man ir bijusi kā osta, kā maza nāve. Es to pārdzīvoju ar tādu spēku, ka šķiet — zaudēju apziņu. Esmu meties baudā kā ačgārnā atpestīšanā. Kņaze Tamāra savā Kaukāza pilī paveica visparastāko brīnumu, kas izsakāms visnodrāztākajos vārdos: es viņu neieredzēju, un viņa man lika mirt mīlestībā, kas ir otrais naida vārds.

Kņaze Tamāra nesagādāja ceļotājam sevišķu pārsteigumu, kad pagriezās pret viņu un ar to pašu smaidu, kas šķita lupās maldāmies un vilcināmies, sacīja, ka tagad vajadzēs mirt pa īstam. Viens otram blakus viņi gulēja paralēli un atpūtās pēc mīlestības. Omāru ibn Batutu atkal sāka pārņemt izmisums par dzīvi. Viņa noliecās pār Omāru, atbalstījās uz elkoņa, ar brīvo roku glāstīja viņa seju un sacīja:

—    Es esmu Gogs un Magogs. Tagad ir jāmirst.

Omārs Ibn Batuta lūkojās sievietē, un viņa skatienā bija kaut kas tāds, ko viņa nespēja izprast. Tās nebija nedz bailes, nedz arī ironija vai padevība liktenim, nedz izaicinājums. Drīzāk to varētu nosaukt par kaut ko līdzīgu mieram, nogurumam un ciešai pārliecībai. Nu bija viņas kārta izjust gandrīz vai bailes.

—    Visiem, kas mani mīlējuši, ir jāmirst, — viņa ļoti klusā balsi kā atvainodamās sacīja, joprojām glāstīdama viņa seju. — Tāds ir noteikums.

—    Vai tiešām? — Omārs jautāja.

Viņa skatiens piepeši kļuva modrs, un viņš satvēra sievietes plaukstu savā dzelžainajā rokā. Viņa nepretojās. Omārs viņu ieguva vēlreiz.

—   Man patik ar tevi mīlināties, — viņa sacīja, acis aizvērusi. — Man gribētos, lai tu nemirsti un paliec pie manis.

—    Es nepalikšu pie tevis, — Omārs atbildēja. — Bet es arī nemiršu. Es mirstu vienīgi tavās skavās.

—   Tu mirsi, — Tamāra sacīja. — Ļoti žēl. Bet tāds ir likums.

Viņa ilgi un maigi skūpstīja Omāru uz lūpām. Pēc tam piecēlās un ļoti ātri, ietinusies kašmira šallē, pazuda aiz durvīm, pa kurām bija ienākusi. Tajā pašā mirklī istabā iebruka divpadsmit apbruņoti vīri.

♦

Fragmenti no leitnanta Natana Kaca  dienasgrāmatas

Trešdien, 30. jūnijā

Beidzot ir uzņemts kontakts ar L. Protams, ar kādas meičas starpniecību. Muļķiem vienmēr taisnība. Gudrajiem atliek vienīgi zaudēt dūšu. L. ir pie V. ezera un K. Atvieglojums. Pat pārāk liels. L. ir gatavs doties uz E. un rīkoties viens pats. Apgalvo, ka viņam izdosies. Neiespējami. Tiek izskaidrots L., ka daudzu iemeslu dēļ oficiālā atbalsta forma ir pilnīgi nepieciešama. L. reakcija: smiekli.

Ceturtdien, 1. jūlijā

Četras stundas kopā ar J.N. Sākumā viņš ir nervozs, tad ieinteresēts, beigās pārliecināts un gandrīz starojošs. Viņam, protams, ir jāgūst atbalsts visaugstākajā līmenī, jākonsultējas ar ģenerāli G., jānonāk pie J.R un jādabū tā piekrišana. L. ir neticami rosīgs. Liekas, ka viņš ir visur reizē. Aizsteidzies līdz pat E. Noskaidrojis, kur ir takas, instalācijas, angāri un ložmetēji. Pasaka, uz kuru pusi veras durvis un cik ir pakāpienu gaitenī, kas ved uz tualetēm. Sniedz informāciju J.N., kas netic savām ausim. Pa pusei ironiski, pa pusei pārsteigts, viņš saka:

—   Jūsu L. ir visi makabeji vienā cilvēkā!

Pēc tam viņš jautā:

—    Laikam jau jāmaksā būs dārgi?

Es atbildu:

—    Ne graša!

Viņš iesvilpjas.

—    Pieņemsim viņu dienestā.

—    Šajā ziņā nav ne vismazāko izredžu, pulkveža kungs!

Piektdien, 2. jūlijā, pulksten 2 no rīta

Dota zaļā uguns, J.R. zvana L.

—    Es jau zināju, — viņš teica.

Viņš nešaubās ne par ko. Viņš nosūta diezgan viltīgu kodētu plānu. Atgriežos satikties ar J.N., kas dodas pie J.R. Plāns ir pieņemts. Es turu īkšķus.

Piektdien, 2. jūlijā, pulksten 11 vakarā

Visu dienu notiek ģenerālmēģinājums. Tajā piedalās trīssimt vīru: piloti, ārsti, tehniķi, trieciengrupas, izpletņulēcēji. Uz E. dosies tikai simt piecdesmit: katra posteņa vīram ir dubultnieks. Visi sadalīti trīs grupās; pirmā grupa uzbruks, pēc tam ieņems ēkas, kur tiek turēti ķīlnieki, un neitralizēs teroristus un ugandiešu kareivjus; otrā grupa segs pirmo un iznīcinās kontroles torni un militārās iekārtas; trešā grupa uzspridzinās lidosta stāvošos MIG, lai tie nevarētu dzīties pakaļ trijām mūsu lidmašīnām. Visi vīri ir brivpratigie, kas nāk no kontingentiem, taču ļoti rūpīgi atlasīti un trenēti saskaņā ar izpletņulēcēju grupu programmu. Visi, ari virsnieki, ir jauni: ne vairāk ka trisdesmit līdz trīsdesmit pieci gadi. Visi tic veiksmei. Neviens nerunā. Un nav jau arī, par ko runāt: viss atkarīgs no L., kas atrodas E.

Sestdien, 3. jūlijā

Lidojums uz E. Tik tikko piecdesmit pēdu virs Sarkanās jūras. Ceļš turpināsies septiņas stundas. Esmu pa pusei aizmidzis pirmajā lidmašīnā, lieliski iekārtojies melnā mersedesa sēdeklī — mašīna ir pilnīgi tāda pati kā tā, ar kuru braukā A.D., un L. tajā iekāps pirmajās operācijas sekundēs. Tieši viņam mūs jāvada un jāveic visa operācija. Ko mēs iesāksim, ja viņa tur nebūs? Bet viņš būs. Kaut tikai viņš iespētu! Viņš iespēs.

Sestdien, 3. jūlijā, pulksten 11.30 vakarā

Ierodamies ar izslēgtiem motoriem un nolaižamies uz vecā skrejceļa, kas nav nedz apgaismots, nedz apsargāts. Pateicoties L., ik vīrs pazīst teritoriju kā savus piecus pirkstus, it kā visu mūžu būtu dzīvojis V. ezera apkaimē. Rakstu šos vārdus tumsā, steigā, sirds man stipri pukst, tupu melnajā mersedesā, kas pēc dažiem mirkļiem izbrauks pa lidmašīnas aizmugurējo lūku, lai uzņemtu L., kas mūs gaida. Nolaišanās. Lidmašīna apstājas. Dzirdu, kā nočīkst traps, kas tiek nolaists. Mersedess ierūcas. Šoferis mazliet par daudz ātri nobrauc pa trapu. Aizmugurējās durvis spēji atveras. Augstais Dievs! Smaidīgs, familiārs, ģērbies parādes uniformā pats maršals A.D. apsēžas man blakus.

— Kā iet? — L. man jautā ebreju valodā.

Mersedess drāžas uz priekšu tumsā, lendroveri tam seko.

Svētdien, 4. jūlijā

"Celies un ej!" es ebrejiski uzsaucu Monikai, kas, apšaudes izbiedēta, gulēja zemē. Savās trīs lidmašīnās mēs vedam mazliet vairāk nekā simt ķīlnieku. Viņi sarunājas, viņi smejas, viņi ēd, viņi guļ vai klusām raud: viņi to neaizmirsīs nekad. Vedam līdzi arī divu upuru līķus. Liekas, trešais upuris — veca sieviete — ir pazudis. Viens no mūsējiem ir nogalināts. Tas ir pulkvedis f.N.

Viņam bija trīsdesmit gadu. Viņš no sākuma līdz beigām bija operācijas degpunktā un krita, iedams saviem ļaudīm pa priekšu.

L. bija satriecošs. Viņš bija visur vienlaikus. No tumsas izgājis, viņš pateica dažus vārdus kisvahili vai runjankole valodā. Ugandiešu kareivji viņu noturēja par A.D., viņi izlīdzināja ierindu un sveicināja savu maršalu. Mums pietika laika mesties uz priekšu un likvidēt bandu, kas visu to bija ievārījusi. Brīdī, kad J. N. krita, L. pagriezās uz manu pusi un sacīja:

— Kāda viņam ir veiksme!

Kad blēdība tika atklāta, viņš turpināja iet uz priekšu, izslējies ļoti taisni, nesteigdamies, kaut arī visapkārt svilpoja ložmetēju lodes. Operācijas beigās es paņēmu J.N. uz muguras un aiznesu

uz lidmašīnu. Pēc tam meklēju L. Viņš jau bija pazudis.

♦

Gaudu dziesmas turpinājums

Tad labais Jēzus teica Un dziļi nopūtās: — Tev pašam tagad jāiet Līdz gadu tūkstotim, Jo tavas mokas beigsies Tik dienā pastarā.

Tai pašā stundā gāju

No mājām projām es,

Kaut sirds man mokās smeldza,

Es ceļu uzsāku.

Kopš dienas tās es esmu

Tik gājējs mūžīgais.

♦

Nebeidzama ozianna

— NU, jus jau sākat saprast, kas notika. Kņazes Tamāras zaldāti mani aizvilka uz kādu torni pretī Devdaraka šļūdonim Kazbeka nogāzē. Starp šļūdoni un pili rēgojās bezdibenis, kurā varēja saskatīt veselu kaudzi Kaukāza pilskundzes vienas nakts mīļāko. No baiļu pārņemtajiem karavīriem, ko kņaze Tamāra vēlāk iztaujāja, vieni šļupstēja kaut ko nesaprotamu, citi bija redzējuši, kā es nolieku gar zemi veselu pulku bruņotu vīru. Bet lielākā daļa apzvērējuši — iespējams, pat spīdzināti —, ka esmu meties lejā tukšumā no pils torņa un pacēlies debesīs. Lai kā, vismaz oficiāli kņaze Tamāra bija pieņēmusi šo versiju, kas viņai tīri labi patika un radīja jaunas leģendas par Goga un Magoga zemi gan Kaukāzā, gan citur, un atgādināja, ka nav slikti uzņemt ercenģeļus, turklāt nav arī nekādas vajadzības klāstīt, ka tos kāds gribējis nogrūst bezdibenī.

Jūs jau zināt, ko es darīju pēc kņazes Tamāras, tāpat kā pēc Popejas un Polīnas, — es dzīvoju, un es gāju. Nekad nekas neizsmeļ vēstures un laika avotu. Kad kaut kas ir beidzies, kaut kas turpinās. Kad kaut kas ir beidzies, vienmēr ir kaut kas tāds, kas sākas. Kad būsiet aizvēruši manas dzīves grāmatu, dzīve jūs atkal paņems un aizraus. Pēc manis jūs gaidīsiet, mīlēsiet un cerēsiet. Pēc jums es iešu.

Esmu daudz gājis. Es iešu daudz. Man vēl atlicis tikpat daudz ko dzīvot, cik esmu jau dzīvojis. Iespējams — daudz vairāk. Vēl būs nedzirdētais, neredzētais, būs pilnīgi apvērsumi. Un vienmēr tas būs viens un tas pats. Man tas būs gadsimtu gaitā, jums un jūsu bērniem, un mazbērniem nebūs nekā jauna zem saules, un tomēr ik solī bez gala pavērsies neredzēta pasaule.

Ja jūs zinātu, kas jūs gaida, jūs prastu no tā izvairīties. Jo, ja mēs runātu tā, kā runāja dižā laikmeta kardināls, kuru mans vikonts dēvēja par veco akrobātu ar mitru galvā, par liekulīgo lovelasu, "mēs redzēsim tādas lietas, salīdzinājumā ar kurām pagājušais ir tikai puķītes un pastorāles". Dievišķā Providence savā žēlsirdībā ir likusi atmiņas jums aiz muguras un noslēpusi jūsu acīm to, kas priekšā. Jums ir paveicies: atmiņu par nākotni nav. Jūs zināt savu pagātni, un jūs apmierināties ar to, ka iztēlojaties un izsapņojat nākotni; un, paldies Dievam, jūs maldāties. Nākotne būs daudz ļaunāka par visu, kam jūs spējat noticēt. Un tā, kā vienmēr, būs pilna neizsakāmas laimes, kas padarīs dzīvi par to, kas tā vienmēr ir bijusi: par nepārtrauktu pārsteigumu un par izbrīna rutīnu, par murgu, kurš nebeigs valdzināt gulētāju, joku, kas beidzas slikti, par Dieva noziegumu un viņa sapni, par mirdzošu un drūmu mīklu, bezgalīgu pretrunu, drudzi, par svētkiem asarās. Jūs visi mirsiet, mēs visi ciešam, un no šīm ciešanām un šīs nāves pretī nezin kam un varbūt pretī nezin kādam paceļas nebeidzama ozianna.

Šī ozianna ir austa no nopūtām, šņukstiem, dusmu un protesta kliedzieniem, no vaidiem, ko izdveš tie, kas cieš pie miesas un pie dvēseles. Dzīve ir drausmīgi sakarīgs sapnis. Es šo sapni esmu sapņojis vairāk nekā jebkurš visā pasaulē. Kad smiesieties, iedomājieties par mani. Kad raudāsiet, iedomājieties par mani.

Pēc tūkstoš gadiem, pēc divsimt piecdesmit tūkstošiem gadu citās Venēcijās man būs daudz kas cits stāstāms citiem jauniem cilvēkiem pie pavisam citām Jūras muitām. Svētki turpinās. Tie būs tik skaisti un tik skarbi, kādi nav bijuši nedz

Popejas, nedz Tamāras, nedz Marijas Magdalēnas, nedz Natalī, nedz Polinas, nedz otras Marijas laikā.

—   Otras Marijas? — Marija jautāja.

—    Otras Marijas, — Simons atbildēja.

—    Kas tā tāda? — Marija ērcigi jautāja.

—   Tā taču esat jūs, — Simons sacīja.

♦

Slēdzam ciet!

Viņa slīdēja no manis projām. Kamēr devāmies uz Kaukāzu un Turkestānu, uz Viktorijas ezeru, atkāpāmies no Krievijas, klejojām pa Alariha un Fridriha II Itāliju, starp mani un Mariju vairs nenotika nekas. Laiks gāja. Tas bija viss. Mes vairs smiedamies nestaigājām roku rokā gar Orto Madonnas baznīcu vai pa mazo Andželo Rafaeles laukumiņu, kas man sevišķi patika, jo laika gaitā tur viss bija sagruvis un nekā liela nebija ko redzēt. Mēs vairs negājām mesties ceļos pie Mendikoli Svētā Nikolaja, kas bija tik vienkāršs un pieticīgs starp trijiem kanāliem ar noliktavām gar malām. Nekad vairs nebraucām uz Burano ar tās dzeltenajām un okerīgajām mājām, nedz ari uz Torčcllo viesnicu, kur pāris soļu attālumā no Svētās Foskas un Asuntas Svētās Marijas triumfālās mozaīkas tik daudz bijām skūpstījušies, malkojot vietējo vīnu. Ja nesteidzamies uz Jūras muitu, lai tur satiktos ar svēto Francisku vai tataru hanu, vai maršalu Aminu Dadu, mēs pavadijam laiku mazītiņajā Bučintoro pansijas istabiņā, pārrakstīdami piezīmes un tās kārtodami. Mēs paši vispār vairs nedzīvojām. Mēs dzīvojām tikai citos. Simona — mūžības dēkaiņa vai ģeniālā blēža— vadībā starp mani un Mariju bija ielauzusies vesela pasaule.

Es jau sen biju pamanījis Marijas simpātijas pret Jūras muitas stāstnieku. Manuprāt, viņš Mariju fascinēja. Viņš aizrāva Mariju līdzi Vidusāzijas stepēs, Toskānas pakalnos vai

Adidžes krastos, un tad viņa dreboša tika iemesta atpakaļ ikdienas dzīvē, kur redzēja tikai nogurumu, banalitāti un garlaicību. Viņa vēlējās iet stāstītājam līdzi jaunās dēkās, kas nekad nebeigs sekot cita citai, tāpat kā stāsti, ko mēs ik vakaru klausījāmies starp Dodžu pili un Lielo Svēto Juri. Es viņai uzdevu jautājumu, kādu nekad nevajag uzdot:

—   Vai tu mani vēl mīli?

—   Jā,jā!

Un viņa atkal ķērās pie burtnīcām, kur pierakstījām pie Jūras muitas noklausītos stāstus. Vai arī, atstūmusi malā papīrus, ar kuriem bija nokrauts galds, galvu rokās atbalstījusi, viņa mani bez mitas iztaujāja par Nīkajas koncilu, par Fabriciju del Dongo Vaterlo kaujā vai par priesteri Johanesu. Visos pērkona grandos un likteņa pavērsienos viņu interesēja vienīgi Mūžīgais Žīds — par to man vairs nebija nekādu šaubu.

Bieži, kad Marija gulēja vai nenogurdama pārlasīja Simona Fusgengera pasakas, es devos uz kādu grāmatnīcu netālu no Svētā Mozus baznīcas — tās īpašnieks pret mani izturējās visai draudzīgi. Ķēros pie enciklopēdijām un kartēm, pie seno laiku hronikām, drudžaini meklēju kņazes Tamāras vārdu vai Kādīsijas kaujas aprakstus, un es gremdējos lasāmvielā, kas bieži vien mani līdz sirds dziļumiem satrauca vai arī gremdēja snaudā. Tad es sajutu uz pleca kādu roku, un grāmatnīcas īpašnieka balss man sacīja:

—   Slēdzam ciet!

Ar milzīgu pārsteigumu un bailēm es pa to laiku biju noskaidrojis, ka viss, par ko stāstīja Simons Fusgengers, atbilst realitātei, kāda tā atrodama grāmatās. Viņš sacerēja vēsturi. Visi sapņi bija patiesi.

Atgriezos pansijā pa Svētā Marka laukumu, Pjacetu, gar divām Konstantinopolē nozagtajām kolonnām, starp kurām ierīko priekškaru skatuvei pie Lielā kanāla, pa Skjavoni krastmalu. Venēcija man žilbināja acis un sāpināja sirdi. Slavenā gaismā plūda pār baltajām un sarkanajām dekorācijām, kurās bija risinājusies mūsu mīlestība. Tā vairāk nekā jebkad atgādināja Mazačo gleznas Mariju Magdalēnu. Apsēdos pie gultas un glāstīju viņas gaišos matus. Viņa pamodās manās skavās. Es raudzījos viņā. Es čukstēju:

—    Mana mīlestība… Mana sirds… Viņa atbildēja:

—    Iesim!

Vakaram krēslojot pasaulē slavenākās ainavas vidū, mēs

ar nepacietību un bailēm devāmies uz Jūras muitu.

♦

Sapnis — tikpat liels kā pasaule

Polīnas skavās, Polīnas skavās… Ak, Polīnas skavās Izaks Lakedems sapņoja par pasauli un vēsturi. Viņš sapņoja par sākumiem un sapņoja par beigām, viņš sapņoja par laiku, kas plūda un tomēr pastāvēja, par bezgalīgo un tik īso dzīvi, par veikaliem un karu, par iekāri, mīlestību, laimi, neprātu, viņš sapņoja pats par sevi, viņš sapņoja par grāmatam — arī par to, ko jūs patlaban lasāt, — par tām, ko par viņu vēl uzrakstīs. Viņš sapņoja par Jeruzalemi, par Atēnām, par Venēciju un Romu, un par Ponciju Pilātu, un Neronu, un Mateju Pārisu, un Mariju, kas viņa stāstos klausījās vakaros pie Jūras muitas. Viņš atcerējās visu — pagātni un nākotni, viņš sapņoja arī par mani un par laiku, un vēsturi, kas rit viņā.

Viņš atkal redzēja sevi Seviljā kādu rītu Kalderona karjeras sākumā, kad tas tikko bija uzrakstījis Dzive ir sapnis— La vida es un suerio y los suenos suenos son — tad, kad gandrīz jau bija beidzis rakstīt Lope de Vega — šis Kristofora Kolumba apdziedātājs, cilvēks ar tūkstoš astoņsimt komēdijām un neskaitāmām dēkām. Viņš nejauši gāja garām sava drauga gleznotāja Zurbarana darbnīcai. Viņš iegāja iekšā. Zurbarans patlaban gleznoja kādu no savām Kristus bērnības ainām un viņu sirsnīgi uzņēma, aizveda pie audekla, pie kura tobrīd strādāja: mātei noskatoties, Jēzusbērniņš rotaļājās sava tēva Jāzepa no Naceretes darbnīcā. Svētās jaunavas sejā bija vārdos neizsakāma izteiksme. Bērns spēlējās ar priekšmetu, ko bija vai nu pacēlis, vai pats sameistarojis: ērkšķu kroni. Huans Espera en Dioss ilgi stāvēja nekustēdamies gleznotāja un viņa darba priekšā. Ilgi pēc Zurbarana un ari pēc Polīnas Borgēzes Izaks Lakedems nejauši uzgāja kāda ģeniāla filozofa vārdus un tūlit atcerējās Zurbarana gleznoto Jēzusbērniņu Seviljā: "Vēsturiskās apziņas pirmā kategorija nav atmiņa — tā ir pieteikums, gaidas, solījums."

Viņš atkal redzēja sevi Efesā Jūlija Akvilas — miljonāra un konsula laikā. Šis Jūlijs Akvila bija Romas Āzijas provinces pārvaldnieka Jūlija Celsa Polemena dels. Teva piemiņai viņš lika Efesā uzcelt bibliotēku vairāk nekā divpadsmittūkstoš manuskriptu tīstokļiem. Kartafils bija viens no tūkstošiem strādnieku, kas būvēja Celsa bibliotēku un transportēja darbus, ko bija paredzēts tajā glabāt. Stāstīja, ka lielais Efesas templis, ko rekonstruēja Krēzs un apkalpoja nevainīgas jaunavas un kastrēti priesteri, uzcelts divarpus gadsimtos. Celsa bibliotēka neprasīja tik daudz laika. Kartafils liecās zem tīstokļu smaguma — bibliotēka ar tiem leposies — un redzēja ne tikai visu uzjautrinošo, aizkustinošo, debešķīgo, bezgalīgo un arī nederīgo un pretrunīgo, ko šie darbi sevī ietvēra, bet ari to likteni nākamajos gadsimtos.

Starp Egejas jūras ostu pie Kaistras grīvas, kur vīstokļi tika pievesti, un jaunceļamo ēku, kur tos novietoja, viņš, Polīnas skavās sapņodams sapni sapnī, pārtapa par grāmatām, ko nesa uz savas muguras, par personāžiem un pasakam to lappusēs, par bibliotēku, kura deva tiem pajumti, un pat par pilsētu, kuras lepnums tās bija. Kimerieši, persieši, atēnieši un spartieši cīnījās par Efesu, līdz to iekaroja Aleksandrs. Kāds Sokrāta skolnieks, demokrātijas pretinieks, liels mednieks, liels jātnieks un liels Atēnu pilsonis vēlāk pārgāja spartiešu pusē, izcēlās ostā, deva godu Artemīdai dieves templī, pirms Sardīnijā Paktolas labajā krastā pievienojās mazliet trakajiem desmittūkstoš grieķiem, kas vēlējās palidzēt Kīram Jaunākajam gāzt no troņa viņa brāli Atakšerksu. Demokrātu ienaidnieks, bagātais un dievbijīgais mednieks, bija liels rakstnieks — viņu sauca par Kscnofontu. Un starp desmittūkstoš grieķiem bija viens vēl neprātīgāks par pārējiem — tas bija Dēmetrijs, kas patlaban sapņoja Polinas skavās. Grieķiem neparastā un burvīgā apkārtnē kampaņas sākums bija līdzīgs skaistai pastaigai. Taču vasaras beigās Kunaksas kaujā mazliet uz ziemeļiem no Babilonas starp Tigru un Eifratu Kirs tika nogalināts, viņa barbaru armija izklīdināta, bet desmittūkstoš grieķu — neuzvarēti, bet ielenkti, varēja cerēt tikai uz Atakserksa un satrapa Tisaferna žēlastību. Tad Ksenofonts un Dēmetrijs stājās desmittūkstoš algotņu priekšgalā un pēc vēsturē visbīstamākās un spožākās atkāpšanās, braucot augšup pa Tigru un ejot bezgalgaru ceļu caur Mezopotamijas, Anatolijas un Kaukaza kveldīgiem tuksnešiem un sniegiem, noejot trīstūkstoš kilometru septiņos mēnešos, viņi tos izveda pie Bosfora, kurā grieķi metās, saukdami: "Jūra! Jūra!"

Pilsētu ieguva Līsimahs, Aleksandra virsnieks — varētu teikt — savā ziņā sīknauda, kā viņi sacīja — diadoks. Viņš pilsētu nosauca par Arsinoju — tā sauca Līsimaha sievu, pirms viņa, nogalinājusi pati savus bērnus, kļuva par sievu savam brālim — vienam no Ēģiptes Ptolemajiem. Pilsētu iekaroja Pergama, pirms to iekaroja romieši. Tur piedzima Heraklīts, kas licēja, ka viss plūst. Dažus kilometrus uz ziemeļaustrumiem no pilsētas piedzima Ksenofāns, kura māceklis bija Parmanīds, un viņš ticēja kaut kam pastāvīgam un nesatricināmam un, neko labāku neatradis, deva mums vārdu esme, kas stūrgalvīgi paliek nemainīga lietu mainībā. Tas viss — šie noziegumi, šīs kaujas, šis intereses, idejas, arī skaistums, nekad nepiepildītās ceribas, pastāvīgais gājiens uz nomaskētu bezdibeni — tas ir tas, ko sauc par vēsturi.

Svētais Pauls piestāja Polinas skavās un nodibināja Efesas baznīcu. Svētais Jānis Evaņģēlists pārcieta spīdzināšanu ar verdošu eļļu Romā Domiciāna laikā pie vecās baznīcas Santa Marta a Porta latiņa, kur viņa piemiņa atdzīvojas astoņstūrainā kapelā, uz kuras Burgoņas kardināls licis iegravēt uzrakstu franču valodā Dievam par prieku, un, kādu laiku uzturējies Patmosā, lai tur uzrakstītu Apokalipsi, tomēr nomira Efesā. Un arī tā bija Efesa, kur jaunava Marija beidza savu dzīvi šajā ciešanu ielejā zemes virsū kādā mājā, ko pagājušā gadsimta sākumā visos sīkumos aprakstīja kāda vācu mistiķe Katrīna Emmeriha, kura nekad nebija atstājusi Vāciju un runāja grieķu, senebreju un aramiešu valodā, kaut arī nekad nebija tās mācījusies. Efesa bija pilna runu par Kristu — tāpat kā vēlāk visa pasaule. Tas, kuram pār Jūdeju krēslojošā pavasara vakarā Poncija Pilāta durvju sargs un Jeruzalemes kurpnieks bija liedzis glāzi ūdens, izpleta savu ēnu pār pasauli un vajāja Mūžīgo Žīdu.

Izaks Lakedems nemierīgi grozījās Polīnas skavās. Viņa liktenis ir saistīts ar galilejicša likteni, kura pretējais attēls viņš ir un kura ciešanas viņš moku ceļā bija nonicinājis. Ja nebūtu Krustā Sistā, nebūtu arī Mūžīgā Žīda. Uz akmeņiem bruģētā ceļa no Efesas ostas uz bibliotēkas ēku Kartafils vaidēja zem tīstokļu smaguma.

Kristus bija cilvēks. Un tomēr viņš bija Dievs. Vesels mūsu vēstures novads iznirst no šīs dubultās dabas — vai no šīs pretrunas. Priestera Ārija doktrīna, ko sauc par ariānismu, noliedz Kristus dievišķumu un apgalvo, ka Dēls, kas nav mūžīgs, bet ko Dieva griba ir izrāvusi no nebūtības, ir zemāks par Tēvu. Vareni disputi risinājās ap vārdiem anomoios un omoios, homoousios un homoiousis. Vieni apgalvoja, ka Dēls ir vienāds būtībā ar Tēvu, otri — ka viņš ir tikai līdzīgs jeb līdzīgs savā substancē, vai ari pilnīgi citāds, — un asinis straumēm lija tādēļ vien, lai pierādītu, ka viens i ir vairāk vai mazāk. Nīkajas koncils definēja katoļticību, apgalvojot, ka Dēls ir būtībā vienāds ar Tēvu, un pieņēma Nīkajas ticības apliecību, kas pārņēma un papildināja apustuļu ticības apliecību.

Polīnas skavās īzaks Lakedems atkārtoja grieķiski un latīniski, ungāriski un korejiski, uolufu un svahili valodā vārdus, kuri pārvērš par Dievu cilvēku, ko viņš bija atstūmis un kas apzīmogoja viņa likteni un viņa lāstu:

Credo in unum Deum, Patrem omnipotentem, actorem caeli et terrae, visibilium omnium et invisibilium; et in unum Dominum Jesum Christum, Filium Dei unigenitum; et ex Patre natum ante omnia saecula; Deum de Deo, luman de lumine, Deum verum de Deo vero; genitum, non factum, consubstantialem Patri; per quem omnia facta sunt; qui propter nos homines et propter notram saiutem descendit de caelis; et incarnatus est de Spiritu Sancto ex Maria Virgine et HOMO FACTUS EST."

Mēs ticam uz vienu vienigu, visuspēcigu Dievu, Tēvu, kas radījis debesi un zemi, visu, kas redzams un neredzams; un uz vienu vienīgu Kungu Jēzu Kristu, Dieva vienīgo dēlu, kas no tēva dzimis pirms pasaules sākuma, Dievs no Dieva, Gaisma no gaismas, patiess Dievs no patiesa Dieva, dzimis, ne radīts, ar Tēvu vienāds būtībā, caur ko viss ir radīts; kas mūsu, cilvēku, un mūsu pestīšanas labad no debesīm nācis un miesa tapis caur Svēto Garu no Jaunavas Marijas

un CILVĒKS TAPIS."

Ar Nīkaju nepietika, lai debates izbeigtu. Slāpēts un vairāk vai mazāk uzlabots ariānisms izplatījās jo plaši un doma par vienīgo Dievu, ko vairs neaptumšo Svētās Trīsvienības noslēpums, iespējams, pēc trijiem gadsimtiem

Austrumos sagatavoja pēkšņo iekarojošā islama rašanos. Apmēram trīsdesmit piecus gadus pēc Nīkajas koncila un ticības apliecības uzrakstīšanas svētais Jeronīms sūdzas: "Visa pasaule vaid un brīnās, ka ir kļuvusi par ariānieti." Ar bīskapa Vulfilas svētību ariānisms izplatījās ģermāņu ciltīs — starp ostrogotiem, vestgotiem, vandaļiem, burgundiem; visi Odoakra un Alariha, un Genseriha Romas uzvarētāji bija kristieši ariānieši. Polīnas skavās dusēdams, Izaks atkal redzēja sevi Romā, Bizantijā un Ravennā. Viņš sevi redzēja Venēcijā kopā ar Mariju un mani, aplūkojam gleznu, kurā attēlots svētais Augustīns, uzzinot par Jeremijas nāvi.

Bet pasaule vēl griežas. Un sapnis turpinās. Ariānisma līnijā un, pretojoties tai, Konstantinopoles patriarhs Nestors Kristū izšķir divas personības — vienu cilvēcisku, otru — dievišķu: Jēzus Kristus ir tikai cilvēks, kurā Dieva Vārds mājo kā templī. Jaunava Marija, protams, ir tikai cilvēka māte. Viņu var saukt par Kristus māti, bet nekādā gadījumā — par Dievmāti. Mazliet vairāk nekā gadsimtu pēc Nīkajas koncila Efesā notika cits koncils, kas noliedza nestoriānismu un atcēla Nestoru. Tāpat kā Ārija doktrīnas noliegums neapturēja ariānisma izplatīšanos, ar Nestora doktrīnas noliegumu nepietika, lai apturētu nestoriānisma gājienu. Patiecoties Edesas skolai, tas attīstījās Sīrijā, pēc tam Sasanīdu laika Persijā, tas izplatījās Arābijā un Indijā, Turkestānā un Ķīnā, kur Čanaņā uzcelta nestoriāņu baznīca, un tās muzeja slavenajā stēlu mežā ir arī nestoriāņu kolonna ar sīriešu rakstu zīmēm. Nestoriānisms sasniedza mongoļus, kur to aizstāvēja Čingishans un palīdzēja rasties leģendai par priesteri Johanesu, kas satrauca kristīgo pasauli Fridriha II laikā. Arābi, kas iekaroja Persiju Kādīsijas kaujā, piecieta nestoriānismu un ietvēra to vadītāju, ko sauca par catholicos, Bagdādes kalifātā. Dusēdams Polīnas skavās, Izaks Lakedems redzēja sevi Kartafila veidolā so|ojam pa Efesas ceļiem un sapņojam par Juaņu Canu uz Kādīsijas ceļa, par Džovanni Butadeo blakus pāvesta no baznīcas izslēgtajam svētajam imperatoram, par Omāru ibn Batūtu al Hārezmi al Tartūši tuksneša smiltājos.

Mirkli varēja likties, ka Čingishana pēcteči Hēlagū un Hubilajs, kas apmetās Pekinā, varētu pievērsties nestoriānismam. Taču mongoļu hani drīzāk izvēlējās budismu, ko visā Āzijā bija izplatījuši gudrie un svētceļnieki, pirms pievienojās islamam, kas bija uzvarošs iekarotājs. Tamerlans, būdams fanātisks musulmanis, deva nestoriānismam briesmīgus un izšķirīgus triecienus. Nestora piekritēji patvērās Kurdistānā un pēc daudziem gadsimtiem emigrēja uz Ameriku. Ilgu laiku pēc Polīnas un vikonta Šatobriāna un Natalī Noajas, Heraklīta un Parmenīda, no kuriem bija palikuši tikai fragmenti, kad Efesa bija pārvērtusies par tūristu apmeklētām drupām, īzaks Lakedems savos bezgalīgajos klejojumos gar Vidusjūru, šķērsojot Eiropas līdzenumus vai nu krateklīgajos Union Pacific, Great Northen Pacific vai Santa Fe Pacific vagonos, vai pie vecā, melnā forda stūres, vēl atklāja dažus tūkstošus vai varbūt dažus simtus nestoriešu Tuvajos Austrumos, Padomju Savienībā un Savienotajās Valstīs.

Pārguris, izmocīts, grīļodamies zem manuskriptu vīstokļu smaguma, Kartafils atmiņās un iztēlē ir visos laikmetos un visās zemēs reizē. Jo, būdams nemirstīgs un nolādēts, nespēdams nomirt un aiziet no šīs pasaules, viņš pieder pie visa ar atmiņām un sapņiem, viņš reizē ir te un citur, un visur visos laikmetos, un Polīnas skavās, Provansā 1813. gada pavasarī viņš sevi redz Efesā — Romas Āzijas provincē, vērojot visu to

un visu pārējo bezdibenīgajā mūžam plūstošā laika okeānā.

♦

Tas, kas aptur laiku

— A k Dievs! — Marija sacīja.

—    Kas noticis? — Simons jautāja.

—    Vai tas nekad nebeidzas?

—   Nē, tiešām nebeidzas, — Simons sacīja. — Tas nekad nebeidzas. Un tieši tur meklējama visa atslēga.

—    Cik nogurdinoši! — Marija teica.

—   Tas ir tas, ko es jums gribu iestāstīt, kopš esam satikušies, — Simons sacīja. — Tas nekad nebeidzas. Tas turpinās. Tas rit uz priekšu. Tas mainās un nemainās. Man gribētos gulēt un atpūsties.

—   Apstājieties uz brīdi. Atvelciet elpu. Nolieciet kaut kur savu galvu.

—    Es nevaru, — Simons atbildēja. — Es esmu…

—    Es zinu, — Marija sacīja.

—   Esmu apreibis no pasaules, — Simons turpināja. — Vai zināt, ko es gribētu? Es gribētu izgaist. Es gribētu visu izdzēst. Pirmām kārtām — pats sevi. Un pārējo arī. Bet nekad nekas neizdziest. Viss krājas un turpinās. Lāsts jau nav soļošana. Pat ne tas, ka nevaru nomirt. Lāsts ir tas, ka vēsture neapstājas. Rats nebeidz griezties, un neviens spēks pasaulē, neviena revolūcija, neviena kaislība, neviens dievs nevarētu to nobremzēt. Jūs taču atceraties mītu par Sīzifu, kas ari bija pieradinājis un sakalis važās nāvi un kas bija nolādēts lidz pasaules galam stumt kalnā akmeni, kurš bez mitas ripo atpakaļ? Lidz pasaules galam… Es ari esmu Sīzifs. Un vai zināt, kam Sīzifs ir tēvs? Viņš bija Laerta — Itakas valdnieka sievas — mīļākais un īstais Ulisa tēvs, un Uliss tik ilgus gadus klīda pa jūru. Pastāv slepena saite starp ceļojumu un nāvi, laiku un mūžību. Es eju, un vēsture veidojas. Es eju, un pasaule griežas.

—    Kādas šausmas! — Marija teica.

—    Jā, — Simons piekrita, — kādas šausmas! Zem saules ir tikai viens, kas pastāvīgajai plūsmai nosaka laiku, un tā ir mīlestība. Mīlestība mums ļauj izbēgt no pastāvīgās verdzības. No mūžīgā progresa, kas nav nekas cits kā mūžīga sagrūšana. Tā mūs izrauj no mums pašiem. Tā pārrauj burvju loku. Mīlēt nozīmē aizmirst pasauli, aizejošo laiku, nelaimi dzīvot. Tā liek aizmirst pašam sevi par labu kaut kam citam. Tā ļauj atklāt patiesības, kuras stāv pāri šķietamībai, un izraudzīties patiesību, kas spēj pastāvēt cīņā pret to, kura izgaist. Savā ziņā Sokrāts, Buda un Kristus neko citu nav mācījuši. Tieši tāpēc,

ka noraidīju mīlestību, esmu iekritis vēsturē.

♦

Lūgšana Tam Kungam basgali valodā

Tā Kunga lūgšana, Venēcijā Izaks Lakedems skaitīja

kafiru sianposhu un kafiru amazulu valodā

Babo vetu osezulvini. Malipatver egobunkvele egamalako. Ubakunkani bako Mabuphile. Itando yako mayenzibe. Emkhlya bērti, nye ukutiiyja kvety kvemikhala igemikhala. Usikcolele izono zetu nyengokuba nati sksolela abo basonaio tina. Unnga singekisi ekuligveki zudisindise enkokhalakalveni ngokuba bubobako ubukumkhanimnamdkhala nobungkvialisa, kude kuba igunapuakade. Amene.

♦

Mūžības vēsture

- Vai jus ticat? — Marija jautaja.

—    Kam gan? — Simons atjautāja.

—    Nē, es gribu sacīt… Vai jūs vispār ticat? Vai ticat, ka tas nelaimīgais, ko jūs atstūmāt, bija Dieva Dēls un Dievs pats? Vai jūs viņam ticat?

—   Vai jūs man ticat? — Simons vaicāja.

—   Tas nav tas pats, — Marija atbildēja.

—    Jums taisnība, — Simons piekrita. — Tas nav tas pats. Es galu galā esmu tikai neticama persona, kaut kas līdzīgs romāna varonim, kas nemitīgi steidzas pa pasauli cauri gadsimtiem. Bet visas šīs planētas vēstures izšķirīgākais notikums ir nāve, ko vienā pavasara piektdienā Iekšējās jūras krastos Tiberija — Augusta un Cēzara pēcteča — valdīšanas laikā piedzīvoja cilvēks, kas apgalvoja, ka ir nācis no citurienes, un viņa augšāmcelšanās trešajā dienā, par ko ir vairākas liecības.

—    Vai tas bija svarīgāk nekā uguns, zemkopības, rakstības un pilsētas izgudrošana? Vai tas bija svarīgāk par lielo sprādzienu? Svarīgāk par pirmajiem smiekliem, pirmo dziesmu, pirmo mīlas skatienu, ko pārmija vīrietis un sieviete?

—    Ja jūs būtu manī klausījušies, — Simons atbildēja,—visus tos vakarus, ko esam pavadījuši kopā, jūs secinātu, ka vissvarīgākais ir cilvēces vēsture. Un ir kaut kas tāds, kas paceļas tai pāri un pieder pie tās: tas, ko sauc par inkarnāciju. Esmu dārgi samaksājis, lai tam ticētu, un turklāt iztēlojos — jūs to varbūt esat nojautuši —, ka viss, kas notiek pasaulē, zināmā veidā ir mūsdienīgs un ka, paslēpusies laikā, kas ir mūsu valstība un mūsu likums, inkarnācija ik mirkli un nebeidzami turpinās. Tā pastāvēja jau lielajā sprādzienā, pirmajā mīlestībā, pirmajā upurī, pirmajās atmiņās, pirmajās gaidās un pirmajās cerībās. Tā bija jau pirmajos cilvēku izrunātajos vārdos un pirmajos uz gliemežvākiem, māla plāksnītēm un papirusa uzrakstītajos vārdos. Tā pastāv pirms visa, kas ir, pirms jelkas parādās. Tā ir arī tad, kad nekā vairs nav un viss ir beidzies. Tieši ar inkarnāciju mēs esam pārāk lieli paši sev un arī pārāk mazi. Inkarnācijas dēļ es steidzos pa pasauli, esmu kopā ar jums pie Jūras muitas un atmiņās, kas vēl pastāv nākotnē, visā, kas norisinās vēsturē, norisinās vienlaicīgi.

—   Ja jūs būtu es — vai jūs noticētu visiem tiem brīnumiem, ko mums stāstāt? — Marija jautāja.

—   Tā kā esmu es un esmu Mūžīgais Žīds, — Simons atbildēja, — es alkstu vienīgi pēc savas neiespējamās nāves. Bet, ja es būtu jūs un man vajadzētu pavadīt tikai zināmu laiku šajā rožu un asaru ielejā, ko saucat par dzīvi, es neticētu, ka laiks var izskaidrot pats sevi vai ka vēsture ir bērniem sacerēta pasaka, no kuras izlasāt dažas lappuses.

—    Jūs tātad ticat kaut kam citam? — Marija jautāja.

—    Tā ir. Es nekam lielam neticu, bet es ticu kaut kam citam. Es ticu kaut kam citam, nevis šim dēku krājumam, kurās es bez mitas esmu bijis iejaukts šajā pasaulē un ko es jums nakti pēc nakts stāstu Venēcijas krāšņumā — pilsētā, kas ir paradoksāls un trausls visas cilvēces vēstures tēls. Jā, es ticu kaut kam citam. Esmu sapņojis uzrakstīt par laiku un pāri laikam mūžības vēsturi. Un tas, kas tai vistuvāk, ir mocekļa seja, ko pavasara sākumā Tiberija valdīšanas laikā

mirkli ieraudzīju Jeruzalemes priekšpilsētā.

♦

Marija mani atstāj

_Lovakar musu Bučintoro pansijas istabiņā Marija paskatījās man acīs un sacīja:

—    Manuprāt, esmu beigusi tevi mīlēt.

Es, protams, to jau zināju. Un jūs arī. Tomēr jutos kā no mākoņiem nokritis. Tas, ko izsakām, vienmēr ir aizkavējies salīdzinājumā ar to, ko jūtam. Bet tas, ko jūtam, sāk eksistēt tikai tad, kad esam to izteikuši. Es apsēdos uz gultas malas.

—    Vainīgs ir Simons, — es nomurmināju. — Ko tu domā darīt?

Viņa paraustīja plecus.

—    Es nezinu. Man reibst galva.

Visu nakti mēs runājām par sevi kā cilvēki, kas viens otru mīl, un kā tie, kuri viens otru vairs nemīl. Tika izrunāti neizbēgamie vārdi. Es viņai sacīju:

—    Es tevi mīlu.

Viņa man sacīja:

—    Tu man esi ļoti mīļš.

Tad es sapratu, cik nepatīkamas var būt gramatiskas formas. Lai skaidri parādītu, ka mūsu starpā viss beidzies, viņa piekļāva mani sev klāt.

Mēs runājām par Simonu. Viņa vēlējās iet tam līdzi. Es mēģināju ieskaidrot, ka Simons ir nemirstīgais, blēdis vai ārprātīgais. Jebkurā no šiem trim gadījumiem kopdzīve ar viņu varētu būt ļoti grūta. Viņa par to negribēja neko dzirdēt, viņa man pārmeta greizsirdību, viņa metās manās skavās un sāka raudāt.

Vislabākā narkotika ir brīvība no kaislībām. Nedz es, nedz Marija daudz negulējām. Saule lēca, kad iekritām miegā, kas bija vismaz tikpat nemierīgs — tikai citu iemeslu dēļ — kā to muļķu Izaka Lakedema vai Omara ibn Batūtas miegs. Es viņus ienīdu no visas sirds. Man nebija nekādas daļas gar viņu dēkām, gar laika gaitu un topošo vēsturi. Manā galvā joņoja drūmas un visai banālas domas. Vismazākās mīlestības bēdas cilvēku padara kurlu pret sfēru mūziku. Kad pamodāmies, paraduma spēks iemeta Mariju manās skavās.

Lai vairītos no augumiem, kas stūrgalvīgi palika pie sava, mēs devāmies pastaigā. Venēcija joprojām bija skaista. Tā palīdzēja mums aizmirst pašiem sevi. Dodži, kurtizānes, sarkanmataina priestera ēnas, Negaiss, Svētās Ursulas sapnis, Kolleoni uz sava bronzas zirga laukuma vidū darīja, ko varēja musu labā, bet daudz tas nebija. Jutāmies gandrīz atviegloti, ka esam pārvērtuši vārdos slepeno un noklusēto. Sacīju Marijai:

—    Paskaties, tāda ir Venēcija bez mūsu mīlestības.

Viņa atbildēja:

—   Tā otrā man patika labāk.

Es teicu:

—    Paldies. Cik tas ir bēdīgi!

Viņa klusēdama smaidīja, izskatījās nelaimīga, ka saka to, ko saka, un dara to, ko dara. Pēc maza brīža uz Nopūtu tilta es apstājos, apskāvu viņu un teicu:

—    Magdalēna, Magdalēna, kas ar mums abiem notiks?

Viņa atraisījās mazliet par daudz steidzīgi un atbildēja:

—    Nu, mēs dzīvosim! Mums tas vismaz neprasīs pārāk ilgu laiku.

Man Marijas rakstura vienmēr ir patikusi viņas vienkāršība. Viņa nebija daudz mainījusies. Viņa mani vairs nemīlēja. Tas

bija pavisam vienkārši. Tas bija parastāk par parastu.

♦

Gaudu dziesmas beigas

Cienkungi, man nav laika, Man projām jāsteidzas. Paldies par labo sirdi, Es jūtos pateicīgs. Bet apstāties man grūti,

Ir tālāk jāstaigā.

♦

Kad būšu aizgājis

Kad būšu aizgājis… — Simons Fusgengers teica.

—    Neaizejiet! — Marija iesaucās.

Simons skatījās uz mums.

—    Jūs labi zināt, ka man jāiet. Viss, ko esmu jums stāstījis, dod zīmi, ka jādodas tālāk. Visam, ko esmu stāstījis, ir jēga tikai tad, ja aizeju. Es jaušu runas un izjūtas, kādas mani vienmēr pārņem pirms aiziešanas. Esmu runājis mazliet par daudz, laiks man likās ilgs, man skrien tirpas pa kājām, es dzirdu iekšējo balsi, kas aicina pazust. Kad būšu aizgājis, reizēm iedomājieties par mani.

—    Es jūs nekad neaizmirsīšu, — Marija apgalvoja.

—    Es jau vairākus gadus nebiju apstājies. Manuprāt, pēc jums es vairs neapstāšos. Kopš trim vai četriem gadsimtiem par mani daudz runā. Man gribētos izgaist un izdzēst pēdas, ko jums rādīju. Iespējams, pēc gadsimta vai diviem, pēc tūkstoš vai divtūkstoš gadiem, ja būšu klusējis, pacelsies balsis, kas apgalvos, ka Mūžīgā Žīda nekad nav bijis. Es būšu atgriezies klusumā un tumsā, no kuras man nekad nebūtu vajadzējis iznākt. Kāda jēga rosīties, trokšņot, īstenot varu, izraisīt dziesmas un grāmatas, mēģināt nojaust neiespējamo un izteikt neizsakāmo? Kam tas vajadzīgs?… Mani pārņem liels nogurums. Manuprāt, jūs esat pēdējie, pie kuriem vērsies Mūžīgais Žīds. Izdariet man pakalpojumu: pieņemsim, ka es neko neesmu teicis.

Starp Jūras muitu un San Giorgio Maggiore ar velnišķīgu troksni aizdrāzās motorlaiva.

—    Kad būšu aizgājis, pasaulei nekā nepietrūks.

—   Tā nav taisnība, — Marija iebilda. — Mums jūsu pietrūks.

—    Nekad neviena pasaulē nepietrūkst. Iespējams, ka reizēm kādam kāda pietrūkst. Bet pasaule turpinās. Kad aizverat grāmatu, kas jums patikusi, dzīve atgūst savas tiesības un Fabricijs del Dongo, Nane, Uliss vai Odeta de Kresi izgaist pagātnē. Man gribētos, lai dzīve stājas Mūžīga Žīda vieta un jūs mani, promesošu, atrodat visā, kas notiks. Nekas no tā, ko esmu jums stāstījis vakaros, kas aizritēja mums kopā pie Jūras muitas, nav lielākā mērā ārkārtējs kā tas, ko piedzīvojat katru dienu. Saule, kas lec, lai apspidētu jūru, laukus un cilvēku kaislibas, ir daudz brīnumaināka par Romas degšanu vai Alariha apbedīšanu. Ikviena no jūsu laimēm ir spožāka nekā impērijas slava. Un Amerikas atklāšana nav tik daudz vērta kā sirdspuksti un mīlestības gaisma, kas jūs saista vienu pie otra.

—   Mēs viens otru vairs nemīlam, — Marija teica. — Tas esat jūs, ko…

—   Es neesmu nekas, — Simons sacīja, ar roku aizsegdams Marijas muti. — Es esmu visi un jebkurš. Esmu tas, kas iet un nekad neapstājas. Es esmu tas, kam mīlestība aizliegta tāpat kā nāve. Es esmu dzīvs posts, jo manam mūžam atņemta nāve un laupīta mīlestība. Vislabākais, ko var iesākt ar manu ēnu, kad būsim šķīrušies, ir mani aizmirst, jo man nav nekāda svara, un atcerēties pasauli, kas pieder arī jums un ko esmu tik daudz pārstaigājis. Man jāiet projām, un es pazudīšu, tādēļ atdodu jūs atpakaļ pasaulei. Nav aizraujošākas pasakas un leģendas par dzīvi. Visskaistākais stāsts ir tas, ko stāsta pasaule, ritēdama vēsturē. Tā jums sagādās vairāk pārsteigumu, vairāk šausmu un arī vairāk laimes nekā es jums jelkad būtu devis.

—    Bet jūs?… —Marija jautāja.

— Es? — Simons atsaucās. ->— Es tik tikko esmu skatiens, roka, siluets. Es tik tikko esmu balss. Es esmu tikai vārds, kas paslēpts zem citiem vārdiem. Visvairāk es esmu tas, par kuriem neesmu runājis un kurus jūs nepazīstat. Es esmu vienkāršais nabags, kas veido vēsturi. Es esmu pirmais, kas pagadās ceļā, un pēdējais, kas ierodas. Es, protams, esmu jūs. Un esmu visi citi. Mani var aizstāt jebkurš cits. Es iznirstu no laika plūsmas, man ir grūti līdz nāvei, un es nekad nebeidzu atdzimt. Es ierodos, es pazūdu, es vienmēr esmu tepat. Es daudz lielākā mērā piederu klusumam neka vārdiem. Es vairāk piederēšu pie nākotnes, kas nezinās manu vārdu, nekā piederēju pie pagātnes, kura nemitīgi runaja par mani. Nebūs vairs neviena kaktiņa, neviena mirkļa, kurā manis nebūs klat — ka tukšuma, ka atmiņu, kā cerību. Mana prombūtne būs kopā ar jums līdz laika galam.

Venēcijas naktī, kur braukāja tik daudz laivu, kas devās nezināmā virzienā, kur bija tik daudz mežģīņu, stikla, mīlētāju un krustā sisto Kristu, Marija raudāja uz mana pleca.

♦

Marijas sapnis

Starp mani un Mariju nogruva vesela pasaule. Cauri Venēcijai brāzās gadsimtu un plašumu murdoņa. Atmiņas, iztēle un sapņi paņēma savā varā istabiņu, kur pirms dažām nedēļām mēs abi bijām apmetušies — iemīlējušies viens otrā, pilnīgi vienaldzīgi pret Visumu, bezrūpīgi un priecīgi.

Mēs ilgi domājām, ka pasaulē esam divi vien. Bijām tikai divi mazītiņi, ciešanu piemeklēti posmiņi bezgalīgā ķēdē, kura mūs savienoja ar karotājiem, gleznotājiem, zagļiem, prostitūtām, kas bija dzīvojuši pirms mums un, tapat kā mēs, bija iemesti dzīves nepieciešamībā un nejaušībā, un arī pati nepieciešamība bija patvaļīgi radīts bezdibenis—, mēs bijām saistīti ar gaisu, ar sauli, ar jūru, no kuras nācām, no kokiem, kas mus ieskāva, ar augiem un dzīvniekiem, kuru mantinieki bijām, ar akmeņiem un planētām, ar kuriem dalam Visumu un kuri mūs pavada.

Viss beidzas. Viss sākās. Viss atkal un atkal sākās no jauna. Viss nemitējās beigties. Ir bijuši nogruvumi, kas sacēluši lielu troksni. Ir bijuši iesākumi, ko vēsture atceras. Ir bijis kads cilvēkiem izšķirīgs iesākums, kas pāri mēnešiem deva pamatu veidam, kā skaitīt gadsimtus un gadsimtu simtus: tā bija tāda pati diena kā pārējās, laiks bija jauks, pie Iekšējās jūras, kas tolaik bija visas pazīstamās pasaules centrs, atkal bija atgriezies pavasaris. Un kāds Jeruzalemes kurpnieks ieelpoja svaigu gaisu pie Jūdejas prokuratora Poncija Pilāta pils. Sajā par visiem vislielākajā piedzīvojumā, kas bija pati vēsture, bija neskaitāmi citi piedzīvojumi, kuri deva radīšanai tās krāsas un spēku. Dievs ir sīkumos. Viņš darbojas tikai caur būtnēm, to godkāri, mānijām, jūsmu un noziegumiem. Viss, kas bija aizmirsts, kas bija noslēpts, pagātne un nākotne, slaktiņi un vasaras vakari — viss saplūda Bučintoro pansijas istabiņā Skjavoni krastmalas galā.

—   Visu nakti es sapņoju par Simonu, — Marija sacīja.

Pasaule griezās ap šo cilvēku, kas bija cilvēku virkne. Papīru un piezīmju piekrautajā Bučintoro pansijas istabiņā mēs kopā ar viņu klīdām pa kara, zinību, baudu, tirdzniecības, mīlestības un ticības ceļiem. Mēs apmeklējām svētnīcas, izturējām aplenkumus, iemantojām un zaudējām bagātības, kalnu pavasaros slēpojām starp puķēm, gājām pa upju krastiem un peldējām starp Iekšējās jūras salām, satricinājām troņus un klusībā raudājām par neuzticību mīlestībā. Tāpat kā ikviens no mums, ļoti parasta un tomēr neizdibināma noslēpuma dēļ mēs bijām šī universa centrs, būdami tikai tā daļiņa. Bet kopā ar mums Bučintoro pansijas istabiņā mājoja Mūžīgā Žīda sapņi.

—   Visu nakti es sapņoju par Simonu, — Marija sacīja.

Visu nakti Bučintoro pansijas istabiņā Marija sapņoja

Simona sapņus. Viņa bija Simons un viņa sapņi, Nīkajas un Efesas koncili, Puatjē un Kādīsijas kaujas, Svētā Vitālija baznīcas mozaīkas, Goga un Magoga tautas, Ērika Asiņainā cirvja nocirstā roka, Tcodoriha baltais zirgs Adidžas krastā, Renē un Natalī mīlestība Granadas Alhambras Lauvu pagalmā. Viņa nokāpa alās, kur neredzama un tikai ticības acīm ieraugāma atpūtās Šākjamuni ēna. Viņa šķērsoja Alpus, Kaukāzu, Gobi un Takla Makana tuksnesi, lielās upes, kas sākās Āfrikas un Himalaju vidienē. Viņa bija aizmirsta vēstule, skumjas, atpūtas vai izmisuma brīdis, visgaistošākā un visbērnišķīgākā doma. Viņa bija Haidns un Spinoza brīdī, kad tika rakstīti pirmie Ētikas vārdi un Radīšanas pirmās notis. Viņa bija pūdelis, kas raugās svētajā Augustīnā, kad viņš dievišķā atklāsmē uzzina par svētā Jeremijas nāvi Karpačo gleznā.

Un viņa bija ilgstamība, pastāvība, universa noturētāja brīnumainā līdzsvarā. Viņa bija pāreja un maiņa. Viņa bija arī mirklis. Vienas pašas būtnes vienā pašā mirklī ir tikpat daudz bagātību, cik to sakrāts visu cilvēku paaudzēs gadu tūkstošos. Viens viņas sapņu uzplaiksnījums ietvēra sevī visus sapņus, ko jelkad sapņojis Mūžīgais Žīds un viss radības kopums ikvienā no tās daļām un tās vissīkākajās daļiņās. Viņa izpletās universālajā un nolaidās vissīkākajos un visvairāk nicinātajos sīkumos: tie bija bezgalīgā tēli, tā simbols, tā sekas un varbūt arī tā sakne.

—   Visu nakti es sapņoju par Simonu, — Marija teica.

Ar milzīgo un sīksīko pie sāniem, starp mirkli un ilgstamibu Mūžīgais Žīds šķērsoja vēsturi no viena gala līdz otram un arī Marijas sapni. Viņš bija pasaules vēsture un nekas vairāk kā Marijas sapnis. Viņa smējās, viņa raudāja, viņa cieta un cerēja. Viņš nevarēja nomirt. Viņš bija laiks, kas ir tikai laika sapnis.

Doma, ka mēs nomirsim, piepeši aizcirta man elpu. Es mīlēju šajā dzīvē visu — pat tās skumjas un ciešanas. Sauli, jūru, kalnu sniegus, atmiņas un cerības, Toskānas vīna dārzus, Kerija Granta un Laurensa Bakala filmas. Es mīlēju Mariju. Viņa mani vairs nemīlēja. Simonām Fusgengeram nebija izdevies panākt, lai iemīlu nāvi. Bet viņš lika man mīlēt dzīvi ar tādu spēku, ka es pieņēmu nāvi, kas nav nekas cits kā dzīves otra puse un tās zīmogs.

—   Visu nakti es sapņoju par Simonu, — Marija sacīja, stāvēdama man pretī tēliem pārblīvētajā Bučintoro pansijas istabā.

Es pavadīju savu dienu, uzrakstīdams vēl dažas lappuses. Tās beidzās ar to, ka Marija stāv istabā un, pret mani pagriezusies, stāsta, ka visu nakti sapņojusi par Simonu. Kad satumsa, mēs, tāpat kā ik vakaru, devāmies uz Juras muitu, lai sastaptu Simonu. Bet tur neviena nebija.

No kaut kurienes parādījās gadus sešus vai septiņus vecs puisēns un piegāja pie Marijas. Viņš pajautāja, vai Marija esot gaišmatainā dāma. Viņa atbildēja, ka tā izskatoties gan. Tad puisēns ātri noskaitīja:

— Kungs man iedeva tūkstoš liru un lika jums pateikt, lai viņu negaidot. Viņam jāatstāj Venēcija, un viņš te vairs neatgriezīsies.

Paņēmu Mariju aiz rokas un pa Akadēmijas tiltu, pāri Svētā Marka laukumam un pa Skjavoni krastmalu cauri Venēcijai, kas piepeši bija kļuvusi tukša, abi atgriezāmies Bučintoro pansijā.

♦

Smilšu sauja

Marija apprecēja Šarlu — savu kādreizējo līgavaini. Viņš taisīja lielisku karjeru ministru kabinetā. Pateicoties "piepalīdzībai no ārpuses", kā to zinātāji sauc, viņš tika iecelts par Valsts padomes locekli vai Valsts kases locekli. Viņš ir kļuvis pašpārliecināts, viņš pazīst pasauli un tās problēmas, viņš ne par ko daudz nešaubās. Stāsta, viņš strādāšot kāda vēstniecībā. Laiku pa laikam ar viņiem satiekos. Katrs par sevi mēs sapņojam par pagātni. Marija joprojām ir tikpat skaista, tikpat gaišmataina un naiva kā senāk. Bieži viņa man izskatās aizsapņojusies. Viss, ko esam kopa pārdzīvojuši, atmiņās man liekas līdzīgs smilšu saujai. Šarls mani ļoti kaitina, kad, skaļi smiedamies, apgalvo, ka Marija ir mīlējusi tikai vienu vienīgu vīrieti: kādu mazliet jukušu, lielīgu mītomānu vai klaidoni, ko satikusi Venēcijā. Manuprāt, viņš nav sevišķi gudrs. Man pašam ir maz godkāres, maz vajadzību un tik daudz sapņu, ka pietiks visam mūžam. Es zinu, ka miršu. Es gaidu. Staigāju pa pasauli tā pēdās, par kuru bez mitas domāju, kura stāstus esmu klausījies pie Jūras muitas, turēdams klēpī Marijas galvu, un kurš sevi sauca par Mūžīgo Žīdu.

♦

Lorda Jagannata,

Tiberija pils, Castel del Montē un Adidžas līci uzceltās valdnieka Teodoriha pils piemiņai

Non solum in memoriam

sed in intentionem.

saturs

I Juras muita

Parasta diena 11

Tuksnesis 12

Jūra 13

Lielais kanāls 14

Impērijas nostūrī 15

Uz Santa Maria 17

Pavasaris Galilejā 18

Jūras muita 20

Kurtizānes portrets 21

Mise starp teltīm 25

Šaha partija 26

Ļoti īsi — par mani 29

Poncija Pilāta vēstule 30

Asīzf.s tirgos 37

Jūdejas prokuratora pilī 39

Huans de Espera en Dioss 47

Stāsta Simons no Kirēnes 49

Bučintoro pansija 52

Mirjamas atgriešanās 54

Vīrietis lietusmētelī 58

Lāsts 61

Izšķērdīgais dēls 64

Simons Fusgengers 67

Zeme ir apaļa 72

Ebreju Lieldienas 76

Abbazia krodziņš 78

Umbrijas ielejās 80

Ak, jaunība, jaunība! 85

Lielā Piedzīvojuma tulks 88

Marija dara savu 91

Baraba 93

Šeherezāde Venēcijā 97 Svētā Damiāna baznīcas jumts 102

Zeme! 105

Lagūna, nakts no Tēvs un dēls jeb bagāto

netaisnīgums 112

Maiņa 116

Pāvesta sapnis 118

Zelts, tabaka un sifiliss 121

Esi slavēts, Mūsu Kungs 126 Izaka Lakedema iekšējais

monologs 129

Zēravs un ķerubs 131

Autodafē 137 Stāsts par priesteri Johanu un

visu mongoļu hanu 141 Jaunais Ādams — ačgārnais

Pausts 145

Teiku patiesība 147

II

Laiku tumsa

Svētais 153

Mūžīgā pilsēta 157

Pasauli veido tikai rIti 160

Kādas impērijas gals 165

Kautiņš pie Miera altāra 168

Zils putns zem zvaigznēm 170

Popejas nesamkrēslā 173

Romas krišana 175

Svētā Augustīna pūdelis 178

Lukulla dārzi 183

Stāsts par kādu mīlestību 186

Natalī jaunkundze 188

Popejas kronēšana 191

Skaista draņķība 193

Kāds nelaimīgs autors 196

Vairākbalsīgs dialogs 200

"Glābiet mani!" 203

Lielais nodevējs 206

Izmisuma lielums 210

Mīlestības maldi 212

Ģeniāla ideja 214

Ellei līdzīga diena 216

Vadoņa nāve 219

Pasaules dvēsele 224

Slepens plāns • 226

Marija mani noskūpsta 228

Nāve Sorento 230

Mēs visi esam mūžīgie žīdi 234

Alariha apbedīšana 237

Greizsirdīgais dievs 240

Īzaka kļūda 243

Vardarbība un kaislība 248

Marija mani biedē 251

Erulu valdnieks 252 Vikonta portrets varonīga

leitnanta izskatā 255

No elles izniris balts zirgs 258

Piazzetta Bra Molinari 260

Puntila un viņa kalps Mati 264

Trīs gadus ilgs aplenkums 268

Lauvu pagalms 273 Ik cilvēks zināma merā ir

visi cilvēki 280

Popejas nāve 282

Turpēna čības 287

Dzīres Ravennā 291

Tālu no Granadas 295

Teoooras si.ava 304

III

Nebeidzama ozianna

Massadā brīnumi nenotiek 321

Ķīniešu svētais Jeronīms 327

Marija naktī 331

Par kopuma romānu 333

Tjurku hans 337 Mirklis, kad runāju, ir jau

tālu no manis 341

Dievei Kāli kalpojošie tuni 346

Neesības gūstekņi 349 Juaņs Cans sasniedz

Sumeru kalnu 352 Stāsts par Ērika Olafsona

roku 354 Slavinājums cilvēces vēsturei 361

Stāsts par Būdas ēnu 366

Imperatora kurjers 369 Likuma skolotāja vēstule

Ķīnas imperatoram 373

Cīniņš sniegā 378

Sieviete pie nama durvīm 384

Stāstiet! Stāstiet! 386

Ienaidnieks, kas ieradies no

nekurienes 388 "Vai te vilku nav?"

elegantais jautā 392

Visu uzvaru uzvara 395

Kas notika mežmalas mājā 399

budas noslēpums 402

Ceļā uz Parīzi 408

Trakais skrējiens 411

Nulles dzimšana 414

polīnas nelaimes 419

Nabagie ir noguruši 422

Slavinājums gandrīz nekam 425

Kāds žūpa 428

Svētki turpinās 430

Gogs un Magogs 432

Pavasaris Provansā 436 Cilvēki ir likteņa deklamēta

dzeja 438

Gaidu laime 440

Mūžīgā Žīda gaudu dziesma 443

Nakts Šatili ciemā 447

Tumsā 453

Gaudu dziesmas turpinājums 454

Kņazes Tamāras istabene 455

polīnas smarža 458

Satraukums Mosadā 464

Gaudu dziesmas turpinājums 468

Kas ir patiesība? 469

Gaudu dziesmas turpinājums 472

Sapnis, ko sauc par dzīvi 473 Izsaka nožēlu par diviem upuriem

no ķīlnieku vidus 477

Gaudu dziesmas turpinājums 479 polīnas skavas 480

Čerkesiete 482

uspenskas katedrāles

sudraba krusts 485

Preses konference Jeruzalemē 486

Gaudu dziesmas turpinājums 489

Es mirstu vienīgi tavās skavās 490 Fragmenti no leitnanta Kaca

dienasgrāmatas 492

Gaudu dziesmas turpinājums 496

Nebeidzama ozianna 497

Slēdzam ciet! 500 Sapnis — tikpat liels kā

pasaule 503

Tas, kas aptur laiku 510 Lūgšana Tam Kungam basgali

valodā 512

Mūžības vēsture 513

Marija mani atstāj 515

Gaudu dziesmas beigas 517

Kad būšu aizgājis 518

Marijas sapnis 521

Smilšu sauja 525

Žans d'Ormesons un viņa

Mūžīgais Žids 527

Parakstīts iespiešanai 10.09.99. Formāts 84x108/32. Apgāds "Alberts XII", Katoļu ielā 22, Rīgā, LV-1003. Reģistrācijas apliecība Nr. 000322145. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā, Balasta dambi3 3, Rīgā LV 1081. Iesiets a/s "Paraugtipogrāfija", Puškina ielā 12, Rīgā, LV-1050.

Ž. d'Ormesons

Or 540 Mūžīgais Žīds. No franču valodas tulkojusi S. Jaunarāja.

Māksi. A. Jaunarāja, J. Jaunarājs. R., Alberts XII, 1999,536 lpp.

Ž. d'Ormcsona "Mūžīgais žīds" ir īpatnējs filozofiski vēsturisks daiļdarbs, pirmā latviski izdotā šī Francija un pasaulē slavena autora grāmata.

UDK 821.133.1-31

Content

d'Ormesons Žans Mūžīgais žīds

I Jūras muita

II Laiku tumsa

III Nebeidzama ozianna

saturs