Geimens Nils

Nekadiene

Nils Geimens

Nekadiene

Ja autus un zābakus devis tev kāds,

Pirms šajā nakti brien,

Tos apaujies un ej pasargāts

Lai dvēsele pie Dieva skrien.

Sī ir tā nakts, ši lielā nakts,

Kas visas naktis kopā sien.

Pliv uguns liesma, sveces dakts,

Un dvēsele pie Dieva skrien.

Ja esi dzirdīts, ēdināts,

Pirms šajā naktī brien,

Tev jāzina ugunī negrimsi vārgs

Lai dvēsele pie Dieva skrien.

Mirušā apstāvēšanas dziesma (skolu tautasdziesma)

Prologs

vakars pirms došanAs uz Londonu Ričardam Meihjū nepavisam nepatika.

Vakara sākumam gan nebija ne vainas viņam bija paticis lasīt kartītes ar atvadu sveicieniem un just dažu visai patīkamu meiteņu apskāvienus; uzklausīt brīdinājumus par Londonas ļaunumu un visām iespējamām briesmām; viņam bija patikusi draugu kopīgi pirktā dāvana baltais lietussargs ar Londonas metro shēmas attēlu, un pirmās izdzertās alus pintes bija devušas prieku, taču līdz ar katru nākamo kausu viņš juta, ka šis vakars viņam patīk aizvien mazāk un mazāk, līdz visbeidzot viņš sēdēja ietves malā Skotijas mazpilsētas krodziņa priekšā, drebinājās un mēģināja izsvērt, vai viņam patiešām ir slikti vai varbūt tomēr nav, un tas viss viņam it nemaz vairs nepatika.

Krodziņā draugi svinēja viņa gaidāmo aizbraukšanu ar tādu aizrautību, kas Ričardam nupat šķita robežojamies ar ļaunu prieku. Viņš sēdēja uz ietves malas, cieši turēdamies pie aizvērtā lietussarga, un prātoja, vai došanās uz dienvidiem, uz Londonu, patiešām ir laba doma.

-     Tev būt' labāk biškucīt uzmanīt pašam sev', teica veca, čerkstoša balss. Citād' viņi tev' aizvāks prom, pirms paspēsi pateikt «Džeks Robinsons». Vai ar' savāks tev' līdzi, es nemaz nebrīnītos. Ko smailas, nokvēpušas sejas pretī vērās ass skatiens. Ar tev' viss kārtībā?

-    Jā, pateicos, Ričards atbildēja. Viņam bija puiciska seja, tumši, viegli viļņoti mati un lielas, brūnas acis, kurās allaž vidēja tāda kā saburzīta, tikko pamodināta bērna izteiksme, kas padarīja Ričardu pretējam dzimumam daudz pievilcīgāku, nekā viņš pats spētu iedomāties.

Runātājas saviebtā seja atmaiga.

-     Te būs, mazo nabadziņ, viņa teica un iespieda Ričardam rokā piecdesmit pensu monētu. Cik ta' ilgi tu jau ir uz ielas?

-     Es neesmu bezpajumtnieks, Ričards samulsis sacīja, cenzdamies atdot vecajai sievietei viņas monētiņu. Lūdzu, ņemiet naudu atpakaļ. Man nekas nekait. Es tikai iznācu laukā ieelpot svaigu gaisu. Rit es braucu uz Londonu, viņš piebilda.

Vecā sieviete veltīja viņam aizdomu pilnu skatienu, tad paņēma atpakaļ savus piecdesmit pensus un ļāva monētai pazust starp lakatu, šaļļu un drānu kārtām, kurās viņa bija ietinusies.

-      Esmu bijusi Londonā, viņa atklāja. Dzīvoju tur, kad biju precējusies. Bet tā vis nebij' mana laimīgā loze. Mans mammis gan teica, lai neaizprecos tālu prom, bet es bij' jauna un smuka, lai gan to šodien vis nepateiksi, un sekoju savai sirdij.

-     Un pareizi darījāt, Ričards bilda. Vieglā nelabuma sajūta pamazām atkāpās.

Dikti daudz ko es tur iemācījos. Esmu dzīvojusi uz ielas, tāpēc zinu, kā tas ir, vecā sieviete noteica. Tāpēc es domāju, ka tu ar' tāds pats. Ko ta' Londonā darīsi?

-      Man tur būs darbs, Ričards lepni noteica.

-      Kāds tad?

-      Hm, vērtspapīru darījumi, Ričards atbildēja.

-      Es biju dejotāja, sieviete teica un neveikli pasteberēja šurpu turpu pa ietvi, kaut ko neskanīgi dungodama. Pāris reižu pārlīgojusi pāri trotuāram ka vilciņš, kura spēki sāk iet uz galu, viņa piepeši apstājās Ričardam pretī. Izstiep roku, viņa teica, — es tev pazīlēšu. Viņš paklausīja. Sieviete saņēma Ričarda roku savējā, cieši to saspieda, tad dažas reizes samirkšķināja acis kā pūce, kas norijusi peli, kura sāk spuroties pretī.

-     Tev priekšā ir tāls ceļš, viņa samulsusi teica.

-      Uz Londonu, Ričards papildināja.

Nē, ne tikai… vecā sieviete,aprāvās. Katrā ziņā, ne uz to Londonu, kuru cs zinu.

Saka lēni līt. Atvaino, viņa teica. Tas sākas ar durvīm.

Durvīm?

Sieviete pamāja ar galvu. Lija arvien stiprāk, pātagoja jumtus un ceļus. Es tavā vietā uzmanītos no durvīm.

Ričards nedroši piecēlās Labs ir, viņš teica, uzmanīšos. Viņš īsti nezināja, ko iesākt ar tikko dzirdēto. Paldies.

Pa atvērtajām krodziņa durvīm uz ielas gāzās gaisma un troksnis. Ričard? Kur tu esi palicis?

Tepat, tūlīt nākšu!

Vecā dāma jau bija aizsteberējusi gabaliņu tālāk pa ielu un samirkusi gāzmainajā lietū. Ričardam šķila, ka viņš paliek vecajai sievietei kaut ko parādā, bet naudu dot tā ka nepiederējās. Ričards skrēja viņai pakaļ, aukstajam lietum līpot sejā un matos.

-      Lūdzu, Ričards sacīja, gramstīdamies gar lietussargu, meklēdams, kur varētu būt atvēršanas poga. Atskanot sīkam knikšķim, par viņu uzplauka milzīga Londonas metro shēma, kur katrs maršruts apzīmēts ar cilās krāsas līniju, stacijas numurētas un pie katras pierakstīts nosaukums.

Vecā sieviete paņēma lietussargu un pateicīgi pasmaidīja. Tev ir laba sirds, viņa sacīja. Dažreiz tas palīdz sveikā izstaigāt visus ceļus, viņa piebilda un pašūpoja galvu. Bet visbiežāk gan ne. Viņa satvēra ciešāk lietussargu, ko vējš mēģināja aizraut prom vai izgriezt uz otru pusi. Pieturēdama lietussargu aiz malām, stipri salikusi pretī ūdens šaltīm un vējam, viņa devās prom pa satumsušo ielu, izskatīdamās kā liels, balts aplis uz tumsas fona, rotāts ar Londonas metro staciju vārdiem Ērlskorta, Mārblārča, Blekfraicrsa, Vaitsitija, Viktorija, Endžela, Oksfordas cirks…

Ričards pieķēra sevi dzērmanīgi prātojam, vai Oksfordas cirkā patiešām ir cirks īsts cirks ar klauniem, skaistām sievietēm un draudīgiem zvēriem. Bāra durvis atvērās vēlreiz, izgrūzdamas laukā tādu skaņu vilni, it kā visi bārā valdošie trokšņi skanētu no pastiprinātāja.

Ričard, tu stulbeni, mēs te svinam tavu sasodīto ballīti, un tu palaid garām visu jautrību.

Ričards devās iekšā bārā, un nelabuma sajūta pakāpeniski zuda telpā valdošā rosīguma priekšā.

-     Tu izskaties pēc slapjas žurkas, kāds teica.

-     Tu neesi redzējis slapju žurku, Ričards atteica.

Kāds viņam pasniedza lielu viskija glāzi.

-      Ņem un ielej šito sev iekšā. Tas tevi sasildīs. Atceries, ka Londonā tu īstu skotu viskiju nedabūsi.

-      Skaidrs, ka dabūšu, nošņācās Ričards. No matiem pilēja ūdens un krita glāzē. Londonā ir viss. Viņš izdzēra viskiju, pēc brīža kāds viņam bija nopircis nākamo, un vēl pēc brīža vakars saļodzījās un sadrupa gabalos: vēlāk viņš atcerējās sajūtu, ka brauc prom no kaut kā maza un sakārtota no vietas, kam piemīt sava jēga uz kaut ko milzīgu un vecu, kam tāda nepiemīt; viņš atcerējās nebeidzamo vemšanu lietusūdens pilnā notekā ļoti agrā rīta stundā, un baltu, dīvaini košām zīmēm aprakstītu apli, kas attālinās lietū.

Nākamajā rītā viņš pasūtīja biļeti sešu stundu braucienam uz dienvidiem — ar vilcienu, kas viņu nogādās pie gotiskām smailēm un Sentpenkrasas stacijas velvēm. Māte iedeva līdzi pašceptu valriekstu kūku un termosu ar tēju, un Ričards Meihjū devās uz Londonu, juzdamies tik draņķīgi, kā vēl nekad.

Pirmā nodala

viņa bija skrējusi četras diennaktis no vietas, bez jēgas joņojusi cauri ejām un tuneļiem. Viņa bija izsalkusi un zaudējusi visus spēkus, un locekļi vairs tik tikko klausīja, un katras durvis, ko bija izdevies atdarīt, šķita padodamies arvien negribīgāk un grūtāk. Pēc četru dienu bēgšanas viņa bija atradusi paslēptuvi, mazītiņu akmens iedobi pašā pasaules apakšā, kur, kā viņa cerēja, varēja būt drošībā, un kur visbeidzot drīkstēja aizmigt.

Misters Krups bija nolīdzis Rosu pēdējā Klīstošā tirgus laikā, kas bija noticis Vestminsteras abatijā. Domā par viņu, viņš teica misteram Vandemāram, kā par kanārijputniņu.

-      Viņš dzied, vai? — misters Vandemārs vaicāja.

-      Šaubos. No sirds un visā pilnībā šaubos, misters Krups izbrauca ar roku caur salmu taisnajiem un rudajiem matiem. Nē, mans jaukais draugs, ,es domāju metaforiski, citādi ņemot, viņa apveidi ir vairak līdzīgi man nekā putnam.

Mistera Vandemāra seja palēnām sadrūma kā tad, kanārijputniņš. Kanārijputniņam misters Ross nudien nebija līdzīgs. Viņš bija milzīgs gandrīz mistera Vandemāra augumā ārkārtīgi nevīžīgs, tikpat kā bez matiem, viņš runāja ļoti maz, tomēr bija paguvis pavēstīt, ka viņam patīkot nogalināt un tas viņam arī labi izdodoties un šī ziņa Krupam un Vandcmāram ļoti gāja pie sirds. Un tomēr viņš bija kanārijputniņš, lai gan pats to nezināja. Tā nu misters Ross savā sasmirdušajā teniskreklā un apskretušajās džinsenēs gāja pa priekšu, un Krups ar Vandemāru sekoja viņam, tērpušies elegantos uzvalkos.

Ir četras ļoti vienkāršas pazīmes, pēc kurām var atšķirt misteru Krupu un misteru Vandemāru: pirmkārt, misters Vandemārs ir divas ar pusi galvastiesas garāks par misteru Krupu; otrkārt, mistera Krupa acis ir bāli zila porcelāna krāsā, bet misteram Vandemāram brūnas; treškārt, misters Vandemārs uz labās rokas valkā četrus ar kraukļu galvaskausiem rotātus gredzenus, bet misteram Krupam ievērojamu rotaslietu nav; ceturtkārt, misteram Krupam ļoti patīk runāt, savukārt misters Vandemārs allaž ir izsalcis. Vārdu sakot, viņi it nemaz nav līdzīgi.

Tuneļa tumsā kaut kas sakustējās; nazis, kas bija misteram Vandcmāram rokā, pēkšņi vairs tur neatradās, bet aizšalca garām Rosām un trīsdesmit pēdas tālāk iedūrās zemē. Vandemārs pagājās uz priekšu, satvēra nazi aiz spala un pacēla gaisā. Asmens bija izdūries cauri pelēkai žurkai, tā karājās ar vaļā purnu un, dzīvībai izplēnot, gausi virināja acis. Vandemārs saspieda žurkas galvaskausu starp īkšķi un rādītājpirkstu.

— Nu būs par vienu miega vilcēju žurku mazāk, Krups teica. Viņš paķiķināja pats par savu joku. Misters Vandemārs neko neteica. Žurka. Miega vilcēja. Pielēca?

Misters Vandemārs nostūma žurku no asmens un sāka to dīrāt ar ļoti nopietnu izteiksmi sejā galvu vispirms. Misters Krups izsita žurku Vandemāram no rokam. Izbeidz, viņš teica. Misters Vandemārs negribīgi iebāza nazi kabatā. Saņemies, Krups uzmundrinoši nošņāca. Tu vienmēr varēsi dabūt vel kādu žurku. Tagad uz priekšu. Ir šis tas darāms. Šādi tādi novācami.

Lai arī tris Londona pavadītie gadi nebija mainījuši Ričardu, tie bija mainījuši Ričarda attieksmi pret pilsētu. Sākotnēji, spriezdams pēc fotogrāfijām, viņš to bija iztēlojies ka ļoli pelēku, pat melnu, un bija pārsteigts, ieraugot Londonas krāsainību. Londona bija pilna ar sarkanu ķieģeļu un balta akmens celtnēm, sarkaniem autobusiem un milzīgiem melniem taksometriem, koši sarkanām pasta kastēm, zāļaini zaļiem parkiem un kapsētām.

Tā bija pilsēta, kur ļoti vecais un lempīgi jaunais bija saspiedušies cieši kopā, taču nevis ar nepatiku, bet cieņu; veikalu un biroju, restorānu un māju, parku un baznīcu, aizmirstu pieminekļu un acīmredzami netipisku piļu pilsēta, kuras daudzie rajoni nosaukti dīvainos vārdos Kraučenda, Colkfarma, Erlskorta, Mārblārča un kuras neskaitāmās patības šķita pilnīgi nesavienojamas, trokšņaina un netīra, priekpilna un raižpilna; pilsēta, kas tūristus vienlaikus baro, nicina un nespēj bez tiem iztikt un kurā transporta kustības vidējais ātrums nav mainījies trīssimt gadu, savukārt ielu paplašināšana laiku pa laikam notiek jau piecsimt gadu garumā līdz ar neveiksmīgiem mēģinājumiem atrast vidusceļu starp zirgu vilkto vai pēdējā laikā motorizēto braucamrīku un gājēju vajadzībām; pilsēta, kurā dzīvo un ņirb visdažādāko krāsu un temperamentu cilvēki.

Ričardam pirmoreiz ierodoties, pilsēta bija šķitusi milzīga, dīvaina un pilnīgi neizprotama,' un vienīgā lieta, kas kaut cik atgādināja kārtību, bija metro karte smalks, daudzkrāsains maršrutu un staciju izvietojuma zīmējums. Ar laiku viņš saprata, ka metro karte ir vien parocīgs izdomājums, kas padara dzīvi vienkāršāku, bet kam nav ne mazākā sakara ar patiesajiem pilsētas apmēriem un formām. Gluži kā ar piederību pie politiskajām partijām, Ričards bija lepni nodomājis, bet, reiz pamēģinājis izskaidrot metro un politikas līdzības kādā ballītē un pretī saņēmis vien saniknotu svešinieku rīstīgos smieklus, viņš bija nolēmis atstāt politiskos komentārus citu ziņā.

Viņš turpināja izzināt pilsētu osmozes procesa un balto zināšanu ceļā (baltās zināšanas ir līdzīgas baltajiem trokšņiem, tikai daudz derīgākas), un šo procesu krietni paātrināja apjauta, ka patiesā Londonas Sitija nav neko lielāka par kvadrātjūdzi, mērot no Eldgeitas austrumos līdz Flītstrītai un Old Bcilija tiesas namam rietumos, šādi Sitiju varēja aplūkot kā sīciņu municipalitāti, no kuras viss reiz sācies un kas nesen kļuvusi par Londonas finanšu institūciju centru.

Pirms divtūkstoš gadiem Londona bija bijusi mazs ķeltu ciematiņš Temzas ziemeļu krastā, ko bija ieraudzījuši un pēc tam ieņēmuši romieši. Londona bija palēnām augusi, līdz kādudien, apmēram tūkstoš gadu vēlāk, tā bija saskārusies ar mazītiņo karalisko Vestminsteras pilsētu turpat rietumos un, līdz ar Londonas tilta pabeigšanu, panākusi arī Sautvorkas pilsētiņu upes otrā krastā; Londona bija turpinājusi augt, paraušot zem sevis laukus, mežus, un purvus, un plaukstošajā pilsētā tika iekļauti arī citi ciemi un pilsētiņas, to vidū bija Vaitčepela un Deptforda austrumos, Hemersmita un Šeperdsbuša rietumos, Kemdena un Izlingtona ziemeļos, Betersija un Lembeta dienvidos Temzas otrā krastā Londona bija iesūkusi sevī tās visas, gluži kā izlijušā dzīvsudraba peļķe pierauj klāt mazākās šīs vielas daļiņas, un pāri bija palikuši tikai nosaukumi.

Londona bija izaugusi par lielu un pretrunīgu pilsētu no vienas puses, tā bija laba un jauka, no otras par labumu un jaukumu ir jāmaksā arī tiem, kas ir labi un jauki.

Pēc kāda laika Ričards sāka pieņemt Londonu kā kaut ko pašsaprotamu un lepojās, ka nav uzskatījis par vajadzīgu apmeklēt nevienu no slavenajiem tūrisma objektiem (izņemot vienīgi Taueru, kur viņam bija nācies iegriezties, kad Modās tante kādā nedēļas nogalē bija ieradusies Londonā un viņš, kaut arī nelabprāt, bija piekritis būt par tantes pavadoni). Taču Džesika to visu bija pilnīgi pārvērtusi. Ričards ievēroja, ka līdz šim gluži jēdzīgās nedēļas nogales ir pārtaptišas nebeidzamos gājienos uz tādām vietām kā Nacionālā galerija un Tcita galerija, tur viņš bija iemācījies, ka pārlieku ilga staigāšana pa muzeju zālēm ļoti nogurdina kājas un ka vislielākie pasaules mākslasdarbi pēc kāda laika saplūst vienā putrā, kā arī nospriedis, ka summa, kādu muzeju kafetērijas var, aci nepamirkšķinot, noplēst par vienu kūkas gabaliņu un tasi tējas, ir ārpus jebkuram saprāta robežām.

Te būs jūsu pasūtītā tēja un eklērs, — Ričards teica Džesikai. Lētāk gan būtu bijis nopirkt vienu no Tintoreto gleznām.

-      Nepārspīlē, Džesika priecīgi attrauca. Un, starp citu, Teita galerijā Tintoreto nemaz nav.

-     Vajadzēja man tomēr pirkt to ķiršu kūku, Ričards sacīja, tad viņi varbūt varētu atļauties vēl kādu van Gogu.

^^ Džesiku viņš bija saticis pirms diviem gadiem Francijā, pāris dienu viesojoties Parīzē. Precīzāk sakot, viņš bija ievērojis Džesiku tieši Luvrā, meklēdams savu kolēģu grupu, ar ko kopā bija tur ieradies. Lūkodamies augšup uz kādu milzīgu skulptūru, viņš bija pakāpies atpakaļ un uzgrūdies Džesikai, kura tur stāvēja un apbrīnoja īpaši lielu un vēsturiski nozīmīgu dimantu. Vispirms viņš mēģināja atvainoties franciski, bet, tā kā franciski viņš patiesībā neprata, tad meta mieru un atvainojās angliski, pēc tam juzdams pienākumu franciski atvainoties par to, ka pirmīt atvainojies angliski, līdz visbeidzot viņš saprata, ka Džesika angliski runā tik labi, cik nu tas cilvēkam vispār ir iespējams. Viņa bija nolēmusi, ka vienkāršāks veids, kā atvainoties, būtu nopirki viņai dārgu franču sviestmaizi vai glāzi superdārgas ābolu limonādes, un tā nu tas viss bija sācies. Pēc šī gadījuma viņš tā ari nebija spējis pārliecināt Džesiku, ka nebūt nepieder pie tiem, kam patīk brīvo laiku pavadīt, staigājot pa galerijām.

Tajās brīvdienās, kad viņi negāja uz galerijām vai muzejiem, Ričards clevās Džesikai līdzi iepirkties un iepirkās viņa ne vairāk ne mazāk kā apdullinoši dārgajā Naitsbridžā, kas bija īsa gājiena un vēl īsāka takša brauciena attālumā no viņas apartamentiem Kensingtonmjūzā, tā sauktajās staļļu mājās, kas jau labu laiku nepiederēja

zirgiem, bet gan ļaudīm ar visai lieliem ienākumiem. Ričards pavadīja Džesiku arī uz tādām milzonīgām un draudīgam iepirktuvēm kā «Harrods» un «Haruey Nichols», kur Džesika bija spējīga sapirkt jebko, sākot no dārglietām, grāmatām un pārtikas krājumiem visai nedēļai.

Ričardu bija savaldzinājis Džesikas skaistums, jautrība, kas laiku pa laikam izpaudās, un tas, ka viņa allaž kaut kur devās. Savukārt, Džesika Ričardā saskatīja milzīgu potenciālu, kas, īstās sievietes prasmīgi iegrožots un vadīts, padarītu Ričardu par ideālu laulības aksesuāru. Ja vien viņš mazuliet pacenstos, viņa mēdza pie sevis purpināt un laiku pa laikam dāvināja Ričardam grāmatas ar tādiem virsrakstiem kā «Ģērbies veiksmei» vai ari «Simt divdesmit pieci veiksmīga vīrieša ieradumi»; neiztika arī bez grāmatām par to, kā vadīt biznesu ka militāru kampaņu, un Ričards ikreiz pateicās un ikreiz izlikās, ka to visu lasa. «Harvey Nichols» vīriešu apģērbu nodaļā viņa izvēlējās drēbes, kādas, viņasprāt, Ričardam vajadzētu valkāt, un viņš tās arī valkāja, nu, vismaz kādu nedēļu; un gadu pēc viņu pirmās tikšanās viņa ieteicās, ka būtu laiks sākt domāt par saderināšanās gredzenu.

Ko tu ar viņu pinies? bija jautājis Gerijs, Ričarda darbabiedrs kompānijā «Corporated AČcounls» pusotru gadu vēlāk. Viņa taču ir šausminoša.

Ričards pakratīja galvu. Viņa ir ļoti jauka, kad tā tuvāk iepazīstas.

Gerijs nolika vietā plastmasas trolli, ko pirms brīža bija paņēmis no Ričarda galda. Es brīnos, kā viņa joprojām ļauj tev ar šitiem spēlēties.

Šim jautājumam neesam picskārušies, Ričards noteica, paceldams vienu no dīvainajiem radījumiem. Tam bija spilgti oranžs matu cekuls un viegli iztrūcināta izteiksme, it kā nabadziņš nupat būtu apmaldījies.

Patiesībā, viņi bija gan pieskārusies šim jautājumam. Vismaz pati sevi Džesika bija pārliecinājusi, ka troļļu kolekcija norāda uz Ričarda labsirdīgo raksturu, līdzīgi kā mistera Stoktona eņģeļu kolekcija. Viņa toreiz organizēja mistera Stoktona eņģeļu kolekcijas ceļojošo izstādi, un bija nonākusi pie slēdziena, ka lieli vīri allaž kaut ko kolekcionē. Vispār jau Ričards nemaz nebija sācis krāt troļļus. Kādu dienu viņš bija atradis vienu trollīti uz ielas netālu no biroja un, veltīgi mēģinādams piešķirt kaut mazliet personiskuma savai darba vietai, bija nolicis to uz datora monitora. Nākamo mēnešu laikā troļļu skaits bija palielinājies, — kolēģi bija ievērojuši, ka mazi, neglīti radījumi ir Ričarda vājība. Ričards bija pieņēmis dāvanas un izvietojis tās lokā ap rakstāmgaldu, blakus telefoniem un ierāmētajai Džesikas fotogrāfijai. Uz fotogrāfijas bija pielipināta piezīmju lapiņa.

Bija piektdienas pēcpusdiena.

Ričards jau iepriekš bija ievērojis, ka notikumi ir pagļēvi radījumi tie nekad nenāca vieni paši, bet allaž baros, un gāzās viņam virsū visi uzreiz. Nu piemēram, šo piektdien. Šī bija, kā Džesika pēdējā mēneša laikā jau duci reižu bija atgādinājusi, vissvarīgākā diena viņa dzīvē. Taču, par spīti līmlapiņai, ko viņš bija uzlipinājis uz ledusskapja durvīm un par spīti tādai pašai lapiņai, kas turējās pie Džesikas fotogrāfijas, viņam bija gadījies šo dienu aizmirst pilnīgi un galīgi.

Visu vēl papildināja atskaite Vcndsvērtam, kurai jau vajadzēja būt uzrakstītai un kas aizņēma labu daļu Ričarda domu. Ričards pārbaudīja kādu skaitļu ailīti; pēkšņi atklājās, ka pazudusi 17. lapa, un vajadzēja to izdrukāt vēlreiz; viņš zināja, ka paspētu, ja vien viņu liktu mierā, kā par brīnumu, vismaz nezvanīja telefons, nē… nu jau zvanīja. Viņš ieslēdza skaļruni.

Hallo, Ričard? Direktors vēlas zināt, kad viņš varēs saņemt atskaiti.

Ričards palūkojās pulkstenī. Vēl piecas minūtes, Silvij. Esmu jau gandrīz pabeidzis. Man tikai jāpievieno P un L plāns.

— Paldies, Dik. Es nonākšu pakaļ. Silvija bija, kā viņa pati mēdza izteikties, direktora personīgā palīdze, un darīja savu darbu zibensātri un tikpat precīzi. Viņš grasījās izslēgt telefona skaļruņa pogu, taču tajā pašā mirklī tas iezvanījās vēlreiz. Ričard, skaļrunis ierunājās Džesikas balsī, te es, Džesika. Tu taču neesi aizmirsis, vai ne?

-     Aizmirsis? viņš pūlējās atcerēties, ko gan varētu būt aizmirsis. Meklējot kaut ko, kas varētu to atgādināt, viņš palūkojās uz Džesikas bildīti, bet viss, ko viņš tur ieraudzīja, bija dzeltena zīmīte, pielipināta pie draudzenes pieres.

-      Ričard? Pacel klausuli.

Viņš pacēla klausuli, lasīdams ziņu zīmītes otrā pusē. Atvaino, Džesa. Nē, es neesmu aizmirsis. Septiņos «Ma Maison Italiano». Iesim kopā vai satiksimies tur?

Džesika, Ričard, nevis Džesa, viņa ieturēja īsu pauzi. Pēc ta, kas notika pagājušo reizi? Ļoti šaubos. Tu taču spēj apmaldīties pat savā kabatā.

Ričards jau gribēja iebilst, ka ikviens normāls cilvēks būtu sajaucis Nacionālo galeriju ar Nacionālo portretu galeriju un ka tā nemaz nebija viņa, kas pavadīja visu dienu, stāvot ara lietū (kas gan, viņaprāt, nemaz nebija sliktāk kā visu dienu staigāt apkārt no vienas zāles uz otru, līdz kājās iemetas krampji), bet viņš nolēma paklusēt.

-      Satiekamies tavā dzīvoklī, Džesika teica. Uz restorānu dosimies kopā.

Labs ir, Džesa. Atvaino Džesika.

-     Tu taču esi apstiprinājis vietu rezervēšanu, vai ne, Ričard?

-    Jā, Ričards godīgi meloja. Sāka zvanīt otrs telefons. Paklau, Džesika, es…

-      Labi, Džesika noteica un nolika klausuli. Ričards atbildēja uz otru zvanu.

-      Cau, Dik. Te es, Gerijs. Viņu rakstāmgaldus šķīra vien pāris kolēģu vietas. Gerijs runādams pamāja. Vai mums paliek spēkā tā pasēdēšana Merstema krodziņa? Tu teici, ka mēs varētu aiziet un nobaudīt pāris labu dzērienu.

Liecies mierā ar to sasodīto telefonu, Gerij. Protams, ka paliek spēkā. Ričards nolika klausuli. Dzeltenās zīmītes pašā apakšā bija uzšņāpts numurs. Ričards pats bija zīmīti rakstījis pirms pāris nedēļām. Un viņš bija rezervējis galdiņu — par to viņš bija tikpat kā pārliecināts. Bet viņš nebija rezervēšanu apstiprinājis. Viņš bija par to iedomājies, bet allaž atradās kas steidzamāks, ko darīt, un bija taču vēl laiks, un… Bet notikumi gāzās virsū kaudzēm.

Silvija tagad stāvēja viņam blakus. Dik? Vendsvērta atskaite?

-     Tūlīt jau dodu, Silvij. Klau, uzkavējies vēl brītiņu, labi?

Viņš uzklikšķināja numuru, ievilka elpu un izdvesa atvieglotu nopūtu, kad tajā galā kāds pacēla klausuli. «Ma Maison». Ka varam palīdzēt?

-      Man, lūdzu, vajadzētu galdiņu trim personām šim vakaram. Man šķiet, ka es jau to rezervēju. Un, ja rezervēju, tad tagad es apstiprinu rezervēšanu. Un ja ne, vai es, lūdzu, varētu tagad rezervēt. Lūdzu. — Nē, viņiem neesot nekas rezervēts uz Mcihjū uzvārda. Nedz ari uz Stoktona. Ne uz Bertramas. Un, kas attiecas uz galdiņu rezervēšanu…

Nevarētu sacīt, ka visnepatīkamākie bija vārdi, ko Ričardam nācās dzirdēt, drīzāk gan tonis, kādā tie tika teikti. Galdiņš šim vakaram būtu bijis jāpasūta vismaz pāris gadus iepriekš iespējams, to būtu varējuši izdarīt Ričarda vecāki. Galdiņu šim vakaram nebija iespējams dabūt pat ja pie viņiem ierastos pāvests, premjerministrs vai Francijas prezidents un gribētu dabūt nerezervētu galdiņu, viņus nāktos pavadīt līdz durvīm ar kādu īsti kontinentālu joku. Bet tas ir manas līgavas šefs. Es zinu, ka man būtu vajadzējis piezvanīt, agrāk. Bet mēs būsim tikai trīs, vai jūs, lūdzu, varētu…

«Ma Maison» nolika klausuli.

-      Ričard? ierunājās Silvija. Direktors gaida.

-      Kā tu domā, Ričards vaicāja, vai tad, ja es piezvanītu vēlreiz un piedāvātu papildu samaksu, viņi dotu mums to galdiņu?

Viņa sapņoja, ka bija majas kopa ar ģimeni tur bija vecāki, brālis, mazā māsiņa. Visi bariņā stāvēja viesistabā un lūkojās uz viņu. Viņi bija ļoti bāli un norūpējušies. Mamma Poršija noglaudīja Dorai vaigu un teica, ka viņai draudot briesmas. Dora sapnī iesmējās un teica, ka pati zinot. Nē, nē mamma pakratīja galvu šajā mirkli tu esi apdraudēta. Tieši šajā mirklī.

Dora atvēra acis. Klusu klusītiņām atvērās durvis. Viņa aizturēja elpu. Tikko dzirdami soļi uz akmens grīdas. Varbūt viņi mani neievēros viņa domāja. Varbūt viņi tūlīt ies prom. Un vēl viņa izmisīgi nodomāja, ka ļoti gribas ēst.

Soļi pēkšņi apstājās. Viņa zināja, ka ir labi noslēpusies zem avīžu un lupatu kaudzes. Un bija jau arī iespējams, ka ienācējs nemaz nemeklē viņu. Varbūt viņš var dzirdēt manus sirdspukstus? viņai iešāvās prātā. Soļi tuvojās, un viņa zināja, kas būtu jādara, un tas viņu šausmināja. Kāds norāva avīžu un lupatu skrandas nost, un viņa ieraudzīja sev pretī trulu, gludu ģīmi, kas atņirdzās nežēlīgā smaidā. Dora apmetās uz sāniem un šāvās augšā, un asmens, kas bija notēmēts pret viņas krūtīm, skāra plecu.

Vēl pirms brīža viņa bija domājusi, ka nespēs to izdarīt. Viņa neticēja, ka varētu būt tik drosmīga vai tik pārbijusies, vai tik izmisusi, lai uzdrošinātos ta darīt. Bet viņa grūda vienu roku pret svešinieka krūtīm, un tās atvērās…

Viņš iegārdzās un uzkrita Dorai virsū. Viņš bija slapjš un lipīgs; Dora kārpīdamās atbrīvojās no vīrieša svara un izstreipuļoja no telpas.

Sānu tunelī tikusi, viņa mēģināja atgūt elpu, atspiedās ar muguru pret sienu un stāvēja tur, saraustīti kampdama gaisu. Viņas spēki bija galā cīņa ar svešinieku bija paņēmusi pēdējos. Plecs bija sācis pulsēt. Nazis, viņa nodomāja. Bet nu viņa bija drošībā.

Ak vai, ak vai, pa labi no Doras atskanēja balss. Viņa ir izdzīvojusi, mister Ros. Kas to būtu domājis, mister Vandemār! Runātāja balss izklausījās kā pilošas, pelēkas gļotas.

Es arī to nebūtu domājis, mister Krup, — atsaucās dobja balss Dorai kreisajā pusē.

Kāds mēģināja uzšķilt uguni.

Šā vai tā, misters Krups teica, acīm spīgojot tumsā kādu gabalu virs zemes, viņa mūs nepārdzīvos.

Dora saņēmās un spēcīgi iespēra viņam pa cirkšņiem. Tad sakopoja visus spēkus un, ar labo roku pieturēdama asiņojošo plecu, metās bēgt.

Dik?

Ričards ar roku atgaiņājās no traucētāja. Viņš gandrīz jau bija atguvis varu pār dzīves straumi. Vēl tikai mazu brītiņu, un…

Gerijs sauca vēlreiz. Dik? Pulkstenis ir pusseptiņi.

-      Cik?\ Papīri, troļļi un rakstāmie tika salidināti portfeli. Ričards aizcirta to ciet un metās skriet.

Skriedams viņš mēģināja uzvilkt mēteli. Arī Gerijs rikšoja līdzi. Nu, kā paliek ar to pasēdēšanu šovakar? viņš jautāja.

Ričards uz brīdi apstājās. Ja kāds reiz nolemtu, viņam iešāvās prātā, iekļaut juceklīgumu Olimpisko spēļu sarakstā, viņš noteikti tajās pārstāvētu Lielbritāniju.

Gerij, viņš sacīja, piedod. Es visu sačakarēju. Šovakar man jāsatiek Džesika. Mums jāiet vakariņās ar viņas bosu.

-      Ar misteru Stoktonu? No Stoktoniem? Ar to Stoktonu?

Ričards pamāja ar galvu. Viņi lēkšoja lejup pa kāpnēm. Esmu

pārliecināts, ka jums būs jauks vakariņš, Gerijs ne pārāk sirsnīgi noteica. Un ko dara «Radījums no Melnas lagūnas»?

-      Viņu sauc Džesika no Ilfordas, Gerij. Un viņa ir manas dzīves gaišums un prieks, paldies, ka pajautāji. Viņi bija nonākuši pirmā stāva vestibilā; Ričards iebelza ar roku pa automātiskajām durvīm, kas kā par spīti nevērās vaļā.

Ir jau pāri sešiem, mister Meihjū, sacīja ēkas apsargs Fidžiss. Jupis jāparakstās žurnālā.

-      Nē, nav vajadzīgs, Ričards teica, ne pie viena konkrēti nevērsdamies. Es patiešām varu bez tā iztikt.

Fidžiss viegli smaržoja pēc kaut kādas medicīniskas ziedes. Baumoja, ka viņam piederot teju enciklopēdiska pornogrāfisku bildīšu kolekcija. Durvis viņš sargāja ar uzcītību, kas gandrīz jau robežojās ar vājprātu. Nepagāja ne vakars bez bažām par visu iestādes datorsistēmu, divu dabīgo palmu un direktora Eksminstcras paklāja drošību.

Tad jau tie dzērieni būs jāatliek uz kādu citu reizi?

Piedod, Gerij. Vai pirmdien tu būtu ar mieru?

Protams pirmdiena būtu pašā laikā. Nu tad līdz pirmdienai.

Misters Fidžiss pārbaudīja viņu parakstus žurnālā, un, atvieglots, ka viņiem līdzi nav ne datoru, ne palmu puķu podos, ne direktora paklaja, viņš piespieda kādu pogu zem galda, un durvis beidzot atvērās.

Durvis, Ričards novilka.

Pazemes eja krustojās ar šķērsejām un sazarojās. Viņa izvēlējas ceļu uz labu laimi un skrēja — brīžam pustupus, brīžam klūpot un taustoties. Viņai pa pēdām sekoja misters Krups un misters Vandemārs, tikpat mierīgi un apmierināti kā Viktorijas laika augstmaņi, kas dodas uz izstādi «Crystal Palace» ēkā Haidparkā. Nonākot krustcelēs, misters Krups pietupās, sameklēja tuvāko asins pilieniņu, un sekoja tā norādītājā virzienā. Viņi bija kā hiēnas, kas nogurdina medījumu. Viņi varēja gaidīt. Laika viņiem bija atliku likām.

Veiksme pārmaiņas pēc bija Ričarda pusē. Viņš noķēra melnu taksometru, kam pie stūres sēdēja pavecāks virs, kurš prata ceļā uz Ričarda māju pusi iegriezties tādās šķersielās, kādas Ričards vispār nebija pamanījis; šoferis, nopriecājies, ka dabūjis tādu īstu, dzīvu un angliski runājošu pasažieri, vienā laidā runāja Ričards bija ievērojis, ka Londonas taksisti allaž bez apstājas runā, vecais vīrs paguva izskaidrot satiksmes problēmas Londonā, izstāstīt, kā vislabāk cīnīties ar noziedzību un pavēstīt dienas asākos politiskos notikumus. Ričards izlēca no mašīnas, attapies atstāt dzeramnaudu, taču neattapies neatstāt portfeli; par laimi, viņš paguva noplātīties gar vadītāja durvīm, vēl pirms auto bija nogriezies uz galveno ielu. Atguvis portfeli, Ričards metās augšup pa kāpnēm uz dzīvokli. Tikko ienācis priekšnamā, viņš steidzīgi vilka nost drēbes; portfelis pārlidoja pāri istabai, un tā saturs izgāzās uz dīvāna. Ričards izņēma no kabatas atslēgas un rūpīgi nolika uz priekšnama galdiņa, lai noteikti atcerētos tās paņemt.

Viņš iebrāzās guļamistabā. Pie durvīm atskanēja zvans. Veicis trīs ceturtdaļas no ceļa, kas nepieciešams iekļūšanai labākajā uzvalkā, Ričards pieliecās pie atbildētāja.

Ričard? Te Džesika. Ceru, ka tu esi gatavs.

Jā. Protams. Gaidi turpat lejā, es nāku. Viņš steigšus uzrāva mēteli un joņoja laukā no dzīvokļa, spēcīgi aizcirzdams durvis. Džesika viņu gaidīja lejā pie kāpnēm. Viņa parasti gaidīja tieši tur. Džesikai nepatika Ričarda dzīvoklis tas viņai lika asi izjust pašas sievišķību. Ričarda miteklī allaž pastāvēja iespēja nejauši ieraudzīt kaut kur nomestu netīru veļu, nemaz nerunājot par zobu pastas pikučiem un traipiem uz izlietnes malām. Nē, Ričarda apartamenti nepavisam nebija Džesikas gaumē.

Džesika bija ļoti skaista tik ļoti, ka Ričards palaikam pieķēra sevi raugāmies viņā un prātojam, kā gan šī meitene ar viņu vispār ielaidušies. Un, kad viņi mīlējās to viņi darīja Džesikas dzīvokli smalkajā Kensingtonā, misiņa gultā ar svaigiem, baltiem linu palagiem (Džesikas vecāki bija pateikuši, ka kokvilnas palagi ar gumijām galos esot dekadentiski) vēlāk, guļot tumsā, Džesika mēdza viņu cieši apskaut, garajām, brūnajām cirtām pārklājot viņa krūtis, un čukstēt, cik ļoti viņu mīl, un viņš tad čukstēja, ka arī ļoti mīl un ka allaž gribējis būt ar viņu kopā, un viņi abi tam no visas sirds licēja.

— Saki nu paldies, mister Vandemar. Viņa sāk piekust. Sāk gan piekust, mister Krup.

Viņa droši vien zaudējusi daudz asiņu, mister V. Daudz jauku, saldu asiņu, mister K. Jauku, svaigu asiņu. Nu jau vairs nav ilgi.

Kabatas nazim atveroties, atskanēja sauss, vientuļš un ļauns klikšķis.

Ričard? Ko tu tur dari? Džesika jautāja.

-     Neko, Džesika.

Tu taču nebūsi atkal aizmirsis atslēgas?

Nē, Džesika. Ričards kāpa lejup pa kāpnēm, taustīdamies pa kabatām, un pēdīgi iegremdēja rokas mēteļa kabatās.

-  Šovakar, tiekoties ar misteru Stoktonu, tev jāņem vērā ne vien tas, ka viņš ir ļoti ievērojams vīrs, Džesika klāstīja. Tev jāiegaumē arī, ka viņš ir pilnīgi pārliecināts par savu taisnību.

Nevaru vien sagaidīt, kad viņu beidzot ieraudzīšu, Ričards novilka.

-     Kas tas bija, Ričard?

-      Nevaru vien sagaidīt, Ričards sacīja jau mazliet možākā balsī.

Nu lūdzu, pasteidzies, Džesika skubināja. Viņai apkārt jau

veidojās tāda aura, ko ap mazāk sievišķīgu būtni varētu raksturot ka nervozu. Mēs nedrīkstam likt misteram Sloktonam gaidīt.

Nē, Džesa.

-  Nesauc mani ta, Ričard. Es neciešu mīļvārdiņus. Tie tik ļoti sagroza vārdus.

Vai jums nav sīknaudas? No vārtrūmes viņus uzrunāja kāds virs ar dzeltenpelēku bārdu un tumšām, izdzisušām acīm. Viņam uz krūtīm, pakārts nospurušā striķi, karājās ar roku rakstīts vēstījums visiem, kam dotas acis redzēt ka viņš ir bezpajumtnieks un ka viņam nav ko ēst. Lai to parādītu, uzraksts nebija vajadzīgs; Ričards, roku kabatā iebāzis, taustījās pec kāda naudas gabala.

-  Ričard, mums nav laika, atgādināja Džesika, kura allaž bija gatava ziedot un piedalīties labdarības akcijās. Es gribu, lai tu atstāj labu iespaidu, mans topošais līgavaini. Tam ir milzīga nozīme, lai nākamais vīrs vai sieva atstātu labu iespaidu. Tad Džesikas seja savilkās smaidā un viņa uz brīdi apskāva Ričardu, sacīdama Ak, Ričard! Es patiešām tevi mīlu. Tu taču to zini, vai ne?

Ričards pamāja ar galvu; viņš patiešām to zināja.

Džesika ieskatījās pulkstenī un pielika soli. Ričards slepus pameta vienas mārciņas monētu uz vārtrūmē stāvošā vīra pusi vīrs noķēra naudu mezglainajā rokā.

Ar vietu rezervēšanu taču viss bija kārtībā, vai ne? Džesika vaicāja. Un Ričards, kurš nebija diezko labs melotājs situācijās, kad saskārās ar tiešu jautājumu, atteica vien: Ak!

Viņa bija devusies pa nepareizu ceļu gaitenis pēkšņi atduras pret ķieģeļu sienu. Parasti Dorai šādas vietas apstāties nelika, bet tagad viņa bija tik pārguruši no bada un sāpēm… Viņa piespiedās pie sienas un sajuta pie vaiga ķieģeļu raupjumu. Žagodamās un rīstīdamās, viņa mēģināja nomierināt satrakoto elpu. Labā roka bija nosalusi, kreisā kļuvusi nejūtīga. Viņa nespēja turpināt ceļu. Pasaule piepeši šķita ļoti tāla un sveša. Dorai gribējās palikt tepat, apgulties, aizmigt un gulēt simt gadu.

-      Ak, kāds prieks manai melnajai dvēselītei! Mister Vandemār, vai jūs redzat to pašu, ko es? tepat blakus ieskanējās salda balss; viņi bija daudz tuvāk, nekā Dorai bija licies.

-      Es ar savu nieka actiņu samanu, ka te ir kāds, kurš…

Drīz būs miris, mister Krup, attrauca dobja balss kaut kur virs Doras galvas.

-      Mūsu vadonis būs apmierināts.

Meitene saņēma kopa visus dvēseles spēkus un visu, ko vien sāpju un baiļu pārņemtajā ķermeni spēja atrast. Viņa bija nomocījusies un iztukšota, un nebija vairs ne laika, ne spēka, ne vietas, kurp doties. -Ja tās ir pēdējās durvis, ko atveru, viņa lūdzās Templim un

Arkai, lai tās veras uz labu… lai tieku… kaut kur… drošībā. Pie kāda… viņa nesamaņā piebilda.

Bridi pirms saļimšanas viņa mēģināja atvērt durvis. Pazūdot tumsā, viņa iztālēm dzirdēja Krupa balsi. — Nolāpīts un nolādēts, viņš auroja.

Džesika ar Ričardu steidzās uz restorānu. Viņa turējās Ričardam elkonī un klidzināja tik aši, cik vien kurpju papēži atļāva. Ričardam nācās pielikt soli, lai turētu līdzi. Ceļu izgaismoja laternas un veikalu skatlogi. Vienā ietves pusē sākās mūris, aiz kura slējās tukši, draudīgi ires nami.

-       Tu patiešām gribi teikt, ka piedāvāji viņiem piecdesmit dolāru par galdiņa rezervēšanu? Tu esi idiots. Ričard, teica Džesika, tumšajam acīm neganti zibsnījot.

-      Viņi bija pazaudējuši manis rezervēto vietu kartīti. Un teica, ka visi galdiņi esot aizņemti.

Augstais mūris atbalsoja viņu soļu troksni.

Droši vien, apsēdinās mūs kaut kur pie virtuves, — Džesika šņāca. Vai pie durvīm. Vai tu pateici, ka gaidāms misters Stoktons?

-      Jā, — Ričards atteica.

Džesika nopūtās. Viņa rāva Ričardu uz priekšu, līdz gabaliņu tālāk sienā atvērās durvis, un uz ietves izstreipuļoja cilvēks. Tas ļodzīdamies pastāvēja vienu šausminoši garu mirkli un sabruka uz bruģa. Ričards nodrebēja un palēnināja soli. Džesika mēģināja raut viņu tālāk.

-      Un tātad, kad tu runā ar misteru Stoktonu, atceries nepārtrauc viņu. Un nekādā gadījumā neiebilsti viņam nepatīk cilvēki, kas runā pretī. Un, kad viņš joko, smejies. Ja tu nesaproti, vai tas, ko viņš saka, ir joks vai nav, skaties uz mani. Es tad… mmm… pabungošu ar pirkstiem pa galdu.

Viņi bija pienākuši klāt uz ietves sagumušajam stāvam. Džesika pārkāpa pāri sagumzītajam murskulim. Ričards noelsas: Džesika?

-      Tev taisnība. Viņš vēl nodomās, ka man ir garlaicīgi, viņa apcerīgi noteica. — Es zinu, Džesika dzīvespriecīgi turpināja, Kad viņš jokos, es pabraucīšu auss ļipiņu.

-      Džesika? Ričards nespēja noticēt, ka viņa nav ievērojusi tepat pie kājām guļošo cilvēku.

Kas ir? viņai ari nepatika, ka viņu pārtrauc.

-      Skaties.

Viņš noradīja uz ietvi. Pakritušais gulēja ar seju pret zemi; saskatīt varēja vienīgi noplīsušo drēbju stērbeles, kurās nabags bija ievīstījies. Jā. Es redzu. Ja tu pievērsīsi viņiem uzmanību, viņi vienā jaukā dienā atnāks visi uzreiz. Viņiem visiem ir mājas, ka es tev saku. Kad viņa izgulēs dzērumu, viņa piecelsies un dosies tālāk, par to esmu droša. Viņa? Ričards palūkojās lejup. Tā tiešām bija meitene. Džesika turpināja iesākto: Tātad, es sacīju misteram Stoktonam, ka mēs… Ričards pietupās, lai tuvāk aplūkotu meiteni. Ričard! Ko tu dari!

-      Viņa nav piedzērusies, Ričards teica. Viņa ir ievainota.

Viņš palūkojās uz saviem pirkstiem. Viņai tek asinis.

Džesika paskatījās uz viņu no augšas samulsusi un nervoza. Mēs nokavēsim, viņa piezīmēja.

-      Viņai tek asinis.

Džesika pameta skatu uz nokritušo meiteni. Prioritātes Ričardam nebija prioritāšu.

-      Ričard, mēs nokavēsim. Gan kāds cits nāks garām. Kāds cits viņai palīdzēs.

Meitenes seja bija nošķiesta ar dubļiem, un drēbes mirka asinīs. Viņai tek asinis, Ričards vienkārši noteica. Tādu izteiksmi drauga sejā Džesika redzēja pirmoreiz.

-      Ričard, — viņa draudīgi ieteicās, bet tad saminstinājās un nolēma piedāvāt kompromisu. Piezvani uz 999 un izsauc ātros. Nu, žigli!

Meitene pēkšņi atvēra acis milzīgas un baltas sīkajā, asinīm un dubļiem notrieptajā sejā. Uz slimnīcu, lūdzu, nevajag. Viņi mani atradis. Paslēpiet mani kaut kur. Lūdzu, meitene vājā balsī sacīja.

Tu esi ievainota. Ričards teica. Ar acīm viņš meklēja durvis, pa kurām meitene bija iznākusi, bet redzēja tikai neskartu, taisnu ķieģeļu mūri. Viņš uzmeta acis meitenes sagumušajam ķermenītim un jautāja Kāpēc tu negribi uz slimnīcu?

-      Palīdziet! meitene nočukstēja un aizvēra acis.

Viņš vēlreiz jautāja, kāpēc viņa nevēlas doties uz slimnīcu. Šoreiz atbildes nebija nemaz.

Kad tu zvani ātrajiem, nesaki savu vārdu, Džesika piekodināja. — Viņi var likt tev liecināt vai vēl ko, un tad mēs nokavēsim… Ričard! Ko tu dari!?

Ričards bija pacēlis meiteni uz rokām un piespiedis sev klāt. Viņa bija neticami viegla. Es aizvedīšu viņu uz savu dzīvokli, Džesa. Es nevaru viņu te atstāt. Pasaki misteram Stoktonam, ka man ļoti žēl, bet ka noticis nelaimes gadījums. Es zinu, ka viņš sapratīs.

—  Ričard Oliver Mcihjū, Džesika vēsi sacīja. Liec to meiteni zemē un nāc šurp tūliņ pat. Vai arī saderināšanās kopš šī brīža tiek atcelta. Es tevi brīdinu!

Ričards juta asiņu lipīgo siltumu sūcamies cauri kreklam. Dažreiz, viņš nodomāja, nav citas izejas. Viņš devās prom pa trotuāru, atstādams aiz muguras rūgti raudošu Džesiku.

Ričards gāja taisni uz priekšu, ne mirkli neapstādamies pat ne domās. Šķita, ka viņš nespētu apstāties pat, ja gribētu. Kaut kur saprāta stūrī vēl sēdēja normālais, prātīgais Ričards Meihjū, kurš klusi norādīja, cik tas ir smieklīgi un ka viņam būtu vajadzējis izsaukt policiju un ātros, un ka ir bīstami cilāt ievainotu cilvēku, un ka viņš tikko ne pa jokam aizvainojis Džesiku; ka viņam šonakt būs jāguļ uz dīvāna un ka pašlaik viņš sabojā savu labāko uzvalku; ka meitene briesmīgi ož… taču Ričards ietiepīgi lika soli pie soļa un gāja, neievērodams nedz pretimnācēju izbrīnītos skatienus, nedz sāpes mugurā un cieši ap meiteni sakrampētajās rokās. Pēc brīža viņš jau devās iekšā pa savas mājas durvīm, uzkāpa augšā pa kāpnēm un pie dzīvokļa durvīm aptvēra, ka atslēgas tiešām atstājis priekšnamā uz galdiņa.

Meitene pastiepa dubļaino roku, un durvis atvērās.

Es nekad nebūtu domājis, ka mani iepriecinās atslēga, kas neaizveram līdz galam, Ričards nodomāja, nesdams meiteni iekšā. Viņš ar kāju aizvēra durvis, ienesa meiteni guļamistabā un apguldīja viņu. Ričarda krekls priekšpusē bija asinīm piemircis.

Meitene bija pusnemaņā acis ciet, bet plaksti raustījās. Ričards novilka viņai ādas jaku. No kreisās rokas augšdelma līdz plecam stiepās griezta brūce. Ričardam aizrāvās elpa. Paklau, es tomēr izsaukšu ārstu, viņš klusītēm teica. Vai tu mani dzirdi?

Meitene atvēra platas, baiļpilnas acis. Lūdzu, nē. Tāpat sadzīs. Nav tik traki, kā izskatās. Man tikai jāpaguļ. Lūdzu, nevajag ārstu.

-      Bet tava roka tavs plecs ir…

Būs labi! Līdz rītam sadzīs. Lūdzu! tas jau bija mazliet vairāk nekā čuksts.

-      Nu ko, es ceru, ka tā būs labi, Ričards piekāpās un, ļaudams atkal ierunāties veselā saprāta balsij, jautāja, paklau, vai vari man pateikt…

Bet meitene jau bija aizmigusi. Ričards sameklēja skapī vecu lakatu un cieši nosaitēja meitenei kreiso augšdelmu un plecu; Ričards nevēlējās, lai meitene noasiņo viņa gultā, vēl pirms izdodas sadabūt ārstu. Pabeidzis pārsiet plecu, Ričards uz pirkstgaliem izgāja no guļamistabas. Viņš apsēdās viesistabā uz dīvāna, ieslēdza televizoru un prātoja, ar ko tas viss vēl beigsies.

Otra nodala

viņš atrodas dziļi P a z E m E. Kaut kādā tunelī vai kanalizācijas šahtā. Brīžam uzplaiksnās gaisma, drīzāk pastiprinot tumsas radīto iespaidu, nekā mazinot to. Viņš nav viens. Viņam līdzās iet vēl citi, bet nevar saskatīt viņu sejas. Viņi visi sāk skriet, dubļiem un dūņām šķīstot uz visām pusēm. No augšas krīt ūdens piles, kas tumsā mirdz kristālskaidras.

Viņš nogriežas ap stūri, un tur saskrienas ar briesmoni.

Tas ir milzīgs. Ar savu ķermeni viņš aizņem visu šahtas eju. Briesmonis noliec smago galvu, no platajām nāsīm un sarainā ķermeņa vēsajā gaisā ceļas balti garaiņi. Kaut kāds kuilis, viņš vispirms nodomā, bet pēc mirkļa saprot, ka neviens kuilis nevar sasniegt tādus apmērus. Briesmonis ir tik liels kā bullis, kā tīģeris, kā vērsis.

Milzenis nenovērš no viņa ne acu; viņš satver zobenu un ceļ to augšup veselu mūžību. Pacēlis zobenu, viņš paskatās uz savu roku, un saprot, ka tā vairs nav viņa roka, bet gan spalvām apaugusi ķetna ar līkiem zvēra nagiem.

Tobrīd sarosās arī briesmonis.

Viņš met tam ar šķēpu, bet ir jau par vēlu, un briesmoņa ilknis aizķer viņa sānu. Viņš jūt savu dzīvību aizplūstam dūksnājā un saprot, ka ir uz mutes iegāzies ūdenī; ūdens pamazām kļūst sarkans no biezajiem asins šļācieniem. Viņš mēģina kliegt, bet mutē sagāžas dubli, un asiņains ūdens, un visu ķermeni pārņem sāpes…

-      Redzēji sliktu sapni? meitene vaicāja.

Saraustīti elpodams, Ričards uzrāvās dīvānā sēdus. Aizkari vēl arvien bija aizvilkti, dega gaisma, un televizors joprojām šņāca, bet pēc blāvās gaismas strēles, kas spiedās iekšā pa aizkaru spraugu, Ričards noprata, ka ir rīts. Viņš pasniedzās pēc pults, kas bija iekritusi dīvāna šķirbā, un izslēdza televizoru.

-    Jā, viņš atteica. Tā varētu teikt.

Ričards izberzēja no acīm miegu un, uzmetis sev žiglu skatu, ar atvieglojumu konstatēja, ka ir vismaz novilcis kurpes un žaketi, pirms licies gulēt. Krekla priekšpuse bija vienos dubļos un sakaltušās asinīs. Mazā bezpajumtniece neko neteica. Viņa izskatījās briesmīgi meitenes bālums bija saskatāms pat cauri netīrumu kārtai. Viņa bija pavisam sīciņa. Mugurā meitēns bija savilcis vienu drēbju kārtu pār otru visādas dīvainas jakas, vecas samta bikses, dubļainas mežģīnes viss caurumu caurumos, caur kuriem bija samanāmi vēl citi savādi apģērba gabali. Ričards nodomāja, ka viņa izskatās tā, it kā naktī būtu aplaupījusi Viktorijas un Alberta muzeja modes nodaļu un savilkusi mugurā visu, kas gadījies pa ķērienam. Viņas īsie mati bija saķcpuši, bet šķita, ka tie varētu būt tumši sarkani.

-     Tu jau esi augšā, Ričards noteica.

Kā grāfiste šī ir? meitene vaicāja. — Kam pieder lēnis?

-     Hmm. Ko, lūdzu?

Meitene aizdomīgi palūkojās visapkārt. Kur es esmu?

-      Ņūtona nami, Mazā Kemdenstrita… viņš apstājās teikuma vidū. Meitene bija atvērusi aizkarus un samiedza acis vēsajā dienas gaismā. Pēc mirkļa viņa blenza laukā pa Ričarda logu, aiz kura pavērās visai ikdienišķs skats — mašīnas, autobusi, cieši cita pie cilās piespiedušās bodītes: maiznīca, aptieka, dzērienu veikals. Meitene lūkojās lejup plaši ieplestām acīm.

-      Es esmu Augšlondonā, viņa smalkā balstiņā sacīja.

Jā, tu esi Londonā, Ričards teica, prātodams, ko viņa doma ar augšu. Man liekas, ka tu vakar biji pamatīgā šokā. Tā brūce tev uz pleca ir diezgan briesmīga. Viņš gaidīja, ka meitene kaut ko sacīs un skaidros, bet viņa aizvien lūkojās pa logu uz autobusiem un veikaliem. Ričards turpināja: Es, ē, atradu tevi uz ietves. Tu biji vienās asinis.

-      Par to tu neuztraucies, meitene nopietni sacīja. Tās lielākoties nebija manējās.

Viņa ļāva aizkaram pašam aizkrist ciet un sāka raisīt sev no pleca nost apsēju, kas negribīgi kārtu pa kārtai lobījās vaļā. Meitene apskatīja ievainojumu un saviebās. Mums būs ar šito kaut kas jādara, viņa noteica. Tu varēsi man palīdzēt?

Ričardu pamazām pārņēma viegla panika. Es īsti nesaprotu neko no tām pirmās palīdzības lietām, viņš stomījās.

-      Lai nu paliek, meitene teica, ja tev pietrūkst dušas, pietiks, ja pieturēsi marli un sasiesi, kur es nevarēšu aizsniegt. Tev taču ir marle, vai ne?

Ričards pamāja ar galvu. Ak, jā, — viņš atbildēja, pirmās palīdzības nodalījumā. Vannas istabā, skapītī zem izlietnes. To pateicis, viņš iegāja guļamistabā un pārģērbās, prātodams, vai kreklu jelkad izdosies izmazgāt (viņa labāko, Džesikas dāvināto kreklu, ak kungs, viņa spertu zemes gaisā, šito redzot!).

Asiņainais ūdens viņam kaut ko atgādināja, šķiet, kādu sen redzētu sapni, bet Ričards nekādi nespēja skaidri atminēties, kāds tas bijis. Viņš parāva aizbāžņi, izlaida no izlietnes ūdeni un ielēja tīru, šoreiz pievienodams arī dezinfekcijas līdzekli; tā asā un medicīniskā smaka šķita izgaisinām vakardienas notikumu un Ričarda viešņas dīvainību. Meitene pieliecās, un Ričards skaloja viņas plecu ar siltu ūdeni.

Ričards patiesībā nebija ne uz pusi tik mazdūšīgs, kā viņam šķita. Pareizāk sakot, viņš baidījās no asiņainām ainām ekrānā, ar iedvesmu radīts zombija tēls vai pat detaļās precīzs ārstu dzīves seriāls varēja viņu novest līdz tādam stāvoklim, kad viņš, stūrī ierāvies ar rokām aizsedzis acis murmina: «Pasakiet, kad šī aina ir galā!». Taču, kad bija darīšana ar īstām asinīm un īstām sāpēm, viņš vienkārši ķērās pie lietas. Viņi iztīrīja brūci, kas tagad šķita mazāka nekā vakar vakarā, pārsēja to, un meitēns visu šīs procedūras laiku turējās godam un nemaz nedīdījās. Ričards prātoja, cik gan viņai varētu būt gadu, un kā viņa varētu izskatīties bez kosmētikas un netīrumu kārtas, un kādēļ viņa dzīvo uz ielas, un…

Kā tevi sauc, viņa ievaicājās.

Ričards. Ričards Meihjū. Diks. Meitene palocīja galvu, kā apstiprinot, ka paturējusi to atmiņā. Atskanēja durvju zvans. Ričards palūkojās uz netīrību vannas istabā, uzmeta skatu meitenei un mēģināja iedomāties, kā uz to varētu paraudzīties cilvēks no malas. Tāds kā, piemēram… Ak kungs, Ričards noelsās, aptverdams ļaunāko. — Varu derēt, ka tā ir Džesa. — Avārijas seku kontrole. Seku kontrole. Paklau, viņš pievērsās meitenei, — tu paliec šeit.

Viņš aizvēra vannas istabas durvis un izgāja priekšnama. Atvēris iekšdurvis, Ričards atviegloti uzelpoja. Tā nebija Džesika. Bet kas tie tādi bija? Mormoņi? Jehovas liecinieki? Policija? Nevarēja saprast. Lai nu kā, aiz durvīm stāvēja divi vīri.

Abi vīri bija ģērbušies melnos uzvalkos — mazliet netīros, nedaudz saburzītos, un pat Ričards, kuram nebija iemesla uzskatīt sevi par modes pazinēju, ievēroja uzvalku visai dīvaino piegriezumu. Izskatījās, it kā tos pirms divsimt gadiem būtu šuvis drēbnieks, kurš dzirdējis mūsdienu uzvalka aprakstu, bet nekad tādu nav redzējis. Vīles un dekoratīvās nošuves izskatījās pagalam greizas.

Lapsa un vilks, Ričards nevilšus nodomāja. Vistuvāk durvīm stāvēja lapsai līdzīgais vīrs. Viņš bija mazliet īsāks par Ričardu, un viņam bija gari, taisni, spilgti rudi un taukaini mati un bālgana sejas krāsa. Ričardam atverot durvis, viņš plati, tomēr ar mirkļa nokavēšanos, pasmaidīja, atklājot skatu uz muti, kas līdzinājās izdemolētai kapsētai. Labu šo rītu, jums, ak cienītais, lapsīgais sacīja tādā skaistā un brīnišķā dienā.

-     Aha. Sveiki, Ričards atbildēja.

-      Mums ir radies viens delikātas dabas jautājums, uz ko mēs meklējam atbildi, staigādami no vienām durvīm pie otrām. Vai ļausiet ienākt?

Nu, patiesību sakot, šis gan nav pārāk piemērots brīdis, Ričards sacīja un pēc mirkļa pajautāja: Jūs esat no policijas? Otrs atnācējs, garš vīrs ar īsi apgrieztiem, iesirmiem matiem tas, kuru Ričards domās bija nodēvējis par vilku, stāvēja īsākajam aiz muguras un turēja pie krūtīm piespiestu papīru žūksni. Līdz šim viņš bija klusējis, stāvēdams tāds milzīgs un vienaldzīgs, bet nu iesmējās zemu, nepatīkamu un piesmakušu smiekliņu. Šajos smieklos bija kaut kas indīgs.

-      No policijas? Mēs diemžēl nevaram apstiprināt šo jauko pieņēmumu, sacīja īsākais. Karjera likuma un kārtības sargātāju lomā, kas gan ir neapšaubāmi valdzinoša, tomēr nav ierakstīta tajās kārtīs, ko Fortūnas madāma iedalījusi man un manam brālim. Nē, mēs esam visai parasti pilsoņi. Atļaujiet iepazīstināt. Es esmu misters Krups, un šis džentlmenis ir mans brālis, misters Vandemārs.

Tic bija visatšķirīgākie brāļi, kādus Ričards jebkad bija redzējis. Viņš vispār neko tamlīdzīgu iepriekš nebija redzējis. Brāļi? Ričards jautāja. Vai jums nevajadzētu būt vienam uzvārdam?

Esmu aizkustināts. Kas par prātu, mister Vandemār! Viltībā un dzēlībā galvastiesu pārāks par citiem. Daži te ir tik trāpīgi, īsākais atbildēja, tik strauji pasniegdamies uz Ričarda pusi, ka ar pirkstiem gandrīz iebakstīja viņam sejā, ka gluži vai bailes uztrāpīties uz naža. Ričards nevilšus pakāpās atpakaļ. Vai drīkstam ienākt? misters Krups vaicāja.

-      Ko jūs vēlaties?

Mēs meklējam savu māsu, Krups teica un nopūtās. Varēja just, ka viņš uzskata to par varen skumju nopūtu. Kaprīzu un stūrgalvīgu bērnu ar stingru gribu, kurš nupat nolēmis salauzt mūsu nabaga atraitnes māmuļas sirdi.

— Aizmuka no mājām, — misters Vandemārs klusi paskaidroja. Viņš iespieda Ričardam rokā vienu no kopētajām lapām. Viņa ir drusku… jokaina, Vandemārs piebilda un pagrozīja pirkstu pie deniņiem plaši pazīstamajā žestā, kam jāapzīmē prāta nepilnība.

Ričards palūkojās lapā.

Tur bija rakstīts:

Vai esat redzējuši šo meiteni?

Zem uzraksta bija neskaidri nokopēta jaunas meitenes fotogrāfija — viņa izskatījās kā tīrāks un mazliet garmataināks tās meitenes variants, kura gaidīja Ričarda vannas istabā.

Zem fotogrāfijas bija rakstīts:

Atsaucas uz vārdu DorIna.

Kož un spārdās. Aizbēgusi.

Ziņojiet, ja esat redzējuši. Griisam viņu atrast.

Piedāvājam atlīdzību.

Zem šī uzraksta bija pievienots telefona numurs. Ričards vēlreiz palūkojās uz fotogrāfiju. Tā pavisam noteikti bija tā pati meitene. Nē, viņš teica, neesmu redzējis. Man ļoti žēl.

Misters Vandemārs Ričardā nemaz neklausījās. Viņš bija pacēlis galvu un ošņāja gaisu, it kā saodis ko dīvainu vai nepatīkamu. Ričards jau pastiepa roku, lai atdotu Vandemāram lapiņu, bet viņš ar savu milzīgo stāvu vienkārši pastūma Ričardu malā un vilka gaitā devās iekšā dzīvoklī. Ričards metās viņam pakaļ. Ko jūs atļaujaties! Apstājieties taču! Ejiet laukā! Jūs nedrīkstat te nākt! bet misters

Vandemārs jau soļoja taisni uz vannas istabu. Ričards cerēja, ka meitene — Dorina? būs bijusi (ik attapīga un aizslēgusi vannas istabas durvis. Bet nē Vandemārs nospieda rokturi, un durvis atsprāga vaļā. Vandemārs ieslāja iekšā, un Ričards, juzdamies kā mazs un nevarīgs šunelis, kurš mēģina noķert pastnieka bikšu staru, devās viņam pakaļ.

Vannas istaba nebija no lielajām. 'lajā atradās vanna, klozetpods, izlietne, ziepju gabals, pāris šampūna pudeļu un dvielis. Pirms dažām minūtēm, kad Ričards bija devies atvērt durvis, viņš te bija atstājis arī ļoti netīru meiteni, asinīm piešķiestu izlietni un izvandītu zāļu skapīti, l'aču tagad telpa spīdēja un laistījās.

Tajā nebija neviena stūrīša, kur meitene būtu varējusi noslēpties, taču viņas te nebija. Misters Vandemārs izlāčoja no vannas istabas, atgrūda vaļā Ričarda guļamistabas durvis, un iegāja izpētīt ari to. Es nezinu, ko jūs te meklējat, Ričards draudīgi teica, bet ja jūs neaizvāksieties no mana dzīvokļa tūlīt pat, es izsaukšu policiju!

Tai mirklī misters Vandemārs, kurš pašlaik pētīja dzīvojamo istabu, pagriezās pret Ričardu, un Ričards piepeši apjauta, ka nekad nav bijis tik nobijies ne no vienas dzīvas būtnes, kā tagad.

Pēkšņi ierunājās lapsīgais misters Krups: — Jā, tiešām, kas gan jums uznācis, mister Vandemār? Varu derēt, ka rūpes par mūsu dārgo māšeli ir sajaukušas jums prātus. Uz karstām pēdām atvainojieties džentlmenim, mister Vandemār!

Misters Vandemārs nodūra galvu un, brīdi padomājis, sacīja: Man likās, ka man vajag uz tualeti. Vairs negribas. Atvainojiet.

Misters Krups devās uz ārdurvīm un bīdīja misteru Vandemāru sev pa priekšu. Redziet nu. Jūs taču piedosiet mana noklīdušā brāļa manieru trūkumu, vai ne? Rūpes par mūsu nabaga mīļo atraitni māti un par māsiņu, kas pašlaik maldās kaut kur Londonas ielās neaprūpēta un neapmīļota, ir viņu pagalam satraukušas. Bet, par spīti tam, viņš ir lielisks biedrs, un katrs tādu gribētu sev pie sāniem. Vai ne, manu stipriniek? nu jau viņi abi bija laukā no dzīvokļa un stāvēja kāpņu laukumiņā. Misters Vandemārs neko neteica. Raižu nomākts viņš nudien neizskatījās. Krups pagriezās pret Ričardu un veltīja viņam vēl vienu lapsīgu smaidu. Jūs mums pateiksiet, ja viņu redzēsiet, viņš noteica.

Visu labu, Ričards sacīja. Viņš aizvēra un aizslēdza durvis. Un pirmo reizi, kopš dzīvoja šajā dzīvoklī, Ričards izmantoja arī drošības ķēdi.

Misters Krups, kurš, tikko izdzirdējis pieminam policiju, bija pārgriezis Ričarda telefona vadu, sāka prātot, vai tas bija pareizais vads vai ne. Divdesmitā gadsimta telekomunikāciju tehnoloģijas nebija viņa stiprā puse. Krups paņēma no Vandemāra vienu paziņojuma kopiju un pielika pie kāpņutelpas sienas. Spļauj! viņš pavēlēja Vandemāram.

Misters Vandemārs atkraukājās un dūšīgi uzspļāva uz lapas baltās puses. Misters Krups to pieblieza pie sienas blakus Ričarda durvīm. Lapa acumirklī pielipa un nebija kustināma.

Vai esat redzējuši šo meiteni? plakāts jautāja.

Krups pagriezās pret Vandemāru. Tu viņam tici?

Viņi sāka kāpt lejup pa kāpnēm. Ne velna, Vandemārs atbildēja. Es viņu saodu.

Ričards nogaidīja, līdz dzirdēja aizcērtamies kāpņu telpas durvis pāris stāvus zemāk, un jau devās atpakaļ uz vannas istabu, kad priekšnamā, Ričardu izbiedējot, ļoti skaļi iezvanījās telefons. Viņš aizlēkšoja atpakaļ un pacēla klausuli. Hallo! Ričards atsaucās, Klausos! .

Klausulē bija klusums. Toties uz galda blakus telefona aparātam noklikšķēja automātiskais atbildētājs, un atskanēja Džesikas balss. Tā sacīja: Ričard? Te Džesika. Man ļoti žēl, ka tevis nav mājās, jo šī būtu bijusi mūsu pēdējā saruna, un man tik ļoti gribējās pateikt to tev pašam. Ričards konstatēja, ka telefons ir pilnīgi mēms. Vads kādu gabaliņu no klausules bija pārgriezts.

-      Tava vakarējā rīcība mani ļoti dziļi aizskāra, Ričard, balss runāja tālāk. Un, kas atliecas uz mani, saderināšanās ir atsaukta. Un man nav ne mazākās vēlmes nedz atdot tev gredzenu, nedz vispār tevi vēl kādreiz satikt. Visu labu.

Atbildētāja kasetē izbeidzās lente, un iemirgojās maza, sarkana lampiņa.

-      Sliktas ziņas? meitene jautāja. Viņa stāvēja pie virtuves letes Ričardam aiz muguras un ar cieši pārsaitēto roku ņēma laukā no kārbiņas tējas maisiņus un lika tos krūzēs. Tējkannā vārījās ūdens.

-    Jā, Ričards atteica, ļoti sliktas. Viņš piegāja pie meitenes un iedeva viņai lapu ar jautājumu «Vai esat redzējuši šo meiteni?». Tā taču esi tu, vai ne?

Viņa pacēla uzaci. Tā ir mana fotogrāfija.

-      Un tevi sauc… Dorina?

Meitene papurināja galvu. Mani sauc Dora, Ričardričardmeihjūdik. Pienu un cukuru?

Kopš šī mirkļa Ričards jutās galīgi izsists no sliedēm. Vienkārši Ričards, viņš sacīja, cukuru nevajag. Un pēc brīža: — Paklau, ja tas nav pārāk personisks jautājums, kas ar tevi īsti notika?

Dora ielēja verdošo ūdeni krūzēs. Tu to negribi zināt, viņa vienkārši sacīja.

-      E, nu labi, atvaino…

-      Nē, Ričard. Tu to patiešām negribi zināt. Tas tev nenāks par labu. Tu jau tāpat esi darījis vairāk, nekā tev vajadzētu darīt.

Viņa izņēma tējas maisiņus un pasniedza vienu krūzi Ričardam. Pastiepies pēc krūzes, Ričards attapās, ka aizvien tur roka telefona klausuli. Es taču nevarēju tevi atstāt tur guļam.

-      Tu būtu varējis, Dora atteica, bet tu tā neizdarīji. Dora piespiedās pie sienas un palūkojās laukā pa logu. Ari Ričards piegāja pie loga un paskatījās laukā. No maiznīciņas ielas pretējā pusē iznāca Krups un Vandemārs, un skatloga vidū karājās uzraksts «Vai esat

redzējuši šo meiteni?».

-      Vai tie patiešām ir tavi brāļi? viņš jautāja.

-      Lūdzu, Dora nopūtās, kaut brītiņu miera no šitā visa.

Ričards malkoja tēju un centās uzvesties tā, it kā viss būtu pilnīgi

normāli. Un kur tad tu pirmīt biji? viņš jautāja.

-      Es biju šeit, Dora atbildēja. Paklau, kamēr tie abi vēl te slaistās apkārt, mums jāpaspēj nodot ziņu kādam… viņa uz mirkli aprāvās, — kādam, kurš varētu palīdzēt. Es neuzdrošinos bāzt degunu no šejienes laukā.

-      Vai tad nav neviena, kam tu varētu piezvanīt, pie kā varētu aiziet? Ričards jautāja.

Dora izņēma klausuli ar nogriezto vadu Ričardam no rokām un pašūpoja galvu. — Manus draugus nevar sazvanīt pa telefonu, Dora sērīgi novilka un novietoja klausuli atpakaļ uz aparāta, kur tā palika guļam skumja un nelietojama. Dora piepeši pasmaidīja ašu, sazvērniecisku smaidiņu. Maizes drupačas, viņa teica.

-      Kā, lūdzu? Ričards pārvaicāja.

Guļamistabas stūrī bija mazs vēdlodziņš, kas vērās uz mājas pagalma pusi, ar skatu uz jumtu smailēm un lietus ūdens notekām. Dora pakāpās uz Ričarda gultas, lai to aizsniegtu, un bārstīja uz palodzes maizes drupačas. Bet es nesaprotu, Ričards nerimās.

Protams, ka nesaproti, viņa piekrītoši atteica, bet tagad paklusē. — Atskanēja spārnu švīkstoņa, un pie loga parādījās violeti zaļganas nokrāsas balodis ar mirdzošu spalvu. Viņš knābāja nobērtās drupačas; Dora, izbāzusi pa logu vienu roku, iecēla putnu iekšā. Tas jocīgi palūkojās uz meiteni, bet nemaz nepretojās.

Viņi apsēdās gultā. Dora iedeva Ričardam paturēt balodi, kamēr pati ar koši zilu gumiju, ko Ričards līdz šim bija licis apkārt elektrības rēķinu kaudzītei, sēja balodim pie kājas zīmīti. Ričards pat vissaulainākajos laikos nebija diez ko aizrautīgs baložu audzētājs. — Neredzu tam nekādas jēgas, viņš komentēja. Tas taču nav mājas balodis.

Manuprāt, tas ir parasts Londonas balodis viens no tiem, kas apķēza lorda Nelsona statuju.

-      Tā arī ir, Dora sacīja. Viņas vaigi bija vairākās vietās saskrambāti, un netīri sarkanīgie mati izspūruši; izspūruši, bet ne savēlušies. Un acis… Ričards aptvēra, ka nespēj pateikt, kādā krasa ir Doras acis. Tās nebija ne īsti zilas, ne zaļas, ne brūnas, ne pelēkas; tās drīzāk atgādināja liesmu apspīdētus dārgakmeņus un brīžam vizmoja ar zaļu, zilu. dzeltenu un pat sarkanu spīdumu, kas mainījās, tiklīdz Dora pakustējās. Viņa uzmanīgi izņēma putnu Ričardam no rokām, pacēla to augstāk un ielūkojās putnam acīs. Balodis piešķieba galvu un pabolīja meitenei pretī melnās ačteles. Labs ir, meitene teica un sacīto pavadīja ar dīvainu skaņu, kas atgādināja baložu dūdošanu. Labi, Krrprr, tagad dodies un sameklē marķīzu de Karabasu. Vai saprati?

Balodis dzidri atgulgoja kaut ko pretī. Atā, dārgumiņ! Nu gan pasteidzies, atceries, tas ir svarīgi… Putns viņu pārtrauca ar diezgan nepacietīgu dūdošanu. Atvaino, Dora noteica, protams, ka tu pats zini, ko dari. Viņa paņēma putnu un izlaida to laukā.

Ričards visā šai ceremonijā nolūkojās ar zināmu uzjautrinājumu. Zini ko, izklausījās gandrīz vai tā, it ka viņš tevi saprastu, Ričards teica, noskatoties, kā putns paceļas spārnos un pazūd aiz augstāko namu jumtiem.

-      Liela muiža, Dora paraustīja plecus. Tagad tikai jāgaida.

Viņa piegāja pie grāmatplaukta istabas stūrī, paņēma «Mensfildas

parka» izdevumu, par kura esamību šai mājā Ričardam nebija ne jausmas, un iegāja dzīvojamā istabā. Ričards viņai sekoja. Meitene iekārtojās uz dīvāna un atvēra grāmatu.

-      Vai tas ir saīsinājums no Dorina? Ričards vaicāja.

-      Kas?

Tavs vārds?

-      Nē. Tā ari ir Dora.

-      Kā to raksta?

D-o-r-a. Līdzīgi, kā, izrunā vārdu door[1] eja, pa kuru var tikt uz viskautkurieni.

Ak tā. — Ričards juta, ka jāpiebilst vēl kaut kas, un tāpēc vaicāja: Kāds vārds tas ir skotu, vai?

Meitene paskatījās viņā ar savām dīvainajām acīm un atbildēja: Mans vārds. Pēc mirkļa viņa atkal bija atpakaļ Džeinas Ostinas grāmatā.

Ričards paņēma pulti, ieslēdza televizoru un sāka klejot no viena kanāla uz otru. Pārslēdza. Nopūtās. Pārslēdza. Nopūtās. Nu, tātad, viņš visbeidzot teica. Ko mēs īsti gaidām?

Dora pāršķīra lapu, nemaz nepaskatīdamās uz Ričarda pusi. Mēs gaidām atbildi.

-      Kādu atbildi? Ričards jautāja vēl. Dora paraustīja plecus. Ak tā. Nu protams. Ričards pēkšņi ievēroja, cik balta ir Doras āda tagad, kad krietna daļa dubļu un asiņu bija nomazgāta. Viņš prātoja, vai meitene ir tik bāla kādas slimības dēļ vai tādēļ, ka zaudējusi daudz spēka, vai varbūt viņa vienkārši ļoti maz uzturējās laukā, vai arī viņai bija mazasiniba. Varbūt bijusi ieslodzīta, lai gan cietumam meitene izskatījās mazliet par jaunu. Bet varbūt, ka tas garais tips nemaz nebija melojis, sacīdams, ka Dora ir traka. Paklau, kad te ieradās tie vīri…

-     Viri? Nozibsnīja meitenes varavīkšņainās acis.

-      Nu, tas Krups un, ēē, Vanderbilts.

Vandemārs. Dora izskatījās samulsusi. Pēc mirkļa viņa pašūpoja galvu un noteica Laikam jau var viņus saukt par vīriem, tā gan. Divas kājas, divas rokas, galva.

Ričards runāja talak. Bet kur tu biji, kad viņi pirmīt ienāca iekšā?

Dora aplaizīja pirkstu un pāršķīra lapu. Es biju šeit.

Bet… Ričards iebilda, taču pēdīgi viņam aptrūkās, ko teikt. Viņa dzīvoklī nebija tādas vietas, kur varētu noslēpties, un Dora nebija to atstājusi. Bet kā tad…

Istabas stūri aiz televizora atskanēja skrapstoņa, un no videokasešu kaudzes izkūņojās melns grauzējs, sprīdi lielāks par peli. Jēziņ! Ričards noelsās un no visa spēka meta tumšajam radījumam ar televizora pulti. Pults ar troksni ietriecās kasešu kaudzē. No kustīgās ēnas vairs nebija ne miņas.

Ričard! — Dora iesaucās.

Viss kārtībā, viņš mierīgi noteica, šķiet, tā bija žurka vai kaut kas tamlīdzīgs.

Meitene nikni paskatījās Ričardā. Protams, ka tā bija žurka. Un ja nu tu viņu, nabadzīti, tagad pārbiedēji? Viņa palūkojās visapkārt un klusu iesvilpās caur priekšzobiem. Sveiki! viņa iesaucās un notupās uz ceļiem, pametusi «Mensfildas parku» pa roku galam. Kuiļu pazudi?

Viņa uzmeta Ričardam piktu skatu. Ja tu būsi viņai nodarījis pāri… viņa draudīgi norūca un pēc brīža atkal pievērsās istabai un maigā balstiņā teica: Atvaino, viņš ir stulbenis. Vai tu te vēl esi?

-      Es neesmu stulbenis, Ričards protestēja.

-       Kuš! Dora nošņāca. Atsaucies! No dīvāna apakšas parādījās sīks rozā purniņš un divas melnas, spīdošas ačteles. Pēc brīža no paslēptuves izlīda visa galva, un zvērēns aizdomīgi nopētīja apkārtni. Ričards bija pārliecināts, ka šis radījums ir krietni lielāks par peli. Sveikiņi, Dora mīļā balsī ierunājās. Vai viss kārtībā? Viņa izstiepa roku. Radījums iekāpa meitenei plaukstā, uzskrēja augšā pa roku un iekārtojās elkonī. Dora ar pirkstu uzmanīgi paglaudīja zvēriņam sānus. Tas bija tumši brūns, ar garu rozā asti. Pie viena sāna viņam bija piesiets kaut kas līdzīgs salocītai papīra lapiņai.

-     Tā ir žurka, Ričards noteica.

-    Jā, žurka. Vai tu negrasies atvainoties?

-      Ko?

-     Atvainoties.

Var jau būt, ka viņš bija pārklausījies. Var jau būt, ka viņš bija mazliet jucis. Atvainoties žurkai?

-

Dora zīmīgi klusēja. Atvainojiet, ja jūs nobiedēju, Ričards cienīgi sacīja.

Žurka palūkojās uz Doru. Nē, viņš patiešām tā domā, tikai nesaka, Dora apstiprināja. Nu, ko tu man atnesi? Viņa paknibinājās žurciņai gar sāniem un noraisīja vairākkārt pārlocītu brūna papīra strēmeli, kas bija sasieta ar kaut ko, kas stipri atgādināja Ričarda koši zilo gumiju.

Dora atlocīja zīmīti vaļā brūnā, robotā papīra driska bija aprakstīta sīkiem, ķeburainiem burtiņiem. Viņa to izlasīja un palocīja galvu. Paldies tev, viņa sacīja žurkai. Es esmu ļoti pateicīga par to, ka tu man palīdzēji.

Žurka nolēca uz dīvāna, mirkli paglūnēja uz Ričardu, pēc brīža no tās vairs nebija ne miņas.

Meitene vārdā Dora padeva zīmīti Ričardam. Nem > ~ viņa sacīja, — un izlasi.

Bija vēla pēcpusdiena, un Londonas centrā rudens atgādināja par savi, — tumsa iestājās arvien ātrāk. Ričards bija ar metro aizbraucis līdz Totnemkortroudai un nu soļoja pa Oksfordstritu, turēdams rokā papīra lapu. Oksfordstrīta ir viena no rosīgākajām tirdzniecības ielām Londonā, un pat šai pievakares stundā ielas bija pilnas tūristu un iepirkties kāru ļautiņu.

-      Sī ir vēsts no marķīza de Karabasa, viņa. bija teikusi, iedodama viņam zīmīti.

Ričards skaidri zināja, ka ir šo vārdu kaut kur dzirdējis. Jauki, viņš noteica. Sim pastkartes beigušās, vai?

-      Sādi ir ātrāk.

Viņš pagāja garām «Virgin» lielveikala izgaismotajiem skatlogiem un troksnim un bodītei, kur pārdeva Londonas policistu suvenīrķiveres un miniatūrus, sarkanus Londonas autobusiņus; nonācis līdz bistro, kur tirgo picu līdznešanai, Ričards pagriezās pa labi.

-      Tev jāvadās pēc šeit minētajām norādēm. Pielūko, lai neviens tev neseko, viņa noteica un nopūtās. Man nudien nevajadzēja tevi tai visā iesaistīt.

-      Vai tas, ka es sekoju šiem norādījumiem, palīdzēs tev ātrāk tikt no šejienes projām?

-Jā.

Viņš nogriezās Hanveistritā. Lai gan no Oksfordstritas spoži izgaismotās kņadas to šķira vien paris soļu, šķila, ka te ir pavisam cita pilsēta: Hanveistrīta bija tukša un pamesta, un drīzāk līdzinājās tumšai un saspiestai ejai, kas tomēr bija pārāk plata, lai to sauktu par šķērsieliņu. Ielas malās nīka skumja paskata ierakstu veikali un slēgtas ēstuves, un vienīgie gaismas avoti bija pusslcpcnas dzertuves namu augšējos stāvos. Ričards soļoja uz priekšu, juzdamies aizvien nomāktāks.

-       «Nogriezies pa labi Hanveistritā, tad pa labi uz Hanveipleisu, pēc tam, atkal pa labi Ormus pasāžā. Apstājies pie pirmās laternas, ko ieraugi…» Vai tu pavisam droši zini, ka tas ir pareizais ceļš?

-Jā.

Ričards neatcerējās, ka būtu iepriekš ievērojis Ormus pasāžu, lai gan Hanveipleisā viņš bija bijis arī pirms šī gājiena: tur kādā pagrabiņā atradās indiešu restorāns, kuru bija ļoti iemīļojis viņa draugs Gerijs. Cik Ričards spēja atsaukt atmiņā, Hanveipleisa beidzās ar strupceļu. Lūk, jau ari «Mandeer», indiešu restorāns. Ričards pagāja garām spoži izgaismotajām parādes durvīm un pakāpieniem, kas vedināt vedināja iegriezties restorānā, un pēc pāris soļiem devās pa kreisi…

Viņš bija maldījies. Ormus pasāža bija. Ričards pat ieraudzīja ielas nosaukumu augstu uz nama sienas.

Ormus pasāža Wi

Nav nekāds brīnums, ka viņš iepriekš to nebija pamanījis: ta bija tikai tāda palielāka sprauga starp namiem, kurā gaismu meta vien sprēgājošs gāzes radziņš. Sitos tik bieži vairs nedabū redzēt, Ričards nodomāja, un pacēla ar norādēm aprakstīto lapiņu tuvāk gaismeklītim.

-      «Un tad trīsreiz apgriezies šķērsumsvārpst»?

Šķērsumsvārpst nozīmē pretēji pulksteņa rādītāju kustības virzienam, Ričard.

Viņš trīsreiz apgriezās riņķī, juzdamies pagalam muļķīgi. Paklau, kāpēc man tas viss jādara, lai satiktu tavu draugu? Nu, es domāju, visas sitās muļķības…

-      Tās nav muļķības. Patiešām. Izdari to man par prieku, labi? un viņa. bija viņam uzsmaidījusi.

Viņš beidza griezties. Pagājās pa celiņu līdz galam. Nekā. Neviena nebija. Tikai metāla atkritumu tvertne un tai blakus kaut kāda lupatu kaudze. Hallo? Ričards sauca. Vai te kāds ir? Es esmu Doras draugs. Atsaucieties!

Nekā. Tuvumā patiešām neviena nebija. Ričards jutās atvieglots. Nu viņš varēja mierīgi doties mājās un pateikt, ka tikšanās nav notikusi. Pēc tam sazināties ar attiecīgajām instancēm un to visu atrisināt. Viņš saņurcīja līdzpaņemto lapiņu mazā bumbiņā un meta to uz miskastes pusi.

Tas, ko Ričards bija noturējis par lupatu kaudzi, piepeši veikli izslējās stāvus un noķēra papīra lodīti.

-       Izskatās pēc manējās, marķīzs dc Karabass sacīja. Viņš bija tērpies milzīgā melnā mētelī, kas nebija ne īsti šinelis, ne fraka un kas darīja marķīzu gandrīz vai par dendijstila paraugu; kājās marķīzam bija gari, melni zābaki, un no mēteļa apakšas rēgojās vairākas noplīsušu drānu kārtas. Neparasti tumšajā sejā spīdēja spoži baltas acis. Marķīzs, it kā uzjautrinādamies par sev vien zināmu joku, pasmīnēja, nozibinādams baltu zobu rindu, un, paklanījies Ričardam, sacīja: — De Karabass ir jūsu rīcībā, un jūs esat…?

-      Ec, -.Ričards izdvesa, ē-hmm.

-    Jūs esat Ričards Meihjū, jauneklis, kurš izglābis mūsu nabaga ievainoto Doru. Kā viņa tagad jūtas?

-      Ē-mm… Ar viņu viss ir kārtībā. Roka gan vēl drusku…

-    Jā, viņas atveseļošanās ātrums pārsteidz mūs visus, marķīzs viņu pārtrauca. Doras ģimenei piemita ļoti ievērojamas reģenerācijas spējas. Brīnums, ka viņus kādam vispār izdevās nogalināt, vai ne? Vīrs, kurš sevi dēvēja par marķīzu de Karabasu, nemierīgi staigāja šurpu un turpu pa īso ieliņu. Ričards ievēroja, ka marķīzs ir no tiem cilvēkiem, kas nemitīgi kustas gluži kā liels kaķis.

Tātad kāds nogalinājis Doras ģimeni? Ričards vaicāja.

-      Šitā mēs nekur tālu netiksim, ja tu vienā laidā atkārtosi, ko es saku, vai ne? noteica Karabass, kurš nu stāvēja Ričardam cieši pretī. Apsēdies, viņš pavēlēja. Ričards palūkojās apkārt, meklēdams, kur gan varētu apsēsties. Marķīzs smagi uzlika roku viņam uz pleca, un Ričardam nācās pietupties turpat uz bruģa. Viņa zina, ka mani pakalpojumi nav no lētākajiem. Ko īsti viņa man piedāvā?

-      Kā, lūdzu?

-      Par kādu samaksu mēs vienojamies? Viņa atsūtīja tevi šurp noslēgt darījumu, jaunais cilvēk. Mani nevar dabūt par lētu naudu, un par velti es nekad nestrādāju.

Ričards paraustīja plecus, cik nu šajā pozā tas bija iespējams. Viņa sacīja, ka gribot, lai jūs pavadāt viņu uz mājam lai kur tas ari būtu un lai sameklējat viņai miesassargu.

Pat tad, kad marķīzs stāvēja mierīgi, viņa acis nemitīgi kustējās. Skatiens šaudījās augšup un lejup, pavērās riņķī, it kā marķīzs kaut ko meklētu, kaut ko pārdomātu. Saskaitītu, atņemtu, pārbaudītu. Ričards šaubījās, vai de Karabass maz ir pie pilna prāta. Un tātad, cik viņa man piedāvā?

-      Patiesību sakot, necik.

Marķīzs uzpūta elpu uz labās rokas nagiem un paberzēja tos pret sava ievērības cienīgā mēteļa atloku. Tad viņš pagrieza Ričardam muguru. Man. Nepiedāvā. Necik. Viņš izklausījās aizvainots.

Ričards pielēca kājās. Lieta tāda, ka viņa neteica neko par naudu. Viņa tikai sacīja, ka piedāvās jums kādu pakalpojumu.

Marķīza acis iezibējās. Tieši kadu pakalpojumu?

-      Ļoti lielu, Ričards sacīja. Viņa solīja jums izdarīt ļoti lielu pakalpojumu.

De Karabass pie sevis pasmīnēja kā izsalcis lūsis, uzlūkojot apmaldījušos zemnieku puišeli. Tad viņš cieši paskatījās uz Ričardu. Un tu atstāji viņu vienu? viņš dusmīgi jautāja. Tagad, kad Krups un Vandemārs brīvi blandās apkārt? Paklau, ko tu vēl gaidi? Marķīzs pietupās ielas malā un izņēma no kabatas metāla stienīti, ko iespieda kanalizācijas lūkas vākā un pagrieza. Vāks viegli atvērās; marķīzs to nocēla malā, nolika nost metāla stienīti un no citas kabatas izvilka kaut ko, kas līdzinājās nelielam spēļu spridzeklim vai arī signālraķetei.

Vai drīkstu jautāt…? Ričards ierunājās.

Nekādā gadījumā, marķīzs atteica. Tu neko nejauta. Es neko neatbildu. Tu nenovirzies no ceļa. Un pat necenties domāt, kas ar tevi pašlaik notiek. Skaidrs?

-      Bet…

-      Galvenais nekādu «bet». Saprati? Karabass noteica. Laiks ir pats svarīgākais. Viņš norādīja dzelmē, kas bija pavērusies zem kanalizācijas lūkas vāka. Un Ričards kapa, cieši turēdamies pie metāla kāpņu spraišļiem, kas iestiepās lūkas dziļumā, un jutās tik ļoti atrauts no sevis paša, ka uzdot vēl kādus jautājumus viņam nenāca ne prātā.

Ričardam nebija ne jausmas, kur viņi ir nokļuvuši. Pēc kanalizācijas šahtas īsti neizskatījās. Varbūt, ka šis tunelis bija paredzēts telefona kabeļiem, vai ļoti maziem vilcieniņiem. Vai varbūt kaut kam citam. Ričards apsvēra, ka viņam nav ne jausmas, kas atrodas zem Londonas ielām. Nervozi sperdams soļus, viņš nemitīgi bažījās, ka tumsā paklups un izmežģīs kāju. De Karabass devās taisni uz priekšu, acīmredzami nelikdamies ne zinis, vai Ričards vēl turas viņam nopakaļ vai ne. Tumšsarkanais gaismeklis, ko viņš nesa, meta garas ēnas uz ejas sienām.

Ričardam nācās paskriet, lai de Karabasu noķertu. Vajadzēs viņu dabūt uz tirgu, Karabass sacīja. Nākamais, ja pareizi atceros, ir pēc divām dienām, un es, protams, kā allaž pareizi atceros. Līdz tam laikam varu viņu noslēpt.

-      Uz tirgu? Ričards vaicāja.

-      Uz Klīstošo tirgu. Bet tu to nevēlies zināt. Un vairs nekādu jautājumu.

Ričards paskatījās visriņķī. Patiesību sakot, es nupat grasījos vaicāt, kur mēs īsti esam, bet jūs jau droši vien, man neteiksiet.

Marķīzs lieku reizi nozibināja savus spožos zobus. Prātīgi vārdi, marķīzs atzinīgi noteica. Tu jau tāpat esi iekūlies diezgan lielā ķezā.

Jā, varat neatgādināt, Ričards nopūtās. Līgava iedeva man kurvīti, un telefons arī, droši vien, ir neglābjami sabojāts, būs jāpērk…

-     Mīļo pasaulīti Pie Tempļa un Arkas, zvēru, ka telefons ir pati mazākā bēda. De Karabass nolika gaismekli zemē, kur tas sprakšķēdams turpināja liesmot, un sāka kāpt augšup pa sienā iestiprinātiem metāla spraišļiem. Ričards nopūtās un sekoja marķīzam. Spraišļi bija auksti un sarūsējuši; rūsas kārta lupa un drupa ikreiz, kad tai pieskārās, un Ričards juta, kā acīs un uz lupām birst rūsas gabaliņi. Sarkanā gaismiņa, ko viņi bija atstājuši lejā, raustījās arvien stiprāk, līdz izdzisa pavisam, un tālāk viņi kāpa pilnīgā tumsā.

-      Es tā saprotu, ka mēs tagad dodamies atpakaļ pie Doras? Ričards vaicāja.

-     Vēlāk. Vispirms ir jānokārto viena sīka lietiņa. Drošībai. Un, kad mēs nokļūsim dienasgaismā, neskaties uz leju.

-      Kāpēc ne? Ričards jautāja. Nākamajā mirklī viņam sejā iešļācās dienasgaisma, un viņš paskatījās lejup.

Bija gaišs ka diena [ka tas var bul? kaut kur tālu pakausi pīkstēja sīka balstiņa. Kad šeit ienācām pirms kādas stundas varbūt bija taču tik tikko satumsis!), un Ričards stāvēja, krampjaini ieķēries metāla kāpšļos, kas atradās kādas ļoti augstas celtnes ārpusē (bet pirms pāris sekundēm viņi vēl bija kāpuši pa tādām pašām kāpnēm, tikai iekšpusē, vai tomēr viņš maldījās?), un zem sevis viņš redzēja…

Londonu.

Sīciņas mašīnītes. Niecīgus autobusiņus un taksometrus. Nelielas mājeles. Kociņus. Miniatūras ieliņas. Mazus mazītiņus cilvēciņus, kas peldēja cauri ielas gabaliņam, uz ko Ričards kā sastindzis vērās.

Ja teiktu, ka Ričardam Meihjū nepatika augstums, tā būtu pilnīga taisnība, taču nebūt neatklātu visu, ko Ričards juta netālu no klintsmalām un ēku augšējos stāvos, proti, viņu šausmināja tādas vietas. Viņā mita bailes stindzinošas, krampjainas, mēmi kliedzošas bailes no sajūtas, ka, nokļūstot pārāk tuvu malai, kāds neredzams spēks viņu pārņemtu savā varā, un viņš paspertu vēl pāris soļus uz priekšu, un iekāptu izplatījumā. Ričardam bija tāda sajūta, it kā viņš nevarētu sev līdz galam uzticēties, un šī sajūta viņu biedēja daudz vairāk, nekā bailes no kritiena. Viņš dēvēja šo sajūtu par reiboni un neieredzēja to, un neieredzēja pats sevi, un turējās pa gabalu no augstām vietām.

Viņš stāvēja, krampjaini ieķēries kāpņu reliņos. Dziļi acu dobumos sākās spiedošas sāpes. Elpa kļuva nedabiski strauja un nedabiski dziļa. Dažs labs neklausīja, ko es teicu, vai ne? kaut kur virs Ričarda galvas atskanēja zobgalīga balss.

—  Es… Ričardam bija pilnīgi izkaltusi rīkle. Viņš norīstījās, mēģinādams atgūt runas spējas. Es nevaru pakustēties. Viņam sāka svīst rokas. Un ja nu tās nosvīst tik ļoti, ka sāk slīdēt, un viņš vienkārši iegāžas tukšumā!?

-      Protams, ka tu vari pakustēties. Vai arī, ja tomēr nevari, tu vari palikt te karājamies, līdz rokas sastingst un kājas sāk ļimt, un tu iegāzīsies smirdīgā pilsētā tūkstoš pēdu zem sevis. Ričards paskatījās augšup uz marķīzu. Viņš lūkojās uz Ričardu un aizvien vēl smaidīja; pamanījis, ka Ričards uz viņu skatās, marķīzs atlaida abas rokas no kāpšļiem un pamāja Ričardam.

Ričards juta ķermenim pārskrienam karstas tirpas. Maita, viņš nosčca, un atlaida labo roku no spraišļa, pasniedzās astoņas collas augstāk un satvēra nakamo spraisli. Tad viņš pacēla labo kāju par pakāpienu augstāk. Tad paveica to pašu ar kreiso roku. Pēc kāda laiciņa viņš jau bija pie līdzena jumta malas. Uzkāpis uz tā, viņš saļima.

Ričards gulēja un noraudzījās, ka marķīzs aizsoļo pa jumtu un attālinās no viņa. Ričards juta cieto jumta segumu zem sevis un varēja ar delnām sataustīt tā raupjo virsmu. Sirds krūtīs vēl aizvien dauzījās kā traka.

No tālienes atskanēja piesmakusi balss: Tevi te neviens nav saucis, de Karabass! Nu, tinies miglā! Pazudi!

Vecais Beilij, moži ieskanējās de Karabasa balss, tu nu gan šodien labi izskaties!

Ričards dzirdēja šļūcošus soļus panākam uz viņa pusi, un kāds viegli iebakstīja ar pirkstu viņam sānos. Ar tevi viss kārtībā, puikiņ? Man te viens stūķis sautējas, gribēsi? Strazda gaļiņa.

Ričards atvēra acis. Nē, paldies.

Vispirms viņš ieraudzīja spalvas. Nevarēja saprast, vai tas ir kažoks vai apmetnis, vai kāds vārdā nenosaucams apģērba gabals, šā vai tā, izskatījās, it kā tērps sastāvētu tikai no putnu spalvām. No spalvu kalna augšas staroja omulīga, krunkaina seja ar sirmu vaigubārdu. Katrs miesas pleķītis, ko nesedza putna spalvas, bija aptīts ar veļas auklām. Ričards neviļus atcerējās «Robinsona Krūzo» izrādi, ko viņš reiz bērnībā bija redzējis. Lūk, šis vīrs izskatījās tā, kā varētu izskatīties Robinsons Krūzo, ja nejauši būtu izmests uz augstceltnes jumta, nevis uz vientuļas salas.

Mani sauc par Veco Beiliju, zēn, vīrs ierunājās. Viņš sačamdīja kaklā iekārtas, stipri cietušas brilles un uzstutēja tās uz deguna. Vīrs kārtīgi nopētīja Ričardu caur saplaisājušajiem stikliem. Es tevi nepazīstu. Kā muižā tu kalpo? Kā tevi sauc?

Ričards uzslējās sēdus. Māja, uz kuras jumta viņi atradās, bija celta no brūna akmens, un tai bija ari tornis, kas slējās virs runātāju galvam. No torņa stūriem drūmi noraudzījās dažādi akmens nezvēri, kas radīti, lai gadu desmitiem spļautu lielus ūdeni no baisajiem purniem; lielākajai daļai trūka kādas ķetnas vai pleznas, dažiem laika zobs bija laupījis ari galvu. No pilsētas augšup cēlās klusināts ielu troksnis, kaut kur tālu lejā varēja dzirdēt aizgaudojam policijas sirēnu. Netālu no jumta malas torņa ēnā bija uzstutēta tāda kā brezenta būda, ka nojume ieskatoties ciešāk, varēja redzēt, ka tā ir gaužām veca, daudzkārt lāpīta brūna telts, ko pamatīgi izraibinājuši putnu mēsli. Ričards atvēra muti, lai beidzot pateiktu vecajam vīram savu vārdu.

-      Ei, tu! Aizveries, marķīzs noskaldīja. Neiedomājies vēl kaut ko teikt. Un, pagriezies pret Veco Beiliju, Karabass sacīja: Zini, nevienam nepatīk cilvēki, kas bāž savu degunu, kur nepieklājas. Marķīzs pasita knipi vecajam vīram zem deguna tā, ka tas palēcās. Tā var palikt bez deguna. Nu pie lietas. Tu man jau divdesmit gadus esi vienu pakalpojumu parādā, veco zēn. Lielu pakalpojumu. Un nu es atnācu tam pakaļ.

Vecais Beilijs blisināja acis. Es biju muļķis, viņš klusi noteica.

Nu, muļķis kā jau muļķis, marķīzs piekrītoši noteica. Viņš iebāza roku mēteļa iekškabatā un izvilka bagātīgi izrotātu sudraba lādīti, nedaudz lielāku par tabakdozi un mazāku par cigāru kārbu. — Vai tu zini, kas tas ir?

-      Es justos daudz labāk, ja nezinātu.

-      Tev tā kādu laiku būs jāpaglabā pie sevis.

-      Es negribu.

-      Tev nav izvēles, marķīzs noteica. Jumta vīrs negribīgi paņēma lādīti un nedroši turēja to ar abām rokām, it kā tā kuru katru bridi varētu uzsprāgt. Marķīzs piebikstīja Ričardam ar melnā zābaka kantaino purngalu. — Labs ir, — viņš noteica, mums laiks kustēties. Marķīzs devās uz jumta tālāko stūri, un Ričards, beidzot uzslējies kājās, viņam sekoja, turēdamies cik vien iespējams nostatu no jumta malas. Marķīzs atvēra aiz skursteņu pudura paslēptas durvis torņa sānos, un viņi sāka rāpties lejup pa vāji apgaismotām vītņu kāpnēm.

-      Kas viņš tāds bija? Ričards vaicāja, mēģinādams saskatīt pakāpienus blāvajā kāpņu gaismiņā. Abu kāpēju soļi smagi atbalsojās metāla kāpnēs.

Marķīzs de Karabass nošņaukājās. Tu tak laikam nenieka neesi sapratis no tā, ko es teicu, vai ne? Tu jau tāpat esi nepatikšanās līdz ausīm. Viss, ko tu dari, viss ko tu saki, viss, ko tu dzirdi, tikai padara lietu vēl trakāku. Tev atliek vienīgi cerēt, ka jau tagad neesi aizgājis par tālu.

Nu jau visapkārt bija pilnīgi tumšs, un Ričards gandrīz paklupa, kad izrādījās kāpnes ir atdūrušās zemē, un pakāpieni vairs neseko. Uzmani galvu, marķīzs ieteica un atvēra kādas durvis. Ričards ietriecās ar pieri durvju aplodā, novaidējās un pārkapa pār slieksni, iekļūdams tik spoži apgaismotā telpā, ka nācās aizlikt acīm priekšā roku.

Ričards vispirms paberzēja pieri un tad acis. Telpa, kurā viņi tikko bija ienākuši, nebija nekas cits kā viņa mājas kāpņu telpas saimniecības kambaris. Tas bija piekrauts ar slotām, vecām lupatām, dažnedažādiem tīrīšanas līdzekļiem, veļas pulveriem un grīdas vaska tūbām. Tā tālākajā stūrī, cik Ričards spēja saskatīt, nekādu trepju nebija, vien siena, pie kuras karājās pilnīgi nelietojams kalendārs ja vien, protams, negrasījās atgriezties 1979. gads.

Marķīzs pētīja plakātu ar uzrakstu Vai esat redzējuši šo meiteni?, kas aizvien vel karājās pie Ričarda durvīm. Nav viņas labākais foto, — viņš īsi noteica.

Ričards aizvēra aiz sevis saimniecības kambara durvis. Izņēmis no bikšu kabatas atslēgas, viņš atslēdza durvis un bija mājās. Aiz loga, kā viņš konstatēja drīzāk ar atvieglojumu nekā izbrīnu, joprojām bija vakars.

-      Ričard, Dora priecīgi ierunājās, tu to izdarīji. Viņa, savukārt, bija nomazgājusies, un, kā izskatījās, mēģinājusi daudzmaz savest kartībā savas drēbes. No sejas un rokām bija nozudusi netīrumu kārta. Doras mati, ka izrādās, bija kastaņbrūni ar tādu kā vara un bronzas spīdumu. Ričards atsāka prātot, cik gan Dorai varētu būt gadu. Piecpadsmit, sešpadsmit? Vairāk? Nevarēja pateikt.

Dora bija uzvilkusi to pašu brūno ādas jaku, kas viņai bija mugurā tajā vakarā, kad Ričards viņu atrada; jaka bija meitenei daudz par lielu un šajā lidotāju formastērpam līdzīgajā apģērba gabalā Dora izskatījās vēl mazāka un trauslāka.

-    Ja, tā varētu teikt, Ričards atbildēja.

Tad marķīzs de Karabass nometās Doras priekšā uz viena ceļa un, noliecis galvu, ierunājās: Mana kundze…

Dora acīmredzami sajutās neērti. Ak, celies, lūdzu, augšā, de Karabas! Man prieks, ka tu atnāci.

Marķīzs strauji piecēlās. Es tā saprotu, viņš sacīja, ka te izskanējuši tādi vārdi kā pakalpojums, ļoti un liels. Savienojumos.

-      Vēlāk, Dora attrauca. Viņa piegāja pie Ričarda un saņēma viņa roku. Ričard. Paldies tev! Es ļoti augstu novērtēju to, ko tu esi darījis. Es nomainīju tavai gultai palagus. Un man ļoti gribētos, kaut es spētu tev kaut kā atlīdzināt par visu, ko esi manā labā darījis.

-      Vai tu dodies prom?

Dora palocīja galvu. Tagad es būšu drošībā. Vairāk vai mazāk. Uz kādu laiciņu.

-      Kurp tu dosies?

Viņa viegli pasmaidīja un pašūpoja galvu. Nē, nē. Par mani vairs nedomā manis tava dzīvē vairs nav. Tu biji brīnišķīgs. Viņa pastiepās uz pirkstgaliem un uzspieda vieglu, draudzīgu buču Ričardam uz vaiga.

-     Un ja es kādreiz gribētu dot tev kādu ziņu…?

-      Tu to nedarīsi. Nekad. Un… Dora mirkli sastomījās, paklau, man ir ļoti žēl, saproti?

Ričards muļķīgi blenza uz savām kurpēm. — Tev ne par ko nav jāatvainojas, viņš teica. Tas bija visai interesanti, viņš nedroši piebilda. To pateicis, Ričards sadūšojās atkal pievērst skatienu meitenei.

Bet viņa istabā vairs neviena nebija.

Treša nodala

svētdienas rītā Ričards paņēma betmobiļa formas telefonu, ko Modās tante pirms dažiem gadiem bija uzdāvinājusi viņam Ziemassvētkos un kas līdz šim brīdim bija gulējis skapja visaugstākajā plaukta, un iesprauda to veca telefona kontaktā. Viņš mēģināja sazvanīt Džesiku, taču bez panākumiem. Gan viņas atbildētājs, gan mobilais telefons bija izslēgti. Viņš iedomājās, ka Džesika varbūt devusies uz laukiem pie vecākiem, bet uz turieni zvanīt viņam kaut kā negribējās. Džesikas vecāki pret Ričardu izturējās noraidoši, turklāt katrs savādāk. Ne viens, ne otrs nebija tā īsti pieņēmis viņu kā nākamo znotu; patiesībā Džesikas māte pat reiz bija minējusi, ka Ričarda un Džesikas saderināšanās viņu ļoti sarūgtinājusi, un piezīmējusi, ka Džesika, ja vien to gribētu, varētu atrast sev kādu labāku līgavaini.

Abi Ričarda vecāki bija miruši. Tēvs bija aizgājis pēkšņi, aisirdslēkmi, kad Ričards vēl bija pavisam mazs. Mātes dzīvība kopš vīra nāves bija palēnām dzisusi gadu no gada, un, kad Ričards pārcēlās uz dzīvi Londonā, viņa izdzisa pavisam. Pusgadu pēc došanās uz Londonu Ričards bija sēdies vilcienā un braucis atpakaļ uz Skotiju, lai

būtu kopā ar mammu mazā lauku slimnīciņā, kur viņa vadīja savas pēdējās dienas. Dažbrīd viņa bija viņu pazinusi, dažbrīd saukusi Ričardu tēva vārdā.

Ričards sēdēja uz gultas malas un apcerēja savu stāvokli. Pēdējās divās dienās notikušais ar katru brīdi šķila aizvien neticamāks un neīstāks. īsta bija vienīgi Džesikas atstātā ziņa, ka viņa vairs nevēlas Ričardu redzēt. Lielāko dienas daļu viņš pavadīja, sēžot un klausoties automātiskā atbildētāja ierakstu atkal un atkal un katru reizi viņš cerēja izdzirdēt kaut mazu siltuma drusciņu viņas balsī, kaut niecīgāko samierināšanās iespēju. Taču tādas nebija.

Vienubrīd viņš apsvēra iespēju nokāpt lejā un nopirkt svētdienas avīzi, taču izlēma to nedarīt. Arnoldam Stoktonam, Džesikas bosam, šim daudzzodainajam vīram, kas sevi bija padarījis par dzīvu karikatūru, piederēja visi svētdienas laikraksti, ko Rupertam Mērdokam nebija izdevies pārņemt savās rokās. Stoktona avīzes rakstīja par Stoktonu, un arī citos laikrakstos viņš bija uzmanības centrā. Ričards nosprieda, ka svētdienas avīzes lasīšana varētu pielikt treknu punktu viņa pārdomām par vakariņām, uz kurām viņš piektdien nebija ieradies. Tā vietā, lai ietu pēc avīzes, Ričards iegāja karstā vannā un nosēdēja tur krietnu stundu, vēlāk uztaisīja sev pāris sviestmaižu un izdzēra vairākas tases tējas. Kādu bridi viņš paskatījās svētdienas televīzijas raidījumus, galvā nemitīgi konstruējot iespējamās sarunas ar Džesiku. Katru reizi iedomātais dialogs beidzās ar to, ka viņi metās viens otra apskāvienos un, asarām aumaļām līstot pār vaigiem, mežonīgi un kaismīgi mīlējās, un pēc tam viss atkal bija labi.

Pirmdienas rītā nenozvanīja Ričarda modinātājpulkstenis. Bez desmit deviņos viņš, portfeli vicinādams, izmetās uz ielas, kā jucis skraidīja šurpu turpu, mēģinādams noķert kādu taksometru. Viņš jau atviegloti uzelpoja, ieraugot tuvojamies lielu, melnu auto ar dzelteni spīdošu «taxi» uzrakstu uz jumta. Ričards iekliedzās un pamāja ar roku.

Tukšais taksometrs viegli paslīdēja viņam garām, nepievēršot paceltajai rokai nekādu uzmanību; vēl pēc mirkļa tas nogriezās ap stūri un prom bija.

Nākamais taksometrs. Atkal ar dzelteno signālzimi, ka brīvs. Šoreiz Ričards izskrēja ielas vidū un vēcinājās ar abām rokam. Taksists pastūrēja viņam garām un turpināja ceļu. Ričards, elsdams un lādēdamies, metās skriet uz tuvāko metro staciju.

Izgrābis no kabatas sīknaudu, viņš pieskrēja pie biļešu automāta, lai nopirktu vienu līdz Ceringkrosai. Viņš iemeta automātā pāris monētu, bet tās viena pēc otras izbira atpakaļ. Biļete tā arī neparādījās. Viņš mēģināja pie cita automāta. Tas pats. Tad vēl pie cita. Monētas bira atpakaļ. Kad Ričards devās par to pasūdzēties un nopirkt biļeti netālajā kasē, vīrietis pie lodziņa runāja pa telefonu un nepievērsa Ričardam nekādu uzmanību; viņš nedzirdēja vai negribēja dzirdēt ari Ričarda izsaucienus «Atvainojiet!» un «Hei!»; vīra telefonsarunu nespēja pārtraukt ari klauvēšana pie kases lodziņa ar monētu.

Pie velna! Ričards nobļāvās un metās pāri metro ieejas barjerai. Neviens viņu neaizturēja šķiet, nevienam gar viņu nebija nekādas daļas. Ričards nosvīdis un gluži bez elpas auļoja lejup pa eskalatoru un uzbrāzās uz pārbāztā perona tieši tai mirklī, kad piebrauca vilciens.

Bērnībā Ričardam reizēm rādījās murgi, sapnī viņš nekādi nespēja apliecināt, ka ir turpat, kur visi citi; lai kādu troksni viņš taisītu, lai ko arī viņš darītu, neviens viņam nepievērsa ne vismazāko uzmanību. Nupat viņš jutās tā, kā tajos murgos: pūlis viņu stumdīja un grūstīja, vieni kāpa iekšā vagonā, citi gribēja tikt ārā, un visi skrēja Ričardam virsū, ar tādu spēku, ka viņš knapi turējās kājās.

Par spīti tam Ričards nepadevās un visiem spēkiem spraucās uz priekšu. Viņš jau bija tikpat kā iekšā, pareizāk sakot, viņš bija pamanījies iespraukties vagonā par elkoņa desu, kad durvis sāka vērties ciet. Viņš rāva roku atpakaļ un pāris reižu iekliedzās cerībā, ka vadītājs atvērs vagona durvis kaut vai tik daudz, lai viņš varētu izraut iespiesto piedurkni. Taču vagons jau sāka kustēties, un Ričardam nācās aulēkšiem jozt tam līdzi pa peronu arvien ātrāk un ātrāk. Viņš nometa zeme portfeli un ar brīvo roku izmisīgi parāva iesprostoto piedurkni. Notirkšķēja audums, un Ričards novēlās zemē, sāpīgi nobrāzdams roku un sasizdams ceļgalu; bikses pie ceļgala ari bija pušu. Ričards mazliet grīļodamies pieslējās kājās un vilkās savākt savu nabaga portfeli.

Uzmetis īsu skatu nobrāztajai delnai, atirušajai piedurknei un saplēstajām biksēm, viņš pa akmens kāpnēm devās uz metro izeju. Ari pie izejas neviens viņam neprasīja biļeti.

Atvainojiet, ka nokavēju, Ričards teica, bet, kā izrādījās, biroja kņadā viņa atvainošanos neviens pat nepamanīja. Sienas pulkstenis rādīja 10:30. Viņš nosvieda portfeli uz krēsla un ar kabatlakatu notrausa sviedrus no pieres. Jūs nemūžam neticēsiet, kam es izkūlos cauri, kamēr tiku šurp, Ričards klāstīja. Tas bija kaut kāds murgs.

Viņš palūkojās uz savu rakstāmgaldu. Tur kaul kā trūka. Vai, precīzāk sakot, uz tā vispār nekā nebija. Kur ir manas mantas? viņš jau mazliet skaļāk vērsās pie tuvāk sēdošajiem darbabiedriem. Kur ir mans telefons? Un mani troļļi?

Viņš pārbaudīja atvilktnes. Tās arī bija tukšas; ne «Mars» iesaiņojuma papīriņš, pat ne atlocīta saspraude neliecināja, ka Ričards jelkad šeit būtu bijis. Runādamās ar diviem diezgan būdīgiem vīriem, uz viņa pusi nāca Silvija. Ričards piesteidzās viņai klāt. Silvij, kas te noliek?

-    Ja, lūdzu? — Silvija pieklājīgi atsaucās. Viņa norādīja uz rakstāmgaldu, un dūšīgie vīri to sagrāba katrs aiz sava gala un sāka stiept ārā no biroja. — Uzmanīgi, Silvija aizrādīja.

-      Mans galds. Kur viņi to nes?

Silvija izbrīnīta viņā paskatījās. Un jūs būtu…?

To tik man vēl vajadzēja, mērkaķi lādi, Ričards nodomāja. Ričards, — viņš izsmējīgi leica. Ričards Meihjū.

-      Ak tā, Silvija tukši noteica, un viņas skatiens pārlija Ričardam pāri kā ūdens ietaukotai pilei. Ne taču, nejau tur. Žēlīga debess…! viņa uzsauca nesējiem un aizsteidzās viņiem pakaļ.

Ričards noskatījās, kā viņa attālinās, un devās uz Gerija darba vietu". Gerijs pašlaik rakstīja e-pastu. Ričards palūkojās ekrānā — (ierija topošais teksts bija visai piesātināts ar seksuālām fantāzijām, turklāt nešķita adresēts Gerija draudzenei. Ričards sašutis aizgāja galda otrā pusē. Gerij? Kas te notiek? Tas ir kaut kāds joks, vai ne?

Gerijs paskatījās apkārt, it kā būtu dzirdējis kādu neskaidru troksni. Viņš uzsita pa taustiņiem un aktivizēja datora ekrāna saudzētāju ar dancojošiem nīlzirgiem, tad papurināja galvu, it kā gribētu kaut ko izpurināt laukā, pacēla telefonklausuli un sāka sastādīt numuru. Ričards uzblieza ar roku pa aparātu, pārtraukdams savienojumu.

-    Paklau, tas vairs nav smieklīgi. Es nezinu, ko jūs visi te spēlējat, bet… Viņam par lielu atvieglojumu, Gerijs beidzot palūkojās augšup. Ričards turpināja: Ja esmu atlaists, tad tā ari pasakiet ka esmu atlaists, nevis izliecieties, ka manis te nav.

Tad Gerijs pasmaidīja un sacīja: Sveiki! Ja-a! Esmu Gerijs Peruns. Kā varu jums palīdzēt?

-      Nekā, Ričards vēsi atteica un devās prom no biroja, pamezdams portfeli uz Gerija rakstāmgalda.

Ričarda birojs atradās vienā no Strenda šķērsielām kādas vecas, samērā noplukušas ēkas trešajā stāvā. Džesikas darbavieta bija pašā Sitijā, milzīgas, kristāliskajam režģim līdzīgas spoguļstikla ēkas viduci. No Ričarda darba to šķīra piecpadsmit minūšu gājiens.

Ričards raita solī veica šo attālumu desmit minūtēs, aizsteidzās garām pirmā stāva apsargiem, iekāpa liftā un devās augšup. Brauciena laikā Ričardam bija izdevība sevi nopētīt lifta spoguļos. Pretī vērās vaļīga, šķība kaklasaite, saburzīts mētelis, bikses ar caurumu ceļgalā, sasvīdis matu ērkulis… Viņš nudien izskatījās atbaidoši.

Lifta durvis ar dziedošu troksni atvērās. Stāvs, kurā atradās Džesikas darba vieta, izcēlās ar dārgiem, pārsmalkiem sienu rotājumiem un labām mēbelēm. Blakus liftam sēdēja sekretāre, iznesīga un eleganta dāmīte, kuras ģērbšanās stils skaidri liecināja: alga, ko viņa saņem uz rokas, Ričarda rokām varētu likt tikai nolaisties. Pašlaik viņa bija iedziļinājusies «Cosmopolitan» lapās un nepacēla ne acu, kad Ričards pienāca pie viņas galda.

Man steidzami jārunā ar Džesiku Bertramu, Ričards nobēra. Ārkārtīgi svarīgi.

Sekretāre joprojām izlikās viņu neredzam; pašlaik viņa cītīgi aplūkoja labās rokas nagus. Ričards pagāja viņai garām un pa garo gaiteni devās uz Džesikas kabinetu. Viņš nepieklauvējis atvēra durvis un gāja iekša. Džesika stāvēja pie trim milzīgiem plakātiem, uz kuriem bija rakstīts: «Eņģeļi par Angliju ceļojošā izstāde». Katru plakātu rotāja cits eņģeļa attēls. Izdzirdējusi kādu ienākam, viņa pagriezās un saulaini uzsmaidīja.

Džesika. Paldies Dievam! Paklau, man šķiet, ka es jūku prātā, kaut kas nav kārtībā. Sākas ar to, ka no rīta neapstājās neviens taksis, un tad birojs, un metro, un … viņš parādīja atirušo piedurkni. Varētu domāt, ka esmu kļuvis par kaut kādu nepersonu. Džesika vēlreiz iedrošinoši uzsmaidīja. Paklau, Ričards sacīja, man patiešām žēl par to vakaru. Nejau par to, ko es darīju, bet, ka es tevi aizvainoju, un… patiešām, man ir ļoti žēl, bet nu viss ir sagājis galīgā ķīselī, un es vairs nezinu, ko iesākt.

Džesika palocīja galvu, turpināja līdzjūtīgi smaidīt un tad teica: Jus, droši vien, tagad nodomāsiet, ka esmu ļoti nejauka, bet es nudien slikti atceros sejas. Vienu mirklīti, es zinu, ka tūdaļ atcerēšos…

Tajā pašā mirkli Ričards aptvēra, ka tas, kas notiek, nav vis joks, kā viņš bija domājis. Viņš juta pakrūtē savelkamies smagu kamolu. Lai arī kāds murgs bija viss pašlaik notiekošais, tā diemžēl bija īstenība. Nevis pārrnācīšana vai vazāšana aiz deguna.

Lai nu paliek, viņš apstulbis noteica. Nav svarīgi.

Ričards izgāja no kabineta un devās uz liftu. Viņš jau gandrīz grasījās kāpt iekšā, kad izdzirda Džesikas saucienu.

-      Ričard!

Viņš apsviedās riņķī. Tas tomēr bija joks. Tāda varen smalka atriebīga'spēlīte. Katrā ziņā, kaut kas, ko var saprast un izskaidrot. Ričard. .. Meiberij? Džesika izskatījās lepna, ka izdevies tik daudz atcerēties.

-      Meihjū, — Ričards noteica un iekāpa liftā. Durvis nodzindzināja skumju aizvēršanās dziesmiņu, un viņš devās lejā.

Izmisis, pikts un apvainojies viņš soļoja mājup. Reizi pa reizei viņš bija mēģinājis pamāt kādam taksometram, tiesa, bez īstas cerības, ka tas apstāsies, un neapstājās arī. No vilkšanās pa ielām smeldza kājas, sūrstēja acis, un par spīti tam visam, Ričards bija pārliecināts, ka pēc laiciņa pamodīsies normālā, parastā pirmdienas rītā, un sāksies kārtīga, godīga diena.

Beidzot nonācis mājās, viņš salaida vannā karstu ūdeni, un, nometis drēbes uz gultas malas, kails izgāja cauri dzīvoklim, un iekāpa tīkami karstajā vannā. Viņš jau grasījās aizsnausties, kad durvīs noskrapstēja atslēga, tās atvērās un tika atkal aizvērtas no iekšpuses, un patīkama vīrieša balss sacīja: — Protams, jūs esat pirmā, kam šodien izrādu dzīvokli, bet gribētāju ir krietni vairāk, nekā diennakts stundās iespējams ietilpināt.

Nav gan tik plašs, kā izskatījās plānā, ko mums atsūtījāt, sieviete sacīja.

Dzīvoklis ir kompakts, tas tiesa, vīrietis atbildēja. — Taču tas drīzāk būtu uzskatāms par dzīvokļa plusu.

Ričardam nebija ienācis prātā aizslēgt vannas istabas durvis. Viņš taču, galu galā, bija viens pats mājās.

Jūs teicāt, ka dzīvoklis ir nemēbelēts, ierūcās piesmakusi vīrieša balss. Šis, man jāsaka, izskatās sasodīti mēbelēts.

-      Iepriekšējais iemītnieks laikam atstājis te savas mēbeles. Dīvaini, viņi man par to neko neteica.

Ričards piecēlās vannā stāvus. Pēc mirkļa, aptvēris, ka viņš taču ir kails un ka tie cilvēki kuru katru brīdi var pavērt durvis, viņš atkal apsēdās. Izmisis viņš palūkojās apkart pēc dvieļa. — Paskat tik, Džordž, no gaiteņa atskanēja sievietes balss, te pat dvieli kāds atstājis!

Ričards aplūkoja lufu, pustukšu šampūna pudeli un mazu, dzeltenu gumijas pilīti, un atzina tos par nederīgiem dvieļa aizvietotājiem. Un kāda ir vannas istaba? sieviete jautāja. Ričards paķēra masāžas sūkli un pašāva to priekšā šekumam. Viņš pieslējās kājās, atspieda muguru pret sienu un sagatavojās pazemojumam. Atvērās durvis, un vannas istabā ienāca trīs cilvēki jauns vīrietis kamieļvilnas mētelī un pusmūža pāris. Ričards mēģināja saprast, vai ienācēji ir tikpat šokēti, kā viņš.

-      Tāda pamaza jau ir, sieviete noteica.

-      Kompakta, — maigi pārlaboja kamieļvilnas mētelis. — Viegli uzkopjama. Sieviete pieskārās ar pirkstu izlietnes malai un sarauca degunu. Liekas, esam visu apskatījuši, vecākais vīrietis norūca. Visi trīs devās ārā no vannas istabas.

-      Šis dzīvoklis varētu būt visai ērts, gaitenī skanēja sievietes balss. Saruna turpinājās nedaudz klusāk. Ričards izkāpa no vannas un pieliecās pie durvju spraugas. Viņš pamanīja uz krēsla nosviesto dvieli, izliecās pa durvīm un žigli to pievāca. Mēs to ņemam, sieviete noteica.

-      Tiešām? kamieļvilnas mētelis pārvaicāja.

-      Tas nudien šķiet visai ērts, sieviete paskaidroja, vai vismaz par tādu kļūs, tiklīdz padarīsim to mājīgāku. Vai dzīvoklis varētu tikt atbrīvots līdz trešdienai?

-      Protams. Jau rīt pat mēs izvāksim no šejienes visus krāmus, un dzīvoklis būs kārtībā.

Vannas istabas durvīs parādījās dvielī ietinies, nosalis un pilošs Ričards. Tie nav nekādi krāmi, viņš protestēja. Tās ir manas mantas.

— Nu tad mēs rit ieiesim jūsu biroja pēc atslēgām, sarunāts?

-   Atvainojiet, Ričards žēli ierunājās, — bet šeit dzīvoju es.

Trijotne aizspraucās Ričardam garām un devās laukā no dzīvokļa. — Bija patīkami ar jums sadarboties, — kamieļvilnas mētelis sacīja.

'Vai jūs mani vispār dzirdat!? Šis ir mans dzīvoklis. Es te dzīvoju.

Rit atsūtiet līgumu man pa faksu, vecākais vīrietis noteica, un durvis aiz trijotnes aizcirtās. Ričards palika stāvam sava nu jau, kā varēja saprast, bijušā, dzīvokļa priekšnama klusumā, un viņu kratīja auksti drebuļi. Tas, kas te notiek, Ričards paziņoja pasaulei, rodot klausītāju vien savās paša ausīs, nav pa īstam. Lukturiem mirgojot, iezvanījās betmentelefons. Ričards piesardzīgi pacēla klausuli. Hallo?

Kādu brīdi klausulē bija dzirdami vien sprakšķi un sīkšana, it kā zvanītu no otras pasaules malas. Pēc mirkļa kāds ļoti oficiālā tonī atsaucās: Mister Meihjū?… Mister Ričard Meihjū!

Jā, Ričards vienkārši noteica, un tad atviegloti piebilda: Jūs mani dzirdat! Paldies Dievam! Kas zvana?

-    Mēs ar kolēģi sestdien pie jums viesojāmies. Es mēģināju noskaidrot dažas lietas, kas saistītas ar kādu jaunu dāmu. Vai atceraties? zvanītāja balss izklausījās gluma, glūnīga, lapsīga.

Ak tā. Protams. Tas esat jūs.

-   Mister Meihjū. Jūs teicāt, ka Doras pie jums nav. Mums ir dibināti iemesli domāt, ka jūs pietušējāt patiesību mazliet vairāk, nekā pieklātos.

-     Savukārt jūs stāstījāt, ka esat viņas brālis.

-      Visi vīrieši ir brāļi, mister Meihjū.

-     Viņas te vairs nav. Es nezinu, kur viņa ir.

Pietiek, ka mēs to zinām, mister Meihjū. Mūsu rīcībā ir pilnīgas ziņas abos jautājumos. Un, ja gribam būt pavisam atklāti, un esmu drošs, ka jūs gribat, lai esmu pilnīgi atklāts, mister Meihjū, jūsu vietā es vairs daudz neraizētos par jauno dāmu. Viņas dienas ir skaitītas, un šis skaitlis nebūt nav rakstāms ar diviem cipariem.

-      Kāpēc jūs man zvanāt?

Mister Meihjū, Krups pārgāja uz tēvišķu toni, vai zināt, kā garšo jūsu paša aknas? Ričards klusēja. Ziniet, misters Vandemārs man apsolīja, ka viņš personīgi tās izgriezīs un sabāzīs jums mutē, pirms pārkodīs jūsu šauro nabaga rīklīti. Tad jau jums būs iespēja uzzināt, vai ne?

Es zvanu policijai. Jums nav nekādu tiesību man draudēt.

-     Mister Meihjū. Varat zvanīt, kam vien tīk. Bet es gan negribētu sacīt, ka mēs jums draudam. Mēs ar misteru Vandemāru nemēdzam draudēt, vai ne, mister Vandemār?

-      Interesanti, ka vēl to varētu nosaukt?

—  Par solījumu, cauri sprakšķiem un elpas sēkoņai klausulē atskanēja Krupa balss. Mēs zinām, kur jūs dzīvojat. To pateicis, Krups nolika klausuli.

Ričards kādu brīdi stīvi blenza uz telefonu, tad trīsreiz piespieda deviņnieka podziņu, lai piezvanītu ugunsdzēsējiem, policijai un ātrajai palīdzībai vienlaikus. — Glābšanas dienests klausās, operators atsaucās, kurš no dienestiem jums vajadzīgs?

—  Savienojiet mani ar policiju, lūdzu! Viens mani tikko draudēja nogalināt, un nešķita, ka viņš jokotos.

Klausulē bija klusums. Ričards nosprieda, ka pašlaik viņš tiek savienots ar policiju. Pēc brīža otrā klausules galā ierunājās tas pats operators: — Glābšanas dienests klausās! Hallo! Runājiet, lūdzu! Hallo! Ričards nolika klausuli, iegāja guļamistabā un apģērbās jo viņš bija nosalis un nobijies, un nebija nekā prātīgāka, ko iesākt.

Pēc brīža, nedaudz apdomājies, viņš izvilka no pagultes melnu sporta somu, un ielika lajā zeķes. Veļu. Pāris teniskreklu. Pasi. Naudasmaku. Viņam mugurā bija džinsi, sporta kurpes un plāns džemperis. Vienubrīd Ričards atcerējās, kā meitene, kura bija saukusi sevi par Doru, toreiz atvadījās. Kā viņa bija pieklususi, samulsusi un teikusi, ka viņai ļoti žēl.

Tu to zināji, Ričards teica tukšajai istabai. Tu zināji, ka tā būs. Viņš iegāja virtuvē, paņēma no trauka pāris augļu un ielika somā. Viņš aizvilka somas rāvējslēdzi un devās ārā tumšajās ielās.

Bankas automāts dūkdams ierija viņa karti. Pēc uzraksta «Lūdzu, ievadiet PIN kodu» parādīšanās ekrānā Ričards uzklikšķināja savu slepeno PIN (D-I-K-S). Ekrāns satumsa. Uz mirkli tajā pazibēja uzraksts «Lūdzu, gaidiet!»; tas nodzisa, un ekrāns satumsa. Automātā dziļumos kaut kas rūca un dārdēja.

«Karte nav derIga. Lūdzu, sazinieties ar izdevējiestādi!». Atskanēja griezīgs pīkstiens, un automāts izstūma karti.

Vai jums ir karls bišķis sīknaudas? Ričardam aiz muguras ieskanējās nogurusi balss. Ričards pagriezās un ieraudzīja neliela auguma plikpaurainu vīru ar paplānu, savēlušos dzeltenu un sirmu matu bārdeli. Vecā vīra seju vagoja netīras, melnas rievas. Zem dubļainā mēteļa bija redzams noskrandis džemperis tikpat pelēks kā viņa pelēkās, duļķainās acis.

Ričards pasniedza sirmgalvim savu kredītkarti. Te būs, viņš sacīja. Ņemiet. Te ir aptuveni tūkstoš piecsimt mārciņu, ja varat tās dabūt ārā.

Virs pastiepa ielas nomelninātos pirkstus, paņēma karti, brīdi pagrozīja to, un tad stingri noteica Milzu paldies. Pielikšu vēl sešdesmit pensu, un sanāks varena kafija. — To pateicis, vīrs atdeva Ričardam karti un devās projām.

Ričards paķēra somu un steidzās vīram pakaļ. Ei, pagaidiet, viņš īsi iesaucās. Jūs taču mani redzat!

Manām acīm nekas nekaiš, vīrs atteica.

Klau, vai esat dzirdējis par tādu vietu kā Klīstošais tirgus? Man tur jānokļūst. Jāsameklē viena meitene vārdā Dora… kamēr Ričards runāja, vīrs bija sācis bailīgi kāpties atpakaļ. Klausieties, man patiešām vajadzīga palīdzība, Ričards teica. Nu lūdzu!

Vīrs blenza uz Ričardu, neizrādot ne mazāko vēlmi palīdzei. Ričards nopūtās. Nu tad neko, viņš novilka, atvainojiet, ka aizkavēju. Viņš pagriezās un, satvēris somas rokturi abās rokās tik stipri, lai lās mitētos drebēt, devās prom pa Haistrītu.

— Eu, vīrs nosēca viņam pakaļ. Ričards palūkojās pār plecu. Večuks enerģiski māja ar roku. Panāc šurp! viņš teica. Nu, veiklāk, veiklāk! Vīrs iesteidzās pamestā ceļmalas namā un pa atkritumu klātiem pakāpieniem kāpa lejup uz pagrabstāvu. Ričards klumburēja viņam pakaļ. Vecais atgrūda vaļā durvis kāpņu gala un, pagaidījis, līdz Ričards ienāk, aizvēra tās atkal ciet. Viņi palika tumsā. Atskanēja skrapšķis, un švirkstot iedegās sērkociņš. Vecais pielika to pie vecas dzelzceļnieku lampiņas; ta uzliesmoja ar vēl mazāku liesmiņu nekā sērkociņš, un pēc mirkļa Ričards vecā vīra pavadībā uzsāka ceļu tumsā.

Telpā oda pēc pelējuma, sasmakuša ūdens un veciem ķieģeļiem, pēc puvuma un tumsas. Kur mēs esam? Ričards čukstus vaicāja.

Pavadonis nošņācās, lai viņš klusē. Viņi bija tikuši pie nākamajām durvīm. Vecais vīrs pa tām ritmiski pabungoja, un durvis atvērās.

Uz mirkli Ričardu apžilbināja spēja gaisma. Pēc tam viņš ieraudzīja, ka atrodas plašā, velvētā zalē, pazemes hallē, ko izgaismoja daudzu mazu ugunskuru liesmas. Visa telpa bija ugunskuru pilna; pie katra no tiem stāvēja pelēki ļautiņi un cepa uz iesmiem sīkus dzīvniekus. Ļaudis tekalēja no viena ugunskura pie otra. Ričards pēkšņi iedomājās, ka vieta, kurā viņš bija nokļuvis, līdzinās ellei tādai, kādu viņš lo bija iztēlojies bērnībā. Ugunskuru sīvie dūmi koda kaklā, un Ričards ieklepojās. Piepeši viņam pievērsās vairāki desmiti stīvu, nedraudzīgu skatienu.

Uz Ričarda un viņa pavadoņa pusi steidzās kāds garmatains vīrs. Viņam bija lēkšķaina bārda un skrandainas drānas, ko rotāja trīskrāsaini rudi, balti un melni kažokādu gabali. To salikums atgādināja plankumainu kaķa kažoku. Vīrs noteikti bulu garāks par Ričardu, ja izslietos, taču viņš gāja, saliecies kūkumā un pierāvis rokas pie krūtīm.

Pirkstus viņš turēja saspiestus cieši kopā. Kas? Kas tas tāds? Kas tas tāds ir? virs jautāja Ričarda pavadonim. Ko tu mums esi atvedis, īliastr? Runa, runā, runā!

— Viņš ir no Augšzemes, vecais vīrs atbildēja. (Iliastrs?[2] ričards nodomāja.) Viņš apjautājās par lēdiju Doru. Un Klīstošo tirgu. Tāpēc vedu viņu pie tevis, lord Zurkmēli. Domāju, zināsi, ko ar viņu iesākt. Viņiem apkārt jau bija salasījies vesels pulciņš kažokādās tērptu cilvēku: vīrieši, sievietes un pat daži bērneļi. Dīvaini raustīgā gaitā viņi virzījās arvien tuvāk, brīžam kažokādainie stāvēja kā sastinguši, tad atkal sparīgi rāvās uz Ričarda pusi.

Lords Zurkmēlis iebāza roku savās skrandās un izvilka apmēram astoņas collas garu dīvaina paskata stikla lausku. Tās platākajam galam bija aptīta pussakaltusi adas sloksne, kas veidoja tādu ka rokturi. Stikla šķautnēs atspīdēja ugunskuru liesmas. Lords Zurkmēlis pielika stikla dūci Ričardam pie rīkles.

Ak, jā. Jā, jā, jā, viņš irgdams noteica, es tiešām zinu, ko ar viņu iesākt.

Ceturta nodala

misters krups un misters vandemārs bija iekārtojuši savu mitekli Viktorijas laika slimnīcas pagrabā. Pirms desmit gadiem Valsts Veselības dienests bija slimnīcu slēdzis budžeta samazinājuma dēļ. Ēkas pārpircēji sākotnēji bija paziņojuši, ka izbūvēs bijušajā slimnīcas ēkā nepieredzēti smalkus luksusa dzīvokļus, bet šie plāni drīz pēc slimnīcas slēgšanas bija pagaisuši, un ēka jau gadiem stāvēja noplukuši, tukša un lieka. Logi bija aizsisti ar dēļiem, durvīm priekšā karājās smagas atslēgas. Jumts bija caurs, un tukšajās telpās lija iekšā lietus, samērcēdams un pūdēdams griestus un sienas. Uz šauro iekšpagalmu vērstajiem logiem cauri izkļuva vien nedaudz pelēkas, nemīlīgas gaismas.

Tukšās slimnīcas pagrabstāvā bija saspiedušās vairāk nekā simts mazu telpiņu; vairums no tām bija tukšas, bet daudzās glabājās vecā slimnīcas mantība. Kādu telpu aizņēma zema, masīva plīts, bet citā stāvēja tukšas vannas un tualetes podi. Vairumā telpu grīdas klāja sekla, eļļaina lietusūdens kārta, kas meta tumsas un noplukuma atspulgus pelējošajos griestos.

Ja jūs dotos lejup pa slimnīcas kāpnēm un izietu cauri pamestajām dušas telpām un personāla tualetēm, garām telpai, kas pilna ar stikla lauskām, telpas griesti bija nogāzušies, atklājot plašu skatu uz augšstāvu, jūs nonāktu pie sarūsējušām metāla kāpnēm, kuru kādreizējais baltais krāsojums pārvērties slapjās, atlupušās krāsas plēksnēs. Un, ja jūs kāptu pa šīm kāpnēm lejā, šķērsotu dūksnājam līdzīgo laukumiņu kāpņu galā un izsprauktos pa pussatrunējušajām koka durvīm, jūs nokļūtu zem pagraba; milzīgā telpa, kur slimnīcas pastāvēšanas simt divdesmit gados tikuši krauti slimnīcas atkritumi. Šajā telpā misters Krups un misters Vandemārs bija iekārtojuši savu pagaidu mītni. Sienas bija gluži slapjas, no griestiem pilēja ūdens. Telpas kaktos, kaudzēs sastumtas, gulēja visdažādākās lietas, arī tādas, kas reiz bijušas dzīvas.

Misters Krups uti misters Vandemārs nosita laiku. Vandemārs bija kaut kur atradis simtkāji — gandrīz astoņas collas garu oranžsārtu radījumu ar snaikstīgiem, indīgiem taustekļiem Vandemārs ļāva tam skraidīt pa rokām, skatījās, kā simtkājis, izlocījies cauri pirkstu starpām, ielīda labās rokas piedurknē un pēc brīža izbāza taustekļus no kreisās. Krups spēlējās ar žiletēm. Vienā stūri viņš bija atradis veselu kārbu vaska papīrā ietītu piecdesmitgadīgu žilešu, un nu mēģināja izdomāt, ka tās varētu izmantot.

Ja es drīkstētu lūgt jūsu uzmanību, mister Vandemār, viņš stiepti noteica. Uzmet savas mazās, apaļās ačteles lūk, šim.

Vandemārs maigi iespieda simtkāja galvu starp milzīgo īkšķi un drukno rādītājpirkstu, lai tas pārstāj dīdīties. Viņš palūkojās uz misteru Krupu.

Krups bija piespiedis kreiso plaukstu ar izplestiem pirkstiem pie sienas. Otra rokā viņš paņēma piecas žiletes, rūpīgi nomērķēja un meta tas pret sienu. Visas žiletes iegriezās sienā starp mistera Krupa pirkstiem; viņš bija izpildījis nažu metēja priekšnesumu miniatūrā. Misters Krups atrāva roku no sienas; žiletes palika, iezīmējot vietu, kur bijuši Krupa pirksti. Misters Krups vērsās pie drauga, gaidīdams atzinību.

Misters Vandemārs nebūt negrasljās viņu slavēt. Nu, un kas tad tur ko mācēl? viņš jautāja. Tu netrāpīji nevienā pašā pirkstā.

Misters Krups nopūtās. Tiešām netrāpīju? viņš pārvaicāja. Nu ko, pārgriez man rīkli -tev ir taisnība. Kā es varēju būt tāds ņuņņa? — Viņš izvilka no sienas vienu žileti pēc otras un nometa tās uz koka galda. — Varbūt pats parādīsi, kā tas jādara?

Misters Vandemārs palocīja galvu. Viņš ielika simtkāji atpakaļ tukšajā ievārījuma burkā. Tad viņš piespieda kreiso roku pie sienas un atvēzēja labo, kurā vizēja bīstami ass un lieliski līdzsvarots nazis. Vandemārs piemiedza acis un meta. Nazis nosvilpa gaisā un ietriecās mitrajā sienas apmetumā, asmens bija izdūries cauri mistera Vandemāra rokai.

Iezvanījās telefons.

Misters Vandemārs palūkojās uz Krupu redzami apmierināts un joprojām pienaglots pie sienas. Tā, redz, tam ir jāizskatas, viņš noteica.

Telpas stūrī stāvēja vecs, senlaicīgs telefona aprāts ar divdaļīgu klausuli, ko neviens nebija lietojis kopš divdesmitā gadsimta divdesmitajiem gadiem. Telefons bija darināts no koka un bakelita. Misters Krups pacēla pie auss liekamo klausules daļu, kas bija iekārta ar audumu apvilktā vadā, un klausules otrajā daļā, kas bija piestiprināta pie aparāta pamatnes, pieglaimīgā balsī sacīja. Krups un Vandemārs. Vecā firma. Traucēkļu iznīcināšana, šķēršļu novākšana, rūpes par jūsu zobiem.

Runātājs otrā klausules galā kaut ko pateica. Misters Krups pārgāja uz verdziski pieglaimīgu toni. Misters Vandemārs paraustīja kreiso roku. Nazis nenāca laukā no sienas.

Ak, jā, ser. Jā, protams. Un vai drīkstu piebilst, ka jūsu telefoniskā klātbūtne pielej ar gaismu un prieku mūsu citādi vienmuļo un drūmo dienu? Vel viena pauze. Jā, es jau beidzu pielīst. Jā, ar prieku. Jā, mums bija tas gods, un… ko mēs zinām? Mēs zinām, ka… sekoja īss pārtraukums; Krups lēni un domīgi paurbināja degunu, un tad teica: Nē, mēs nezinām, kur viņa pašreiz atrodas. Bet mums tas nav vajadzīgs. Šovakar viņa būs tirgū, un… Krups saknieba lūpas, bet jau pēc brīža teica: Mums nav ne vismazāko nolūku bojāt tirgus omulību. Drīzāk domājam sagaidīt, kad viņa dosies no tirgus projām, un tad nolobīt… Krups kādu brīdi klausījās, laiku pa laikam pamādams ar galvu.

Misters Vandemārs joprojām pūlējās izvilkt nazi no sienas un atbrīvot roku, bet nazis bija ieurbies sienā visai pamatīgi.

-     To varētu nokārtot, jā, Krups teica klausulē. Es gribēju teikt, tas tiks nokārtots. Protams. Jā. Es to saprotu. Vai mēs, ser, varētu, lūdzu parunāt par… taču Krupa sarunu biedrs jau bija nolicis klausuli. Misters Krups vēl kādu brīdi blenza uz klausāmo radziņu, pirms uzkāra to atpakaļ uz āķa. Tev, protams, šķiet, ka tu esi baigi gudrais, viņš nočukstēja. Tad Krups pamanīja mistera Vandemāra pūliņus un noteica: Izbeidz. Viņš pastiepās uz priekšu, izrāva nazi no sienas un mistera Vandemāra rokas un nolika uz galda.

Misters Vandemārs pakratīja atbrīvoto roku, palocīja pirkstus un notīrīja no naža asmens slapjos ģipša krikumus. Kas tas bija? viņš jautāja.

Mūsu darba devējs, Krups teica. — Izskatās, ka ar to otru nekas nesanāks. Par jaunu. Tai būs jābūt Doras jaunkundzei.

Tātad mums vairs nav tiesību viņu nogalināt?

-     Tā nu tas, mister Vandemār, būtu saprotams, tā gan. Un vēl: rādās, ka Doras jaunkundzīte ir paziņojusi, ka nolīgs sev miesassargu. Šovakar. Tirgū.

-      Un tad? misters Vandemārs uzspļāva rokas virspusei tai vietā, kur bija gājis cauri naža asmens, un plaukstai, kur asmens bija izspraucies laukā. Viņš izberzēja siekalas ar masīvo īkšķi. Rēta aizvērās ka aizsūta, un brūce pazuda.

Misters Ka ups pacēla no grīdas savu melno, smago un no vecuma spīdīgo mēteli un uzvilka to mugurā. Es gribēju jautāt, mister Vandemār, viņš teica, vai mums ari nevajadzētu nolīgt sev miesassargu?

Misters Vandemārs ieslidināja nazi atpakaļ piedurknē iešūtajā makstī. Uzvilcis mēteli, viņš iebāza rokas dziļi kabatās un priecīgi pārsteigts atrada vienā no tām tikpat kā neskartu peli. Jauki. Viņš bija izsalcis. Mistera Krupa jautājumu viņš pārdomāja tik rūpīgi, kā anatoms, kas uzšķērdis savu mūža mīlestību, un, izsekojis partnera domugaitai, misters Vandemārs sacīja: Mums nevajag miesassargu, mister Krup. Mums neviens nevar nodarīt pāri. Mēs paši darām pari.

Misters Krups izslēdza gaismu. Labi, mister Vandemār, viņš noteica, tīksminādamies par izteikto vārdu skaņu kā viņš tīksminājās par visu vārdu skaņu, ja mums iegriež, vai mums asiņo brūces?

Misters Vandemārs, stāvēdams tumsā, brītiņu to apsvēra, un tad skaidri un noteikti atbildēja: Nē.

Spiegs no Augšpasaules? lords Zurkmēlis jautāja. Ko-e? Man vajadzētu tevi uzšķērst no rīkles līdz kuņģim un pazīlēt nākotni tavās zarnās.

— Paldau, Ričards dvesa, balstīdamies ar muguru pret sienu un juzdams pie ādamābola stikla lauskas malu. Man šķiet, ka jūs esat nedaudz kļūdījušies. Mani sauc Ričards Meihjū. Varu pierādīt, kas es esmu. Man līdzi ir bibliotēkas apmeklētāja karte. Kredītkartes. Manas mantas, viņš izmisis piebilda.

Ričards ievēroja, ka otrā zāles galā ļaudis metās ceļos, klanījās un palika, pieplakuši pie zemes, viņš to redzēja neparasti skaidri, kā jau cilvēks, kam viens trakais grasās pārgriezt rīkli ar stikla lausku. Viņiem garām slīdēja kāds sīks, melns radījums. Man šķiet, ka brīdis pārdomu spētu pierādīt, ka mēs visi esam nošāvuši greizi, Ričards sacīja. Viņš nesaprata neko no tā, ko pats runāja, tikai juta, ka vārdi paši veļas laukā no mutes, un apzinājās, ka, ja jau viņš runā, viņš aizvien vēl ir dzīvs. Vai jūs, lūdzu, nepaņemtu šito nost, un atvainojiet, tā ir mana soma, pēdējā frāze bija domāta sīkai, netīrai pusaugu skuķei, kura bija paņēmusi Ričarda somu un nadzīgi svieda no tās laukā Ričarda mantas.

Apkārt stāvošie cilvēku pūliši turpināja klanīties un palika, pieplakuši pie zemes, melnā radība bija jau pavisam tuvu. Kad tā sasniedza pūliti, kura ielenkumā stāvēja Ričards, neviens pienācēju nepamanīja. Visi apkārtstāvošie blenza uz Ričardu.

Pienākušais radījums izrādījās žurka. Tā aizdomīgi palūkojās augšup uz Ričardu. Viņam piepeši šķita, it kā žurka būtu viņam piemiegusi ar sīko, melnas eļļas pilienam līdzīgo aci. Tā skaļi nopīkstējās.

Vīrs ar stikla lausku nometās ceļos. Cilvēki, kas stāvēja viņiem apkārt, darīja tāpat. Pēc īsa pārdomu mirkļa un mazliet neveiklāk nekā pārējie ceļos nometās arī bezpajumtnieks, ko pirmīt bija nosaukuši par īliastru. Ričards bija vienīgais, kurš bija palicis stāvam kājās. Tievais meitēns parāva Ričardu aiz elkoņa, un arī viņš nokrita uz viena ceļa.

Lords Zurkmēlis noliecās tik zemu, ka viņa garie mati skāra grīdu, un kaut ko atplkstēja žurkai pretī, raustīdams degunu, rādīdams zobus, iespiegdamies un šņākdams, un visādi citādi atgādinādams milzu žurku.

-     Vai kāds varētu man paskaidrot… Ričards murmināja.

-      Klusu! pavēlēja sīkā meitene.

Žurka, kā šķita, mazliet nievīgi iekāpa lorda Zurkmēļa netīrajā rokā, un vīrs to godbijīgi pacēla Ričarda sejas augstumā. Žurka, vērodama Ričardu, lēni šūpoja asti. Šis ir Pavēlnieks Garaste no Pelēko klana, — lords Zurkmēlis sacīja. Viņš teic, tu izskaties pārsteidzoši pazīstams. Grib zināt, vai ir tevi iepriekš redzēj's.

Ričards palūkojās uz žurku. Žurka raudzījās uz Ričardu. Es pieļauju, ka tā varētu būt, Ričards atzina.

-     Viņš stāsta, ka esot nogādājis rīkojumu marķīzam de Karabasam.

Ričards palūkojās uz žurku vērīgāk. Tā ir tā žurka? Jā, mēs esam

tikušies. Patiesību sakot, es esmu metis viņai ar televizora pulti. Vairāki apkārt stāvošie ļaudis izskatījās šokēti. Tievā meitene pat iespiedzās. Ričards nepievērsa viņiem uzmanību. Vismaz kaut kas šajā ārprātā viņam šķita pazīstams. Cau, Žurciņ, viņš teica. Jauki tevi atkal satikt. Vai tu zini, kur ir Dora?

Žurciņ! meitene atkārtoja, pa pusei pīkstienā, pa pusei kā aizrīdāmās. Pie meitenes noskrandušā tērpa bija piesprausta pabalējusi sarkana nozīmīte, viena no tām, kādas reizumis tiek piespraustas dzimšanas dienu apsveikumiem. Uz tās bija saskatāms dzeltens uzraksts, kas vēstīja: man ir i i .

Lords Zurkmēlis brīdinoši pavicināja savu stikla durkli. Tev nav brīv vērsties pie Pavēlnieka Garastes, saki vien man, kas sakāms, — viņš teica. Žurka pavēloši nopīkstejās. Vīrs sadrūma. Viņu? viņš pārvaicāja, nicīgi skatoties uz Ričardu. Man nudien nav neviena lieka ļautiņu. Kā būtu, ja vienkārši pārgrieztu viņam rīkli un aizsūtītu pie Rensteles ļaudīm…

Žurka vēl reizi pavēloši nopīkstejās, tad nolēca no vīra pleca un pazuda vienā no daudzajām alām sienas malā.

Lords Zurkmēlis pieslejās kājās. Viņam pievērsās desmitiem acu pāru. Zurkmēlis pagriezās uz zāles pusi un palūkojās uz saviem padotajiem, kas stāvēja, saspiedušies ap dūmojošiem ugunskuriem. — Es nesaprotu, uz ko jūs tā blenžat! viņš noaurojās. Kurš uzmanīs iesmus, ko? Jūs gribat, lai rijamais sadeg? Te nav nekā, ko redzēt. Tinieties! Tūlīt, tūlīt pazūdiet visi! Ričards satraukts piecēlās kājās. Viņam bija notirpusi kreisā kāja, un nu viņš to berzēja, lai atjaunotu asinsriti. Kāju durstīja kā ar adatiņām. Lords Zurkmēlis pievērsās Iliastram un teica: Tas tur ir jānogādā tirgū. Pavēlnieka Garastes rīkojums.

Iliastrs papurināja galvu un nospļāvās sev pie kājām. Es viņu nevedīšu, viņš noteica. Man tomēr dzīvība dārgāka. Jūs, žurkmēļi, allaž esat bijuši labi pret mani, bet es turp vairs neiešu. Jūs to zināt.

Lords Zurkmēlis palocīja galvu. Viņš iebāza durkli atpakaļ spalvainajās skrandās. Nākamajā mirkli viņš veltīja Ričardam dzeltenzobainu smaidu. — Tu pat neapjaut, kā tev pirmīt paveicās, viņš teica.

Nojaušu gan, Ričards ieteicās. Nudien.

Nē,'vīrs atbildēja. Neapjaut vis. It neko tu neapjaut. To pateicis, viņš vēlreiz papurināja galvu un pie sevis nomurmināja: Žurciņ.

Lords Zurkmēlis paņēma Iliastru aiz rokas, un abi kopā pagājās gabaliņu nostāk, tā, lai Ričards neko nedzirdētu, un sāka par kaut ko apspriesties, ik pa brīdim pamezdami skatus uz viņa pusi.

Tievā meitenīte pa to laiku tiesāja nost Ričarda somā atrasto banānu, un Ričardam iešāvās prātā, ka šis ir vismazāk erotiskais banāna ēšanas skats, kādu viņš jebkad redzējis. — Zini ko, tās bija manas brokastis, — Ričards noteica. Meitēns vainīgi uz viņu paskatījās. Mani sauc Ričards. Ka tevi?

Ričards ievēroja, ka meitēns, paspējis norīt lielāko daļu banāna, iebāza mutē pēdējo kumosu un nopūtās. Viņa vārgi pasmaidīja un izdvesa kaut ko, kas līdzinājās vārdam Anestēzija. Man gribējās ēst, viņa noteica. Man tāpat, Ričards atcirta.

Meitene brīdi lūkojās uz ugunskuriem telpas dzīlēs, un atkal pievērsās Ričardam. Viņas sejā otrreiz parādījās smaids. Tev kaķi iet pie dūšas? viņa jautāja.

Nu, vispār man kaķi šķiet gluži jauki, jā, Ričards atbildēja.

Anestēzija izskatījās atvieglota. Un kas tev garšo labāk, viņa vaicāja, stilbi vai krūtiņa?

Meitene vārdā Dora sekoja marķīzam de Karabasam cauri lielākiem un mazākiem pagalmiem. Londonā bija simtiem tādu pagalmiņu, vecu staļļu ēku un aleju kā tās, kurām viņi steidzās cauri, — vecās sānieliņas pēdējo trīssimt gadu laikā nebija mainījušās. Pat čuru smaka eju stūros bija tāda pati kā Pepsa* laikā, trīssimt gadu tālā pagātnē. Līdz saullēktam vēl bija krietna stunda, bet debesis jau sāka kļūt gaišākas un pildījās ar vēsu, svina pelēcīgu gaismu. Miglas strēles karājās gaisā kā bāli spoki.

Durvis bija rūpīgi aizsistas ar dēļiem un noklātas ar izbalējušiem aizmirstu mūziķu un naktsklubu plakātiem. De Karabass un Dora, pienākuši pie durvīm, apstājās; marķīzs pārlaida skatienu sanaglotajai dcļu kārtai un plakātiem, un izskatījās, ka redzētais nekādu iespaidu uz viņu neatstāj. Pēc tā gan, tiesa, neko nevarēja spriest, uz marķīzu de Karabasu reti kas spēja atstāt iespaidu.

Šī tad nu būtu ieeja? viņš jautāja.

Viena no ieejām, Dora pamāja ar galvu.

Karabass sakrustoja rokas uz krūtīm. Nu? Saki «Sezam, atveries» vai ko nu tu parasti saki.

Es negribu to darīt, viņa teica. Es nudien neesmu pārliecināta, vai mēs rīkojamies pareizi.

Ļoti skaisti, Karabass izpleta rokas. Nu tad tiksimies vēlāk. Viņš pagriezās uz papēža un devās atpakaļ pa ceļu, pa kuru viņi bija nākuši. Dora saķēra viņu aiz rokas. Tu mani pametīsi? viņi jautāja. Vienkārši ņemsi un atstāsi?

Viņš pasmaidīja, bet smaids nevēstīja par joku. Saprotams. Esmu ļoti aizņemts vīrs. Daudz lietu jāsatiek. Daudz cilvēku, ko darīt.

-      Pagaidi taču. Dora palaida vaļā de Karabasa piedurkni un iekoda sev apakšlūpā. Pēdējo reizi, kad es šeit biju… viņa iesāka un aprāvās.

—  Pēdējo reizi, kad tu šeit biji, tu ieraudzīji visu savu ģimeni mirušu. Tas nu būtu skaidrs. Tev tas vairs nav jāstāsta. Ja mēs nedosimies iekšā, mūsu biznesa attiecības tepat ari beigsies.

Dora pavērsa pret Karabasu savu laumiņai līdzīgo seju, kas pirmsausmas tumsā vizēja palsi bāla. Un tas būs viss?

—  Nu, vēl es tev varētu novēlēt visu to labāko nākotnē, bet baidos, ka tu nenodzīvotu tik ilgi, lai to pieredzētu.

-      Tev nu gan vārdi kabatā nav jāmeklē, vai ne?

Viņš neko neatbildēja. Dora piegāja pie durvīm. — Labi, Dora teica. Nāc šurp. Iesim iekšā. Meitene piespieda kreiso roku pie aiznaglotajām durvīm un ar labo saņēma marķīza milzīgo, brūno roku. Doras sīkie pirkstiņi pazuda marķīza lielajā plaukstā. Viņa aizvēra acis.

… atskanēja čuksti, kaut kas nodrebeja, kaut kas mainījās… … un durvis iebruka dziļā tuinsā.

Tās'bija svaigas, tikai pāris dienu vecas atmiņas: Dora nāca caur Bezdurvju māju, saukdama: Sveikiņi! Vai kāds ir mājās? No priekšistabas viiia ieslīdēja ēdamistabā, tālāk bibliotēkā, tad zīmējamā istabā, neviens neatsaucās. Viņa iegāja nākamajā istabā.

Peldbaseins bija veidots Viktorijas laikmeta stilā no marmora un čuguna. Viņas tēvs reiz jaunība bija atradis telpu pamestu un gandrīz vai izpostītu, un iekļāvis Bezduruju mājā. Iespējams, ka ārpasaulē, Augšlondonā, baseina telpa jau sen bija nojaukta un aizmirsta. Dorai nebija ne jausmas, kur tieši atradās viņas mājas istabas. Doras vectēvs bija izveidojis māju, ņemdams pa istabai no vienas un pa istabai no citas Londonas būves; nošķirtajām telpām nebija durvju; tēvs bija papildinājis salikumu ar jauniem atradumiem.

Dora gāja gar baseina malu, priecīga, ka ir mājās un nobažījusies, kur gan visi palikuši. Un tad viņa paskatījās lejup.

Baseinā kāds peldēja, atstādams aiz sevis divus asins mākoņus, vienu no kakla, otru no cirkšņiem. Tas bija viņas brālis Arks. Viņa acis bija plaši vaļā, bet neredzēja neko. Dora redzēja sevi slāvam ar atvērtu muti un dzirdēja pali savu kliedzienu.

Tas bija sāpīgi, marķīzs noteica. Viņš spēcīgi paberzēja pieri un pagrozīja galvu, it kā censtos atbrīvoties no pēkšņa, nelāga stīvuma, kas negaidot savilcis kaklu.

— Atmiņas, Dora noteica. Tās ir iegravētas sienās.

De Karabass pacēla uzaci. Būtu varējusi mani brīdināt.

Viņi atradās lielā, baltā telpā. Pie visām sienām karajās gleznas. Katrā bija attēlota cita istaba. Baltajai telpai durvju nebija, nebija vispār nekādu ieeju vai izeju. Interesants dekors, marķīzs piezīmēja.

-      Šis ir priekšnams. No šejienes mēs varam nokļūt jebkurā citā Mājas istabā. Tās visas ir savienotas.

-      Kur atrodas citas istabas?

Dora pakratīja galvu. Es nezinu. Iespējams jūdzēm tālu. Tās ir izkaisītas pa visu Apakšzemi.

Marķīzs jau bija paspējis platiem, nemierīgiem soļiem pārstaigāt visu priekšnamu. Nudien atzīstami. No atsevišķām vienībām saliekama māja, kurā katra istaba atrodas kaut kur citur. Iztēli rosinoši. Tavs vectēvs bija cilvēks ar varenu fantāziju, Dora.

Es viņu nekad neesmu redzējusi. Viņa mirkli aprāvās, bet tūdaļ atkal turpināja runāt kā šķita, tiklab ar de Karabasu kā ar sevi. Mums šeit vajadzēja būt drošībā. Kā tas iespējams, ka mums kads varēja uzbrukt? Šai mājā tikai mēs paši zinājām, kā pārvietoties.

-      Cerēsim, ka tava tēva dienasgrāmata mums varēs pastāstīt ko vairāk, dc Karabass teica. No kurienes sāksim meklēt? Dora paraustīja plecus. Tu esi pārliecināta, ka viņam tāda bija? de Karabass uzstājīgi jautāja.

Meitene pamāja ar galvu. Tēvs mēdza ieiet savā darbistabā un noslēgt visas ieejas uz laiku, kamēr diktēja grāmatai.

Nu tad sāksim no darbistabas.

-      Bet es tur skatījos. Es paskatījos. Es tur jau skatījos, kad apkopu viņa līķi… to pateikusi, Dora sāka raudāt. Izklausījās, it kā zemās un drudžainās elsas kāds rautu meitenei laukā no krūtīm.

-      Nu, nu, marķīzs de Karabass neveikli noteica, papliķēdams Dorai pa plecu. Nu, viņš katram gadījuma piebilda vēlreiz. Viņš nebija nekāds labais mierinātājs.

Doras īpatnās krāsas acis bija asaru pilnas. Vai tu varētu… vai tu varētu ļaut man mirkli saņemties? Tūlīt pāries. Karabass pamāja ar galvu un aizgāja uz otru telpas galu. Atskatījies viņš redzēja Doras sīko, tumšo stāvu uz priekšistabas balto sienu un bilžu fona. Viņa bija apķērusi plecus ar rokām un drebēja, un raudāja kā mazs bērns.

Ričards joprojām bija sapīcis par somas zaudējumu.

Lords Zurkmēlis stāvēja kā stāvējis. Viņš bez aplinkiem paziņoja, ka žurka Pavēlnieks Garaste — nav teicis ne vārda par Ričarda mantu atdošanu. Garaste bija tikai pavēlējis nogādāt viņu tirgū. Vēl viņš bija piebildis, lai Anestēzija aizved augšzemnieku uz tirgu, un tā nepārprotami bija pavēle, tāpat kā uzsauciens, lai beidz puņķoties un sāk kustēties. Ričardam bija ticis pavēstīts arī tas, ka ja viņš, lords Zurkmēlis, viņu Ričardu vēlreiz dabūs redzēt, tad viņam, Ričardam, klāsies visai plāni. Zurkmēlis bija vēlreiz atkārtojis, ka Ričardam nav ne jausmas, kā viņam ir paveicies, un, neliekoties ne zinis par Ričarda lūgumiem atdot viņa mantas vai vismaz maku, bija pavadījis viņus līdz durvīm un aizslēdzis tās no iekšpuses.

Ričards un Anestēzija soļoja tumsā cieši blakus.

Anestēzija nesa pašdarinātu gaismekli, kas sastāvēja no sveces, konservu kārbas, virves gabaliņa un stikla pudeles ar platu kaklu. Ričards brīnījās, cik atri viņa acis pierada pie tumsas. Viņi gāja cauri nebeidzamām velvētu pagrabtelpu rindām. Brīžam šķita, ka velvju stūros kaut kas sakustas, bet noslēpumainais radījums, lai kas tas arī būtu cilvēks, žurka vai to apvienojums paspēja pazust ikreiz, kad viņi pienāca tuvāk. Kad Ričards mēģināja pajautāt Anestēzijai, kas tur varētu kustēties, viņa tikai nošņācās, lai Ričards klusē.

Piepeši viņš juta sejā iesitamies auksta gaisa straumi. Žurkmeitene strauji pietupās, nolika gaismekli zemē un sāka raustīt pie sienas piestiprinātu metāla režģi. Tas spēji atvērās, un meitene atmuguriski pakrita. Viņa pamāja, lai Ričards lien pa eju, kas bija atklājusies aiz režģa. Ričards pietupās un izspraucās pa lūku; nepilnu pēdu tālāk piepeši izbeidzās grīda. Atvaino, Ričards nočukstēja, bet tur ir caurums.

Tas nav necik liels, viņa noteica. Ej tālāk.

Anestēzija aizvēra aiz sevis dzelzs režģi un pēkšņi atradās netīkami tuvu Ričardam. Paturi. Viņa iespieda Ričardam rokā gaismekli un iekāpa tumšajā bedrē. Kāp te, viņa teica. Nu, nav nemaz tik traki, vai ne? Viņas sejiņa spīdēja kādu gabaliņu zem Ričarda sāpīgajam pēdām. Kap lejā! Padod man lampu.

Viņš pasniedza lejup gaismekli Anestēzijai vajadzēja palēkties, lai to aizsniegtu. — Nu, viņa nočukstēja. Kāp zemē! Ričards nedroši paliecās uz priekšu, pieķērās ar rokām bedres malai, īsu brīdi pašūpojās gaisā un tad lēca. Viņš piezemējās uz visām četrām apakšā bija mīksti dubļi. Ričards noslaucīja rokas džempen. Gabaliņu tālāk Anestēzija jau vēra vaļā nākamās durvis. Kad viņi bija pārkāpuši pār slieksni, Anestēzija rūpīgi aizvēra durvis un teica: Tagad varam runāt. Ne visai skaļi, bet varam.

Ā, paldies, Ričards noteica. Viņam nenāca prātā nekas, ko gribētos teikt. Nuu… Hm… Tu esi žurka, vai ne? viņš vaicāja.

Meitene iesmējās, kā japāniete piesedzot seju ar roku. Tad viņa papurināja galvu un teica: To man gribētos gan. Bet ne. Es esmu žurkmēle. Mēs runājam ar žurkām.

-      Ko, tā vienkārši pļāpājat?

-      Nē, ne jau tā. Mēs viņām visu ko palīdzam. Nu, piemēram, viņa iesāka stāstīt, un meitenes balss tonis vēstīja, ka bez Ričarda jautājuma viņa to nekad nebūtu pateikusi, ir tādas lietas, ko žurkas nevar izdarīt, jo, nu, kā tu saproti, viņam nav pirkstu un īkšķu, un tādā garā. Paga! Anestēzija pēkšņi pievilka Ričardu pie sienas un ar savu dubļaino roķeli aizspieda viņam muti. Pec tam viņa nopūta sveci.

Attālu bija dzirdamas balsis. Viņi stāvēja tumsā un aukstumā un ■ gaidīja, kas notiks. Ričardu kratīja drebuļi.

Viņiem garām, pieklusinātās balsīs sarunādamies, pagaja bariņš ļaužu. Kad balsis vairs nebija dzirdamas, Anestēzija noņēma plaukstu Ričardam no mutes, iededza sveci, un viņi turpināja ceļu. Kas tie tadi bija? Ričards jautāja.

Meitene paraustīja plecus. Kas man pa' daļu, viņa atteica.

-      Tad kāpēc tu domā, ka viņi nebūtu priecājušies mūs redzēt?

Viņa palūkojās uz Ričardu ar tik skumīgām acīm kā māte, kura

skaidro bērnam, ka jā, arī šī liesma bijusi karsta, jo visas liesmas ir

karstas. Saproti taču beidzot. Ejam te, viņa mudināja. Es zinu vienu īsāku ceļu. Varēsim uz mirkli izbāzt degunus Augšlondonā. Viņi uzkāpa pāris pakāpienu augstāk, un Anestēzija atvēra durvis, kas, tiklīdz viņi bija pārkāpuši slieksni, pašas aizkrita ciet.

Ričards samulsis paskatījās visapkārt. Viņi stāvēja Temzas ziemeļu krastmalā, jūdzēm garā pastaigu vietā, kas bija izbūvēta Viktorijas laikā, lai nosegtu notekūdeņu pievadus un jauno Rajona metro līniju; pastaigu vieta krastmalā bija nomainījusi smirdīgās dubļu strēles, kas iepriekšējos piecsimt gadus bija puvušas Temzas krastos. Joprojām bija nakts, vai varbūt atkal bija nakts. Ričardam nebija ne jausmas, cik ilgi viņi bija līkumojuši pazemes gaiteņos.

Mēnesi neredzēja, bet debesis bija nosētas ar asi dzalkstošām rudens zvaigznēm. Bija iedegtas arī laternas, kas izskatījās pēc zvaigžņu līdziniecēm uz zemes, gaisma plūda no māju logiem, spīdēja lampu rindas pār tiltiem, un tas viss kopā meta ņirbošu pilsētas atspīdumu Temzas ūdeņos. Pasakaini, Ričards nodomāja.

Anestēzija nopūta sveci. Vai tu droši zini, ka šis ir pareizais ceļš? Ričards vaicāja.

-    Jā, viņa atbildēja, Droši.

Ričards ievēroja, ka viņi stāv netālu no koka sola, un Ričardam pēkšņi šķita, ka parasts koka sols ir visiekārojamākā manta, kādu viņš jebkad redzējis. Vai varam piesēst? viņš jautāja. Kaut uz mirklīti?

Anestēzija paraustīja plecus. Viņi apsēdās katrs savā sola galā. Vēl piektdien, Ričards iesāka, es strādāju vienā no veiksmīgākajām investīciju ekspertu firmām Londonā.

-      Kas tic investīciji tādi ir?

-     Tas bija mans darbs.

Meitene apmierināti pamāja. Ak, jā. Un…

-      Es tāpat vien atceros. Nudien… Bet vakar… pēkšņi šķita, it kā es vairs neeksistētu, it kā manis te nemaz vairs nebūtu.

-     Tas tāpēc, ka tu neesi, Anestēzija paskaidroja.

Pa krastmalu lēnām tuvojās kāds vēlīns apkampies pārītis; viņi pienāca pie sola, apsēdās tieši vidū starp Anestēziju un Ričardu un sāka kaislīgi skūpstīties. Atvainojiet, Ričards viņiem teica. Vīrietis bija pabāzis roku sievietei zem džempera, un tā kustējās ar tādu aizrautību, kā ceļotājs pajaunu, neiepazītu zemi. Es gribu savu dzīvi atpakaļ, Ričards viņiem teica.

-      Es tevi mīlu, — vīrietis sacīja sievietei.

Bet tava sieva… viņa ierunājās, laizīdama viņam vaigu.

-      Piedrāzt viņu, vīrietis atteica.

-      Es negribu piedrāzt viņu, sieviete atteica un ieķiķinājās piedzērušu smiekliņu. Es gribu drāzt tevi… Viņa uzlika roku uz vīrieša bikšupriekšas un ķiķināja vēl negantāk.

-      Ejam, Ričards teica Anestēzijai, juzdams, ka soliņa blakus iemītnieki sāk uzvesties arvien neprātīgāk. Ričards un Anestēzija piecēlās un devās tālāk. Anestēzija pameta atpakaļ ziņkāru skatienu, pārītis uz sola sāka ieņemt arvien horizontālāku stāvokli.

Ričards klusēja. Vai kaut kas nav kārtībā? Anestēzija vaicāja.

-      Nē, tikai it nekas nav kārtībā, Ričards attrauca. Tu visu laiku esi dzīvojusi tur lejā?

-      Ne-e. Es piedzimu šeit augšā, viņa nopūtās. — Īstenībā tu nemaz negribi zināt. — Ričards sev par vieglu pārsteigumu attapa, ka grib gan.

-      Es gribu zināt. Nopietni.

Meitene knibināja rupjās kvarca bumbiņu krelles, kas karājās viņai ap kaklu, un, brīdi minstinājusies, sāka stāstīt. — Toreiz biju es un mamma, un dvīnes… — viņa iesāka, bet tūdaļ aprāvās un cieši saknieba lūpas.

Stāsti tālāk, Ričards lūdza. Es klausos. Nudien. Lūdzu,

stāsti!

Anestēzija pamāja ar galvu. Viņa dziļi ievilka elpu un sāka runāt, neskatīdamās uz Ričardu; skatiens bija pievērsts zemei pāris soļu tālāk. Vārdu sakot, mammai bijām mēs ar māsām, bet tad viņai palika tā jocīgi ar galvu. Vienu dienu es pārnācu mājās no skolas, un viņa bija galīgi plika, un tikai kliedza un raudāja, un plēsa viskautko. Šķīvjus un citas lietas. Bet mums viņa neko nedarīja. Viņa mums nekad neko nedarīja. Tad atnāca sociālā dienesta dāma un savāca māsas līdzi, un man vajadzēja braukt pie tantes. Viņa dzīvoja kopā ar to vīrieti. Man viņš nepatika. Un, kad tantes nebija mājās… Meitene aprāvās un klusēja labu brīdi, un Ričards jau sāka domāt, ka viņa vairs nestāstīs. Taču meitene sāka vēlreiz. — Šā vai tā. Viņš man darīja pāri. Un darīja visu ko. Un beigās es pateicu tantei, bet viņa man iesita. Teica, ka es melojot. Ka viņa uzlaidīšot man policiju. Bet es nemeloju. Tad es aizlaidos. Tas bija manā dzimšanas dienā.

Viņi bija pienākuši pie iVIbērta tilta. Nedaudz jokainais arhitektūras veidojums, kas savienoja abus Temzas krastus Betersiju dienvidos, ar Celsijas krastmalas daļu ziemeļos -, bija nokarināts ar tūkstoš mazām, baltām gaismiņām.

Man nebija, kurp iet. Un bija ļoti auksts, — Anestēzija turpināja, bet pēc mirkļa atkal apklusa. Es gulēju laukā. Gulēju pa dienām, kad bija drusciņ siltāks, un staigāju apkārt naktīs, lai kustētos un nenosaltu. Man bija tikai vienpadsmit gadu. Zagu maizi un pienu, ko no rītiem pieveda pie privātmājām, un ēdu. Man riebās tā darīt, un es sāku staigāt gar ielas tirdziņiem un vākt iepuvušus ābolus un apelsīnus, un visu to, ko cilvēki meta projām. Tad es stipri saslimu. Es toreiz dzīvoju zem Notinghilas dzelzceļa pārbrauktuves. Kad atguvos, es jau biju Apakšlondonā. Žurkas bija mani atradušas.

Vai tu esi kādreiz mēģinājusi šeit atgriezties? Ričards jautāja, ar žestu norādīdams uz klusajām, siltajām un ļaužu apdzīvotajām mājām un dažiem vēlīnajiem braucējiem ielās. Uz īsto pasauli… Meitene papurināja galvu. Uguntiņa vienmēr dedzina, manu bērniņ. Pats redzēsi. Tas nav iespējams. Ir vai nu viena, vai otra. Bet nekad abas reizē.

Man žēl, ka es tā… Dora teica un nopūtās. Bija redzams, ka viņa ir sparīgi šņaukusi degunu un slaucījusi slapjos vaigus; acis bija saraudātas sarkanas.

Marķīzs, gaidīdams, lidz Dora nomierinās, bija kavējis sev laiku ar kauliņu spēli, izmantodams vecas monētas un pāris kauliņus, ko viņš allaž nēsāja līdzi vienā no daudzajām mēteļa kabatām. Marķīzs veltīja Dorai vēsu skatienu. Patiešām?

Viņa iekoda apakšlūpā. Nē. Īstenībā ne. Man nav žēl. Es visu laiku tikai skrēju un slēpos, un bēgu, un… šī bija pirmā reize, kad es tā pa īstam… viņa apklusa.

Marķīzs savāca kauliņus un monētas un iebēra kabatā. Tikai pēc jums, viņš noteica. Dora devās uz bildēm rotātās gala sienas pusi. Marķīzs sekoja. Dora ar vienu roku pieskārās attēlam, kurā bija redzama tēva darbistaba, un otrā saņēma marķīza lielo, tumšo roku.

…pasaule sagriezās…

Viņas bija oranžērijā un laistīja puķes. Vispirms lēja Poršija, uzmanot, lai ūdens tiek tikai augiem pie pašām saknēm, neskarot lapas un ziedus. Aplaisti tikai kurpes, nevis drēbes, viņa teica jaunākai meitiņai.

Ailai bija pašai sava lejkanniņa. Viņa ar to ļoti lepojās. Tā bija tieši tāda pali kā mammai spilgti zaļa metāla kanniņa. Kad mamma bija aplaistījusi ik puķi, mazā Aila nāca ar savu lejkanniņu un aplēja vēl mazliet. Uz kurpēm, viņa atkārtoja un iesmējās dzidrus bērna smieklus.

Smējās arī māmiņa līdz tam brīdim, kad lapsai līdzīgais misters Krups spēji parāva viņu aiz melnajiem māliem un pārgrieza viņas balto kaklu no vienas auss līdz otrai.

Sveiks, tēt, Dora klusi teica.

Viņa ar pirkstu galiem noglaudīja vaigu tēva krūšutēlam. Kalsns, askētisks virs ar gandrīz kailu galvu. Cēzars Prospero lomā, nodomāja marķīzs de Karabass. Viņu mocīja viegls nelabums. Pēdējā aina patiešām bija bijusi sāpīga. Un tomēr: viņš bija lorda Portika darbistabā. Tas pašlaik bija galvenais.

Marķīzs aplūkoja istabu. Acis slīdēja no vienas lietiņas pie otras. Pie griestiem karājās izbāzts krokodils; grāmatu plauktos rindojās ar ādu apvilkti sējumi; astrolabs, izliekti un ieliekti spoguļi, dīvaini zinātnes instrumenti; pie sienām tādu zemju un pilsētu kartes, par kurām de Karabass pat dzirdējis nebija. Rakstāmgalds ar vairākām vēstuļu kaudzītēm. Balto sienu aiz rakstāmgalda bija sabojājis sarkanbrūns traips. Uz galda stāvēja maza bildīte, kurā bija redzama visa Doras ģimene. Marķīzs kādu bridi tajā nolūkojās. Tava māte, māsa, tēvs un brāļi. Visi miruši. Ka tev izdevās izmukt? viņš vaicāja.

-      Paveicās. Biju devusies ekspedīcijā uz pāris dienām… Vai tu zināji, ka apmetnē pie Kilbērnas upes aizvien vēl mīt bariņš romiešu kareivju?

Marķīzs to nebija zinājis, un tāpēc sapīka. Hm. Cik daudz?

Dora paraustīja plecus. Paris duči. Kā es sapratu, tie bija deviņpadsmitā leģiona dezertieri. Mana latiņu valoda nav diez cik laba. Tā vai citādi, kad es atnācu mājās… -Dora aprāvās un juta kaklā sakāpjam kamolu. Viņas opālkrāsas acīs iemirdzējās asaras.

-      Saņemies, marķīzs noskaldīja. Mums vajag tava tēva dienasgrāmatu. Jādabū zināt, kas to izdarījis.

Dora sarauca pieri. Mēs zinām, kas to izdarīja. Krups un Vandemārs…

Marķīzs atvēra plaukstu un pakustināja pirkstus. Viņi ir tikai rokas. Pirksti. Ir kāda galva, kas tos vada un kas ilgojas arī pēc tavas nāves. Tie abi nav nekādi Ietie. Viņš vēlreiz pārlaida skatu darbistabai. Kur ir dienasgrāmata?

-      Te tās nav, Dora teica. Es jau tev teicu. Es skatījos.

-      Un man laikam radies nepareizs priekšstats, ka tava ģimene lieliski pratusi atvērt gan redzamas, gan neredzamas durvis.

Dora uzmeta marķīzam niknu skatienu. Tad viņa aizvēra acis un ar pirkstiem cieši saspieda deguna kauliņu. Marķīzs pa to laiku turpināja aplūkot Portika rakstāmgaldu. Tintnīca, šaha figūriņa, metamkauliņš, zelta kabatas pulkstenis, vairākas zoss spalvas un…

Interesanti.

Marķīzs bija ievērojis mazu mežacūkas vai varbūt lāča, vai vērša statuetīti. Nevarēja īsti pateikt, kas tas par zvēru. Figūriņa bija raupji tēsta obsidiānā un pēc izmēra atgādināja palielu šaha kauliņu. Tā viņam kaut ko atgādināja, bet viņš nespēja atcerēties, ko īsti. Viņš pacēla figūriņu no galda, nevērīgi pagrozīja rokās un apkļāva tai pirkstus.

Dora noņēma roku no sejas. Viņa izskatījās samulsusi. Kas par lietu? marķīzs jautāja.

Tā ir šeit, Dora vienkārši noteica. Viņa sāka staigāt šurpu turpu pa darbistabu, grozīdama galvu uz visām pusēm. Marķīzs nemanāmi ieslidināja figūriņu iekškabatā.

Dora apstājās pie augsta skapja. Šeit, viņa teica. Dora pastiepa roku, un plaukta aizmugurējais panelis atvērās. Dora iebāza roku caurumā un izvilka no tā kaut ko, kas atgādināja mazu lielgabala lodi. Viņa padeva to marķīzam. Lode bija taisīta no pulēta koka un nosūbējuša misiņa, to rotāja stikla lēcas un pulēts varš. Marķīzs paņēma to no Doras rokām.

-     Tas ir tas, ko mēs meklējām?

Dora pamāja.

-      Smalki nostrādāts.

Dora izskatījās sadrūmusi. Nesaprotu, kā es to neievēroju agrāk.

-      Tu biji bēdīga, marķīzs noteica. Es biju pilnīgi pārliecināts, ka tā te būs. Un es ļoti reti kļūdos. Un tagad… Viņš pacēla koka lodīti tuvāk acīm. Stikla lēcas un vara un misiņa joslas lauza gaismas starus. Marķīzam gan derdzās atzīt savu nezināšanu kada jautajumā, tomēr pēdīgi viņš pavaicāja: Kā ta darbojas?

Anestēzija izveda Ričardu cauri mazam parciņam tilta dienvidpusē, tad nokāpa pāris akmens pakāpienus gar tilta pakājes sienu un atvēra strādnieku durvis. Viņi iegāja pa tām, Anestēzija aizvēra durvis, un tumsas ieskauti viņi turpināja kāpt lejup.

Ir viena meitene vārdā Dora, — Ričards ierunājās. Mazliet jaunāka par tevi. Tu viņu pazīsti?

-      Lēdija Dora. Es zinu, kas viņa ir.

-      No kuras, hm, grāfistes viņa ir?

-    Viņa nav no grāfistes. Viņa ir no Arkas nama. Viņas ģimene reiz bija ļoti ietekmīga.

-      Kāpēc bija? Viņi zaudēja varu?

-    Viņus nogalināja.

Ak, jā, tagad viņš atcerējās, ka marķīzs kaut ko tādu bija teicis. Viņiem priekšā pār ceļu pārskrēja žurka. Anestēzija apstājās pakāpiena vidū un iztaisīja dziļu reveransu. Žurka uz bridi apstājās. -Jūsu augstība, — Anestēzija sacīja žurkai. Sveiki, Ričards piebilda. Žurka uzmeta viņiem mirklīgu skatienu un aizlēkšoja lejup pa kāpnēm. Un vēl, Ričards turpināja taujāt, kas ir Klīstošais tirgus?

Tas ir ļoti liels, meitene teica. Bet žurkmēļiem reti kad rodas vajadzība turp doties. Un, taisnību sakot… Anestēzija nopūtās. Ai, neko. Tu smiesies.

-      Nesmiešos, — Ričards godprātīgi atteica.

-      Patiesībā, meitēns sacīja, man ir mazliet bail.

-      Bail? No tirgus?

Viņi bija nonākuši kāpņu pakājē. Anestēzija nopūtās un nogriezās pa kreisi. Nejau no paša lirgus, nē. Tur ir noteikts pamiers. Ja kāds kādam uzbruktu, viņam gāztos virsū visa Apakšlondona ar savām notekūdeņu tonnām.

—  No kā tad tu baidies?

—  No ceļa uz turieni. Tirgus katru reizi notiek citā vietā. Tas pārvietojās. Un, lai nokļutu tur, kur tas paredzēts šovakar… Meitene nervozi knibināja krelles. Mums būs jāiet cauri pāris visai riebīgiem rajoniem. Viņa nudien izklausījās nobijusies.

Ričards apspieda vēlēšanos aplikt roku meitēnam ap pleciem. Un kur tas būs? viņš jautāja. Meitene pagriezās pret viņu, atmeta matus no acīm un pateica.

—  Naitsbridžā, Ričards atkārtoja un nevarēja noturēties, klusītēm neiesrnējies. Meitene aizgriezās. Redzi? viņa noteica. Es teicu, ka tu smiesies.

Dziļie tuneļi tika izrakti Otra pasaules kara sākumā. Tajos tika izvietotas karaspēka daļas, un vairāku tūkstošu karavīru radītie atkritumi tika ar gaisa spiedienu sūknēti augšā uz notekūdeņu kanāliem. Tuneļu abās pusēs pie sienām bija piestiprinātas divstāvu metāla lāviņas, kur kareivjiem gulēt. Pēc kara bija plānots pārvērst tuneļus ātrgaitas metro atzaros, bet no šiem plāniem nekas nebija iznācis, un tā nu metāla lāvas bija palikušas savās vietās. Labu laiku drāšu pinumi bija balstījuši ar vēstulēm, avīzēm un mapēm piebāztas kastes tās glabāja aizmirstus, nevienu vairs neinteresējošus noslēpumus. Deviņdesmito gadu sākumā varas iestādes bija slēgušas tuneļus pavisam. Noslēpumu kastes tika savāktas, lai to saturu sašķirotu, ievadītu datu bāzēs, sasmalcinātu vai sadedzinātu.

Varnijs savu mītni bija iekārtojis visdziļākajā no dziļajiem tuneļiem, tālu zem Kemdentaunas stacijas. Mītnes ieeju viņš bija aizbarikādējis ar vecajām dzelzs gultām. Viņš bija tās arī izrotājis. Vārnijam patika ieroči. Viņš pats tos taisīja no visa, ko vien gadījās atrast, paņemt vai nozagt no mašīnu detaļām, no dažādu aparātu atlūzām. Viņš lika to visu kopā un veidoja durkļus un āķus, lokus un arbaletus, ballistas un sienu gāžamās katapultas, kaujas vāles, zobenus un rungas. Pie dziļā tuneļa sienām un mitekļa stūros bija redzama vesela ieroču kolekcija, kas diez kādu omulību vis neviesa.

Vārnijs bija līdzīgs vērsim noskūtam, tetovētam vērsim bez ragiem. Mutē viņam nebija neviena vesela zoba, un, tāpat kā vērsis, viņš šņākuļoja caur degunu. Liesmiņa eļļas lampā pie Vārnija galvas bija nogriezta pavisam maza. Vārnijs, krākdams un šņākuļodams, gulēja uz lupatu grēdas, blakus pa tvērienam nolicis paštaisītu abpusgriezīgu zobenu.

IClda roka uzgrieza eļļas lampā lielāku liesmu.

Vārnijs satvēra zobenu un pietrūkās kājās, vēl pirms bija paspējis līdz galam atvērt acis. Blisinādamies viņš lūkojās apkārt. Viņa miteklī neviena nebija — gultas, kas nosprostoja ieeju, stāvēja savā vietā. Vārnijs lēnām nolaida zobenu.

-      Kuššš, kāds nošņācās.

-      E? Vārnijs izdvesa.

-      Pārsteigums! sacīja misters Krups un iznāca gaisma.

Vārnijs pakāpās soli atpakaļ, un tā bija kļūda. Viņam pie deniņiem

nozibēja nazis gandrīz pie acs kaktiņa vīdēja naža smaile. Vēl kustēties nav ieteicams, misters Krups laipni sacīja. Citādi var gadīties, ka misteram Vandemāram izšļūk no rokām viņa krupju dīrājamais dūcītis. Vairums negadījumu taču notiek mājas apstākļos. Vai ne, mister Vandemār?

-      Es neticu statistikai, atteica Vandemāra neizteiksmīgā balss. Vārnijam no mugurpuses pastiepās cimdota roka, salieca viņa zobenu un nometa sabojāto ieroci zemē.

-      Kā sviežas, Vārnij? misters Krups jautāja. Ceram, ka itin labi. Tā ir? Lieliskā ("ormā, brašs un možs, gatavs šovakar doties uz tirgu? Vai zini, kas mēs esam?

Vārnijs centās pamāt ar galvu, tajā pašā laikā nekustinot muskuļus. Viņš zināja, kas ir Krups un Vandemārs. Vārnijs ar acīm pārmeklēja sienu. Jā, tur ta bija: rīta zvaigzne ar naglām piedzīta koka bumba ar ķēdi galā. Tā atradās pašā tālākajā telpas stūrī…

Tā runā, ka zināma jauna lēdi ja grasās šim vakaram nolīgt miesassargus. Vai esi domājis izmēģināt spēkus viņas uzdevumā? misters Krups paklabināja kapakmeņiem līdzīgos zobus. Izsakics skaidri.

Vārnijs ar domu spēku izkustināja rīta zvaigzni no vietas. Tas bija viņa talants. Mierīgi, tā, tagad lēnām… Viņš nokabināja to no āķa un uzvilka augšā pie tuneļa griestiem… Viņa mute pa to laiku sacīja: — Vārnijs ir vislabākais algotnis un miesassargs visā Apakšzemē. Mēdz teikt, ka es esot labākais kopš Mednieceš laikiem.

Vārnijs domās novietoja rīta zvaigzni ēnā virs mistera Krupa galvas. Vispirms viņš pāršķels Krupam pauri, tad ķersies pie Vandemāra. ..

Rīta zvaigzne šāvās uz Krupa galvas pusi: Vārnijs strauji pieliecās, lai atbrīvotos no naža smailes pie acs kaktiņa. Misters Krups neskatījās augšup. Viņš pat nepagi iezās. Vajadzīgajā mirklī viņš zibenīgi ātri palieca galvu uz priekšu, un rīta zvaigzne aizšāvās viņam gar muguru un ietriecās grīdā, atšķeldama pāris ķieģeļu un betona gabalus. Misters Vandemārs ar vienu roku pacēla gaisā Vārniju. Pamocīt viņu? Vandemārs jautāja savam biedram.

Misters Krups pakratīja galvu, kas nozīmēja: vēl ne. Vārnijam viņš sacīja: Nav slikti. Un tātad, «vislabākais algotni un miesassarg», mēs gribam, lai tu šovakar dodies uz tirgu. Mēs gribam, lai tu kļūsti par zināmās lēdijas miesassargu: kā to panākt, izdomā pats. Un tad, kad tu būsi salīgts, atceries vienu lietu: tu vari sargāt viņu no kā vien vēlies, bet, kad viņa būs vajadzīga mums, mēs viņu ari dabūsim. Pielēca?

Vandemārs pārbrauca ar mēli zobu atlūzām. Jūs mani cenšaties uzpirkt? — viņš jautāja.

Misters Vandemārs bija pacēlis rīta zvaigzni. Ar brīvo roku viņš citu pēc cita lieca vaļā ķēdes posmus un svieda zemē izlocītā metāla gabalus. Tinkš. Nē, — misters Vandemārs atbildēja. Tinkš. — Mēs tev draudam. Tinkš. Un ja tu nedarīsi tā, kā misters Krups liek, tad… tinkš, … mēs tev diezgan stipri… tinkš, — … nodarīsim pāri, tinkš, pirms… tinkš, — … novācam tevi pavisam.

— Ā-a, Vārnijs noteica. Tad iznāk, ka es strādāju jūsu labā, ja?

-    Jā, tā iznāk gan, misters Krups atbildēja. Tikai mums, tā rādās, nebūs, ar ko atlīdzināt.

— Tas nekas, Vārnijs attrauca.

-     Labi, misters Krups noteica. Esi sveicināts mūsu pulkā.

Tas bija paliels, bet smalks mehānisms, kas sastāvēja no pulēta riekstkoka un ozolkoka, no misiņa un stikla, vara un spoguļu plāksnēm, un inkrustēta ziloņkaula, no kvarca prizmām un misiņa zobratiem, atsperītēm un skrūvītēm. Mehānisms bija nedaudz lielāks par platekrāna televizoru, taču pats ekrāns platumā pa diagonāli nepārsniedza sešas collas. Tam pāri piestiprinātais palielināmais stikls deva iespēju skatīt daudz prāvāku attēlu. Aparāta sānos bija redzama liela misiņa taure līdzīga kā vecajiem gramofoniem. Aparāts kopumā atgādināja televizora un videomagnetofona apvienojumu, ko pirms trīssimt gadiem varētu būt radījis sers Izaks Ņūtons. Kā tas lielā mērā arī bija.

—  Skaties, Dora sacīja. Viņa uzlika koka lodi uz aparāta platformas. No tās uz lodi plūda gaismas stari. Lode sāka ātri griezties.

Mazajā ekrānā pilnā krāsu gammā parādījās aristokrātiska seja. Ar mirkļa nokavēšanos no misiņa raga atskanēja balss, kā dzirdams, turpinādama iepriekš iesāktu domu: … ka divām pilsētām būtu jābūt tik tuvu un tajā pašā laika tik tālu, balss sacīja, valdošajiem virs mums un beztiesīgajiem mums, kas dzīvojam apakšā un pa vidu, kas dzīvojam šķirbās.

Dora vērās ekrānā ar neizdibināmu skatienu.

-      Un tomēr… viņas tēvs turpināja, es uzskatu, ka tas, kas mūs sakropļo, ir mūsu sīkumainais frakcionārisms. Muižu un lēņu sistēma ir vienlaikus šķeļoša un muļķīga. Lords Portiks bija tērpies vecā, apdilušā frakā, un galvā viņam bija maza, apaļa cepurīte. Šķita, ka viņa balss skan cauri gadu simtiem, nevis dienām vai nedēļām. Viņš ieklepojās. — Un es neesmu vienīgais, kas ir pārliecināts par lo. Ir tādi, kas vēlas, lai viss paliek tā, kā ir. Ir tādi, kas grib, lai situācija pasliktinātos. Un ir tādi…

-     Vai tu vari palīt uz priekšu? marķīzs jautāja. Atrast pēdējo ierakstu?

Dora pamāja ar galvu. Viņa paskārās ziloņkaula svirai kastes sānos; attēls kļuva miglains, sadalījās fragmentos, un parādījās cits.

Tagad Portiks bija ģērbies garā mētelī. Cepurītes viņam galvā vairs nebija. Vienai pieres pusei pāri stiepās koši sarkana brūce. Viņš vairs nesēdēja pie galda, un runāja steidzīgi un klusi. Es nezinu, kas šo atradis, bet, lai kas jūs arī būtu, lūdzu, nogādājiet šo manai meitai, lēdijai Dorai, ja viņa vēl ir dzīva. Cauri balsij un ekrānam izšāvās elektriska uzliesmojuma vilnis. Pēc mirkļa balss turpināja: Dora? Meitiņ, ir pavisam slikti. Nezinu, cik ilgs laiks man vēl atvēlēts, pirms viņi atradis šo istabu. Domāju, ka mana nabaga Poršija un tavs brālis un māsiņa ir miruši. Attēls un skaņa kļuva aizvien neskaidrāki.

Marķīzs palūkojās uz Doru. Viņas seja bija pilnīgi slapja — no acīm plūda asaras un tecēja lejup pa vaigiem. Šķita, ka Dora pati nemaz nejūt, ka raud, viņa pat necentās noslaucīt slapjos vaigus. Viņa tikai lūkojās sava tēva attēlā un klausījās viņa vārdos. Sprakšķis. Pārrāvums. Sprakšķis. Paklausies, meitiņ, sacīja tēvs. Ej pie Izlingtona… Uz viņu tu vari paļauties… Tev jāuzticas Izlingtonam… viņa balss pamazām izdzisa. No brūces pierē sūcās asinis un tecēja acīs. Portiks tās noslaucīja. Dora? Atrieb mūs. Atrieb savu ģimeni.

No gramofona taures atskanēja skaļš blīkšķis. Portiks samulsis un izbiedēts pagrieza galvu. Ko? viņš noteica un izgāja no attēla rāmja. Kadu bridi attēlā nekas nemainījās: priekšplānā rakstāmgalds, aiz tā balta siena. Piepeši telpai ekrānā cauri izšļācās koša asiņu strūkla. Dora nospieda slēdzi aparāta sānos, un ekrāns satumsa. Dora aizgriezās.

—  Še, ņem, teica marķīzs, dodams Dorai kabatlakatu.

Pateicos. Viņa noslaucīja seju un spēcīgi izšņauca degunu.

Viņa palūkojās tukšumā un pie sevis pateica vārdu: Izlinglons.

Man ar Izlingtonu nav bijusi nekāda darīšana, marķīzs teica.

-      Es biju domājusi, ka tā ir tikai leģenda, Dora sacīja.

-      Nepavisam ar ne. — Marķīzs pasniedzās pāri galdam, paņēma zelta kabatas pulksteni un atvēra tā vāciņu. Smalks darbiņš, viņš noteica.

Dora pamāja. Tas ir tēta.

Marķīzs ar klikšķi aizvēra vāciņu. Laiks doties uz tirgu. Drīz jau sāksies. Misters Laiks nav ar mums draugos.

Dora vēlreiz izšņauca degunu un sabāza rokas ādas jakas kabatās. Viņa pagriezās pret marķīzu, meitenes laumai līdzīgā sejiņa bija saspringta, neparastās acis mirdzēja. Vai tu patiešām domā, ka mums izdosies atrast miesassargu, kas varētu spēkoties ar Krupu un Vandemāru?

Marķīzs paspīdināja savus baltos zobus. Kopš Mednieces laikiem nav bijis neviena, kurš varētu kaut vai mēģināt to darīt. Nē, es sameklēšu kādu, kurš varētu novilcināt laiku, lai tu paspēj aizbēgt. Marķīzs piestiprināja pulksteņķēdi pie mēteļa atloka un ieslidināja pulksteni kreisajā kabatā.

-    Ko tu dari? Dora vaicāja. Tas ir mana tēta pulkstenis.

-     Viņam taču to vairs nevajag, vai ne? Marķīzs nopētīja zelta ķēdi. Nu paskat. Tā taču izskatās visai smalki. Marķīzs vēroja, kā Doras sejai pārslīd vesela emociju gamma no mēma sašutuma līdz rezignācijai.

-      Labāk iesim, — tas bija viss, ko viņa sacīja.

Mēs vairs neesam diez ko tālu no tilta, Anestēzija teica.

Ričards no sirds cerēja, ka Anestēzijai ir taisnība. Viņi bija aizdedzinājuši jau trešo sveci. Sienas sveces gaismā uzzibsnīja un zuda, un šķita, ka ejai nav gala. Ričards sāka šaubīties par to, ka viņi arvien atrodas zem Londonas; viņš sliecās domāt, ka viņi jau ir mērojuši lielāko daļu ceļa uz Velsu.

-     Man patiešām ir bail, Anestēzija turpināja. Es vēl nekad neesmu gājusi pār to tiltu.

-      Man šķita, ka tu jau esi bijusi tajā tirgū, Ričards samulsis bilda.

Tas ir Klīstošais tirgus, muļķīt. Es taču tev teicu. Tas pārvietojas.

Notiek dažādās vietās. Iepriekšējais, kurā es biju, notika tajā lielajā tornī ar pulksteni. Lielajā… kaut kādā. Un nākamais bija…

-      Bigbenā? — Ričards minēja.

-      Varbūt. Mēs bijām telpā, kur visi tie lielie zobrati, un tur es dabūju šitās, Anestēzija pacēla augšup krelles. Ņo spožajām kvarca bumbiņām atspīdēja dzeltena sveces gaisma. Viņa pasmaidīja kā bērns. Tev patīk? Anestēzija vaicāja.

-      Kolosālas. Dārgi samaksāji?

-      Iemainīju pret pāris mantām. Tā te lejā pieņemts. Mēs maināmies. Viņi nogriezās ap stūri un ieraudzīja tiltu. Tas varētu būt viens no Temzas tiltiem piecsimt gadu senā pagātnē, Ričards nodomāja; milzīgs akmens tilts, kas sniedzas pār nepārredzamu tumsas aizu. Pāri tiltam nebija debesu, un zem tā neredzēja ūdeni. Tilts slējās tumsā. Ričards prātoja, kas un kad to varētu būt cēlis un kā gan iespējams, ka tāds tilts Londonā stāv, un neviens par to nezina. Ričardam vēderā bija tāda sajūta, it kā viņš slīktu. Viņš aptvēra, ka ārkārtīgi, ka neaprakstāmi baidās tieši no tilta.

-      Vai mums tiešām jāiet tam pāri? Ričards vaicāja. — Mēs nevaram iet pa kādu citu ceļu? Viņi apstājās tilta piekājē.

Anestēzija papurināja galvu. Mēs varam aiziet uz to cku, kur tas notiek, viņa sacīja, — bet tirgus tur nebūs.

-      Ko? Bet tas taču ir smieklīgi. Kaut kas vai nu ir kādā vietā, vai nav. Vai tad tā nav?

Anestēzija vēlreiz papurināja galvu. Viņiem aiz muguras atskanēja balsu murdoņa, un kāds nogrūda Ričardu zemē. Viņš paskatījās augšup: pāri slējās milzīgs, viscaur tetovēts vīrišķis, tērpies paštaisītās gumijas un ādas drānās, kas izskatījās ka sastiķētas no noplēstiem automašīnu sēdekļu pārvalkiem. Vīrs blenza Ričardam pretī un šķita apvainots. Viņam aiz muguras stāvēja pūlītis ļaužu — tur bija gan vīrieši, gan sievietes, un visi izskatījās kā sataisījušies uz diezgan nožēlojamu masku balli. Kāds, sacīja Vārnijs, kurš nebija pašā labākajā noskaņojumā, maisās man pa kājām. Kādam vajadzētu pielūkot, kur viņš sper kāju.

Reiz bērnībā, kad Ričards bija nācis mājup no skolas, viņš bija ieraudzījis žurku ceļmalas grāvi. Kad žurka bija ieraudzījusi Ričardu, tā bija pieslējusies uz pakaļkājām un lēkājusi un šņākusi, iedvešot Ričardam šausmas. Viņš bija devies prom, brīnīdamies, kā kaut kas tik sīks var but tik drosmīgs un gribēt cīnīties ar kādu, kas ir daudz reižu lielāks par viņu pašu. Tagad Anestēzija bija tā, kas nostājās pa vidu starp Ričardu un Vārniju. Viņa nebija ne uz pusi tik liela, bet blenza uz milzīgo vīru un rādīja zobus, un šņāca kā nikna žurka. Vārnijs pakāpās soli atpakaļ. Viņš uzspļāva Ričardam uz kurpēm. To izdarījis viņš pagriezās, un, vezdams sev līdzi ļaužu bariņu, uzkāpa uz tilta un aizgāja tumsā.

— Vai tev viss kārtībā? Anestēzija vaicāja, palīdzēdama Ričardam piecelties.

—Jā, viss kārtībā, viņš sacīja. Tu nudien rīkojies drosmīgi.

Anestēzija kautrīgi nodūra galvu. Īstenībā es nemaz neesmu

drosmīga, — viņa teica Man joprojām ir bail no tilta. Pat viņiem ir bail. Tāpēc jau viņi gāja visi kopā. Jo vairāk, jo drošāk.

—Ja vēlaties šķērsot tiltu, es varu iet ar jums kopā, viņiem aiz muguras ieskanējās medaina sievietes balss. Ričards nevarēja atcerēties, kas tas ir par akcentu. Viņš pagriezās un ieraudzīja garu, slaidu sievieti ar dzeltenbrūniem matiem un karameļkrāsas ādu. Sieviete bija tērpusies dābolainas ādas drēbēs. Plecā viņa bija uzmetusi miecādas mugursomu. Viņai rokā bija nūja, pie jostas karājās nazis, un pie plaukstas piestiprināts elektriskais lukturītis. Un šī sieviete neapšaubāmi bija visskaistākā būtne, kādu Ričards jebkad bija redzējis.

—Jo vairāk, jo drošāk. Būsim pagodināti, ja nāksiet ar mums kopā, Ričards brīdi vilcinājies sacīja. Mans vārds ir Ričards Meiliju. Šī ir Anestēzija. Viņa ir tā, kas zina, kurp mēs dodamies. Žurkmeitene pieglauda kažoku.

Adās tērptā sieviete nopētīja Ričardu no galvas līdz kājām. Tu esi no Augšlondonas, viņa pavēstīja.

-     Jā. Ričards, lai ari jutās šai citpasaulē galīgi apmaldījies, tomēr centās pieņemt spēles noteikumus. Viņa prāts bija pārāk sastindzis, lai spētu aptvert, kur viņš atrodas, taču tas varēja pieņemt šeit valdošos likumus.

Eju kopā ar žurkmēli. Dodu godavārdu.

Es viņu pavadu, Anestēzija nejrvozi apstiprināja. Kas tu esi? Kam tu kalpo?

Sieviete pasmaidīja. — Es nevienam nekalpoju, žurkmeitēn. Vai jūs jau kādreiz esat šķērsojuši Nakts tiltu? Anestēzija papurināja galvu. Un kas par to? Vai tad tas nebūs visai jautri?

Viņi tuvojās tiltam. Anestēzija padeva Ričardam lukturi. Ņem, viņa teica.

-      Paldies. Ričards palūkojās uz ādās tērpto sievieti. Vai tur tiešām ir no kā baidīties?

-     Tikai no nakts… viņa strupi atbildēja.

-      No naktssardzes?

-      Nē, vienkārši no nakts tās pašas, kas nāk, kad diena ir galā.

Anestēzijas roka sataustīja Ričarda plaukstu. Viņš cieši saņēma

meitenes sīko rociņu savējā. Anestēzija viņam uzsmaidīja un vēl ciešāk saspieda Ričarda roku. Viņi spēra pirmos soļus uz Nakts tilta, un Ričards sāka aptvert, ko šeit nozīmē tumsa: tā bija kaut kas tik viendabīgs un īsts, kaut kas daudz vairāk par vienkāršu gaismas neesamību. Viņš juta, kā tumsa pieskaras viņa ādai, kā tā vaicājoši lavās apkārt un kaut ko meklē, un ieslīd viņa prātā. Tumsa ielija viņa plaušas, iekļuva aiz acu āboliem, tika mutē…

Ar katru soli, ko viņi spēra uz tilta, liesma lukturī kļuva arvien vājāka. Ričards ievēroja, ka ar ādās tērptās dāmas lukturīti notiek tas pats. Bija tāda sajūta, ka nevis gaisma kļūst blāvāka, bet gan tumsa pieņemas spēkā. Ričards samirkšķināja acis. atvēra tās un neredzēja it neko neko, izņemot tumsu, pilnīgu un visaptverošu. Skaņas. Šalkoņa, švīksti. Ričards bolīja un mirkšķināja acis tumsā. Trokšņi kļuva arvien uzmācīgāki, badīgāki. Ričardam šķita, ka viņš dzird balsis: milzonīgu, bezformīgu troļļu pulku sarunas kaut kur dziļi zem tilla…

Kaut kas paslīdēja viņiem garām. Kas tur bija? Anestēzija iepīkstējās. Viņas roka Ričarda plaukstā drebēja.

-     Kuš, sieviete nočukstēja. Neļaujiet tam sevi manīt.

Kas te notiek? Ričards čukstus vaicāja.

-     Tumsa notiek, ādās tērptā sieviete ļoti klusā balsī atbildēja. Nakts notiek. Ir sarosījušies visi murgi, kas, tumsai iestājoties, vajājuši ļaudis kopš alu laikiem, kad mēs mēdzām sēdēt, cieši kopā saspiedušies, lai rastu siltumu un drošības sajūtu. Tagad, viņa sacīja, ir pienācis laiks baidīties no tumsas. — Ričards juta, ka viņam pa seju kaut kas rāpo. Viņš aizvēra acis: tas nemainīja neko no tā, ko viņš redzēja vai juta. Nakts bija iestājusies pa īstam. Un tad sākās halucinācijas.

Viņš redzēja cauri tumsai krītam kādu būtni ar degošiem spārniem un māliem tā gāzās viņam virsū.

Ričards pašāva augšup rokas: tur nekā nebija.

Džesika nicinoši viņā nolūkojās. Viņš gribēja kliegt, pateikt viņai, ka nožēlo.

Sper nākamo soli, ej tālāk.

Viņš bija mazs puika, bija vakars, un viņš nāca mājās no skolas pa to neapgaismoto ielu. Lai cik reižu viņš mērotu šo cehi, vieglāk nekļuva.

Viņš bija dziļi pazemē, apmaldījies tuneļu labirintā. Viņu gaidīja Briesmonis. Viņš dzirdēja kaut kur lēni pilam ūdeni. Viņš zināja, ka Briesmonis gaida, un satvēra šķēpu ciešāk… Piepeši viņam aiz muguras atskanēja baiss rūciens no Briesmoņa rīkles. Viņš pagriezās. Lēni, mokoši lēni Briesmonis nāca viņam virsū cauri tumsai.

Un uzbruka. Viņš nomira. Un turpināja iet.

Lēni, nāvējoši lēni tas atkal un atkal nāca viņam virsū cauri tumsai.

Pēkšņi kaut kas nosprakšķēja un uzliesmoja tik spilgti, ka Ričards aizmiedza acis un sagrīļojās. Bija iedegusies svece limonādes pudeles dibenā. Viņš nekad nebūtu iedomājies, ka viena pati svece var dot tik daudz gaismas. Viņš pacēla to augstāk, no atvieglojuma elsodams un kampdams gaisu lieliem malkiem. Sirds krūtis drebēja un sitās kā negudra.

— Izskatās, ka būsim sveikā tikuši pāri, noteica ādās tērptā sieviete.

Ričardam tik stipri dauzījās sirds, ka labu bridi viņš nebija spējīgs runāt. Viņš piespieda sevi elpot lēnāk un dziļāk, lai nomierinātos. Viņi atradās lielā priekštelpā, gluži tādā pašā, kādai bija gājuši cauri otrā krastā. Patiesību sakot, Ričardu pārņēma dīvaina sajūta, ka tā ir tieši tā pati telpa, no kuras viņi pirms brīža bija izgājuši ēnas gan šai telpā šķita dziļākas, un Ričardam gar acīm zibēja redzētā fragmenti, līdzīgi, kā ir, kad acis apžilbinājusi zibspuldzes gaisma. Es pieņemu, Ričards šaubīdamies sacīja, ka mēs nemaz nebijām īstās briesmās… Līdzīgi kā spoku apsēstā namā. Atliek tumsā atskanēt pāris trokšņiem, un iztēle paveic visu pārējo… Īstenībā uz tilta taču nebija no kā baidīties, vai ne?

Sieviete uzmeta viņam gandrīz vai līdzjūtīgu skatienu, un Ričards piepeši aptvēra, ka neviens vairs neturas viņam pie rokas. — Anestēzija?

No tilta atskanēja sīks troksnītis tāda kā šalka vai nopūta. Pa tilta slīpumu lejup noripoja sauja nevienādu kvarca bumbiņu. Ričards vienu pacēla. Tā bija no žurkmeitenes krellēm. Ričards atvēra muti, bet skaņa nenāca. Pēdīgi viņš atguva balsi: Būs labāk, ja. Mums jāiet atpakaļ. Viņa taču…

Sieviete pacēla augstāk lukturīti un apgaismoja tiku. Ričards varēja to saskatīt visā garumā. Tilts bija tukšs. Kur viņa ir? Ričards jautāja.

Pagalam, sieviete sausi noteica. Viņu ir paņēmusi tumsa.

Mums kaut kas jādara, Ričards nemierīgi sacīja.

-      Piemēram?

Viņš atkal atvēra muti. Šoreiz vārdi tā arī neatradās. Ričards aizvēra muti. Viņš virpināja pirkstos kvarca bumbiņu un lūkojās uz pārējām, kas mētājās zemē.

Viņa ir pagalam, sieviete atkārtoja. Tilts prasa savu artavu. Priecājies, ka nepaņēma tevi ari. Un, ja tu gribi iet uz tirgu, jāiet cauri pa šejieni un tad taisni. — Viņa norādīja uz taciņu, kas, lukturīša stara vāji izgaismota, aizvijās dūmakā viņiem priekšā.

Ričards nekustējās. Viņš jutās kā sastindzis. Bija grūti noticēt, ka žurkmeitēns ir pagalam pazaudēts, nozagts, apmaldījies, vai… un vēl grūtāk bija pieņemt, ka ādas tērptā dāma to uztver kā pašu par sevi saprotamu, un izturas tā, it kā nekas nebūtu noticis. Anestēzija nevarēja būt mirusi…

Ričards centās pabeigt domu. Viņa nevarēja būt mirusi, jo, ja viņa būtu mirusi, tā būtu Ričarda vaina. Anestēzija nebija lūgusi, lai viņai ļauj doties Ričardam līdzi.

Viņš saspieda kvarca bumbiņu pirkstos tik cieši, ka tie iesāpējās, un domāja par lepnumu, ar kādu Anestēzija bija rādījusi viņam krelles un kā viņš pats bija sācis ar meitēnu lepoties to nedaudzo stundu laikā, ko viņi bija pavadījuši kopā.

-      Tu nāksi?

Ričards pāris sirdspukstu garuma mirkļus vilcinājās, tad rūpīgi iebāza akmentiņu džinsu kabatā. Viņš sekoja sievietei, kura visu laiku turējās dažus soļus viņam priekšā. Tā iedams, viņš attapa, ka nemaz nezina, kā sievieti sauc.

Piektā nodala

viņiem garam slīdēja un plūda dažnedažādi ļaudis, rokās turēdami lampas un lāpas, lukturus un sveces. Ričardam tas atgādināja skolas laikā redzētas filmas par zivīm, kas spīguļojot šaudās okeāna dzīlēs… Dzelmē, kur mīt tādas lietas, kam redze vairs nav vajadzīga.

Ričards, sekodams ādās tērptajai sievietei, uzkāpa dažus pakāpienus augstāk. Tie bija akmens pakāpieni ar metāla maliņu. Viņi atradās metro stacijā. Ričards un sieviete ādas tērpā pievienojās ļaužu rindai, kas gaidīja, lai izlīstu cauri režģim, kas bija pavērts par pēdas tiesu, atsedzot eju, kas veda uz ielu.

Viņiem priekšā stāvēja divi puišeļi, kuriem ap vidukli bija apsieta virve. Virves galu rokā bija saņēmis bāls, plikgalvains vīrietis, kurš oda pēc formaldehīda. Aiz viņiem rindā iestājās vīrs ar sirmu bārdu, — viņam uz pleca sēdēja melnbalts kaķēns. Tas mazgājās, aizrāvies nolaizīja ausi arī vīram, saritinājās viņam uz pleca un aizmiga. Rinda virzījās uz priekšu lēni, ļaudis pa vienam izspraucās cauri atvērumam starp sienu un režģi un pazuda naktī. Kādēļ tu dodies uz tirgu,

Ričard Meihjū? ādās tērptā sieviete zemā balsi vaicāja. Ričards aizvien vēl pūlējās noteikt, kāds akcents jaušams viņas runā: nupat viņš sāka domāt, ka viņa ir no Āfrikas vai no Austrālijas, vai varbūt no kādas vēl tālākas un eksotiskākas zemes.

-      Es tur ceru satikt dažus draugus. Patiesību sakot, vienu draugu. Es šeit īpaši daudzus nemaz nepazīstu. Es jau tā kā saku iepazīt Anestēziju, bet… — viņš aprāvās. Un tad viņš izgrūda jautājumu, ko nebija uzdrošinājies uzdot līdz šim mirklim. Vai viņa ir mirusi?

Sieviete paraustīja plecus. — Jā, ir. Vai tikpat kā ir. Es ceru, ka tirgus apmeklējums tev šķitīs šī zaudējuma vērts.

Ričards nodrebēja. Nedomāju vis, viņš noteica, juzdamies iztukšots un ļoti, ļoti viens. Viņi tuvojās rindas galam. Ar ko tu nodarbojies? — viņš apjautājās.

Sieviete pasmaidīja. Es tirgojos ar personīgiem fiziskiem pakalpojumiem.

-      Ak tā, viņš noteica. Ar kādiem personīgiem fiziskiem pakalpojumiem? -viņš vaicāja.

—  Es izīrēju savu miesu. Viņa neieslīga sīkumos.

—  Āa. Viņš necentās taujāt tālāk vai lūgt, lai sieviete izskaidro, ko tieši ar to domājusi; turklāt Ričards nojauta, kas tas varētu būt. Viņi izspraucās cauri ejai un iekāpa nakti. Ričards atskatījās. Uzraksts uz stacijas ēkas vēstīja: Naitsbridža. Viņš nesaprata, ko darīt priecāties vai skumt. Šķita, ka nakts sliecas uz rīta pusi. Ričards paskatījās pulkstenī un pārsteigts ievēroja, ka tā digitālā ciparnīca neko nerāda. Iespējams, ka beigušās baterijas vai arī, kas likās ticamāk, Apakšlondonas laiks tikai attāli līdzinājās tam laikam, pie kura Ričards bija pieradis. Taču viņam bija vienalga. Ričards noņēma pulksteni no rokas un iemeta to tuvākajā atkritumu kastē.

Ielu šķērsoja dīvaina paskata ļaužu straume tā plūda iekšā pa ielas otrā pusē stāvošā nama divviru durvīm. Tur? Ričards bailīgi jautāja.

Sieviete pamāja ar galvu. Jā, tur.

Tā bija milzīga ēka, ko pašlaik izgaismoja tūkstošiem degošu lukturīšu. Uz sienas ielas pusē dižojās ģerboņu virkne, nepārprotami noradot, ka šajā veikalā regulāri iepērkas visdažādākie Anglijas karaliskās ģimenes locekļi. Ričards, kurš bija mocījis savas pēdas ne vienu vien stundu, nedēļas nogalēs vazājoties Džesikai pakaļ pa Londonas vislabākajiem veikaliem, to pazina uzreiz, pat nepaskatoties uz lielo uzrakstu, kas apliecināja, ka šis veikals ir… «Harrods»?

Sieviete pamāja ar galvu. Tikai šonakt, viņa sacīja. Nākamais tirgus var notiki jebkurā cita vietā.

Nē, nudien… Ričards izbrīnīts novilka. «Harrods». Šķita teju vai zaimojoši te slepus ložņāt pa nakti.

Viņi iegāja pa sānu durvīm. Iekšā bija tumšs. Viņi pagāja garām bureau de change un dāvanu iesaiņošanas letei, izgāja cauri vēl vienai tumšai telpai, kurā bija izliktas pārdošanai saulesbrilles un dekoratīvas figūriņas, un nonāca Ēģiptes zālē. Krāsu un gaismu gūzma vēlās pār Ričardu kā vilnis pār krastu. Ričarda ceļabiedre pagriezās pret viņu un nožāvājās gari kā kaķis, mutes spilgto rozīgumu piesedzot ar karameļbrūno plaukstu. Nožāvājusies viņa pasmaidīja un sacīja: Tā. Nu tu esi šeit. Ar veselu ādu un daudzmaz pie pilna prāta. Man te ir šis tas darāms. Visu gaišu. Viņa skopi pamāja ar galvu un aizslīdēja pūlī.

Ričards palika viens ļaužu drūzmas vidū un reiba no tās. Viss notiekošais bija pilnīgs ārprāts — par to nebija nekādu šaubu. Pūlis bija skaļš, nekaunīgs, vājprātīgs, bet daudzējādā ziņā tas bija arī visai brīnumains. Ļaudis ķīvējās, kaulējās, dziedāja un bļaustījās. Tika solītas un piedāvātas dažnedažādas lietas, un katrs slavēja savas preces pārākumu. Skanēja mūzika — daudzi un dažadi mūzikas stili vienlaikus, spēlēti visos iespējamos veidos uz neskaitāmiem paštaisītiem vai pārveidotiem, lielākoties pilnīgi fantastiskiem instrumentiem. Ričards sajuta ēdiena smaržu, pareizāk, veselu klāstu: visstiprāk smaržoja ar kariju un asajām garšvielām gatavotie ēdieni, tiem sekoja ceptas gaļas un sēņu smarža. Tirgotāju stendi bija izvietoti pa visu veikalu blakus vai pat uz tām pašām letēm, pie kurām pa dienu varēja nopirkt smaržas vai pulksteņus, dzintaru vai zīda šalles. Visi kaut ko pirka. Visi pārdeva. Ričards, ieklausīdamies pārdevēju izsaucienos, sāka spraukties cauri pūlim.

-    Jauki, svaigi sapnīši. Pirmklasīgi murgi. Mums iraid viss. Nāciet un pērciet sav' murdziņu pie mums!

—  Ieroči! Apbruņojieties! Sargājiet savu mitekli, būdu vai alu! Gribat šiem sadot? Pērciet pie mums! Nāc nu, mīļumiņ, nāc nu šurpu…

Mēsli! paveca, resna sieva iebļāva Ričardam tieši ausī, kad viņš virzījās garām viņas smirdīgajai letei. Gruži! viņa turpināja. Atkritumi! Grabažas! Ķidas! Būvgruži! Jums tie jādabū! Nekā vesela un nebojāta! Ķeskas, draņķi un pilnīgi nevajadzīgas sūdu čupas. Jūs jau zināt, ka gribat!

Bruņās tērpts vīrs dauzīja mazas bundžiņas un dziedāja: Pazudušas mantas. Sanāk, sanāk, un sameklē kaut ko sev! Pazudušas mantas! Neviens neko savu te neatradīs. Viss pilnīgi un godīgi pazudis.

Ričards klīda cauri lielajām veikala zālēm kā transā. Viņam nebija ne jausmas, cik cilvēku varētu būt tirgū. Tūkstotis? Divi tūkstoši? Pieci tūkstoši?

Kādā stendā slējās augstas pudeļu grēdas tur bija tukšas pudeles un pilnas pudeles, visdažādāko formu un lielumu trauki — no parastām blašķitēm līdz kādai milzīgai, mirdzošai pudelei, kurā pilnīgi noteikti reiz bijis iesprostots Džins; pie nākamās letes pārdeva lukturus ar visvisādām tauku un vaska svecēm; kāds vīrs, satvēris nocirstu bērna roku, vicināja starp tās pirkstiem ielikto sveci uz Ričarda pusi un murmināja: Vai vēlaties Triumfa roku, ser? Sūtiet viņus tieši uz Bedfordšīras mežaino pakalnu. Galvoju, ka tā darbojas. Ričards steidzās vīram garām, nevēloties nedz uzzināt, kas īsli ir Triumfa roka, nedz ari to, ko tā dara; viņš gāja gar stendu, kurā bija izliktas mirdzošas zelta un sudraba rotaslietas; uz nākamās letes bija rotas, kas šķita taisītas no vecu radioaparātu lampām un antenām; vairākās vietās tirgoja visvisādas grāmatas un žurnālus; nedaudz tālāk varēja nopirkt drēbes vecas, salāpītas, pāršūtas un sastiķētas; bija redzami pāris tetovētāji; nodalījums, kas aizdomīgi atgādināja nelielu vergu tirdziņu (viņš apgāja to ar krietnu likumu); zobārsta krēsls ar rokas urbi pie tā stāvēja rinda izmisušu ļaužu, kas gaidīja, kad viņu zobu raušanai vai labošanai ķersies klāt jauns cilvēks, kurš šķita visai labi pavadām laiku; sakumpis vīrs pārdeva aizdomīgus priekšmetus, kas varēja būt cepures, bet varēja būt ari modernā māksla; tika piedāvāts kaut kas līdzīgs pārnēsājamai dušas kabīnei; bija redzama pat smēde…

Un ik pēc pāris letēm bija kāda vieta, kur varēja nopirkt ēdienu. Dažviet tas tika gatavots uz atklātas uguns: tur cepās dārzeņi ar garšvielām, kartupeļi un kastaņi, milzīgas sēnes un svešzemju maize. Ričards pieķēra sevi prātojam, kā tas var būt, ka ugunskuru dūmi neiedarbina ēkas ugunsdrošības signalizāciju. Vēl viņš prātoja, kādēļ viņi neaplaupa lielveikalu, bet gan slien augšā paši savas tirgus būdiņas. Varētu taču vienkārši paņemt kaut ko no šī veikala? Taču Ričards saprata, ka labāk nevienam neko nejautāt…

Viņš bija ievērojis, ka tiek pieskaitīts Augšlondoniešiem un kā tāds uzlūkots ar lielu neuzticību.

Ričards bija pamanījis, ka tirgus dalībniekus var iedalīt ciltīs vai atsevišķās grupās. Bija tādi, kas izskatījās kā aizmukuši no viduslaiku vēstures atdarinātāju pulciņa; citi, savukārt, atgādināja hipijus; bija albīni cilvēki, kas valkāja pelēkas drēbes un tumšas brilles, bija draudīga izskata vīri, tērpušies spīdīgi melnos uzvalkos un ar melniem cimdiem rokās; bija liela auguma sievietes ar gandrīz vienādām sejām viņas parasti staigāja apkārt divatā vai trijatā un vienmēr palocīja galvas, kad redzēja citu šādu grupiņu; bija pagalam izspūruši ļaudis, kas, kā izskatījās, mitinājās kanalizācijas akās un briesmīgi smirdēja, un bija vēl simtiem citu dažādu ļaužu tipu un grupu…

Ričards iztēlojās, kā normālā Londona, viņa Londona, izskatītos svešinieka acīm, un tas viņam iedvesa drosmi. Viņš sāka uzrunāt garāmgājējus: Atvainojiet! Es meklēju vīru vārdā de Karabass un meiteni Doru. Vai jūs zināt, kā es varētu viņus atrast? Garāmgājēji šūpoja galvas, atvainojās, novērsa skatienus, devās tālāk.

Ričards paspēra soli atpakaļ un uzkāpa kādam uz kājas. Kāds bija vairāk nekā septiņas pēdas garš un viscaur klāts ar rudu, kumšķainu spalvu. Kāda zobi bija tik spici kā īleni. Kāds satvēra Ričardu ar ķetnu aitas galvas lielumā, pacēla viņu gaisā un piebāza Ričarda galvu tik tuvu savai mutei, ka viņš aiz pārbīļa gandrīz pārstāja elpot. E-cs meklēju meiteni vārdā Dora. Varbūt jūs zināt… — bet kāds viņu nosvieda zemē un aizslāja prom.

Pa grīdu atvējoja cepeša smarža, un Ričards, kuram kopš brīža, kad viņš atteicās no ceptas kaķa gaļas šķēles, bija izdevies piemirst par izsalkumu uz vairākām stundām, atkal juta mutē saskrienam siekalas, un viņš vairs nespēja sakarīgi padomāt.

Sieviete ar sudrabbalticm matiem, kas stāvēja aiz tuvākās ēdienu letes, nesniedzās Ričardam pat ne līdz jostasvietai. Kad viņš mēģināja pārdevēju uzrunāt, viņa papurināja galvu un pielika pirkstu pie lūpām. Viņa vai nu nevarēja, vai nedrīkstēja, vai negribēja runāt. Ričards lika lietā žestu valodu un sāka iepirkties viņš palūdza biezpienu, sviestmaizes ar salātiem un glāzi dzēriena, kas izskatījās un smaržoja pēc mājās gatavotas limonādes. Par to visu viņš samaksāja ar lodīšu pildspalvu un sērkociņu kastīti, par kuras esamību kabatā bija piemirsis. Mazā sieviete laikam jutās lā, it kā Ričards būtu krietni pārmaksājis par pirkumu, jo, kad viņš pasniedzās pēc ēdiena turzas, viņa tajā iemeta arī pāris cepumiņus ar riekstiem.

Ričards stāvēja viens apkārtējā drūzmā un klausījās mūziku kāds, Ričardam neizprotamu iemeslu vadīts, dziedāja «Greensleev.es» vārdus ar «Yakkety-Yak» melodiju. Ričards vēroja, kā savada tirgošanas visapkārt pieņemas spēkā, un ēda savas sviestmaizes.

Notiesājis pēdējo maizīti, viņš aptvēra, ka nav paspējis sajust garšu nekam no tikko apēstā; viņš nolēma piebremzēt, un cepumus izgaršoja daudz lēnāk. Limonādi viņš sūca maziem malciņiem, lai pietiktu ilgākam laikam. Vai jums ir vajadzīgs kāds putns, ser? Ričardam cicši blakus ieskanējās moža balss. Man ir krauķi un kraukļi, vārnas un strazdi. Skaisti, gudri putni. Gardi un gudri. Brīnišķīgi.

Ričards atteica: Nē, pateicos, un aizgriezās.

Virs tirgus būdas bija redzama ar roku rakstīta izkārtne:

Vecā Beilija putni un informācija

Tai apkārt bija redzami ari vairaki mazākiem burtiem rakstīti saukļi, piemēram: Tavs grib to, mēs zin to! un Resnu strazdu tk nedabūsi!!!! un Kad ir pienācis laiks krauķim, ir laiks vecajam Beilijam!! Ričards aizklīda atmiņās par kādu vīru, ko bija ievērojis, pirmoreiz ieradies Londonā vīrs mēdza stāvēt pie Lestera laukuma metro stacijas ieejas, turēdams roka milzīgu, ar roku aprakstītu maizes dēli, un centās pārliecināt pasauli, ka nepieciešams «Mazāk kārību: mazāk proteīna, olu, gaļas, pupiņu, siera un sēdēšanas».

Putni lēkāja un sita spārnus nelielos būrīšos, kas izskatījās kā izlocīti no TV antenām. Tātad informāciju? Vecais Beilijs turpināja, pielāgodamies paša izliktajiem uzrakstiem. Jumtu kartes? Vēsturi? Apslēptas un nezināmas gudrības? Ja mans to nezin, tad to labāk aizmirst pavisam. Lūk, ko mans teiks. Vecais vīrs aizvien vēl bija tērpies spalvu mētelī, apjoztā ar virvēm un veļas šņorēm. Viņš mirkli pablenza uz Ričardu un pacēla pie acīm auklā iekārtas brilles. Viņš rūpīgi nopētīja Ričardu caur briļļu stikliem. Paga, paga! Es tak tevi pazīstu. Tu biji kopā ar marķīzu de Karabasu. Uz jumtiem. Atceries? Ko? Es esmu Vecais Beilijs. Atceries mani? Vecais Beilijs pašāva sveicienam roku un sparīgi pakratīja Ričarda plaukstu.

Patiesībā, Ričards sacīja, es tieši meklēju marķīzu. Un jaunu lēdiju vārdā Dora. Man šķiet, ka viņi varētu būt kopā.

Vecais vīrs viegli nopurinājās, liekot no tērpa izbirt paris spalvām; tas izsauca sašutuma ķērcienus no apkārt stāvošajiem putniem. Informācija! Informācija! viņš paziņoja pārpildītajai zālei. — Redzi? Es šiem teicu. Dažādību, es teicu. Dažādību! Nevar visu mūžu tirgot sautējamos krauķus viņi taču garšo pēc vārītām zolēm. Un viņi ir tik dumji. Trekni kā olu krēms. Esi kādreiz ēdis krauķi? Ričards papurināja galvu. Par to viņš varēja būt pilnīgi drošs jebkurā gadījumā. Ko tu man dosi? Vecais Beilijs jautāja.

-      Ko, lūdzu? — Ričards pārvaicāja, veltīgi pūlēdamies vecā vira apziņas plūsmā izlēkāt no viena ledusgabala uz otru.

-     Nu, ja mans dod tev to informāciju. Ko es dabūšu pretī?

-      Man vairs nav naudas, Ričards sacīja. Un es tikko atdevu savu pildspalvu.

Vīrs sāka vilkt laukā Ričarda kabatu saturu. Re, kur! Vecais Beilijs iesaucās, Šito!

Manu kabatdrānu? Ričards pārvaicāja. Tas nebija sevišķi tīrs kabatlakats; to viņam pagājušajā dzimšanas dienā bija uzdāvinājusi Modās tante. Vecais Beilijs paķēra kabatlakatu un laimīgs vicināja to ap galvu.

-      Nebaidies ne nieka, puikiņ, viņš triumfēdams dziedāja. — Tavi meklējumi tuvojas galam. Ej tik tālāk pa šīm durvīm. Tu nevari paiet viņiem garām. Viņiem ir vērtēšanas sacīkstes. Beilijs norādīja uz «Harrods» plašo pārtikas nodalu. ICrauķis ļauni ieķērcās. Nebāz knābi, kur nevajag, Vecais Beilijs sacīja krauķim un, Ričardam pievērsies, piebilda: — Paldiesiņ par karodziņ'. Viņš apmierināts dancoja pa savu bodīti, vicinādams Ričarda kabatlakatu šurpu turpu.

Vērtēšanas sacīkstes? Ričards klusībā pabrīnījās. Taču tad viņš pasmaidīja. Tam nav nozīmes. Viņa meklējumi, kā bija teicis jumtu vīrs, jau tuvojas galam. Ričards devās uz pārtikas veikalu pusi.

Izskatījās, ka stils miesassargu aprindās izšķir visu. Katram no viņiem bija kāda īpaša spēja, un katrs centās to par varītēm izrādīt pasaulei. Pašlaik viens otram pretī bija stājušies Raislips un Bezvārda Ģeķis.

Bezvārda Ģeķis atgādināja astoņpadsmitā gadsimta švītu, kurš nav spējis atrast īstas švīta drēbes un izlīdzējies ar tām, ko var atrast Pestīšanas armijas veikalā. Seja viņam bija nopūderēta gluži balta, lūpas nosmiņķētas sarkanas. Raislips, Ģeķa pretinieks, lika iedomāties murgu tēlu, kāds varētu rasties, ja gaditos aizmigt, skatoties sumo cīņas televīzijā un tajā pašā laikā klausoties Boba Mārlija ierakstus. Šis milzīgā auguma rastafarietis visvairāk atgādināja pārbarotu zīdaini.

Viņi stāvēja viens otram pretī plača vidū, ko ielenca skatītāji, garāmgājēji un citi miesassargi. Nevienam no vīriem nepakustējās ne muskulis. Ģeķis bija krietnu galvastiesu garāks par Raislipu. Toties Raislips apjoma ziņā bija tik liels kā četri ģeķi, kam pie sāniem katram pa čemodānam, kas piestūķēts ar cūkas speķi. Viņi blenza viens uz otru, ne brīdi nezaudējot acu kontaktu.

Marķīzs de Karabass papliķēja Dorai pa plecu un norādīja uz vīriem. Kaut kam bija jānotiek.

Mazu brīdi vīri vēl stāvēja nekustīgi un turpināja skatīties viens otrā, tad piepeši Ģeķa galva pašāvās atpakaļ, it kā viņš būtu saņēmis sitienu pa seju. Uz Ģeķa vaiga parādījās neliels sarkanviolets plankums. Viņš saknieba lūpas un noplivināja skropstas. La, viņš noteica un izstiepa lūpas spokainā, ķēmīgā smaidā.

Ģeķis novicināja rokas. Raislips paspēra pāris nedrošus soļus atpakaļ un saķēra vēderu.

Bezvārda Ģeķis ļauni pasmīnēja, pavirpināja pirkstus un sūtīja gaisa skūpstus paris skatītājiem. Raislips nikni pablenza uz Ģeķi un dubultoja mentālo uzbrukumu. No Ģeķa lūpām sāka sūkties asinis. Viņa kreisā acs pietūka. Ģeķis knapi turējās kājās. Publika atzinīgi murdēja.

— Nav nemaz tik iespaidīgi kā izskatās, marķīzs pačukstēja Dorai.

Bezvārda Ģeķis sazvārojās un nokrita uz ceļiem, it kā viņu kāds spiestu pie zemes, un sabruka uz grīdas. Nākamajā mirkli viņš saliecās līkumā, it kā būtu saņēmis niknu spērienu pa vēderu. Raislips triumfēja. Skatītāji pieklājīgi aplaudēja. Ģeķis locījās zemē un spļāva asinis uz «Harrods» veikala gaļas un zivju nodaļas skaidām klātās grīdas. Daži draugi aizvilka līdz nemaņai sadauzīto Ģeķi malā.

-      Nākamais, — marķīzs sacīja.

Nākamais potenciālais miesassargs arī bija tievāks par Raislipu (šis bija aptuveni divarpus ģeķu apmērā, turklāt viņiem kopā bija tikai viens ar speķi piebāzts čemodāns). Viņa bagātīgi tetovēto ķermeni piesedza drēbes, kas izskatījās sadiegtas no sadriskātiem automašīnu sēdekļiem un gumijas paklājiem. Miesassargs pagrieza gludi skūto galvu un veltīja apkārtējiem sapuvušu zobu greznotu smīnu. Es esmu Vārnijs, viņš noteica, nokraukājās un raidīja skaidu klājienā zaļu spļāvienu. Vārnijs izgāja plača vidū.

-      Sāciet, tiklīdz esat gatavi, kungi, marķīzs sacīja.

Raislips pāris reižu pamīņājas no vienas kājas uz otru kā sumo cīkstonis viena, otra, viena, otra, un sāka cītīgi blenzt uz Vārniju. Vārnijam pierē atvērās neliela brūcīte, un asinis no tās palēnām tecēja acī. Vārnijs nelikās to manām un šķita koncentrējamies uz savu labo roku. Viņš lēni cēla roku augšup kā cīnoties ar milzīgu pretsvaru. Tad viņš gāza ar dūri Raislipam pa degunu, un pa to saka šļākties asinis. Raislips izdvesa garu, šaušalīgu nopūtu un nogāzās garšļaukus ar tādu troksni, kādu varētu radīt, iemetot toveri pustonnu jēlu aknu. Vārnijs iespurdzās.

Raislips lēni pieslējās kājās; asinis no deguna plūda pār seju, tecēja uz krūtīm un pilēja skaidās. Vārnijs noslaucīja asinis no pieres un atvāza sakropļoto muti atbaidošā smaidā. Nāc šurp, viņš teica. Nu, resnais izdzimteni. Iesit man vēlreiz.

-      Šis izskatās cerīgs, marķīzs nomurkšķēja.

Dora pacēla uzaci. Es gan neteiktu, ka viņš būtu sevišķi jauks.

-     Jauks attiecībā uz miesassargu, marķīzs pamācoši sacīja, ir tikpat noderīga īpašība kā spēja atvemt veselus vēžus. Galvenais, ka viņš izskatās bīstams. Publikā atskanēja atzinīga murdoņa Vārnijs bija izdarījis kādu visai veiklu un sāpīgu manevru, kas ietvēra Vārnija adās tērptās kājas pēkšņu saskari ar Raislipa sēkliniekiem. Pūļa murdoņa bija samērojama ar tiem atturīgajiem un dziļi vienaldzīgajiem aplausiem, kas dzirdami tikai Anglijas miestiņos saulainās, miegainās svētdienu pēcpusdienās vietējo kriketa maču laikā. Marķīzs līdz ar citiem pieklājīgi aplaudēja. Ļoti labi, ser, viņš sacīja.

Vārnijs, pirms atkal pievērsās Raislipam, palūkojās uz Doru un gandrīz vai ipašnieciski piemiedza viņai ar aci. Dorai pārskrēja šermuļi.

Ričards izdzirdēja aplausus un devās to virzienā.

Viņam garām pagāja piecas gandrīz vienādi ģērbtas jaunas dāmas. Visām mugurā bija garas samta kleitas, katra tumša kā vistumšākā nakts, viena tumši zaļa, otra tumši brūna, trešā zila, ceturtā purpursārta un piektā ogļu melna. Visām sievietēm bija melni mati un visām sudraba rotaslietas; visas bija perfekti safrizētas un uzkrāsojušās. Viņas gāja klusēdamas: Ričards sadzirdēja vien smagā samta švīkstus, švīkstus, kas izklausījās gandrīz kā nopūtas. Sieviete, kura gāja pēdējā tā, kas bija tērpusies viscaur melnā, visbālākā un visskaistākā no visām — uzsmaidīja Ričardam. Viņš piesardzīgi pasmaidīja pretī un devās tālāk uz sacīkšu norises placi.

Vērtēšanas sacīkstes notika gaļas un zivju nodaļā, stāva hallē lielās zivs skulptūras pakājē. Skatītāji stāvēja ar muguru pret Ričardu visi bija pievērsušies diviem vai trim cilvēkiem pūļa viducī. Ričards jau bažījās, vai spēs bez grūtībām atrast Doru un marķīzu, bet tad pēkšņi pūlis pašķīrās un Ričards ieraudzīja viņus abus sēžam uz kūpināto lašu letes stikla vāka. Ričards atvēra muti, lai saukļu Doru, bet tajā pašā mirklī saprata, kāpēc pūlis bija pašķīries cauri pūlim, it kā milža mests, drāzās milzonīgs vīrišķis ar drediem matos; viņa miesas kailumu nedaudz piesedza vien ap gurniem apvīts sarkani, dzelteni un zaļi svītrots auts; un šis radījums nupat gāzās Ričardam tieši uz galvas.

Ričard? •viņa sacīja.

Viņš atvēra acis. Priekšā parādījās un pazuda kāda seja. No bālas laumas sejiņas viņā urbās ugunīgas opālkrāsas acis.

-      Dora? viņš vaicāja.

Viņa izskatījās pārskaitusies; viņa izskatījās pat vairāk nekā pārskaitusies.

-      Pie Tempļa un Arkas, Ričard! Afeticu savām acīm. Ko tu te dari?

-       Es arī priecājos tevi redzēt, Ričards vārgā balsī atteica. Viņš pietrausās sēdus un prātoja, vai nav dabūjis smadzeņu satricinājumu. Vēl viņš domāja par to, kā gan varētu zināt, ja būtu dabūjis, un brīnījās, ka viņam jebkad varēja ienākt prātā doma, ka Dora varētu priecāties, viņu atkal redzot. Viņa cītīgi blenza sev uz nagiem un mirkšķināja acis, nepārprotami cenzdamās vairāk neko neteikt.

Lielais vīrs ar draņķīgajiem zobiem, tas pats, kurš bija notriecis Ričardu zemē pie tilta, cīkstējās ar rūķi. Viņi cīnījās ar dzelzs stieņiem, un viņu spēki nebūt nebija tik nevienlīdzīgi kā varētu iztēloties. Rūķis bija nedabiski veikls: viņš ripoja pa zemi, belza ar stieni, lēca gaisā un šāvās lejā; katra viņa kustība lika Vārnijam izskatīties arvien neveiklākam un stīvākam.

Ričards pagriezās pret marķīzu, kurš vērīgi sekoja cīņai. Kas te notiek? Ričards vaicāja.

Marķīzs uzmeta viņam īsu skatienu, bet tūdaļ atkal pievērsa acis cīņas placī notiekošajam. Tu, marķīzs sacīja, esi atrāvies no sava bara, iekūlies sūdos līdz ausīm, un, kā es viegli varu iztēloties, esi vien pāris stundu attālumā no droša, nenovēršama un nožēlojama gala. Mēs, savukārt, izvēlamies miesassargus. Vārnijs savienoja savu stieni ar rūķi, kurš tajā pašā mirklī beidza lēkāt un šaudīties riņķī un tikpat strauji sāka gulēt bezsamaņā. Es domāju, ka esam redzējuši pietiekami, marķīzs skaļi sacīja. Liels paldies visiem. Mister Vārnij, vai jūs varētu šeit mazliet uzkavēties?

-      Kādēļ tu nāci šurp? Dora saltā balsī vaicāja.

-      Man, patiesībā, nebija daudz iespēju izvēlēties, Ričards atteica.

Dora nopūtās. Marķīzs staigāja apkārt pa laukumu, atvadoties no

miesassargiem, kas bija beiguši sacensības, dāļādams pa uzslavai vienam, pa kādam padomam otram. Vārnijs, malā nogājis, pacietīgi gaichja. Ričards veltīja Dorai smaidu. Tas tika ignorēts. Ka tu nokļuvi līdz tirgum? — viņa vaicāja.

-      Ir tādi žurkcilvēki, Ričards iesāka.

-      Zurkmēļi, Dora izlaboja.

-      Nu klausies, un tā žurka, kas atnesa mums marķīza vēstuli…

-      Pavēlnieks Garaste, Dora sacīja.

-      Vārdu sakot, viņš lika tiem mani uz šejieni atvest.

Dora sarauca pieri un viegli pielieca galvu uz vienu pusi. — Tevi šurp atveda žurkmēlis?

Ričards pamāja ar galvu. Gandrīz visu ceļu. Viņu sauca Anestēzija. Viņa ir… nu, viņai kaut kas notika. Uz tilta. Un tālāk mani pavadīja tā sieviete. Man šķiet, ka viņa bija… nu, tu saproti. — Viņš nopūtās un tad saņēmās to pateikt. Prostitūta.

Marķīzs bija atgriezies. Viņš nostājās pretī Vārnijam, kurš izskatījās pretīgi apmierināts pats ar sevi. Prasme rīkoties ar ieročiem? marķīzs jautāja.

-      Ilē, noteica Vārnijs, sāksim labāk šitā. Ja ar to var kādam iegriezt, nokniebt kādam galvu, salauzt kaulus vai iztaisīt kada nesmuku caurumu, tad Vārnijs ir šī ieroča meistars.

-      Iepriekšējie apmierinātie darba devēji?

Olimpija, Ganu Karaliene, Kraučenderi. Esmu bijis arī apsargs Maija svētkos.

Lieliski, — marķīzs sacīja Karabasam, — mēs visi esam ļoti apmierināti ar jūsu spējām.

-      Es tā dzirdēju, — sacīja sievietes balss, ka jūs meklējot miesassargus. Nevis entuziasma pilnus amatierus. Sievietes āda bija kausētas karameles krasā, un viens viņas smaids spētu pārtraukt revolūciju. Viņa bija viscaur tērpusies mīkstās, lāsumainās, brūnpelēkās ādās. Ričards viņu pazina uzreiz.

-      Tā ir-viņa, Ričards pačukstēja Dorai. Prostitūta.

-      Vārnijs, aizvainotā balsī sacīja cīkstonis. ir vislabākais miesassargs un pavadonis visā Apakšlondonā. Visiem tas ir zināms.

Sieviete palūkojās uz marķīzu. Jūs jau esat beiguši pārbaudījumus? viņa jautāja.

-    Jā, Vārnijs atteica.

. Ne gluži, marķīzs sacīja.

Tādā gadījumā, sieviete teica, es gribētu tikt novērtēta.

Pirmais sitiens nozibēja, vēl pirms marķīzs de Karabass noteica: Lai notiek! un pakāpās atpakaļ.

Vārnijs gan bija neapšaubāmi draudīgs, nerunājot nemaz par to, ka arī kauslīgs, sadistisks un izteikti nelabvēlīgs apkārtējo fiziskajai veselībai. Taču vienā lietā gan viņš nekad nebija pirmais, un tā bija apķērība. Viņš blenza uz marķīzu vienā laidā un nevarēja vien beigt bolīties. Visbeidzot viņš neticības pilnā balsī pajautāja: Man jācīnās ar viņu?

-     Jā gan, — ādās tērptā sieviete sacīja. Ja vien tu, protams, negribi vispirms maķenīt nosnausties. Vārnijs sāka smieties maniakālu smiekliņu. Viņš mitējās smieties īsu brīdi vēlāk, kad sieviete viņam iespēra pa saules pinumu, un viņš nogāzās kā baļķis.

Uz grīdas rokas stiepiena attālumā gulēja stienis, ko viņš bija izmantojis cīņā ar rūķi. Vārnijs to sagrāba un trieca sievietei sejā, pareizāk sakot, būtu triecis, ja viņa nebūtu stieni aizlidinājusi pa gaisu. Viņa zibenīgi iegāza ar plaukstām Vārnijam pa ausīm. Metāla stienis aizlidoja šķērsām pāri telpai. Aizvien vēl apdullis no sāpēm ausīs, Vārnijs izvilka nazi no zābaka stulma. Par to, kas notika pēc t?m, viņš vairs nebija īsti drošs: viņš tikai manīja, ka zeme sazvārojas zem kājām un ka viņš guļ ar seju pret grīdu, pa ausīm tek asinis, un ka viņa paša nazis ir pielikts viņam pie rīkles, un ka marķīzs tai brīdī saka:

-     Pietiek!

Sieviete palūkojās augšup, neatlaižot nazi no Vārnija rīkles. Kā bija? viņa vaicāja.

-     Ļoti iespaidīgi, marķīzs sacīja. Dora pamāja ar galvu.

Ričards sēdēja kā zibens ķerts: tas, ko viņš bija redzējis, bija kā

ieraudzīt Emmu Pīki, Brūšu Lī un īpaši negantu tornado, kas apvienojušies vienā veselumā un, laipnam mangustam piepalīdzot, nogalina milzu kobru. Tik izveicīgi viņa bija kustējusies, tā viņa bija cīnījusies.

Ričardam parasti šķita, ka īstas nežēlības atainojums viņam atņem drosmi. Taču šīs sievietes cīņas māksla bija viņu uzmundrinājusi, it kā atklājusi viņā kādu jaunu šķautni, par kuras esamību Ričards nebija pat nojautis. Tagad, šajā nereālajā viņam kādreiz pazīstamās Londonas spoguļattēlā raugoties, šķita pilnīgi pareizi, ka sieviete ir te un ka viņa cīnās tieši tik nežēlīgi un tik labi.

Viņa bija Apakšlondonas daļa. Tagad viņš to saprata. Un, to aptvēris, viņš iedomājās par Augšlondonu un to pasauli, kurā neviens necīnījās tā kā šeit, jo nebija tādas vajadzības tā bija drošības un veselā saprāta pasaule, un uz brīdi viņu pārņēma drudžainas ilgas pēc mājām.

Sieviete palūkojās lejup uz Vārniju. Pateicos, mister Vārnij, viņa pieklājīgi sacīja. Baidos, ka mums jūsu pakalpojumus tomēr nevajadzēs. Viņa palaida Vārniju vaļā un aizbāza viņa nazi sev aiz jostas.

—  Un jūsu vārds ir… — marķīzs vaicājoši sacīja.

—  Mani dēvē par Mednieci, — viņa atteica.

Neviens neko neteica. Pēc mirkļa minstinādamās ierunājās Dora: -Jūs esat tā Medniece?

-      Tieši tā, Medniece atteica, tīrīdama no ceļgaliem grīdas gružus. Esmu atgriezusies.

Kaut kur tālumā atskanēja zvans ar dobju, dunošu skaņu, kas lika Ričarda zobiem sakustēties smaganās.

-       Piecas minūtes, marķīzs nomurmināja. Palikušajiem skatītājiem viņš sacīja: Domāju, ka esam atraduši sev miesassargu. Liels paldies jums visiem. Tas arī viss.

Medniece piegāja pie Doras un nopētīja viņu no galvas līdz kājām. Vai tu vari pasargāt no tiem, kas vēlas mani nogalināt? Dora vaicāja. Medniece pameta ar galvu uz Ričarda pusi un sacīja: Es šodien trīs reizes izglābu viņa dzīvību, kad nācām pāri tiltam uz tirgu.

Vārnijs, kurš bija ticis atpakaļ uz kājām, ar prāta spčku pacēla dzelzs stieni. Marķīzs vēroja Vārniju un neko neteica.

Doras sejiņai pārslīdēja vārs smaids. — Jocīgi, viņa iesāka, Ričards domāja, ka jūs esat…

Bet Medniece tā arī neuzzināja, ko Ričards par viņu domājis. Viņai virsū lidoja dzelzs stienis. Medniece vienkārši pastiepa roku, noķēra stieni: tas apmierināts noplališķēja viņas delnā.

Viņa piegāja pie Vārnija. Vai tas ir tavs? viņa apvaicājās. Viņš atieza savus dzeltenīgi brūni melnos zobus. Pašlaik, Medniece sacīja, ir spēkā Tirgus pamiers. Bet, ja tu vēlreiz mēģināsi kaut ko tādu izdarīt, es lauzīšu pamieru un pie viena izlauzīšu tev abas rokas, tā ka tu tās varēsi zobos stiept mājās. Un tagad, viņa sacīja, atlauzdama Vārnija apakšdelmus uz muguras, atvainojies kā pienākas.

Au, Vārnijs sacīja.

Nu? viņa iedrošinoši teica.

Vārnijs izgrūda atvainošanās vārdus tā, it kā tic viņu grasītos nosmacēt. — Es atvainojos. Medniece palaida viņu vaļā. Vārnijs, acīmredzami nobijies un pārskaities, aizstreipuļoja drošā attālumā, neatraudams no viņas skatienu. Kad Vārnijs sasniedza pārtikas nodaļas durvis, viņš, mirkli minstinājies, nokliedzās: Tu esi beigta! Dirsā un pagalam, beigta tu esi! Vārnija balss drebēja uz asaru robežas; viņš pagriezās un metās ārā no telpas.

Amatieri, Medniece nopūtās.

Viņi devās ārā no telpas pa to pašu ceļu, pa kuru Ričards bija ienācis. Zvans, ko viņš bija dzirdējis jau pirmīt, tagad skanēja dobji un nepārtraukti. Kad viņi pienāca tam tuvāk, Ričards ieraudzīja, ka lielais misiņa zvans ir iekārts koka sastatnēs. Virvi, kurā iesieta zvana mēle, raustīja garš, melns vīrietis, ģērbies melnā dominikāņu mūka tērpā; zvana vieta bija uzstādīta blakus «Harrods» gardēžu želejkonfekšu stendam.

Lai ari tirgus norises Ričardam bija likušās visai iespaidīgas, vērot to, kādā ātrumā tika izjauktas, sakārtotas un aizvāktas visas tirdzniecības vietas, bija vēl interesantāk. Zibens ātrumā lika nozumēts viss, kas varēja liecināt par veikalā notikušo: letes tika apgrieztas otrādi, uzstutētas uz ļaužu mugurām un iznestas ielās. Ričards pamanīja Veco Beiliju, kurš, apkrāvies ar savas būdas kliedzošajiem uzrakstiem un putnu būriem, steberēja laukā no veikala. Vecais vīrs līksmi pamāja Ričardam ar roku un pazuda naktī.

Pūļi izklīda, tirgus izčibēja, un pēc neilga brītiņa «Hanods» telpas izskatījās tikpat rāmas, izturētas un elegantas kā vienmēr, un tikpat tīras kā jebkurā sestdienas pēcpusdienā, kad viņš te bija klīdis līdzi Džesikai. Izskatījās ta, it kā nekāda tirgus te nebūtu bijis.

—  Medniece, Marķīzs ierunājās, — esmu par jums, protams, dzirdējis. Bet kur jūs bijāt visu šo laiku?

-      Medīju, viņa vienkārši atteica un pievērsās Dorai. Vai tu spej paklausīt pavēlēm?

Dora pamāja ar galvu. Ja nepieciešams.

—  Labi. Tad varbūt es spēšu nosargāt tavu dzīvību, Medniece sacīja. — Ja es pieņemšu šo darbu.

Marķīzs apstājās. Viņa skatiens nedroši pārskrēja Medniecei pāri. Jūs teicāt, ja jūs ņemsiet šo darbu…?

Medniece atvēra durvis, un viņi izgāja uz naksnīgās Londonas ietves. Pa tirgus laiku bija lijis, un asfaltā atspīdēja laternu gaismiņas. Esmu pieņēmusi šo darbu, Medniece noteica.

Ričards lūkojās uz mirdzošo ielu. Viss šķita tik normāls, tik kluss un ierasts. Vienubrīd viņam pat likās, ka, lai atgrieztos vecajā dzīvē, pietiktu vien pamāt taksim un lūgt, lai aizved viņu mājās. Un kārtīgi izgulēties pašam savā gultā. Taču taksis neievērotu viņu un neapstātos, un, pat ja tomēr apstātos, viņam tik un tā nebūtu, kurp cloties.

-      Es esmu piekusis, viņš sacīja.

Neviens neko neteica. Dora vairījās ar viņu saskatīties, marķīzs vienā mierā viņu ignorēja un Medniece izturējās kā pret nepiederošu personu. Ričards jutās kā mazs bērns, kurš, neviena negribēts, velkas līdzi lielākajiem bērniem, un tas viņā iesvēla dusmas.

—  Paklausieties, viņš nokremšļojies sacīja, es zinu, ka jūs visi esat ļoti aizņemti. Bet kas būs ar mani?

Marķīzs spēji pagriezās. Viņa acis tumšajā sejā vizēja lielas un baltas. Tu? viņš jautāja. — Kas būs ar tevi?

—  Es gribētu zināt, Ričards sacīja, kā lai es tieku atpakaļ normālajā dzīvē? Man šķiet, ka esmu nokļuvis murgā. Pagājušajā nedēļā visam vēl bija jēga, bet tagad nekam vairs nav jēgas… viņš aprāvās. Savaldījās. — Es gribu zināt, kā dabūt atpakaļ savu veco dzīvi, — viņš paskaidroja.

Ar mums kopā tu to atpakaļ nedabūsi, Ričard, Dora sacīja. Tev jau tāpat būs pietiekami grūti. Es… man patiešām ir ļoti žēl.

Medniece, pagājusies uz priekšu, notupās uz ietves. Viņa noāķēja no jostas mazu metāla ķeksīti un ar to atvēra kanalizācijas lūkas vāku. Viņa atrāva to vaļā, piesardzīgi tajā ielūkojās un sāka rāpties lejup, pamādama Dorai, lai lien iekšā. Dora neskatījās uz Ričardu, kad kāpa lejup. Marķīzs kasīja degunu. Jaunais cilvēk, viņš sacīja, saprotiet jel beidzot: ir divas Londonas. Ir Augšlondona tā, kurā jūs reiz dzīvojāt, un ir Apakšlondona Apakšzeme, kurā dzīvo tie, kas izkrituši cauri parastās pasaules šķirbām. Tagad jūs esal viens no tiem. Arlabvakaru!

Marķīzs sāka rāpties akā. — Pagaidiet! — Ričards iesaucās un sagrāba lūkas vāku, pirms tas paspēja aizvērties. Viņš sekoja marķīzam un ielīda akā. Akas augšdaļā bija sastājusies pretīga, ziepjaina, kāpostaina smaka. Ričards paredzēja, ka lejā tā kļūs vēl briesmīgāka, taču, nokāpis tunelī, viņš juta, ka smaka izzudusi. Pa zemi tecēja sekla, bet strauja pelēka ūdens straume. Ričards tajā iekāpa. Kādu gabaliņu tālāk viņš redzēja spīdam pārējo lukturīšus, un viņš, saceldams šļakatas, skrēja viņiem pakaļ, līdz panāca.

—  Ej projām, marķīzs sacīja.

-      Neiešu, Ričards atteica.

Dora palūkojās uz viņu. Man ir ļoti žēl, Ričard, viņa teica.

Marķīzs nostājās pa vidu starp Ričardu un Doru. Tu nevari dabūt atpakaļ ne savas mājas, ne darbu, ne veco dzīvi, viņš teju vai iecietīgā balsi skaidroja. Tā visa vairs nav. Tur augšā tevis vairs nav. Viņi bija sasnieguši sazarojumu, kur savienojās trīs tuneļi. Dora un Medniece nogriezās vienā no tiem, tajā, kurš bija sauss, un gāja neatskatoties. Marķīzs vēl bridi palika turpat.

— Tev vienkārši jāmēģina pierast, marķīzs sacīja. Pierast pie tumsas un tuneļiem, un burvestībām. Tad viņš atieza zobus platā, baltā un mirdzošā smaidā, kas bija monumentāls savā neīstumā. Tātad — bija prieks tevi atkal satikt. Vēlu veiksmi. Ja spēsi izturēt šeit dienu vai divas, marķīzs pačukstēja, tad ir cerības izvilkt pat veselu mēnesi. — To pateicis, marķīzs pagriezās un aizsoļoja pa tuneli pakaļ Dorai un Mcdniecei.

Ričards atspiedās ar muguru pret sienu un klausījās, kā aizskan viņu soļi, kā pa rensteli uz Austrumlondonas attīrīšanas iekārtām steidzas ūdens un kā atbalsojas kanalizācijas trokšņi. Mēsli, viņš noteica. Un tad, pašam par pārsteigumu, sāka raudāt pirmo reizi kopš dienas, kad nomira viņa tēvs, Ričards Meihjū stāvēja viens pats tumsā un raudāja.

Metro stacija bija visai tukša un visai tumša. Vārnijs gāja pa tuneli, turēdamies tuvu sienai un mezdams nervozus skatus atpakaļ, uz sāniem, un uz priekšu. Viņš bija izvēlējies staciju uz labu laimi un devies uz to pāri jumtiem, slapstīdamies skursteņu ēnās un ik pa brīdim pārbaudīdams, vai viņam neviens neseko. Vārnijs nedomāja iet atpakaļ uz savu midzeni Kemdentaunas dziļajos tuneļos. Pārak bīstami. Bija ari citas vietas, kur Vārnijs bija noglabājis ieročus un ēdamo. Jānoiet uz kādu laiciņu pagrīdē, kamēr viss šis trakums pierimst.

Viņš nostājās aiz biļešu automāta un ieklausījās: tumsa un pilnīgs klusums. Pārliecinājies, ka ir viens, Vārnijs ļāva sev bridi atpūsties. Viņš apstājās vītņu kāpņu augšgalā un izdvesa garu nopūtu.

Viņam blakus atskanēja glumas balss tērgāšana. Vārnijs ir vislabākais pavadonis un sargs visā Apakšzemē. Tas taču visiem zināms. Misters Vārnijs pats mums to teica. Otrpus Vārnijam atskanēja dobja atbilde: Melot nav glīti, mister Krup.

Piķa melnajā tumsā bija dzirdams, kā misters Krups izvērš aizsākto tēmu.

Jā, nav vis, mister Vandemār. Jāsaka, es to uztveru kā nodevību pret sevi, un mani tas ir dziļi ievainojis. Un aizskāris. Un brīžos, kad nav nekā, kas mazinātu zaudējuma sāpes, cilvēks aizvainojumus neko labi vis nepanes, vai ne, mister Vandemār?

Nepavisam ne, mister Krup.

Vārnijs spēji metās uz priekšu un klupdams krizdams joņoja lejup pa tumšajām vītņu kāpnēm. Kāpņu augšgalā turpināja skanēt Krupa balss: Nudien, balss sacīja, nogalināt viņu būtu gandrīz vai žēlsirdība.

Metāla trepes tālu un skaļi atbalsoja Vārnija skrējienu. Viņš pūta un elsa, ik pa brīdim ar plecu ietriecās sienā, akli klumburēdams lejup tumsā. Noskrējis līdz kāpņu apakšgalam, viņš apstājās pie zīmes, ka līdz augšai ir 259 pakāpieni un ka tikai ļaudis ar labu veselību var mēģināt tos pieveikt. Visiem pārējiem, kā vēstīja zīme, ieteicams izmantot liftu.

Liftu?

Kaut kas noklankšķēja, un lifta durvis lēni un svinīgi atvērās. Vārnijs ķēra pēc naža un lādēdamies attapās, ka tas aizvien vēl ir pie tās maukas Mednieces. Viņš sniedzās pēc inačetes, kas allaž bija pleca makstī. Tā bija pazudusi.

Vārnijs izdzirdēja aiz muguras kādu pieklājīgi ieklepojamies un pagriezās. Uz vītņu kāpņu apakšēja pakāpiena sēdēja misters Vandemārs un tīrīja nagus ar Vārnija mačeti.

Nākamajā mirklī Vārnijam virsū klupa misters Krups ar nagiem un zobiem, un maziem asmenīšiem, un Vārnijam pat neatlika laika iekliegties. Atā, misters Vandemārs vienaldzīgi noteica, turpinādams tīrīt nagus. Un tad sāka gāzties asinis. Biezas, sarkanas asinis neiedomājamos daudzumos, jo Vārnijs bija liels vīrs un līdz šim bija to visu nēsājis sevī. Uzlūkojot metāla vītņu kāpnes pēc tam, kad Krups un Vandemārs savu bija padarījuši, nezinātājam būtu krietni jāpiepūlas, lai ieraudzītu nelielo rūsas krāsas pleķīti kāpņu apakšā.

Nākamajā reizē, kad kāpnes tika mazgātas, arī tas pazuda pavisam.

Medniece gāja pa priekšu. Dora turējās pa vidu. Marķīzs de Karabass piesedza no aizmugures. Kopš šī trijotne pirms pusstundas bija atstājusi Ričardu tunelī, neviens no viņiem nebija bildis ne vārda.

Dora piepeši apstājās. Mēs tā nedrīkstam darīt, viņa noskaldīja. Mēs nedrīkstam viņu tur atstāt.

Protams, ka drīkstam, marķīzs atbildēja. Un mēs jau to izdarījām.

Dora papurināja galvu. Viņa bija jutusies muļķīgi un nesusi vainas sajūtu jau kopš brīža, kad bija ieraudzījusi Ričardu guļam uz muguras zem Raislipa cīņas zālē. Tagad viņa no šīs sajūtas bija piekususi.

Beidz ākstīties, marķīzs noteica.

Viņš man izglāba dzīvību, Dora atcirta. Viņš būtu varējis atstāt mani guļam uz ietves. Viņš to neizdarīja.

Viņa bija pie visa vainīga. Dora to skaidri apzinājās. Viņa bija atvērusi durvis, lai kāds viņai varētu palīdzēt, un viņš bija palīdzējis. Viņš bija aiznesis Doru siltumā un rūpējies par viņu, un sameklējis viņai palīgu. Tieši tas, ka viņš bija Dorai palīdzējis, bija pārsviedis Ričardu no viņa pasaules Doras pasaulē.

Bija muļķīgi pat domāt par to, ka viņi varētu ņemt Ričardu līdzi. Viņi nevarēja atļauties vest līdzi vēl kādu: Dora pat šaubījās, vai pašreizējā trijotne spēs izturēt gaidāmo ceļojumu.

īsu mirkli viņa prātoja, vai tās, ko viņa bija atvērusi un kas viņu bija aizvedušas pie Ričarda, bija tikai durvis, vai ari notikušajā slēpās kas vairāk.

Marķīzs sarauca pieri: viņš bija savrups un no visiem attālinājies, uri pilns vistīrākās ironijas. Manu dārgo milēdij, — viņš sacīja, — mēs nevaram šajā ekspedīcijā aicināt līdzi viesi.

Neuzkundzējies, dc Karabas, Dora sacīja. Viņa bija pārguruši. Un man šķiet, ka es varu izlemt, kurš mums nāks līdzi. Tu taču strādā pie manis vai ne? Vai varbūt tieši otrādi? Doras izmisums un pārgurums bija izsmēlis pēdējās pacietības rezerves. Viņai dc Karabass bija vajadzīgs, Dora nevarēja atļauties viņu aizraidīt projām, bet viņas pacietība bija galā.

Dc Karabass uzmeta Dorai niknu, ledainu skatienu. Viņš nenāks mums līdzi, Karabass noskaldīja. Un vispār varbūt viņš jau ir miris.

Ričards nebija vis miris. Viņš sēdēja tumsā uz dzegas pie lietusūdens notekas un prātoja, ko lai dara un vai vispār iespējams kaut ko šajā situācijā vērst uz labu. Ričards nosprieda, ka līdzšinējā dzīve viņam ir iemācījusi visai sekmīgi darboties vērtspapīru tirgū, iepirkties liclvcikalos, nedēļas nogalēs skatīties futbolu pa televizoru un ieslēgt termostatu, ja telpās kļūst pārāk vēsi. Taču tā itin nemaz nebija viņu sagatavojusi nepersonas dzīvei uz Londonas jumtiem un kanalizācijas tuneļos, dzīvei tumsā, slapjumā un aukstumā. Netālu ieblāvojās gaismiņa. Ričards dzirdēja tuvojamies soļus. Viņš nosprieda, ka, ja tā gadījumā izrādītos slepkavnieku, kanibālu vai monstru banda, viņš pret tiem necīnītos; Ričardam viss bija līdz kaklam. Viņš sēdēja un cauri tumsai blenza uz vietu, kur būtu jābalstās viņa kājām. Soļi nāca arvien tuvāk.

Ričard? Tā bija Doras balss. Viņš nolēca no dzegas. Tad centās meiteni ignorēt./a vien tas nebūtu tevis dēļ. viņš nodomāja.

-      Ričard?

-      Kas ir? viņš, acu nepacēlis, jautāja.

-       Paklau, Dora iesāka. Tu patiešām nebūtu tajā visā iekūlies, ja es nebūtu pagadījusies tev ceļā. Mierīgi vari pateikt to vēlreiz, Ričards nodomāja. Un es nedomāju, ka ar mums kopā tu būsi drošībā. Bet. Nu labi. Viņa apklusa. Dziļi ievilka elpu. Man ir ļoti žēl. No visas sirds. Vai tu nāksi?

Ričards beidzot paskatījās uz viņu: pretī cieši lūkojās sīks meitēns ar milzīgām acīm bālā sirds formas sejiņā. Labs ir, viņš sev sacīja. Laikam tomēr neesmu gatavs tā vienkārši nolaist rokas un atdot galus. — Nu, patiesībā man šobrīd nekas īpašs nav darāms, Ričards atteica māksloti nevērīgā tonī, kas robežojās ar histēriju. Par ko gan ne?

Meitenes sejiņa pārvērtās. Viņa pastiepa rokas un cieši apkampa Ričardu. Un mēs mēģināsim dabūt tevi atkal mājās, — viņa teica. Es apsolu. Tad, kad būsim atraduši to, kas man jāsameklē. Ričards prātoja, vai viņa tiešām tā domāja iepriekšējā saruna par šo tēmu bija likusi viņam nospriest, ka tas nav iespējams. Bet viņš izstūma šādu domu no prāta. Viņi gāja uz priekšu pa tuneli. Ričards ieraudzīja Mednieci un marķīzu, kuri gaidīja viņus tuneļa galā. Marķīzs izskatījās tā, it kā būtu bijis spiests apēst veselu citronu vienā paņēmienā.

-      Starp citu, ko tu īsti meklē? Ričards vaicāja jau maķenīt labākā omā.

Dora dziļi ievilka elpu un pēc ilgāka brīža atbildēja. Tas ir garš stāsts, — viņa svinīgi noteica. Tieši pašlaik mēs meklējam eņģeli vārdā Izlingtons. Un tad Ričards sāka smieties; viņš neko tur nevarēja darīt. Šajos smieklos, protams, bija sava daļa izmisuma, ko papildināja tāda cilvēka nogurums, kuram pēdējo divdesmit četru stundu laikā bijis jānotic pārāk daudzām neiespējamām lietām, pat nepagūstot ieturēt kārtīgas brokastis. Viņa smiekli atbalsojās tālu pazemes ejās.

-      Eņģeli? viņš, smieklos raustīdamies, pārvaicāja. Vārdā Izlingtons?

-     Mums vēl tāls ceļš ejams, Dora noteica.

Ričards papurināja galvu. Viņš jutās kā iztukšots, izgriezts uz otru pusi un nodīrāts. Eņģeli, — viņš histēriski čukstēja tuneļiem un tumsai. Eņģeli.

Lielajā zāle it visur bija sveces: tās stāvēja pie dzelzs pīlāriem, kas balsta jumtu, sveces gaidīja blakus ūdenskritumam, kas šļācās lejup pa vienu no telpas sienām un ielija nelielā akmens baseinā, sveces spiedās kopā akmens sienu malās, sveču bariņi pulcējās uz grīdas, sveces bija iespraustas svečturos pie durvīm, kam abās pusēs slējās tumši metāla pīlāri. Durvis bija taisītas no melna, pulēta krama, un tās ietvēra sudraba aile, kas gadsimtu gaitā bija nosūbējusi gandrīz melna. Sveces stāvēja neiedegtas; bet, kad tām garām pagāja kāds garš stāvs, tās piepeši uzliesmoja. Neviena roka nepieskaras svecēm; neviena liesma nepieskaras daktij.

Garais tēls bija tērpies vienkāršā, baltā vai pat vairāk nekā baltā apmetnī. Tā krāsa, vai pareizak krāsas neesamība, bija (.ik spilgta, ka šķita biedējoša. Tas gāja basām kājām pa Lielās zāles auksto akmens grīdu. Tā seja bija bāla un vieda, maiga un, iespējams, ari mazliet vientuļa.

Tā bija ļoti skaista.

Drīz zālē dega pilnīgi visas sveces. Tēls uz mirkli apstājās pie akmens baseina; notupies pie ūdens, tas salika plaukstas, pasmēla tīro ūdeni un dzēra. Ūdens bija auksts un ļoti tīrs. Padzēries tas uz brīdi aizvēra acis kā pateikdamies. Tad tas piecēlās un gāja atpakaļ cauri zālei tāpat, kā atnācis; un, tēlam paejot garām, sveces viena pec otras nodzisa, kā bija to darījušas desmittūkstošiem gadu. Tēlam nebija spārnu, bet tas pilnīgi noteikti bija eņģelis.

Izlingtons pārkāpa Lielās zāles slieksni; nodzisa pēdējā svece, un atkal iestājās tumsa.

Sestā nodala

ričards bija sacīs domās rakstīt dienasgrāmatu.

Mīļā dienasgrāmata, viņš iesāka. Piektdien man bija darbs, līgava, mājas un dzīve, kam ir kaut kāda jēga. (Cik nu vispār dzīvei var būt jēga.) Tad es atradu uz ietves guļam asiņojošu meiteni un centos būt žēlsirdīgais samarietis. Tagad man 7iav ne līgavas, ne māju, ne darba, un es klimstu pārsimt pēdu zem Londonas ielām, un man ir apmēram tādas pCLŠas nākotnes izredzes kā pašnāvnieciskai mušai.

-      Tālāk pa šo ceļu, marķīzs sacīja, norādīdams virzienu ar elegantu žestu, ko paspilgtināja dubļainās manšetes plīvošana.

-      Vai tad tie tuneļi visi neizskatās vienādi? Ričards jautāja, uz bridi pārtraucis dienasgrāmatas rakstīšanu. Kā jūs tos varat atšķirt?

-      Nckāj marķīzs skumjā balsi noteica. Mēs esam bezcerīgi apmaldījušies. Mūs neviens vairs neatradīs. Pēc pāris dienām mēs jau slaktēsim viens otru nost, lai dabūtu kaut ko ēdamu.

-      Tiešām? Ričards ienīda sevi par to, ka uzķērics uz āķa jau tobrīd, kad to sacīja.

Nē. Marķīza sejas izteiksme liecināja, ka āzēt šilo nabaga muļķi ir pārlieku viegli, lai tas spētu sagādāt prieku. Ričards, savukārt, ievēroja, ka viņam aizvien mazāk un mazāk rūp, ko šie ļaudis par viņu domā. Izņemot varbūt Doru.

Viņš atgriezās pie domu dienasgrāmatas rakstīšanas. Šajā otrajā Londonā ir simtiem, varbūt pat tūkstošiem iedzīvotāju. Tie ir vai nu šejienieši, vai tādi, kas izkrituši cauri pasaules šķirbām. Es klimstu kopā ar meiteni vārdā Dora, viņas miesassardzi un viņas ārprātīgo lielvezīru. Pagājušonakt mēs gulējām zemā tunelī, Dora teica, ka tas bijis prinča reģenta laika notekvada atzars. Miesassardze bija nomodā, kad es aizmigu un nomodā, kad mani pamodināja. Šaubos, ka viņa vispār jelkad gul. Brokastīs mēs ēdām augļu kūku; marķīzam kabatā bija aizķēries krietns gabals. Kādēļ lai kāds nēsātu kabatā gabalu augļu kūkas? Kamēr es gulēju, manas kurpes gandrīz paspēja izžūt.

Es gribu mājās. Pēdējo teikumu Ričards domās trīsreiz pasvītroja, pārrakstīja ar lielajiem burtiem un sarkanu tinti, apvilka to un domu lappuses malā salika vairākas izsaukuma zīmes.

Vismaz eja, pa kuru viņi pašreiz gāja, bija sausa. Šis tunelis pārstāvēja augsto tehnoloģiju stilu gar baltām sienām stiepās sudrabaini spīdīgas caurules. Marķīzs un Dora gāja pa priekšu. Ričards centās turēties pāris soļus viņiem aiz muguras. Medniece visu laiku mainīja atrašanās vietu te viņa gāja pati pēdējā, te vienā vai otrā pusē, te turējās gabaliņu visiem priekšā, ik pa brīdim saplūzdama ar ēnām. Pārvietojoties viņa neradīja ne vismazāko skaņu, un Ričardu tas stipri vien mulsināja.

Piepeši viņiem priekšā uzplaiksnīja gaisma. Tūlīt būsim klāt, — marķīzs teica. Bankas stacija. Laba vieta, kur sākt meklējumus.

-      Tu esi izkūkojis prātu, Ričards sacīja. Viņš negribēja, lai tas būtu dzirdams, taču tumšajā ejā atbalsojās pat visvairāk sotto no visām voces.

-      Ak tā? — marķīzs atteica. Iedrebējās zeme: tepat netālu vajadzēja būt metro vilcienam.

-      Lai nu paliek, Ričard, — Dora sacīja.

Taču viņam pār lūpām jau bira nākamie vārdi: Manuprāt, Ričards teica, jūs abi uzvedaties ļoti muļķīgi. Tādu eņģeļu nemaz nav.

Marķīzs pašūpoja galvu un sacīja: Jā, jā. Protams. Tagad man ir skaidrs. Nav nekādu eņģeļu. Tieši tāpat kā nav Apakšlondonas, nav žurkmēļu, un Seperdsbušā nav nekādu ganu.

-      Skaidrs, ka Seperdsbušā nav nekādu ganu. Esmu tur bijis. Tur ir tikai mājas un veikali, ielas un BBC. Tas arī viss, Ričards kategoriski noteica.

-      Ir gan tur gani, — Ričardam pie auss atskanēja Mednieces balss. Lūdz Dievu, lai tev nenāktos viņus sastapt. — Viņa to sacīja visā nopietnībā.

-      Nu labi, Ričards noteica, tik un tā es neticu, ka šeit pazemē apkārt klīst eņģeļu draudzes.

-      Nebūt ne, marķīzs sacīja. Eņģelis ir tikai viens. Viņi bija nonākuši tuneļa galā. Priekšā bija slēgtas durvis. Marķīzs pakāpās soli atpakaļ. Manu lēdij? viņš vaicājoši pievērsās Dorai. Viņa uz brīdi piespieda durvīm plaukstu. Durvis bez trokšņa atvērās.

-      Varbūt, — Ričards ietiepīgi turpināja, — ka mēs domājam katrs par kaut ko citu. Tie eņģeļi, kas man prātā, ir tie spārnotie, ar nimbu un bazūnēm un lai-miers-virs-zemes-un-cilvēkiem-labs-prāts.

-     Tieši tā, sacīja Dora. Tu esi pareizi sapratis. Eņģeļi.

Viņi izgāja pa durvīm. Ričards nevilšus aizmiedza acis, jo viņu bija pārsteigusi pēkšņa gaismas straume: gaisma spiedās viņam galvā kā migrēna. Kad acis bija apradušas ar gaismu, Ričards sev par pārsteigumu atklāja, ka zina, kur atrodas: viņi bija nonākuši garajā gājēju tunelī, kas savieno Pieminekļa un Bankas metro staciju. Pa tuneli savās gaitās gāja pilsētas ļaudis, un neviens viņu četrotnei nepievērsa ne vismazāko uzmanību. Pa gaiteni līdz viņiem atplūda možas saksofona skaņas: tur kāds samērā pareizi atskaņoja Bērta Bekereka un Hela Deivida «I'll Never Fall In Love Again». Viņi devās uz Bankas stacijas pusi.

Un kuru no viņiem lad mēs meklējam? — Ričards samērā nevainīgi apvaicājās. Eņģeli Gabrielu? Rafaelu? Miķeli?

Viņi gāja garām metro kartei. Marķīzs piedūra garu, melnu pirkstu Endželas stacijai: Izlingtonu.

Ričards bija gājis garām Endželas stacijai simtiem reižu. Tā bija Izlingtonā, modernā un dārgā rajonā, kas bija pilns ar senlietu veikaliem un dažādām ēstuvēm. Ričarda zināšanas par eņģeļiem bija visai niecīgas, taču viņš bija gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka Izlingtonas stacijas nosaukums patapināts no kāda kroga vai citas ievērojamas vietas, nevis no eņģeļa. Viņš mainīja sarunas tematu. Ziniet, kad es pirms pāris dienām mēģināju iekāpt metro vagonā, mani nelaida iekšā.

Vienkārši vajag viņiem parādīt, kurš te ir saimnieks, tas arī viss, viņam aiz muguras atskanēja Mednieces maigā balss.

Dora kodīja apakšlūpu. Vilciens, ko meklējam, mūs ielaidīs, viņa teica. Ja mums izdosies to atrast. Sacīto gandrīz noslāpēja netālu skanoša mūzika. Pagājuši vēl dažus soļus, viņi nogriezās ap stūri.

Saksofonists bija noklājis mēteli sev priekšā uz tuneļa grīdas. Uz tā mētājās pāris monētas, un izskatījās, ka vīrs pats tās tur nolicis, lai mudinātu garāmgājējus darīt tāpat. Uz šī āķa neviens nebija uzķēries.

Saksofonists bija ārkārtīgi gara auguma; viņam bija tumši mati, kas sniedzās līdz pleciem un gara, šķipsnās sadalījusies bārda, kas veidoja tumšu ietvaru dziļi iekritušajām acīm un lielajam degunam. Viņam mugurā bija noplīsis teniskrekls un taukainu plankumu izraibinātas džinsa bikses. Kad četrotnc pienāca viņam klat, muzikants pārstāja spēlēt, izkratīja siekalas, kas sakrajušās saksofona iemutī, uzlika to atkal vietā un ieskandināja pirmos akordus no Džūlijas Londonas vecās dziesmas «Cry Me A River».

Un tagad tu saki, ka tev ir žēl…

Ričards pārsteigts atklāja, ka vīrs viņus ir pamanījis un arī to, ka viņš ļoti cenšas to neizrādīt. Marķīzs nostājās viņam priekšā. Saksofona melodija pārtapa nervozā spiedzienā. Marķīzs atieza zobus aukstā smīnā. Tas tak ir Līrs, vai ne? viņš vaicāja.

Vīrs piesardzīgi pamāja ar galvu. Pirksti spaidīja saksofona taustiņus. Mēs meklējam Ērlskortu, marķīzs turpināja. Vai tev gadījumā nav patrāpījies līdzi kāds vilcienu saraksts? viņš jautāja.

Ričardam sāka pielēkt. Viņš pieņēma, ka Erlskorta, par kuru bija ieminējies marķīzs, nebija labi pazīstamā metro stacija, kurā Ričards, lasīdams avīzi vai vienkārši aizsapņodamies, bija neskaitāmas reizes gaidījis vilcienu. Vīrs, ko marķīzs bija nosaucis par Līru, ar mēles galiņu samitrināja lūpas. T's nav neiespējams. Kas man no tā atlēktu, ja būtu?

Marķīzs iebāza rokas dziļi mēteļa kabatās. Viņš pasmaidīja kā kaķis, kam uzticētas niķīgu, toties labi barotu kanārijputniņu būra atslēgas. Tā runā, viņš laiski ieteicās, it kā būtu nācis vienkārši patērzēt, ka Merlina skolotājs Blēzs reiz uzrakstīja tik burvīgu meldiņu, ka tas burtiski izvilina monētas no kabatas jebkuram, kurš to izdzird.

Līrs piemiedza acis. — Tas nudien būtu vērtīgāks par parastu vilcienu sarakstu, viņš sacīja. Protams, ja tev tas meldiņš patiešām ir.

Marķīzam ļoti dabiski izdevās notēlot tādu izteiksmi, it kā viņš nupat būtu apjēdzis: apieliņ, tas laikam nudien ir vērtīgāks! Nu tātad, marķīzs augstsirdīgā tonī sacīja, es pieņemu, ka tev labpatiks man pakalpot, vai ne?

Līrs negribīgi pamāja ar galvu. Viņš parakņājās aizmugurējā kabatā, izvilka vairākkārt pārlocītu papīra strēmeli un pacēla to gaisā. Marķīzs sniedzās pēc papīra. Līrs pavilka roku nost. Nospēlē vispirms meldiņu, tu, vecais krāpniek, viņš mudināja. L*n tā ka lai nostrādātu, ka nākas.

Marķīzs pacēla uzaci. Viņš iešāva roku vienā no mēteļa iekškabatām, un, kad viņš to atkal izvilka laukā, rokā bija stabulīte un kristāla bumbiņa. Viņš palūkojās uz kristāla bumbiņu, izdvesa «hmmm», kas, nozīmēja aptuveni «ak, tad re kur tā bija pazudusi» un atlika to atpakaļ kabatā. Tad viņš ievingrināja pirkstus, pielika stabulīti pie lūpām un sāka spēlēt jocīgu, trallinošu melodiju, kas, lēkādama un dancodama, izvirpuļoja laukā no stabules. Ričardu pārņēma sajuta, it kā viņam atkal būtu trīspadsmit gadu un viņš skolas pusdienu starpbrīdī pie labākā drauga pārnēsājamā radioaparāta klausītos Top 20; tolaik viņam, ka jau katram pusaudzim, popmūzika bija šķitusi pati pilnība; tagad, marķīza spēlē klausoties, viņš atkal vienā melodijā dzirdēja it visu, ko vien var vēlēties saklausīt dziesmā.

Uz Līra mēteļa, garāmgājēju mestas, šķindot nobira monētas, un iepriecinātie cilvēki pavasarīgā gaitā devās tālāk. Marķīzs nolaida stabulīti. Tagad es esmu tev parādā, vecais blēdi, sacīja Līrs, pamādams ar galvu.

Jā. Tā ir. Marķīzs paņēma lapu ar vilcienu sarakstu, pārlaida tam skatienu un pamāja ar galvu. Vel tikai viens padoms. Nespēlē to pārāk bieži. Ar mazumiņu pietiek ļoti ilgam laikam.

Pēc šiem vārdiem četrotne devās projām pa garo gaiteni, kur no visām sienām nolūkojās filmu un apakšveļas reklāmas plakāti un pāris oficiāla paskata vēstījumu, kas lika ielu muzikantiem meklēt citu vietu spēlēšanai; ejot viņi dzirdēja elsojam saksofonu un monētas krītam uz paklātā mēteļa.

Marķīzs veda viņus uz Centrālās metro līnijas platformu. Ričards piegāja pie perona malas un paskatījās lejup. Viņš, kā allaž, mēģināja noteikl, kuras no sliedēm pieder parastajam vilcienam, kurš ari šai posmā gāja pa pazemi, un kā allaž nosprieda, ka tās, kuras atrodas vistālāk no platformas un ko no zemes atdala lieli, dzeltenīgi balti porcelāna izolatori. Ričards nevilšus pasmaidīja, ieraudzījis sīku, pelēku pelīti, kura drosmīgi tekalēja trīs pēdas zem viņa, peliskā vēlmē atrast kādu nomestu sviestmaizi vai izbirušus kartupeļu čipsus.

Skaļrunī atskanēja ierastā formālā, bezpersoniskā vīrieša balss, kura brīdināja: Uzmanieties no spraugām! Brīdinājums bija domāts, lai atturētu neuzmanīgus pasažierus no iekāpšanas spraugā starp perona malu un vilcienu. Ričards, tāpat kā vairums londoniešu, šo brīdinājumu tikpat kā vairs nedzirdēja tas līdz ar citiem stacijas trokšņiem bija kļuvis par fonu. Te piepeši Medniece viņu sagrāba aiz rokas. Uzmanies no spraugas! viņa brīdinoši noteica. — Stāvi maliņā, pie sienas.

—  Ko? Ričards nesaprata.

—  Es teicu, Medniece atkārtoja, uzmanies no…

Un tad tas uzvēlās uz platformas malas. Tas bija caurspīdīgs, spokains kā izlīdis no slikta sapņa; tas vēlās kā melni dūmi un piepūtās kā ūdenī iemests zīds. Kustēdamies šausmīgi ātri, tas tomēr radīja iespaidu, ka plūst gandrīz lēni, pēc mirkļa tas jau bija Ričardam klāt, cieši apvijās viņam ap potīti un iedzēla kājā par spīti «Levi's» džinsiem. Tas rāva Ričardu uz platformas malas pusi, un viņš tik tikko turējās kājās.

It kā no tāluma viņš redzēja, ka Medniece izvelk nūju un vairākkārt stipri iesit dūmainajam tausteklim.

Atskanēja neprātīgs un griezīgs spiedziens, kādu varbūt varētu izdvest garā nevesels bērns, kad tam atņem rotaļlietu. Dūmainais tausteklis palaida vaļā Ričarda potīti, aizslīdēja pār perona malu un pazuda. Medniece saķēra Ričardu aiz apkakles un pavilka viņu tālāk no malas; Ričards atkrita ar muguru pret sienu. Viņu kratīja drebuļi, un pasaule piepeši šķita pilnīgi nereāla. No viņa džinsenēm, kur vien radījums bija pieskāries, bija pazudusi krasa, it kā tās bulu nemākulīgi balinātas. Viņš pavilka bikšu staru uz augšu: ap potīti un ikru muskuli sāka parādīties sarkanas švīkas. Kas… viņš centās jautāt, bet balss bija kaut kur pazudusi. Viņš norīstījās un mēģināja vēlreiz. Kas tas bija?

Medniece bezkaislīgi viņā noraudzījās. Viņas seja izskatījās kā izgrebta no brūna koka. Nedomāju, ka tam ir vārds, viņa teica. Tādi dzīvo spraugās. U11 es tevi brīdināju.

Es… nekad iepriekš tādu neesmu redzējis.

—  Iepriekš tu nepiederēji Apakšpasaulei, Medniece noteica. Vienkārši paliec pie sienas. Tā ir drošāk.

Marķīzs paskatījās, cik rāda lielais zelta kabatas pulkstenis. Ieslidinājis to atpakaļ krūšu kabatā, viņš ielūkojās Lira dotajā sarakstā un apmierināts pamāja ar galvu. Mums veicas, viņš paziņoja Erlskortas vilciens piestās šajā stacijā aptuveni pēc pusstundas.

— Erlskortas stacija nav uz Centrālās līnijas, Ričards piezīmēja.

Marķīzs blenza uz Ričardu, neslēpdams uzjautrinājumu. Kas par nedzirdētu domu, jaunais cilvēk, viņš noteica. Nekas laikam nav tik neaptverams kā nezināšana, vai ne?

Atvējoja silta gaisa pūsma. Stacijā piestāja metro vilciens. Vieni kāpa iekšā, citi ārā, un katrs devās savās darīšanās un dzīvoja savu dzīvi, un Ričards ar skaudību viņos nolūkojās. Uzmanieties no spraugām! brīdināja ierakstītā balss. Nestāviet pie durvīm. Uzmanieties no spraugām! Dora uzmeta Ričardam īsu skatienu. Tad, acīmredzami norūpējusies par redzēto, viņa piegāja Ričardam klāt un saņēma viņu aiz rokas. Ričards bija pavisam bāls un saraustīti elpoja. Uzmanieties no spraugām! vēlreiz nodimdēja ierakstītā balss. Ar mani viss ir kārtībā, Ričards mundrā balsi sameloja, lai gan viņa meliem neviens pat negrasījās ticēt.

Mistera Krupa un mistera Vandemāra slimnīcas iekšpagalms bija drēgna un nejauka vieta. Krustām šķērsām samestu solu, gumijas riepu un biroja mēbeļu krāvumu starpās auga lēkšķaina zāle. Skats uz pagalmu kopumā lika domāt, ka pirms gadiem desmit (iespējams, apnikuma vai dusmu dēļ, vai protestējot pret kaut ko, vai varbūt piedaloties kādā izrādē) ļaudis bija metuši dažādas mantas ārā pa kabinetu logiem un atstājuši tās zemē, lai sapūst.

Starp grabažām mētājās arī stikla lauskas veseli lausku kalni. Bija redzami arī vairāki matrači, izskatījās, it kā daži no tiem būtu vietumis tikuši dedzināti. Caur atsperēm auga zāle. Vietējā ekosistēma bija ieskāvusi arī bagātīgi izrotātu strūklaku pagalma vidū, jāsaka gan, ka tā jau labu laiku vairs nebija ne īsti izrotāta, ne īsti strūklaka. Ieplīsusi un pilošā ūdens caurule kopā ar lietusūdeni bija to pārvērtusi par bērnistabu daudzām mazām vardītērn, kas līksmi lēkāja apkārt, priecādamās par brīvību un drošību no visādiem nelidojošiem plēsējiem. Vārnas, melnie strazdi un pat atsevišķas kaijas, savukārt, uzlūkoja šo vietu par bezkaķu delikatešu veikalu, kas specializējas varžu piedāvājumā.

Zem izdedzināto matraču atsperēm snaikstījās gliemji; vīngliemeži atstāja glumas pēdas uz stikla lauskām; melnas vaboles čakli zumēja pāri sašķaidītiem, pelēkiem plastmasas telefoniem un dīvaini izkropļotām bārbijām.

Misters Krups un misters Vandemārs bija atnākuši izvēdināt galvu. Stikla lauskām kraukšķot zem pēdām, viņi lēnām staigāja uz riņķi pa iekšpagalmu. Noplukušajos uzvalkos tērptie stāvi līdzinājās ēnām. Misters Krups bija šaušalīgi pārskaities. Viņš soļoja divreiz ātrāk nekā Vandemārs, bridi pa brīdim apmeta loku ap draugu, un izskatījās, it kā viņš no dusmām dejotu. Brīžiem, nespēdams noturēt niknumu sevī, misters Krups triecās virsū slimnīcas sienai, it kā tā būtu īstā pretinieka vāja aizstājēja, un lika tai just savu kāju un dūru fizisko spēku. Misters Vandemārs, savukārt, vienkārši gāja. Taču viņa gaita bija pārāk stingra, mērķtiecīga un nepielūdzama, lai to nosauktu par vienkāršu iešanu: nāve gāja tā kā misters Vandemārs. Misters Vandemārs vienaldzīgi noskatījās, kā misters Krups iesper stiklam, kas stāv atsliets pret sienu. Stikls sašķīda ar varen jauku troksni.

Es, mister Vandemār, misters Krups sacīja, nolūkodamies lausku klājienā, esmu darījis jau gandrīz visu, ko esmu gatavs darīt. Gandrīz. Piesardzīgais, gļēvulīgais sūkalģīmis… krupis tāds es varētu viņam acis ar diviem pirkstiem izspiest.

Vandemārs pašūpoja galvu. Vēl ne, viņš teica. — Viņš ir mūsu boss. Ciktāl tas attiecas uz šo darbu. Kad būsim dabūjuši samaksu, varbūt varēsim mazliet izklaidēties paši uz savu roku.

Krups nospļāvās. Viņš ir nevērtīgs, pielaidīgs stulbenis… Mums tā mauķele jānovāc. Jāanulē, jāatceļ, jāapbedī un jānoraksta.

Skaļi iezvanījās telefons. Krups un Vandemārs izbrīnīti skatījās visapkārt. Visbeidzot misters Vandemārs ieraudzīja telefonu tas gulēja gruvešu kaudzes nogāzē uz daudzkārt samirkušu medicīnas arhīvu paliekām. Telefona aizmugurē nokarājās sarautu vadu gali. Viņš pacēla klausuli un padeva to misteram Krupam. Tev zvana, viņš norūca. Misteram Vandemāram nepatika telefoni.

Misters Krups klausās, Krups atsaucas. Pēc brīža viņš verdziskā toni novilka: — Ak, tas esat jūs, ser… — Sekoja pauze. Pašlaik, kā jūs tikāt pieprasījis, viņa staigā apkārt brīva ka pīpene. Baidos, ka jūsu ideja par miesassargu izgāzās kā beigts paviāns caur liānām… Vārnijs? Jā, viņš ir visnotaļ miris. • Vel viena pauze.

-      Ser, man sāk rasties konceptuālās grūtības noteikt manis paša un mana partnera lomu šajas spēlītēs. Sekoja trešā pauze, kuras laikā misters Krups kļuva bālāks par bālu. Neprofesionāli? viņš pieklusinātā balsī pārvaicāja. Mēs? Tad viņš savilka pirkstus dūrē un trieca to pret ķieģeļu sienu. Balss intonācija tomēr palika tā pati. Ser. Vai drīkstu, nezaudējot pienācīgo cieņu, jums atgādināt, ka tieši mēs ar misteru Vandemāru nodedzinājām Troju? Mēs atnesām Mandrijai melno mēri. Esam nogalinājuši dučiem karaļu, piecus pāvestus, pussimtu varoņu un divus akreditētus dievus. Pēc iepriekšējā pasūtītāja vēlmes sešpadsmitajā gadsimtā nospīdzinājām līdz nāvei veselu klosteri Toskānā. Mēs esam absolūti profesionāli.

Misters Vandemārs, kurš pa to laiku izklaidējās, ķerot vardulēnus un mēģinot noteikt, cik varžu vienā reizē var sabāzt mutē, ar pilnu muti piebilda: Tas man patika…

Ko es domāju? misters Krups vaicāja, notraušot no apvazātā uzvalka iedomātu puteklīti, tajā pašā laikā nepievēršot uzmanību īstajiem netīrumiem. Es domāju, ka mēs esam slepkavas. Rīkļurāvēji. Mēs nogalinām. Viņš brīdi ieklausījās un turpināja: Jā, un ko ar augšpasaulieti? Kāpēc nedrīkstam viņu nogalināt? — Misteram Krupam noraustījās seja, viņš vēlreiz nospļāvās un iespēra sienai, joprojām stāvēdams ar sarūsējušu un pusizjukušu telefonu rokās.

-      Biedēt viņu? Mēs esam rīkļurāvēji, nevis putnubiedēkļi. Pauze. Viņš dziļi ievilka elpu. Jā, es saprotu, bet man tas nepatīk. — Runātājs otrā galā nolika klausuli. Misters Krups pablenza uz telefonu. Viņš satvēra telefonu vienā rokā un saka to metodiski pārstrādāt plastmasas un metāla lēveros, dauzot aparātu pret sienu.

Pie Krupa pienāca misters Vandemārs. Viņš bija atradis garu, melnu gliemi ar oranžu pavēderi, un košļāja to kā cigāru. Gliemis visiem spēkiem pūlējās notirināties lejup pa Vandemāra zodu. Kas tur zvanīja? misters Vandemārs jautāja.

-      Un kā tev, ellē, šķiet, kas tur zvanīja?

Vandemārs turpināja domīgi gremot un tad iesūca gliemi mutē. Putnubiedēkļcilvēks? — viņš minēja.

-      Mūsu darba devējs.

-     To es būtu minējis kā nākamo.

-      Putnubiedēkļi, misters Krups ar riebumu izmeta. No dusmās sarkani nokaitēta viņš pārtapa par taukaini zaļi aizvainotu Krupu.

Misters Vandemārs norija pēdējos kumosus un nobraucīja muti ar piedurkni. Vislabākais veids, kā biedēt kraukļus, misters Vandemārs teica. Tu vienkārši pasniedzies pēc viņiem, sagrāb viņu sīkos kakliņus un spied, līdz tie vairs nekustas. Tas no viņiem izbaida pildījumu.

Vandemārs pieklusa, un augstu gaisā varēja dzirdēt lidojam un nikni kraucam kraukļus.

-      Kraukļi. Corvidae dzimta. Kopības substantīvs, misters Krups izkoptā intonācijā noteica, īpaši izgaršojot nākamo vārdu: slepkavība.

Ričards stāvēja, atspiedies pret sienu blakus Dorai. Viņa nudien bija maza; meitēns grauza nagus, tad brauca ar pirkstiem cauri iesarkanajiem matiem, līdz tie slējās gaisā uz visām pusēm, tad centās tos atkal nogludināt. Dora pavisam noteikti nelīdzinājās nevienam no Ričarda paziņu loka. Kad meitene pamanīja, ka Ričards uz viņu skatās, viņa ierāva galvu plecos un ievīstijās vēl dziļāk drēbju kārtās, vēl augstāk uzvilka ādas jaku. Doras sejas izteiksme Ričardam atsauca atmiņā kādu skaistu ubagojošu bērnu, ko viņš pagājušoziem bija redzējis aiz Koventgārdena: Ričards nebija varējis pateikt, vai tas ir zēns vai meitene. Bērna māte ubagoja, lūgdama garāmgājējiem naudiņu, lai varētu pabarot bērnu un zidainīti, ko turēja rokās. Bet bērns tikai skatījās pasaulē, galvu drēbju vīkšķos ierāvis, un neko neteica, lai arī viņam acīmredzami sala un gribējās ēst. Bērns vienkārši skatījās.

Medniece stāvēja blakus Dorai, pamezdama skatu te uz vienu te uz otru perona galu. Marķīzs bija licis viņiem te pagaidīt un pats kaut kur aizslīdējis. Ričards izdzirdēja kaut kur netālu raudam bērnu. Marķīzs izslīdēja pa durvīm ar uzrakstu «Tikai izeja» un nāca uz viņu pusi. Viņš sūkāja paprāvu konfekti.

-      Izklaidējies? Ričards vaicāja. Tuvojās vilciens — par to vēstīja siltā vējpūsma, ko vilciens dzina sev pa priekšu.

-      Nē, kārtoju darīšanas, marķīzs atteica. Viņš ielūkojās papīra lapā un kabatas pulkstenī. Marķīzs norādīja uz peronu. Šeit jābūt Ērlskortas vilcienam. Jūs visi trīs stāviet man aiz muguras. Tad, kad stacijā iedārdēja un ierībeja vilciens garlaicīgs, gluži parasta izskata vilciens, kā Ričards vīlies konstatēja marķīzs pārliecās pāri Ričardam pie Doras un sacīja: Manu lēdij? Ir viena lieta, ko man laikam būtu vajadzējis pateikt agrāk.

Dora pievērsa marķīzam savas dīvainās acis. Un tā būtu?

-      Nu, marķīzs sacīja, grāfs varētu nebūt sevišķi iepriecināts mani redzēt.

Vilciens samazināja ātrumu un apstājās. Vagons, kas apstājās viņiem iepretī, bija gluži tukšs: gaismas bija izslēgtas, un salons izskatījās drūms, tukšs un tumšs. Ričards jau agrāk reizumis bija ievērojis šādus ēnainus un slēgtus vagonus, piekabinātus metro vilcieniem, un allaž bija brīnījies, kāpēc tos vadā līdzi. Pārējo vagonu durvis šņākdamas atvērās, un pasažieri izkāpa un iekāpa. Tumšā vagona durvis kā bija tā palika ciet. Marķīzs nobungoja uz durvīm sarežģītu, repa stila ritmu. Nekas nenotika. Ričards jau nosprieda, ka vilciens tūdaļ sakustēsies un dosies prom bez viņiem, taču tumšā vagona durvis pēkšņi tika atvērtas no iekšpuses. Durvis pavērās par sešu collu tiesu, un pa spraugu laukā raudzījās vecīga, briļļaina seja.

Kas klauvē? atvērējs jautāja.

Pa durvju spraugu Ričards ieraudzīja liesmas, un cilvēkus un dūmus vagona iekšpusē. Caur durvju stiklu raugoties, savukārt, aizvien bija redzams tumšs un tukšs salons. Lēdija Dora, marķīzs liega balsī paziņoja,un viņas pavadoņi.

Durvis atvērās līdz galam, un viņi iekāpa Erlskortas vilcienā Grāfa galmā [3] .

Septītā nodaļa

grīdu sedza meldru klajums un salmu pakaiši. Lielā kamīnā sprakšķēdams liesmoja pamatīgs bluķis. Netālu no ta lepni pastaigājās vistas, ik pa brīdim kaut ko ieknābādamas no zemes. Telpas malās stāvēja krēsli ar izšūtiem spilveniem, un pie logiem un durvīm karājās gobelēni.

Vilcienam uzsākot gaitu, Ričards tik tikko nepaklupa. Viņš pašāva rokas uz priekšu, pieķērās tuvāk stāvošajam cilvēkam un atguva līdzsvaru. Tuvāk stāvošais cilvēks izrādījās pavecs neliela auguma kungs pilnā bruņojumā, kurš, kā Ričards nosprieda, izskatītos pēc nesen pensionēta zemāka ranga ierēdņa, ja vien iespaidu neizjauktu bruņucepure, apmetnis, visai neveikli noaustais bruņukrekls un šķēps; toties, bruņojumā tērpts, vīrs izskatījās pēc nesen pensionēta zemāka ranga ierēdņa, kurš pret paša gribu ievilkts vietējā dramatiskā teātra pulciņā, kur viņam uzdots spēlēt karavīru.

Vīrelis tuvredzīgi pablenza uz Ričardu, kurš bija pieķēries viņa plecam, un sērīgi noteica: Lūdzu piedošanu.

Es biju vainīgs, Ričards sacīja.

— Es zinu, — vīriņš atteica.

Pa celiņu vagona vidu pretī panācās milzīga auguma īru vilku suns un apstājās pie lautas spēlētāja, kurš sēdēja uz grīdas un neritmiski strinkšķināja stīgas. Vilku suns paglūnēja uz Ričardu, nikni nošņaukajās, apgūlās un aizmiga. Vagona tālākajā galā stāvēja mednieks ar pieradinātu piekūnu uz rokas un apmainījās laipnībām ar bariņu pavecāku jaunkundžu. Daži pasažieri uzkrītoši blenza uz četriem klātpienācējiem; citi tikpat uzkrītoši nelikās par viņiem ne zinis. Tas viss kopumā, kā Ričards atskārta, izskatījās pēc maza viduslaiku galma, ko kāds ņēmis un kā prazdams ievietojis metro vagonā.

Galma ziņotājs pacēla pie lūpām ragu un izvilināja no tā nemelodisku pūtienu, vagonā ienāca milzonīga auguma vecs vīrs, tērpies ritakurpēs un platā apmetnī ar kažokādas oderi. Vīrs vienu roku bija atbalstījis uz pleca ākstam noplukušā triko. Sirmgalvis atstāja satriecošu iespaidu ne tikai ar milzu augumu vien: viņa kreiso aci sedza apsējs, un tas lika vīram izskatīties nedaudz bezpalīdzīgam un nedrošam kā vienacainam vanagam. Vīra rudi sirmajā bārdā bija saķērušies dažādi ēdiena krikuči, un padilušā kažokādas apmetņa lejasgalā redzamās bikšu staras ļoti izskatījās pēc pidžamas biksēm.

Tas, Ričards nodomāja', laikam ir grāfs.

Grāfa āksts bija vīrs krietni gados ar sakniebtām, nebūt ne smaidīgām lūpām un nogrimētu seju. Viņš pavadīja grafu uz tronim līdzīgo, kokgrebumiem rotāto krēslu, un grāfs mazliet nedroši apsēdās. Iru vilks piecēlās, šķērsoja vagonu visā garumā un apgulās pie grāfa čībās ieautajām kājām.

Ērlskorta, Ričards nodomāja, grāfa galms. Un tad viņš sāka prātot, vai Baronskortas metro stacijā būtu sastopams kāds barons un Reivenskortā — krauklis*, vai…

Bruņās tērptais vīrelis aslmatiski noklepojās un sacīja: Nu tad saciet, jūs, nācēji. Dariet zināmu, kāda lietā. Dora paspēra soli uz

* Reivenskortas (Raven's Cauri) stacijas nosaukuma burtisks tulkojums no angļu valodas ir «Kraukļa galms». Tulk. piez.

priekšu. Viņa stāvēja, augstu izslējusi galvu un piepeši izskatījās daudz garāka un drošāka, nekā Ričardam bija šķitis iepriekš. Mēs vēlētos tikt pieņemti uz sarunu ar Viņa gaišību grāfu, Dora teica.

Grāfs pāri visam vagonam nobļāvās: Ko meitēns teica, Halvar? Ričards nodomāja, ka grāfs, iespējams, ir kurls.

Halvars, bruņotais sirmgalvis, pagriezās pret grāfu, salika plaukstas pie mutes un, pūloties pārspēt vilciena dārdoņu, nokliedzās: Viņi atnākuši uz pieņemšanu, Jūsu gaišība!

Grāfs pastūma sāņus biezo kažokādas cepurīti un domīgi pakasīja galvu. Zem cepures vidēja pliks galvvidus. Ak tā? Pieņemšanu? Cik koši! Kas viņi tādi ir, Halvar?

Halvars pagriezās atpakaļ pret ienācējiem. Viņš vēlas zināt, kas jūs tādi esat. Pasakiet to īsos vārdos. Neizplūstiet.

-      Es esmu lēdija Dora, Dora paziņoja. Mans tēvs ir lords Portiks.

To izdzirdējis, grāfs atplauka un, paliecies uz priekšu, vērās uz Doru ar vienīgo dūmakaini duļķaino aci. Vai viņa teica, ka esot Portika vecākā meita? grāfs jautāja ākstam.

-    Ja-ā, Jūsu gaišība.

Grāfs pamāja Dorai ar roku. Panāc šurp, viņš teica. Nāc, nāc tuvāk. Gribu uz tevi paskatīties. Dora devās uz priekšu, pieķerdamās te vienai, te otrai virves cilpai, kas nokarajās no griestiem, lai varētu noturēties kājās šūpīgajā vilcienā. Pienākusi pie grāfa sēdekļa, Dora pakniksēja. Viņš lūkojās uz meiteni un kasīja bārdu. Mūs visus ļoti satrieca ziņa par tava tēva nelaimīgo… grāfs iesāka un tūdaļ sevi pārtrauca, turpinādams: Saprotams, visa jūsu ģimene bija… un viņš atkal apklusa teikuma vidū, lai sāktu nākamo: Zini, es vienmēr viņam vēlēju veiksmi, mēdzām ari šo to kopā darīt… vecais, labais Portiks… vienmēr ideju pārpilns… Grāfs apklusa. Tad viņš papliķēja ākstam pa plecu un žēlabainā čukstā, kas bija labi dzirdams, par spīti vilciena dārdoņai, sacīja: Ej un paķircini viņus, Tūlij. Pelni sev maizi.

Grāfa āksts artrīta izķēmotā soli aizsteberēja pa eju un nostājas pretī Ričardam. Un kas tu tāds būtu? jokdaris vaicāja.

-      Es? Ričards pārjautāja. Hm. Es? Kā mani sauc? Es esmu Ričards. Ričards Meihjū.

-     Es? āksts iespiedzās, vecmodīgā, teatrālā stilā atdarinādams Ričarda skotu akcentu. Es? Hm. Es? Paskat tik, kas par vīru. Tas jau nav vīrs, bet zābaks! Galminieki paklusi ieķiķinājās.

Un es, Marķīzs sacīja ākstam, atiezis zobus žilbinošā smaidā, es esmu marķīzs de Karabass. Āksts bolīja acis.

-      Dc Karabass zaglis? āksts jautāja. De Karabass laupītājs? De Karabass nodevējs? āksts pievērsās galminiekiem. Bet tas taču nevar būt dc Karabass. Kādēļ? Jo Karabass jau sen izdzīts no grāfa galma. Var jau būt, ka šis pieder pie kādas jaunas, īpaši gara auguma sesku sugas. No galminieku puses atskanēja neīsti smiekliņi, un sākās klusa, satraukta sačukstēšanās. Grāfs neko neteica, viņš bija cieši sakniebis lūpas, un viegli drebēja.

Mani sauc Medniece, — Medniece sacīja ākstam.

Galma ļaudis apklusa.

Āksts atvēra muti, it kā grasītos kaut ko sacīt, bet, paskatījies uz Mednieci, nolēma paklusēt. Mednieces ideāli veidoto lupu kaktiņos rotaļājās viegla smaida atblāzma. Nu, šauj vaļā, viņa teica. Pasaki kaut ko jautru.

Āksts blenza uz nomītajiem kurpju purngaliem. Tad viņš nomurmulēja: Manam medību suņam nava ožamā.

Grāfs, kurš līdz šim bija vien uzkrītoši pētījis marķīzu ar degošu skatienu, nu pielēca kājās viņš bija ka vulkāns ar sirmu bardu, kā saniknots senlaiku dievs. Viņš rādīja uz marķīzu ar pirkstu un, siekalām šķīstot, auroja: Es to nepieļaušu, cs to negrasos pieļaut. Lai viņš panāk šurp!

Halvars pamāja ar nomelnējušu šķēpu uz marķīza pusi, kurš jau soļoja uz vagona priekšgalu, kur nostājās līdzās Dorai grāfa troņa priekšā. Bija dzirdama rūkoņa īru vilka rīkles galā.

-      Tu, grāfs bakstīja uz marķīza pusi ar garu, mezglainu rādītājpirkstu, es tevi pazīstu, dc Karabas! Neko neesmu aizmirsis. Varbūt es esmu vecs, bet es neesmu aizmirsis.

Marķīzs paklanījās. Vai drīkstu Jūsu gaišībai atgādināt, viņš pieklājīgi sacīja, ka mūs vienoja darījums? Es vedu miera sarunas starp jūsu ļaudīm un Kraukļa galmu. Un par to jūs pickritāl sniegt nelielu atlīdzību. Tātad ir ari Kraukļa galms, Ričards nodomāja.

Nelielu atlīdzību? grāfs ierēcās, pietvīcis biešu sarkanumā. Tā tu to sauc? Tava stulbuma dēļ, atkāpjoties no Vaitsitijas, es zaudēju duci vīru. Un aci.

Ja atļausiet man sacīt, Jūsu gaišība, marķīzs majestātiskā (oni teica, tas apsējs jums ļoti piestāv. Lieliski izceļ jūsu sejas daili.

-      Es zvēru… grāfs draudēja, es zvēru… ka, ja tu vēl reizi spersi kāju mana lēnī, es… viņš aprāvās. Grāfs samulsis un apjucis, ka aizmirsis sakāmo, papurināja galvu. Viņa bārda bija izspūrusi uz visām pusēm. — Tas nekur nepazudīs. Es nemēdzu aizmirst tādas lietas, viņš nobeidza.

Viņš varētu nebūt sevišķi iepriecināts tevi redzēt? Dora čukstus vaicāja de Karabasam.

-      Nu, viņš jau arī nav, marķīzs atmurdēja pretī.

Dora pakāpās vēl vienu soli tuvāk grāfam. Jūsu gaišība, viņa skaļi un skaidri ierunājās, de Karabass ir ieradies kopā ar mani kā mans viesis un pavadonis. To saišu vārdā, kas vienojušas jūsu ģimeni ar manējo, jūsu un mana tēva draudzības vārdā es…

-      Viņš nelietīgi izmantoja manu viesmīlību, grāfs nodārdināja. Es zvēru, ka… ja viņš vēl reizi ienāks manā lēnī, es likšu izraut viņa iekšas un pašu izžāvēt tā kā… tā ka kaut ko, kam vispirms izrauj iekšas un tad… ta kā…

-      Piemēra pēc tā kā siļķi, mans kungs? āksts ierosināja.

Grāfs paraustīja plecus. Tas nav no svara. Sargi, sagūstiet viņu!

Un sargi paklausīja. Lai arī sargi izskatījās pēc tādiem, kam nekad vairs nebūs sešdesmit, viņi abi turēja rokā uz marķīzu notēmētus šaujamlokus, un viņu rokām nelika drcbel ne vecums, ne bailes. Ričards palūkojas uz Mednieci. Neizskatijas, ka notiekošais darītu viņu nemierīgu: viņa drīzāk vēroja to visu ar skatītāja aizrautību, kā teātri.

Dora sakrustoja rokas par krūtīm un tad atkal nolaida tās gar sāniem, izstiepās taisnāka, atmeta galvu, izslēja spico zodiņu. Viņa aizvien mazāk un mazāk izskatījās pēc noskrandušas ielu laumiņas un aizvien vairāk pēc tādas, kas pieradusi panākt savu. Opālkrāsas acis zibeņoja. Jūsu gaišība, marķīzs ir šeit ieradies kā mans pavadonis, es viņu uzaicināju. Mūsu ģimenes ir bijušas draugos tik ilgu laiku…

Jā, tas tiesa, — grafs izpalīdzīgi pārņēma stāstījumu. Simtiem gadu. Simtu simtiem. Pazinu ari tavu vectētiņu. Vecs, jautrs brašulis. Maķenīt jokains, viņš atzinās.

Taču esmu spiesta sacīt, ka uzbrukumu savam pavadonim uztveršu tāpat kā uzbrukumu man un manam namam. Sīkais meitēns lūkojās augšup uz veco viru. Grāfs paliecās uz viņas pusi. Kādu brīdi viņi stāvēja kā sastinguši. Grāfs uztraukumā paplūkāja rudi sirmo bārdu, un tad uzmeta lūpu kā mazs bērns. — Es viņu te nepacietīšu, viņš teica.

Marķīzs izvilka no kabatas zeltīto kabatas pulksteni, ko bija pievads Portika darbistabā, un nesteidzīgi tajā palūkojās. Tad viņš pagriezās pret Doru un sacīja, it kā nekas nebūtu noticis: Manu ledij, es acīmredzami būšu jums noderīgāks ārpus šī vilciena, nekā iekšpus. Un man ir arī citas avēnijas pārstaigājamas.

—  Nē, Dora atteica, ja tu iesi prom, mēs visi iesim.

-      Nedomāju vis, Marķīzs noteica. Medniece būs tev līdzās, kamēr vien tu būsi Apakšlondonā. Es tevi satikšu nākamajā tirgū. Pacenties pa šo laiku neizdarīt neko pārāk dumju. Vilciens tuvojās stacijai.

Dora pievērsa grāfam skatienu: un šajā skatienā bija kaut kas daudz senāks un varenāks nekā viņas jaunajos gados pieklātos. Ričards ievēroja, ka, viņai ierunājoties, visi citi telpā apklust. — Vai ļausiet viņam iet, Jūsu gaišība? Dora vaicāja.

Grāfs parbrauca ar rokām pār seju, paberzēja labo aci un kreisās acs apsēju, un tad atkal pievērsās Dorai. Ļaujiet viņam iet, — grāfs noteica. Viņš palūkojās uz marķīzu. — Nākamreiz… viņš pārbrauca ar veco, stīvo pirkstu pār ādamābolu, … siļķe.

Marķīzs zemu paklanījās. Es pats atradīšu izeju, viņš sacīja sargiem un devās uz atvērtajām durvīm. Halvars pacēla loku un notēmēja uz marķīza muguru. Medniece pastiepa roku un nolieca Halvara loku ar atvilkto bultu atpakaļ prel zemi. Marķīzs izkāpa uz platformas, pagriezās un nedabiski sparīgi un līksmi pamāja. Durvis šņākdamas aizvērās.

Grāfs apsēdās milzu krēslā vagona pašā galā. Viņš klusēja. Vilciens atsāka gaitu un grīļodamies dārdēja tālāk pa tumšo tuneli. Kur palikušas manas manieres? grāfs pie sevis murmināja. Viņš lūkojās uz Doru un Ričardu. Kad viņš atkārtoja savu sakāmo, Ričards juta grāfa izmisušo, dimdošo balsi atbalsojamies vēderā kā basa bungu ribu. Kur palikušas manas manieres? — Grāfs pastūma vienu no vecajiem bruņiniekiem uz Ričarda pusi. Viņi noteikti ir izbadējušies garajā ceļā, Dagvar. Un izslāpuši, kas tur ko jautāt.

— Jā, Jūsu gaišība.

Apturiet vilcienu! grāfs iesaucās. Durvis atvērās, un Dagvars izlēca uz platformas. Ričards vēroja cilvēkus uz perona. Neviens ncgrasījās iekāpt viņu vagonā. Neviens pat nešķita manām, ka tur notiktu kaut kas neparasts.

Dagvars piegāja pie našķu automāta perona malā. Vispirms viņš noņēma dzelzs bruņuccpuri. Tad ar bruņucimdā tērpto roku uzsita pa automāta sāniem. Grāfa pavēle, viņš paziņoja. Cok'lādes. No mašīnas dziļumiem atskanēja rūkoņa, un tā sāka spļaut laukā kaudzēm «Cadbury's» šokolādes tāfelīšu ar augļiem un riekstiem. Dagvars pielika pie aparāta mutes bruņucepuri, kur tās sabira iekšā. Vilciena durvis jau vērās ciet. Halvars iebāza starp durvīm šķēpa kātu, nu tās vairs nevērās ciet, bet bīdījās šurpu turpu, atsizdamās pret šķēpu.

-      Lūdzu, nespiedieties pie durvīm! atskanēja balss skaļruni. Vilciens nevar uzsākt gaitu ar atvērtām durvīm.

Grāfs, galvu piešķiebis, lūkojās uz Doru ar vienīgo redzošo aci. Un tātad. Kas tevi šurp atvedis? viņš jautāja.

Dora aplaizīja lūpas. Vispārīgi runājot, Jūsu gaišība, tā ir mana tēva nāve.

Grāfs lēni pamāja ar galvu. Jā. Tu gribi atriebties. Ari diezgan prātīgi darīts. Grāfs noklepojās un piepeši dziļa krūšu basā deklamēja: Uzvarošs uguns zobens nozibsni neslēptā naidā, asākais asmens asiņu alkās auro; sārtojas sakautā sašķeltie… kaut kas. Tā ja.

-     Atriebties? Dora brīdi padomāja. Jā. Tā lika darīt mans tēvs. Taču es pati galvenokārt gribu saprast, kas īsti notika, un aizsargāt sevi. Mūsu ģimenei nebija ienaidnieku. Vagonā ielumpačoja Dagvars, turēdams rokā ar šokolādes tāfelītēm un kolas skārdenēm pilnu bruņucepuri; durvīm beidzot izdevās aizvērties, un vilciens atkal uzsāka gaitu.

Lira mētelis, kas aizvien gulēja paklāts uz tuneļa grīdas, tagad bija apbērts ar monētām un naudaszīmēm, taču 11u to skāra arī neskaitāmu kurpju zoles tās izspārdīja monētas, nosmērēja un saplēsa papīra naudu un sarāva mēteli pa vīlēm. Līrs bija sācis raudāt. — Lūdzu! Kāpēc jūs nevarat mani atstāt vienu? — viņš vaimanāja. Līrs bija ar muguru pieplacis tuneļa sienai; pa seju viņam tecēja asinis, un koši sarkanās lāses krita vīram bārdā. Saksofons, iebuktēts un saskrāpēts, lempīgi un greizi nokarājās Līram uz krūtīm.

Viņu bija apstājis ne īpaši liels cilvēku pūlītis noteikti vairāk par divdesmit, taču mazāk par piecdesmit ļaudīm tie visi plati ieplestām, tukšām acīm blenza uz Liru un nekārtīgā drūzmā spiedās viņam virsū, cits ar citu plēsdamies un skrāpēdamies, lai tieši viņš vai viņa varētu iedot Līram naudu. Uz flīžu sienas vietā, kur Līrs bija krītot pārsitis galvu, vīdēja asins traips. Līrs bija atgaiņājies no kādas pusmūža dāmas, kura, rokassomiņu plaši atvērusi, bija grābusi un metusi Līram virsū sauju piecu mārciņu banknošu. Dāma, karsti vēlēdamās iedot Līram naudu, bija nejauši iegrābusi viņam sejā. Līrs bija palēcies, lai izvairītos no nagu cirtiena, un nogāzies uz tuneļa grīdas.

Kāds viņam uzkāpa uz rokas. Līra seja bija iespiesta monētu klājienā. Viņš sāka lamādamies šņukstēt. Es taču teicu, lai tu neaizraujies, kaut kur blakus ierunājās labi nostādīta balss. Palaidni tāds!

-      Palīdzi man! Līrs izdvesa.

-      Lai gan, runātājs teju vai negribīgi piebilda, naudai patiešām ir savs vilinājums.

Pūlis spiedās arvien tuvāk. Lidojoša piecdesmit pensu monēta pāršķēla Līram vaigu. Viņš sarāvās čokurā uz grīdas un sargādamies piespieda galvu pie ceļgaliem. Spēlē taču, nolādētais, Līrs šņukstēja. Vienalga ko. Lai tikai viņi rimstas…

Atskanēja maigi stabules pūtieni un atbalsojās tunelī. Tā bija vienkārša frāze, kas tika nemitīgi atkārtota, taču ikreiz mazliet citādi: tās bija de Karabasa variācijas. Soļi sāka attālināties sākumā it kā negribīgi, pēc mirkļa jau dienišķi žigli tie gāja no viņa projām. Līrs atvēra acis. Marķīzs de Karabass bija atslējies pret sienu un spēlēja stabuliti. Kad viņš pamanīja Liru skatāmies, viņš atrāva stabulīti no lūpām un iebāza to dziļi iekškabatā. Viņš pasvieda Līram mežģīņotu, šur tur pielāpītu lina kabatlakatiņu. Līrs tīrīja asinis no vaigiem un no pieres. — Viņi būtu mani nogalinājuši, viņš pārmetoši sacīja.

-      Es tevi brīdināju, Karabass atteica. Būtu labāk priecājies, ka man gadījās nākt pa šo ceļu atpakaļ. — Viņš palīdzēja Līram pieslieties sēdus. Un tagad, viņš teica, man šķiet, ka tu man esi vēl vienu pakalpojumu parādā.

Līrs pacēla no grīdas savu saplēsto, dubļaino un zoļu nospiedumiem izraibināto mēteli. Viņam pēkšņi bija kļuvis ļoti auksti, vīrs aplika mēteli ap pleciem un cieši ietinās tajā. Monētas šķindēdamas nobira zemē, banknotes klājās uz grīdas. Līrs atstāja tās guļam. Vai man patiešām veicās, vai arī tu to visu sarīkoji?

Marķīzs izskatījās teju vai apvainots. Nesaprotu, kā tu varēji kaut ko tādu nodomāt!

Es tak tevi pazīstu, tāpēc nodomāju. Ko tu šoreiz gribi likt man darīt? Zagt? Nodedzināt kaut ko? Līrs rezignēti un mazliet skumji vaicāja, piebilzdams: — Slepkavot?

De Karabass noliecās un paņēma atpakaļ savu mutautiņu. Baidos, ka zagt. Ar pirmo reizi uzminēji, viņš smaidot noteica. Man ir trakoti ievajadzējies vienu Tangu dinastijas figūriņu. Līrs nodrebēja un tad lēni pamāja ar galvu.

Ričardam pasniedza «Cadbury's» šokolādes tāfelīti ar augļiem un riekstiem, un palielu sudraba kausu, kura malu rotāja dārgakmeņi Ričards nosprieda, ka tie ir safīri. Kauss bija piepildīts ar kokakolu. Āksts, kuru, kā varēja noprast, sauca par Tūliju, skaļi nokremšķinajās.

-    Es gribētu uzsaukt tostu par mūsu viesiem, viņš teica. Par bērnu, par sargu, par muļķi. Lai viņi katrs dabū, ko pelnījuši.

-      Kurš no tiem būtu es? Ričards čukstus vaicāja Medniecei.

-      Muļķis, protams, viņa atteica.

-     Vecos laikos mums bija vīns, Halvars drūmi noteica, iemalkojis kolu. — Man vīns garšo labāk. Nav tik lipīgs.

-      Vai visi automāti jums tāpat vien dod visādus labumus? Ričards apvaicājās.

-      O, jā, vecais vīrs atteica. Viņi, redziet, klausa grāfa pavēlēm. Viņš valda pār to Apakšzemes daļu, kur braukā vilcieni. Viņš ir Centrālās, Apļa, Jubilejas, Viktorijas un Beikcrlu līnijas valdnieks, — nu vārdu sakot, visu, izņemot Apakšpuses līniju.

Kas ir Apakšpuses līnija? Ričards nesaprata.

Halvars pašūpoja galvu un saknieba lūpas. Medniece pieskārās Ričardam pie pleca un sacīja: Atceries, ko es tev teicu par Seperdsbušas ganiem?

Tu teici, ka es negribētu viņus satikt, un ka ir lietas, ko man labāk nezināt.

Labi, Medniece noteica. Tagad vari tām lietām pievienot ari Apakšpuses līniju.

Dora atgriezās no vagona priekšgala. Viņa smaidīja. Grāfs piekrita mums palīdzēt, viņa teica. Nāciet. Viņš mūs pieņems bibliotēkā. Ričards, iedams Dorai nopakaļ, saprata, ka no viņa lūpām šoreiz nav izskanējis jautājums «Kādā bibliotēkā?». Jo ilgāk viņš šeit uzturējās, jo mazāk centās izprast visas šejienes dīvainības. Viņš devās Dorai līdzi, aizgāja tukšajam grāfa tronim otrā pusē, atvēra durvis uz blakus vagonu un nokļuva bibliotēkā. Tā bija milzīga zāle ar akmens sienām un augstiem koka griestiem. Pie visām sienām atradās plaukti, piekrauti pilni ar visdažādākajām mantām. Protams, plauktos bija grāmatas, bet arī lērums citu lietu: tenisa raketes, hokeja nūjas, lietussargi, lāpsta, piezīmjdators, koka kāja, paris krūzīšu, neskaitāmas kurpes, vairāki binokļi, blociņš, sešas uz rokām uzmaucamas lelles, viena lavas lampa ar kustīgiem burbuļiem iekšā, vairāki kompaktdiski, dažādas skaņuplates (ilgspēlējošās, 45 un 78 apgriezienu plates), audiokasetes un astoņceliņu lentes, mctamkauliņi, mašīnītes, dažādi zobu protēžu veidi, rokaspulksteņi, kabatas lukturīši, četri dārza rūķi (divi ar makšķerēm rokās, viens rūķis pastaigā un viens ar cigāru zobos), avīžu un žurnālu kaudzes, burvestību folianti, trijkāju ķebļi, cigāru kārba, plastmasas vilku suns, kas klana galvu, zeķes… šī telpā bija īsta pazudušo mantu impērija.

Tas ir viņa īstais lauciņš, Medniece nočukstēja. — Pazaudētas mantas. Aizmirstas mantas.

Akmens sienā bija logi, un pa tiem Ričards redzēja drebam tumsu un aizzibam metro tuneļu gaismas. Grāfs sēdēja uz grīdas ar izplestām kājām, glaudīja vilku suni un kasīja tam pazodi. Grāfam blakus stāvēja apvainojies āksts.

Grāfs, ieraugot ienācējus, pieslējās kājās. Viņš sarauca pieri. Ak tā. Te nu jūs esat. Bija kaut kāds iemesls, kādēļ lūdzu jūs atnākt, tūdaļ atminēšos… Grāfs papluinīja rudi sirmo bārdu, un šis žests tik lielam vīram izskatījās nepiedienīgi sīciņš.

-      Eņģelis Izlingtons, Jūsu gaišība, Dora pieklājīgi atgādināja.

-     Ak, jā. Tavam tēvam, zini, bija daudz ierosinājumu pārmaiņām. Daudz man par to jautāja. Es neuzticos pārmaiņām. Aizsūtīju viņu pie Izlingtona. Te viņš apstājās. Vai es to jau stāstīju?

-      Jā, Jūsu gaišība. Un kā mēs varētu nokļūt pie Izlingtona?

Grāfs palocīja galvu, it kā Dora būtu pateikusi kaut ko svarīgu. Tikai vienu reizi pa īsāko ceļu. Pec tam jāmēro tālais ceļš lejup. Bīstams.

Un kāds būtu īsākais ceļš? Dora pacietīgi vaicāja.

Nē, nekas nesanāks. Ir jābūt atvērējam, lai pa to ietu. Tas der tikai Portika ģimenei. Grāfs uzlika savu lielo plaukstu Dorai uz pleca. Tad tā uzslīdēja augstāk un pieskārās vaigam. Labak paliec tepat pie manis. Varētu pasildīt vecam vīram sānus, ko? Viņš pašķielēja uz Doru un ar vecīgajiem pirkstiem pieskārās Doras matu cekulam. Medniece pakāpās soli uz Doras pusi. Dora noraidoši pamāja ar roku: nē. Vēl ne.

Dora palūkojās augšup uz grāfu un sacīja: Jūsu gaišība, es esmu Portika vecākā meita. Kā es varu nokļūt pie eņģeļa Izlingtona? Ričards bija pārsteigts, cik Dora spēj būt savaldīga, redzot grāfa sakāvi laika plūduma priekšā.

Grāfs koncentrēdamies pamirkšķināja labo aci: galvu uz sāniem piešķiebis, viņš izskatījās pēc veca vanaga. Viņš atrāva roku no Doras matiem. — Tātad tu tā esi. Tu esi. Portika meita. Kā klājas dārgajam tētim? Jādomā taču, ka labi? Labs, krietns cilvēks.

Kā lai mēs tiekam pie eņģeļa Izlingtona? — Dora jautāja atkal, un šoreiz viņas balss nedaudz drebēja.

Hmm? Tur jums, protams, noderēs Angelus.

Ričards mēģināja iztēloties, kāds grāfs varētu būt bijis pirms piecdesmit, sešdesmit gadiem vai pieciem simtiem gadu: varens karotājs, viltīgs stratēģis, liels mīlnieks, labs draugs, šausminošs ienaidnieks.

Kaut kur tepat aizvien vel bija jūtama ši vīra atblāzma. Tieši tas viņu padarīja lik biedējošu un tik skumju. Grāfs čamdījās pa plauktiem, cilādams zīmuļus un pīpes kātus, kaķenes, caurulītes un sakaltušas lapas. Tad, kā padzīvojis kaķis, kas piepeši pamanījis peli, viņš sagrāba mazu papīra rullīti un padeva to Dorai. Te nu būs, meitiņ, grāfs teica. — Te viss ir uzrakstīts. Un es domāju, ka mēs tevi pievedīsim tieši tur, kur vajadzīgs.

Pievedīsiet mūs? — Ričards izbrīnīts jautāja. Ar vilcienu?

Grāfs palūkojās visriņķī, meklēdams skaņas avotu, ieraudzīja Ričardu un plaši pasmaidīja. Ak, ko niekus, viņš nodārdināja. Portika meitas labā darīšu visu. Dora satvēra ciešāk papīra rullīti un uzvaroši pasmaidīja.

Ričards manīja, ka vilciens samazina ātrumu, un viņi visi trīs ar Doru un Mednieci atstāja akmens telpu un atgriezās vagonā. Ričards, kamēr vilciens bremzēja, skatījās uz platformu.

Atvainojiet, kas šī ir par pieturu? viņš vaicāja. Vilciens bija apstājies iepretī zīmei «Britu muzejs». Lai nu kā, bet tas bija par daudz. Ričards vēl varēja saprast brīdinājumu «Uzmanieties no spraugām!», un pieņemt, ka ir tāds Grāfa galms un viņa dīvainā bibliotēka. Taču sasodīts, gluži tāpat kā jebkurš londonietis, viņš pārzināja metro shēmu, un šis nu jau gāja par tālu. Nav tādas Britu muzeja stacijas, Ričards nopietni noteica.

Ak tad nav, ko? grāfs iesaucās. Nu tad, mm, tad jums jābūt ļoti uzmanīgiem, kāpjot ārā no vilciena. To pateicis, viņš apmierināts nozviedzās un, papliķējis ākstam pa plecu, sacīja: Dzirdēji, Tūlij? Es esmu tikpat asprātīgs kā tu.

Āksts atbildēja ar visaukstāko smaidu, kāds jebkad redzēts. Mani sāni plaisā, ribas krakšķ, un mana jautrība it nekādi nav savaldāma, āksts teica.

Durvis atslīdēja vaļā. Dora uzsmaidīja grāfam. Paldies, viņa teica. Tiš, tiš, laukā, atgaiņājās vecais, nogurušais vīrs. raidīdams Doru, Ričardu un Mednieci ārā no vagona siltā, piedūmotā gaisa.

Viņi izkāpa uz tukšā perona. Durvis aizvērās, un vilciens devās tālāk. Ričards stāvēja un blenza uz stacijas nosaukumu, kurš, lai kā ari Ričards pūlētos palūkoties citur un tad žigli atkal atpakaļ, lai ieraudzītu it kā no jauna, bija un palika tas pats:

Buitu muzejs

Astotā nodala

bija agrs vakars, un skaidrās debesis mainīja krāsu no koši zilas uz piesātināti violetu, ko papildināja ugunīgi un ābolzaļi triepieni pār Pedingtonu četras jūdzes uz rietumiem, — tur, vismaz no Vecā Bcilija skatpunkta lūkojoties, tikko bija norietējusi saule.

Debesis, tīksmi nodomāja Vecais Beilijs. Tās nekad neatkārtojas. Ne dienu, ne nakti, nekad. Viņš, Vecais Beilijs, skaitījās tāds kā debesu pazinējs, un tā bija laba pazīšana. Vecais vīrs bija uzslējis savu telti uz jumta blakus Sv. Pāvila katedrālei, pašā Londonas Silijas centrā.

Viņš lepojās ar Sv. Pāvila katedrāli tā bija tikai nedaudz mainījusies pēdējo trīssimt gadu laikā. Katedrāle bija celta no balta Portlendas akmens, kas bija paspējis Londonas dūmos un mitrumā nokvēpt melns, vēl pirms katedrāle tika pabeigta, un tagad, pēc Londonas tīrīšanas septiņdesmitajos gados, bija vairāk vai mazāk atguvis savu balto krāsu; taču tā joprojām bija Sv. Pāvila katedrāle. Vecais Beilijs gan neņēmās to teikt par visu pārējo Londonu: viņš lūkojās pār jumta malu, novērsās no savām mīļotajām debesīm un paskatījās uz apgaismoto ietvi. Viņš redzēja novērošanas kameras ēkas sienā, dažas mašīnas un

vienu novēlojušos biroja darbinieku, kurš aizslēdza durvis un devās uz metro pusi. Brr. Pat doma par došanos pazemē Vecajam Beilijam iedvesa šausmas. Viņš bija jumtu cilvēks un lepojās ar to; no ielu pasaules viņš jau sen bija aizbēdzis…

Vecais Beilijs atcerējās laikus, kad šeit, Sitijā, cilvēki patiešām dzīvoja, nevis tikai strādāja; laikus, kad te dziroja un smējās, būvēja šķības mājas, kas turējās viena pie otras un kur iekšā trokšņoja ļaudis. Reiz troksnis, nekārtība, dažādi izgarojumi un dziesmas piepildīja ielu (ko tolaik, vismaz sarunvalodā, dēvēja par Mēslu aleju) visā garumā un padarīja slavenu tuvu un tālu. Sitijā jau kādu laiku neviens vairs nedzīvoja. Tā bija pārvērtusies par aukstu un nemīlīgu biroju mudžekli, kur dienā cilvēki strādā, bet nakšņot dodas citur. Tā vairs nebija dzīvojama vieta. Vecajam Beilijam pietrūka pat agrāko smaku.

Pēdējais oranžais saules triepiens pārtapa naksnīgā purpurā. Vecais vīrs apsedza būrus, lai putni dabū smuki izgulēties. Tic bridi pakurnēja un aizmiga. Vecais Beilijs paurbināja degunu, tad ielīda teltī un sadabūja nomelnējušo sautējamo katliņu, ūdeni, pāris burkānu un kartupeļu, sāli un labi noturētu pārīti beigtu, noplūktu mājas strazdu. Iznesis to visu uz jumta, viņš nokvēpušā kafijas kannā iekūra nelielu uguntiņu, un, likdams sautējumu uz uguns, sajuta, ka no skursteņu rindas ēnām viņā kāds noraugās.

Viņš paņēma rokā garkātainu dakšiņu un biedinoši pakratīja to uz skursteņu pusi. Kas tur ir?

Marķīzs de Karabass iznāca no slēpņa, nevērīgi paklanījās un spoži pasmaidīja. Vecais Beilijs nolaida dakšiņu. A, viņš novilka. Tas esi tu. Nu, ko tu gribi? Zināšanas? Vai putnus?

Marķīzs piegāja pie Vecā Beilija katliņa, izķeksēja no tā vēl cietu burkānu un apēda. Patiesību sakot, informāciju, viņš ar pilnu muti sacīja.

Vecais Beilijs iespurdzās. Ha! viņš iesaucās. Bet es jautāšu pirmais. Viņš pieliecās marķīzam tuvu klāt. Ko tu dosi pretī?

-      Un ko tev vajag?

Varbūt man vajadzētu rīkoties ta kā lev, un prasīt pretī pakalpojumu. Nelielu ieguldījumu priekšdienās, Vecais Beilijs nosmīnēja.

Jo ilgāk priekšdienās tas iestiepsies, jo dārgāk. Pārāk dārgi, marķīzs bez smaida atteica.

Vecais Beilijs pamāja ar galvu. Saule bija norietējusi pavisam, un ļoti ātri kļuva auksti. Nu tad kurpes, viņš teica. Un vilnas cepuri, ko var uzmaukt līdz acīm. Beilijs nopētīja savus bezpirkstainos cimdus: tur bija vairāk caurumu, nekā cimdu. Un jaunus cimdeklīšus. Būs sasodīti barga ziema.

-      Labi. Tos es tev atnesīšu. Marķīzs de Karabass iebāza roku iekškabatā un izbūra no tās, kā burvju mākslinieks izbur rozi no plika nekā, melno dzīvnieka figūriņu, ko viņš bija pievācis Portika darbistabā. Tagad tā. Ko tu varētu pastāstīt par šo te?

Vecais Beilijs uzlika acenes. Viņš paņēma no Karabasa tumšo mantiņu. Rokā satverot, tā šķila auksta. Viņš apsēdās uz ventilācijas tornīša vāka un tad, grozīdams melno obsidiāna figūriņu rokas, paziņoja: Tas ir Londonas Lielais Briesmonis. Marķīzs klusēja. Viņa skatiens nepacietīgi šaudījās no Vecā Beilija uz figūriņu.

Vecais Beilijs, tīksminādamies par marķīza satraukumu, lēnā garā turpināja. Nu pavej, tā vēsta, ka mūsu karaļa Čārlija laikā pirms vecajam blēdim ņēma un nocirta galvu vēl pirms ugunsgrēka un pirms mēra noticis tā, ka vienam trūcīgam miesniekam bijusi kāda vārga radībele, ko šis gribējis līdz Ziemassvētkiem nobarot. Vieni teic, ka tas bijis sivēns, otri ka nav vis bijis, bet trešie — un es sevi pieskaitu pie trešajiem nesaka ne vienu, ne otru. Kādā decembra naktī radījums ņēma un aizbēga, iespruka Flotes grāvī un pazuda notekcaurulē. Kanalizācijā šis barojās un tik auga, un auga. Un kļuva arvien nešpetnāks un draudīgāks. Laiku pa laikam šie sūtīja viņam pakaļ medniekus.

Marķīzs saknieba lūpas. Tad jau tam trīssimt gadu kā jābūt mirušam.

Vecais Beilijs papurināja galvu. Šitādi radījumi ir pārāk neganti, lai mirtu. Pārāk lieli un veci, un nešpetni.

Marķīzs nopūlās. Es domāju, ka tā ir tikai leģenda, viņš teica. Tāpat kā par krokodilicm Ņujorkas kanalizācijā.

Vecais Beilijs, mādams ar galvu, noklausījās marķīza teikto. Par tiem lielajiem, baltajiem ziķeriern? Viņi tur ir. Man bija draugs, kurš viena tada dēļ palika bez galvas. Beilijs bridi klusēja. Viņš pasniedz statuetiti marķīzam. Tad viņš pacēla roku, un, atdarinādams krokodila vārstošos žokļus, novizināja to marķīzam gar degunu. Bet nekas jau nekaitēja, Vecais Beilijs noteica, savilkdams seju īpaši neciešamā smīnā. — Viņam bija vēl viena.

Marķīzs pavīpsnāja, nebūdams īsti drošs, vai Vecais Beilijs viņu nerro vai ne. Viņš rūpīgi noglabāja Briesmoņa statuetīti mēteļa iekškabatā.

Pagaidi, Vecais Beilijs teica. Viņš ielīda brūnajā telti un atgriezās, turēdams rokā inkrustēto sudraba lādīti, ko marķīzs bija viņam iedevis iepriekšējā tikšanās reizē. Beilijs pastiepa lādīti marķīzam. Un kā būtu ar šo te? Vecais Beilijs jautāja. — Vai esi gatavs ņemt to atpakaļ? Man šī priekšmeta klātbūtne uzdzen šaušalīgus drebuļus.

Marķīzs piegāja pie jumta malas un, pārlēcis astoņas pēdas platajai spraugai, nokļuva uz blakus mājas jumta. Es paņemšu to atpakaļ, kad viss būs norimis, viņš sauca. Cerēsim, ka tev nenāksies to likt lietā.

Vecais Beilijs pārliecās pārjumta malu. Un kā es zināšu, ja tāds brīdis pienāks?

-       Tu zināsi, atkliedza marķīzs. Un žurkas pateiks, kas tev ar to jādara. To pasacījis, viņš pārkārās jumta malai un, pieturēdamies pie notekcaurulēm un dzegām, saka līst lejup pa ēkas sienu.

-      Ceru, ka manam nenāksies uzzināt ko citu lai saka, Vecais Beilijs pie sevis noteica. Piepeši viņam kaut kas iešāvās prātā. Ī lei, viņš nokliedza lejup nakti un Sitijas ielās. Neaizmirsti kurpeklītes un cimdeklīšus!

Pie sienām karājās reklāmas, kas aicināja lietot atspirdzinošus un veselīgus kokteiļus, ar vilcienu doties izbraucienā uz jūrmalu par diviem šiliņiem, iegādāties žāvētas siļķes, ūsu vasku un kurpju smēru. Tās bija nomelnējušas divdesmito gadu beigu vai trīsdesmito gadu sākuma liecinieces. Ričards neticīgi lūkojās uz reklāmas plakātiem. Šī vieta šķita pilnīgi pamesta un aizmirsta. Šī ir Britu muzeja stacija, Ričards atzina. Taču… taču lādas stacijas nekad nav bijis. Te kaut kas ir šķērsām.

-    Stacija ap 1933. gadu tika slēgta un aizzīmogota, Dora teica.

Cik savādi, Ričards nomurmināja. Bija tā, it kā viņš būtu devies pārgājienā pa vēsturi. Netālajos tuneļos varēja dzirdēt aizrībam vilcienus un just spējo gaisa straumi, kad tie traucās garām. Vai ir daudz tādu staciju kā šī?

-     Kādas piecdesmit, — Medniece atbildēja. Taču tās visas nav pieejamas. Pat mums ne.

Ēnainajā platformas malā kaut kas sakustējās. Sveiki, teica Dora, Kā klājas? Viņa pietupās. Gaismā iznāca brūna žurka un apostīja Doras roku.

-     Paldies! Dora žirgtā balsī atteica. Es priecājos, ka tu arī esi dzīva.

Ričards pieliecās pie meitenes. Ee, Dora? Vai tu varētu žurkai kaut ko no manis pateikt?

Žurka pagrieza galvu uz viņa pusi. Mis Ūsas teic, ka visu, kas tev sakāms, vari pateikl ari viņai pašai, Dora tulkoja.

-      Mis Ūsas?

Dora noplātīja rokas. Tas ir burtisks tulkojums, viņa teica. Žurku valodā izklausās labāk.

Par to Ričards nešaubījās. Hmm. Sveiki… mis Ūsas… Ziniet, es satiku vienu no jūsu žurkļaudīm, meiteni vārdā Anestēzija. Viņa rādīja man ceļu uz tirgu. Mēs gājām pāri tam tiltam pa tumsu, un viņa tā ari nenokļuva otrā krastā.

Žurka viņu pārtrauca ar asu pīkstienu. Dora sāka runāt lēni un apdomīgi, kā tulkojot. Viņa saka žurkas tevi nevaino par šo zaudējumu. Tava pavadone tika… mmm… nakts viņu paņēma kā nodevu.

Bet…

Žurka iespiedzās vēlreiz. Dažreiz viņi atgriežas, Dora teica. Viņa tagad zina, ka tu par to domā, .. .un pateicas par to. Žurka paklanījās Ričardam, pamirkšķināja melnās, apaļās ačeles un aizlipināja atpakaļ tumsā. Jauka žurciņa, Dora noteica. Kopš viņai rokā bija papīra rullītis, Doras noskaņojums bija ievērojami uzlabojies. Ejam tālāk, viņa mudināja,, norādīdama uz arku, kurā bija redzamas pamatīgas dzelzs durvis.

Viņi piegāja tām klat. Ričards mēģināja atgrūst tās ar plecu, bet durvis bija aizslēgtas no otras puses. Izskatās, ka tās ir aizbultētas, Ričards noteica. Vajadzētu kādu īpašu rīku.

Dora piepeši pasmaidīja: izskatījās, it kā viņas laumas sejiņā būtu iespīdējusi gaisma. Tā uz mirkli kļuva skaista. Ričard, Dora teica. mana ģimene. Mēs esam atvērēji. Tas ir mūsu Talants. Skaties… — Meitene pastiepa netīro roķeli un pieskārās durvīm. Labu brīdi nekas nenotika, bet tad durvju otrā pusē atskanēja skaļš krakšķis, un bija dzirdams, kā atsprāgst aizbīdnis. Dora piespiedās durvīm, un, sarūsējušajām eņģēm nelāgi čīkstot, tās atvērās. Dora pasita augšup ādas jakas apkakli un sabāza rokas dziļi kabatās. Medniece iespīdināja ejā lukturi izgaismojās pāris akmens pakāpieni, kas veda augšup tumsā. — Medniece, vai vari mūs piesegt no mugurpuses? — Dora vaicāja. Es iešu pa priekšu. Ričards var palikt pa vidu.

Viņa pakāpās pāris pakāpienu augšup. Medniece nekustējās ne no vietas. — Lēdij? Medniece ievaicājās. Jūs grasāties doties uz Augšlondonu?

Tieši tā, Dora atteica. Mums jāiet uz Britu muzeju.

Medniece saknieba lūpas un papurināja galvu. Man jāpaliek Apakšlondonā, viņa teica. Mednieces balss drebēja. Ričards atskārta, ka pirmoreiz redz Mednieci izpaužam kādas citas emocijas, ne rikai nesatricināmu pašpārliecinātību vai, kā retumis bija gadījies, iecietīgu pārsteigumu.

—  Medniec, Dora saniknota ierunājās. Tu esi mana miesassardze.

Medniece acīmredzami jutās slikti. Es esmu tava miesassardzc Apakšlondonā, viņa teica. Es nevaru doties uz Augšlondonu.

—  Taču nāksies.

Es to nevaru, manu lēdij. Es domāju, ka tu sapratīsi. Marķīzs to zināja. Medniece būs tev līdzās, kamēr vien tu būsi Apakšlondonā, Ričards nodomāja. Tieši tā.

—   Nē, Dora noteica, izslējusi gaisā spico zodiņu un piemiegusi īpatnās acis. Es nesaprotu. Kas par lietu? — viņa nicīgi vaicāja. Kaut kāds lāsts vai vēl kaut kas? Medniece nopūtās, pārbrauca ar mēles galiņu lūpām un palocīja galvu. Izskatījās, it kā viņa atzītu, ka slimo ar kādu kaiti, no ka pieņemts kaunēties.

Klausies, Medniec, Ričards ierunājās. Beidz ākstīties. Vienu mirkli šķita, ka Medniece viņam vai nu iesitis, kas būtu diezgan nepatīkami, vai ari sāks raudāt, kas, starp citu, būtu vēl daudzkārt briesmīgāk. Taču Medniece dziļi ievilka elpu, saņēmās un nosvērtā balsī sacīja: Manu lēdij, es būšu tev līdzās, kamēr vien tu būsi Apakšlondonā, un sargāšu tavu augumu no visa, kas vien tev varētu draudēt. Taču nelūdz man sekot tev Augšlondonā. Es to nevaru. To pateikusi, Medniece sakrustoja rokas uz krūtīm, nostājās taisni ar mazliet ieplestām kājām un izskatījās tieši kā tādas sievietes statuja, kura vairs nespers ne soli, bet stāvēs, izlieta no vara un bronzas, pārklāta ar karameļu glazūru.

—  Skaidrs, Dora noteica. — Nāc šurp, Ričard. Viņa pakāpās vēl pāris pakāpienu augstāk.

—   Paklau, Ričards ierunājās. Kādēļ gan mēs nevarētu palikt tepat? Mēs taču varētu sameklēt marķīzu un tālāk doties visi kopā, un… bet Dora jau gāja tālāk un pazuda kāpņu tumsā. Medniece joprojām kā sastingusi stāvēja kāpņu laukumiņā.

Es sagaidīšu, līdz viņa atgriežas, Medniece sacīja Ričardam. Tu vari iet līdzi vai arī palikt, kā tev patīk.

Ričards tūdaļ metās augšup pa tumšajām kāpnēm. Drīz viņš ieraudzīja virs sevis spīdam Doras lukturi. Pagaidi, viņš dvesa. Lūdzu! Dora apstājās un pagaidīja, līdz Ričards viņu panāk, un, kad viņš pēdīgi bija pienācis klāt un nostājies Dorai līdzās klaustrofobiski mazajā kāpņu laukumiņā, meitene pagaidīja, līdz viņš atgūst elpu. Tu taču nevari šitā ņemt un aizbēgt, — Ričards noelsās. Dora neko neatbildēja, tikai viņas lūpu līnija kļuva vēl saspringtāka, un zods paslējās vēl augstāk. Viņa taču ir tava miesassardze, Ričards piebilda.

Dora sāka rāpties tālāk. Ričards sekoja. Nu, mēs diezgan drīz būsim atpakaļ, Dora noteica. Tad viņa atkal varēs sākt mani sargāt.

Gaiss bija drēgns, spiedīgs un smags. Ričards prātoja, vai ir iespējams noteikt, cik indīgs ir gaiss, ja viņiem nav līdzi kanārijputniņa, kurš nomirst indīgā gaisā, atlika vien cerēt, ka šeit tāds putniņš nenomirtu. Es domāju, ka marķīzs to zināja. Par to lāstu vai kas nu tas bija, viņš skaļi prātoja.

-    Jā, Dora teica. — Domāju gan, ka zināja.

-      Viņš… Ričards iesāka. Marķīzs ir tāds mazliet… Zini, godīgi sakot, man šķiet, ka viņam kaut kas ir aiz ādas.

Dora apstājās. Viņi bija nonākuši kāpņu galā priekšā bija ķieģeļu siena. — Mhm, — viņa piekrītoši nomurdēja. Viņam kaut kas ir aiz ādas tikpat mazliet, kā žurkām mazuliet aug spalva.

-      Kāpēc tad tu vērsies pie viņa pēc palīdzības? Vai nebija neviena cita, kas būtu varējis palīdzēt?

-      Parunāsim par to vēlāk. Dora atritināja papīra rullīti, ko grāfs viņai bija iedevis, pārlaida skatu zirneklīgajam rokrakstam un atkal sarullēja lapiņu. Būs labi, viņa apņēmīgi noteica. Te viss ir uzrakstīts. Mums tikai jātiek iekšā Britu muzejā. Ieejam, sameklējam, kur ir Angelus un ejam prom. Tīrais nieks. Kas tur sevišķs. Aiztaisi acis.

Ričards paklausīgi aizvēra acis. Kas tur sevišķs, viņš atkārtoja. Kad tā sāk runāt kādā filmā, tas vienmēr nozīmē, ka sekos kaut kas briesmīgs.

Viņš juta sejā strauju gaisa pūsmu. Aiz aizvērtajiem plakstiņiem viņš juta maināmies tumsas toni. — Ko tu ar to gribēji teikt? Dora vaicāja. Arī apkārtējā akustika bija mainījusies bija manāms, ka viņi nokļuvuši lielākā telpā. Tagad vari attaisīt acis.

Ričards atvēra acis. Viņi bija nonākuši otrpus sienai — telpa izskatījās pēc plaša mantu kambara. Taču tas nebija tikai kaut kāds grabažām piestumts ūķis apkārt redzamās mantas manāmi atšķīrās no parastiem krāmiem. Tie bija īpaši dārgi, apbrīnas vērti, reti, dīvaini un ļoti dārgi krāmi, kādus varbūt var ieraudzīt vienīgi…

Mēs esam Britu muzejā? Ričards vaicāja.

Dora sarauca pieri un tā kā saausījās, tā ka pārdomāja kaut ko. — Ne gluži. Bet pavisam tuvu tam. Man šķiet, ka šī ir kaut kāda noliktava. Viņa pastiepa roku un pieskārās senam tērpam, kas bija uzvilkts vaska manekenam.

-     Man gan labāk patiktu, ja mēs būtu palikuši kopā ar Mednieci, Ričards teica.

Dora pabungoja ar pirkstu pa deniņiem un veltīja Ričardam neizpratnes pilnu skatienu. Kas tad tevi tā apdraudējis, Ričard Meihjū?

-      Nekas, viņš atteica. Un, kad viņi bija nogriezušies ap stūri, Ričards piebilda: Ja nu vienīgi… viņi. Dora tajā pašā mirklī noclsās: Nu ir sudi! Ejas malās, pakāpušies uz kolonnu pamatnēm, stāvēja misters Krups un misters Vandemārs.

Ričards, viņus ieraugot, atcerējās kādu mūsdienu mākslas izstādi, ko bija apmeklējis kopā ar Džesiku: kads daudzsološs jauns mākslinieks bija paziņojis, ka nojauks visus mākslās tabu, un nojaukšanā bija ietilpusi arī kapu apgānīšanas akcija trīsdesmit interesantākās kapu izlaupīšanas trofejas bija ievietotas stikla kastēs un izliktas apskatei. Izstāde tika slēgta pēc tam, kad mākslinieks kādai reklāmas aģentūrai pārdeva eksponātu «Nozagtais līķis numur 25», saņemot par to ar sešciparu skaitli rakstāmu summu, «Nozagtā liķa numur 25» radinieki bija ieraudzījuši eksponāta foto laikrakstā «The Sun», iesūdzējuši mākslinieku tiesā un likuši nomainīt darba nosaukumu pret citu: «Edgars Fosprings, 1919-1987 mīlošs vīrs, tēvs un tēvocis. Dusi saldi, tēti». Ričards bija šausmu pārņemts blenzis un iestiklotajiem līķiem sapuvušajos uzvalkos un sairušajās kleitās; viņš bija ienīdis sevi par to, ka skatās, bet nebija spējis neskatīties.

Misters Krups smaidīja kā čūska, kam mutē iesprūdis pusmēness, un šis smaids ļoti līdzinājās «Nozagtajiem līķiem» no numur viens līdz pat trīsdesmit. Kas tad nu? misters Krups, aizvien plati smaidīdams, apvaicājās. Nav vairs «Es esmu tik gudrs un zinu visu» marķīza? Nav vairs «Ak, vai tad es neteicu? Vai-ja! Es nevaru doties augšup!» Mednieces? Krups ieturēja pauzi, lai paspilgtinātu iespaidu. Tad nu nokrāsojiet mani pelēku un sauciet par briesmīgo vilku, ja šie nav divi mazi, tumsā iemaldījušies jēriņi.

-     Tu arī mani vari saukt par vilku, piedāvāja misters Vandemārs.

Misters Krups nokāpa no paaugstinājuma. Gribu bilst kādu maigu vārdiņu jūsu,pūkainajās austiņās, jēruciņi, viņš teica.

Ričards palūkojās visapkārt. Jābūt kādai iespējai aizbēgt. Viņš nedaudz pieliecās, satvēra Doru aiz rokas un izmisis vēlreiz pārlaida skatu telpai.

-       Ak, nē jel! Palieciet vien, kur esat, misters Krups ierunājās. Mums patīk, kā jūs stāvat. Un nebūtu jauki, ja mums nāktos nodarīt jums pāri.

—  Būtu jau nu gan, misters Vandemārs pasteidzās piebilst.

— Jā gan, mister Vandemār, ja jau jūs tā sakāt. Mēs gribam nodarīt jums pāri. Visai daudz ko nodarīt. Bet ne jau tādēļ esam šeit. Mēs šeit atrodamies, lai mums kopā būtu interesantāk. Jo ziniet, kad mums kļūst garlaicīgi, mēs ar partneri paliekam tādi niķīgi, un, lai cik grūti nāktos tam ticēt, mūsu saulainais un vēlīgais noskaņojums mēdz sabojāties.

Misters Vandemārs atieza zobus, ilustrēdams saulaino un vēlīgo noskaņojumu. Šis neapšaubāmi bija visbriesmīgākais smaids, kādu Ričardam gadījies redzēt.

-    Liecieties mierā, Dora noskaldīja. Viņas balss skanēja mierīgi un stingri. Ričards saspieda Doras plaukstu. Ja viņa spēj būt drosmīga, viņš ari var tāds būt. —Ja grasāties nodarīt pāri viņai, Ričards iesāka, — jums vispirms nāksies tikt galā ar mani.

Misteru Vandemāru tas šķita patiesi iepriecinām. O, ar lielāko prieku, viņš teica. Paldies.

-     Un mēs tev ari nodarīsim pāri, misters Krups piebilda.

-     Lai gan ne tūlīt, Vandemārs papildināja.

Jo redziet, misters Krups paskaidroja balsī, kas atgādināja sasmakušu sviestu, pašlaik mēs šeit esam tikai tālab, lai pabojātu jums nervus.

Mistera Vandemāra balss skanēja kā nakts vējbrāzma pār balojošu kaulu lauku. Lai sagādātu jums ciešanas, viņš papildināja drauga teikto, — un samaitātu visu dienu.

Misters Krups apsēdās uz kolonnas pamatnes Vandemāram pie kājām. Šodien jūs viesojāties Grāfa galmā, viņš ierunājās, acīmredzami pūlēdamies lietot vieglu ikdienas sarunas toni.

-     Un tad? Dora vaicāja. Viņa sāka palēnām kāpties atpakaļ.

Misters Krups pasmaidīja. Kā mēs to zinām? Kā mēs varējām

zināt, ka jūs būsiet šeit?

-    Mēs varam tikt jums klāt jebkurā laikā, — gandrīz čukstus piebilda misters Vandemārs. Tu esi nodota, vabolīt, misters Krups sacīja Dorai, un, kā Ričards ievēroja, tikai viņai vien. Tavā ligzdiņā ir viltvārdis. Dzeguze.

Mūkam, viņa ieteicās un metās prom. Ričards traucās viņai pakaļ pa vēsturiskiem krāmiem piekrauto gaiteni. Tā galā bija durvis pēc Doras pieskāriena tās atvērās.

-     Pasaki viņiem uz redzēšanos, mister Vandemār, aiz muguras pamācoši sacīja Krupa balss.

-      Atā, atā! misters Vandemārs novilka.

-      Nē, nē, Krups izlaboja. Au revoir. To pateicis, viņš atdarināja dzeguzes dziesmu tāds kukū, kukū! varētu piederēt vien tādai dzeguzei, kas ir piecas ar pusi pēdas gara un alkst cilvēka miesas. Savukārt misters Vandemārs, būdams patiesāks pēc dabas, atmeta savu smailo galvu un sāka gaudot kā vilks mežonīgi, spokaini un skaļi.

Viņi bija laukā, svaigā nakts gaisā un skrēja pa Raselstritas ietvi Blūmsberijā. Ričardam šķita, ka sirds kuru katru mirkli izlauzīsies no krūtīm. Garām pabrauca liela, melna mašīna. Britu muzeju no ietves šķira augsts, melns metālkaluma žogs. Labi noslēpti prožektori izgaismoja augsto Viktorijas laikmeta eku tic apspīdēja baltos fasādes pīlārus* un kāpnes centrālās ieejas priekšā. Šī ēka glabāja daudzas jo daudzas gadsimtu gaitā salaupītas, izglābtas un dāvinātas pasaules bagātības.

Viņi bija nonākuši pie dzelzs vārtiem. Dora sagrāba vārtu redeles ar abām rokām un mēģināja ar spēku atgrūst tos vaļā. Vārti neatvērās. Nevari attaisīt? Ričards nepacietīgi vaicāja.

—  Kā tev šķiet, ko es te mēģinu izdarīt? Dora atcirta. Viņas balsī bija iezadzies kāds agrāk nedzirdēts tonis. Pārsimt metru tālāk iepretī galvenajiem vārtiem viens pēc otra saradās melni limuzīni, no kuriem ārā kapa vakartērpos posušies pāri un devās uz muzeja pusi.

—  Redzi, Ričards rādīja. Tur ir galvenie vārti.

Dora pamāja ar galvu un palūkojās pār plecu. Izskatās, ka tie abi mums vairs neseko, viņa teica. Ričards un Dora steidzās uz galvenajiem vārtiem.

—  Viss kārtībā? Ričards vaicāja. Kas tev pirmīt notika?

Dora ierāvās vēl dziļāk savā ādas jakā. Viņa izskatījās vēl bālāka

nekā parasti, kas nudien nozīmēja jau ļoti bālu, un zem lielajām acīm ēnojās tumši loki. Esmu piekususi, viņa neskanīgi noteica. Šodien nācies atvērt pārāk daudz durvju. Tas ikreiz prasa ļoti daudz spēka. Pēc tam nepieciešams mazliet atjēgties. Dabūsim kaut ko ieēst, un būs atkal labi.

Pie vārtiem stāvēja iekšā laidējs, kurš mirkli ieskatījās gludi skūto, uzvalkoto kungu un trauslo, vakarkleitās slīdošo dāmu izcakotajos ielūgumos, pievilka ķeksīti viņu vārdiem viesu sarakstā un tikai tad ielaida elegantos pārus pa vārtiem. Uniformā tērpts policists visus bez izņēmuma nopētīja no galvas līdz kājām. Ričards ar Doru devās iekšā pa vārtiem, un neviens viņiem ne aci neuzmeta. Uz parādes kāpnēm stāvēja ļaužu rinda, un Ričards un Dora tai pievienojās. Viņiem cieši aiz muguras gandrīz tajā pašā mirklī nostājās sirms virs un lepna, ūdeļādas kažoka tērpusies dāma. Ričardam kaut kas iešāvās prātā. Vai viņi mūs redz?

Dora pagriezās pret džentlmeni, kas stāvēja viņiem aiz muguras un ieskatījās viņam sejā. Sveicināti, Dora sacīja.

Vīrs izbrīnīts palūkojās visapkārt, meklēdams, kas īsli viņu uzrunājis. Tad viņa skatiens apstājās pie Doras, kas stāvēja viņam tieši priekšā. Sveicināti…? viņš samulsis atbildēja.

-      Mani sauc Dora, — viņa pavēstīja. Šis ir Ričards.

-      Oo, vīrs novilka, iebāza roku krūšu kabatā, izņēma cigāru kārbu un vairs nelikās par viņiem ne zinis. Nu? Redzi? Dora noteica.

-      Redzu, Ričards atbildēja. Kādu brīdi viņi klusēja un līdz ar pārējiem rindā stāvētājiem lēnītēm virzījās uz vienīgo atvērto muzeja durvju pusi. Dora uzmela acis papīra rullītī rakstītajam, it kā gribētu kaut ko pārbaudīt. Viltvārdis? Ričards pēkšņi iejautājās.

-     Viņi tikai jauc mums galvu, Dora teica. Cenšas mūs iebiedēt.

Un viņiem tas sasodīti labi sanāk, Ričards noteica. Nākamajā

mirklī viņi iegāja pa stiklotajām durvīm un atradās Britu muzejā.

Misters Vandemārs bija izbadējies. Viņi soļoja pāri Trafalgaras laukumam. Nobiedēt viņu, riebuma pilnā balsī murkšķēja misters Krups. — Nobiedēt viņu. Tik tālu nu esam nodzīvojušies.

Misters Vandemārs miskastē bija atradis pusi garneļu un salātu sviestmaizes un rūpīgi drupināja to mazos gabaliņos. Viņš birdināja drupačas uz bruģakmeņiem, tādējādi sapulcēdams nelielu pūlīti izbadējušos nakts baložu. Vajadzēja ldausīt, ko es saku, Vandemārs teica. Viņa būtu nobijusies daudz stiprāk, ja es būtu norāvis šim galvu, kamēr viņa neredz, tad iebāzis tur iekšā roku un drusku pavirpinājis pirkstus. Viņi vienmēr kliedz, viņš sazvērnieciski piebilda, kad acis izveļas no dobumiem. Un viņš atdarināja aprakstītās kustības ar labo roku.

Misteram Krupam par to bija nc silts, ne auksts. Kāpēc tāda jūtelība šajā spēles stadijā? viņš vaicāja.

-      Es nebūt nejūtinos, mister Krup, misters Vandemārs atteica. Man patīk tas skats, kad izgāžas ačteles. Glūneklītes un miedzeklītes. Pie zemē izbārstītās maltītes saradās arvien vairāk pelēku baložu, tie knābāja maizes un garneļu krikučus un novērsās no salātu pārpalikumiem.

—  Nejau tu, misters Krups attrauca. Boss. Vispirms nogaliniet viņu, tad nolaupiet, tad nobaidiet. Kāpēc viņš nevar izdomāt, ko grib?

Misters Vandemārs nobēra zemē pēdējās sviestmaizes drupačas, ko bija izmantojis kā ēsmu, iešāva roku baložu barā un sagrāba vienu putnu aiz spārna. Pārējie, spārnus sizdami un sašutumā dūdodami, aizlaidās. Labi ķerts, mister Vandemār, misters Krups uzslavēja. Vandemārs turēja rokā izbiedēto un nelaimīgo putnu, kurš izmisīgi gulgoja un dīdījās, un bez īpašām sekmēm knāba Vandemāram pirkstos.

Misters Krups tēloti smagi nopūtās. — Lai nu paliek. Šā vai tā tagad esam ielaiduši kaķi baložu barā… — viņš tīksmi novilka. Misters Vandemārs pacēla balodi tuvāk sejai. Atskanēja kriukšķis, un viņš sāka gremot nokosto putna galvu.

Muzeja apsargi pavadīja viesus uz halli, kas pašlaik šķita kalpojam ka uzgaidāmā telpa. Dora nelikās par sargiem ne zinis un droši devās uz priekšu pa muzeja gaiteņiem Ričards turējās viņai līdzi. Viņi izgāja cauri Ēģiptes zālei, uzkāpa pa vairākiem melnu kāpņu posmiem un nonāca zāle, kas atvēlēta agrīnajai angļu mākslai.

Saskaņā ar šo tīstokli, Dora sacīja, Angelus atrodas kaut kur šajā telpā. Dora vēlreiz ieskatījās papīra tīstokliti un pārlaida rūpīgu skatienu zālei. Tad viņa saviebās, nošņācās un devās atpakaļ uz kāpnēm, pa kurām tikko bija uzkāpuši. Ričardu nepameta stipra dejā vu sajūta, un padomājis viņš atskārta, kāpēc šī vieta viņam šķiet pazīstama reiz, Džesikas laikos, viņš te mēdza pavadīt veselas nedēļas nogales. Nu gan šķita, ka tas viss noticis ar kādu citu kaut kad ļoti, ļoti sen.

Tātad Angelus tajā telpā nebija? -Ričards vaicāja.

Nē, nebija, Dora atcirta. Ričardaprāt, mazliet par niknu, nekā pēc tik vienkārša jautājuma būtu pieklājies.

-     A, Ričards novilka. — Es jau tikai gribēju zināt. Viņi iegāja kādā citā zālē. Ričardam sāka šķist, ka viņam rādās. Tu ari dzirdi mūziku? viņš vaicāja. Izklausījās pēc stīgu kvarteta.

—  Balle, Dora noteica.

Tiešām. Tie ļaudis smokingos, ar kuriem kopā viņi bija stāvējuši rindā. Nē, neizskatījās, ka Angelus varētu būt šeit. Dora iegriezās blakustclpā, un Ričards slāja viņai pakaļ. Viņš vēlējās, kaut varētu vismaz nedaudz palīdzēt meklējumos. Sitas Angelus, Ričards jautāja. Kā tas izskatās?

Vienubrīd Ričards nodomāja, ka tūdaļ dabūs brāzienu par to vien, ka pajautājis. Taču Dora apstājās un pakasīja pieri. — Te ir sacīts, ka uz tā esot eņģeļa attēls. Nevar būt, ka tas ir tik grūti atrodams. Un vispār, viņa cerīgi piebilda, cik tad te ir tādu lietu ar eņģeļu attēliem?

Devītā nodala

*

džesika nedaudz n e R v o z Ē J a. Mazliet uztraucās, nejutās īsti droša un nebija par visu gluži pārliecināta. Viņa bija izveidojusi kolekcijas katalogu, panākusi, ka to var izstādīt Britu muzejā, noorganizējusi mielastu izstādes atklāšanai, bijusi klāt ekspozīcijas iekārtošanā, gleznu piekāršanā un sastādījusi uz fantastisko atklāšanas mielastu aicināmo viesu sarakstu. Viņa iedomājās vēlāk pateikt draudzenēm, ka tādos brīžos ir pat labāk, ja nav nekāda puiša. Tik un tā neatliktu laika ar viņu satikties, pat, ja būtu. Un tomēr, viņa brīvākā brīdī nodomāja, būtu jauki, ja būtu kāds, ar ko brīvdienās kopa pastaigāt pa muzejiem. Kāds, ar ko…

Ne. To prāta stūrīti viņa sev bija liegusi apmeklēt. To nebija iespējams mierīgi apdomāt, tāpat kā nav iespējams ar pirkstu noturēt dzīvsudraba lodīti, viņa nosprieda un tūdaļ pievērsās izstādei. Pat tagad, pēdējā mirklī pirms atklāšanas, tik daudz kas varēja noiet greizi. Vai mazums zirgu nokrituši tieši pie pēdējās barjeras. Vai mazums ģenerāļu drošas uzvaras priekšā pieredzējuši, kā pēdējās kaujas minūtēs ta pārvēršas sakāvē. Džesika gluži vienkārši gribēja pārliecināties, ka šeit viss notiek pēc plāna. Viņa bija ģenerālis zaļā zīda kleitā ar atkailinātiem pleciem, ģenerālis, kas vadīja savus karapulkus un stoiskā mierā izlikās, ka mistera Stoktona pusstundas kavēšanās neko nespēs sabojāt.

Viņas karapulkos ietilpa zāles pārzinis, vairāki oficianti, trīs dāmas no sagādes daļas, stīgu kvartets un viņas palīgs, jauns vīrietis vārdā Klerenss.

Džesika pārbaudīja dzērienu daudzumu uz galda. Vai mums pietiks šampanieša? Vai jā? Zāles pārzinis norādīja uz šampanieša kastēm zem galda. Un gāzētā minerālūdens? Zāles pārzinis pamāja ar galvu, parādīja krājumus zem galda. Džesika saknieba lūpas. Un parastais minerālūdens? Tie ar burbuļiem visiem nebūt negaršo, ziniet. Arī parastā minerālūdens bija papilnam. Labi.

Stīgu kvartets turpināja iesildīties. Viņi gan nespēlēja pietiekami skaļi, lai nomāktu no gaiteņa nākošo troksni. Tas bija troksnis, ko rada ne visai liels, bet pārticis pūlis: skanēja ūdeļādas kažokos tērpto dāmu balsu murdoņa, murdēja vīri, kuri, ja vien uz sienām nebūtu zīmes «smēķēt aizliegts» un ja vien viņiem to būtu atļāvuši personīgie ārsti, tagad labprāt smēķētu cigārus, murdēja žurnālisti un slavenības, kas juta smaržojam kanapē, groziņus, dažnedažādus našķus un šampanieti par brīvu.

Klerenss tobrīd runāja pa mobilo telefonu, mazītiņu saliekamu tehnikas brīnumu, kas lika vecajiem labajiem «Star Trek» saziņas līdzekļiem izskatīties smagiem un vecmodīgiem. Beidzis sarunu, viņš izslēdza telefoniņu, salocīja to un iebāza sava Armani uzvalka Armani kabatā, kur tas neradīja ne vismazāko izcilnīti. Viņš iedrošinoši pasmaidīja. Džesika, nupat zvanīja mistera Stoktona šoferis un teica, ka būšot ar pāris minūšu nokavēšanos un ka neesot, par ko uztraukties.

Neesot, par ko uztraukties, Džesika atkārtoja. Nolādēts. Nolādēts. Sis pasākums būs katastrofa. Viņas katastrofa. Džesika paņēma no galda šampanieša glāzi, mirklī to izdzēra un pasniedza glāzi viesmīlim.

Klerenss paberzēja deniņus, klausoties, kā gaitenī atbalsojas ārpusē stāvošā pūļa murdoņa. Pūlis gribēja iekša. Klerenss paskatījās pulkstenī, tad vaicājoši palūkojās uz Džesiku it kā būtu kapteinis, kurš gaida pavēli no ģenerāļa. Tātad uz Nāves ieleju, pavēlnieki

-      Misters Stoktons jau ir ceļā, Klerens, Džesika mierīgā balsī sacīja. Un viņš vēlējās viens pats apskatīt izstādi, pirms sākas atklāšana.

-     Vai man iziet laukā un palūkoties, kāda tur atmosfēra?

-      Nē, Džesika izlēmīgi noteica, un tūdaļ tikpat izlēmīgi: Jā. Pārliecinājusies, ka uzkodas un dzērieni ir kārtībā, viņa pievērsās stīgu kvartetam un ceturto reizi šajā vakarā noprasīja mūziķiem, ko īsti viņi gatavojas spēlēt.

Klerenss atvēra divviru dūms, lai palūkotos, ko dara pūlis. Izrādījās briesmīgāk, nekā viņš bija domājis: hallē bija sapulcējušies vairāk nekā simts cilvēku. Un tie nebija parasti cilvēki. Tie bija lieli Ļaudis. Daži no viņiem pat bija Personības.

-      Atvainojiet, ierunājās Mākslas departamenta vadītājs, ielūgumos bija minēts, ka sākums ir tieši astoņos. Ir jau divdesmit pāri astoņiem.

-      Vēl tikai dažas minūtes, un sāksim, mundri un pārliecinoši skaidroja Klerenss. Drošības pasākumi.

Uz viņu blenza sieviete ar platmali galvā. Viņas balss bija pērkondimdoša, bailes iedvesoša un izteikti parlamentāra. -Jaunais cilvēk, viņa nodimdināja. Vai jūs zināt, kas es esmu?

-      Nē, ne gluži, meloja Klerenss, kurš lieliski zināja, kas te kurš ir. — Acumirklīti! Palūkošos, varbūt iekšā ir kāds, kas zina. — Viņš aizvēra durvis. — Džesika? Tur briest dumpis.

-       Nepārspīlē, Klerens. Viņa šaudījās pa telpu kā zaļš virpuļvicsulis, izrīkoja viesmīļus ar kanapē šķīvjiem un dzērieniem, lai tie stāvētu svarīgākajās zāles vietas, pārbaudīja skaņu aparatūru, nelielo skatuvi, aizkaru, virvi, ar kuras palīdzību to paredzēts atvērt. Es jau varu iztēloties virsrakstus, tērgāja Klerenss, atlokot iedomātu avīzi. «Geritola satracināti miljardieri sabradā mārketinga meiču samīcīto kanapē grautiņā».

Pie durvīm atskanēja klauvējieni. Troksnis gaitenī pieņēmās spēkā. Kāds (oti skaļā balsī sacīja: Atvainojiet. Khm! Atvainojiet! Kāds cits paziņoja pūlim, ka tas ir apkaunojums, gluži vienkārši apkaunojums un ka cita vārda tam neatrast. Ārkārtas lēmums, Klerenss piepeši noteica. Es laižu viņus iekša.

Nē! Džesika iekliedzās. Ja tu…

Bet bija jau par vēlu. Durvis tika atvērtas, un pūlis spraucās iekšā zālē. Džesikas sejas izteiksmē šausmas pārtapa apburoša, apbrīnas pilnā smaidā. Viņa aizmirgoja uz durvju pusi. Baronese, viņa ierunājās ar laimīgu smaidu uz lūpām. Es pat izteikt nespēju, cik pagodināti mēs esam, ka atradāt laiku atnākt uz šo nelielo izstādīti. Misters Stoktons bija spiests nedaudz aizkavēties, taču viņš būs klāt kuru katru mirkli. Lūdzu, te būs dažas kanapē… Pār baroneses udeļādu segto plecu Klerenss līksmi piemiedza Džesikai ar aci. Džesika, savukārt, prātā pārcilāja visus nejaukos vārdus, kādus vien zināja, un, kad baronese devās pēc uzkodām, Džesika piegāja pie Klercnsa un, nepārtraukdama smaidīt, pateica viņam dažus no tiem.

Ričards sastinga. Apsargs, lukturīti spīdinādams, nāca viņiem tieši virsū. Ričards ar skatienu meklēja kādu stūri, kur paslēpties.

Par vēlu. No otras puses gar milzīgajām mirušo grieķu dievu skulptūrām tuvojās vēl viens apsargs, lukturīti vicinādams. — Viss mierīgi? pirmais apsargs sauca. Otrs pienāca tuvāk un apstājās tieši blakus Ričardam un Dorai.

Es tā ceru, viņš atteica. Tikko biju spiests paskaidrot pāris uzpostiem idiotiem, ka nav glīti skrāpēt iniciāļus Rozetas akmenī. Riebjas šitie pienākumi.

Pirmais apsargs iespīdināja lukturīti Ričardam tieši acīs un tad ļava gaismas staram taustīties tālāk pa ēnainajiem kaktiem. Es taču tev saku, — viņš teica apmierināta pravieša balsī, lieši kā Po «Sarkanās nāves maskā»*. Dekadentiskā elite izklaidējas, kamēr civilizācija iet bojā. — Viņš paurbināja degunu un noslaucīja pirkstu pret spoži melnā zābaka ādas pazoli. Otrs apsargs nopūtās. Paldies tev, Džerald. Labs ir, tagad atpakaļ apgaitā.

Apsargi kopā devās projām. Iepriekšējo reizi pēc šāda pasākuma mēs atklājām, ka pievemts sarkofags, viens no sargiem noteica, un durvis aiz viņiem aizvērās.

-      Redzi, ja tu piederi Apakšlondonai, Dora tērgāja, dodoties uz nākamo zāli, viņi parasti tevi pat nepamana, ja nu vienīgi tu neapstājies un nesāc ar šiem runāt. Bet pat tad vari būt drošs, ka tevi pēc īsa brīža aizmirsīs.

-      Bet es (aču tevi redzēju, Ričards teica. Tas jau kādu laiku nedeva viņam mieru.

-      Es zinu, Dora atteica. Vai nav dīvaini?

Viss te ir dīvaini, Ričards nopietnā balsī atkārtoja. Stīgu instrumenti skanēja arvien skaļak. Baiļu uzplūdi šeit, Augšlondonā, nez kāpēc bija stiprāki, jo viņam nācās savienot abas pasaules. Apakšlondonā viņš varēja pārvietoties kā pa sapņiem, kā mēnessērdzīgais — nedomājot, bet liekot soli pie soļa un virzoties uz priekšu.

-     Angelus ir nākamajā zalē, Dora paziņoja, pārtraukusi savu monologu. Viņa norādīja uz to pusi, no kur ienes skanēja mūzika.

-      Kā tu zini?

-      Es zinu, — viņa nesatricināmā pārliecībā attrauca. Ejam. Viņi iznāca no tumsas un nokļuva izgaismotā gaitenī. Tam pāri nokarājās milzīgs plakats, kas vēstīja:

Eņģeļi virs Anglijas Izstāde Britu muzejā Spomorē SIA Stoktons

* Ar šādu nosaukumu stāsts ievietots izlasē «Nodevīgā sirds» (R.: Zvaigzne, 1988), tulk. Vizma Belševica. Tulk. piez.

Viņi šķērsoja koridoru un pa plaši atvērtajam durvīm iegaja liela zālē, kurā jau bija sākušās viesības.

Stīgu kvartets spēlēja, un vairāki viesmīļi apgādāja labi ģērbto cilvēku pūlīti ar dzērieniem un uzkodām. Zāles stūrī bija iekārtota neliela skatuve ar paaugstinājumu. Blakus skatuvei bija aizkars.

Telpa bija pārpildīta ar eņģeļiem. Tur bija eņģeļu skulptūras uz maziem postamentiem, pie sienām karājās gleznas ar eņģeļiem; citviet bija redzamas freskas, kurās arīdzan bija attēloti eņģeļi. Tur bija milzu eņģeļi un mazītiņi eņģelīši, bargi eņģeļi un piemīlīgi eņģeļi, eņģeļi ar spārniem un nimbiem un tādi, karu to nebija, kareivīgi eņģeļi un miermīlīgi eņģeļi. Moderni eņģeļi un klasiski eņģeļi. Simtiem visdažādāko formu un lielumu eņģeļu. Rietumnieciski eņģeļi, Tuvo Austrumu eņģeļi, Austrumu eņģeļi. Mikelandželo eņģeļi. Džoela Pītera Vitkina eņģeļi, Pikaso eņģeļi, Vorhola eņģeļi. Mistera Stoktona eņģeļu kolekcija bija «neizvēlīga atsevišķu vienību kvalitātes ziņā, taču noteikti iespaidīga tās eklektismā» («Time Out» ziņa).

-      Vai tu to sauktu par piekasību, Ričards vaicāja, ja es norādītu, ka atrast šeit vienu noteiktu eņģeli būtu kā meklēt adatu, ak mans Dievs, tā ir Džesika. Ričards juta, ka asinis atplūst viņam no sejas. Līdz šim viņš to bija uzskatījis par paraslu izteicienu. Nu viņš juta, kā tas notiek īstenībā. Ieraudzīji kādu paziņu? Dora apvaicājās.

Ričards palocīja galvu. Viņa man bija. Nu. Mēs grasījāmies precēties. Bijām kopā vairākus gadus. Bijām kopā, kad es tevi atradu. Viņa runāja tajā. Bija atstājusi ziņu. Atbildētājā. Viņš norādīja uz telpas pretējo stūri: Džesika sarunājās ar seru Endrū Loidu Vēbcru, Bobu Gcldofu un kādu briļļainu kungu, kurš aizdomīgi atgādināja Sači. Ik pēc pāris minūtēm Džesika palūkojās pulksteni un pameta skatu uz durvju pusi.

—  Tā ir viņa? Dora vaicāja, ieraudzījusi un pazinusi Džesiku. Tad, acīmredzot nolēmusi, ka vajadzētu pateikt kaut ko jauku par ciivēku, kas Ričardam bijis tuvs, piebilda: Viņa ir ļoti… te Dora saminstinājās un tad nobeidza: kopta.

Ričards blenza uz zāles pretējo stūri. Kā tev šķiet, vai viņa dusmosies, ka mēs esam šeit?

Šaubos gan, Dora noteica. Nudien, ja vien tu nenostrādāsi kādu muļķību, nu piemēram, nesāksi ar viņu runāt, viņa tevi pat nepamanīs.

Nākamo frāzi Dora sacīja daudz aizrautīgākā tonī. Ēdiens! Viņa metās virsū ēdienam kā jau smulīgs, vairākas dienas neko prātīgu nebaudījis meitēns var mesties. Viņas mute acumirklī nokļuva, tika sakošļāts un norīts neaptverams ēdiena daudzums, kamēr stingrākās sviestmaizītes, ievīstītas papīra salvetēs, nokļuva Doras kabatās. Brīdi vēlāk, piekrāvusi papīra šķīvi ar vistas stilbiņiem, melones šķēlēm, sēņu bumbiņām, kaviāra groziņiem un mazītiņām brieža gaļas sviestmaizītēm, viņa devās apgaitā pa telpu, apstādamās pie ikkatra artefakta eņģeļa formā.

Ričards līkumoja viņai nopakaļ ar brī un fenheļa maizīti vienā un svaigi spiestas apelsīnu sulas glāzi otrā rokā.

Džesika bija pavisam apjukusi. Viņa bija pamanījusi Ričardu un, pamanījusi viņu, bija ieraudzījusi ari Doru. Likās viņa šos ļaudis pazīst: bija tāda sajūta, it kā kņudētu kakla un nebūtu iespējams kņudētāju dabūt laukā, un šī sajūta nudien kaitināja.

Džesika atminējās, ka viņas mamma reiz bija stāstījusi, kā, satiekot kādā pieņemšanā sievieti, ar ko kopā bija mācījusies skola un kalpojusi vienā draudzē, piepeši nav varējusi atcerēties, kā to sievieti sauc, toties atcerējusies, ka klasesbiedrenes viru sauc Ēriks un ka viņiem ir zelta retrīvers vārdā Majors. Arī Džesikas mammu šāda situācija bija samulsinājusi.

Džesika arī juta tuvojamies mulsumu. Kas tie tādi ir? viņa vaicāja Klerensam.

Viņi? Nu, viņš ir «Vogue» jaunais redaktors, viņa ir mākslas nodaļas korespondente no «New York Times». Tā pa vidu, šķiet, ir Keita Mosa, un…

-      Nē, nejau viņi, Džesika pārtrauca. Viņi. Tie tur.

Klerenss palūkojās norādītajā virzienā. Hm? Ak tā. Viņi. Klerenss

nesaprata, kā nav iepriekš viņus ievērojis. Tas uz vecumu, viņš nodomāja. Drīz jau divdesmit trīs. Žurnālisti? viņš bez lielas pārliecības apvaicājās. Izskatās ka stila pīlāri. Noplukuši elegance? Lūdzu… Es zinu, ka uzaicināju «The Face»…

-      Es viņu pazīstu, Džesika dusmīgi noteica. Tad piezvanīja mistera Stoktona šoferis no Holbornas, lai pateiktu, ka viņi ir gandrīz pie Britu muzeja, un Ričards izslīdēja viņai no prāta tāpat kā dzīvsudraba lodīte izslīd caur pirkstiem.

Kaut ko ieraudzīji? Ričards apvaicājās. Dora papurināja galvu, sparīgi košļādama steigā iekamptu vistas kājas gabalu. Tas ir kā spēlēt «Atrodi balodi!» Trafalgaras laukumā, viņa teica. Vēl nav gadījies nekas, ko uzlūkojot es justu, ka tas ir Angelus. Dokumentā minēts, ka es zināšu, kurš tas būs. To pateikusi, viņa devās tālāk, izspraukdamās starp Vadošo Ražotāju, Opozīcijas Nozīmīgāko Deputātu un Vislabāk Apmaksāto Pērkamo meiču visā Dienvidanglijā.

Ričards pagriezās un attapās aci pret aci ar Džesiku. Viņa bija uztaisījusi augstu vakara frizūru; matu šķipsnas krītot iekļāva viņas seju burvīgā riekstbrūnu cirtu ietvarā. Viņa bija ļoti skaista. Viņa uzsmaidīja Ričardam; pareizak sakot, smaids uzsmaidīja. — Sveika, Džesika, Ričards teica. Kā tev iet?

-      Sveiki. Jūs neticēsiet, viņa stāstīja, bet mans asistents bija piemirsis atzīmēt jūsu avīzi, mister…

-     Avīzi? Ričards nesaprata.

Es pateicu 'avīzi'? Džesika vaicāja, iesmiedamās šķindošus sevis nosodījuma smiekliņus. Žurnālu… televīzijas kanālu. Jūs taču esat no medijiem?

-     Tu ļoti labi izskaties, Džesika, Ričards teica.

-    Jūs nu gan esat ievācis informāciju, viņa šķelmīgi noteica.

-    Un jūs esat Džesika Bertrama. Mārketinga daļas vadītāja Stoktona uzņēmuma. Jums ir divdesmit seši gadi. Dzimšanas diena divdesmit trešajā aprīlī, un īpašos kaisles mirkļos jums ir nepārvarama tieksme dungot «The Monkees» dziesmu «I'm a Believer»…

Smaids Džesikas sejā bija nozudis. Tas ir kaut kāds joks? viņa ledainā balsī vaicāja.

Ak jā, un pēdējos astoņpadsmit mēnešus mēs esam bijuši saderināti, Ričards nobeidza.

Džesika nervozi pasmaidīja. Var jau būt, ka tas tiešām bija joks, viens no tiem jokiem, ko citi saprot uzreiz, bet kas viņai allaž paslīd garām. Man gan šķiet, ka es zinātu, ja būtu ar kādu saderināta astoņpadsmit mēnešus, mister ēē-m, Džesika atteica.

-    Meihjū, Ričards izpalīdzīgi sacīja. Ričards Meihjū. Tu mani pameti, un es vairs neeksistēju.

Džesika steidzīgi pamāja ar roku, izlikdamās, ka viņu kāds gaida otrā zāles stūrī. Pagaidi! viņa izmisīgi iesaucās un virzījās prom.

I'm a believer, Ričards līksmi iedziedājās, I couldn't leave her if I tried…

Džesika paķēra no galda šampanieša glāzi un acumirklī to iztukšoja. Zāles otrā galā viņa ieraudzīja parādāmies mistera Stoktona šoferi, un, kur ir mistera Stoktona šoferis, tur jābūt arī…

Džesika devās uz durvīm. Kas viņš tāds bija? vaicāja Klerenss, pēkšņi pienācis klāt.

-      Kas?

-     Tavs noslēpumainais svešinieks.

-    Nav ne jausmas, Džesika atteica. Tad viņa piebilda: Klau, varbūt tomēr vajadzētu izsaukt apsardzi.

-     Labs ir. Kādēļ?

-    Nu…. vienkārši ņem un izsauc apsardzi, Džesika sacīja. Nākamajā mirkli zāles durvīs parādījās misters Arnolds Stoktons, un viss pārējais viņai izkūpēja no galvas.

Viņa darbs bija ienesīgs un viņš pats — ietekmīgs. Viņš atgādināja Hogarta komiksu varoni milzīga apkārtmēra kungs ar vairākiem dubultzodiem un dubultlielu vēderu. Viņam bija jau pāri sešdesmit; sudrabaini sirmie mati pakausī bija atstāti pārāk gari. jo tas. ka tik cienījamam kungam bija gari mati, lika cilvēkiem justies neērti, un misteram Stoktonam patika likt citiem justies neērti. Salīdzinājumā ar Arnoldu Stoktonu, Ruperts Mērdoks bija nožēlojama niecība un Roberts Maksvels spēka gados bija kā liedagā izskalots valis. Arnolds Stoktons bija cīņas vērsis; karikatūristi, starp citu, pēdējā laikā viņu tā bieži attēloja. Stoktona kompānijai piederēja pa drusciņai no visa: satelīti, laikraksti, ierakstu kompānijas, izklaides parki, izdevniecības, žurnāli, komiksi, televīzijas kanāli, filmu studijas.

-      Es tagad teikšu runu, Misters Stoktons iepazīstināja Džesiku ar saviem plāniem, un tad es tinos. Atnākšu citreiz, kad te nebūs visu šo sterķelēto izbāzeņu.

-     Tieši tā, Džesika noteica. — Jā. Tagad runu. Protams.

Džesika pavadīja viņu līdz nelielajai skatuvītei un uzkāpa Stoktonam līdzi uz paaugstinājuma. Viņa paskandināja ar nagu pie šampanieša glāzes, lai panāktu klusumu zālē. Neviens to nedzirdēja, tāpēc viņa pieliecās pie mikrofona un sacīja: Es lūdzu uzmanību! Šoreiz viesi apklusa. Dāmas un kungi! Godātie viesi. Man prieks jūs sveikt Britu muzejā, viņa sacīja, Stoktona kompānijas sponsorētās izstādes «Eņģeļi pār Angliju» atklāšanā. Dodu vārdu cilvēkam, bez kura šī izstāde nebūtu iespējama, mūsu kompānijas vadītājam un departamenta direktoram misteram Arnoldam Stoktonam. Viesi aplaudēja, un nevienam nebija šaubu par to, kurš ir sagādājis šo eņģeļu kolekciju un, cita starpā, samaksājis arīdzan par viņu šampanieti.

Misters Stoktons nokremšļojās.

-    Nu tātad, — viņš iesāka. Es runāšu īsi. Kad biju mazs puika, es mēdzu nākt uz Britu muzeju sestdienās, jo tad nebija jāmaksā, un man nebija sevišķi daudz naudas. Tad es uzkāpu pa milzīgajām muzeja kāpnēm, nācu uzreiz šurp un skatījos uz šo eņģeli. Man šķita, ka viņš zina, ko es domāju.

Skanot mistera Stoktona vārdiem, zālē atgriezās Klerenss, kuram sekoja pāris apsardzes viru. Viņš norādīja uz Ričardu, kurš bija apstājies un klausījās mistera Stoktona runā. Dora joprojām riņķoja ap eksponātiem. Nē, viņu, — Klerenss pusbalsī skaidroja sargiem. Nē, vai jūs neredzat? Icraudzījāt? Viņu.

Lai būtu kā būdams, misters Stoktons turpināja, ar laiku gluži tāpat kā jebkas, par ko ilgi neviens neliekas ne zinis, tas satrunēja un sāka brukt kopā zem jaunlaiku uzliktās slodzes un pārdzīvojumiem. Sapuva. Sabojājās. Vārdu sakot, tajā ir iegrūsts neaprakstāms naudas žūksnis, šeit viņš ieturēja pauzi, ļaudams domai nosēsties ļaužu prātos ja viņš, Arnolds Stoktons, to uzskatīja par neaptveramu naudas žūksni, tad tāds tas ari bija, un vairākiem meistariem pagāja krietns laiciņš, kamēr izdevās to atjaunot un sastiķēt atkal kopā. Nākamā vieta, kur izstāde viesosies, būs Amerika. Pēc tam tā dosies ceļojumā apkārt pasaulei, un es ceru, ka šī izstāde iedvesmos kādu sīku nabaga knēveli sākt savas biznesa impērijas būvēšanu.

To pateicis, Stoktons pavērās apkārt. Pievērsies Džesikai, viņš nočukstēja: Un ko tagad? — Džesika norādīja uz virvi samta aizkara mala. Misters Stoktons to parāva. Aizkars noplandīja un atvērās, atklādams vecas durvis.

Savukārt tajā telpas galā, kur atradās Klerenss, bija jūtama nemierīga rosība. Nē jel. Viņu, Klerenss skaidroja. — Debestiņ! Jūs akli esat, vai?

Izskatījās, ka tās reiz bijušas katedrāles durvis. Tās bija divu vīru augstumā un pietiekami platas, lai tām cauri izietu ponijs. Durvis rotāja kokgrebums neparasts, baltā, sarkanā un zelta krasā izkrāsots eņģelis. Tas lūkojās pasaulē ar šķietami neredzīgām viduslaiku acīm. Izstādes publika izdvesa apbrīnas pilnu nopūtu un sāka aplaudēt.

— Angelus! Dora sagrāba Ričardu aiz piedurknes. Tas ir viņš! Ričard, ejam! Dora iesaucās un metās uz skatuves pusi.

-      Atvainojiet, ser, Ričardam pievērsās viens no apsargiem Vai es varētu ieskatīties jūsu ielūgumā? jautāja otrs, neuzkrītoši, bet stingri saņemdams Ričardu aiz rokas. Un vai jums būtu līdzi kādi dokumenti?

-     Nē, Ričards atteica.

Dora jau bija uz skatuves. Ričards centās atbrīvoties un doties pie viņas cerībā, ka sargi par viņu aizmirsīs. Taču viņi neaizmirsa; tagad, kad Ričards bija nonācis viņu uzmanības lokā, pret viņu izturējās kā pret kuru katru nevīžīgu, nemazgājušos un sen neskuvušos nelūgtu viesi. Apsargs, kurš bija saņēmis Ričardu zem elkoņa, saspieda viņa roku vēl ciešāk, murminādams: Neka nebija!

Dora apstājās skatuves vidū, prātodama, kā lai panāk, ka sargi palaiž Ričardu vajā. Tad viņa izdarīja vienīgo, kas iešāvās prātā. Viņa piegāja pie mikrofona, pastiepās pirkstgalos, un kliedza no visa spēka tas atskanēja it visos pastiprinātājos. Kliedziens pats par sevi bija ievērojams: arī bez mehāniskiem pastiprinātājiem tas būtu varējis izurbties cauri klausītāju galvām ka jaunākās paaudzes kaula urbis. Un, kad tas skanēja caur pastiprinātājiem… Tas bija kaut kas ne no šīs pasaules.

Apteksne nometa zemē paplāti ar glāzēm. Visas galvas pagriežas uz skatuves pusi. Rokas aizbāza ausis. Sarunas pārtrūka. Ļaudis uzlūkoja skatuvi pārsteigumā un šausmās. Ričards attapās to izmantot. Atvainojiet, — viņš pateica sastingušajam sargam, atbrīvoja roku un metās prom. Esmu iemaldījies nepareizā Londonā. Ričards uzlēca uz skatuves, sagrāba Doras pastiepto kreiso roku. Ar labo viņa pieskārās milzīgajām katedrāles durvīm, uz kurām bija Angelus. Pieskārās, un atvēra tās.

Šoreiz nevienam nekas neizkrita no rokām. Visi stāvēja ka sastinguši un satriekti vērās uz priekšu; kādu bridi neviens neko nespēja saskatīt. Angelus bija atvēries, un pa durvīm ieplūda gaisma, pārpludinot telpu. Cilvēki aizklāja acis, un, pēc laiciņa tās piesardzīgi atvēruši, stāvēja nekustīgi un raudzījās milzu gaišumā. Bija tā, it kā telpā būtu sarīkota uguņošana. Tās, kas te mirdzēja un dega, nebija ne brīnumsvecītes, kas mēdz degt sprakšķot un izdegušas atstāt dīvainu smārdu gaisā, ne parastās raķetes, kādas katrs var uzstādīt un izšaut savā piemājas dārzā; tie bija lieli gaismas viļņi, kūļi, kas, debesīs raidīti, var apdraudēt gaisa transporta kustību; kaut kas līdzīgs uguņošanai, kāda dienas beigās skatāma Disneja pasaulē, vai ari tai, kas sagādā galvassāpes atbildīgajiem par ugunsdrošību «Pink Floyd» koncertos. Tas bija patiesa brīnuma, mirklis.

Publika bija pilnīgā gaismas brīnuma iespaidā. Vienīgās telpā dzirdamās skaņas bija viegli sēcieni, kādus ļaudis mēdz' izdvest, vērojot uguņošanu skaņa, kas liecina par pārsteigumu un apbrīnu. Vienubrīd gaismas staru pašā centrā iegāja noplucis jauneklis un šmulīga paskata meitēns milzu ādas jakā un pazuda. Durvis aiz viņiem aizvērās. Gaismu spēle bija beigusies.

Viss atkal iegāja parastā ritma. Viesi, apsargi un apkalpojošais personāls saskatījās, pamirkšķināja acis, papurināja ievērojamās galvas un, saskārušies ar kaut ko iepriekš nepieredzētu, ne vārda neteikuši, vienojās un nolēma, ka nekas tāds nekad nav noticis. Stīgu kvartets atkal atsaka spēlēt.

Misters Stoktons devās projām cauri zālei, strupi apsveicinādamies ar neskaitāmajiem paziņām. Džesika piegāja pie Klerensa. Ko, tavuprāt, — viņa klusi jautāja, tie apsardzes vīri te dara?

Minētie vīri stāvēja viesu pulkā un izbrīnīti vērās apkārt, acīmredzot, paši īsti nesaprazdami, kāpēc te atrodas. Klerenss jau grasījās izskaidrot, kas tieši sargiem darāms, un aptvēra, ka viņam nav ne jausmas. Es to nokārtošu, Klerenss lietišķi noteica.

Džesika pamāja ar galvu. Viņa nolūkojās viesu puliti un visbeidzot pasmaidīja. Viss ritēja gluži labi.

Ričards un Dora iegaja gaismā. Nakamaja mirklī viņus apņēma tumsa un dzestrums. Ričards mirkšķināja acis, cenzdamies atbrīvoties no gaismas atstātajiem zibšņiem acs tīklenē: priekšā slīdēja spokainas oranžzaļu traipu virknes, kas, acīm pamazām pierodot pie apkārt valdošās tumsas, lēnītēm zuda.

Viņi atradās plašā akmens zālē. Melni, vietām aprūsējuši pīlāri balstīja griestus, kam vajadzēja būt ļoti augstiem, jo pīlāri šķita ietiecamies jūdzēm tālu tumsā. Kaut kur iztālēm varēja dzirdēt ūdens tecēšanu tadu kā strūklaku vai varbūt strautu. Dora arvien vēl bija stingri pieķērusies viņa rokai. Gabaliņu tālāk viena pēc otras iedegās mazas liesmiņas. Liesmiņu saradās arvien vairāk un vairāk — Ričards atskārta, ka tumsā liesmo milzumdaudz sveču. Un pa sveču aleju viņiem tuvojās garš, vienkāršās, baltās drānās ģērbies stāvs.

Šķita, ka nācējs tuvojas lēni, taču patiesībā ātrumam vajadzēja būt ļoti lielam, jo jau pāris acumirkļus vēlāk nācējs stāvēja viņiem blakus. Tam bija zeltaini mati un bāla seja. Viņš nebija daudz garāks par Ričardu, taču lika Ričardam justies kā mazam bērnam. Tas nebija nedz vīrietis, nedz sieviete. To varēja nosaukt par ļoti skaistu. Tas ierunājās klusā balsī: Lēdija Dora, ja nemaldos?

Jā, Dora sacīja.

Viegls smaids. Atnācējs teju vai pazemīgi palocīja galvu. Man ir tas gods beidzot satikt jūs un jūsu ceļabiedru. Es esmu eņģelis Izlingtons. — Viņa acis bija lielas un spožas. Viņa drēbes nebija vis baltas, kā Ričards pirmīt bija nodomājis: tās šķita austas no tīras gaismas.

Ričards neticēja eņģeļiem; pat bērnudienās ne. Viņam bija grūti aptvert iespēju, ka pēkšņi varētu sākt ticēt. No otras puses, noticēt kādam it nebūt nav grūti, īpaši, ja šis kāds skatās tev tieši virsū un sauc tevi vārdā. Ričard Meihjū, eņģelis sacīja, arī tu esi laipni lūgts mana nama zālēs. Viņš pagriezās. Lūdzu, nāciet man līdzi, eņģelis teica.

Ričards un Dora sekoja eņģelim viņa nama. Kad viņi bija pagājuši garām, sveces nodzisa pašas.

Marķīzs de Karabass slāja pa tukšo viesnīcu, stikla lauskām un vecām šļircēm kraukšķot zem melnajiem motociklista zābakiem. Viņš iegāja pa divviru durvīm un nonāca dienesta kāpnēs. Viņš devās lejup slimnīcas pagrabā.

Viņš gāja no telpas uz telpu, veikli izlaipojot starp gružu kaudzēm. Viņš izgāja cauri tualetēm un dušas telpām, noskrēja lejup pa metāla kāpnēm, izbrida cauri slapjam, dubļainam priekšnamam, atrāva vaļā pussapuvušas koka durvis un devās iekšā. Pametis skatu telpā, kurā bija nonācis, viņš ar neaprakstāmu pretīgumu pamanīja pusapēstu kaķēnu un kaudzi ar vecām žiletēm. Tad viņš notrauca gružus no veca krēsla, apsēdās, iekārtojās ērti un labi un, pagraba vēsuma apņemts, aizvēra acis.

Pēc mirkļa telpas durvis atvērās un tajās parādījās divi silueti.

Marķīzs de Karabass atvēra acis un plati nožāvājās. Tad viņš veltīja misteram Krupam un misteram Vandemāram platu smaidu.

Sveiki, puiši, de Karabass teica. Nolēmu, ka ir pēdējais laiks atnākt un aprunāties ar jums personiski.

Desmita nodala

j

vai Jūs dzerat vf nu? eņģelis jautāja.

Ričards pamāja ar galvu.

Es vienreiz esmu drusku dzērusi vīnu, Dora vilcinādamās sacīja. Mans tētis. Viņš. Pusdienās. Atļāva mums pagaršot.

Eņģelis Izlingtons pacēla pudeli tā gan vairāk atgādināja karafi. Ričards nevarēja saprast, vai pudele maz ir no stikla tik neparasti tā atstaroja sveču gaismu. Iespējams, ka tā bija no kristāla vai varbūt tas bija milzu dimants. Izskatījās, ka vīns pudeles iekšpusē nevis vienkārši dzirkstī, bet zaigo, it kā šķidruma vietā būtu ielieta gaisma.

Eņģelis satvēra kristālam līdzīgo trauku un ielēja nedaudz šķidruma vīna glāzē. Tas bija baltvīns, taču tādu balto vīnu Ričards vēl nekad nebija redzējis. Tas atblāzmoja gaismu uz telpas sienām līdzīgi kā baseins atspulgo saulstaru ņirboņu ūdenī.

Dora un Ričards klusēdami sēdēja augstos krēslos pie nomelnējuša koka galda. Šis vīns, Izlingtons sacīja, ir pēdējais no tā klāsta, ko man reiz iedeva viens no taviem senčiem. Viņš pasniedza vīna glāzi Dorai un sāka piepildīt nākamo trauku ar zaigojošo šķidrumu. Viņš

darīja to godbijīgi un gandrīz vai ar mīlestību kā priesteris, veicot rituālu. — Tā bija sagaidīšanas dāvana. Tas bija, ak vai, trīsdesmit, četrdesmit gadu tūkstošus senā pagātnē. Krietni sen, īsāk sakot. Viijš pasniedza glāzi Ričardam. — Pieļauju, ka jūs brīnīsieties, kāpēc es izšķērdēju mantu, ko vajadzētu glabāt kā vislielāko dārgumu, eņģelis sacīja. Taču man reti gadās pieņemt viesus. Ceļš uz šejieni ir grūts.

-     Angelus… Dora nomurmināja.

-     Jūs šurp atkļuvāt, izmantojot Angelus palīdzību, jā. Taču šī iespēja katram ceļotājam ir dota tikai vienu reizi. Eņģelis pacēla glāzi un lūkojās tās izstarotajā gaismā., Dzeriet prātīgi, viņš pamācīja. Tas ir no visstiprākajiem. Eņģelis apsēdās pie galda starp Ričardu un Doru. — Kad to kāds iemalko, viņš ilgpilnā balsi sacīja, man tik iztēloties, ka tas dzer sen aizgājušo dienu saules gaismu. Viņš pacēla glāzi augstāk. Uzsaucu tostu par bijušo godību.

Par bijušo godību! Dora un Ričards vienā balsī atsaucās. Tad viņi piesardzīgi pielika pie lūpām vīnu un baudīja to maziem malciņiem, nevis dzēra.

-      Tas ir brīnišķīgs, Dora sacīja.

-      Nudien brīnišķīgs, Ričards piebalsoja. Es biju domājis, ka tik veci vīni, nokļuvuši saskarē ar gaisu, pārvēršas etiķī.

Eņģelis pašūpoja galvu. Šis nav no tiem. Viss ir atkarīgs no vīnogu šķirnes un no vietas, kur tās audzētas. Šī šķirne, starp citu, iznīka, kad vīna dārzs pazuda viļņos.

-      Tas ir vienkārši pasakains, — Dora murmināja, malkodama gaismas šķidrumu. Nekad nav gadījies kaut ko tādu nogaršot.

-       Un vairs nekad arī negadīsies, Izlingtons sacīja. — Tas ir pēdējais no Atlantīdas vīniem.

Ričards dzirdēja kaut kur apziņas dziļumos ierunājamies saprāta balstiņu, kas norādīja, ka nekādas Atlantīdas nav bijis, un, pašas sacītā iedrošināta balstiņa turpināja, ka nav ari nekādu eņģeļu un, galu galā, pavēstīja, ka lielākā daļa pēdējās dienās pieredzētā vienkārši nav atzīstams par notikušu. Ričards nelikās par to ne zinis. Viņš pamazām sāka mācīties pajauties uz instinktiem un saprast, ka viņam sniegtie nesen pieredzētā skaidrojumi ir jāpieņem, lai arī cik vienkārši un neticami tic liktos. Viņš pavēra lūpas un vēlreiz nogaršoja vīnu. Tas viņam ļāva justies laimīgam. Tas ļāva iztēloties daudz augstākas un daudz zilākas debesis, nekā tās patiesībā iespējams redzēt, un milzīgu, zeltainu saules ripu debesu vidū; viss šķita vienkāršāks un pasaule jaunāka par to, kurā viņš līdz šim bija mitis.

Pa kreisi no viņiem bija ūdenskritums pa akmens sienu tecēja tīrs ūdens un lija akmens dīķī sienas pakājē. Pa labi starp diviem metāla pīlāriem bija durvis tās bija darinātas no pulēta krama un ieliktas nomelnējušā dzelzs ietvarā.

Vai jūs tiešām varat apzvērēt, ka esat eņģelis? Ričards pavaicāja. Nu, ka jūs esat saticis Dievu un tā tālāk?

Izlingtons pasmaidīja. Es neko nezvēru, Ričard, viņš sacīja, — bet es esmu eņģelis.

Jūs mūs pagodināt, Dora sacīja.

Gluži otrādi, jūs pagodināt mani, ierazdamies šeit. Tavs tēvs bija krietns cilvēks, Dora, un viņš bija mans draugs. Viņa aiziešana mani loti sarūgtināja.

Viņš savā dienasgrāmatā… teica… viņš teica, ka man esot jānāk pie jums. Teica, ka varot jums uzticēties.

Es tikai ceru, ka būšu tavas uzticības vērts. Eņģelis lēnītēm malkoja vīnu. Apakšlondona ir otrā pilsēta, kas atrodas maņā aprūpē. Pirmo aprija viļņi, un es nespēju to novērst. Es zinu, ko nozīmē sāpes un zaudējums. No sirds jūtu tev līdzi. Ko tu vēlētos uzzināt?

Dora brīdi klusēja. Mana ģimene… viņus nogalināja Krups un Vandemārs. Bet kas to pasūtīja? Es gribu… es gribu zināt, kāpēc.

Eņģelis palocīja galvu. Pie manis nonāk daudz noslēpumu, viņš sacīja. Daudz baumu, puspatiesību un atbalšu. To teicis, viņš pievērsās Ričardam. Un tu? Ko tu velies, Ričard Meihjū?

Ričards paraustīja plecus. Es gribu atgriezties vecajā dzīvē. U11 dzīvoklī. Un darbā.

-      Tas būtu iespējams, eņģelis sacīja.

-    Jā. Ka tad, Ričards sausi noteica.

Vai tu man netici, Ričard Meihjū? jautāja eņģelis Izlingtons.

Ričards paskatījās viņam acīs. Tās bija spodri pelēkas; acis, senas kā visums, acis, kas bija redzējušas galaktikas veidojamies no zvaigžņu putekļiem miljoniem gadu tālā pagātnē. Ričards pakratīja galvu. Izlingtons viņam vēlīgi uzsmaidīja. Tas nebūs viegli, tev un taviem draugiem būs jāiztur vairāki patiešām grūti pārbaudījumi gan ceļā uz mērķi, gan atgriežoties. Taču ir iespējams atrast ceļu, kā līdz mērķim nokļūt, izejai no tavām grūtībām ir atrodama atslēga.

Eņģelis piecēlās, piegāja pie akmens plauktiņa un paņēma vienu no vairākām figūriņām, kas uz tā stāvēja. Ta bija maza, melna vulkāniskajā akmenī obsidiānā griezta statuete kāda dzīvnieka formā. Eņģelis iedeva figūriņu Dorai. Tā jūs droši pasargās pēdējā atpakaļceļa posmā, kad dosieties pie manis, viņš sacīja. Pārējais atkarīgs nojums pašiem.

-      Ko jūs gribat, lai mēs darām? Ričards jautāja.

-     Atslēgu uzrauga Melnie mūki, eņģelis sacīja. Atnesiet to man.

-      Un jūs to varēsiet izmantot, lai noskaidrotu, kas nogalināja manu ģimeni? Dora vaicāja.

Es ceru, sacīja eņģelis. Ričards iztukšoja savu glāzi. Viņš juta, kā vīns joņo asinīs un silda visu ķermeni. Viņu pārņēma jocīga sajūta, ka, ja viņš uzmetis skatienu saviem pirkstiem, tad redzēs tiem cauri spīdam vīnu. It kā viņš būtu pieliets ar gaismu…

Labu veiksmi, nočukstēja eņģelis Izlingtons. Atskanēja švīksts, līdzīgs vējam, kas šalko cauri sausam mežam, vai arī milzīgu spārnu vēdām.

Ričards un Dora sēdēja Britu muzeja zālē uz grīdas un blenza uz krāsota kokgrebuma eņģeli uz augstām katedrāles durvīm. Telpa bija tukša un tumša. Svinības jau pirms laba laika bija beigušās. Debesis aiz zāles logiem pamazām kļuva gaišākas. Ričards piecēlās, pieliecās un palīdzēja arī Dorai tikt uz kājām.

-     Melnie mūki?

Dora pamāja ar galvu.

Viņš vairākas reizes bija gājis pāri Blekfraiersas* tiltam Londonas Sitijā un vairākkārt braucis cauri Blekfraiersas stacijai, taču vairs nejautāja, kāds šīm vietām sakars ar mūkiem.

Cilvēki, tātad.

Ričards piegāja pie durvīm, no kurām noraudzījās Angelus. Viņš pārbrauca ar pirkstu krāsotā tērpa krokām. Ka tu domā, vai viņš patiešām spēj to izdarīt? Dabūt manu veco dzīvi atpakaļ?

Nekad neko tādu neesmu dzirdējusi. Taču man liekas, ka viņš nebūtu melojis. Viņš taču ir eņģelis.

Dora atvēra plaukstu un palūkojās uz Briesmoņa statuetīti. Manam tētim arī viena tāda bija, — viņa skumīgi noteica. Meitene noslēpa figūriņu dziļi jakas kabatā.

Lai nu kā, Ričards ierunājās, mēs taču nedabūsim atslēgu, bumbulēdami apkārt pa šejieni, vai ne? Viņi izgāja tukšajos muzeja gaiteņos. Ko tu īsti zini par to atslēgu? Ričards vaicāja.

-       Neko, Dora atteica. Viņi bija nonākuši pie lielajām muzeja durvīm. Esmu dzirdējusi šo to par Melnajiem mūkiem, taču man ar viņiem nekad nav bijusi darīšana. Dora piespieda pirkstus pamatīgi noslēgtajām stikla durvīm. Tās strauji atvērās.

-       Bariņš mūku… Ričards domīgi novilka. Varu galvot, ka viņi, izdzirdējuši, ka mums tā atslēga jāaiznes eņģelim īstam eņģelim, mums to iedos, un un piemetīs vēl burvju konservu attaisāmo un brīnumainu, svilpojošu korķviļķi piedevām. Ričards sāka smieties. U11 pie sevis nobrīnījās, ka aizvien vēl atrodas vīna varā.

-      Tu nu gan esi dūšā, Dora noteica.

Viņš aizrautīgi pamāja.

* Blekfraiersas tilta [Blackfriars Britlge) nosaukuma burtisks tulkojums no angļu valodas ir «Melno mūku tilts». Tulk. ļriez.

-      Es došos mājās. Viss atkal būs normāli. Atkal garlaicīgi. Un brīnišķīgi. Ričards palūkojās uz akmens kāpnēm, kas veda lejup no muzeja uz ielu, un nosprieda, ka tās te uzceltas, lai Fredam Astēram un Džindžerai Rodžersai būtu, kur dejot. Secinājis, ka neviena no viņiem nav tuvumā, viņš pats sāka dejas solī virzīties lejup pa kāpnēm, iemiesodams Fredu Astēru, un pavadījumam dungoja kaut ko vidēju starp «Puttin'on the Rilz» un «Top Hat, White Tie, and Tails». -Ja-ta-tada-da-ta-ta-ja, viņš dungoja, stepa solī virzīdamies augšup un lejup pa pakāpieniem.

Dora stāvēja kāpņu augšgalā un ar šausmām vēroja Ričarda deju. Pēc kāda brīža viņa bezspēcīgi iesmējās. Ričards palūkojās augšup un pasvieda gaisa iztēlotu baltu zīda platmali platmales lidojumu augstu gaisā viņš pavadīja ar smieklīgu grimasi. Sagaidījis cepuri atgriežamies, viņš to atkal noķēra un uzmauca galvā.

—  Muļķis tāds, Dora smaidot noteica. Ričards atbildes vietā satvēra viņu aiz rokas un turpināja virpuļot augšup lejup pa kāpnēm. Dora brīdi minstinājās, taču pēc mirkļa sāka dejot līdzi. Viņai tas sanāca krietni labāk nekā Ričardam. Aizdejojuši līdz kāpņu apakšai, viņi bez elpas un spēka iekrita viens otra skavās.

Ričardam likās, ka apkārt viss griežas.

Viņš juta Doras sirdi sitamies pie savām krūtīm. Mirkli vēlāk viņš apdomāja, vai kaut ko vajadzētu iesākt. Viņš prātoja, vai nenoskūpstīt Doru. Mēģināja izlemt, vai vēlas viņu noskūpstīt, un atskārta, ka nudien to nezina.

Ričards palūkojās meitenes brīnumainajās acīs. Dora palieca galvu iesāņus un atraisījās no viņa skavām. Viņa uzslēja apkakli un ietinās ciešāk jakā savās bruņās un aizsegā.

Iesim sameklēt mūsu miesassardzi, viņa sacīja. Un viņi devās projām pa ietvi uz Britu muzeja metro staciju, tikai reizumis pasperot kādu streipuļojošu soli.

Ko, vaicāja misters Krups, tu gribi?

Ko, — vēl mazliet retoriskāk jautāja marķīzs de Karabass, vispār kāds var gribēt?

Šādus tādus miroņus, misters Vandemārs ierosināja. Papildu zobus.

Es domāju, ka mēs, iespējams, varētu noslēgt darījumu, marķīzs sacīja.

Misters Krups sāka smieties. Izklausījās, it kā gar asu nagu mūri kads vilktu tāfeli. Ak, mesjē marķīz! Man šķiet, ka, starp mums runājot, varu apgalvot, neriskējot ar jebkuru šeit pārstāvēto pušu iejaukšanos, ka jūs kā cilvēks, ko uzskata par prātīgu, esat piedzīvojis visu jums iepriekš piemitušo garīgo spēju izsīkumu. Ja atļausiet izteikties, viņš sazvērnieciski sacīja, jūs esat, atvainojiet par vulgārismu, galīgi zaudējis galvu.

Tikai saki vienu vārdu, ierunājās misters Vandemārs, kurš nu stāvēja aiz marķīza krēsla, un šamā noripos viņam no pleciem, pirms paspēsi pateikt «Džeks Kečs».

Marķīzs spēcīgi uzpūta dvašu saviem nagiem un spodrinot paberzēja tos gar mēteļa atloku. — Man vienmēr bijusi tada sajūta, viņš ierunājās, ka nežēlība ir pēdējais glābiņš neprašām un tukšs pēdējā patvēruma apsolījums galējiem nemākuļiem.

Misters Krups paglūnēja uz dc Karabasu. Ko tev te vajag? viņš nošņācās.

Marķīzs de Karabass izstaipījās kā milzu kaķis varbūt kā lūsis vai melnā pantera, un izstaipījies viņš piecēlās, iestūma rokas dziļi varenā mēteļa kabatās. Jus laikam būtu, viņš laiski un dienišķi apvaicājās, misters Krups, Tangu dinastijas figūriņu kolekcionārs?

-      Kā tu to zini?

-      Ļaudis man mēdz šo to pastāstīt. Esmu visiem pieejams. Marķīza smaids bija neviltots, mierīgs un vaļsirdīgs kā vīram, kurš grasās jums pārdot lietotu Bībeli.

Pat, ja cs būtu… misters Krups iesāka.

Ja jūs būtu, marķīzs de Karabass viņu pārtrauca, tad jūs varētu interesēt, luk šis. Viņš izvilka vienu roku no kabatas un parādīja tajā gulošo lietiņu misteram Krupam. Līdz pat šim vakaram tā bija stāvējusi stikla kastē vienā no vadošajām Londonas komercbankām. Attiecīgos katalogos tā bija ierakstīta: Rudens gars (kapu figūra). Tā bija aptuveni sešas collas augsta glazēta porcelāna figūriņa, kas bija veidotā, izkrāsota un dedzināta laikā, kad Eiropa snauda tumšajos viduslaikos, sešsimt gadu pirms Kolumba pirmā ceļojuma.

Misters Krups nevilšus nošņācās un pasniedzās pēc figūriņas. Marķīzs parāva to nost un piespieda pie krūtīm. — Ne, nē, viņš noteica. Tik vienkārši vis nebūs.

Nē? misters Krups pārvaicāja. Un kas attur mūs to paņemt un izkaisīt tavas miesas paliekas pa visu Apakšzemi? Mēs vēl nekad neesam sadalījuši nevienu marķīzu.

Esam gan, misters Vandemārs izlaboja. Jorkā. Četrpadsmitajā gadsimta. Toreiz lija.

Tas nebija nekāds marķīzs, misters Krups strīdējās pretī. Tas bija Ekseteras grāfs.

Un Vestmorlendas marķīzs. Misters Vandemārs izskatījās visai apmierināts ar savām zināšanām.

Misters Krups nošņācās. Un kas mūs varētu atturēt saplosīt tevi tikpat mazos gabaliņos kā Vestmorlendas marķīzu? viņš jautāja.

De Karabass izvilka no kabatas otru roku. Tajā bija mazs āmuriņš. Viņš pasvieda to gaisā un noķēra aiz kāta, novietojis āmura galviņu tieši virs ķīniešu porcelāna brīnuma. Ak, lūdzu, marķīzs sacīja. Pietiks smieklīgu draudu. Man šķiet, ka es justos labāk, ja jūs abi pakāptos atpakaļ un nostātos tur.

Misters Vandemārs pameta īsu skatienu uz misteru Krupu, kurš tikko manāmi pamāja ar galvu. Gaisā kaut kas novirmoja, un misters Vandemārs stāvēja blakus misteram Krupam, kurš smaidīja galvaskausa cienīgu smaidu. Es nudien esmu zināms kā Tangu mākslas darbiņu īpašnieks, viņš atzina. Vai tas tiek pārdots?

-      Mēs te, Apakšzemē, diez ko nenodarbojamies ar pirkšanu un pārdošanu, mister Krup. Apmaiņa. Barteris. Tas ir mūsu lauciņš. Taču jā, nudien, šis iekārojamais nieciņš ir pieejams gribētājiem.

Misters Krups saknieba lūpas. Sakrustoja rokas uz krūtīm. Izstiepa tās gar sāniem. Izbrauca caur taukainajiem matiem. Un pēdīgi sacīja: — Nosauciet cenu. Marķīzs atļāvās izdvest dziļu, gandrīz dzirdamu atvieglojuma nopūtu. Iespējams, ka viņam galu galā izdosies veiksmīgi pabeigt šo grandiozo viltus spēli. Pirmkārt, būs jāatbild uz trim jautājumiem, viņš teica.

-      Krups pamāja ar galvu. Abpusēji. Mums pienākas trīs atbildes.

-      Visai godīgi, marķīzs noteica. Otrkārt, man tiek apsolīta droša atgriešanās no šejienes. Un jūs piekrītat dot man stundu laika, pirms sekojat.

Krups ļauni pamāja ar galvu. Piekrītam. Uzdod pirmo jautājumu. Viņa skatiens bija piekalts porcelāna figūriņai.

-      Pirmais jautājums. Kā labā jūs strādājat?

-      O, tas ir vienkārši, Krups sacīja. Mēs strādājam savam darba devējam, kurš vēlas palikt nezināms.

-     Khm. Kādēļ jūs nogalinājāt Doras ģimeni?

Darba devēja pavēle, atteica misters Krups, un pasmaidīja lapsīgu smaidu.

-      Kāpēc jūs nenonāvējāt Doru, kad bija tāda iespēja?

Pirms misters Krups paspēja ierunāties, misters Vandemārs atbildēja: Vajadzēja atstāt viņu dzīvu. Viņa vienīgā var atvērt durvis.

Misters Krups paglūnēja uz savu darbabiedru. Tā ja, viņš nošņācās, — klāj tik vaļā, pastāsti viņam visu.

-     Tagad bija mana kārta, misters Vandemārs atņurdēja.

Tātad, misters Krups rezumēja, te tev būs Iris atbildes, lieto,

kā mācēdams. Mans pirmais jautājums: kāpēc tu viņu aizsargā?

-     Viņas tēvs izglāba man dzīvību, marķīzs godīgi atteica. Nepaspēju atdot šo parādu. Un man labāk patīk, ja kads ir parādā man, nevis otrādi.

-      Man ir jautājums, misters Vandemārs ieteicās.

-      Man ari, mister Vandemār, Krups viņu pārtrauca. Tas augšzemietis, Ričards Meihjū. Kāpēc viņš iet viņai līdzi? Kāpēc viņa to atļauj?

-      Tīrā sentimentalitāte no viņas puses, marķīzs de Karabass noteica. To sacīdams, viņš prātoja, vai tas nudien ir vienīgais iemesls. Viņam sāka šķist, ka augšzemietim varbūt ir lielāka loma, nekā pirmajā acu uzmetienā šķita.

Tagad es, misters Vandemārs neatlaidās. Kādu skaitli es iedomājos?

-      Kā, lūdzu?

Par kādu skaitli es domāju? misters Vandemārs atkārtoja. Tas ir starp vienu un daudz, viņš izpalīdzīgi piebilda.

-      Septiņi, marķīzs teica. Vandemārs aizkustināts pamāja ar galvu. Krups jau iesāka jaunu sakāmo: Kur ir… taču marķīzs viņu pārtrauca. Paga, paga, — viņš sacīja. Nu jau mēs kļūstam badīgi.

Kāclu brīdi mitrajā pagrabā valdīja pilnīgs klusums. Pēc mirkļa atkal bija dzirdama ūdens pilēšana un tārpu klusā čabināšanās; tad marķīzs ierunājās: Stundas rezerviti, atcerieties.

-      Protams, misters Krups atteica.

Marķīzs de Karabass pameta figūriņu misteram Krupam, kurš to sakampa tik kāri ka narkomāns, noķerot maisiņu, pilnu ar ne pārāk likumīgi iegūtu pulverīti. Un tad, ne acu atpakaļ nepametis, marķīzs atstāja telpu.

Misters Krups īsu mirkli aplūkoja figūriņu, pagrozīja to rokās kā Dikensa Nolādēto muzeja kurators, saņēmis vērtīgu eksponātu. Viņa mēle laiku palaikam izšāvās no mutes kā čūskai. Bālajos vaigos iesitās manāms sārtums. O, jauki, jauki, viņš čukstēja. Tangu dinastija, nudien. Tūkstoš divsimt gadu veca. Viena no skaistākajām porcelāna figūriņām, kādas pasaulē jebkad bijušas. Šo darinājis Kai Lungs, labākais no keramiķiem; šai lietiņai nav dublikāta. Palūkojieties vien uz glazūru, novērtējiet proporciju izjūtu; dzīvību… Viņš pasmaidīja kā zīdainis; nevainīgais smaids izskatījās samulsis un apmaldījies mistera Krupa sejas ēnainajā zemē. Tas padara pasauli mazuliet skaistāku.

Un tad viņš pasmīnēja pārlieku mežonīgi, un noliecās pie figūriņas; viņš iekodās tai galvā ar zobiem un gremoja, košļāja un kampa zvērīgiem kumosiem. Zobi mala porcelānu smalkā pulverī, kas nosēdās misteram Krupam uz zoda.

Viņš metās postīt ar dīvainu trakumu un neapvaldāmu asinskāri kā lapsa vistu kūtī; bija redzams, ka pali iznīcināšana sagādā viņam prieku. Tad, kad no skulptūriņas bija palikuši vien putekļi, viņš pievērsās misteram Vandemāram. Ka ups izskatījās savādi atmaidzis un gandrīz vai rāms. Cik daudz laika mēs viņam apsolījām? viņš jautāja.

Stundu.

Ak tā. Un cik jau ir pagājis?

Sešas minūtes.

Misters Krups pielieca galvu. Viņš pārvilka ar pirkstu pār vaigu un nolaizīja to -uz pirksta gala bija sakrājies porcelāna pūderis. Sāc viņam sekot, mister Vandemār, misters Krups sacīja. Man vajag vel brītiņu laika, lai līdz galam izbaudītu šo notikumu.

Medniece dzirdēja viņus kāpjam lejup pa kāpnēm. Viņa stāvēja tajā pašā ēnainajā nišā, kur bija stāvējusi, viņiem aizejot, un tajā pašā pozā sakrustojusi rokas uz krūtīm. Ričards nākdams skaļi dungoja. Dora muļķīgi ķiķināja; vienubrīd viņa pārtrauca ķiķināt un pavēlēja, lai Ričards apklust. Nākamajā mirkli ķiķināšana sākās no gala. Ričards un Dora pagāja Medniecei garām, viņu nepamanījuši.

Medniece iznāca no ēnas un pavēstīja: — Jūs bijāt projām astoņas stundas. Tas bija tikai apgalvojums bez pārmetuma un dusmām.

Dorai atlika vien ieplest acis. Nešķita, ka (ik ilgi. Medniece neko neatbildēja.

Ričards veltīja viņai mīklainu smīnu. Un tu nemaz nejautāsi, kas notika? Nu, mums no slēpņa uzbruka misters Krups un misters Vandemārs. Diemžēl mūsu miesassardzes nebija ldāt. Šā vai tā, mēs viņiem krietni sadevām.

Medniece sarauca perfekto uzaci. Jūsu boksera talants manī rada godbijību, viņa vēsā balsī teica.

Dora ķiķināja. Viņš ākstās. Īstenībā viņi mūs novāca.

—  Kā ķermeņa stāvokļu eksperte, — Medniece sacīja, es gribētu piezīmēt, ka neviens no jums nav beigts. Toties, kā visas pazīmes liecina, jūs abi esat krietni piedzērušies.

Dora parādīja miesassardzei mēli. Muļķības. Mēs knapi pagaršojām. Šitik daudz. To sacīdama, viņa ilustrēja izdzertā apjomu ar divu pirkstu palīdzību, lai parādītu, cik īsti tas «šitik daudz» bijis.

— Vienkārši aizgājām uz viesībām, Ričards klāstīja, un ieraudzījām Džesiku, un satikām īstu eņģeli, un dabūjām mazu, melnu cūciņu, un nācām atpakaļ.

— Tikai viena glāzīte, Dora neatlaidīgi turpināja. Vecs, vecs dzēriens. Mazītiņš malciņš» Ļoti maziņš. Tikpat kā nekāds. Viņa sāka žagoties. Un atkal ieķiķinājās. Žagas viņu pārtrauca, un viņa piepeši apsēdās zemē uz perona. Var jau būt, ka mēs esam nedaudz noreibuši, viņa saprātīgi noteica. Tad viņa aizvēra acis un sāka vienmuļi krākt.

Marķīzs de Karabass joņoja cauri pazemes tuneļiem tādā ātrumā, it ka viņam uz pēdām būtu visi elles suņi. Viņš bija izdrāzies cauri sešus sprīžus dziļajam Tibērna grāvim bendes upei, skrējis drošībā un tumsā no ķieģeļiem būvētājā kanālā zem Pārkleinas un pašlaik joņoja uz dienvidiem, Bakingemas pils virzienā. Viņš bija skrējis kādas septiņpadsmit minūtes.

Trīsdesmit pēdas pirms Mārblārčas viņš piebremzēja. Tunelis sadalījās divos atzaros. Marķīzs de Karabass metās pa kreisi.

Pāris minūtes vēlāk pa tuneli gāja misters Vandemārs. Sasniedzis sazarojumu, ari viņš uz brīdi apstājās. Paostījis gaisu, viņš tāpat nogriezās pa kreisi.

Medniece nometa Ričarda Meihjū nemaņā guļošās miesas salmu kaudzē un nošņācās. Viņš saritinājās salmos, noņurdēja kaut ko, kas izklausījās pec «čerum bjuglum mugļum vug» un aizmiga. Medniece, ar mazliet saudzīgākām kustībām nekā pirmīt, pacēla un noguldīja viņam blakus Doru. Tad viņa nostājās līdzās guļošajam meitēnam un palika stāvam sardzē tumšajās velvēs.

Marķīza dc Karabasa spēki bija izsīkuši. Viņš atbalstījās pret tuneļa sienu un raudzījās uz blakus esošajām kāpnēm, kas veda augšup. Viņš izvilka zeltīto kabatas pulksteni un palūkojās tajā. Bija aizritējušas trīsdesmit piecas minūtes, kopš viņš bija atstajis slimnīcas pagrabu.

-      Vai tad stunda jau pagājusi? jautāja misters Vandemārs. Viņš sēdēja uz pakāpieniem marķīza priekšā un ar nazi tīrīja netīrumus no nagiem.

-      I ne tuvu, marķīzs nosēcās.

-      Un man šķita, ka pagājusi, Vandemārs naivā balsī atteica.

Gaiss nodrebēja, un aiz marķīza dc Karabasa muguras parādījās

mistera Krupa stāvs. Viņa zodu vēl aizvien rotāja porcelāna pūderis.

De Karabass paskatījās uz misteru Krupu. Tad pagriezās atpakaļ, lai palūkotos uz misteru Vandemāru. Un pēkšņi dc Karabass sāka smieties. Misters Krups pasmaidīja. Mēs tev šķietam smieklīgi, mesjē marķīz, vai tiesa? Tu uzlūko mūs kā uzjautrinājuma avotu. Ir taču iemesls? Ar mūsu daiļajām drēbēm un grūti saprotamo apkārt un riņķī runāšanu…

-     Man nav apkar… misters Vandemārs mēģināja iespraukties Krupa sacītajā.

-      … un mūsu nedaudz muļķīgajām manierēm, un padumjo izturēšanos. Iespējams, mēs patiešām esam smieklīgi. — To pateicis, misters Krups draudīgi pakratīja de Karabasam ar pirkstu. Taču labāk tomēr neiedomājies, viņš turpināja, ka tad, ja kaut kas ir smieklīgs, tas nevar būt arī bīstams, mesjē marķīz. Un misters Vandemārs mela marķīzam ar nazi spēcīgi un trāpīgi. Tas ķēra viņa deniņus vispirms ar spalu. Marķīzs pārgrieza acis un saļima. Liekvārdība, misters Ka ups paskaidroja misteram Vandemāram, ir veids, kā runāt apkārt un riņķī. Lieki vārdi. Nemitīga novirzīšanās no tēmas.

Misters Vandemārs paņēma marķīzu de Karabasu aiz jostas un vilka pa kāpnēm augšup, un marķīza galva atsitās pret katru pakāpienu. Misters Vandemārs pamāja ar galvu. Tā jau es domāju, viņš noteica.

Ko viņi pašlaik sapņo?

Medniece guļ stāvus.

Sapni viņa atrodas Bangkokas apakšpilsētā. Tā ir pa pusei labirints un pa pusei džungļi; šķiet, tas ir Taizemes pirmatnīgums, kas paslēpies dziļi zem zemes, augšā atstādams lidostas, viesnīcas, ielas. Pasaule smaržo pēc garšvielām un pēc kaltēta mango, ka ari — un tā ir patīkama smarža pēc seksa. Gaiss ir mitrs, un viņa svīst. Apkārt valda tumsa, ko vietumis caurspīd zaļganpelēku fosforisku sēņu čemuri uz sienām tie dod pietiekoši daudz gaismas, lai apmānītu acis un lai varētu virzīties uz priekšu.

Sapnī Medniece kustas klusi kā spoks. Viņa iet cauri mitrajiem tuneļiem, laužas caur brikšņiem. Labajā rokā viņai ir šķēps ar atsvaru, kreiso sedz ādas vairogs.

Sapnī viņa to saož sīvu un dzīvniecisku smaku, un uz mirkli apstājas pie pussabrukuša mūra. Viņa nogaida saplūdusi ar ēnām, viena pati ar tumsu. Medniece tic, ka medības, tāpat kā dzīve, sastāv galvenokārt no gaidīšanas. Taču sapnī Medniece negaida ilgi. Pamanījis, viņas ierašanos, no krūmu pazarēm lien laukā brūnbalti spalvots nezvērs, līdzīgs kūkumainai čūskai slapjā kažokā. Nezvēra sarkanās acis ir spožas un raugās cauri tumsai, viņa zobi ir asi kā adatas, kā jau plēsoņam un slepkavam. Virspasaulē šādi radījumi vairs nedzīvo. Tas sver aptuveni trīssimt mārciņu un ir teju vai piecpadsmit pēdas garš, mērot no purna līdz astes galam.

Tas nāk viņai tuvāk, šņākdams kā čūska un uz mirkli sastingst, ieklausīdamies senu instinktu balsī. Un tad tas, zvērojot naidā un atplētis muti, kas pilna asu zobu, metas viņai virsū. Sapnī viņa atceras, ka tas jau reiz ir noticis, un ka toreiz viņai bija izdevies iegrūst nezvēram mutē ādas vairogu un iedragāt tam galvaskausu ar smago šķēpu, cenšoties nesabojāt dzīvnieka kažoku. Toreiz viņa bija iedevusi Milzu Zebiekstes ādu kādai meitenei, ko bija jau agrāk ievērojusi, un meitene bija bijusi pateicīga, kā jau par šādu dāvanu pienākas.

Taču tagad, sapnī, tā nenotiek. Tagad zebiekste izstiepj priekšķepu uz Mednieces pusi. Viņa nomet šķēpu un vairogu zemē, un saņem pastiepto ķepu. Un pēkšņi — tieši tad un tur, Bangkokas apakšpilsētā, viņas dejo nebeidzamu, sarežģītu deju; Medniece to vēro it kā no ārpuses, un viņa apbrīno smalkās un spēkpilnās kustības, asti un kājas, rokas un pirkstus, acis un matus; viss šūpojas un griežas, un dīvainā ritmā aizdejo apakšpasaulē un aizgriežas projām nekurienē.

Parasto soļu pasaulē atskan sīks troksnītis, pa sapņiem iešņukstas bērns tā ir Dora, un Medniece tajā pašā mirkli šķērso robežu starp miegu un nomodu; viņa atkal ir modra, atkal ir sardzē. Sapni viņa pamostoties pilnīgi aizmirst.

Dora sapņo par savu tēti.

Sapnī viņš māca Dorai atvērt dažādas lietas. Tētis paņem apelsīnu un viegli pārbrauc tam ar roku: apelsīns pagriežas plaukstā un atveras: daiviņas tagad ir ārpusē, miza ievilkta viducī. Vienmēr ir jāievēro simetrija, tētis viņai saka, atdalot vienu apvērstā apelsīna daiviņu un sniedzot to Dorai. Paritāte, simetrija, topoloģija: arsim trīs lietām mēs nodarbosimies tuvākā mēneša laikā, Dora. Vissvarīgākais, kas tev ir jāsaprot, ir šis: katra lieta grib tikt atvērta. Tev tikai ir jājūt un jāizmanto šī vēlme. Tētim ir biezi, brūni mati tas ir desmit gadus pirms viņa nāves — un bezrūpīgs smaids, kas vēlāk gadu gaitā pamazām dzisa, taču Dora to joprojām atceras.

Sapnī tētis padod viņai piekaramo atslēgu. Dora to paņem. Viņas rokas ir tādas pašas, kā tagad, taču ari sapnī viņa saprot, ka patiesībā tas notika tad, kad viņa bija vēl pavisam maza; atmiņa ir sapludinājusi dažādu laiku notikumus, sarunas un nodarbības kopā un nu atklāj tos kā vienu veselumu. Atver to, tētis saka.

Dora tur slēdzeni rokā, jūt metāla vēsumu un smagumu guļam plaukstās. Kaut kas viņai nedod miera. Ir vēl kaut kas, ko viņa grib zināt. Dora iemācījās atvērt lietas neilgi pēc tam, kad sāka staigāt. Viņa atceras, kā mamma viņu tur rokās un atver durvis no Doras guļamistabas uz bērnistabu, un kā viņa skatās uz brāli Arku, kurš tobrīd vienu pēc otra ver vaļā savienotus sudraba riņķus un tad taisa tos atkal ciet.

Viņa mēģina atvērt slēdzeni. Aptausta to ar rokām un ar prātu. Nekas nenotiek. Viņa nomet piekaramo atslēgu zeme un sāk raudāt. Tētis noliecas, paceļ slēdzeni un ieliek to atkal Dorai rokās. Viņa slaidie pirksti noslauka asaras Dorai no vaigiem.

Atceries, viņš saka, slēdzene pati grib atvērties. Tev tikai ir jāļauj viņai to darīt.

Te nu tā guļ Dorai rokās auksta, nekustīga un smaga. Un tad pēkšņi viņa saprot un sirds dziļumos ļauj atslēgai darīt to, ko tā vēlas. Atskan skaļš klikšķis, un slēdzene atsprāgst vaļā. Tētis smaida.

Redzi nu, viņš nosaka.

Laba meitene, tētis paslavē. Tik vien ir jāprot, lai atvērtu. Pārējais ir tīrā tehnika.

Dora atskārš, kas īsti viņai nedod miera. Tēli? Viņa jautā. Tava dienasgrāmata. Kur tā ir nolikta? Kas to varētu būt paslēpis? Taču tēlis pamazām attālinās, un atmiņas kļūst blāvākas. Dora sauc tēti, taču viņš nedzird; viņa gan dzird tēti kaut ko sakām, taču balss skan tālu, un nav iespējams izšķirt atsevišķus vārdus.

Nomoda pasaulē Dora klusi ieraudas. Tad viņa saritinās, paliek saliektu elkoni zem galvas, vienu, divas reizes iekrācas un guļ tālāk, guļ un nesapņo neko.

Ričards zina, ka tas viņus gaida. Ar kalni noieto tuneļa gabalu, ar katru pagriezienu un ejas atzaru ši sajūta pieņemas spēkā. Viņš apzinās, ka tas tur stāv un gaida viņus tuvojamies, un nenovērša mas nelaimes nojausma kļūsi uzmācīgāka ar katru soli. Viņš saprot, ka tam vajadzētu būt atvieglojumam nogriezties ap pēdējo stūri un redzēt to slāvam un gaidām, tuneļa velves ierāmētu. Taču, kad las brīdis pienāk, viņš jūt tikai šausmas. Sapnī tas ir tikpat liels kā zemeslode: nav nekā cita, ir tikai Briesmonis ar kūpošiem sāniem, kuros sadūrušies vecu ieroču asmeņi un nolūzuši kāti. Tā ragi un ilkņi ir apkaltuši asinīm. Nezvērs ir milzonīgs, drukns un ļauns. Un tad tas metas viņam virsū.

Ričards paceļ roku (bet ta nav viņa roka) un met radījumam ar šķēpu.

Viņš redz briesmoņa acis, redz, kā tās spīd un, ļauni dzalkstīdamas, nāk arvien tuvāk un tuvāk, un sekundes daļiņa, kurā tas noliek, kļūsi par mazu mūžību. Un tad tas krīt viņam virsū…

Ričardam sejā kā spēcīga pļauka ietriecās auksta ūdens šalts. Viņa acis atsprāga vaļā, un rīkle kampa pēc elpas. No augšas, pārliekusies viņam pāri, lūkojās Medniece. Viņai rokā bija liels, tukšs koka spainis. Ričards pacēla roku. Mati bija samirkuši, seja slapja. Viņš izslaucīja ūdeni no acīm un nodrebinājās.

Nevajadzēja tā darīt, — viņš teica. Ričardam mutē bija tāda garša, it kā vairāki mazi dzīvnieciņi naktī lo būtu izmantojuši par atvieglošanās telpu. Viņš mēģināja pieslieties kājās, taču tūdaļ atkrita sēdus. Aaau, viņš novaidējās.

Kā galva? Medniece lietpratīgi iejautājās.

Ir bijis labāk, Ričards atteica.

Medniece paņēma vēl vienu spaini, šoreiz pilnu ar ūdeni, un pavilka to tuvāk pa staļļa grīdu. Nezinu, ko jūs dzērāt, viņa teica, bet tas būs bijis kaut kas ļoti stiprs. Medniece iemcrca roku ūdenī un pēc tam iešļakstīja mazliet spirgtuma Dorai sejā. Doras plakstiņi notrīsēja.

—  Nav brīnums, ka Adantīda nogrima, Ričards murkšķēja. Ja viņi katru rītu šita jutās, tas noteikti nāca kā atvieglojums. Kur mēs

esam?

Medniece iešļakstīja vēl sauju ūdens Dorai seja. Kādas paziņas staļļos, viņa atbildēja. Ričards palūkojās apkārt. Šī vieta no tiesas mazliet atgādināja stalli. Viņš domāja, vai tas tiešām būtu zirgu stallis, un, ja tā izrādītos, kas tie varētu būt par zirgiem, kas dzīvo zem zemes. Uz sienas bija redzama zīme: S burts (vai varbūt tā bija čūska?), ko ieskava septiņas zvaigznes.

Dora vārgi pacēla augšup roku un piesardzīgi aptaustīja galvu, it kā nebūtu īsti droša, ko atradīs tās vietā. Aaau, viņa gandrīz čukstus novaidējās. Pie Tempļa un Arkas! Vai es esmu mirusi?

Nē, Medniece atteica.

-      Žēl.

Medniece palīdzēja Dorai pietrausties sēdus. Nūjā, viņa miegaini novilka. Viņš mūs brīdināja, ka tas būs stiprs. Un piepeši Dora pamodās pavisam ļoti zibenīgi un skaudri. Viņa sagrāba Ričardu aiz pleca, norādīja uz zīmi, uz zvaigžņu ieskauto čūskveidīgo S. Viņai aizrāvās elpa. Serpentīna, viņa pavēstīja Ričardam un Medniecci. Tas ir Serpentīnas krusts. Ričard, celics! Mums jābēg! Ja viņa uzzinās, ka esam šeit, viņa…

Un tu domāji, ka vari ienākt Serpentīnas namā, viņai pašai nezinot, bērns? no durvju puses atskanēja dzedra balss.

Dora pierāvās pie staļļa sienas dēļiem. Viņa drebēja. Ričards, sirdij neprātīgi dauzoties, saprata, ka līdz šim nav redzējis Doru tik ļoti un tik nenoslēpjami nobijušos.

Serpcntlna stāvēja durvju ailē. Viņa bija tērpusies baltā ādas korsetē un augstos, baltos ādas zābakos, kā ari dubļainās skrandās, kas ļāva nojaust, ka reiz, sensenos laikos, viņai mugurā varētu būt bijusi balta, mežģīņota zida kāzu kleita. Serpentina bija garāka par viņiem visiem: viņas pelēcīgo matu cekuls skārās pie durvju aplodas. Viņai bija šauras un ieslīpas acis, un mute kā asa, valdonīgajā seja ievilkta svītra. Viņa lūkojās uz baiļu pārņemto Doru tā, it kā neko citu kā šausmas nebūtu gaidījusi, it kā būtu pieradusi pie apkārtējo bailēm tiktāl, ka baudīja tās un gaidīja to parādīšanos.

-     Nomierinies, Medniece noteica.

-      Bet tā taču ir Serpentina! Dora vaimanāja. No Septiņām māsām.

Serpentina dziļi pielieca galvu, pārkāpa slieksni un nāca uz viņu pusi. Viņai sekoja maza auguma sieviete bargu seju un gariem, tumšiem matiem; viņai mugurā bija melna, ap lapsenes vidukli cieši savilkta kleita. Sieviete klusēja. Serpentina piegāja pie Mednieces.

-     Medniece reiz pie manis strādāja, Serpentina sacīja. Viņa pastiepa balto roku un viegli papliķēja Medniecei pa vaigu. Tas acīmredzami bija omulīgs un draudzīgs žests. Tu esi saglabājusies labāk nekā es, Medniec, — viņa teica. Medniece nodūra acis. — Viņas draugus arī es uzskatu par draugiem, bērns, Serpentina sacīja. Tu esi Dora?

Jā, Dora sausām lūpām nočukstēja.

Serpentina pievērsās Ričardam. Un kas esi tu? viņa bez īpašas intereses vaicāja.

-      Ričards, teica Ričards.

-      Es esmu Serpentina, — viņa laipni atteica.

-     Tā es nopratu, Ričards atbildēja.

-    Jums ir uzklāts galds, Serpentina sacīja, gadījumā, ja jūs gribētu ieturēt mazu brokastu.

—  Ak dievs, nē, — Ričards klusu novaidējās. Dora cieta klusu. Viņa aizvien vēl sēdēja, pieplakusi pie sienas un viegli drebēja kā rudens lapa. Doru neko daudz vis neiedrošināja tas, ka Medniece viņus bija atvedusi šurp kā uz visdrošāko vietu pasaulē.

-      Kas būs brokastīs? Medniece apvaicājās.

Serpentina palūkojās uz šmaugo sievieti, kas bija palikusi gaidām pie durvīm. Nu? Serpentina viņai vaicāja. Sievietes sejā parādījās visledainākais smaids, kādu Ričards jebkad bija redzējis pavīdam cilvēka sejā, un viņa teica: Ceptas olas bez čaumalas vārītas olas marinētas olas briežgaļa ar kariju marinēti sīpoli marinētas siļķes kūpinātas siļķes sālītas siļķes sēņu sautējums sālīta cūkgaļa kāpostu tīteņi teļakāju galerts…

Ričards atvēra muti, lai palūgtu sievieti apstāties, taču bija jau par vēlu. Viņu pārņēma spējš un nepārvarams, briesmīgs nelabums.

Viņš tik ļoti būtu gribējis, lai kāds viņu pietur, lai pasaka viss būs kārtībā un ka pavisam drīz viņš jutīsies labāk; viņš ilgojās pēc kāda, kas pasniegtu viņam aspirīnu, glāzi ūdens un liktu iet atpakaļ gultā, lāču neviens neko tamlīdzīgu nedarīja; un viņa gulta atradās tieši vienu dzīvi par tālu. Viņš pieliecās pie ūdens spaiņa, nomazgāja no sejas vēmekļus un noskaloja rokas. Tad viņš izskaloja muti un, viegli līgodamies, sekoja četrām dāmām brokastīs.

Padod, lūdzu, teļakāju galertu, Medniece teica ar pilnu muti.

Serpentīnas ēdamistaba izrādījās iekārtota vismazākajā metro pieturā, kādu Ričards jebkad bija redzējis. Tā bija aptuveni divpadsmit pēdas gara, un lielāko daļu šīs platības aizņēma pusdienu galds. To sedza damasta galdauts un uz tā dižojās sudraba servīze. Galds bija brangi nokrauts ar dīvaini smaržojošiem ēdieniem. Marinētās paipalu olas, Ričardaprāt, oda visbriesmīgāk.

Ričarda ādu klāja vēsi, lipīgi sviedri, acīs bija tāda sajūta, it kā tās būtu nepareizi iegrozītas dobumos, savukārt, kopējais iespaids par paša galvu Ričardam bija tāds, it kā galva, viņam guļot, būtu nozagta un aizvietota ar tādu, kas viņam divas trīs reizes par mazu. Pāris pēdu attālumā viņiem garām patraucās metro vilciens; tā saceltais vējš pārskrēja pār galdu. Savukārt, vilciena radītais troksnis, kā nokaitēts nazis dūrās Ričardam smadzenēs. Viņš iekunkstējās.

-      Tavs varonis, es tā skatos, īsti nepanes vīnu, bezkaislīgā tonī konstatēja Serpentina.

-     Viņš nav mans varonis, Dora iebilda.

-      Domāju, ka ir gan. Mācies atšķirt šo tipu. Tas ir kaut kas tāds acīs… viņa pievērsās sievietei melnajā tērpā, kas, cik noprotams, bija saimniecības pārzine un mājkalpotāja. Glābjošo šim džentlmenim, lūdzu. Sieviete savilka lūpas plānā smaidā un aizslīdēja.

Dora knakstījās ap sēņu ēdienu. Mēs esam ļoti pateicīgi par visu šo, lēdij, viņa sacīja.

Serpentina nošņācās. Vienkārši Serpentina, bērns. Man nav laika muļķīgiem pagodinājumiem un iedomātiem tituliem. Tātad. Tu esi Portika vecākā meita.

"Jā-

Serpentina iemērca pirkstu sāļā mērcē, kurā peldēja kaut kas līdzīgs vairākiem strupiem zušiem. Aplaizījusi pirkstu, viņa atzinīgi pamāja ar galvu. Nav gan bijis sevišķi daudz kopīga ar tavu tēvu. Visas tās muļķības par Apakšzemes apvienošanu. Blēņas un nieki. Viens jokains vīrs. T ikai uzprasās uz nepatikšanām. Iepriekšējoreiz, kad man gadījās viņu satikt, es viņam pateicu, ka, ja viņš spers tc savu kāju, pārvērtīšu viņu par glodeni. Viņa pagriezās pret Doru. Jā, starp citu, kā viņam klājas?

-     Viņš ir miris, Dora noteica.

Serpentina bija pilnīgi apmierināta ar atbildi. Redzi nu? viņa sacīja. Tieši par to jau es runāju. Dora neko neatbildēja. Serpentina satvēra kaut ko, kas locījās viņas pelēkajos matos. Viņa to cieši nopētīja, tad saspieda starp īkšķi un rādītājpirkstu un nometa uz perona. Tad viņa pievērsās Medniecei, kura pašlaik cītīgi tiesāja nost marinētu .i|ķu krāvumu. Tu, tātad, medī Briesmoni? viņa vaicāja. Medniece atbildes vietā pamāja ar galvu, jo mute bija piebāzta ar ēdamo. Tev, protams, vajadzēs šķēpu, — Serpentina teica.

Sieviete ar lapsenes vidukli tagad stāvēja blakus Ričardam un turēja rokās mazu paplātīti. Uz paplātītes bija glāzīte, bet tajā bija ārkārtīgi spilgts smaragdzaļš šķidrums. Ričards paskatījās uz glāzīti un tad palūkojās uz Doru.

Ko jūs viņam dodat? Dora vaicāja.

— Neko, kas varētu viņam kaitēt, Serpentina atteica, ledaini pasmaidīdama. -Jus esat viesi.

Ričards atgāza galvu un mirklī izdzēra zaļo šķidrumu — tas garšoja pēc timiāna un piparmētrām, un pēc ziemas rītiem. Viņš juta, kā tas slīd lejup un jau gatavojās cīņai par to, lai šķidrums negribētu nākt atpakaļ augšā. Taču tā vietā, lai mocītos, viņš dziļi ievilka elpu un sev par pārsteigumu atklāja, ka galvassāpes ir pārgājušas un ka viņam ļoti gribas ēst.

Vecais Beilijs nebija gluži tas cilvēks, kurš būtu laists pasaulē tālab, lai stāstītu jokus. Taču par spīti šim trūkumam, viņš nemitējās mēģināt to darīt. Viņa mīļākā nodarbe bija stāstīt neiedomājami garas un garlaicīgas anekdotes ar visai nožēlojamu vārdu spēli beigās, to gan Vecais Beilijs, ticis līdz beigām, visbiežāk nemaz nespēja atminēties. Vienīgie pastāvīgie Vecā Bcilija joku klausītāji bija bariņš iesprostotu putnu, kuri, jo īpaši krauķi, uzlūkoja viņa jokus kā dziļu, pamatīgu un vērīgu, filosofiskās līdzībās ietvertu skatījumu uz visu, kas attiecas uz cilvēka dabu, un tieši viņi laiku palaikam lūdza Veco Bciliju pastāstīt vēl kādu uzjautrinošu stāstiņu.

Labi, labi, labi, tad atbildēja Vecais Beilijs. Pasakiet, ja esat to jau dzirdējuši. Viens vīrs ienāk bārā. Nē, nejau cilvēks. Tas ir joks. Piedošanu. Viņš bija zirgs. Zirgs… nē, striķa gals. Trīs striķa gali. Pareizi, jā. Trīs striķa gali ienāk bārā.

Vecs, milzīgs krauķis noķērca jautājumu. Vecais Beilijs pakasīja zodu un paraustīja plecus. Nu, viņi vienkārši ieiet. Tas ir joks. Pa jokam viņi var staigāt. Viens striķa gals pasūta dzērienus sev un abiem saviem draugiem. Tad bārmenis saka: Striķa galus mēs neapkalpojam. — Saka to vienam striķa galam. Tātad. Šis iet atpakaļ pie saviem draugiem un paziņo: Striķa galus viņi neapkalpo. Un tas tik ir joks, iedomājieties, vidējais dara tāpat, un trešais ari, un tad viņš aptinas pats sev ap vidukli un sasienas mezglā. Tad viņš pasūta dzērienu. Krauķis vēlreiz prātīgi iekraucās. Pareizi, trīs dzērienus. Un bārmenis saka: — Paga, vai tik tu neesi viens no tiem striķa galiem? — Un viņš, nu, tas striķa gals, atbild: Nē. Tas striķa gals ir ar galiem. Tagad esmu izspūris mezgls. Tagad esmu izspūris mezgls. Tas tik ir joks, vai ne? Gals ar galiem, sapratāt šito? Ļoti, ļoti smieklīgi.

Strazdi atsaucās ar pieklājīgu svilpienu. Krauķi atzinīgi grozīja un piešķieba galvu. Vecākais krauķis ķērkdams vērsās pie Vecā Beilija. Vēl vienu? Es taču neesmu nekāds jokupēteris, vai zināt… Paga, es padomāšu…

Tobrīd no telts atskanēja dobja, pulsējoša skaņa, it kā tur sistos kāda tāla sirds. Vecais Beilijs iesteidzās teltī. Skaņa nāca no vecās koka lādes, kurā Vecais Beilijs glabāja savas visdārgākās mantas. Viņš atvēra lādi. Pulsēšana kļuva daudz skaļāka. Uz citiem Beilija dārgumiem gulēja sudraba kārbiņa. Kārbiņas iekšpusē sirds ritmā pulsēja un mirdzēja sarkana gaismiņa. Tā spīdēja cauri smalkajiem sudraba kalumiem un pa visām spraugām un aizslēgiem. Viņš ir ziepēs, Vecais Beilijs noteica.

Vecais krauķis nokrauca jautājumu. Nē. Tas nav joks. Tas ir marķīzs, Vecais Beilijs sacīja. Viņš ir pamatīgās ziepēs.

Ričards bija izēdis otro brokastu šķīvi tikai līdz pusei, kacl Serpentina jau atstūma savu krēslu no galda.

-      Man šķiet, ka būšu šodien izsmēlusi savu viesmīlības devu, viņa teica. Bērns, jaunais cilvēk, visu labu! Medniec… viņa brīdi pieklusa un ar slaiko pirkstu noglaudīja Medniecei vaigu. Tu vienmēr esi šeit gaidīta. Tad Serpentina majestātiski pamāja ar galvu, piecēlās un devās prom. Mājkalpotāja ar lapsenes vidukli viņai sekoja.

Mums laiks iet, Medniece norādīja. Viņa piecēlās no galda; ari Dora un Ričards negribīgi pieslējās no savām vietām. Viņi gāja pa koridoru, kas bija tik šaurs, ka viņiem bija jāiet citam aiz cita. Viņi uzkāpa pa dažiem akmens pakāpieniem, tumsā šķērsoja dzelzs tiltu. Varēja dzirdēt, kā zem viņiem aiztraucas metro vilcieni. Un tad viņi nokļuva šķietami bezgalīgā velvētu eju labirintā, kur oda pēc mitruma un pelējuma, un pēc ķieģeļiem, akmeņiem un laika. Tad tā bija tava vecā priekšniece? Šķita tīri jauka. Ričards uzrunāja Mednieci. Viņa neatbildēja.

Tad ierunājās Dora, kura visu laiku šķita tāda kā nomākta: Kad Apakšpasaulē kāds grib panākt, lai bērni uzvedas kārtīgi, parasti saka: «Uzvedies rātni, citādi atnāks Serpentina un tevi savāks».

—  Oo, Ričards nogrozīja galvu. Un tu, Medniec, pie viņas strādāji?

—  Es strādāju pie visām Septiņām māsām.

—  Es tā dzirdēju, ka viņas kādus pēdējos trīsdesmit gadus cita ar citu nerunājot, Dora teica.

-      Ļoti iespējams. Bet tolaik viņas vēl runāja.

-      Cik tad tev ir gadu? Dora vaicāja. Ričardam bija prieks, ka viņa to pajautāja, viņš nebūtu uzdrošinājies.

—  Tikpat, cik manai mēlei, Medniece atteica, un mazliet vairāk nekā maniem zobiem.

-      Lai kā ari nebūtu, Ričards sacīja mierīgā tāda cilvēka balsī, kurš tikko ticis vaļā no paģirām un apzinās, ka augšā, gabaliņu virs viņu galvām, kādam pašlaik sākas brīnišķīga diena, — tas bija jauki. Garšīgs ēdiens. Un neviens necentās mūs nogalināt.

Domāju, ka tas liks labots dienas gaitā, Medniece nopietni noteica. uz kuru pusi ir Melnie muki, manu lēdij?

Dora apstājās un sakopoja domas. Iesim uz upes pusi, viņa teica. Luk, turp.

Nu, vai viņš jau sāk atgūt samaņu? — misters Krups vaicāja.

Misters Vandemārs pabikstīja ar pirkstu marķīza sagumušo ķermeni. Viņš saraustīti elpoja. Nē, vēl ne, mister Krup. Šķiet, būšu viņu salauzis.

— Tev rūpīgāk jāapietas ar savām rotaļlietām, mister Vandemār, Krups norādīja.

Vienpadsmitā nodaļa

klau, ko tu gribi atrast? Ričards vaicāja Medniecei. Viņi visi ļoti uzmanīgi laipoja pa pazemes upes krastu. Šaurā, akmeņainā taciņa, kas veda gar upi, bija slidena, un tai vienā pusē slējās grumbuļains akmens mūris. Ričards bijīgi nolūkojās, ka rokas stiepiena attālumā mutuļodama brāžas pelēkā straume. Šī nebija no tām upēm, kurā varētu iegāzties un tad atkal izlīst laukā; šī bija no tām otrām…

-     Atrast?

Nu, — Ričards iesāka, es personīgi meklēju iespēju atgriezties īstajā Londonā un savā vecaja dzīvē. Dora grib uzzināt, kas nogalinājis viņas ģimeni. Ko vēlies tu?

Viņi soli pa solim virzījās pa upes krastu. Medniece gāja pa priekšu. Viņa klusēja. Upe palēnināja gaitu un ieplūda nelielā pazemes ezeriņā. Viņi gāja gar ūdens malu; lukturi meta atblāzmu melnajā ezera virsmā, bet viņu atspīdumus aizēnoja no upes nākošā migla.

-   Tātad kas tas ir? Ričards jautāja vēlreiz, nekādu īpašu atbildi negaidīdams.

Mednieces balss bija klusa, bet skaidra un pārliecināta. Viņa sāka runāt, ne par mata tiesu nemainīdama soļu ritmu. Es cīnījos Ņujorkas notekās ar lielu, aklu aligatoru karali. Viņš bija trīsdesmit pēdas garš, uzbarojies no atkritumu ēšanas un rūdīts kaujās. Un es viņu uzveicu un nogalināju. Viņa acis spīdēja tumsā kā milzu pērles, Mednieces īpatnā izruna atbalsojās pazemes velvēs, balss izvijās cauri dūmakai un aizstīdzēja pazemes naktī.

-      Es cīnījos ar lāci, kurš plosījās Berlīnes apakšpilsctā. Viņš bija nogalinājis tūkstošiem viru, lāča nagi gadsimtu gaitā bija kļuvuši brūngani melni no cilvēku asinīm, bet viņš krita no manas rokas. Un mirstot čukstēja cilvēka balsī. Zemu pār ezeru gulēja migla. Ričards izbrīnīts atskārta, ka redz visus radījumus, par kuriem Medniece runā — to tēli izveidojās no baltiem miglas garaiņiem.

-      Kalkutas pazemē dzīvoja melns tīģeris. Brīnišķīgs un nikns tīģeris, cilvēkēdājs, augumā tik liels kā zilonēns. Tīģeris ir cienīgs pretinieks. Es viņu pieveicu ar kailām rokām. Ričards uzmeta skatu Dorai. Viņa aizrautīgi klausījās Mednieces stāstā; tātad, ari Dorai tas bija jaunums. Un man ir jānogalina arī Londonas Briesmonis. Runā, ka viņa sāni šķindot no visu to ļautiņu nažiem, šķēpiem un zobeniem, kas centušies viņu nonāvēt. Mēļo, ka viņa ilkņi esot kā asmeņi un nagi kā zibens šautras. Es viņu nonāvēšu, vai arī kritīšu aizstāvoties.

Viņa stāstīja par savu vēlēšanos, acīm mirdzot. Dūmaka virs upes bija pārtapusi biezā, iedzeltenā miglā.

Kaut kur netālu trīsreiz nozvanīja zvans; skaņa atplūda pa ūdens virsmu. Kļuva gaišāks. Ričardam šķita, ka apkārt kļūst redzamas namu aprises. Dzeltenzaļā migla tapa aizvien biezāka. Tā lipa apkārt viņu lukturiem un slāpēja gaismu.

-      Kas tas ir? Ričards jautāja.

-      Londonas migla, Medniece paskaidroja.

-      Bet viņi taču tika ar to galā jau pirms vairākiem gadiem, vai tad ne? «Tīra gaisa» akcija, nedūmojoša degviela un tā tālāk. Ričardam atmiņā atausa ainas no bērnībā lasītam Šerloka Holmsa grāmatām. Ka to sauca?

-      Putras migla, Dora noteica. Londonas parastā. Bieza, dzeltena upes migla, sajaukusies ar dūmiem, kas rodas, dedzinot ogles, un visu citu draņķību, kas piecsimt gadu laikā izkūpējusi gaisā. Augšpasaulē tāda nav redzēta jau, ak vai, četrdesmit gadus. Pie mums nonāk šo gadsimtu rēgi. Mm. Vai drīzāk atbalsis. Ričardam gadījās ieelpot gabaliņu dzeltenzaļās miglas, un viņš sāka klepot. Diez kas nav, Dora novilka.

-       Migla ieskrēja rīklē, Ričards teica. Iedams viņš juta, ka zeme zem kājām kļūst dūksnaināka un staignāka. Ejot tā lipa pie kājām. Lai nu kā, Ričards teica, lai pats sevi iedrošinātu, šāda tāda migliņa vēl nevienam nav kaitējusi.

Dora palūkojās uz viņu ar plati ieplestām laumiņas acīm. Nu, bija viena tāda 1952. gadā, un tiek lēsts, ka esot nomiruši četri tūkstoši cilvēku.

-      Šejienieši? viņš jautāja. Cilvēki no Apakšlondonas?

-       Tavējie, Medniece teica. Ričards nupat sāka tam ticēt. Viņš mēģināja aizturēt elpu, taču migla kļuva arvien biezāka. Un zeme vēl dūksnaināka. Es nesaprotu, — viņš teica, kāpēc jums šeit lejā joprojām ir migla, ja augšā tādas vairs nav?

Dora pakasīja degunu. Londonā ir tādas kā seno laiku kabatiņas, kurās lietas un vietas paliek nemainīgas kā gaisa pūslīši dzintarā, viņa skaidroja. Londonā ir ļoti daudz laika, un tam kaut kur ir jāpaliek to nevar patērēt visu uzreiz.

Labāk tas būtu no paģirām, Ričards nopūtās. To vismaz varēja saprast.

Abats jau krietnu laiku zināja, ka todien gaidāmi svētceļnieki. Šis zināšanas bija daļa no viņa sapņiem; tās apņēma viņu kā tumsa. Viņš gaidīja, lai gan zināja, ka tas ir grēks: mirkļi ir jāpiedzīvo; gaidīt kaut ko nozīmē grēkot gan pret laiku, kas vēl nāks, gan pret tagadnes mirkļiem, kas gaidot netiek pienācīgi novērtēti. Un tomēr viņš gaidīja. Katra dievkalpojuma un katras pieticīgās maltītes laikā viņš saspringti ieklausījās un gaidīja atskanam zvanu, gaidīja vēsti, cik daudz ļaužu nāk un kas ir nācēji.

Viņš pieķēra sevi ilgās pēc ātras un tīras nāves. Iepriekšējais svētceļnieks bija palicis pie viņiem veselu gadu līdzīgs pļerkstošam, kliedzošam priekšmetam. Abats savu aklumu neuzlūkoja ne kā svētību, nc kā lāstu: viņš pieņēma, ka aklums vienkārši ir, taču toreiz bija juties pateicīgs, ka neredz nelaimīgā radījuma vaibstus. Brālis Džets, kurš bija par nelaimīgo rūpējies, joprojām naktīs modās augšā, redzot tā sašķobīto seju.

Vēlu pēcpusdienā trīsreiz nozvanīja zvans. Abats tobrīd bija cellē un, nometies ceļos, apcerēja viņu uzdevumu. Viņš pietrausās kājās un izsteidzās gaitenī. Tur viņš mirkli nogaidīja. Tēvs? Tā bija brāļa Kvēpa balss.

Kas stāv sardzē uz tilta? abats viņam vaicāja. Vecā vīra balss bija pārsteidzoši skanīga un tīra.

Muklājs, atskanēja atbilde no tumsas. Abats izstiepa roku, ieķērās jaunajam vīrietim elkonī, un viņi lēna solī devās cauri abatijas gaiteņiem.

Zem kājām vairs nebija īsta pamata, taču nebija arī ezera. Viņi brida pa dūksnāju, kam pa virsu peldēja dzeltena migla. Tas, Ričards skaļi paziņoja, ir pretīgi. Šķidrie dubļi sūcās cauri viņa kurpēm un piekļuva daudz tuvāk kāju pirkstiem, nekā Ričards būtu vēlējies.

Viijicm priekšā no dumbrāja pacēlās tilts. Tilta pakājē gaidīja melnā ģērbts stāvs. Viņam mugurā bija dominikāņu mūka tērps. Tas bija gara auguma vīrs ar veca sarkankoka krāsas seju, un rokā viņam bija koka kūja paša augumā. Stāt! viņš uzsauca nācējiem. Nosauciet savus vārdus un stacijas!

Es esmu lēdija Dora, teica Dora. Portika meita no Arkas

nama.

—  Es esmu Medniece, viņas miesassardze.

—  Ričards Meihjū, — Ričards teica. — Slapjš.

—  Un jūs vēlaties šķērsot tiltu?

Ričards paspēra soli uz priekšu. Jā, to mēs vēlamies gan. Esam atnākuši pēc atslēgas. Mūks neko neatbildēja. Viņš pacēla kūju un viegli piegrūda to Ričardam pie krūtīm. Ar to pietika, lai Ričards zaudētu pamatu zem kājām un iezveltos dubļainajā ūdenī. Muks brīdi nogaidīja, vai Ričards necelsies augšā un nemetīsies kauties. Ričards to nedarīja.

Taču Medniece gan.

Ričards pieslējās no dubļiem un vaļēju muti nolūkojās, kā mūks un Medniece cīnās ar nūjām. Mūks cīnījās labi. Viņš bija lielāks par Mednieci un, ka Ričards nosprieda, arī stiprāks. Medniece turpretī bija veiklāka. Miglā, triekdamās viena pret otru, apslāpēti klakšķēja nūjas.

Mūka nūja piepeši ietriecās .Medniecei krūtīs. Viņa aizstreipuļoja uz priekšu dubļos. Mūks panāca viņai tuvāk, pārāk tuvu, un atklāja, ka Mednieces klupicns bijis tikai lamatas, nākamajā mirklī Medniece no aizmugures iebelza viņam ar nūju pa ceļgaliem; kājas nenoturēja mūka svaru, un viņš iegāzās dubļos. Medniece pielika nūjas galu viņam pie kakla.

-      Pietiek! no tilta kāds uzsauca.

Medniece pakāpās soli atpakaļ un atkal nostājās blakus Ričardam un Dorai. Viņai pat sviedru lāsīte uz pieres nebija izspiedusies. Lielais muks pieslējās kājās no dubļiem. No lūpas viņam sūcās asinis. Mūks zemu paklanījās Medniecei un devās uz tilta pusi.

-      Kas viņi lādi ir, brāli Muklāj? no tilta puses atskanēja jautājums.

-      Lēdija Dora, lorda Porlika meita no Arkas nama; Medniece, viņas miesassardze, un Ričards Meihjū, viņu pavadonis, brālis

Muklājs nošļupstēja sadauzītām lūpām. Viņa mani sakāva godīgā cīņā, brāli Kvēp.

-     Lai nāk šurp, balss atbildēja.

Medniece gāja pa priekšu, un viņi devās augšup pa tiltu. Tilta augšgalā stāvēja vēl viens mūks: brālis Kvēps. Viņš bija jaunāks un mazāka auguma nekā mūks, ko viņi bija sastapuši pirmīt, taču arī šis bija ģērbies tāpat. Viņam bija tumšbrūna seja. Tālāk stāvēja vēl citi melnā tērpti stāvi, kuru aprises dzeltenajā miglā šķita izplūdušas. Tie taču ir Melnie mūki, Ričards atskārta. Otrais mūks uzmeta viņiem pētošu skatienu un tad noskandēja:

Es vienreiz galvu pagriežu, un varat iet, kur gribai;

Es otrreiz galvu pagriežu, un sapūsiet uz vietas;

Man sejas nav, bet iztieku un dzīvoju, kā liek

To mani zobi robainie kas esmu es, to miniet!

Dora paspēra soli uz priekšu. Viņa aplaizīja lūpas un pievēra acis. — Es vienreiz galvu pagriežu… viņa balsī atkārtoja, pārsteigdama pati sevi. Zobi robainie… varat iet, kur gribat… Tad pār viņas seju pārskrēja smaids. Viņa pacēla acis uz brāli Kvēpu. — Atslēga, Dora teica. Atbilde ir: tu esi atslēga.

Gudriniece, paslavēja brālis Kvēps. Divi soļi jau veiksmīgi sperti. Palicis tikai viens.

No miglas dzeltenā aizsega iznāca ļoti vecs vīrs un lēnā solī devās uz viņu pusi, ar mezglaino roku turēdamies pie tilta akmens margām. Pienācis pie brāļa Kvēpa, viņš apstājās. Sirmgalvja acis bija pārvilkušās ar zilganbālu kataraktas plēvīti. Ričardam viņš uzreiz iepatikās. Cik viņu šeit ir? viņš zemā un mierīgā balsī vaicāja jaunākajam mūkam.

-     Trīs, tēvs.

-      Un vai viens no viņiem jau ir pievārējis pirmo sargu?

-    Jā, tēvs.

-      Un vai otrs ir pareizi atbildējis uz otrā sarga jautājumu?

-    Jā, tēvs.

Vecā vīra balsi ieskanējās nožēla. Tātad, trešajam atnācējam atlicis «Atslēgas pārbaudījums». Lieciet viņam vai viņai panākt uz priekšu.

-     Ak, nē, — Dora noelsās un Medniece teica: Ļaujiet man iet viņa vietā. Es vēlos veikt pārbaudījumu.

Brālis Kvēps pašūpoja galvu. Tas nav atļauts.

Kad Ričards bija vēl puišelis, viņš bija piedalījies klases ekskursija uz vietējām pilsdrupām. Kopā ar klasesbiedriem viņi bija uzkāpuši pa bezgaldaudziem pakāpieniem un nonākuši augstākajā pils vietā, pussabrukušā torni. Viņi bija sastājušies bariņā un skatījušies, kā skolotāja izrāda apkārtni. Pat tajā vecumā Ričardam nebija diez ko labas attiecības ar augstumu. Toreiz viņš bija stāvējis, pieķēries aizsargbarjerai, cieši aizžmiedzis acis un centies neskatīties lejā. Skolotāja bija viņiem teikusi, ka torņa augstums, kopā ar kalna augstumu, uz kura pils atradās, ir trīssimt pēdu; un vēl viņa bija pastāstījusi, ka viena penija monēta, ja to mestu no torņa, kristu lejā ar tādu spēku, ka varētu pāršķelt lejā stāvoša cilvēka galvu, ietriekties tajā kā bulta. Tonakt Ričards bija gulējis gultā, veltīgi cenzdamies aizmigt, un visu laiku iztēlojies no torņa zibens ātrumā krītam peniju. Joprojām bija redzams, ka tā ir tikai monēta, taču viņš zināja, ka tā var nonāvēt cilvēku.

Pārbaudījums.

Ričards juta sev virsū krītam peniju. Peniju zibensšautras veidā.

-       Paga, paga, — viņš ierunājās. Mirklīti. Mm-mm: pārbaudījums. Kādu te gaida pārbaudījums. Kādu, kam negadījās pavārtīties pa dubļiem tilta pakājē vai atminēt mīklu… Viņš šļupstēja. Ričards juta, ka sācis šļupstēt, bet viņam bija vienalga.

-      Kā tas izpaužas, Ričards vaicāja abatam, tas jūsu pārbaudījums?

-      Sekojiet man, — abats sacīja.

-    Jums viņš nav vajadzīgs, — Dora teica. Ņemiet kādu no mums.

Jūs atnācāt trijatā. Un ir tris uzdevumi. Katram viens tas ir godīgi, abats sacīja. Ja jūsu biedrs izturēs pārbaudījumu, viņš atgriezīsies.

Viegla vējpūsma pakliedēja miglu. Skatam atklājās vēl vairāki tumši stāvi ar lokiem rokās. Viens no lokiem bija notēmēts uz Ričardu, viens uz Mednieci, viens uz Uoru. Vairāki mūki nostājās tiltam pa vidu, tā norobežojot Ričardu no Mednieces un Doras. Mēs meklējam atslēgu, — Ričards klusinātā balsī sacīja abatam.

— Jā, — abats rāmi atteica.

-     Tā nepieciešama eņģelim, Ričards paskaidroja.

—  Jā, — abats atteica. Viņš pastiepa roku un sameklēja brāļa Kvēpa elkoni.

Ričards vēl vairāk pieklusināja balsi. Klausieties, nevar taču atteikt eņģelim, īpaši, ja pats valkājat mūka tērpu… kādēļ pārbaudījumu nevar vienkārši izlaist? Jūs taču varētu mums to atslēgu vienkārši iedot.

Abats sāka iet uz tilta lejasgalu. Tur, tilta galā, bija atvērtas durvis. Ričards viņam sekoja. Nekas cits jau neatlika. Kad tika dibināts mūsu ordenis, abats stāstīja, mums uzticēja atslēgu. Tā ir viena no stiprākajām, svētākajām un iedarbīgākajām relikvijām. Mums ir pavēlēts to nodot tālāk, taču tikai tam, kurš izturēs pārbaudījumu un pierādīs, ka ir atslēgas cienīgs.

Viņi gāja pa šauriem, līkumotiem koridoriem. Aiz Ričarda palika slapjas, dubļainas pēdas. Un, ja es neizturēšu pārbaudījumu, mēs nedabūsim atslēgu, vai ne?

-      Nē, mans dēls.

Ričards mirkli apdomājās. Un vai tad es varētu atnākt vēlāk un mēģināt vēlreiz?

Brālis Kvēps ieklepojās. Ne gluži, mans dels, — sacīja abats. — Ja tā gaditos, tad tu, visticamāk, būtu… te viņš ieturēja pauzi un tad sacīja: ārpus jebkādām raizēm. Bet nebīsties uzreiz, varbūt tieši tu būsi tas, kam lemts iegūt atslēgu, ko? Abata balsi bija jaušams vājš mēģinājums Ričardu iedrošināt, taču tas viņu biedēja vairāk, nekā varētu biedēt draudi.

Tad jūs mani nogalinātu?

Abata pienaini zilās acis lūkojās taisni uz priekšu. Mēs esam svēti vīri, viņš teica. Balsī bija jaušams pārmetums. Nē, pārbaudījums ir tas, kas nogalina.

Viņi nokāpa lejā pa vairākiem pakāpieniem un nokļuva kapenēm līdzīgā telpā ar zemiem griestiem un dīvaini izrotātām sienam. Un tagad, abats sacīja, pasmaidi!

Nozibsnīja elektriska zibspuldzes gaisma; Ričardam uz mirkli apžilba acis. Atguvis spēju redzēt, viņš ieraudzīja, ka brālis Kvēps nolaiž vecu, apbružātu «Polaroid» fotoaparātu un izvilina no tā laukā bildi. Mūks pagaidīja, līdz negatīvs attīstās, un tad piesprauda bildi pie sienas. — Tā ir izkritušo siena, — abats nopūtās. Lai pārliecinātu ļaudis, ka neviens no viņiem netiek aizmirsts. Arī par to mums jārūpējas par piemiņu.

Ričards aplūkoja portretus. Pāris polaroīda uzņēmumu; divdesmit vai trīsdesmit citu momentfoto, pāris sēpijas gravīru un dagerotipijas attēlu, un visbeidzot zīmējumi, akvareļi un miniatūras. Viņi gāja gar bildēm noklāto sienu. Melnie mūki šeit bijuši ļoti ilgu laiku.

Doru bija pārņēmuši drebuļi. Es esmu tāda rnuļķe! viņa murmināja. Man būtu vajadzējis iedomāties. Mēs esam trīs. Nevajadzēja uzreiz nākt šurp.

Medniece grozīja galvu uz visām pusēm. Viņa bija iegaumējusi katra mūka atrašanās vietu un katra uzvilktā loka tēmējumu; aprēķinājusi, kādas ir iespējas dabūt Doru pāri tiltam, pirmajā gadījumā — neskartu, otrajā tikai ar viegliem ievainojumiem un vispēdīgi — ar lieliem ievainojumiem pašai un mazākajiem iespējamajiem Dorai. Pašlaik viņa pārrēķināja, vai viss ir pareizi. Un ko tu būtu darījusi citādi, ja tu būlu zinājusi? Medniece vaicāja.

Vispirms, es nebūtu ņēmusi viņu līdzi uz šejieni, Dora teica. Es būtu sameklējusi marķīzu.

Medniece pielieca galvu uz sāniem. Tu viņam uzticies? viņa tieši vaicāja, un Dora saprata, ka Medniece vaicā par de Karabasu, nevis par Ričardu.

— Jā gan, Dora teica. Vairāk vai mazāk es viņam uzticos.

Dorai tikai pirms divāvi dienām bija palikuši pieci gadi. Todien Kjū dārzos notika tirgus, un tēvs viņu bija paņēmis līdzi tā bija dzimšanas dienas dāvana. Dora pirmo reizi bija tirgū. Viņi bija tauriņu mājā, visapkārt zibēja koši, krāsaini spārniņi, kuru vieglums un zaigais spīdums Doru apbūra; viņa aizrāvusies vēroja spārnu ņirboņu. Vienubrīd tētis notupās viņai blakus un teica: Dora? Tagad lēnām pagriezies un palūkojies turp.

Viņa pagriezās un palūkojās. Pie durvīm stāvēja tumšādains vīrs garā mētelī; viņam bija gari, melni, zirgastē sasieti mati; vīrietis sarunājās ar diviem zeltādainiem dvīņiem, jau n u vīrieti un jaunu sieviet i. Sieviete raudāja tā, kā to pieaugušie mēdz darīt: no visa spēka turot asaras iekšā un noskaišoties ikreiz, kad tās tomēr izspiežas pāri malām; raudoši pieaugušie izskatījās nejauki un reizē jocīgi.. Dora atkal pievērsās taureņiem. Tu viņu redzēji? tētis jautāja. Dora pamāja ar galvu. Viņš sevi dēvē par markīžu de Karabasu> tētis teica. Viņš ir viltnieks un blēdis, un, iespējams, viņā pat ir kaut kas no briesmoņa. Taču, ja tu kādreiz noklusti nepatikšanās, ej pie viņa. Viņš tevi pasargās, meitiņ. Viņam tas ir jādara.

Dora vēlreiz paskatījās uz lielo viru. Viņš bija apņēmis dvīņiem ap pleciem rokas un vadīja viņus laukā no telpas; taču aizejot marķīzs palūkojās pār plecu: viņš paskatījās tieši uz Doru un veltīja viņai varen platu smaidu; tad. viņš piemiedza Dorai ar aci.

Mūki, kas miglā stāvēja viņām apkārt, šķita ka rēgi. Dora pacēla balsi: Atvainojiet, brāli, viņa uzsauca brālim Muklājam. Tas mūsu draugs, kurš aizgāja pēc atslēgas… Ja viņš to nedabūs, kas būs ar mums?

Brālis Muklājs paspēra soli uz viņu pusi un tad sacīja: Mēs jus aizgādāsim prom no šejienes un palaidīsim brīvībā.

Kas notiks ar Ričardu? Dora vaicāja. Viņa redzēja, kā mūks zem kapuces noliedzoši un sērīgi pašūpo galvu. Vajadzēja ņemt līdzi marķīzu, Dora nopūtās, pie sevis prātodama, kur viņš varētu būt un ko viņš dara.

Marķīzs de Karabass tobrīd tika sists lielā X veida krustā. Tā bija koka konstrukcija, ko misters Vandemārs bija sanaglojis no vairākiem veciem preču plauktiem, kādas krēsla daļas un koka vārtiem. Viņš bija izlietojis arī milzīgu lērumu sarūsējušu naglu no lielas koka kastes.

Viņi tik sen nebija nevienu situši krustā.

Marķīza de Karabasa rokas un kājas bija plaši izplestas X veidā. Viņa rokās un kājās viena pēc otras tika iedzītas sarūsējušas naglas. Marķīzam ap vidukli bija apsieta virve. Pcc neciešamajam sāpēm, ko marķīzam bija nācies pārdzīvot, viņš pārsvarā atradās bezsamaņā. Visa konstrukcija bija iesieta virvēs un karājās gaisā pie bijušās slimnīcas personāla kafetērijas griestiem. Uz grīdas zem krusta misters Krups bija sakrāvis veselu kalnu visādu asu priekšmetu, sākot ar žiletēm un virtuves nažiem, beidzot ar aizmirstiem skalpeļiem un lancetēm. Tur bija pat krāsns kruķis no katlumājas.

Vai tev nevajadzētu apraudzīt, kā viņam klājas, mister Vandemār? misters Krups vaicāja.

Misters Vandemārs izstiepa āmuru un pārbaudot padauzīja marķīza ķermeni.

Marķīzs de Karabass nebija krietns cilvēks, un viņš sevi pietiekami labi pazina, lai varētu droši apgalvot, ka viņš nav ari drosmīgs cilvēks. Jau labi sen viņš bija atklājis, ka pasaule, vienalga Augšpasaulc vai Apakšpasaule, ir vieta, kas to vien vēlas, lai to krāptu. Tā nospriedis, viņš bija izvēlējies sev meļa vārdu no pasakas un izveidojis savu paštēlu — sākot no apģērba, uzvedības, izturēšanās kā vienu lielu joku.

Roku locītavās un kājās dunēja trulas sāpes, un marķīzam kļuva arvien grūtāk un grūtāk elpot. Nebija vairs nekādas jēgas izlikties par noģībušu, tāpēc viņš pacēla galvu un, cik vien labi spēdams, iespļāva misteram Vandemāram sejā purpursārtu asiņu kunkuli.

Tas bija drosmīgi darīts, viņš nodomāja. Un stulbi arīdzan. Varbūt šie būtu ļāvuši mierīgi nomirt, ja viņš nebūtu spļāvis. Tagad tie spīdzinās viņu vēl vairāk, par to nebija nekādu šaubu.

Un varbūt, ka tāpēc nāve atnāks mazdrusciņ ātrāk.

Vaļējā katliņa strauji vārījās ūdens. Ričards noraudzījās ūdens burbuļošanā un biezajos garaiņos, kas cēlās augšup, un prātoja, ko gan viņi ar to darīs. Viņa iztēle piedāvāja dažnedažādas vienlīdz sāpīgas atbildes uz šo jautājumu, taču neviena no tām neizrādījās pareizā.

Verdošais ūdens tika ieliets kannā, un brālis Kvēps tam pievienoja trīs tējkarotes kaltētu lapiņu. Iegūtais šķidrums tika caur sietiņu saliets trijās porcelāna tējas tasēs. Abats pavērsa neredzošās acis augšup un, paostījis gaisu, pasmaidīja. Pirmā «Atslēgas pārbaudījuma» daļa, viņš teica, ir tase labas tējas. Vai tu vēlētos cukuru?

Nē, paldies, Ričards piesardzīgi sacīja.

Brālis Kvēps pielēja tējai mazliet piena un padeva tasi Ričardam. Vai tā ir saindēta? viņš jautāja.

Abats izskatījās teju vai apvainots. Pasarg' Dievs, nē.

Ričards lēni malkoja tēju, kas garšoja visnotaļ tāpat, kā tēja allaž garšojusi. Tomēr tā ir pārbaudījuma daļa?

Brālis Kvēps saņēma abata plaukstas un ielika tajās tējas tasi. Kā sacīt jāsaka, — abats iesāka, mēs allaž pacienājam meklētājus ar tasi tējas, pirms viņi dodas tālāk. Savā ziņā pārbaudījums mums. Nevis tev. Abats lēnītēm iemalkoja savu tēju, un viņa vecīgajā sejā uzplauka svētlaimīgs smaids. Diezgan laba tēja. Sagatavota kā pieklājas.

Ričards nolika savu (asi uz galda tikpat kā neskartu. Vai jūs neiebilstu, viņš jautāja, ja mēs sāktu tūdaļ?

-      Ne, nebūt, abats sacīja. Nepavisam ne. Abats piecēlās, un viņi visi trīs devās uz durvīm telpas tālākajā galā.

-      Vai ir kaut kas… Ričards iesāka vaicāt un apstājās, pārdomādams, ko vēlas pajautāt. Vai ir kaut kas, ko jūs man varētu pastāstīt par Pārbaudījumu? viņš nobeidza.

Abats papurināja galvu. Patiešām nekas īpašs nebija stāstāms: viņš pavada meklētājus līdz durvīm. Pēc tam kādu stundu vai divas gaida šaipus durvīm. Tad dodas atkal iekšā, savāc meklētāja atliekas no kambara un apglabā tās kapličā. Dažkārt, pašā sliktākajā gadījumā, meklētāji vēl nav miruši, kaut arī to, kas no viņiem palicis pāri, nekādi nevar nosaukt par dzīvu; par šiem nelaimīgajiem Melnie mūki rūpējas, cik labi vien spēdami.

-      Skaidrs, Ričards noteica. Tad viņš nedroši pasmaidīja un piebilda: Nu tad: uz priekšu, Makdaf.

Brālis Kvēps atvilka vaļā durvju aizbīdņus. Tās atvērās ar dubultšāvienam līdzīgu sprakšķi. Mūks atvilka smagās durvis vaļā. Ričards pārkāpa pār slieksni. Brālis Kvēps aizgrūda durvis aiz viņa ciet un aizšāva aizbīdņus. Tad viņš pavadīja abatu atpakaļ uz viņa vietu un ielika vecajam vīram rokās tējas tasi. Abats klusēdams to malkoja. Pēc brīža viņš ar patiesu nožēlu balsi teica: Patiesībā vajadzēja teikt «uzbrūc, Makdaf!» [4] bet man mēle necēlās viņu izlabot. Viņš šķita tik jauks, jauns cilvēks.

Divpadsmita nodaļa

ričards meihjū soļoja uz priekšu pa metro peronu. Tā bija viena no Rajona līnijas stacijām: uzraksts vēstīja Bi.ekfraiersa. Perons bija tukšs. Kaut kur netālu rēkdams un grabēdams pašāvās garām metro vilciens, pārdzenot pār peronu spokaina vēja pūsmu; ta, savukārt, atnesa līdzi izpluinītas laikraksta «The Sun» lapas, kas, zibot četrkrāsu krūtīm un melnbaltiem ķengu virsrakstiem, aizvirpuļoja pa peronu un nolidoja uz sliedēm.

Pagājis kādu gabalu uz priekšu, Ričards apsēdās uz sola un gaidīja, kas notiks.

Nekas nenotika.

Viņš paberzēja pieri; mazliet reiba galva. Uz perona turpat blakus atskanēja soļi; viņš pacēla acis un ieraudzīja garām ejam mazu, kārtīgu meitenīti viņa gāja pie rokas sievietei, kas izskatījās pēc meitenītes lielākas un vecākas kopijas. Abas nācējas palūkojās uz Ričardu un tad visai demonstratīvi novērsās.

Neej viņam tuvumā, Melānij, — sieviete, ļoti skaļi čukstot, pamācīja.

Melānija palūkojās uz Ričardu ka jau bērni mēdz lūkoties cieši un bez mulsuma. Tad viņa atkal pievērsās mammai. Kāpēc tādi cilvēki kā šis vēl ir dzīvi? — meitenīte ieinteresēti vaicāja.

—  Nav drosmes pielikt punktu, viņas māte paskaidroja.

Melānija sadūšojās vēlreiz paskatīties uz Ričardu. Nožēlojami, -

viņa noteica. Abu nācēju soļi aizskanēja pa peronu, un pēc mirkļa no viņām vairs nebija ne miņas. Ričards prātoja, vai nudien ir redzējis sievieti ar bērnu, vai tā bijusi tikai vīzija. Viņš centās atminēties, kāpēc atnācis uz peronu. Vai viņš gaida vilcienu? Kurp viņam jābrauc? Viņš zināja, ka atbilde ir viņā pašā, ka tā ir tepat, pie rokas, bet viņš nespēja to aizsniegt un nejaudāja izvilināt no vietas, kur tā aizklīdusi. Viņš sēdēja viens pats un prātoja. Varbūt tas ir sapnis? Ričards aptaustīja cieto, sarkano plastmasas solu, uz kura pats sēdēja, padauzīja pret peronu dubļainās kurpes (pa kuru laiku tās tā nobristas?), pārbrauca ar roku pār seju… Nē. Tas nebija sapnis. Lai kur viņš arī nebūtu, tas notiek pa īstam. Ričards jutās savādi: nošķirts no visiem, nomākts un šausmīgi, neizskaidrojami bēdīgs. Kāds apsēdās viņam blakus. Ričards neskatījās un nepagrieza galvu.

—  Sveiks, teica kāda pazīstama balss. Kā sviežas, Dik? Viss kārtībā?

Ričards palūkojās uz runātāju. Viņš juta seju savelkamies smaidā un cerību kā vējbrāzmu ietriecamies krūtīs. Gerij? viņš nedroši vaicāja. Un tad piebilda: Tu mani redzi?

Gerijs pasmīnēja. Tu jau mums vienmēr esi bijis jokupēteris, viņš teica. Jautrs čalis, nudien, jautrs.

Gerijs bija ģērbies uzvalkā un aplicis kaklasaiti. Viņš bija svaigi skuvies, un viņa frizūra bija kārtībā līdz pēdējai šķipsniņai. Ričards iedomājās, kā pats izskatās: dubļains, neskuvies un noplīsis. Gerij? Es… paklau, es varu iedomāties, kā es izskatos. Tūlīt paskaidrošu. Tad viņš bridi padomāja. Nē, tomēr ne. Nevaru paskaidrot.

— Viss kārtībā, Gerijs uzmundrinoši sacīja. Viņam bija nomierinoša, normāla balss. Nezinu, kā lai tev to pasaka. Drusku jancīgi sanāk. Viņš ieturēja pauzi. — Redzi, — viņš paskaidroja, manis šeit patiesībā nemaz nav.

-      Esi gan.

Gerijs līdzjūtīgi papurināja galvu. Nē, viņš teica. Manis nav. Es esmu tu. Tu runā pats ar sevi.

Ričards neskaidri prātoja, vai tas būtu viens no Gerija jokiem. Varbūt šis līdzēs, — Gerijs noteica. Viņš pielika rokas pie sejas un sāka to murcīt un veidot. Viņa seja staipījās kā gumijas maska no joku bodītes.

-      Vai šitā ir labāk? jautāja kāds, kurš tikko bija bijis Gerijs. Šī balss bija līdz kaulam pazīstama. Ričards pazina arī nupat izveidoto seju: viņš bija to skuvis vai katru dienu kopš skolas beigšanas, viņš bija lūkojies tajā, tīrot zobus un ķemmējot matus, un laiku palaikam vēlējies, lai tā vairāk līdzinātos Toma Krūza, Džona Lenona vai kāda cita sejai. Tā, protams, bija viņa paša seja. Tu sēdi Blekfraiersas stacijā pašā sastrēgumstundā, otrs Ričards nevērīgi sacīja, un runā pats ar sevi. Tu taču zini, ko saka par cilvēkiem, kuri mēdz runāt paši ar sevi. Bet nu jau tu pamazām sāc nākt pie prāta.

Netīrais, dubļainais Ričards skatījās tīrajam un labi ģērbtajam Ričardam tieši sejā un teica: Es nezinu, kas tu tāds esi un ko tu te mēģini panākt. Bet tu pat neesi sevišķi pārliecinošs, tu patiesībā nemaz nelīdzinies man. Viņš meloja un to apzinājās.

Viņa otra seja iedrošinoši uzsmaidīja un pašūpoja galvu. Es esmu tu, Ričard, viņš apgalvoja. Es esmu viss, kas palicis pāri no tava veselā saprāta…

Balss, kuru Ričards dzirdēja, nebija tā šausmīgā, aizvainojošā parodija, ko par viņa balsi mēdza uzdot telefona automātiskais atbildētājs, audiokasešu ieraksti un mājas videofilmas; šis vīrs runāja Ričarda īstajā balsī, tādā, kadu Ričards dzirdēja pats savā galvā, kad kaut ko sacīja pilnskanīgā un īstā.

-      Saņemies! uzkliedza vīrs ar Ričarda seju. — Paskaties apkārt, mēģini ieraudzīt ļaudis, ieraudzīt patiesību… tu pašlaik esi tuvāk īstenībai nekā visas nedēļas laikā…

Nedirs, Ričards vienkārši un izmisīgi noteica. Viņš papurināja galvu, noliedzot visu, ko otrs es sacīja, taču par spīti visam, skatījās uz peronu, mēģinādams ieraudzīt, uz ko tad ticis norādīts. Tad acs kaktiņā kaut kas iezibējās; viņš pagrieza turp galvu, bet tur nekā vairs nebija.

—  Skaties! — viņa dubultnieks nočukstēja. Redzi?

-      Ko: redzi? Viņš stāvēja uz tukša, vāji apgaismota stacijas perona kā drūmā vietas mauzolejā. Un tad…

Gaisma un troksnis iešļācās viņam sejā kā straume: viņš stāvēja Blekfraiersas stacijā sastrēgumstundas kulminācijā. Cilvēki spiedās viņam garām: nemierīgs trokšņa, gaismas, žestikulējošu un kustīgu cilvēku pūlis. Pie perona stāvēja metro vilciens, un Ričards ieraudzīja savu atspīdumu vilciena logā. Viņš izskatījās šausmīgi: nedēļu neskūta bārda, mute, apkaltuši ar ēdiena paliekām, ziluma ieskauta acs, un vienas nāss ārpusē pašlaik auga pikts, sarkans furunkuls; Ričards bija dubļains, un melni, lipīgi dubļi pildīja ik poru, un lie vīdēja aiz visiem nagiem; acis bija iekaisušas un sarkanas, mati savēlušies un izspūruši. Viņš bija plānprātīgs bezpajumtnieks, kas stāv ļaužu drūzmā uz Blekfraiersas stacijas perona.

Ričards paslēpa seju rokās. Kad viņš to atkal pacēla, ļaudis bija pazuduši. Perons atkal bija tumšs, un viņš bija viens. Viņš apsēdās uz sola un aizvēra acis. Kāda plauksta satvēra viņējo, pāris mirkļu paturēja un tad cieši saspieda. Tā bija sievietes roka: viņš sajuta uzvēdījam pazīstamas smaržas.

Otrs Ričards apsēdās viņam kreisajā pusē, un labajā nu sēdēja Džesika, turēja viņa roku savējās un līdzjūtīgi viņā noraudzījās. Ričards nekad viņas sejā nebija redzējis tādu izteiksmi.

Džesa? viņš ievaicājās.

Džesika papurināja galvu un palaida vaļā viņa roku. Baidos, ka ne, viņa teica. — Es joprojām esmu tu pats. Bet tev būs manī jāpaklausās, dārgum. Tu pašlaik esi nonācis tuvāk īstenībai, nekā esi bijis…

-    Jūs te visu laiku sakāt: tuvāk īstenībai, tuvāk veselajam saprātam. Es nesaprotu, ko jūs…

Viņš aprāvās. Piepeši viņam kaut kas atausa. Viņš palūkojās uz savu dubultnieku un uz sievieti, ko bija mīlējis. — Vai tā ir pārbaudījuma daļa? viņš paģēroši vaicāja.

Pārbaudījuma? Džesika jautāja. Viņa pārmija stingrus skatienus ar Ričardu, kurš nebija viņš.

Ja. Pārbaudījuma. Tā, ko uzlikuši Melnie mūki, kas dzīvo zem Londonas, — Ričards teica. Un, to sakot, viņš juta, ka teiktais kļūst īstāks. Viņiem ir atslēga, kas man jādabū, lai atdotu tam eņģelim vārdā Izlingtons. Ja dabūšu viņam atslēgu, viņš mani aizsūtīs atpakaļ mājās… Ričardam izkalta mute, un viņš vairs nespēja parunāt.

Ieklausies, ko tu runā, otrs Ričards maigā balsī sacīja. Vai tu tiešām nejūti, cik smieklīgi tas viss izklausās?

Džesika izskatījās tā, it kā tik tikko valdītu asaras. Viņas acis mirdzēja. Tu pašlaik nekārto nekādu pārbaudījumu, Ričard. Tev… tev ir kaut kas līdzīgs nervu sabrukumam. Sākās pirms pāris nedēļām. Es nodomāju, ka tu vienkārši esi nojūdzies. Es atcēlu mūsu saderināšanos; tu uzvedies tik dīvaini, it kā būtu kļuvis par pilnīgi citu cilvēku. Es… es nevarēju izturēt… Un tad tu pazudi… Viņai pa vaigiem sāka plūst asaras, un Džesika mitējās runāt, lai izšņauktu degunu papīra kabatlakatiņā.

Tad ierunājās otrs Ričards. Tā es klīdu pa Londonas ielām, vientuļš un traks; gulēju zem tiltiem, ēdu atkritumus. Nosalis, apmaldījies un gluži viens. Murmināju kaut ko pie sevis, runājos ar cilvēkiem, kuru nemaz nav…

-      Man ir tik ļoti žēl, Ričard! Džesika teica. Viņa raudāja, un seja izskatījās savcrkšķīla un nepievilcīga. Viņai bija sarkans deguns un izplūdusi skropstu tuša. Viņš nekad nebija redzējis, ka Džesiku kaut kas sāpinātu, un Ričards aptvēra, cik ļoti vēlas viņas sāpes mazināt. Viņš pastiepa roku, lai Džesiku apskautu, samīļotu un nomierinātu, taču pasaule sašķobījās, sagriezās, pārmainījās…

Kāds uzskrēja viņam virsū, nolamājās un aizgāja. Ričards gulēja garšļaukus uz perona steidzīgajam cilvēku pūlim pa kājām. Viens vaigs bija lipīgs un auksts. Viņš atrāva galvu no zemes. Viņš bija gulējis pats savos vēmekļos. Viņš vismaz cerēja, ka tie ir viņa paša. Garāmgājēji uzlūkoja viņu ar riebumu vai arī, uzmetuši nejaušu skatu, vairs neskatījās nemaz.

Viņš nobraucīja seju ar rokām un mēģināja piecelties, bet nespēja atcerēties, kā to dara. Ričards sāka raudāt. Viņš cieši aizžmiedza acis un labu laiku nevēra tās vaļa. Kad viņš tās atvēra pēc trīsdesmit sekundēm, stundas vai dienas, perons atkal grima pustumsā. Viņš pieslējās kājās. Tuvumā neviena nebija. Hallo! viņš sauca. Palīdziet man, lūdzu!

Gerijs sēdēja uz sola un vēroja viņu. Kas ir, vai tev aizvien vajag kādu, kas pateiktu, ko darīt? Gerijs piecēlās un piegāja pie Ričarda. Ričard, — viņš pavēloši sacīja. Es esmu tu. Vienīgais, ko varu tev ieteikt, ir tas, ko tu pats sev saki. Vai arī varbūt tu esi pārāk gļēvs, lai klausītos.

-     Tu neesi es, Ričards sacīja, bet vairs tam neticēja.

-      Aptausti mani! Gerijs sacīja.

Ričards pastiepa roku: tā iespiedās Gerija sejā tā bija mīksta un staipīga kā sasilusi košļene. Ričards nejuta, ka roka kaut kam būtu pieskārusies. Viņš izrāva pirkstus lauka no Gerija sejas.

-      Redzi? Gerijs vaicāja. Manis te nav. Šeit esi tikai tu, un tu staigā šurpu turpu pa peronu, sarunājies ar sevi, cenzdamies saņemt drosmi, lai…

Ričards nebija domājis neko teikt, taču viņa lūpas sāka kustēties un viņš dzirdēja sevi sakām: — Cenzdamies saņemt drosmi, lai darītu ko?

No skaļruņa atskanēja brīdinājums un ķēmīgi atbalsojās tukšajā stacijā. Londonas Transports atvainojas par reisa nokavēšanos. Tās iemesls ir nelaimes gadījums Blekfraiersas stacijā.

-      Lai ņemtu un to izdarītu, Gerijs sacīja, pamādams ar galvu. Lai kļūtu par nelaimes gadījuma upuri Blekfraiersas stacijā. Lai pieliktu tam visam punktu. Tava dzīve ir tukša un neīsta, un tajā nav ne prieka, ne mīlestības. Draugu lev nav…

Man esi tu, Ričards nočukstēja.

Gerijs veltīja Ričardam atklātu skatienu. Es domāju, ka tu esi mēsls, viņš godīgi sacīja. Pilnīgs āksts.

Man ir Dora un Medniece, un Anestēzija.

Gerijs pasmaidīja. Viņa smaidā bija jaušams patiess žēlums, un tas Ričardam sāpēja vairāk nekā būtu sāpējušas dusmas vai naids. —Jauni iedomāti draudziņi? Mēs visi birojā smējāmies par tiem taviem troļļiem. Atceries? Tie, uz tava galda. Gerijs zviedza. Ričards ari sāka smieties. Tas viss bija pārāk šausmīgi: nekas cits jau neatlika, kā smieties. Taču pēc kāda laika viņš mitējās. Gerijs iebāza roku kabatā un izbūra no tās plastmasas trollīti. Tam bija izspūruši, violeti mati, un reiz tas bija tupējis uz Ričarda datora monitora. Še, Gerijs teica un pameta trollīti Ričardam. Ričards mēģināja to noķert; viņš izstiepa rokas, taču rotaļlieta izkrita tām cauri kā gaisam. Ričards nometās četrrāpus uz perona un rāpoja pēc troļļa. Tobrīd viņam šķita, ka trollis ir vienīgais, kas viņam atlicis no īstās dzīves, un, ja vien izdotos dabūt atpakaļ savu trolli, viņam, iespējams, izdotos dabūt atpakaļ visu…

Zibsnis.

Atkal sastrēgumstunda. Vilciena mutes izgrūda uz perona simtiem cilvēku, un tikpat daudzi vēlējās tikt vagonos iekša. Ričards joprojām tupēja četrrāpus, un viņam ik mirkli uzgrūdās un klupdams iespēra kāds garāmgājējs. Kāds viņam sāpīgi uzkāpa uz pirkstiem. Ričards griezīgi iebrēcās un uzreiz iebāza pirkstus mutē kā apdedzinājies bērns; pirkstu garša bija pretīga. Viņam tas nerūpēja: Ričards redzēja trollīti uz perona malas, tagad tikai kādas desmit pēdas atstatu, un viņš līda uz visām četrām, spraucās cauri kāju mežam, lai tiktu pāri peronam. Ļaudis viņu lamāja, stājās viņam ceļā un spēra viņam ar kājām. Ričards nekad nebija iedomājies, ka desmit pēdas var būt tik grūti pieveicams attālums.

Viņš dzirdēja ieķiķināmies spiedzīgu balsi. Ričards rāpoja uz priekšu, prātodams, kam tāda varētu piederēt. Tie bija dīvaini, nejauki un nervozi smiekli. Ričards mēģināja iedomāties, kāds jukušais varētu tā smieties. Viņš norija siekalas, un smiekli mitējās nu viņš zināja.

Viņš jau bija gandrīz pie perona malas. Ķilda veca dāma rausās iekšā vilcienā un kāpjot ar kurpes purngalu piedūrās violetmatainajam trollim, kuram tik vicu vajadzēja, lai iegāztos tumšajā spraugā starp peronu un vilciena kāpšļiem. Nē, Ričards noelsās. Viņš aizvien vēl smējās riebīgus, sēcošus smieklus, taču acis dzēla asaras un ritēja lejup pa vaigiem. Viņš izberzēja acis ar rokām, un nu tās sūrstēja vēl vairāk.

Zibsnis.

Perons atkal bija izmiris un tumšs. Ričards pietrausās kājās un nedroši paspēra pāris soļus līdz malai. Tad viņš lo ieraudzīja: tur lejā, pie trešajām sliedēm, mētājās violets kukurznītis: viņa trollis. Ričards pacēla acis augstāk: otrpus sliedēm pie sienas bija pielīmēti milzonīgi plakāti, kas reklamēja kredītkartes, sporta apavus un brīvdienas Kiprā. Kad Ričards sāka lasīt uzrakstus uz plakātiem, burti sāka ļodzīties un pārvērsties.

Jaunie vēstījumi bija šādi:

Piki.iec tam punktu, bija rakstīts uz viena no plakātiem.

atbrīvojies no izmisuma.

Esi vīrietis izdari to!

Vēlam neatgriezenisku negadījumu.

Ričards papurināja galvu. Viņš atkal runāja pats ar sevi. Jā, viņš to darīja; turklāt šoreiz viņš ieklausījās paša teiktajā. Viņš dzirdēja vilcienu, kas dārdot tuvojās stacijai. Ričards sakoda zobus un salīgojās uz priekšu un atpakaļ, it kā viņam joprojām grūstos virsū cilvēku pūļi — lai ari viņš uz perona bija gluži viens.

Vilciens ienāca stacijā, un tā starmeši spīdēja kā briesmīgā bērnības sapnī redzēta pūķa acis. Ričards tobrīd apjauta, ka izbeigt, atbrīvoties no visa butu tik ļoti vienkārši: atbrīvoties no tā, kas reiz sāpējis un kas vēl varētu sāpēt, un panākt, ka sāpes atkāpjas uz visiem laikiem. Viņš iegrūda rokas dziļi kabatās un ievilka elpu. Tas būtu tik vienkārši. īss, sāpīgs mirklis, un tad miers un beigas…

Pirksti kabatā sataustīja kaut ko vēsu, cietu un raupji apaļu. Izņēmis atradumu no kabatas, viņš to aplūkoja. Kvarca bumbiņa. Tad viņš atcerējās, kā to pacēlis… Toreiz, Nakts tilta šajā pusē. Tā bija bumbiņa no Anestēzijas krellem.

Un piepeši Ričardam galvā no ārienes vai no iekšienes ieskanējās žurkmeitenes balss, kas teica: Ričard, turies Viņš nezināja, vai tobrīd viņam kāds palīdz. Ričards noprata, ka nu patiešām sarunājas pats ar sevi, un ka runātājs beidzot ir īstais es un šoreiz viņš ieklausījās.

Ričards palocīja galvu un ielika akmentiņu atpakaļ kabatā. Viņš stāvēja uz perona un gaidīja vilcienu. Tas pienāca, palēnināja gaitu un apstājās.

Durvis atvērās. Vagoni bija pilni ar visdažādāko rasu un vecumu cilvēkiem, un tie visi bija nepārprotami miruši. Tur bija svaigi līķi ar robainiem griezumiem rīklē vai šāviena caurumu deniņos. Bija veci un izkaltuši mirušo ķermeņi. Bija miroņi, kas stāvēja kājās, un tādi, kas pretīgi ļodzījās sēdekļos. Un ikviens no viņiem, kā visas pazīmes liecināja, izskatījās miris no paša rokas. Tur bija gan vīrieši, gan sievietes. Ričardam šķita, ka dažas no vagonā vīdošajām sejām viņš ir redzējis pie sienas piespraustās bildēs, taču viņš vairs nespēja atcerēties, kur un kad tādas varētu būt redzējis. Vagoni smirdēja tā, kā varētu smirdēt morgs garas un svelmainas vasaras beigās, kuras laikā turklāt salūzušas visas atvēsināšanas iekārtas.

Ričardam vairs nebija ne jausmas, kur viņš atrodas un ne mazākās saprašanas, kas ir patiesība un kas nav; viņš nezināja ari to, vai rīkojas drosmīgi vai gļēvi, normāli vai ārprātīgi, taču viņš skaidri zināja, kas viņam nākamajā mirklī jādara. Viņš iekāpa pa vilciena durvīm, un tajā nodzisa visas gaismas.

Bultas tika atrautas vaļā. Telpā atbalsojās divi skaļi, metāliski belzieni. Durvis uz kambari atvērās, un no gaiteņa tajā ieplūda gaisma.

Tā bija maza telpa ar velvētiem griestiem. Visaugstākajā vietā pie griestiem karājās āķis, kurā bija iekārta sudraba atslēga. Pa atvērtajām durvīm iesprukušais vējš sašūpoja atslēgu, un tā lēni griezās šurpu un turpu. Abats turējās, ieķēries brāļa Kvēpa elkonī, un viņi plecu pie pleca ienāca kambari. Tad abats palaida vaļā mūka roku un sacīja: Savāc līķi, brāli Kvēp.

-      Bet. Bet tēvs…

-      Kas noticis?

Brālis Kvēps nometās zemē uz viena ceļa. Abats dzirdēja viņa pirkstus slīdam pār ādu un drānām. Viņš nav miris.

Abats nopūtās. Nebija gan labi tā domāt, viņš to saprata, taču, viņaprāt, būtu bijis daudz žēlīgāk, ja tiem ļautu nomirt uz vietas. Šādi bija daudz sliktāk. Viens no tiem, ko? viņš teica. Nu ko, parūpēsimies par šo nabaga radījumu, līdz tas dosies pēdējās tiesas priekšā. Nogādājiet viņu slimnīcā.

Un tad vārga, klusa, bet noteikta balss sacīja: — Es neesmu nabaga radījums. Abats dzirdēja kādu pieceļamies un dzirdēja brāļa Kvēpa straujo elpu. Es… man šķiet, es būšu to izturējis, — ierunājās Ričarda Meihjū balss un tad nedroši piebilda: ja vien tas nav tikai pārbaudījuma sākums.

-      Nē, tas ir galā, mans dēls, abats sacīja. Viņa balsī vienlaikus skanēja apbrīna un nožēla.

Kādu mirkli bija klusums. Es… varbūt es tagad varētu dabūt to tasi tējas, ja jūs neiebilstu? Ričards vaicāja.

-      Protams, abats sacīja. Nāciet te. Ričards uzlūkoja veco vīru. Viņa dūmakainās acis skatījās nekurienē. Sirmgalvis šķita priecīgs par to, ka Ričards palicis dzīvs, tomēr…

-     Atvainojiet! bijīgi ierunājās brālis Kvēps, pārtraucot Ričarda domu vilcienu. Neaizmirstiet atslēgu.

Ā. Jā. Paldies. Par to viņš bija pavisam piemirsis. Ričards pasniedzās un satvēra auksto sudraba atslēgu, kas tobrīd aizvien lēni griezās, iekārta auklā. Viņš to parāva, aukla padevās un satriika.

Ričards atvēra plaukstu, un alslēga raudzījās viņam pretī no delnas. Mani zobi robainie, Ričards pēc atmiņas noskaitīja. Kas esmu es, to miniet!

Viņš ielika atslēgu kabatā blakus kvarca bumbiņai, un kopā viņi devās projām.

Migla sāka izklīst. Medniece bija apmierināta. Tagad viņa bija droša, ka, ja rastos tāda vajadzība, viņa spētu aizgādāt lēdiju Doru projām no mūkiem pilnīgi neskartu un pati tiktu cauri ar viegliem miesas bojājumiem.

Tilta tālākiija galā kaut kas sakustējās. Tur kaut kas notiek, Medniece čukstus pavēstīja Dorai. Esi gatava paskriet.

Mūki nāca atpakaļ. Un kopā ar viņiem blakus abatam cauri miglai brida Ričards Meihjū, augšpasaulietis. Ričards bija mainījies… Medniece viņu nopētīja, mēģinādama noteikt, kas tieši ir mainījies. Viņa līdzsvara centrs pavirzījies zemāk un kļuvis stabilāks. Nē, ir vēl kaut kas. Viņš vairs neizskatījās tik puicisks. Ričards izskatījās tā, it kā būtu sācis pieaugt.

Tātad dzīvs? Medniece vaicāja. Viņš palocīja galvu un, iebāzis roku kabatā, izvilka sudraba atslēgu. Ričards pasvieda to Dorai viņa noķēra atslēgu, metās Ričardam pretī un apkampa viņu no visa spēka.

Tad Dora palaida Ričardu vaļā un aizskrēja pie abata. Es nespēju izteikt, cik daudz tas mums nozīmē, viņa izdvesa.

Abats vārgi, bet vēlīgi pasmaidīja. Lai Templis un Arka jūs pasargā turpmākajā ceļā cauri Apakšzemei, viņš teica.

Dora pakniksēja un, cieši satvērusi rokā atslēgu, steidzās atpakaļ pie Ričarda un Mednieces. Trīs ceļinieki devās projām pāri tiltam.

Mūki palika stāvam tilta galā, līdz ceļinieki iebrida vecajā miglā, kas klāj pasauli zem pasaules, un izgaisa skatienam.

Mēs esam zaudējuši atslēgu, abats teica tiklab sev kā visiem citiem. Dievs, stāvi mums klāt.

Trīspadsmitā nodaļa

eņģelis izlingtons sapņo ja tumšu un nemierīgu sapni.

Pāri pilsētai cēlās un bruka milzīgi viļņi; nakts debesis visā to plašumā šķēla baltas zibens šautras; lietus gāza, vietumis izskatīdamies kā necaurredzama siena; pilsēta drebēja. Netālu no lielā amfiteātra sākās ugunsgrēks, un liesmas par spīti lietus šaltīm strauji izplatījās pa visu pilsētu. Izlingtons lūkojās uz pilsētu no augšas viņš planēja gaisā, kā ļaudis mēdz planēt sapņos, un kā viņš bija lidinājies tajos sensenajos laikos. Pilsētā bija daudzi vairākus simtus pēdu augsti nami, taču ari tiem pāri šļācās pelēkzaļie Atlantijas viļņi. Un tad viņš izdzirdēja ļaudis kliedzam. Atlantīdā bija četri miljoni cilvēku, un Izlingtons sapnī skaidri un smalki dzirdēja viņu balsis katru kliedzienu atsevišķi, pēc tam gārgšanu smokot un to, kā ļaudis aizgāja bojā uguns liesmās vai okeāna viļņos. Kad viļņi bija aprijuši pilsētu pavisam, vētra pamazām norima.

Kad uzausa rīts, nekas vairs neliecināja, ka tur kādreiz bijusi pilsēta: bija palikusi vien sala, divtik liela kā Grieķija. No Atlantīdas nebija palicis pāri nekas, izņemot noslīkušo vīru, sievu un bērnu uzpūš-

tos ķermeņus, kas šūpojās aukstajos rita viļņos; līķus ar saviem nežēlīgajiem knābjiem jau bija sākušas knābāt pelēkas un baltas kaijas.

Izlingtons pamodās. Viņš stāvēja astoņstūrainā, kolonnu ieskautā telpā pie lielām, melnām durvīm, kas darinātas no krama un nosūbējuša sudraba. Izlingtons pielika roku vēsajam kramam un metāla gludumam. Pieskārās galdam. Ar pirkstiem lēni pārbrauca sienām. Tad viņš devās cauri visiem zāles nodalījumiem pēc kārtas, pieskaroties lietām, it kā vēlētos pārliecināties, ka tās patiešām pastāv, un lai iegalvotu sev, ka viņš patiesi atrodas šeit un tagad. Viņš gāja pa iestaigāto celiņu, vēsu iedobi akmens grīdā, ko viņa paša kailās pēdas bija ieminušas gadsimtu gaitā. Viņš apstājās pie akmens baseina, notupās un pielika pirkstus aukstajai ūdens virsmai.

Pirkstiem pieskaroties ūdenim, veidojās koncentriski apļi, kas aizviļņoja uz baseina malām. Eņģeļa un visapkārt degošo sveču atspīdums ūdenī virmoja un mainījās. Tagad tajā pavērās skats uz kādu telpu. Eņģelis bridi koncentrējās un kaut kur netālu dzirdēja iezvanāmies telefonu.

Misters Krups piegāja pie telefona un pacēla klausuli. Viņš izskatījās visai pašapmierināts. Krups un Vandemārs, viņš ierēja klausulē. Izsistas acis, sagriezti deguni, caurdurtas mēles, pāršķelti zodi.

-     Mister Krup, eņģelis sacīja. Viņi ir dabūjuši atslēgu. Es gribu, lai meitene vārdā Dora ir drošībā arī atpakaļceļā pie manis.

-     Drošībā, misters Krups saskābis atkārtoja. — Skaidrs. Būs drošībā. Kas par spožu domu tāda oriģinalitāte. Pozitīvā nozīmē satriecoša. Vairums ļaužu, nolīgstot algotus slepkavas, vēlas, lai tie kādu novāc no ceļa, paklusām nogalina vai pat moka. Tikai jūs, ser, algojat divus vislabākos rīkļurāvējus laika un telpas dimensijā, lai būtu drošs, ka mazai meitenītei nekas netiek nodarīts.

-   Jā, un jums par to jāatbild, mister Krup. Lai viņai nekas nekaitētu. Ja viņai kāds kaut ko nodarīs, es jutīšos dziļi sāpināts. Vai sapratāt?

-    Jā, Krups atteica, nervozi paraustīdams plecus.

Vai jums vēl kas sakāms? eņģelis Izlingtons vaicāja.

Jā, ser. Krups pielika roku pie mutes un noklepojās. Vai atminaties marķīzu de Karabasu?

-      Protams.

Es pieļauju, ka attiecībā uz marķīza ekstirpāciju līdzīgi norādījumi neattiecas…?

-     Vairs ne, eņģelis atbildēja. Tikai pasargājiet meiteni.

Viņš atrāva roku no ūdens virsmas. Tagad tajā atspīdēja vien sveču liesmas un eņģeļa pārsteidzošais, nevainojami androgīnais skaistums. Eņģelis Izlingtons piecēlās un atgriezās savas mītnes iekškambaros gaidīt iespējamos ciemiņus.

Ko viņš teica? misters Vandemārs vaicāja.

—    Viņš, mister Vandemār, teica, ka ar marķīzu mēs varam rīkoties pēc saviem ieskatiem.

Vandemārs palocīja galvu. Vai tajā ietilpst nogalināšana, sagādājot briesmīgas mokas? viņš pārcentīgi vaicāja.

Jā, mister Vandemār, manuprāt, ietilpst gan.

-   Tad jau labi, mister Krup. Kaut kā negribētos dzirdēt vēl vienu rājienu. — Viņš palūkojās uz asiņaino ņudzekli, kas karājās telpas vidū. Tagad labāk nogrūd kaut kur to līķi.

Viens no lielveikala iepirkumu ratiņu priekšējiem riteņiem čīkstēja un nemitīgi vilka uz kreiso pusi. Misters Vandemārs bija atradis metāla ratiņus uz ielas, aizaugušā drošības saliņā netālu no slimnīcas. Tos ieraudzījis, viņš uzreiz bija nospriedis, ka ratiņi ir tieši tik lieli, lai tajos varētu ērti pārvadāt līķi. Viņš, protams, būtu varējis to nest, taču tad noteikti būtu notašķījies ar asinīm vai citiem ķermeņa šķidrumiem. Un misteram Vandemāram bija tikai viens uzvalks. Tāpēc viņš stūma veikala ratiņus ar marķīza de Karabasa līķi pa notekūdeņu kanāla malu, un rati ripoja čīkstēdami, un visu laiku vilka uz kreiso pusi. Viņš būtu gribējis, lai ratus stumj misters Krups pārmaiņas pēc, bet misters Krups runāja. Vai zini, mister Vandemār, viņš klāstīja, es pašlaik esmu pārlieku pārlaimīgs, pārlieku iepriecināts, nerunājot nemaz par to, ka ari pārāk nenovēršami un neierobežoti ekstātisks, lai īgņotos, kurnētu un sūdzētos kad nu beidzot ir ļauts izdarīt to, ko mēs protam vislabāk…

Misters Vandemārs grieza vezumu ap kādu īpaši nejauku stūri. Tu domā, nogalināt kādu, vai ne? viņš jautāja.

Misters Krups veltīja draugam starojošu skatienu. Nogalināt, jā, tā es domāju gan, mister Vandemār, spožā dvēsele, drošsirdīgais, cēlais biedri Lai nu kā, tu noteikti jau būsi ievērojis aiz tnanas starojošās, laimīgās un apmierinātas ārienes slēpjamies urķīgu, glūnīgu «bet». Kā vismazāko burtiņu, vismazāko neapmierinātības zilbīti, kā sīciņu jēlu aknu kunkulīti, kas ielipis zābaka iekšpusē. Tu, es nemaz nešaubos, pie sevis domā: «Misteram Krupam krūšu rajonā kaut kas nav kārtībā. Nāksies pamudināt, lai reiz izkrata.man sirdi.»

Misters Vandemārs stūma vaļā apaļas dzelzs durvis, kas atdalīja notekūdens' grāvi no pilsētas kanalizācijas, un pārdomāja drauga sacīto. Vispirms viņš pats izrausās cauri ejai un tad pārvilka pār slieksni iepirkumu ratiņus ar marķīza de Karabasa līķi. To paveicis, viņš, būdams diezgan pārliecināts, ka neko tādu nav domājis, sacīja: Ne.

Misters Krups nelikās to dzirdam un turpināja: … un kad cs, atbildot uz taviem daudzkārtējiem lūgumiem, izpaustu sava satraukuma iemeslu un sacītu, ka manu dvēseli grauž zināmais apstāklis, ka mums allaž jāslēpj sava svece zem pūra. Bijušā marķīza skumjās atliekas pienāktos pakārt visaugstākajās Apakšlondonas karātavās, nevis aizmest tās prom kā lietotu… te viņš ieturēja pauzi, cenzdamies piemeklēt atbilstošu salīdzinājumu.

Žurku? misters Vandemārs ierosināja. Skrūvspīles? Liesu? Cik, čīk, čīk, čīkstēja iepirkumu ratiņu riteņi.

Lai nu paliek, misters Krups noteica. Viņi bija pienākuši pie dziļa grāvja ar brūnganu ūdeni. Tā virsmu izrotāja dzeltenbālas putu saliņas, izlietoti prezervatīvi un pa kādam tualetes papīra gabalam. Misters Vandemārs apturēja ratiņus. Misters Krups pieliecās, satvēra aiz matiem marķīza galvu un, pacēlis to augšup, iečukstēja viņa beigtajā ausī: Jo ātrāk šī lieta tiks nodarīta, jo laimīgāks es jutīšos. Gan kādā citā laikā un vietā pratīs novērtēt divus pārus notraipītu roku ar garotes virvi un dīrājamo nazi.

Viņš piecēlās kājās. Arlabunakti, labo marķīzi Neaizmirsti mums rakstīt.

Misters Vandemārs pagāza ratiņus uz priekšu, un marķīza līķis iegāzās brūnajā straumē. Tūdaļ pēc tam misters Vandemārs iegrūda notekā arī ratiņus, kuri bija sākuši viņā raisīt strauji pieaugošu nepatiku, un skatījās, kā ūdens tos palēnām aiznes prom.

Tad misters Krups pacēla augšup savu gaismekli un aplūkoja vietu, kur tobrīd atradās. Ar skumjām jāatzīst, misters Krups sacīja, ka tur augšā pa ielām staigā ļautiņi, kuri nekad neiepazīs šo noteku skaistumu, mister Vandemār. Šīs sarkano ķieģeļu katedrāles zem pašu kājām.

Meistardarbs, misters Vandemārs piekrita.

Viņi pagrieza muguru brūnajam ūdenim un devās atpakaļ tuneļu likumos. Ar pilsētām kā ar ļaudīm, mister Vandemār, misters Krups pārsmalkā tonī noteica, zarnu stāvoklim ir nepārvērtējama nozīme.

Dora iesēja atslēgu aukliņā, ko bija atradusi kabatā, un pakāra to kaklā. Tas neizskatās visai droši, Ričards teica. Dora par atbildi tikai nošķobījās. Nu, viņa atteica, nav jau arī.

Dora paraustīja plecus. Labi, viņa sacīja. Kad būsim tirgū, dabūšu kādu ķēdi. Viņi soļoja cauri kaļķakmenī izcirstam alu labirintam. Dziļās ejas šķita saglabājušās teju vai no aizvēstures.

Ričards pie sevis ķiķināja.

-      Kas tevi tā uzjautrina? Dora jautāja.

Viņš pasmīnēja. Es vienkārši iedomājos, kāda marķīzam būs sejas izteiksme, kad viņš uzzinās, ka esam dabūjuši atslēgu no mūkiem bez viņa palīdzības.

-      Esmu droša, ka viņam būs kaut kas sardonisks, ko par to pateikt, viņa teica. Un tad dosimies atpakaļ pie eņģeļa. Pa «garo un bīstamo ceļu». Lai kāds tas arī nebūtu.

Ričards apbrīnoja gleznojumus uz alas sienām. Tur okera, sjennas un rūsaskrāsas toņos bija attēloti uzbrūkoši mežakuiļi, bēgošas gazeles, pinkaini mastodonti un milzu sliņķi. Ričards nodomāja, ka gleznojumiem vajadzētu būt tūkstošgadīgiem, taču tad viņi nogriezās ap stūri, un viņš ievēroja, ka uz sienām tāda pašā stilā attēlotas arī kravas automašīnas, mājas kaķi, vieglie automobiļi un, ievērojami zemākā kvalitātē zīmēti, it kā tikai iztālēm ieraudzīti lidmašīnu silueti. Gleznojumu josla bija visai tuvu grīdai. Ričards nodomāja, ka gleznotāji varētu būt piederīgi pazemes neandertāliešiem pigmejiem. Tas būtu tikpat iespējams kā jebkas cits šajā dīvainajā pasaulē. Un kur tad notiks nākamais tirgus? viņš vaicāja.

-      Nav ne jausmas, Dora atteica. Medniec?

Mcdniece izslīdēja no ēnas. Es nezinu.

Viņiem garām pretējā virzienā paskrēja kāds sīks radījums. Dažus mirkļus vēlāk viņiem pilnā ātrumā tuvojās vēl divas miniatūra auguma būtnes. Tai brīdī, kad auļotāji šāvās garām, Medniece pastiepa roku un satvēra aiz auss mazu puišeli. Au! viņš iesaucās kā jau puišeļi to dara. Laidiet! Viņa nozaga man otu!

-      Viņam taisnība, tālu ejas galā atskanēja smalka balstiņa, tiešām nozaga.

-      Nenozagu vis, iesaucās vēl augstāka un vēl smalkāka balstiņa no vēl tālāka ejas gala.

Medniece norādīja uz sienas gleznojumiem. Jūsējie? viņa vaicāja.

Puišelim piemita tāda uzpūtība un lepnība, kāda mēdz būt tikai mākslas lielmeistariem un deviņgadīgiem puikām. Njā, viņš nikni novilka. Daži.

-      Nav slikti, Medniece noteica. Puika paglūnēja uz viņu.

-      Kur notiks nākamais Klīstošais tirgus? Dora vaicāja.

-      Bellāstā, puika atteica. Šonakt.

Paldies, — Dora sacīja. Ceru, ka dabūsi savu olu atpakaļ. Laid viņu vaļā, Medniec!

Medniece atlaida puišeļa ausi. Viņš nekustēja ne soli. Tā vietā viņš nopētīja Mednieci no galvas līdz kājām un novaikstījās, lai skaidri parādītu, ka uz viņu tas nekādu iespaidu neatstāj.

Jūs esat Medniece? — viņš jautāja. Medniece kautrīgi pasmaidīja. Puika nošņaukājās. Jūs esat labakā no Apakšpasaules miesassargiem?

-      Tā runā.

Puika veikli pašāva vienu roku aiz muguras un alkal atpakaļ. Tad viņš samulsis apstājās un atvēra plaukstu. Vispirms viņš uzmeta apjukušu skatu savai delnai, tad Medniecei. Medniece izstiepa roku, un tajā gulēja saliekamais nazītis ar spoži noasinātu asmeni. Viņa pacēla to tik augstu, lai puika nevarētu aizsniegt. Viņš sarauca degunu. Ka ta'jūs šito izdarījāt?

-      Pazūdi! Medniece noteica. Viņa aizvāza nazīti un pasvieda to puikam, kurš tūdaļ pat, neatskatīdamies, aizbizoja tālāk pa gaiteni pakaļ savai otai.

Marķīza de Karabasa līķis ar seju uz leju pa dziļo kanālu peldēja uz austrumiem.

Londonas notekgrāvji reiz bijuši upes un strauti, kas plūst no ziemeļiem uz dienvidiem (un uz dienvidiem no Temzas no dienvidiem uz ziemeļiem), nesdami līdzi visādu drazu, dzīvnieku skeletus un naklspodu saturu uz Temzu, kas lielāko tiesu no tā visa padeva tālāk jūrai. ŠI sistēma bija vairāk vai mazāk veiksmīgi funkcionējusi daudzus gadus, līdz 1858. gadā ikdienas atkritumu un Londonas rūpniecības radītās milzīgās notekūdeņu masas, mijiedarbojoties ar diezgan karstu vasaru, radīja fenomenu, kas pazīstams kā «Lielā smirdoņa»: Temza pati bija pārvērtusies par vaļēju notekgrāvi. Visi, kas vien tolaik varēja atstāt Londonu, to darīja; tic, kam nācās palikt, aizsēja priekša sejai karbolskābē samitrinātas drānas un centās neelpot caur degunu. Parlaments jau 1858. gada sākumā bija spiests atkāpties, un gadu vēlāk tika pieņemts lēmums par kanalizācijas sistēmas būvēšanu. Tūkstošiem jūdzu garie kanalizācijas tuneļi tika projektēti viegli ieslīpi, lai notekūdeņi plūstu no rietumiem uz austrumiem, un kaut kur aiz Griničas tie tika iesuknēti Temzas grīvā un nokļuva Ziemeļjūrā. Tieši pa šo ceļu kādreizējais marķīza de Karabasa ķermenis devās uz austrumiem, saullēkta un attīrīšanas staciju virzienā.

Uz ķieģeļu dzegas kanāla malā kāds žurku pāris nodarbojās ar to, ko žurkas dara, kad cilvēki neskatās. Žurkas redzēja garām peldam līķi. Lielākā no tām paprāvs melns tēviņš iepīkstējās. Mazāka auguma brūna žurku mātīte kaut ko atpīkstēja pretī, atspērās no dzegas un uzlēca marķīzam uz muguras. Tā viņa kādu gabaliņu brauca, ostīdama viņa matus un mēteli, pagaršodama asinis; vienubrīd žurka piesardzīgi pārliecās pāri marķīza galvai, lai ieskatītos viņam sejā.

No marķīza galvas žurka ielēca dubļainajā ūdenī, veikli aizpeldēja mala un uzrāpās atkal augšā pa slapjo ķieģeļu sienu. Viņa aizsteidzās atpakaļ pa dzegu un piebiedrojās pārējiem.

Belfastā? Ričards vaicāja.

Dora šķelmīgi pasmaidīja, un bija redzams, ka neko vairāk par «Pats redzēsi!» viņa neteiktu pat tad, ja Ričards uzstātu.

Viņš mainīja tematu. Kā tu zini, ka tas sīkais tev nesameloja par tirgu? viņš vaicāja.

-   Tas ir kaut kas tāds, par ko te lejā neviens nemelotu. Man šķiet, ka… neviens nevar par to samelot. Dora mirkli klusēja. Tirgus ir kaut kas īpašs.

Un kā puika zināja, kur tas notiek?

Kāds viņam būs pateicis, Medniece sacīja.

Ričards to brīdi apdomāja. Un kā viņi zināja?

Kads viņiem pateica, Dora paskaidroja.

-    Bet… Ričards gribēja zināt, kas izvēlas tirgus norises vietu, un kā tiek izplatīta informācija; viņš mēģināja izveidot jautājumu tā, lai neizklausītos stulbs.

No tumsas atskanēja sulīga sievietes balss: IIss. Vai kāds zina, kur notiek nākamais tirgus?

Runātāja iznāca gaismā. Viņu greznoja sudraba rotas un smalkā frizūrā veidoti mati. Viņai bija ļoti balta āda un gara, ogļmelna samta kleita. Ričards uzreiz saprata, ka ir šo sievieti kaut kur redzējis, taču pagāja labs brīdis, pirms viņš atcerējās, kur: pirmajā Klīstošajā tirgū, kas nolika «Harrods» lielveikalā. Viņa toreiz bija Ričardam uzsmaidījusi.

-      Šovakar, Medniece atbildēja uz jautājumu. Bclfāstā.

-    Paldies, sieviete sacīja. Viņai ir visskaistākās acis pasaulē, Ričards nodomāja. Uzpirkstīšu krāsā.

Tur tiksimies, sieviete noteica, skatīdamās uz Ričardu. Tad viņa mazliet kautri novērsās, ieslīdēja atpakaļ tumsā un prom bija.

-      Kas tā bija? Ričards vaicāja.

-   Viņas sauc par Samiem, Dora sacīja. Pa dienu viņas guļ šeit un pa nakti pastaigājas pa Augšpasauli.

-     Vai viņas ir bīstamas? Ričards jautāja.

-      Ikviens ir bīstams, Medniece atteica.

-    Paklau, Ričards ierunājās, atgriežoties pie tirgus. Kas nolemj, kur un kad tam jānotiek? Un kā tie paši pirmie uzzina to, kas nolemts? Medniece paraustīja plecus. Dora? viņš vaicāja.

-    Nekad neesmu par to domājusi. Viņi nogriezās ap stūri. Dora pielika lampu tuvāk sienai. Nudien nav slikti, viņa noteica.

Un jāatzīst, ātri arī, Medniece piebilda. Viņa ar pirksta galu pieskārās sienas gleznojumam. Krāsa vēl nebija nožuvusi. Tur bija attēlota Medniece, Dora un Ričards. Un nepavisam ne glaimojoši.

Melnā žurka ar pazemībā pieglaustām ausīm un pieliektu galvu ielīda Zeltaino midzenī. Pīkstot un klakšķinot zobus, viņa mazpamazītēm virzījās uz priekšu.

Zeltainās savu mītni bija iekārtojušas kaulu kaudzē. Šī kaulu kaudze reiz bija piederējusi spalvainam mamutam, tajos vēsajos laikos, kad pa Dienvidanglijas sniegaino tundru pastaigājās milzīgie, spalvainie nezvēri, kas, zcltainoprāt, bija tik pašpārliecināti, it kā viņiem piederētu visa teritorija. Šo konkrēto mamutu gan Zeltainās no tādas domas bija pilnīgi un pavisam atradinājušas.

Melnā žurka savu pazemību tagad izrādīja pašā kaulu krāvuma pakājē. Tā nogūlās augšpēdus, atstādama pakakli neaizsargātu, aizvēra acis un nogaidīja. Pēc kada laika no augšas atskanēja zobu klabināšana, kas vēstīja, ka jāceļas kājās.

No mamuta galvas kaulu krāvuma augšpusē izkūņojās viena no Zeltainajām. Tā līda uz priekšu pa ziloņkaula krāsas ilkni zeltspalvota žurka ar vara krāsas acīm. Žurka bija paprāva mājas kaķa lielumā.

Melnā žurka pateica savu sakāmo. Zeltainā brīdi padomāja un tad norēja pavēli. Melnā žurka atkal uz mirkli apmetās augšpēdus un atklāja rīkli. Pēc mirkļa tā apgriezās, palēcās un aizsteidzās tālāk.

Rensteļu ļaudis, protams, pastāvēja arī pirms «Lielās smirdoņas», tolaik viņi dzīvoja vai nu Elizabetes laika kanalizācijas grāvjos, vai restaurācijas laika notekas, vai ari prinča reģenta laika kanālos. Londoniešu skaitam un līdz ar to arī notekūdeņu daudzumam, dažādiem atkritumiem un netīrumiem pieaugot, Londonas notekūdeņi tika aizvadīti no pilsētas pa caurulēm vai citicm segtiem ceļiem. Taču Rensteles ļaudis savu īsto mājvietu ierīkoja tad, kad pēc «Lielās smirdoņas» izveidotā grandiozā plāna tika izbūvēta Viktorijas laika notektuneļu sistēma. Viņus varēja sastapt jebkurā vietā visā notektuneļu labirinta garumā un platumā, taču pastāvīgās mītnes viņi ierīkoja zem sarkanķieģeļu velvēm, kas atgādināja baznīcu velves. Tās atradās vietās, kur brūngani putojošās straumes satecēja vienkop. Rensteļu ļaudis tur sēdēja, bruņojušies ar makšķerēm un tīkliem, un pašdarinātiem ķekšiem, un lūkojās brūnajā ūdenī.

Viņiem mugurā bija drēbes brūnas un zaļganas drēbes, ko biezā kārtā klaja kaut kas līdzīgs pelējumam vai varbūt tie bija naftas ķīmijas atkritumi, taču nav izslēgts, ka tas bija kaut kas daudz sliktāks. Viņiem bija gari un savēlušies mati. Itin viegli iedomāties, kā šie ļaudis oda. Velvēs viņi turēja iekārtus vecus vējlukturus. Nav zināms, ko Rensteļu ļaudis lika šajos lukturos degļu vietā, taču tic dega ar visai indīgu zilizaļu liesmu.

Nav ziņu ari par to, kā Rensteles ļaudis sazinājās savā starpā. Nedaudzajos darījumos ar ārpasauli viņi lietoja zīmju valodu. Viņi paši dzīvoja guldzienu un pilienu pasaulē šie rensteļu vīri un sievas, un viņu klusie rensteļu bērneļi.

Ķemertiņš ieraudzīja ūdenī kaut ko peldam. Viņš bija Rensteles ļaužu pārvaldnieks, visgudrākais un visvecākais no viņiem. Notekūdeņu tuneļus viņš pazina labāk neka to cēlāji. Ķemertiņš pasniedzās pēc gara makšķernieku tīkla viena ietrenēta kustība, un viņš izcēla no ūdens diezgan apķepušu mobilo telefonu. Ķemertiņš piegāja pie atkritumu kaudzītes un pievienoja telefonu pārējam lomam. Līdz šim sazvejotajā ietilpa pāris dīvainu cimdu, kurpe, kaķa āda, samirkusi cigarešu paciņa, kājas protēze, beigts kokerspaniels, brieža ragi (ar koka paliktni) un bērnu ratiņu apakša.

Tā nebija veiksmīga diena. Turklāt vakarā bija paredzēts tirgus zem klajas debess. Tāpēc Ķemertiņš nenovērsa skatienu no ūdens. Nekad nevar zināt, kas uzpeldēs.

Vecais Beilijs bija izžāvis veļu. Palagi un pārvalki plīvoja un plandīja vējā uz «Cenlre Point» augstceltnes jumta; savādais un neglītais sešdesmito gadu debesskrāpis atrodas Oksfordstrītas austrumu galā un slejas augstu pāri Totnemkortroudas stacijai. Vecajam Beilijam nebija nekādu sevišķo simpātiju pret «Centre Point» būvi kā tādu, taču, kā viņš bieži mēdza stāstīt putniem, no ēkas jumta paveras ne ar ko nesalīdzināms skats, turklāt tā ir viena no retajām vietām Londonas rietumdaļā, no kuras skatoties, nav jāraugās uz «Centre Point» milzi.

Vējš norāva Vecā Beilija kažokam dažas spalvas un aiznesa tās pāri Londonas jumtiem. Beilijs par to it nemaz neuztraucās. Jo, kā viņš bieži mēdza sacīt putniem, tur, no kurienes tās plūktas, ir vēl ko paplūkties.

No cauruma ventilācijas lūkas pārsegā izspraucās liela, melna žurka. Pametusi skatu apkārt, tā devās taisni uz Vecā Beilija putnu noķēzīto telti. Žurka uzskrēja augšup pa telts sienu un pārkāpa uz veļas auklas. Žurka pāris reižu steidzīgi noplkstējās.

-      Rāmāk, rāmāk, Vecais Beilijs sacīja. Žurka atkārtoja savu sakāmo mazliet zemākā reģistrā, taču tikpat steidzīgi. Apžēliņ, Vecais Beilijs noelsās. Viņš ieskrēja teltī un atgriezās, bruņojies ar garkātainu dakšiņu un ogļu lāpstu. Viņš tūdaļ metās teltī vēlreiz un iznesa pāris tirdzniecībā noderīgu lietu. Trešo reizi iesteidzies teltī, viņš atvēra koka lādi un iebāza kabatā sudraba kārbiņu. Man nudien nav laika šitā māžoties, Vecais Beilijs sacīja žurkai, pēdējoreiz iznācis no telts. Esmu ļoti aizņemts cilvēks. Putni paši neķeras, vai zin'.

Žurka kaut ko atpīkstēja pretī. Vecais Beilijs ritināja vaļā ap vidukli aptīto virvi. Un vispār, viņš teica žurkai, līķi varētu savākt ari citi. Neesmu tik jauns kā agrāk. Man nepatīk apakšceļi. Es esmu jumtu cilvēks, esmu te dzimis un audzis.

Žurka atbildēja ar nepieklājīgu troksni.

-      Steidzies lēnām, atteica Vecais Beilijs. Eju jau, eju! Sīkais zeņķi. Es pazinu tavu vecvectēvu, žurkulēn, tāpēc nedomā te bojāt gaisu… Saki labāk, kur šovakar paredzēts tirgus? Žurka viņam pateica. Vecais Beilijs ielika žurku kabatā un pārrāpās pāri jumta malai.

Ķemertiņš sēdēja saliekamajā plastmasas krēslā uz dzegas kanāla malā. Viņu bija pārņēmusi priekšnojauta, ka tuvojas labklājība un bagātība. Ķemertiņš juta to peldam no rietumiem uz austrumiem, peldam uz viņa pusi.

Viņš skaļi sasita plaukstas. Tūdaļ saskrēja viri un sievas, un bērni, bruņojušies ar āķiem, tīkliem un virvēm. Viņi nostājās gar slideno kanālmalu. No viņu lukturiem saraustīti spīguļoja zaļa gaisma. Ķemertiņš norādīja ar roku uz kanālu, visi stāvēja un gaidīja klusēdami, jo Rensteles ļaudis citādi nemēdz gaidīt.

Marķīza de Karabasa līķis ar seju pret dzelmi peldēja pa kanālu, un straume viņu nesa tik lēni un svinīgi kā zārku. Viņi klusēdami vilka to malā ar āķiem un tīkliem, un drīz jau tas atradās uz dzegas. Viņi noģērba tam mēteli un zābakus, noņēma zelta kabatas pulksteni un izlobīja kabatu saturu, taču pārējās drēbes atstāja mironim mugurā.

Ķemertiņš blenza uz lomu. Viņš vēlreiz sasita plaukstas, un Rensteles ļaudis saka gatavoties tirgum. Nu viņiem patiešām bija kaut kas vērtīgs, ko pārdot.

Tu esi pārliecināta, ka marķīzs būs tirgū? Ričards vaicāja Dorai, kāpjot pa viegli ieslīpo krasta celiņu.

Viņš mūs neiegāzīs, Dora atteica, cik droši vien spēdama. Esmu pārliecināta, ka viņš tur būs.

Četrpadsmita nodaļa

viņas majestātes bruņukuģis «Belfāsta» sver vienpadsmit tūkstošus tonnu. Tas ir atzīts par gatavu lietošanai 1939. gadā un piedalījies Otrā pasaules kara kaujas. Kopš kara beigām tas stāv noenkurots starp Tauera tiltu un Londonas tiltu, iepretī Londonas Taueram. No bruņukuģa klāja redzama Sv. Pāvila katedrāle un Londonas Lielā ugunsgrēka kolonnveidīgā pieminekļa zeltītā smaile, ko, tāpat kā neskaitāmas citas Londonas ēkas, projektējis Kristofcrs Rens. Kuģis pašlaik kalpo kā ceļojošs muzejs, kā memoriāls un kā mācību vieta.

No krasta puses uz bruņukuģi ved celiņš, un pa to viņi tuvojās divatā, trijatā un bariņos. Viņi centās uzsliet savas nojumes pēc iespējas agrāk. Visas Apakšlondonas ciltis tovakar vienoja Tirgus pamiers un kopīga vēlme uzcelt savas tirgus būdas pēc iespējas tālāk no Rensteles ļaužu nojumes.

Jau pirms krietna gadsimta bija ticis nolemts, ka Rensteles ļaudis drīkst piedalīties tirgū tikai tajās reizēs, kad tas notiek zem klajas debess. Ķemertiņš un viņa ļaudis sakrāva lomu lielā kaudzē uz gumijas paklāja bruņukuģa lielgabala pakājē. Sākumā uz Rensteles ļaužu stendu nekad neviens nenāca, taču, tirgošanās naktij ejot uz beigām, tuvumā sāka parādīties uzpircēji un ziņkārīgie, un tie nedaudzie, ko liktenis apveltījis ar ožas trūkumu.

Ričards, Medniece un Dora spraucās cauri pūlim, kas bija sapulcējies uz klāja. Ričards ievēroja, ka nepieciešamība apstāties un blenzt ir kaut kur pazudusi. Apkārt redzamie ļautiņi bija tikpat dīvaini kā iepriekšējā Klīstošajā tirgū, taču Ričards bija nācis pie slēdziena, ka viņš citiem var šķist ne mazāk jocīgs. Ričards spraucās cauri pūlim un vēroja pretimnācēju sejas, meklēdams marķīza ironisko smaidiņu. Es viņu neredzu, Ričards noteica.

Viņi tuvojās Hemersmita kalēja darbnīcai, kur rosījās vīrs, ko par spīti pinkainajai, brūnajai bārdai varētu noturēt par neliela izmēra kalnu. Vīrs izcēla no oglēm sarkani nokaitētu dzelzs gabalu un uzsvieda to uz laktas. Ričards nekad nebija redzējis īstu smēdi. Jau pa gabalu varēja just spelti no ēzes un gailošā dzelzs gabala.

—  Turpini skatīties. Marķīzs parādīsies, Dora teica, pamezdama skatienu atpakaļ. — Izlīdīs no pūļa kā īlens no maisa. Brīdi padomājusi, Dora piebilda: — Kāds vispār īlenam sakars ar maisu? Un tad, nepagaidījusi, līdz Ričards paspēj atbildēt, Dora iespiedzās: Kalēj!

Bārdainais cilvekkalns pacēla acis no laktas, pārstāja kalt dzelzi un noaurojās: Pie Tempļa un Arkas! Lēdija Dora! Tad viņš parāva Doru gaisā, it viņa nebūtu neko smagāka par nieka pelēnu.

—  Sveiks, kalēj, Dora sacīja. Es jau cerēju, ka tu te būsi.

—   Es nelaižu garām nevienu tirgu, lēdij, priecīgi norībināja kalējs. Te jau tā īstā andele notiekas, va' zin'! viņš nodārdināja kā lielu noslēpumu. Uzmetis skatu atdziestošajam dzelzs gabalam uz laktas, viņš nosēdināja Doru acu augstumā, tas ir, uz savas būdas jumta septiņas pēdas virs klāja. Pagaidi brītiņu! viņš teica.

Kalējs grozīja dzelzs gabalu, satvēris to ar lielām stangām, un tajā pašā laikā nemitīgi zvetēja pa to ar āmuru. Ričards nolūkojās, kā zem āmura bliezieniem metāls izlokās un no ugunssarkana dzelzs klucīša pārtop smalkā, melnā rozē. Tas bija pārsteidzoši filigrāns darbs; katra ziedlapiņa bija kā ista gluda un atsevišķi nostrādāta. Kalējs iemērca rozi auksta ūdens mucā blakus laktai; metāls nočukstēja, un pacēlās garaiņi. Izvilcis kalumu no mucas, kalējs puķi nosusināja un padeva to dūšīgam, bruņukreklā tērptam vīram, kurš stāvēja malā un pacietīgi gaidīja. Saņēmis rozi, dūšīgais vīrs iedeva kalējam zaļu «Marks and Spencer» iepirkumu maisiņu, kas bija piekrauts ar visdažādākajiem sieriem.

-      Kalēj! — sacīja Dora no savas laktas. Tie ir mani draugi.

Kalējs satvēra savā milzu plaukstā Ričarda roku. Kalēja rokasspiediens bija sirsnīgs, taču ļoti saudzīgs, it kā viņš reiz sasveicinoties būtu pieredzējis pāris negadījumu un pēcāk mācījies sarokoties tik ilgi, līdz iemanījies to izdarīt bez starpgadījumiem. Priecājos, viņš nodārdi nāja.

-      Ričards, Ričards noteica.

Kalēju tas ielīksmoja. Ričards! Smuks vārds! Man bija zirgs, ko sauca par Ričardu. Palaidis vaļā Ričarda roku, viņš pievērsās Medniecei un teica: Un jūs esat… Medniece? Medniece! Kā es te stāvu, elpoju un maitāju gaisu! Tā ir viņa! Kalējs pietvīka sarkans kā skolaspuika. Iespļāvis labajā rokā, viņš lempīgi pūlējās pieglaust matus. Pašāvis sveicienam roku, viņš attapa, ka tikko tajā spļāvis; tad viņš steidzās roku noslaucīt ādas priekšautā, un, visu to darīdams, nemitīgi mīņājās no vienas kājas uz otru.

Kalējs… Medniece noteica ar nevainojamu karameļsmaidu uz lūpām.

-      Kalēj? sacīja Dora. Vai tu varētu nocelt mani zemē?

Viņš izskatījās nokaunējies. Lūdzu piedošan', lēdij, viņš sacīja un nocēla Doru zemē. Ričardam tobrīd pielēca, ka viņš, kalējs, pazinis Doru jau ka mazu meitenīti, un juta sevī uzvilnījam neizskaidrojamu greizsirdību pret šo milzi. Un tagad saki, kā ir, — kalējs teica Dorai, — kā es varu tev līdzēt?

-      Visvisādi, Dora sacīja. Bet pirmām kārtām… — viņa pievērsās Ričardam, Ričard, man tev ir darbiņš.

Medniece pacēla uzaci. Viņam?

Dora pamāja. Jums abiem. Vai jūs, lūdzu, varētu aiziet un atnest kaut ko ēdamu? Lūdzu!

Ričards jutās savādi lepns. Viņš bija pierādījis savus spēkus pārbaudījumā. Viņš bija viens no viņiem. Un viņš ies un atnesīs ēdienu. Ričards izrieza krūtis.

-      Es esmu tava miesassardze un palikšu pie tevis, Medniece noteica.

Dora uzmeta viņai greizu smaidu. Viņas acis nikni dzalkstīja. Te, tirgū? Būs labi, Medniec. Ir spēkā Tirgus pamiers. Neviens mani te neaiztiks. Turklāt Ričardam vajag apsargu vēl vairāk nekā man. Ričards piesarka, bet neviens to neievēroja.

-     Un ja nu kāds lauž Tirgus pamieru? Medniece vaicāja.

Kalējs nodrebinājās par spīti svelmei no ēzes. Lauzt Tirgus pamieru? Brrr.

-      Tas nenotiks. Ejiet taču. Abi divi. Kaut ko ar kariju, lūdzu. Un pāris papadumus arī. Asos.

Medniece izlaida roku caur matiem. Tad viņa pagriezās un iespraucās pūlī, un Ričards devās viņai līdzi. U11 kas tad noliktu, ja kāds lauztu Tirgus pamieru? Ričards jautāja, spraucoties līdzi Medniecei.

Medniece bridi padomāja. Pēdējoreiz kaut kas tāds atgadījās pirms aptuveni trīssimt gadiem. Divi draugi sastrīdējās sievietes dēļ. Viens izrāva nazi, viens nomira. Dūrējs aizlaidās.

Un kas ar viņu notika tālāk? Vai viņu nogalināja?

Medniece papurināja galvu. Gluži pretēji. Viņš vēl joprojām vēlas, lai pats toreiz būtu nodurts.

-     Tātad vēl dzīvs?

Medniece aplaizīja lupas. Ens, viņa pēc kāda brīža noteica. Dzīvens.

Kādu laiciņu viņi klusēja. Fui! Ričardam piepeši sametas nelabi. Kas tas? Kas tā par smaku?

-      Rensteles ļaudis.

Ričards aizgriezās un centās neelpot caur degunu tikmēr, kamēr viņi nebija tikuši prom no Rensteles ļaužu stenda.

-      Vai marķīzs joprojām nav manīts? Ričards vaicāja. Medniece pašūpoja galvu. Butu varējusi pastiept roku un pieskarties viņam. Ričards un Medniece devās augšup pa kuģa kāpnītēm uz ēdienu stendu pusi, no kuriem vēdīja claudz tīkamākas smaržas.

Vecais Beilijs vadījās pēc ožas un ātri vien nonāca pie Rensteles ļaudīm.

Viņš labi zināja, kas jādara, un viņam paša spēlētais teātris pat sagādāja sīku prieciņu: viņš uzkrītoši rūpīgi nopētīja beigto kokerspanielu, aplūkoja kājas protēzi, slapjo, appelējušo telefonu un pie katra priekšmeta skumji nošūpoja galvu. Tad viņš izlikās, ka tikko ieraudzījis marķīza līķi. Vecais Beilijs pakasīja degunu. Uzlika brilles un blenza uz mironi. Tad viņš skumji palocīja galvu, cenzdamies radīt tācla cilvēka iespaidu, kam vajadzīgs līķis, bet kuru neapmierina stenda piedāvājums; taču, jāņem vien tas, kas ir. Tad Vecais Beilijs pamāja Ķemertiņam un norādīja uz līķi.

Ķcmertiņš plaši atpleta rokas, svētlaimīgi pasmaidīja un pavērās debesīs, apliecinādams neizmērojamo prieku, kādu marķīza mirstīgās atliekas viņiem atnesušas. Nākamajā mirklī viņš aizklāja acis ar plaukstu un nolieca galvu, tādējādi pavēstīdams, cik ļoti viņus satrieks un apbēdinās tik ievērojama līķa zaudējums.

Vecais Beilijs iebāza roku kabatā un izvilka puslietotu sauso dezodorantu. Viņš padeva to Ķemertiņam. kurš dezodorantu vispirms nopētīja, tad nolaizīja un visbeidzot vienaldzīgi atdeva atpakaļ. Vecais Beilijs iebāza to kabatā. Viņš vēlreiz palūkojās uz marķīza dc Karabasa līķi, tur viņš gulēja: pusapģērbts, basām kājām, aizvien vēl slapjš no ceļojuma pa noteku kanāliem. Miesa bija dzeltenpelēka un sakritusics pa daudzajām dūrienu brūcēm ilgi bija tecējušas asinis, un āda no pamatīgās mirkšanas ūdenī bija sakrunkojusies kā žāvēta plūme.

Vecais Beilijs izvilka no kabatas pudeli, kurā skalojās apmēram trīs ceturtdaļas tilpuma dzeltenīga šķidruma, un pasniedza pudeli Ķemertiņam. Ķemertiņš to aizdomīgi nopētīja. Rensteļu ļaudis zina, kā izskatās «Chanel No. 5» pudele, visi sanāca apkārt un cieši to aplūkoja. Ķemertiņš lepnā mierā uzmanīgi atskrūvēja pudeli un uzpilināja pāris pilienu uz rokas. Tad Ķemertiņš paostīja smaržas, viņš darīja to tik nopietni un pamatīgi, ka pat vislabāko Parīzes perfumier pārņemtu skaudība. Paošņājis Ķemertiņš sparīgi pamāja ar galvu un pienāca Vecajam Beilijam klat, lai apskautos un noslēgtu darījumu. Vecajam vīram nācās pagriezt galvu stipri iesāņus un aizturēt elpu, līdz apskāviens bija galā.

Vecais Beilijs izslēja vienu pirkstu un, cik vien labi spēdams, ar mīmikas palīdzību atgādināja, ka vairs nav tajos gados, kā agrāk, un ka marķīzs de Karabass, vienalga dzīvs vai miris, ir mazliet par smagu tik vecam vīram. Ķemertiņš domīgi paurbināja degunu un tad ar žestiem, kas pauda ne vien cēlsirdību, bet ari pārliecību, ka ar tik muļķīgu un naivu izšķērdību viņš, Ķemertiņš, novedīs sevi un savus ļaudis līdz nabagmājai, lika vienam no jaunākajiem Rensteles ļaužu pārstāvjiem uzsiet līķi uz sagrabējušu bērnu ratiņu apakšdaļas.

Jumtu vīrs pārsedza līķi ar lupatu un stūma to pāri burzmainajam klājam, prom no Rensteles ļaužu rupala vietas.

Vienu porciju dārzeņu karija mērcē, Ričards palūdza pārdevējai karija bodītē. Un, mm, tūdaļ izdomāšu… Kaut ko ar gaļu. Jā, kas tā ir par gaļu? Sieviete viņam pateica. Oo, teica Ričards. Skaidrs. Hm. Nu tad labāk lieciet pilnu porciju karija dārzeņu.

Sveiki vēlreiz, viņam blakus ieskanējās samtaina balss. Tā bija bālā sieviete, ko viņi bija satikuši alās, tā, kam melnā kleita un uzpirkstīšu krāsas acis.

-     Sveikiņi, Ričards smaidot atteica. Ak jā, un pāris papadumus, lūdzu. Vai tu, mmm… Atnāci pēc karija?

Sieviete pievērsa Ričardam violeto skatienu un, atdarinādama Belu 1 Aigoši, teica: es neēdu… kariju. Un viņa iesmējās sulīgus, priecīgus smieklus, un Ričards aptvēra, cik sen nav jokojis ne ar vienu sievieti.

Ak, jā. Ričards. Ričards Meihjū. Viņš pastiepa sveicienam roku. Sieviete atņēma sveicienu, taču tas visai attāli līdzinājās rokasspiedienam. Viņai bija ļoti auksti pirksti, taču kāds tur brīnums vienā no rudens beigu naktīm uz kuģa klaja tiešām bija ļoti auksts.

-      Lamija, viņa nosauca savu vārdu. Esmu no Samtcm.

-      A, Ričards atteica. — Nu ja. Vai jūsu ir daudz?

-      Tikai dažas, sieviete sacīja.

Ričards paņēma ēdiena kārbas. Ar ko nodarbojies? viņš vaicāja.

-     Tad, kad es nemeklēju ēdienu, — viņa smaidot noteica, es esmu gide. Apakšpasaulē es zinu katru stūrīti.

Medniece, kura, Ričards bija gatavs to apzvērēt, tikko bija stāvējusi otrā būdiņu rindas malā, tagad atradās līdzās Lamijai. Viņš nav tavējais, viņa īsi noteica.

Lamija saldi pasmaidīja. To nu es pati izlemšu, — viņa atbildēja.

Tad ierunājās Ričards: Medniec, ši ir Lamija. No Samtenēm.

-      Sam-tēm, Lamija izlaboja ar mīlīgu smaidu uz lūpām.

-      Viņa ir gide.

-     Varu jūs aizvest, kurp vien vēlaties.

Medniece paņēma no Ričarda maisiņu ar ēdienu kārbām. Laiks doties atpakaļ, viņa sacīja.

-     Pagaidām darīsim tā, Ričards teica, iesim satikt pati zini. ko, un pajautāsim, ko viņa par to domā.

Medniece cieta klusu; toties viņa veltīja Ričardam skatienu. Ja viņa būtu tā paskatījusies vakar, Ričards noteikti būtu izmetis kaut ko no rokām. Bet tas bija todien. Redzēsim, ko Dora teiks, Ričards atkartoja. Vai ir kādas ziņas no marķīza?

-      Vēl ne, Medniece noteica.

Vecais Beilijs nostūma ratejus ar virsū uzsieto līķi nost no klāja. Marķīzs atgādināja spokainu Gāju Foksu, to salmu lelli, ko Londonas bērni nemaz ne tik senā pagātnē mēdza pirmajās novembra dienās vadāt apkārt pa pilsētu un izrādīt pretimnācējiem, lai piektajā novembrī, Uguņošanas naktī, iesviestu to kopējā salmu leļļu sārtā. Vecais Beilijs pārvilka līķratiņus pāri Tauera tiltam un, pūzdams un šķendēdamies, uzstūma tos augšā pa kalnu. Tad viņš stūrēja uz rietumiem, uz Tauerhilas staciju. Viņš apstājās netālu no stacijas pie pelēka, slīpa mūra, kas šķita izaudzis tieši no kalna.

Tas bija viens no pēdējiem Londonas Mūra fragmentiem. Londonas Mūris, vadoties pēc tā laika tradīcijām, tika uzcelts pēc Romas imperatora Konstantīna Lielā pavēles mūsu ēras trešajā gadsimtā; imperators to darījis, izpildot mātes Helēnas lūgumu, lajā laikā Londona bija viena no tām nedaudzajām impērijas lielpilsētām, kurām vēl nebija savu nocietinājumu. Kad mūris bija pabeigts, tas pilnīgi ieskāva mazo pilsēteli; mūris bija trīsdesmit pēdas augsts, astoņas pēdas plats un to ar pilnām tiesībām varēja dēvēt par Londonas Mūri.

Tagad tas vairs nav trīsdesmit pēdas augsts, jo kopš Konstantīna mātes laikiem zemes līmenis ir cēlies, un lielākā daļa toreizējā Londonas Mūra atrodas piecpadsmit pēdas zem ielas līmeņa un vairs neieskauj pilsētu. Taču palikušais mūra gabals joprojām ir mūra vārda cienīgs. Vecais Beilijs apņēmīgi pamāja ar galvu. Tad viņš piesēja virves galu bērnu ratiņiem un uzrāpās augšup pa sienu. Nokļuvis mūra augšpusē, viņš, ņurdēdams un akdievodamies, uzvilka augšā marķīza līķi. Vecais Beilijs nosēja līķi no ratiņiem un saudzīgi noguldīja to uz muguras ar rokām gar sāniem. Uz mirušā ķermeņa vēl arvien bija sulojošas brūces. Un tas bija ļoti beigts.

Ak tu, muļķa blēdi, Vecais Beilijs skumīgi nočukstēja. Kas bija tas, kā labad tu biji ar mieru tikt nožmiegts, ko?

Augstu pie debesīm spīdēja mazs un spožs mēness, un rudens zvaigznāji bija piekaisījuši zilimelnās debesis pilnas sašķaidītu dimantu drumslām. Bija auksti. Uz mūra nolaidās lakstīgala, nopētīja marķīza de Karabasa miesas un saldi ievidžinājās. Piever nu knābi, Vecais Beilijs piesmakušā balsī norūca. Jūs, putni, ari nesmaržojat kā plaukstošas rozes, vai zini. Putns veltīja vīram kādu lakstīgaliski melodisku rupjību un aizlaidās.

Vecais Beilijs iebāza roku kabatā un izvilka melno žurku, kas bija paspējusi aizmigt. Ta samiegojusies palūkojās apkārt un plati nožāvājās, atklājot garu un žurcīgi plankumotu mēli. Es personīgi būtu tikai priecīgs, Vecais Beilijs sacīja žurkai, ja man vispār nekad nekas vairs nebūtu jāsaož. Viņš nolika žurku uz Londonas mūra akmeņiem, un tā ņēmās kaut ko skaidrot, klabinādama zobus un vicinādamās ar priekšķepām. Vecais Beilijs nopūtās. No vienas kabatas viņš izvilka sudraba kārbiņu, otrā sameklēja garkātaino dakšiņu.

Nolicis sudraba kārbiņu de Karabasam uz krūtīm, viņš nervozi atknibināja vaļā kārbiņas vāku. Tajā iekšā sarkana samta ligzdiņā gulēja liela pīles ola, kas mēness gaismā izskatījās bāli zilganzaļa. Vecais Beilijs atvēzējās ar dakšiņu, un, aizmiedzis acis, trieca to pret olu.

Čaumalai saplīstot, atskanēja plakšķis.

Pāris mirkļu visapkārt valdīja liels miers. Un tad sākās vējš. Tam nebija noteikta virziena; šķila, ka tas pūš no visurienes. Pēkšņi bija sācies virpuļviesulis. Pa gaisu lika rautas rudens lapas, avīzes, visi iespējamie pilsētas gruži. Vējš uzklupa Temzai un aiznesa debesīs šļācienu ūdens. Tas bija traks un bīstams vējš. Belfaslas tirgotāji lādēdamies ķēra un grāba savas preces, lai tās neaizrautu pa gaisu.

Un tad, kad jau šķita, ka vējš pieņēmies tiktāl, ka tūdaļ aizpūtis prom gan pasauli, gan zvaigznes un izmētās ļautiņus pa gaisu kā sakaltušas lapas…

Tieši tajā brīdī…

… vējš pēkšņi rimās, un lapas, papīri, iepirkumu maisiņi sabira zemē, uz ielām un ūdeņos. Augstu uz Londonas Mūra pēc vēja iestājās klusums, kas savā ziņā bija tikpat skaļš, cik vējš. To pārtrauca klepus; šausmīgs, žļerkstošs klepus. Sekoja skaņa, kādam ar grūtībām apveļolies uz sāniem, un pēc tam bija dzirdama vemšana.

Marķīzs dc Karabass apvēma Londonas Mūri ar sarīto notekūdeni, notašķot pelēkos akmeņus ar brūnu putru. Pagāja labs laiciņš, līdz no viņa iekšām izplūda viss liekais šķidrums. Un tad atskanēja aizsmakusi balss, tāds kā izmocīts čuksts: — Liekas, man pārgriezta rīkle. Vai tev nav kaut kas, ar ko to apsiet?

Vecais Beilijs parakņājās kabatās un izvilka netīru lupatu. Viņš padeva to marķīzam, kurš to vairākās kārtās aptina ap kaklu un galus sasēja ciešā mezglā. Vecajam Beilijam nez kāpēc iešāvās prātā reģenta laiku dendiju augstās un ciešās švīta Bramcla ieviestās apkaklītes.

-      Ir kaut kas dzerams? marķīzs iesēcās.

Vecais Beilijs izvilka savu blašķīti, atskrūvēja un padeva marķīzam, kurš, iedzēris malku, sāpīgi saviebās un vārgi ieklepojās. Melnā žurka, kura to visu bija ar interesi vērojusi, norāpās lejā pa sienu un devās projām. Viņa pateiks Zeltainajām: par visu labo ir atdarīts, visi parādi nokārtoti.

Marķīzs atdeva Vecajam Beilijam viņa blašķīti. Beilijs to iebāza kabatā. Nu, kā t'jūties? viņš vaicāja.

-      Ir bijis labāk. Marķīzs drebelīgi piecēlās sēdus. Viņam tecēja deguns, un acis mirkšķinādamās vērās visapkārt: viņš skatījās uz pasauli tā, it kā tikko būtu to ieraudzījis.

-      Vienu gan es gribu zināt: kas bija tā milzu bagātība, kādēļ tu gāji un ļāvies, lai tevi nožmiedz, ko? Vecais Beilijs vaicāja.

-      Informācija, marķīzs nočukstēja. Ļaudis mēdz pasacīt ļoti daudz, kad ir skaidrs, ka tu tūlīt atdosi galus. Un viņi turpina runāt ari tad, kad esi jau miris.

-      Un tu uzzināji to, ko gribēji?

Marķīzs aptaustīja brūces uz rokām un kājām. O, jā. Lielā mērā. Nu man ir daudz skaidrāka nojausma, ap ko tā lieta grozās. To pateicis, viņš atkal aizvēra acis, apņēma plecus ar rokām un sāka viegli šūpoties uz priekšu un atpakaļ.

Kā tas īsti ir? Vecais Beilijs vaicāja. Kā ir būt mirušam?

Marķīzs nopūtās. Tad viņš savilka lūpas smaidā un sava vecā es spožumā atbildēja: Nodzīvo pietiekami ilgi, Veco Bcilij, un tu pats to uzzināsi.

Vecais Beilijs izskatījās apvainojies. Maita. Un tas pēc visa, ko esmu padarījis, lai atvestu tevi no tās šausmu upes, no kuras neviens neatgriežas. Es gribēju teikt, parasti neatgriežas.

Marķīzs de Karabass pacēla skatienu un palūkojās uz viņu. Acis mēnessgaisma vizēja spoži baltas. Kā ir, kad esi nomiris? marķīzs čukstus pārvaicāja. Ir ļoti auksti, mans draugs. Ļoti tumšs un ļoti auksti.

Dora paņēma ķēdi un pacēla to augšup. Ķēdē karājās sudraba atslēga un atstaroja kalēja ezes oranžsārto gaismu. Dora pasmaidīja. — Skaists darbs, kalēj.

Pateicos, lēdij.

Viņa uzkāra ķēdi kaklā un paslēpa atslēgu zem drēbēm. Un ko tu vēlētos pretī?

Meistars izskatījās samulsis. — Man gan negribētos izmantot tavu labo sirdi… viņš nomurmināja.

Dora savilka «beidz ākstīties» izteiksmi. Kalējs noliecās pie darbarīku grēdas un izvilka no riku apakšas melnu kasti. Tā bija darināta no tumša koka, inkrustēta ar ziloņkaulu un perlamutru, un bija krietnas vārdnīcas lielumā. Viņš to pagrozīja rokās. Tā ir brīnumu lādīte, viņš paskaidroja. Es to pirms pāris gadiem dabūju kā samaksu par vienu kalumu. Nekādi neizdodas to atvērt esmu visvisādi izmēģinājies.

Dora paņēma kārbiņu rokās un pārlaida pirkstus gludajai virsmai. Nav nekāds brīnums, ka tev neizdevās to atvērt. Mehānismā kaut kas ir ieķēries. Tā ir kā aizlipuši. Kalējs saskuma. — Tātad es nekad neuzzināšu, kas tur iekšā.

Dora savilka ieinteresētu sejas izteiksmi. Pirksti rūpīgi taustīja kasies virsmu. Pēkšņi no kastes sāniem izslīdēja stienītis. Viņa iebāza stienīti līdz pusei atpakaļ kastē un pagrieza to. Dziļi kastes iekšpusē atskanēja klikšķis, un kastes sānos atvērās durtiņas. Lūdzu, Dora sacīja.

Manu lēdij, — kalējs līksmi noteica. Viņš paņēma kasti un atrāva durtiņas līdz galam vaļā. Kastes iekšpusē bija atvilktne, ko viņš tūdaļ attaisīja. Atvilktnē tupēja krupītis un vienaldzīgi skatījās apkārt ar vara krāsas ačelēm. Kalējs sapīka. Un es cerēju, ka tur būs pērles un dimanti, viņš novilka.

Dora pastiepa roku un paglaudīja krupitim galvu. Viņam ir skaistas acis, Dora teica. — Paturi viņu, kalēj. Viņš nesīs tev laimi. Un vēlreiz paldies. Zinu, ka varu paļauties uz tavu klusēšanu.

Tu vari uz mani paļauties, lēdij, kalējs nopietni atteica.

Viņi sēdēja plecu pie pleca uz Londonas Mūra un klusēja. Vecais Beilijs lēnām nolaida zemē bērnu ratiņu karkasu.

-      Kur notiek tirgus? marķīzs jautāja.

Vecais Beilijs norādīja uz bruņukuģi. Tur.

-      Dora un pārējie. Viņi mani tur gaidīs.

Tu neesi tādā formā, lai kaut kur ietu.

Marķīzs sāpīgi ieklepojās. Vecajam Beilijam šķita, ka drauga krūtīs žļerkst vēl daudz notekūdeņu. Šodien esmu mērojis tādu gabalu, de Karabass nočukstēja, ka pāris nieka soļi neko daudz nekaitēs. Viņš nopētīja savas rokas, lēnām salieca pirkstus, kā pārbaudīdams, vai tie viņam klausīs. Viņš pagriezās ar muguru pret pilsētu un sāka nesteidzīgi un ar pūlēm rāpties lejā pa mūri. Bet, pirms uzsākt kāpienu, viņš piesmakušā un, iespējams, mazliet skumjā balsī sacīja: Veco Beilij, izskatās, ka tagad es būšu parādā tev.

Kad Ričards atgriezās ar ēdieniem, Dora skriešus metās viņam pretī, apskāva viņu un pat papliķēja Ričardam pa bikšdibenu. Tad viņa pakampa papīra maisiņu, žigli atrāva to vaļā, paņēma kārbu ar dārzeņiem karija mērcē un laimīga ķērās pie ēšanas.

-      Paldies, Dora teica ar pilnu muti. Vai ir ziņas no marķīza?

-     Nekā, Medniece atteica.

-      Un Krupa un Vandemāra?

-      Nav.

-     Ņammīgs karijs. Ļoti labs.

-    Vai ķēdi dabūji? Ričards vaicāja. Dora pacēla ķēdi par pirksta tiesu no kakla, lai parādītu, ka tā tur ir, un ļāva atslēgas svaram novilkt to atpakaļ zem apģērba.

Dora, Ričards sacīja, — šī ir Lamija. Viņa ir gide. Viņa stāsta, ka varot mūs pavadīt uz jebkuru vietu Apakšzemē.

-     Uz jebkuru? Dora vaicāja, košļādama papadumu.

-    Jebkuru, Lamija apstiprināja.

Dora pielieca galvu. Vai tu zini, kur ir eņģelis Izlingtons?

Lamijas melnās skropstas leni noplīvoja pār uzpirkstīšu krāsas acīm. Izlingtons? viņa pārvaicāja. Jūs nevarat turp iet…

Vai tu zini?

Daunstritā, Lamija teica. Daunstrītas pašā galā. Bet tas ir bīstami.

Medniece visu sarunas laiku bija stāvējusi, sakrustojusi rokas uz krūtīm, un vienaldzīgi klausījusies. Tagad viņa ierunājās: Mums pavadoni nevajag.

-    Patiesību sakot, Ričards iebilda, man šķiet, ka vajag gan. Marķīzu nekur nemana. Mēs zinām, ka ceļš būs bīstams. Mums jānogādā tā… tā lieta, ko es dabūju, pie eņģeļa. Un tad viņš pastāstīs Dorai par viņas ģimeni un pateiks man, kā lai tieku mājās.

Lamija iepriecināta uzlūkoja Mednieci. Un viņš var atdot smadzenes tev, viņa līksmi sacīja, un sirdi man.

Dora ar rokām izslaucīja no trauka pēdējās mērces paliekas, nolaizīja pirkstus un teica: — Mēs tiksim galā ari trijatā, Ričard. Mēs nevaram atjauties gidu.

Es prasīšu samaksu viņam, nevis jums, Lamija spītīgi sacīja.

Un kādu samaksu jūsu laipnībai labpatiktos sagaidīt? Medniece vaicāja.

-   Tas, Lamija saldi smaidot atteica, lai paliek manā ziņā un viņa neziņā.

Dora pašūpoja galvu. — Es tā vis nedomāju.

Ričards nošņācās. Jums vienkārši nepatīk, ka arī es varu vienreiz kaut ko izdomāt, nevis akli sekot, kurp vien jūs liekat.

— Tā nemaz nav.

Ričards palūkojās uz Mednieci. Nu, tātad, Medniec. Vai tu zini ceļu pie Izlingtona? Medniece pašūpoja galvu.

Dora nopūtās. Jāsāk kustēties. Uz Daunstrītu, tu saki?

Lamija savilka smaidā savas plūmju violetās lūpas. Jā, lēdij.

Ap to laiku, kad marķīzs nonaca līdz tirgum, viņi jau bija aizgajuši.

Piecpadsmita nodaļa

viņi nokāpa no kuģa pa garo trapu un nokļuva krastmalā. Tad viņi 112 mirkli ienira garā, neapgaismotā pazemes pārejā un pēc brīža atkal parādījās virszemē. Lamija droši devās taisni uz priekšu, un drīz viņi nonāca bruģētā šķērsieliņā. Pie namu sienām sprakšķēdami dega gāzes lukturīši.

Trešās durvis pēc kārtas, viņa teica.

Viņi apstājās pie kāda sliekšņa. Pie durvīm bija piestiprināta misiņa plāksne, kas vēstīja:

Karaliskā savienība nežēlības pret ēkām novēršanai

Un zem tā ar mazākiem burtiem: 1 \

Daunstrīta.

Lūdzu klauvēt.

-      Vai uz ielas var nokļūt no mājas? Ričards vaicāja.

-      Nē, Lamija atbildēja. Iela ir mājā iekšā.

Ričards pieklauvēja pie durvīm. Nekas nenotika. Viņi stāvēja un gaidīja, drebinādamies rīta aukstumā. Ričards pieklauvēja vēlreiz. Visbeidzot viņš piezvanīja. Durvis atvēra samiegojies, koši sarkanā livrejā tērpies sulainis ar šķību, pūderētu parūku galvā. Viņš blenza uz kājslauķi pie sliekšņa ar tādu izteiksmi, kas skaidri liecināja, ka šo salašņu dēļ nebija vērts kāpt laukā no gultas.

-      Kā varu jums palīdzēt? sulainis apvaicājās. Ričardam pat norādījumi tīties un nosprāgt savulaik bija izteikti siltākā tonī un labākā noskaņojumā.

-    Daunstrita, Lamija valdonīgi teica.

-      Nāciet iekšā, sulainis nopūtās. Tikai noslaukiet kājas.

Viņi izgāja cauri iespaidīga izskata gaitenim. Tad viņi pagaidīja, līdz sulainis iededz žuburainā svečturī visas sveces. Viņi turpināja ceļu lejup pa kāpnēm, ko visā garumā sedza biezs, grezns paklājs. Tām sekoja mazāk iespaidīgs kāpņu posms, klāts ar pieticīgāku grīdsegu. Tam, savukārt, sekoja gauži nemīlīgs kāpņu posms, ko sedza apspūrušas maisaudekla lupatas, un visbeidzot viņi klidzināja lejup pa koka pakāpieniem, uz kuriem vispār nekas nebija uzklāts.

Kāpņu galā bija senlaicīgs kalpotāju lifts, kam pie durvīm bija piesprausta zīmīte:

Nedarbojas

Sulainis neņēma zīmīti vērā un ar metālisku dārdoņu atrāva vaļā ārējās stiepļu sieta durvis. Lamija viņam pieklājīgi pateicās un iekāpa liftā. Trijotne sekoja. Sulainis pagrieza viņiem muguru; Ričards caur lifta durvju stieplēm noskatījās, kā virs, cieši satvēris rokā svečturi, kāpj pa kāpnēm augšup. Liftā pie sienas bija neliela melnu podziņu virkne. Lamija piespieda pašu apakšējo pogu. Režģotās dzelzs durvis automātiski aizcirtās. Iedūcās motors, un lifts sāka lēni laisties lejup.

Viņi visi četri stāvēja, saspiedušies kabīnes šaurībā. Ričards piepeši sajuta katras sievietes smaržu atsevišķi: Dora visizteiktāk smaržoja pēc karija; Medniece oda pēc sviedriem bet tas nebija nepatīkami viņas smarža lika atcerēties lielos kaķveidīgos zvērus zoodārza krātiņos; Lamija, savukārt, reibinoši smaržoja pēc sausserža un maijpuķīlēm, un muskusa.

Lifts turpināja braukt lejup. Ričards bija sācis svīst lipīgus, aukstus sviedrus un iespiedis nagus dziļi delnās. Visikdienišķākajā tonī, kādu vien viņš spēja sagramstīt, Ričards ieteicās: Tagad laikam nebūtu pats piemērotākais brīdis atklāt, ka te kādam ir klaustrofobija, vai ne?

-      Ne-e, Dora atteica.

-      Nu tad es to nedarīšu, Ričards sacīja.

Un viņi turpināja braukt lejup.

Pēdīgi atskanēja graboņa, grūdiens un krakšķis, it kā mehānismā kaut kas iesprūstu, un lifts apstājās. Medniece atrāva durvis, palūkojās visapkārt un izkāpa uz šauras dzegas.

Ričards paskatījās pa atvērtajām lifta durvīm. Viņi karājās gaisā virs kaut kā, un šis kaut kas Ričardam atgādināja reiz redzētu gleznu ar Bābeles torni; šābrīža stāvoklis gan drīzāk atklāja, kāda šī būve varētu izskatīties no iekšpuses. Gar sienām spirāles veidā uz leju vijās milzīgs, bagātīgi rotāts, klintī izcirsts ceļš. Vietu vietām pie sienas ceļa malā dega dūmojošas lāpas, un liesmu punktiņi bija redzami arī dziļi, dziļi lejā. Viņi karājās gaisā apaļās telpas pašā vidū pāris tūkstošus pēdu augstumā no zemes. Lifts viegli šūpojās.

Ričards dziļi ievilka elpu un izkāpa pārējiem līdzi uz koka dzegas. Un tad, lai arī viņš zināja, ka tā nav labi, paskatījās lejup. Vienīgais, kas šķīra viņu no akmens grīdas tūkstošiem pēdu zemāk, bija koka dēlis. Garš dēlis, kas savienoja dzegu, uz kuras viņi patlaban stāvēja, ar klintī izcirstā ceļa malu kādu divdesmit pēdu attālumā. Es tā pieņemu, Ričards ierunājās, ka šī nebūtu arī īstā reize, kad pateikt, ka man nav diezko labas attiecības ar augstumu. Viņa balss neizklausījās ne tuvu tik bezrūpīga, kā pašam šķita.

Laipa ir droša, Lamija teica. Vai vismaz bija iepriekšējo reizi, kad te nācu. Skaties. Viņa pārgāja pār laipu, klusu nočabēja melnais samts. Viņa būtu varējusi nest uz galvas kaudzi grāmatu, un neviena nebūtu nokritusi. Nonākusi uz akmens ceļa, viņa apstājās, pagriezās un iedrošinoši visiem uzsmaidīja. Medniece viņai sekoja un, pārgājusi pāri, apstājās Lamijai blakus pie klints malas.

Redzi? Dora sacīja. Viņa pastiepa roku un saspieda Ričarda dclmu. Būs labi.

Ričards palocīja galvu un norija siekalas. Labi.

Dora pārgāja pār dēli. Neizskatījās, ka viņai šāda pastaiga būtu gājusi pie sirds, taču šā vai tā viņa bija otrā pusē. Trīs sievietes gaidīja, kad Ričards sāks kustēties. Ričards pēc kāda laiciņa ievēroja, ka joprojām stāv, par spīti komandām «Iet!», ko viņš sūtīja savām kājām.

Kaut kur augšā tika nospiesta poga: Ričards dzirdēja tinkšķi un nolietota motora rūkoņu tālumā. Lifta durvis Ričardam aiz muguras aizcirtās, un viņš palika stāvam uz ne visai stabilas koka platformas, kas nebija platāka par dēli.

Ričard! Dora iesaucās. Kusties!

Lifts sāka celties augšup. Ričards pārkāpa no drebelīgās platformas uz dēļa; kājas kļuva ļenganas, un nākamajā mirklī Ričards bija apķēris dēli ar rokām un kājām un turējās pie tā visiem spēkiem. Kaut kur saprāta nostūrī vēl pazibēja doma par liftu kas to bija atkal izsaucis un kāpēc, taču prāta lielākā daļa bija aizņemta ar to, ka pavēlēja locekļiem turēties pie deļa un nekustēties. Daļa prāta balss, cik stipri vien spēdama, kliedza Ričardam galvā, ka nevēlas mirt. Ričards aizžmiedza acis, apzinādamies, ka, ja viņš tās atkal atvērs un ieraudzīs akmens sienas dziļumus zem sevis, tad rokas vienkārši palaidīs dēli vaļā, un viņš kritīs, kritīs un kritīs…

Man nav bail no paša kritiena, viņš sev sacīja. Tas, no ka cs baidos, ir vieta, kur kritiens beidzas. Taču viņš labi zināja, ka tā nav taisnība. Viņam bija bail no paša kritiena — bail no nevarīgas ķepurošanās gaisā, skaidri saprotot, ka viņš nekādi nevar to apturēt, un zinot, ka leja gaida akmens klons un ka nekāds brīnums viņu nespēs glābt…

Lēnītēm līdz viņam nonāca kāda balss kāds viņam kaut ko teica.

— Tikai lien uz priekšu pa laipu, Ričard, — kāds sacīja.

—  Es… nevaru, viņš izdvesa.

— Tu esi pieredzējis daudz briesmīgākas lietas, lai dabūtu atslēgu, Ričard, kāds teica. Runātāja bija Dora.

—  Man patiešām ir bail no augstuma, Ričards ietiepīgi atkārtoja. Viņš bija piespiedis vaigu pie dēļa, bet zobi klabēja tik un tā. Es gribu mājās. Viņš juta koka virsmu spiežamies pret vaigu. Un tad dēlis sašūpojās. Mednieces balss sacīja: Es neesmu īsti droša, kādu svaru šī laipa var izturēt. Jūs abas stāviet šeit, lai būtu atsvars. Dēlis nodrebēja kāds nāca uz Ričarda pusi. Ričards pieķērās atnācējam, acis neatvērdams. Ausi ieskanējās klusa un drošinoša Mednieces balss. Ričard?

—  Mm.

Vienkārši sāc līst uz priekšu, Ričard. Sprīdi pa sprīdim. Nu, nāc… Mednieces karameļbrūnā roka saņēma Ričarda baltos, dēli iekrampētos pirkstus. Nu, sākam.

Ričards dziļi ievilka elpu un pašļūca gabaliņu uz priekšu. Un atkal sastinga. Tev jau sāk izdoties, Medniece sacīja. ir labi. Nu, vēl mazliet. — Un ta, līšus uz vēdera, Mednieces balss vilkts un stumts, Ričards sprīdi pa sprīdim virzījās uz priekšu, un laipas galā Medniece vienkārši ņēma un uzstutēja viņu kājās, un nolika uz cietas, nekustīgas zemes.

—  Paldies, viņš sacīja. Ričards nezināja, kas būtu jāsaka, lai pateiktos Medniecei par to, ko viņa tikko paveikusi. Tad viņš pateicās vēlreiz. Un, palūkojies uz visām trijām kopā, noteica: Es atvainojos.

Dora paskatījās uz viņu. Viss kārtībā, viņa teica. Tagad tu esi drošība. Ričards pameta skatu uz spirālveidīgo ceļu, kas aizvērpās dziļdziļi lejā; tad viņš paskatījās uz Mednieci, Doru un Lamiju, un smējās tik ilgi, līdz sāka raudāt.

-      Par ko? Dora uzstājīgi jautāja, kad lielā smiešanās bija galā, par ko tu tagad smejies?

-      Drošībā, Ričards vienkārši noteica. Dora paskatījās uz viņu un arī pasmaidīja.

-    Nu, kur tad mums tagad jāiet? Ričards vaicāja.

-      Uz leju, Lamija sacīja. Viņi sāka doties lejup pa Daunstritu. Medniece gāja pa priekšu, Dora viņai blakus. Ričards gāja kopā ar Lamiju, elpodams viņas maijpuķīšu un sausserža smaržu un priecādamies, ka viņa ir blakus.

Man tiešām prieks, ka tu nāc mums līdzi, viņš leica. Ka tu mūs pavadi. Ceru, ka tev tas nekādi neskādes, un vispār…

Lamija cieši pievērsa viņam uzpirkstīšu krāsas acis. Kāpēc lai tas skādētu?

-     Vai tu zini, kas tie žurkmēļi tādi ir?

-      Protams.

-      Ir viena žurkmēle vārda Anestēzija. Viņa. Vārdu sakot, mēs bijām tādi kā draugi, un viņa vienreiz mani pavadīja. Un tad viņu nolaupīja. Uz Nakts tilta. Es joprojām nezinu, kas ar viņu notika.

Lamija līdzjūtīgi pasmaidīja. Mani ļaudis visu ko par to stāsta. Iespējams, ka daži stāsti ir patiesi.

-     Tu taču man pastāstīsi, vai ne? Ričards vaicāja. Bija auksti. Ričards redzēja savas elpas mutulīšus gaisā.

-      Kādreiz jā, viņa atteica. Lamijas elpa gaisā nebija redzama. Tas bija ļoti jauki no tavas puses, ka paņēmi mani līdzi.

-      Darījām, ko varējām.

Dora un Medniece aizgāja aiz kāda klints izciļņa raclīta līkuma un pazuda skatienam. Zini, Ričards ieteicās, labāk pasteigsimies. Mēs esam palikuši iepakaļ.

-      Lai viņas iet, Lamija maigi noteica. Gan panāksim.

Ričards nodomāja, ka jūtas tieši tā, kā tīņa gados, iedams ar meiteni uz kino. Vai drīzāk kā pavadot meiteni mājās: pa brīžam apstājoties pieturu nojumēs vai durvju ailēs, lai straujā skūpstā savītu kopā mēles un dedzīgi, nemākulīgi pagramstītos viens otram zem drēbēm, un tad skriešus mestos tālāk, lai panāktu draugus…

Lamija ar vēsu pirkstu pārvilka Ričardam pār zodu. Tu esi tik silts, viņa apbrīnas pilnā balsi teica. Tas noteikti ir brīnišķīgi, ja kādam ir tik daudz siltuma.

Ričards centās izskatīties kautrīgs. Un cs par to pat tā īsti nebiju domājis, nudien, viņš atzina. Viņš izdzirdēja kaut kur tālu augšā aizcērtamies lifta durvis.

Lamija lūkojās uz viņu lūdzošām, saldām acīm. Tu taču man iedosi mazliet siltuma, vai ne, Ričard? viņa vaicāja. Man ir tik auksti.

Ričards domāja, vai vajadzētu viņu tagad noskūpstīt. Ko tad? Es…

Lamija izskatījās apbēdināta. Es tev nepatīku? viņa vaicāja. Ričards izmisis cerēja, ka nav viņu aizvainojis.

-      Protams, ka tu man patīc, viņš dzirdēja savu balsi sakām. Tu esi tik jauka.

Tu taču neizmanto visu savu siltumu, vai ne? viņa domīgi bilda.

-      Domāju, ka ne…

-      Un tu teici, ka samaksāsi par to, ka jūs pavadu. Tad nu to cs gribu par samaksu. Siltumu. Vai varu mazliet dabūt?

Ko vien vēlies. Jebko. Sausserdis un maijpuķīte apvijās Ričardam apkārt, un viņa acis neredzēja neko citu kā viņas balto ādu un plūmju krāsas lūpas, un ahātmelnos matus. Viņš pamāja ar galvu. Kaut kur dziļi iekšā viens kaut ko sauca, bet, lai kas tas ari nebūtu, tas var pagaidīt. Viņa izstiepa rokas un, maigi saņēmusi plaukstās viņa seju, pievilka to klāt. Tad sekoja skūpsts: ilgs un kārs. Mirkli Ričardu pāršalca pirmatnīga aukstuma tirpas no viņas lūpām un vēsās mēles, bet jau nākamaja bridi viņš pilnīgi ļāvās Lamijas skūpstam.

Viņa uz mirkli atrāvās nost.

Ričards juta uz lūpām ledus kārtiņu. Viņam nācās atspiesties pret sienu. Ričards gribēja pamirkšķināt acis, bet plakstiņi šķita kā piesaluši. Lamija ar laimīgu smaidu sejā palūkojās augšup. Viņas āda bija pietvīkusi, lūpas dega koši sarkanas. Lamijas elpas garainīši cēlās aukstajā gaisā. Viņa aplaizīja lūpas ar karstu, sārtu mēli. Ričardam sametās tumšs gar acīm. Lamija kļuva par melnu siluetu kaut kur redzes, perifērija.

— Vēl, sieviete sacīja un pievilka viņu sev klāt.

Viņš noskatījās, ka Samte pievelk Ričardu klāt pirmajam skūpstam, un redzēja, kā nosarmo un apledo Ričarda seja. Viņš redzēja, kā dāma uz brītiņu laimīga atlaižas nost. Tad viņš pielavījās viņai no mugurpuses, un brīdī, kad Samte paliecās uz priekšu, lai pabeigtu to, ko iesākusi, viņš spēji sagrāba sievieti aiz spranda un parāva atpakaļ.

Atdod! viņš icķērca tai ausī. Atdod viņam dzīvību! Samte uzvedās kā ūdensbaļļā iemests kaķēns: viņa grozījās un šņāca, spļāva un skrāpējās. Tas Lamijai par labu nenāca, jo kāda roka bija cieši sažņaugusi viņas kaklu.

Tu mani nepiespiedīsi! viņa kliedza izteikti nemuzikālos toņos.

Rokas tvēriens kļuva vēl ciešāks. Atdod viņam viņa dzīvību, noskaldīja aizsmakusi balss, citādi es pārlauzīšu tev sprandu. Sieviete sāpēs sagrīļojās. Viņš pagrūda Samti uz Ričarda pusi. Ričards bija pierāvies pie klints un sastindzis.

Samte paņēma Ričardu aiz rokas un iepūta dvašu viņam acīs un mutē. Garainīši no viņas lupām ieplūda Ričardam sejā. Ledus kārtiņa uz viņa ādas sāka kust, un sarma no matiem izzuda.

Spēcīgie pirksti vēlreiz satvēra viņas kaklu. Visu, Lamij!

Lamija ļauni nošņācās un vēlreiz pavēra lūpas. No tām aizlidoja pēdējais elpas mutulītis un izzuda uz Ričarda lūpām. Ričards samirkšķināja acis. No plakstiņiem kūstošais ledus tecēja lejup pa vaigiem. Ko tu ar mani izdarīji? viņš vaicāja.

Viņa izdzēra tavu dzīvību, aizsmakušā čukstā atbildēja marķīzs de Karabass. Paņēma tavu siltumu. Un pārvērta tevi par tādu pašu ledus radījumu kā viņa.

Lamijas seja savilkās kā bērnam, kam atņemta mīļākā mantiņa. Uzpirkstīšu krāsas acis dzalkstīja. Man to vajag vairāk, nekā viņam, — Samte dīca.

— Un cs biju iedomājies, ka tev patīku, Ričards muļķīgi noteica.

Marķīzs, cieši satvēris Lamijas roku, parāva viņu gaisā, un ieķērca

viņai tieši sejā: Mēģini tik vēlreiz viņam tuvoties tu vai jebkura cita no māsām Sarntēm, un kādunakt es ieradīšos jūsu būdā un nodedzināšu to līdz pamatiem. Saprati?

Lamija pamāja ar galvu. Marķīzs palaida vaļā viņas roku, un sieviete nokrita uz grīdas. Atkal pieslējusies pilnā augumā, kas diez cik liels vis nebija, viņa atmeta atpakaļ matus un no visa spēka iespļāva marķīzam sejā. Tad viņa pacēla melnās kleitas malu, lai tā skrienot netraucētu, un metās augšup pa ceļu. Kamēr marķīzam pa seju notecēja Lamijas ledainais spļāviens, viņas soļi jau bija aizskanējuši tālu līkumotajā Daunstrītā. Marķīzs noslaucīja spļāvienu ar delnas virspusi.

Viņa gribēja mani nobeigt, Ričards izstornīja.

—Nejau uzreiz, — marķīzs izlaboja. Tu būtu miris pakāpeniski līdz brīdim, kad viņa beigtu baroties no tavas dzīvības.

Ričards skatījās uz marķīzu.

Viņš bija viscaur dubļains, un, par spīti ādas brūnumam, izskatījās pelēkbāls. Mēteļa viņam vairs nebija. Tā vietā ap pleciem kā pončo bija apsiets vecs palags, zem kura vīdēja kaut kāds kunkulis, bet nevarēja pateikt, kas tas Varētu būt. Marķīzam bija basas kajas, toties ap kaklu cieši apsieta izbalējusi lupata, kas izskatījās pēc nepieradinātās modes pēdējā kliedziena.

— Mēs tevi meklējām, Ričards teica.

— Un tagad esat atraduši, šaušalīgā balsi attrauca marķīzs.

—  Domājām, ka tu būsi tirgū.

Jā. Nu… Dažiem bija pamats domāt, ka esmu beigts. Biju spiests brītiņu paburāt citos ūdeņos.

Kāpēc… kāpēc viņiem bija pamats domāt, ka tu esi beigts?

Marķīzs pievērsa Ričardam acis, kas redzējušas pārlieku daudz un gājušas pārlieku tālu. Tāpēc, ka viņi mani nogalināja, — viņš teica. Tagad ejam, ir cerība viņas vēl panākt.

Ričards palūkojās pāri bezdibenim uz otru ceļa pusi. Viņš ieraudzīja Doru un Mednieci vienu ceļa līmeni zemāk. Viņas skatījās apkārt, it kā gaidīdamas kaut ko; droši vien, meklēja viņu. Ričards sauca, māja ar rokām un bļaustījās, taču balss nespēja mēroties ar attālumu. Marķīzs uzlika roku Ričardam uz pleca. Paskaties, viņš teica un norādīja uz ceļu vienu loku zem Mednieces un Doras. Tur kaut kas kustējās. Ričards piemiedza acis un saskatīja divus ēnā stāvošus cilvēkus. — Krups un Vandemārs, marķīzs konstatēja. Tās ir lamatas.

—  Ko lai iesāk?

-      Skrien! — marķīzs teica. — Brīdini viņas. Es vēl nevaru paskriet… skrien taču, nolādēts!

Un Ričards skrēja. Viņš sakopoja visu spēkus un joņoja pa ieslīpo pazemes klintājā izcirsto ceļu. Ričards sajuta krūtīs spējas, griezīgas sāpes bija piemeties dūrējs. Viņš piespieda sevi neapstāties turpināja skriet.

Nogriezies ap stūri, Ričards ieraudzīja viņus visus uzreiz. Medniece! Dora! viņš, nosēca, kampdams gaisu. Stāviet! Uzmanieties!

Dora izbīlī paskatījās pār plecu. No akmens kolonnas aizsega iznāca misters Vandemārs un misters Krups. Misters Vandemārs aizlauza Dorai rokas uz muguras un zibenīgi apmeta tām apkārt neilona auklu. Misters Krups turēja rokā garu un tievu priekšmetu brūna auduma ievalkā, Ričards atminējās, ka viņa tēvs līdzīgi pārnēsājis makšķerkātus. Medniece stāvēja muti vaļā un skatījās. Ričards uzbrēca: Medniec! Dari kaut ko!

Viņa pamāja ar galvu, apgriezās riņķī un ar baletdejotājas cienīgu grāciju pašāva uz priekšu vienu kāju.

Spēriens trāpīja Ričardam tieši pa vēderu. Viņš aizstreipuļoja vairākas pēdas atstatu un pakrita, nespēdams ievilkt elpu. Medniec? — viņš bez balss izdvesa.

-     Baidos, ka jā, Medniece atbildēja un aizgriezās. Ričardam bija reizē nelabi un šausmīgi skumji. Nodevība sāpēja tikpat stipri, kā spēriens.

Misters Krups un misters Vandemārs joprojām nelikās par Ričardu un Mednieci ne zinis. Misters Vandemārs sēja auklu Dorai ap rokām, bet misters Krups stāvēja un skatījās. Neuzlūko mūs kā rīkļurāvējus un slepkavniekus, mis, misters Krups it kā tērgādams noteica. Uztver mūs kā pavadoņus.

Medniece stāvēja turpat blakus ar pārakmeņotu seju un skatījās kaut kur tukšumā, kamēr Ričards vārtījās pa akmens grīdu un centās kaut kā ievilkt plaušās atpakaļ gaisu.

Misters Krups pagriezās pret Doru un pasmaidīja, atklādams raženu zobu rindu. Tavai zināšanai, lēdija Dora. Mēs uzmanīsim, lai tu neskarta nokļūsti galamērķī.

Dora viņus ignorēja. Medniec! viņa sauca, ko tas nozīmē? Medniece nedz pakustējās, nedz atbildēja.

Mistera Rrupa sejā icspīdējās lepns smaids. Pirms Medniece piekrita kalpot tev, viņa jau bija piekritusi strādāt mūsu pavēlniekam. Parūpēties par tevi.

-     Mēs taču jums teicām, triumfējoši piebilda misters Vandemārs. Mēs teicām, ka viens nojums ir nodevējs. To pasacījis, viņš atgāza galvu un iegaudojās kā vilks.

Es domāju, ka jūs to sakāt par marķīzu, Dora sacīja.

Misters Krups uzspēlēti pakasīja rudo pauri. — Runājot par marķīzu — diez, kur gan viņš pazudis? Laikam būs savā nodabā kaut kur aizgājis, vai ne, mister Vandemār?

Nudien, laikam tiešām aizgājis, mister Krup. Cik nu vien tālu iespējams.

Misters Krups zīmīgi noklepojās un noslēdza savu klaunādi: Un tā kopš šī brīža mums nāksies saukt viņu par aizgājušo marķīzu de Karabasu. Nudien domājams, ka viņš ir, kā sacīt jāsaka…

Beigts un pagalam, misters Vandemārs pabeidza.

Ričardam visbeidzot izdevās iekampt pietiekoši daudz gaisa, lai atgūtu elpu un nosēktu: Tu, nodevīgā kuce!

Medniece raudzījās zemē. Lūdzu, bez rupjībām, viņa nočukstēja.

-      Tā atslēga, ko dabūjat no Melnajiem mūkiem, misters Krups vaicāja Dorai, pie kā tā ir?

-      Pie manis, Ričards sēkdams sacīja. Varat mani pārmeklēt, ja gribat. Aiziet! viņš pačamdīja kabatas; vispirms viņš atklāja kaut kādu iepriekš nemanītu cietu nieciņu aizmugurējā kabatā, bet nebija laika pētīt, kas tas ir, un tad viņš izvilka no sānu kabatas vecā dzīvokļa ārdurvju atslēgu. Viņš pieslējās kājās un aizstreipuļoja pie Krupa un Vandemāra. Še, ņemiet.

Misters Krups pasniedzās un paņēma atslēgu. Ak, tu tētīt, — viņš teica, tik tikko uzmetis tai acis, es esmu pilnīgi iekritis uz šo aizgrābjošo triku, mister Vandemār. Krups padeva atslēgu Vandemāram; viņš to paņēma starp īkšķi un rādītājpirkstu un saspieda kā folijas gabaliņu. — Atkal tevi piemuļķojuši, mister Krup! viņš noteica.

-      Iegāz viņam, mister Vandemār, teica misters Krups.

-      Ar lielāko prieku, mister Krup, — atbildēja misters Vandemārs un iespēra Ričardam pa ceļgala bļodiņu. Ričards, sāpēs locīdamies, nogāzās zemē. It kā no ļoti liela tāluma viņš dzirdēja mistera Vandemāra balsi; tā kaut ko sacīja pamācošā tonī. Citi domā, sāpīgs var būt tikai stiprs spēriens, teica mistera Vandemāra balss. Taču tā nebūt nav. Svarīgi ir, pa kuru vietu sper. Tiešām, pietiek ar ļoti vieglu spērienu… — kaut kas ietriecās Ričardam kreisajā plecā. Kreisā roka kļuva nejūtīga, un plecā uzplauka sarkanbalts, sāpīgs plankums. Šķita, ka roka reizē degtu un saltu, it kā Ričardam asiņu vietā pa dzīslām riņķotu augstsprieguma strāva. Viņš kauca. Misters Vandemars turpināja pamācošo izklāstu: …lai radītu tadas sāpes kā šīs te tādas ar stipru spērienu nepanāksi… un Ričardam sānos kā lode ieurbās zābaka purngals. Viņš dzirdēja sevi kliedzam.

-     Atslēga ir pie manis, — pavēstīja Doras balss.

—Ja vien tev būtu šveiciešu armijas nazis, misters Vandemārs sapņaini klāstīja Ričardam, es varētu parādīt, ko var izdarīt ar atsevišķām ķermeņa daļām. Tam noder pat pudeļu attaisāmais un āķis, ar ko ķeksē akmentiņus no zirgu pakaviem.

—  Liec viņu mierā, mister Vandemār. Būs vēl gana daudz laika izspēlētics ar šveiciešu armijas nažiem. Vai talismans ir pie viņas? Misters Vandemārs pārmeklēja Doras kabatas un izvilka melno obsidiāna figūriņu mazo Briesmoņa statuctiti, ko eņģelis bija viņai iedevis.

Dobja un zema ieskanējās Mcdnieces balss. Un kā būs ar mani? Kur ir apsolītā samaksa?

Krups nošņācās. Viņš pasvieda Mcdniecei ievīstīto makšķerkātu. Viņa to pārtvēra ar vienu roku. Labs ķēriens, — misters Krups noteica. Tad viņi abi ar Vandemāru pagriezās un devās lejup pa līkumaino Daunstrītu, vidū iežmieguši Doru. Ričards gulēja zemē un noskatījās viņiem pakaļ, juzdams, kā no sirds uz katru ķermeņa daļiņu strāvo šausminošs izmisums.

Medniece notupās zemē un sāka atraisīt nosaitēto audumu. Viņas lielās acis spoži mirdzēja. Ričards mocījās sāpēs. Kas tas ir? viņš vaicāja. Trīsdesmit sudraba graši? Medniece tobrīd lēni nostūma auduma apvalku nost. Viņas pirksti kustējās kā glāstīdami, paijādami, kā apmīļodami. Šķēps, viņa vienkārši atbildēja.

Tas bija darināts no bronzai līdzīga metāla; garais asmens bija izliekts kā malaiziešu viļņotais duncis: viena asmens puse bija gluda un asa, otra rievota. Šķēpa zaļi nosūbējušo kātu rotāja iegrebti seju zīmējumi, dažādi savādi ornamenti un dīvaini līniju vijumi. Šķēpa garums no asmens līdz kāta galam bija aptuveni piecas pēdas. Medniece tam pieskārās ar tādu bijību, ii kā neko tik skaistu kā šo šķēpu, iepriekš nebūtu skatījusi.

— Tu esi pārdevusi Doru par šķēpu, Ričards teica. Medniece neko neatbildēja. Viņa ar rozā mēli aplaizīja pirksta galiņu un tad maigi pārbrauca ar to pār asmeni, lai pārbaudītu asumu; Medniece pasmaidīja, acīmredzami apmierināta ar to, ko juta. Vai tu taisies mani nogalināt? Ričards vaicāja. Viņu pašu pārsteidza atklāsme, ka bailes no nāves ir pazudušas; katrā ziņā, ka viņš padomājis saprata, bailes no tādas nāves.

Medniece pagrieza galvu un paskatījās uz Ričardu. Viņa izskatījās daudz dzīvīgāka nekā jebkad agrāk, daudz skaistāka un daudz bīstamāka. Un ko man tas dotu, ja cs tev uzbruktu, Ričard Meihjū? viņa, žilbinoši uzsmaidīdama, vaicāja. Man ir nopietnāks pretinieks, ko pievārēt.

-      Ak, tad šis ir tavs Lielā Londonas Briesmoņa medījamais šķēps, vai ne? viņš nerimās.

Medniece paskatījās uz šķēpu tā, kā uz Ričardu nekad nebija paskatījusies neviena sieviete. Runā, ka tam nekas nespējot stāties pretī.

-      Bet Dora tev uzticējās. Es tev uzticējos.

Smaids Mednieces sejā izzuda. Pietiek.

Sāpes pamazām sāka atkāpties, pārvērsdamās trulā smeldzē plecā, sānā un ceļgalā. Kā labā tu īsti strādā? Uz kurieni viņi ved Doru? Kas aiz tā visa stāv?

-      Pasaki viņam, Medniec, marķīzs de Karabass noķērca. Viņš turēja rokā pret Mednieci pavērstu, uzvilktu loku. Marķīzs stāvēja stingri kā iemiets un izskatījās nepielūdzams.

-      Es šaubījos, vai tu tiešām esi miris, lai gan Krups un Vandemārs zvērēja, ka esot, Medniece sacīja, tikko pagriezdama galvu. Tu mani pārsteidz tevi patiešām ir grūti nogalināt.

Marķīzs ironiski palocīja galvu, taču acis nepakustējās, un rokas stāvēja stingri. Tu mani pārsteidz gluži līdzīgā veidā, dārgo lēdij. Taču bulta skaustā un kritiens pāris tūkstošu pēdu dziļumā varētu sabojāt līdzšinējo pieredzi, vai ne tā? Noliec šķēpu zemē un pakāpies nost! Viņa maigi un gādīgi noguldīja šķēpu zemē; tad Medniece piecēlās un pakāpās soli atstatus no šķēpa. Varbūt labāk pati viņam to pasaki, Medniec, marķīzs sacīja. Es jau zinu; šīs zināšanas man prasījušas daudz. Pasaki viņam, kas pār šo visu valda.

-      Izlingtons, viņa sacīja.

Ričards papurināja galvu, it kā cenzdamies aizgaiņāt mušu. Nevar būt, viņš sacīja. — Es… es taču esmu saticis Izlingtonu. Viņš ir eņģelis. Pēc mirkļa Ričards teju vai izmisīgi vaicāja: Kāpēc?

Marķīza acis aizvien bija pievērstas Medniecei, un bultas gals nomērķēts uz viņas skaustu. Kaut es to zinātu! Taču tieši Izlingtons atrodas Daunstritas dziļumos, un viņš ir ari sarīkojis visu šo jezgu. Mūs no Izlingtona šķir labirints un Briesmonis. Ričard, paņem šķēpu! Meclniec, nāc lūdzu, man pa priekšu!

Ričards paņēma šķēpu un tad, izmantodams to kā kūju, ar grūtībām pieslējās kājās. Tu gribi, lai viņa nāk mums līdzi? viņš samulsis jautāja.

-      Un vai tu gribētu, lai viņa nāk mums no mugurpuses? marķīzs sausi pārvaicāja.

—  Tu taču vari viņu nogalināt, Ričards sacīja.

-      Es to ari darīšu, ja nebūs citas iespējas, marķīzs sacīja, bet man netiktos izmantot šo iespēju, pirms tā nav absolūti nepieciešama. Sā vai tā nāve taču ir tik galīga, vai ne?

— Vai tiešām? Ričards pavaicāja.

—  Dažkart, atteica marķīzs de Karabass, un viņi atsāka ceļu lejup.

Sešpadsrmita nodaļa

VIŅI STUNDĀM KLUSĒDAMI G A J A lejup pa līkumoto Ceļu klints iekšpusē. Ričardu joprojām mocīja sāpes, viņš kliboja, un turklāt viņa ķermeni un prātu bija pārņēmis savāds nemiers tur kopā jaucās domas par sakāvi un nodevību, apziņa, ka Lamija gandrīz ir atņēmusi viņam dzīvību, kā arī mistera Vandemāra dotie triecieni un tas, ko viņš bija izjutis tur augšā, uz laipas. Pēc tā visa viņš jutās galīgi sagrauts. Tajā pašā laikā Ričards apzinājās, ka viņa pieredzētais nobāl un saraujas mazummaziņš un nenozīmīgs, ja to salīdzina ar šausmām, ko pirms neilga laika piedzīvojis marķīzs. Tādēļ Ričards cieta klusu.

Arī marķīzs klusēja, jo katrs vārds, ko viņš centās pateikt, sāpīgi kairināja kaklu. Viņš gribēja, lai kakls sadzīst, un koncentrējās uz Mednieci. Marķīzs zināja, ka gadījumā, ja viņš uz mirkli atslābinātu uzmanību, Medniece to pamanītu un tūdaļ būtu prom, un pēcāk vērstos pret viņiem. Tāpēc viņš neko neteica.

Medniece gāja viņiem pa priekšu. Viņa ari nesacīja ne vārda.

Pēc pāris stundām viņi bija nonākuši Daunstrītas lcjasgalā. Iela pārgāja no milzīgiem akmens bluķiem būvētā, Ciklopa nama ieejai

līdzīgā vārtu eja. Šo eju noteikti būvējuši milži, Ričards nodomāja, miglaini atcerēdamies nostāstus par senlaiku Londonas karaļiem: atmiņā klejoja pasaka par karali Brānu un milžiem Gogu un Magogu, kuru rokas bija kā ozoli un daudzās galvas līdzinājās kalniem. Ieejas portāls jau labi sen bija sarūsējis un sadrupis. Atsevišķi durvju gabali vīdēja dubļos viņiem zem kājām, citi, savukārt, skumīgi nokarājās eņģēs vārtu ejas malās. Jau eņģes vien bija garākas par Ričardu.

Marķīzs ar galvas mājienu lika Medniecei apstāties. Viņš aplaizīja lupas un sacīja: — Šie vārti iezīmē Daunstrītas beigas un labirinta sākumu. Otrpus labirintam gaida eņģelis Izlingtons. Un labirintā ir Briesmonis.

-      Es joprojām nesaprotu, ierunājās Ričards. Par to Izlingtonu. Es taču viņu satiku. To. Viņu. Viņš ir eņģelis. Es domāju: īsts eņģelis.

Marķīzs drūmi pasmaidīja. Kad eņģeļi kļūst ļauni, viņi var būt Jaunāki par jebkuru citu. Liec vērā, ka ari Lucifers bija eņģelis.

Medniece pievērsa Ričardam riekstu brūnās acis. Vieta, kur jūs apciemojāt Izlingtonu, ir viņa citadele un tajā pašā laikā arī viņa cietums, viņa teica. Tas bija pirmais teikums, ko viņa bija pateikusi pēdējo stundu laikā. Viņš nevar no turienes aiziet.

Marķīzs vērsās tieši pie Mednieces: Es pieņemu, ka labirints un Briesmonis ir paredzēti, lai atņemtu viesiem drosmi.

Viņa palocīja galvu. Tāds ir arī mans pieņēmums.

Ričards pagriezās pret marķīzu un ļāva visām uzkrātajām dusmām, nevarībai un izmisumam gāzties laukā vienā dusmu kliedzienā. Kāpēc tu vispār runā ar viņu? Kāpēc viņa vēl ir šeit? Viņa mūs nodeva un vēl lika domāt, ka nodevējs esi tu!

-      Un es izglābu tev dzīvību, Ričard Meihjū, Medniece klusi ieteicās. Vairākkārt. Uz tilta. Pie cauruma. Un augšā uz laipas. Medniece ielūkojās viņam acīs, un šoreiz Ričards bija spiests novērsties.

Labirinta ejās atbalsojās tāda ka baurošana, kā rēcieni. Ričardam uz kakla visi matiņi sacēlās stāvus. Skaņa nāca no tālienes, taču tas bija vienīgais mierinājums, ko tobrīd varēja rast. Ričards pazina šo troksni: viņš bija to dzirdējis sapņos, taču tagad bija skaidrs, ka skaņas avots nav ne vērsis, ne milzu kuilis; tas drīzāk izklausījās pēc lauvas vai varbūt pēc pūķa.

Labirints ir viena no vecākajām vietām Apakšlondonā, marķīzs sacīja. Pirms karalis Lads Temzas muklājos uzcēla ciemu, šeit bija labirints.

-      Bet vismaz Briesmoņa nebija, Ričards piezīmēja.

-      Toreiz nebija gan.

Ričards nopūtās. Attālā rēkoņa atsākās no jauna. Man šķiet… domāju, ka esmu Briesmoni redzējis sapņos, viņš teica.

Marķīzs pazēla uzaci. Kādos sapņos?

-     Sliktos, Ričards atteica.

Marķīzs to, acīm dzalkstījot, pārdomāja un teica: Paklau, Ričard. Man turp jāaizved Medniece. Ja gribi pagaidīt šeit, neviens tevi mazdūšībā neapsūdzēs.

Ričards papurināja galvu. Reizēm vienkārši nav citas izejas. — Es negrasos atkāpties. Ne tagad. Pie viņiem ir Dora.

-      Skaidrs, marķīzs noteica. Nu, tad ko? Ejam?

Mednieces nevainojamās karameļu lūpas savilkās smīnā. Jūs esat

traki, ja grasāties līst tur iekša, viņa teica. Bez eņģeļa amuleta jūs nemūžam neatradīsiet ceļu. Netiksiet garām tam kuilim.

Marķīzs pabāza roku zem palaga pončo un izvilka mazo obsidiāna figūriņu, ko bija pievācis Doras tēva darbistabā. Tu domāji vienu no šiem? viņš vaicāja. Tai bridi marķīzam šķita, ka viss, ko viņam pēdējās nedēļas laikā nācies piedzīvot, bijis tā vērts, lai ieraudzītu šo izteiksmi Mednieces sejā.

Viņi izgāja pa vārtiem un nokļuva labirintā.

Dora gaja uz muguras sasaitetam rokam; blakus, uzlicis gredzenoto ķetnu meitenei uz pleca, soļoja misters Vandemārs un stūma viņu uz priekšu. Misters Krups, turēdams roka Dorai atņemto talismanu, steidzās pa priekšu, zaglīgi lūkodamies te pa labi, te pa kreisi kā īpaši iznesīga zebiekste ceļā uz vistu kūti.

Labirints pats par sevi bija murgaina vieta. Tas bija izveidots no Augšlondonā pazudušajām vietām: no alejām, ceļiem, tuneļiem un notekām, kas pēdējās tūkstošgades laikā bija izgāzušies cauri laika spraugām un nonākuši aizmirsto un pazaudēto pasaulē. Abi vīri un meitene gāja pa bruģi un pa dubļiem, pa dažādiem mēsliem un sapuvušām dēļu laipām. Viņi gāja pa gaismas joslām un pa nakts melnumu, pa gāzes radziņu un pa petrolejas lukturu apspīdētām ielām un pa tādiem ceļiem, ko gaismoja degoši meldru saišķi un lāpas. Tā bija vieta, kur it viss bija mainīgs: katrs celiņš sadalījās vairākos, meta likumus un veda atpakaļ pats pie sevis.

Misters Krups juta talismana pulsāciju un ļāva, lai tas viņus ved. Viņi soļoja uz priekšu pa šauru sānieliņu, kas reiz bija bijusi daļa no Viktorijas laiku «krauķu būdu» rajona, šos graustus pamīšus apdzīvoja zagļi un penija vērts džins, divarpus peniju nabadzība un trīspeniju sekss. Tieši tur viņi izdzirdēja netālu sprauslāšanu un šņākšanu. Nākamajā mirklī atskanēja dobja un nikna maurošana. Misters Krups brīdi minstinājās un tad metās uz priekšu: uzskrējis augšup pa īsām koka trepēm, viņš aizjoza līdz ieliņas galam. Tur apstājies un vērīgi pašķielējis visapkārt, viņš nokāpa pāris pakāpienus lejup garā akmens tunelī, pa kuru reiz, templiešu laikos, varēja šķērsot Flotes purvus.

— Tu taču nobijies, vai ne? Dora vaicāja.

Krups uzmeta viņai īgnu skatu. Pievaldi mēli.

Viņa pasmaidīja, lai gan sajūta nebija no jautrākajām. Tev bail, ka pat ceļrādis talismans nepalīdzēs tikt garām Briesmonim. Ko tad šoreiz esi izdomājis? Nolaupīt Izlingtonu? Pārdot mūs abus tam, kas solīs vairāk?

Klusu, misters Vandemārs norūca. Bet misters Krups tikai pie sevis iesmējās, un Dora tajā pašā mirklī saprata, ka Izlingtons nav viņas draugs.

Viņa sāka kliegt. Hei! Briesmoni! Šurp! Misters Vandemārs iesita viņai pa galvu un piegrūda meiteni pie sienas. Teicu, lai tu klusē, viņš mierīgi sacīja. Dora sajuta asins garšu mutē un iespļāva dubļos sarkanas siekalas. Tad viņa pavēra lūpas, lai iekliegtos vēlreiz. Misters Vandemārs bija to paredzējis un laikus izvilcis kabatlakatu tagad viņš to iegrūda Dorai mutē. Viņa gan mēģināja iekost Vandemāram īkšķi, kad roka tuvojās mutei, bet uz misteru Vandemāru tas nekādu dižo iespaidu neatstāja.

Tagad tu klusēsi, viņš sacīja.

Misters Vandemārs ļoti lepojās ar savu kabatlakatu. Zaļganiem, brūniem un melniem traipiem izraibinātā kabatdrāna sākotnēji bija piederējusi kādam resnam tabakas tirgotājam deviņpadsmitā gadsimta divdesmitajos gados. Tirgotājs bija miris ar trieku un apglabāts ar šo kabatlakatu kabatā. Misters Vandemārs aizvien vēl laiku pa laikam atrada kabadakatā šādus tādus tirgotāja miesas gabaliņus, bet, neraugoties uz to, viņaprāt, tā bija varen laba kabatdrāna.

Tālāk viņi gāja klusēdami.

Ričards atsāka domās rakstīt dienasgrāmatu. Šodien, viņš nodomāja, esmu pārdzīvojis iešanu pār laipu, nāves skūpstu un lekciju par sāpju izraisīšanu. Pašlaik dodos cauri labirintam kopā ar traku bandītu, kurš piecēlies no mirušajiem, un ar miesassardzi, kas izrādījās… šeit piederētos antonīms vārdam 'miesassardze'. Pašlaik esmu pārguris kā viens… Te viņa metaforas izbeidzās. Viņš bija izgājis ārpus metaforu un salīdzinājumu pasaules un nonācis vietā, kur kaut kas vienkārši ir, un tas mainīja viņa domāšanas veidu.

Viņi brida pa šauru, dūksnainu celiņu, kam abās pusēs slējās tumši akmens mūri. Marķīzs turēja rokās gan loku, gan talismanu un centās iet kādas desmit pēdas aiz Mednieces. Ričards gāja pa priekšu, atstādams Mednieci labu gabaliņu iepakaļ, un nesa Briesmoņa medījamo šķēpu un dzeltenu gaismekli, ko marķīzs vienubrīd bija izbūris no sava palaga krokām tas apgaismoja akmens sienas un dubļaino ceļu. Visapkārt esošās dūņas smakoja, turklāt Ričardam uz kājām, rokām un sejas bija sākuši pulcēties prāvi odi, sāpīgo kodumu vietās uzradās lielas pumpas, kas stipri niezēja. Marķīzs un Medniece par odiem nelikās ne zinis.

Ričardam sāka šķist, ka viņi ir apmaldījušies. Viņa noskaņojumu nepavisam neuzlaboja arī tas, ka visapkārt muklāja bija ieraugāmi miroņi: gan tādi, kam vēl saglabājusies āda, gan bezkrāsaini skeleti, gan bāli, ūdens uzpūsti līķi. Ričards prātoja, cik ilgi apkārt redzamo ļaužu paliekas tur jau mētājas, un vai tos nonāvējis briesmonis vai odi. Ričards gāja klusu ciezdams nākamās piecas minūtes un nākamos vienpadsmit odu kodienus, un tad iesaucās: Man šķiet, ka mēs esam apmaldījušies. Mēs jau te gājām.

Marķīzs pacēla augšup roku ar talismanu. Nē, viss ir kārtībā, viņš atbildēja. Amulets ved mūs pa pareizo ceļu. Mazais gudrinieks! jā, jā, Ričards neticīgi novilka. — Atradies gudrinieks.

Tajā mirkli marķīzs ar baso kāju uzkāpa uz dūkstīs pusiegrimuša krūškurvja atliekām, sadūra papēdi un uz mirkli zaudēja līdzsvaru. Mazā, melnā figūriņa aizlidoja pa gaisu un iegāzās dumbrā ar apmierinātu plunkšķi kā zivs, atgriežoties ūdenī. Marķīzs atguva līdzsvaru un notēmēja loku Medniecei pret muguru.

-      Ričard! viņš iesaucās. Tas nokrita zemē! Vai vari panākt atpakaļ? Ričards brida atpakaļ, augstu turēdams gaismekli cerībā ieraudzīt gaismas atspīdumu uz obsidiāna, taču bija redzami tikai dubļi. Pavandies dubļos un pameklē, — marķīzs pavēlēja.

Ričards novaidējās.

-     Tu esi redzējis Briesmoni sapnī. Ričard, marķīzs sacīja. Vai tu tiešām gribi to iepazīt īstenībā?

Ričards ļoti īsu mirkli par to padomāja, tad iedūra bronzas šķēpu līdz pusei dubļos, nostatīja tam blakus lukturi, kas raidīja dubļu slīkšņā siltu, dzintarainu gaismu. Ričards nometās dumbrā uz ceļiem un sāka meklēt statueti. Viņš laida plaukstas pār slīkšņas virsmu cerībā neuzdurties kādam galvaskausam vai rokai. Tas ir bezcerīgi. Ta taču var būt jebkur.

-     Pameklē vēl, — marķīzs neatlaidās.

Ričards centās atcerēties, kā viņam kādreiz izdevies atrast meklēto. Vispirms viņš mēģināja cik iespējams atbrīvot prātu no domām par meklējamo, tad ļāva skatienam slinki un bezmērķīgi slīdēt pār dūksnāja virsmu. Piecas pēdas pa kreisi no Ričarda staignājā kaut kas iemirdzējās. Tā bija Briesmoņa figūriņa. Es to redzu! Ričards iesaucās.

Viņš klumpačoja pa dubļiem uz figūriņas pusi. Mazais, spīdīgais briesmonis ar galvu uz leju gulēja dumbrā. Iespējams, ka Ričarda tuvošanās sakustināja dubļu masu, taču, kā Ričards vēlāk nosprieda, daudz ticamāk bija tas, ka tobrīd iedarbojās kāds priekšmetiskās pasaules lāsts. Lai ari kāds būtu iemesls, notika tā, ka mirklī, kad Ričards jau tuvojās figūriņai, duksnājā atskanēja troksnis, līdzīgs milža vēdera rūkšanai, un dubļu virspusē uzpeldeja liels gaisa burbulis, kas tūdaļ pat pretīga un nekaunīgā veidā pārsprāga tieši blakus talismanam. Figūriņa nogrima dumbrājā.

Ričards nonāca vietā, kur talismans bija nogrimis, un iegrūda abas rokas dziļi dubļos. Viņš meklēja izmisīgi, nedomādams par to, ko vēl varētu nejauši satvert tumšajā putrā. Bezcerīgi. Tas bija pazudis. Ko lai tagad dara? — Ričards vaicāja.

Marķīzs nopūtās. Nāc šurp, kaut ko izdomāsim.

-      Par vēlu, Ričards klusi noteica.

Tas tuvojās viņiem tik lēni, tik gausi, ka vienubrīd izskatījās slims vai varbūt mirstošs. Taču, kad Ričards aptvēra, cik daudz platības tas nākdams nosedz, un kad bija redzams, kā šķīst dubļi un netīrais ūdens zem nezvēra auļiem, viņš saprata, cik ļoti kļūdījies, domadams, ka tas ' tuvojas gausi. Nokļuvis kādu trīsdesmit pēdu attālumā no nācējiem, Briesmonis samazināja ātrumu un sprauslādams apstājās. Nezvēra sāni kūpēja. Viņš izaicinoši un triumfējoši iebaurojās. No nezvēra sāniem un muguras uz visam pusēm slejās nolauzti šķēpi, zobenu asmeņu lauskas un sarūsējuši dunči. Ričarda gaismekļa dzeltenie stari atspīdēja briesmoņa sarkanajās acīs un pieskārās tā ilkņiem un ragiem.

Tas pielieca masīvo galvu. Izskatās pēc kaut kāda kuiļa, Ričards nodomāja, taču tūdaļ pat saprata salīdzinājuma bezjēdzību: neviens kuilis nevarētu sasniegt tādus apmērus. Šis drīzāk atgādināja pamatīgu bulli, ziloņa lieluma vērsi, staigājošu kalnu. Nezvērs gadsimtiem ilgi uz viņiem blenza, bet šie gadu simti izkusa pāris sirdspukstu laikā.

Medniece pietupās, izvilka no Flotes purva dūkstīm šķēpu purvs to atdeva, pavadot šķēpu ar slapju šmaukstu. Dabūjusi šķēpu, Medniece noteica: Beidzot jel. Beidzot! un vienīgais, ko pauda viņas balss, bija patiess prieks.

Viņa bija aizmirsusi viņus visus: aizmirsusi Ričardu kņūpus dumbrājā, aizmirsusi marķīzu un viņa muļķīgo loku, aizmirsusi pasauli. Viņa bija sajūsmināta un laimīga: nonākusi īstajā vietā — pasaulē, kuras labad viņa dzīvoja. Šajā pasaulē bija tikai divas būtnes: Medniece un Briesmonis. Arī Briesmonis to zināja. Ideāls pāris: mednieks un medījums. Un to, kurš ir kurš un kas ir kas, spēj izšķirt tikai laiks; laiks un deja.

Briesmonis uzbruka pirmais.

Medniece nogaidīja, līdz tam uz purna parādās baltas putas; kad briesmonis pielieca galvu, Medniece metās uzbrukuma ar šķēpu, bet mirklī, kad vajadzēja to ietriekt nezvēram sānos, viņa saprata, ka atvēzējusies sekundes desmitdaļu par vēlu: šķēps izlidoja Medniecei no sastingušajām rokām, un viņas sānu pārplēsa ilknis, ass ka visasākā žilete. Sabrūkot zem milzeņa svara, viņa juta tā smailos nagus iecērtamies rokā, uzkāpjam uz gurna un ielaužam ribas. Pēc mirkļa tas devās projām, un deja bija galā.

Misteram Krupam butu kauns atzīt, cik atvieglots viņš jutas, ticis labirintam cauri ar veselu ādu. Bet viņu vēlēšanās bija piepildījusies, un

Krups un Vandemārs stāvēja labirinta galā. Viņiem priekšā slējās milzīga akmens seja; tajā bija ierīkotas ozolkoka durvis, un labajā divviru durvju pusē bija ovāls spogulis.

Misters Krups ar sodrējmelno roku pieskārās spoguļa virsmai. Tā uz bridi apmācās un sāka viļņoties, virmodama un burbuļodama kā dzīvsudraba vanna. Tad burbuļošana mitējās, un viņiem pretī raudzījās eņģeļa Izlingtona seja. Misters Krups nokremšļojās. Labrīt, ser. Tie esam mēs. Esam atveduši jums jauno lēdiju, ko likāt atgādāt šurp.

Un atslēga? Šķita, ka eņģeļa maigā balss skan viņiem visapkārt.

Karājas viņas gulbja kakliņā, misters Krups sacīja mazliet niknākā balsī, nekā pašam būtu gribējies.

Tad nāciet iekšā, eņģelis sacīja. Pēc šiem vārdiem ozolkoka durvis atvērās, un viņi iegāja iekšā.

Viss bija noticis tik ātri. Briesmonis bija izniris no tumsas. Medniece bija paķērusi šķēpu, nezvērs bija uzbrucis un pazudis atpakaļ tumsā.

Ričards centās Briesmoni sadzirdēt. Nebija saklausāms it nekas, vien kaut kur blakus, lēni pakšķot, pilēja ūdens, un visapkārt tracinoši sīca odu bars. Medniece gulēja uz muguras dumbrā. Viena roka bija saliekta dīvainā leņķī. Viņš līda pie Mednieces pa dubļiem. Medniec! viņš nočukstēja. Tu mani dzirdi?

Klusums. Un pēc mirkļa no Mednieces lūpām atskanēja čuksts tik kluss, ka Ričardam īsu brīdi šķita, ka viņš to tikai iedomājies: Jā.

Marķīzs joprojām kā sastindzis stāvēja pie mūra pāris jardu iepakaļ. Pēkšņi viņš iesaucās: Ričard, paliec, kur esi! Viņš tikai novilcina laiku. Briesmonis būs atpakaļ.

Ričards nelikās par saucienu nc zinis. Viņš runāja ar Mednieci. Vai tev… viņš aprāvās. Bija tik stulbi kaut ko tādu jautāt. Un tomēr viņš to darīja: Vai ar tevi viss būs kārtībā? Tobrīd Medniece iesmējās ar asinīm notraipītām lūpām un papurināja galvu. Vai te lejā ir kaut kādi ārsti? Ričards vaicāja marķīzam.

Ne tādi, kādus tu domā. Mums ir claži dziednieki, pāris asins nolaidēju un ķirurgu…

Medniece ieklepojās un sarāvās. No mutes kaktiņa tecēja košas arteriālās asinis. Marķīzs pieliecās mazliet tuvāk. — Vai tev ir kaut kur noslēpta clziviba, Medniec? viņš vaicāja.

-      Es esmu medniece, — viņa nicīgi nočukstēja. Mēs uz tādām lietiņām neielaižamies… — Viņa ar pūlēm ievilka plaušās gaisu un izelpoja; bija manāms, ka pat vienkāršākais elpas vilciens sāk viņai kļūt par grūtu. Ričard, vai tu kādreiz esi licis lietā šķēpu?

-      Nē.

-      Ņem, viņa čukstēja.

Bet…

Ņem to. Viņas balss bija dobja un pavēloša. Pacel. Turi aiz neasā gala.

Ričards pacēla nokritušo šķēpu. Paņēma to aiz neasā gala. Sito es zināju, viņš tcica Medniecei.

Viņas sejai pārslīdēja smaida atblāzma. Zinu.

-      Paklau, Ričards ierunājās, ne pirmoreiz juzdamies kā vienīgais saprātīgais trakonamā. Varbūt mums vajag vienkārši klusu nogaidīt. Varbūt tas aizies projām. Mēģināsim sadabūt tev ārstu. Un tad, arīdzan ne pirmo reizi, cilvēks, ar ko viņš runāja, izlikās ne vārda nedzirdam.

-      Es izdarīju kaut ko ļoti sliktu, Ričard Meihjū, viņa skumji nočukstēja. Ļoti sliktu. Jo es gribēju būt ta, kas nogalina Briesmoni. Lai to izdarītu, man vajadzēja šķēpu. To pateikusi, viņa mēģināja pieslieties kājās. Ričards līdz šim nebija pamanījis, cik smags ir viņas ievainojums; tagad viņš nespēja aptvert, kādas sāpes plosās sievietes ķermenī. Viņas labā roka šļaugani nokarājās gar sāniem, un no ādas vienā vietā spiedās laukā balta kaula šķēpele. No sānā uzplēstās brūces pludoja asinis. Un viņas krūškurvis izskatījās nepareizs.

-      Izbeidz, viņš nošņācās, bet velti. Paliec guļus!

Ar kreiso roku viņa izrāva nazi, kas bija aizbāzts aiz jostas, ielika to labajā rokā un aplocīja nejūtīgos pirkstus ap spalu. Esmu darījusi sliktu, viņa atkārtoja, un nu es gribu to labot.

To pateikusi, viņa sāka dungot. Viņa iedungojās te augstā, te zemā balsī, līdz atrada skaņu, kas lika sienām, tuneļiem un visai telpai to atbalsot; viņa dungoja, līdz šķita, ka viss labirints atsaucas un piebalso. Un tad, iekampusi gaisu saplosītajā krūšu kurvī, viņa iekliedzās: Ei tu, milzeni! Kur tu esi? Atbildes nebija. Ne skaņas, tikai dobja ūdens pakšķēšana. Pat odi bija apklusuši.

-      Varbūt, ka tas… ir aizgājis, Ričards ieteicās, sagrābdams šķēpu tik cieši, ka rokas sāka sāpēt.

-      Šaubos, rnarķīz nomurmināja.

-      Nāc nu šurp, izdzimteni! Medniece kliedza. Tev ir bail?

Ejā viņiem priekšā atskanēja dobja aurošana, un no tumsas iznira

Briesmonis. Tas uzbruka vēlreiz. Šoreiz kļūdīties nedrīkstēja. Deja, Medniece čurkstēja. Deja vēl nav beigusies.

Un, kad Briesmonis tuvojās Medniecei ar zemu pieliektiem ragiem, viņa iesaucās: Tagad, Ričard! Dur! No lejas un augšup! Nu! T; ii i viņu skāra briesmoņa rags, un Mednieces sauciens pārtapa bezvārdu kliedzienā.

Ričards redzēja, ka Briesmonis parādās no tumsas un nonāk luktura mestajā gaismas lokā. Tas notika loti lēni. Kā sapnī. Kā visos viņa sapņos. Briesmonis bija pienācis tik tuvu, ka varēja just viņa ķermeņa dzīvniecisko smaku mēslu un asiņu sajaukumu, tik tuvu, ka bija jūtams zvēra siltums. Ričards no visa spēka trieca šķēpu Briesmonim sānos. Šķēps iegrima nezvēra miesā.

Atskanēja naida, dusmu un sāpju pilns rēciens. Tad iestājās klusums.

Viņš dzirdēja asins dunoņu ausīs un ūdens pilēšanu no mūra. Atsāka sīkt odi. Ričards attapa, ka joprojām stingri tur šķēpu, lai arī tā gals jau iestidzis dziji nekustīgā Briesmoņa miesā. Viņš palaida šķēpu vaļā un apgāja apkārt Briesmonim, meklēdams Mednieci. Viņa bija palikusi nezvēram apakšā. Ričards nosprieda, ka, ja Mednieci no Briesmoņa apakšas mēģinātu izvilkt, viņa, visticamāk, nomirtu, tādēļ Ričards no visa spēka atspiedās pret beigtā nezvēra sāniem un mēģināja to novelt nost. Tas bija tāpat kā mēģināt pastumt Sērmena tanku, bet beigu beigās Ričardam tomēr izdevās to daļēji novelt nost no Mednieces.

Viņa gulēja uz muguras un stingi vērās augšup tumsā. Acis bija vaļā, bet Ričards nez kāpēc zināja, ka tās neredz itin neko. Medniec? viņš ierunājās.

Es joprojām esmu šeit, Ričard Meihjū. Viņas balss šķita atdalījusies no ķermeņa. Medniece nemēģināja meklēt Ričardu ar acīm, tās pat nepakustējās. Vai tas ir pagalam?

-      Es tā domāju. Nekustas.

Un tad viņa iesmējās; tie bija dīvaini smiekli it kā viņa nupat būtu izdzirdējusi vissmieklīgāko joku, kādu medniekam jelkad nācies dzirdēt. Un starp smieklu spazmām un žļerkstošā, plosošā klepus lēkmēm, kas viņus pa brīdim pārtrauca, Medniece pastāstīja joku arī Ričardam. Tu nogalināji Briesmoni, viņa teica. Tātad tagad tu esi varenākais mednieks Apakšlondonā. Tu esi Karotājs… — Te viņa mitējās smieties. — Es nejūtu savas rokas. Paņem manu labo roku. Ričards pabāza roku zem Briesmoņa sāniem un cieši saņēma Mednieces vēsos pirkstus. Tie piepeši likās ļoti mazi. Vai man rokā ir nazis? viņa nočukstēja.

Jā. Ričards sataustīja nazi tas bija auksts un lipīgs.

-     Ņem to. Viņš tagad ir tavs.

-      Es negribu tavu…

-      Ņem viņu. Viņš atlocīja pirkstus un paņēma nazi. Tagad viņš pieder tev, Medniece čukstus sacīja. Viņas sejā kustējās vienīgi lūpas. Acis satumsa. Viņš vienmēr mani sargājis. Notīri no viņa manas asinis, labi?… lai asmens nesarūsē… mednieks vienmēr rūpējas par saviem ieročiem. Viņa iekampa gaisu. Un tagad… pieskaries Briesmoņa asinīm… pieliec tās pie acīm… un mēles.

Ričards nebija drošs, ka nav pārklausījies; viņš vairs neticēja savām ausīm. Ko?

Ričards nebija pamanījis marķīzu pienākam, bet tagad viņa balss skanēja tieši ausī. Dari tā, Ričard. Tā vajag. Tas palīdzēs izkļūt cauri labirintam. Klausi viņu.

Ričards pielika roku pie šķēpa un brauca pār to ar pirkstiem tik tālu, līdz pieskārās Briesmoņa ādai un siltajam, lipīgajām asinīm. Juzdamies pagalam muļķīgi, viņš pielika slapjo roku pie mēles un pagaršoja briesmoņa sāļās asinis: un, kā par brīnumu, viņam nekļuva pretīgi. Garša bija pilnīgi dabiska kā okeāna ūdens sāļums. Viņš pielika asiņainos pirkstus pie acīm asinis šķita kodīgas kā sviedri.

-      Darīts, viņš pavēstīja Medniecei.

-     Tas labi, viņa nočukstēja un vairāk neko neteica.

Marķīzs pastiepa roku un aizvēra viņai acis. Ričards krekla malā noslaucīja Mednieces nazi. Tā viņa bija likusi. Vismaz nebija jādomā.

-     Tagad kustamies, marķīzs teica un piecelās kājās.

-      Mēs nevaram viņu te vienkārši atstāt.

-     Varam. Pēc līķa atnāksim vēlāk.

Ričards no visa spēka trina asmeni pret kreklu. Viņš raudāja, pats to ncjuzdams. Un ko tad, ja nav nekāda vēlāk?

-     Tādā gadījumā atliek cerēt, ka mūsu mirstīgās atliekas kādam noderēs. Tai skaitā lēdijas Doras. Viņa jau noteikti ir piekususi, mūs gaidīdama. Ričards nodūra acis. Viņš notīrīja pēdējo Mednieces asiņu pilīti no naža un aizbāza to sev aiz jostas. Tad viņš pamāja ar galvu. Pasteidzies, de Karabass mudināja. — Es nākšu, cik ātri vien spēšu.

Ričards nopūtās un metās skriet.

Var jau būt, ka viņam palīdzēja Briesmoņa asinis. Cita izskaidrojuma katra ziņā nebija. Lai kas to būtu izraisījis, Ričards tagad skrēja cauri labirintam neapstādamies labirints vairs nešķita nekas noslēpumains un svešs. Tagad viņš zināja katru pagriezienu, katru taku, aleju, sānielu un tuneli. Viņš skrēja, klupdams un krizdams, bet nelikās par kritieniem ne zinis; viņš auļoja, lai ari spēki sen bija zuduši, un dzirdēja asinis deniņos dunam. Viņam galvā skanēja arī kāda vārsma dzejoļa vārdi pieskaņojās soļu ritmam. Ričards to reiz bērnībā bija dzirdējis.

Sī ir tā nakts, šī lielā nakts,

Kas visas naktis kopā sien.

Plīv uguns liesma, sveces dakts,

Un dvēsele pie Dieva skrien.

Šie vārdi pinās viņam pa galvu un neatstājās tā bija sēru dziesma. Plīv uguns liesma, sveces dakts…

Labirinta galā bija stāva granīta klints, un tajā bija ierīkotas augstas koka divviru durvis. Vienā durvju puse karājās ovāls spogulis. Durvis bija aizslēgtas. Ričards pieskārās kokam durvis paklausīja viņa pirkstiem un klusi atvērās.

Ričards devās iekšā.

Septiņpadsmitā nodaļa

ričards soļoja pa gaiteni, ko no abām pusēm izgaismoja sveces. Izgājis cauri velvētajam gaitenim, viņš nonāca Lielajā zālē. Ričardam šī telpa bija pazīstama astoņstura formā izvietotās kolonnas, kas balsta akmens griestus, milzīgās dzelzī un akmenī darinātās durvis, lielais koka galds un sveces: te viņi bija dzēruši Izlingtona vīnu.

Dora ar izplestām rokām bija pieķēdēta starp divām kolonnām blakus krama un sudraba durvīm. Ričardam ienākot, Dora uz viņu paskatījās platām, baiļu pilnām laumiņas acīm. Eņģelis Izlingtons stāvēja Dorai blakus un uzsmaidīja Ričardam, kad viņš ienāca telpā. Tieši tas bija visstindzinošākais eņģeļa līdzjūtīgais, mīļais smaids.

Nāc iekšā, Ričard Meihjū, nāc iekšā, aicināja eņģelis Izlingtons. Apžēliņ! Tu nu gan izskaties drausmīgi. Viņš izklausījās patiesi norūpējies. Ričards samulsis apstājās. Lūdzu, lūdzu, eņģelis, mādams ar baltu roku, aicināja viņu nākt dziļāk. Domāju, ka visi esam pazīstami. Tu, protams, pazīsti lēdiju Doru un arī manus biedrus misteru Krupu un misteru Vandemāru. Ričards pagriezās.

Krups un Vandemārs stāvēja viņam katrs pie sava sāna. Misters Vandemārs viņam uzsmaidīja. Misters Krups ne. Es cerēju, ka tu parādīsies, — eņģelis turpināja. Tad viņš pielieca galvu iesāņus un vaicāja: —Jā, starp citu, kur ir Medniece?

— Viņa ir mirusi, Ričards atbildēja. Viņš dzirdēja, kā Dorai aizraujas elpa.

—  Ak, vai. Nabadzīte, Izlingtons skumji novilka un pašūpoja galvu, acīmredzami apcerēdams bezjēdzīgo cilvēka nāvi un mirstīgo ļaužu likteņa nežēlību, kas viņus pakļauj piedzimšanai, ciešanām un nāvei.

—  Ko nu tur daudz, — misters Krups dzīvespriecīgi ierunājās. Nevar taču uztaisīt omleti, nenoslaktējot pāris ļautiņu.

Ričards centās cik vien iespējams nepievērst viņiem uzmanību. Dora? Vai ar tevi viss kārtībā?

—  Tiktāl jā. Vairāk vai mazāk. Viņai bija liels zilums uz vaiga un pietūkuši apakšlūpa.

Diemžēl jāatzīst, sacīja eņģelis Izlingtons, ka mis Dora kļuva mazliet ietiepīga. Mēs tieši pirmīt runājām par to, ka misters Krups un misters Vandemārs… — viņš aprāvās. Eņģelim acīmredzami riebās tādas lietas sacīt.

—  Viņu spīdzināja, — izpalīdzīgi ierosināja misters Vandemārs.

—  Mēs taču, — stāstījumu turpināja misters Krups, esam tautu tautās slaveni spīdzināšanas mākslu meistari.

—  Mēs mākam nodarīt sāpes, skaidrības labad piebilda misters Vandemārs.

Tad eņģelis turpināja runāt, it kā nevienu no iepriekšējām piebildēm nebūtu dzirdējis. Runādams viņš nenovērsa acis no Ričarda. Taču mis Dora nerada tāda cilvēka iespaidu, kurš grasī tos viegli un ātri mainīt savus uzskatus.

—  Dodiet tikai mums laiku, misters Krups ieteicās. Gan mēs viņu salauzīsim.

—  Mazos, slapjos gabaliņos, — piebilda misters Vandemārs.

Izlingtons pašūpoja galvu un iecietīgi pasmaidīja par šo entuziasma izpausmi. — Nav laika, viņš teica Ričardam. Nav laika. Toties mis Dora atstāj tāda cilvēka iespaidu, kurš darītu visu, lai pārtrauktu sava mirstīgā drauga, tāda ka tu, Ričard, mokas, ja viņš tādas ciestu… — Pēc šiem Izlingtona vārdiem misters Krups iesita Ričardam pa vēderu manīga dunka vārīgā vietā, un Ričards sarāvās čokurā. Viņš juta uz skausta mistera Vandemāra ķetnu, kas viņu atkal uzrāva stāvus.

Bet tas ir nepareizi, Dora noteica.

Izlingtons izskatījās apjucis. Nepareizi? viņš mulsi un domīgi vaicāja.

Misters Krups pierāva Ričarda seju cieši pie savējās un pasmaidīja savu kapsētas smaidu. Viņš jau ir aizgājis tik tālu no pareizības un nepareizības robežām, ka nespētu tās saskatīt pat ne ar teleskopu visskaidrākajās debesīs, viņš paziņoja. Vai atstāt tev to godu, mister Vandemār?

Misters Vandemārs satvēra Ričarda kreiso plaukstu savējā. Viņš satvēra Ričarda mazo pirkstiņu, saspieda to ar saviem lielajiem pirkstiem un licca to atpakaļ, līdz tas pārlūza. Ričards iekliedzās.

Eņģelis lēni pagriezās. Viņš šķita tāds kā iztrūcināts. Izlingtons samirkšķināja pērļu pelēkās acis. Tur laukā ir vēl kāds. Mister Krup? Vietā, kur bija stāvējis misters Krups, tumši no viļņoja gaiss, un viņa tur vairs nebija.

Marķīzs de Karabass picplaka pie sarkanā granīta klints sienas un vērīgi aplūkoja Izlingtona nama ozolkoka durvis. Pa galvu viņam jaucās dažnedažādi plāni un iespējas, taču viņš tos vienu pēc otra atzina par nederīgiem. Marķīzam bija licies, ka viņš zinās, kā rīkoties, kad būs nonācis šajā vietā, taču tagad nācās ar nepatiku atzīt, ka viņam par to nav ne jausmas. Nebija vairs nevienas paroles, ko nosaukt, nevienas sviras, ko paraut, vai pogas, ko nospiest; viņš pētīja durvis un prātoja, vai tās tiek apsargātas un vai eņģelis uzreiz pamanītu, ja tās tiktu atvērtas. Noteikti jābūt kādam vienkāršam risinājumam, kas viņam paslīdējis garām; rūpīgi visu apsverot, tas noteikti ienāktu prātā. Lai nu kā, viņš bija tas, kam lemts radīt pārsteigumu, ši doma marķīzu nedaudz iepriecināja.

Tā tas bija lidz brīdim, kad viņš juta pie kakla pieduramies vēsu dunča galu un izdzirdēja mistera Krupa lipīgo balsi tieši pie auss. Es jau tevi šodien vienreiz nogalināju, balss sacīja. Ir nu gan neiedomājama stūrgalvība!

Ričarda rokas bija iekaltas važās un pieķēdētas pie dzelzs kolonnām. Misters Krups atgriezās, bakstīdams marķīzu ar nazi. Eņģelis uzmeta marķīzam sarūgtinājuma pilnu skatienu un viegli pašūpoja skaisto galvu. Jūs teicāt, ka viņš ir miris, eņģelis sacīja.

Viņš ir, — misters Vandemārs attrauca.

Bija, misters Krups izlaboja.

Eņģeļa balss bija gandrīz tikpat maiga un rūpju pilna ka iepriekš. Man netiks melots, viņš paziņoja.

—  Mēs nemelojam, misters Krups aizvainots iebilda.

—  Melojam gan, Vandemārs noteica.

Misters Krups uztraukumā izbrauca ar netīro roku caur taukainajiem, rudajiem matiem. Vispār mēs melojam. Bet ne šoreiz.

Sāpes Ričarda rokā nemaz negrasījās pierimt. Ka tu vari tā rīkoties? — viņš nikni vaicāja. Tu taču esi eņģelis.

—  Ko es tev teicu, Ričard? marķīzs sausi noprasīja.

Ričards mirkli padomāja. — Tu teici, ka arī Lucifers bija eņģelis.

Izlingtons augstprātīgi pasmaidīja. Lucifers? viņš pārvaicāja. Lucifers bija stulbenis. Viņš nodeva kungu un pavēlnieku par galīgiem niekiem.

Marķīzs pasmīnēja. — Toties tu nodevi kungu un pavēlnieku par diviem slepkavām un istabu ar svecēm?

Eņģelis aplaizīja lūpas. Viņi teica, ka ta es tiekot sodīts par Atlantīclu. Es atbildēju, ka neko tur nevarēju darīt. Visa tā lieta bija vienkārši… viņš bridi minstinājās, kā meklēdams īsto vārdu, un tad nožēlas pilnā balsī teica: neveiksmīga.

-      Un bojā aizgāja miljoniem cilvēku, Dora piebilda.

Izlingtons salika rokas uz krūtīm; izskatījās, it kā viņš pozētu

Ziemassvētku kartiņai. Tā mēdz notikt, — viņš prātīgi paskaidroja.

-      Protams, protams, marķīzs sacīja maigā balsī, visu ironiju iemiesodams vārdos. Katru dienu nogrimst pa pilsētai. Un tev ar to nebija nekāda sakara, vai ne?

Šķita, ka tobrīd vaļā palaists kaut kas tumšs, negants, visu noārdošs, traks un ļaunuma pārpilns, un, lai gan pēdējā laikā baiļpilnu brīžu nebija trūcis, nupat notiekošais bija pats baisākais, ko Ričardam nācies pieredzēt. Eņģeļa skaistā seja sašķobījās; acīm zibeņojot, viņš iekliedzās paštaisnā un nesatricināmas pārliecības pilnā balsī: Viņi to bija pelnījuši!

Kādu bridi valdīja klusums. Tad eņģelis nolieca galvu, nopūtās, atkal izslējās un ļoti klusā, nožēlas pilnā balsī sacīja: Vienu no tām lietām. Tad viņš norādīja uz marķīzu un teica: Pieķēdējiet viņu.

Krups un Vandemārs aplika marķīzam roku dzelžus un kārtīgi pieķēdēja viņu starp kolonnām blakus Ričardam. Eņģelis atkal bija pievērsies Dorai. Viņš piegāja viņai klāt, izstiepa roku un, ar plaukstu pacēlis augšup meitenes zodu, ielūkojās viņai acīs. Tava ģimene, — viņš maigā balsī sacīja. Tu nāc ļoti neparastas ģimenes. Visai ievērojamas.

-     Tad kāpēc tev vajadzēja mūs visus nogalināt?

-      Ne jau visus, viņš teica. Ričards nodomāja, ka viņš runā par Doru, bet tad eņģelis sacīja: — Nevarēja tik droši zināt, ka tu visu paveiksi tik labi, kā paveici… Izlingtons atlaida viņas žokli un ar garajiem, baltajiem pirkstiem pārbrauca meitenes vaigiem. Tava ģimene var atvērt durvis. Radīt durvis tur, kur tādu nekad nav bijis. Atslēgt aizslēgtās durvis un atdarīt tās, ko atvērt nemaz nav paredzēts. -

Eņģeļa pirksti virzījās lejup pa Doras kaklu, it kā glāstīdami, un roka sakļāvās ap atslēgu, kas karājās Dorai kaklā. — Kad mani šeit iespundēja, viņi uztaisīja durvis manam cietumam. Atslēgu viņi noglabāja tepat. Izmeklēts spīdzināšanas veids. Eņģelis viegli parāva ķēdi, un no Doras kokvilnas, zīda un mežģīņu kārtu apakšas iznira spoža sudraba atslēga. Izlingtons pārskrēja atslēgai ar pirkstiem, it kā cenšoties sataustīt tās slēptākās vietas.

Piepeši Ričards saprata. Melnie mūki glabāja atslēgu no tevis, — viņš sacīja.

Izlingtons palaida atslēgu vaļā. Dora bija pieķēdēta blakus melna krama un nosūbējuša sudraba durvīm. Eņģelis piegāja pie tām un pielika durvīm plaukstu, kas uz melnā fona izskatījās vēl baltāka. No manis gan, Izlingtons apstiprināja. — Ir atslēga. Durvis. Un durvju atvērējs. Šiem trim ir jābūt kopā. Redzi, cik izsmalcināts ir šis joks. Bija nolemts, ka tad, kad es, viņuprāt, būšu pelnījis apžēlošanu un brīvību, viņi sūtīs atvērēju un iedos man atslēgu. Es gluži vienkārši izlēmu ņemt šo lietu savās rokās un atstāt šīs telpas mazliet agrāk.

Viņš atkal pagriezās pret Doru. Vēlreiz noglāstīja atslēgu. Viņš satvēra to plaukstā un spēcīgi parāva ķēdi. Tā pārtrūka. Dora saviebās sāpēs. Es vispirms apspriedos ar tavu tēvu, Dora, eņģelis turpināja. Viņš bija norūpējies par Apakšzemi. Gribēja apvienot Apakšlondonu, apvienot lēņus un muižas, un varbūt pat nodibināt kaut kādus sakarus ar Augšlondonu. Es apsolīju viņam palīdzēt ar noteikumu, ka viņš palīdzēs man. Tad es viņam darīju zināmu, kāda palīdzība man būtu vajadzīga, un viņš mani izsmēja. — Eņģelis atkārtoja pēdējos vārdus, it kā arvien nespētu tiem noticēt. Viņš. Mani. Izsmēja.

Dora papurināja galvu. Tu viņu nogalināji tāpēc, ka viņš nepiekāpās?

Es viņu nenogalināju, eņģelis pieklājīgi izlaboja. Es panācu, ka viņu nogalina.

Bet viņš man teica, ka uz tevi varot paļauties. Savā dienasgrāmatā. Sacīja, lai es nākot šurp.

Misters Krups iespurdzās. Tas nebija viņš, — Krups sacīja. Kur nu. Tie bijām mēs. Ko viņš patiesībā sacīja, mister Vandemār?

Dora, bērniņ, piesargies no Izlingtona, misters Vandemārs sacīja Doras tēva balsī. Atdarinājums bija nevainojams. Šķiet, ka viņš to visu ir sarīkojis. Viņš ir bīstams, Dora uzmanies no viņa…

Izlingtons noglaudīja Dorai vaigu ar atslēgas malu. Nodomāju, ka mana versija tevi mazliet pasteidzinās.

-      Mēs paņēmām dienasgrāmatu, misters Krups paskaidroja. Pielabojām šo to un aiznesām atpakaļ.

-      Kurp ved tās durvis? Ričards kliegšus vaicāja.

-      Uz mājām, eņģelis atbildēja.

-     Uz paradīzi?

Izlingtons neko neteica, vien pasmaidīja.

-     Un tev liekas, ka viņi neko nepamanīs? marķīzs ņirdza. Tikai nodomās: re, vēl viens atnācis, ņem tik arfu rokā un dragā «Ozianna!»?

Izlingtona pelēkās acis spoži mirdzēja.

-   Man nav vajadzīgas lišķīgas slavas dziesmas, pieglaimīgas himnas un pašapmierinātas lūgšanas, viņš sacīja. Man tāpat pietiek, ko darīt.

Nu, tagad tev ir ari atslēga, Dora sacīja.

-     Un man esi tu, eņģelis atbildēja. Tu esi atvērēja. Bez tevis no atslēgas nav nekādas jēgas. Tev ir jāatver durvis.

Tu nogalināji viņas ģimeni, Ričards teica. Tu vajāji viņu pa visu Apakšlondonu. Un tagad tu gribi, lai viņa atver durvis, lai tu vari pašrocīgi ieņemt paradīzi? Tu nudien neesi nekāds lielais cilvēku pazinējs. Viņa nemūžam to nedarīs.

Eņģelis pievērsa viņam acis, kas vecākas par Piena Ceļu. Ak, vai! viņš noteica un aizgriezās, it ka viņam nebūtu pa spēkam skatīt to netīkamo ainu, kādai tūdaļ bija jāseko.

-     Paspīdzini viņu vēl mazliet, mister Vandemār, misters Krups sacīja. Nogriez viņam ausi.

Misters Vandemārs pacēla roku. Tajā nekā nebija. Viņš gandrīz nemanāmi to pakustināja, un piepeši rokā bija nazis. Teicu, ka tu vienreiz dabūsi pagaršot pats savas aknas, viņš sacīja Ričardam. — Šodien būs tava laimīgā diena. Misters Vandemārs viegli pabāza naža spalu Ričardam zem auss ļipiņas. Ričards nejuta sāpes varbūt tāpēc, ka šodien bija jutis pārlieku daudz, varbūt tāpēc, ka nazis bija (ik ļoti ass, ka nesāpēja. Ričards vien manīja no auss uz kaklu pilam siltas asinis. Dora bija pievērsusi viņam skatienu; Ričards redzēja tikai sīko laumas sejiņu un milzīgās opālkrāsas acis. Viņš mēģināja domās ar viņu sarunāties. Saņemies. Neļauj viņiem sevi piespiest. Man nekas nenoliks. Tad misters Vandemārs mazliet stiprāk piespieda nazi, un Ričardam izlauzās kliedziens. Viņš centās panākt, lai sāpes neatspoguļotos sejā, taču nākamais naža grūdiens lika viņam saviebties un ieauroties.

-     Apturi viņus, Dora teica. Es atvēršu durvis.

Izlingtons pamāja ar roku, un misters Vandemārs, žēli nopūzdamies, nolika nazi nost. Asinis plūda Ričardam pa kaklu un satecēja iedobītē pie atslēgas kaula. Misters Krups piegāja pie Doras un atbrīvoja viņas labo roku no važām. Tā nu viņa stāvēja starp kolonnām un berzēja notirpušo roku. Viņa aizvien bija pieķēdēta no kreisās puses, taču ieguvusi zināmu kustības brīvību. Dora pastiepa roku pēc atslēgas. Atceries, sacīja Izlingtons, ka pie manis ir tavi draugi.

Dora veltīja Izlingtonam nicinājuma pilnu skatienu viņa bija lorda Portika vecākā meita, un tas izpaudās ikkatrā viņas žestā un izteiksmē. — Padod atslēgu, meitene noteica. Eņģelis viņai to iedeva.

-      Dora! Ričards sauca, nedari to! Nepalaid viņu brīvībā. Mēs neesam svarīgi.

-      Patiesībā, sacīja marķīzs, cs esmu pat ļoti svarīgs. Taču man ir jāpiekrīt. Nedari to.

Dora palūkojās uz Ričardu un uz marķīzu, ar skatienu pakavējoties pie viņu važās saslēgtajām delnām un smagajām ķēdēm, kas apvītas melnajām dzelzs kolonnām. Viņa izskatījās ļoti neaizsargāta. Tad viņa pagriezās un gāja, cik vien ķēdes garums ļāva. Viņa nokļuva līdz melnajām krama un nosūbējuša sudraba durvīm. Atslēgas cauruma tajās nebija. Viņa piespieda durvīm labo plaukstu, aizvēra acis un ieklausījās, ko durvis saka: kur tās var atvērties, kā to labāk darīt; tad Dora sameklēja sevī tās vietas, kas prata sarunāties ar durvīm. Kad viņa atrāva roku, durvīs bija izveidojies atslēgas caurums. Pa to iespīdēja balta gaisma, asa kā lāzera stars tā ielauzās patumšajā telpā, ko apgaismoja tikai sveču liesmas.

Meitene iebāza sudraba atslēgu slēdzenē. Pēc kada mirkļa viņa to pagrieza. Kaut kas noklikšķēja, un pēc tam atskanēja tāda kā tāla zvanīšana; durvis pēkšņi ietvēra gaismas loks. Kad būšu aizgājis, eņģelis ļoti klusā, kaismīgā un laipnā balsī sacīja misteram Krupam un misteram Vandemāram, nogaliniet viņus, ar kādiem paņēmieniem vien vēlaties. To sacījis, viņš pagriezās pret durvīm, ko Dora tobrīd ar lielām pūlēm vēra vaļā: durvis vērās tik lēni, it kā otrā pusē tās cīnītos ar pamatīgu pretestību. Meitene svīda.

Jūsu darba devējs dodas prom, marķīzs sacīja misteram Krupam. Ceru, ka viņš jums pienācīgi samaksāja.

Krups pablcnza uz marķīzu. Ko? — viņš pārjautāja.

Nu, kā lai to pasaka, Ričards turpināja, īsti nesaprazdams, ko marķīzs grib panākt, bet vēlēdamies spēlēt līdzi, jūs taču necerat viņu vel kādreiz ieraudzīt, vai ne?

Misters Vandemārs pamirkšķināja acis lēni kā pirmais fotoaparāts un vaicāja: Ko?

Misters Krups pakasīja zodu. Topošajiem līķiem, šķiet, būs taisnība, viņš sacīja misteram Vandemāram. Krups piegāja pie eņģeļa, kurš, sakrustojis rokas uz krūtīm, stāvēja ar seju pret durvīm. Ser? Vai nebūtu prātīgāk norēķināties ar mums tagad, pirms uzsākat jaunu ceļojumu posmu?

Eņģelis pagriezās un paskatījās uz Krupu tā, it kā viņš būtu niecīgāks par pēdējo dubļu pikuci. Tad tas atkal aizgriezās. Ričards mēģināja uzminēt, ko viņš tobrīd apcer. Tam pašlaik nav nekādas nozīmes, eņģelis teica. Drīz jūsu riebīgie prātiņi dabūs visu iespējamo atlīdzību, kādu vien varējuši iedomāties. Tad, kad es būšu sēdies savā tronī.

-     Aizrijāties, ko? Ričards vaicāja.

-      Neciešu aizrīties, misters Vandemārs sacīja. Pec tam moka šausmīgas atraugas.

Misters Krups pameta misteram Vandemāram ar pirkstu. Viņš grasās mūs piečakarēt, viņš teica. Nemaz nedomā piekrāpt misteru Krupu un misteru Vandemāru, draudziņ. Esam raduši dabūt savu samaksu.

Misters Vandemārs nostājās blakus misteram Krupam. Pilnā apmērā, viņš piemetināja.

-     Ar uzviju, norēja misters Krups.

-      Un gaļas āķiem, piebilda misters Vandemārs.

-      No debesīm? viņiem aiz muguras iesaucās Ričarda balss. Misters Krups un misters Vandemārs piegāja pie domās iegrimušā eņģeļa. Ei! izsaucās misters Krups.

Dora saņēma spēkus un atgrūda melnās durvis līdz galam vaļā. Skats, kas aiz tām pavērās, apžilbināja acis teju līdz aklumam: tur virpuļoja gaismu un krāsu straume. Ričards samiedza acis un pagrieza galvu sāņus, slēpdamies no neizturami spilgta ugunssārtuma un asiņaini tumšsarkanā starojuma. Vai tad tā izskatās debesīs? Vairāk gan piestāvētu ellei.

Un tad viņš sajuta vēju.

Viņam garām aizlidoja svece un pazuda durvīs. Tai sekoja vēl viena. Nākamajā mirkli gaiss bija pārpilns lidojošu sveču, kas griezās un virpuļoja uz gaismas pusi. Šķita, ka visu, kas telpā atrodas, gaisa straume velk uz durvju pusi. Nē, tornēr tas bija kas vairak nekā vējš. Ričards to saprata. Viņa važās saistītās rokas sāka smelgt, it ka tām pēkšņi nāktos noturēt divreiz lielāku svaru nekā iepriekš. Pēkšņi mainījās arī skatupunkts. Pa durvīm piepeši pavērās skats uz leju. Tas nebija tikai vējš, kas rāva visu laukā pa durvīm. Tā bija gravitācija. Tas, kas bija šķitis vējš, bija tikai telpā esošais gaiss, kas nu tika izsūkts pa durvīm. Ričards domāja par to, kas atrodas otrpus durvīm vai tur redzama kādas zvaigznes virsma vai melna cauruma pati mala, vai kaut kas, ko viņš nemaz nespēja iedomāties.

Izlingtons izmisīgi pieķērās dzelzs kolonnai durvju ailes malā. Tās nav debesis, — viņš auroja, pelēkajām acīm zibeņojot un siekalām šķīstot pār gludajām lūpām. Tu, sīkā, trakā ragana! Ko tu esi izdarījusi?

Dora bija tik stipri pieķērusies ķēdei, kas viņu saistīja pie kolonnas, ka pirkstu kauliņi bija kļuvuši balti. Viņas acis staroja uzvaras priekā. Misters Vandemārs bija pieķēries galda kājai, savukārt, misters Krups bija pieķēries misteram Vandemāram. Tā nebija īstā atslēga, Dora triumfēdama paziņoja, cenzdamās pārkliegt vēja aurus. Tas bija atslēgas dublikāts, ko tirgū izkala kalējs.

-      Bet tā taču spēja atvērt durvis! kliedza eņģelis.

—  Nē, ledainā balsī atteica meitene ar opālkrāsas acīm. Durvis atvēru es. Saņēmu spēkus un viena pati atvēru tās durvis.

Eņģeļa sejā vairs nebija ne vismazāko maiguma vai līdzcietības pēdu. Tā bija atklāta naida pilna un auksta. Es tevi nogalināšu, viņš teica.

Tāpat, kā tu nogalināji manu ģimeni? Nē, es domāju, ka tu nevienu vairs nenogalināsi.

Eņģelis karājās gaisa straumē, deviņdesmit grādu leņķī pret kolonnu, pie kuras bija pieķēries baltiem pirkstiem; viņa kājas jau atradās otrpus durvīm. Viņš izskatījās reizē smieklīgs un šausmīgs. Eņģelis aplaizīja lūpas. Izbeidz, viņš lūdzās. Aizver durvis. Es pateikšu, kur ir tava māsa… Viņa aizvien vēl ir dzīva…

Dora saviebās.

Izlingtons izlidoja pa durvīm sīks, vēja raustīts stāvs iekūleņoja žilbinošajā virpuli. Vilkme kļuva arvien spēcīgāka. Ričards domās lūdzās, kaut ķēdes un rokudzelži viņu noturētu: viņš juta, ka ķermeni velk uz durvju pusi, un ar acs kaktiņu manīja, ka marķīzs raustās savās ķēdēs kā lelle, kas tiek sūkta iekšā putekļsūcēja.

Galds, kam pie kājas cieši turējās misters Vandemārs, lidojot iestrēga durvīs. Misters Krups un misters Vandemārs kūļājās ārpusē. Misters Krups, kurš bija iekrampējies mistera Vandemāra garās žaketes stērbelē, saņēma spēkus un sāka sprīdi pa sprīdim rāpties augšā pa biedra muguru. Galds nočīkstēja. Misters Krups paskatījās uz Doru un pasmaidīja savu lapsas smaidu. Es nogalināju tavu ģimeni, viņš sacīja. Nevis viņš. Un tagad cs… galu galā… pabeigšu to, ko esmu…

Tajā brīdī mistera Vandemāra tumšā uzvalka audums neizturēja. Misters Krups bļaudams tirinājās tukšumā, ieķerics garā, atplīsušā auduma strēmelē. Misters Vandemārs noraudzījās, kā misters Krups aizlido. Tad viņš arī paskatījās uz Doru, taču viņa skatienā nebija draudu. Viņš tikai paraustīja plecus, cik nu izteiksmīgi to var izdarīt, ar abām rokām turoties pie galda kājas kā pēdējā glābiņa, un maigā balsī noteica: Atā, atā! — Tad palaida galda kāju vaļā.

Klusēdams viņš izlidoja pa durvīm un gāzās pakaļ vēl nedaudz samanamajam misteram Krupam. Arī mistera Vandemāra siluets uz spozmes fona kļuva arvien mazāks un mazāks. Drīz abi silueti saplūda kopa un kļuva par sīku, melnu kukurzni verdošā purpura un balti oranžās gaismas jūrā. Pēc neilga brīža pazuda arī melnais kukurznis. Labi, ka ltopā, Ričards nodomāja. Viņi, galu galā, bija komanda.

Elpot kļuva aizvien grūtāk. Ričardam reiba galva. Durvīs iestrēgušais galds pārlūza un tika izrauts laukā. Vaļā atsprāga viena no Ričarda važām, un labā roka brīvi plandījās gaisā. Viņš no visa spēka pieķērās ķēdei, kam bija pieslēgta kreisā roka, un atviegloti nodomāja, ka lauztais pirksts pieder rokai, kas vēl iekalta važās; tik un ta pa kreiso roku joņoja sarkanzilas sāpju liesmas. Viņš it kā no tāluma dzirdēja savus kliedzienus.

Ričardam trūka elpas. Gar acīm šķīda balti gaismas rimbuļi. Viņš juta, kā ķēde sāk pamazām padoties…

Troksnis, ar kādu aizkrita melnās durvis, piepildīja visu pasauli. Ričards ietriecās aukstajā dzelzs kolonnā un sabruka zemē. Iestājās klusums; lielajā pazemes zālē valdīja klusums un pilnīga tumsa. Ričards aizvēra acis tumsa nemainījās nemaz, un viņš atkal tās atvēra.

Klusumu pārtrauca marķīza balss, kas sausi noprasīja: — Kurp tad tu viņus īsti aizsūtīji?

Tad Ričards izdzirdēja meitenes balsi. Viņš zināja, ka tā pieder Dorai, taču balss izklausījās vēl jaunāka; šķita, ka tur runātu mazs bērns, laižoties miegā pēc garas un grūtas dienas. Es nezinu… tālu, tālu. Es tagad… esmu dikti… piekususi. Es…

Dora, marķīzs ieteicās. Saņemies vēl mazliet. Labi, ka viņš to pateica, nodomāja Ričards. Kādam vajadzēja kaut ko teikt, bet Ričards bija aizmirsis runāt. Tumsā atskanēja klikšķis, važām atsprāgstot vaļā; mirkli vēlāk bija dzirdams, kā krītot nožvadz ķēdes. Tad nošvirkstēja sērkociņš. Tika iedegta svece; šķita, ka arī tai trūkst gaisa, jo liesma bija maza un vāja. Plīv uguns liesma, sveces dakts, Ričards nodomāja, pats nesaprazdams, kāpēc.

Dora nedrošā solī piegāja pie marķīza. Vienā rokā viņa turēja sveci, otru izstiepa un pieskārās ķēdēm važas nokrita. Marķīzs berzēja notirpušās locītavas. Dora pienāca pie Ričarda un pielika roku viņa vienīgajai atlikušajai važai. Tā atvērās un nokrita. Dora nopūtās un apsēdās viņam blakus. Ričards izstiepa veselo roku, apņēma Doras galvu un pievilka viņu sev klāt. Viņš dungoja bezvārdu šūpuļdziesmu un auklēja meitēnu, viegli šūpodamies turp un atpakaļ. Tur, tukšajā eņģeļa zālē, bija ļoti, ļoti auksti, taču drīz viņus abus ieskāva bezsapņu miega siltums.

Marķīzs de Karabass nolūkojās guļošajos bērnos. Doma par miegu — par atgriešanos stāvokli, kas ir tik šausminoši līdzīgs nāvei, marķīzam likās baisāka nekā jelkad. Tomēr visbeidzot arī viņš palika elkoni zem galvas un aizvēra acis.

Un tad nebija vairs nekā.

Astoņpadsmitā nodaļa

Lēdija SERPENTiNA.kura pcc lēdijas Olimpijas bija vecākā no Septiņām māsām, soļoja cauri labirintam, kurā noslēdzās Daunstrīta. Viņa gāja ar augstu izslictu galvu, un Serpentīnas baltie ādas zābaki triecās cauri dumbram. Šis galu galā bija tālākais ceļš, kādā viņa pēdējā gadsimta laikā devusies. Viņas mājkalpotāja, no galvas līdz kājām tērpusies melnās ādas drēbēs, gāja pa priekšu tin nesa rokā ormaņa pajūga lampu. Divas līdzīgi ģērbtas Serpentīnas sievietes gāja viņai nopakaļ, turēdamās cicņpilnā attālumā.

Serpentīnas kleitas noskrandusī mežģīņu šlepe vilkās pa dubļiem, bet viņai neienāca prātā par to raizēties. Serpentīna ieraudzīja turpat priekšā kaut ko iespīdamies viņas luktura gaismā. Netālu no spožā priekšmeta bija jaušamas liela un smagnēja stāva aprises.

— Tur tie ir, viņa noteica.

Abas sievietes, kas bija gājušas Serpentīnai līdzās, dubļiem šļakstot zem kājām, aizsteidzās uz priekšu, un, kad viņas panāca mājkalpotāja ar silti dzeltās gaismas avotu rokā, neskaidrie apveidi pārtapa atsevišķās būtnēs un lietās. Gaisma bija atspīdējusi uz gara bronzas šķēpa

kāta. Mednieces mirušās miesas nedabīgā pozā, asiiju un dubļu putrā iemīcītas un stipri sakropļotas, gulēja uz muguras. Viņas kajas, savukārt, bija palikušas milzu mežakuilim līdzīga nezvēra līķim apakšā. Mednieces acis bija aizvērtas.

Serpentīnas sievietes izvilka mirušo no Briesmoņa apakšas un noguldīja to dubļos. Serpentina pati notupās dumbrā un ar vienu pirkstu maigi pārbrauca Mednieces aukstajam vaigam. Nonākusi pie Mednieces lūpām, ko sarecējušās asinis bija padarījušas melnas, viņa ļāva pirkstam mirkli tur pakavēties. Tad viņa piecēlās. Paņemiet šķēpu, Serpentina pavēlēja.

Viena no sievietēm pacēla Mednieces līķi; otra izvilka šķēpu no Briesmoņa miesām un uzlika ieroci sev plecā. Un tad visas četras sievietes pagriežas un klusā apakšzemes procesijā devās atpakaļ pa ceļu, pa kuru bija nākušas. Luktura gaisma apspīdēja Serpentīnas laika zoba sagrauzto un nogurušo vaigu; taču nekādas emocijas viņas seja nebija manāmas ne bēdas, ne prieks.

Deviņpadsmitā nodaļa

vēl labu bridi pēc pamošanas Ričards nespčja atcerēties, kas viņš tāds ir. Tā bija brīnišķīgi atbrīvojoša sajūta viņam piepeši bija ļauts būt, par ko vien iegribas, viņš varēja būt jebkas, izmēģināt jebkuru identitāti — viņš varēja būt vīrietis vai sieviete, žurka vai putns, briesmonis vai dievs. Tad atskanēja kaut kas līdzīgs šalkoņai; viņš pamodās pilnīgi, un pamostoties saprata, ka viņš ir Ričards Meihjū, lai kas tas būtu un lai ko tas arī nozīmētu. Viņu sauca Ričards Meihjū, un viņš nesaprata, kur atrodas.

Viņš juta sev pie vaiga piespiestu gludu linu audumu. Viņam sāpēja visas maliņas, dažas, piemēram, kreisās rokas mazais pirkstiņš, sāpēja īpaši nejauki.

Kāds stāvēja viņam blakus. Ričards dzirdēja otra telpā esošā cilvēka elpu un kluso, piesardzīgo rosīšanos viņam blakus. Ričards pacēla galvu, un atklāja vēl citas ļoti sāpīgas vietas. Vairākas no tām sāpēja gluži neciešami. Kaut kur attālu, cauri telpu telpām, varēja dzirdēt cilvēkus dziedam. Dziesma bija tik tāla un tik klusa, ka Ričardam šķita zemā, žūžojošā melodija pazudīs, tiklīdz viņš atvērs acis…

Viņš atvēra acis. Telpa bija maza un patumša. Viņš gulēja zemā gultā, un šalkoņu radīja cilvēks melnā mētelī ar kapuci, vīrs bija pagriezis Ričardam muguru un slaucīja grīdu ar neiederīgi košu spalvu putekļu slotiņu. Kur es esmu? Ričards noprasīja.

Melnais stāvs likko neizmeta no rokām putekļu slotiņu; viņš pagriezās, un Ričards ieraudzīja kalsnu un ļoti nervozu, brūnu seju. Vai jūs vēlētos padzerties? viens no Melnajiem mūkiem vaicaja tā, it kā viņam butu iemācīts, ka gadījumā, ja pacients pamostas, ir jāpajautā, vai viņš vēlētos padzerties; šķita, ka mūks ir šo jautājumu domās atkārtojis pēdējās četrdesmit minūtes, lai būtu pilnīgi drošs, ka to neaizmirsīs.

-      Es… Ričards iesāka, un pēkšņi sajuta, ka ir mežonīgi izslāpis. Viņš piecēlās gultā sēdus. -Jā, es nudien gribētu padzerties. Liels paldies! Muks no apdauzītas metāla kannas ielēja apdauzītā dzelzs krūzītē ūdeni un padeva to Ričardam. Ričards dzēra lēnām, ļoti valdīdamies ncizkampt ūdeni vienā malkā. Ūdens bija kristāldzidrs un auksts un garšoja kā dimanti un ledus.

Ričards uzmeta skatu savām drēbēm. Tās nebija viņa drēbes. Viņš bija ietērpts garā talārā, tāclā pašā, ka Melnajiem mūkiem, tikai pelēka. Viņa mazais pirkstiņš bija nostiprināts ar šinu un cieši nosaitēts. Ričards pacēla roku pie auss; arī tā bija nosaitēta, un šķita, ka zem pārsēja to kā šujot dursta sīkas adatiņas. Jūs esat viens no Melnajiem mūkiem, Ričards ierunājās.

-    Jā, ser.

-      Kā es šeit nokļuvu? Kur ir mani draugi?

Mūks neko neteica, vien nervozi norādīja uz koridoru. Ričards izkāpa no gultas. Viņš pieskārās ķermenim zem pelēkā ietērpa — viņš bija kails. Rumpi un kājas no vienas vietas klāja zilganvioleti zilumi; šķita, ka tie apsmērēti ar kādu ziedi: smaržoja pēc klepus sīrupa un brūnināta sviesta. Labais celis bija apsaitēts. Ričards prātoja, kur gan varētu būt palikušas viņa drēbes. Pie gultas bija noliktas sandales; viņš tās uzvilka un izgāja gaitenī. Viņam pretī, ieķēries brāļa Kvēpa elkonī, nāca abats. Viņa neredzīgās acis kapuces ēnā mirdzēja pērļu pelēkas.

-     Ak, tad esi pamodies, Ričard Meihjū, abats sacīja. Kā jūties?

Ričards saviebās. Mana roka…

Ieģipsējām tev pirkstu. Tas bija lauzts. Apziedām zilumus un brūces. Un tev vajadzēja labi atpūsties, ko mēs ari ļāvām.

Kur ir Dora? Un marķīzs? Kā mēs te nonācām?

-      Es liku jūs šurp atvest, abats sacīja. Abi mūki turpināja iet uz priekšu, un Ričards gāja viņiem līdzi.

Un Medniece? — Ričards vaicāja. Vai jūs atnesāt viņas līķi?

Abats pakratīja galvu. Līķa nebija. Tikai Briesmonis.

Un, hmm, manas drēbes… Viņi bija nonākuši pie celles, kas līdzinājās tai, kurā Ričards bija pamodies. Dora sēdēja uz gultas malas un lasīja «Mensfildas parku», un Ričards skaidri zināja, ka brāļi par tā eksistenci savā bibliotēkā līdz šim pat nenojauta. Ari Dorai mugurā bija mūka tērps, kas viņai bija daudzkārt par lielu un izskatījās teju vai komiski. Viņiem ienākot, Dora pacēla acis no grāmatas. Sveiks, — viņa teica. Tu gulēji veselu mūžību. Kā jūties?

-      Šķiet, ka labi. Un tu?

Viņa pasmaidīja. Diezcik pārliecinoši tas vis neizskatījās. — Drusku reibst galva, viņa atzina. Gaitenī atskanēja skaļa graboņa, un Ričards pagriezies ieraudzīja marķīzu de Karabasu, ko vecā, ļodzīgā ratiņkrēslā stūma milzīga auguma Melnais mūks. Ričards nevarēja vien nobrīnīties, kā marķīzs, šis trakulis un romantiķis, var pieciest, ka viņu vadā apkārt ratiņkrēslā. Marķīzs apveltīja viņus ar platu smaidu. Labvakar, draugi, viņš noteica.

-      Tagad, kad nu jūs visi esat šeit sanākuši, abats sacīja, mums ir jāaprunājas.

Abats ieveda viņus lielā telpā, ko rūkdams piesildīja kamīns ar šķilu malku. Viņi nostājās ap galdu. Abats ar rokas mājienu aicināja visus apsēsties, un, sataustījis savu krēslu, apsēdās pats. Tad viņš palūdza brāli Kvēpu un brāli Lamentāciju (to, kurš bija stūmis marķīza ratiņus) atstāt telpu.

-      Nu tad tā, abats iesāka. Pie lietas. Kur ir Izlingtons?

Dora paraustīja plecus. Tik tālu, cik vien varēju viņu aizsūtīt. Pusceļā cauri laikam un telpai.

-      Ak tā, abats noteica. — Tas labi.

Kāpēc jūs mūs nebrīdinājāt no viņa? Ričards vaicāja.

Tas nebija mūsu pienākums.

Ričards nošņaukājās. Un ko tagad? viņš jautāja pārējiem.

Abats klusēja. Kā ko? Kā tu to domā? Dora jautāja.

Nu, tu gribēji atriebt savu ģimeni. Tas nu būtu izdarīts. Un visi lietā iesaistītie ir aizgādāti uz kādu nomaļu nekurienes nostūri. Es domāju viņi taču vairs nemēģinās tevi nogalināt, vai ne?

-      Tuvākajā laikā ne, Dora nopietni atteica.

-     Un tu? Ričards vaicāja marķīzam de Karabasam. Vai tu dabūji to, ko vēlējies?

Marķīzs palocīja galvu. Domāju gan. Mans parāds lordam Portikam ir pilnībā samaksāts, un lēdija Dora tagad man ir lielu pakalpojumu parādā.

Ričards paskatījās uz Doru. Viņa pamāja ar galvu. Un kā būs ar mani? viņš vaicāja.

-      Skaidra lieta, Dora sacīja, — bez tevis mēs to nebūtu paveikuši.

-      Nejau to es domāju. Kad jūs grasāties mani nogādāt mājās?

Marķīzs pacēla uzaci. Tu domā, ka viņa ir kaut kāds Ožas burvis? Mēs nevaram tevi nogādāt mājās. Šeit ir tavas mājas.

-      Es mēģināju to pateikt tev jau iepriekš, Ričard, Dora sacīja.

-    Tam ir jābūt iespējamam! Ričards iesaucās, un satraukumā gāza ar kreiso roku pa galdu. Viņš sadauzīja pirkstu, bet saglabāja mierīgu sejas izteiksmi. Viņš gan pateica «Au!», bet ļoti klusu, jo bija pieredzētas daudz briesmīgākas lietas.

-      Kur ir atslēga? abats vaicāja.

Ričards pamāja ar galvai uz Doras pusi. — Pie tevis, viņš teica.

Dora papurināja savu laumiņas matu ērkuli. Pie manis tās nav, viņa sacīja Ričardam, kad mēs bijām tirgū, es to iebāzu tev kabatā. Tad, kad tu atnāci ar karija ēdieniem.

Ričards jau pavēra muti, lai kaut ko teiktu, bet tad to atkal aizvēra. Pēdīgi viņš sacīja: Tu gribi teikt, ka tobrīd, kad cs sacīju Krupam un Vandemāram, lai viņi mani pārmeklē, tā bija man kabatā? -Dora pamāja. Tad viņš atcerējās cieto nieciņu bikšu aizmugurējā kabatā, ko bija jutis, guļot zemē uz Daunstrītas; atcerējās, kā Dora uz bruņukuģa bija viņu apkampusi…

Abats pastiepa roku un ar brūnajiem, krunkainajiem pirkstiem paņēma no galda zvaniņu un pazvanīja. Parādījās brālis Kvēps. Atnes man Karotāja drēbes! viņš lūdza.

Kvēps palocīja galvu un aizgāja.

— Es neesmu karotājs, Ričards iebilda.

Abats viegli pasmaidīja. Tu nonāvēji Briesmoni, viņš gandrīz vai ar nožēlu paskaidroja. Tāpēc tu esi Karotājs.

Ričards nikni sakrustoja rokas. Un pēc tā visa es neesmu pelnījis tikt uz mājām, bet tā vietā saņemu kaut kādu senilu apakšzemes goda titulu?

Marķīzs nolūkojās viņā bez vismazākās līdzjūtības. — Tu nevari atgriezties Augšlondonā. Daži atsevišķi indivīdi pamanās dzīvot tādu kā pusdzīvi gan te, gan tur pats redzēji Liru un īliastru. Taču tas nav pats labākais, kas cilvēku var gaidīt. Tā nav nekāda labā dzīve.

Dora pastiepa plaukstu un pieskārās Ričarda rokai. Piedod, viņa sacīja. — bet paskaties, cik daudz laba tu esi šeit paveicis. Tu atguvi atslēgu.

Nu? Ričards jautāja. Un kāda no tā bija jēga? Tu ņēmi un pasūtīji jaunu… Telpā atgriezās brālis Kvēps, un viņam rokā bija Ričarda džinsi. Bikses bija cauras, apkaltušas ar dubļiem un asinīm, un nelabi oda. Brālis padeva bikses abatam, kurš tūdaļ sāka pārmeklēt kabatas. Dora mīļi uzsmaidīja Ričardam. Kalējs nebūtu varējis uztaisīt atslēgas kopiju, ja mums nebūtu oriģināla, viņa atgādināja.

Abats nokremšļojās. — Jūs visi nudien esat ļoti dumji, viņš laipnā balsī pavēstīja, — un vispār neko nesaprotat. Viņš turēja roka sudraba atslēgu. Tajā atspīdēja kamīna uguns. Ričards izturēja

Pārbaudījumu un ieguva atslēgu. Viņš ir tās saimnieks līdz brīdim, kad nodod to atpakaļ mūsu gādībā. Atslēgai piemīt spēks.

Tā ir Paradīzes atslēga… Ričards sacīja, īsti nesaprazdams, ko abats cenšas viņiem paskaidrot un ko ar to grib panākt.

Sirmgalvja balss bija zema un melodiska. Šī ir atslēga uz ikvienu no realitātēm. Ja Ričards vēlas atgriezties Augšlondonā, tad atslēga ļaus viņam tur iekļūt.

Vai tas ir tik vienkārši? Ričards vaicāja. Vecais vīrs viegli pašūpoja kapuces segto galvu. Kacl mēs varam to darīt?

Tiklīdz tu būsi gatavs, abats atteica.

Mūki bija izmazgājuši un salāpījuši Ričarda drēbes, un atdevuši tās atpakaļ. Brālis Kvēps pavadīja viņu cauri abatijai; viņi devās augšup pa galvu reibinošām kāpņu kaskādēm, līdz nonāca zvanu tornī. Torņa griestos aiz smagām koka durvīm bija lūka. Brālis Kvēps atslēdza to; abi vīrieši izspraucās pa lūku un nonāca šaurā, zirnekļtīklu pilnā šahtā, kuras sienās bija iestiprināti metāla riņķi. Viņi, pieturēdamies pie riņķiem, sāka rāpties augšup un kapa, šķiet, ne vienu vien tūkstoti jūdžu, līdz nonāca uz putekļainas metro stacijas perona.

Naitingeii.i.eina

Tā vēstīja zīme pie sienas. Brālis Kvēps novēlēja visu labu, un, piekodinājis Ričardam palikt uz perona un gaidit tos, kas atbrauks viņam pakaļ, norāpās lejup pa sienu un prom bija.

Ričards pavadīja uz perona minūtes divdesmit. Viņš prātoja, kas tā ir par staciju; tā nešķita nedz pamesta kā Britu muzeja stacija, nedz īsta kā Blekfraiersa; šī bija pavisam spokaina, visu aizmirsta un dīvaina vieta, kas šķita kā izcelta no kada sapņa. Ričards prātoja, kāpēc marķīzs nebija pasacījis viņam ardievas. Kacl Ričards par to bija apjautājies Dorai, viņa bija teikusi, ka nezina, bet piebildusi, ka varbūt atvadišanās un tamlīdzīga laipnības izrādīšana nav gluži marķīza stiprā puse. Tad, nomurminājusi, ka viņai kaut kas iekritis acī, viņa bija iedevusi Ričardam lapu ar norādēm un aizgājusi prom.

Tuneļa tumsā kaut kas māja. Gaisā zibinājās kaut kas balts, kas izrādījās zara galā piesiets kabatlakats. — Sveiki! Vai tur kāds ir? Ričards sauca.

No krēslas parādījās Vecā Beilija apaļīgais stāvs. Viņš izskatījās bikls un nokautrējies. Viņš vicināja gaisā Ričarda kabatlakatu un svīda. Tas mans mazais karodziņš, viņš teica un norādīja uz kabatlakatu.

—  Priecājos, ka tas izrādījies noderīgs.

Vecais Beilijs neveikli pasmīkņāja. Tā ja. Tikai gribēju pateikt. Man ir viena lietiņ' priekš tevis. Re, te būs. Viņš iebāza roku mēteļa kabatā un izvilka lielu, melnu spalvu, kas laistījās vietām zilganā, vietām violetīgā, vietām zaļā nokrāsā; spalvai ap kātu bija apsiets sarkans diegs.

Mm, paldies, Ričards pateicās, īsti nesaprazdams, ko lai ar to

dara.

—  Tā ir spalva, — Vecais Beilijs paskaidroja. Un patiešām laba spalva. Piemiņas lietiņa. Suvenīrs. Nieciņš. Tā ir par brīvu. Dāvana. Tev no manis. Tāds kā mazs paldies.

—Jā. Pateicos. Ļoti mīļi no jūsu puses.

Ričards iebāza spalvu kabatā. Tunelī parādījās silta vējpūsma: tuvojās vilciens. Sitas būs tavs vilciens, Vecais Beilijs sacīja. Es gan nebraucu ar vilcieniem. Man tik vajag kārtīgu jumtu, un viss iet, kā nakas. Viņš žigli sarokojās ar Ričardu un aizskrēja.

Vilciens tuvojās pieturai. Ta starmeši bija izslēgti, un pie priekšējām durvīm neredzēja nevienu mašīnistu vai pavadoni. Vilciens apstājās. Visi vagoni bija tumši, un visas durvis ciet. Ričards pieklauvēja pie durvīm, kas atradās viņam tieši priekšā, cerībā, ka tās būs īstās. Durvis atvērās, piepludinot dūmakaino staciju ar siltu, dzeltenu gaismu. No vilciena izkāpa divi maza auguma pavecāki kungi ar garām vara taurēm rokās. Ričards viņus pazina tie bija Dagvars un Halvars no Grāfa galma; viņš, pat, ja reiz to bija zinājis, vairs nespēja atminēties, kurš no džentlmeņiem ir kurš. Viņi pielika pūšamos pie lūpām un nospēlēja fanfaras pašķībi, taču no sirds. Ričards iekāpa vilcienā, un abi vīri sekoja.

Grāfs sēdēja vagona galā un glaudīja milzīgu iru vilku suni. Āksts, ko, Ričards atcerējās, sauca par Tūliju, stāvēja viņam blakus. Izņemot viņus un divus vīrus bruņutērpos, vagonā neviena cita nebija.

-     Tas ir viņš, ser-r, paziņoja āksts. Ričards Meihjū. Tas, kurš nogalināja Briesmoni.

-     Karotājs? Grāfs domīgi pakasīja rudi sirmo bārdu. Atvediet viņu šurp.

Ričards pats piegāja pie grāfa sēdekļa. Grāfs viņu nopētīja no galvas līdz kājām; nešķita, ka viņš atcerētos, ka Ričardu jau reiz redzējis. Biju domājis, ka tu būsi garāks, grāfs pēc laba laika noteica.

-      Piedodiet.

-     Nu labi, jāķeras pie lietas. Vecais virs pieslējās kājās un uzrunāja tukšo vagonu. Labvakar! Mēs godinām jauno Meiflaueru. Kā sacīja slavenais bards: Sārtojas sakautā sašķeltie sāni, Nogāžas nekavējoties naidnieks, Karstasinīga kareivja kauls, Zēna zobenam zaudējis, zudis… Par zēnu viņš gan īsti vairs nebūtu saucams, vai ne, Tūlij?

-     Ne gluži, Jūsu gaišība.

Grāfs pastiepa roku. Dod savu zobenu, puis.

Ričards pasniedzās aiz jostas un izvilka Mednieces doto nazi. Vai šis derēs? viņš jautāja.

-     Jā, jā, paņemdams nazi, attrauca vecais vīrs.

-     Meties ceļos, — teatrālā čukstā pavēlēja Tūlijs un norādīja uz vagona grīdu. Ričards nometās uz viena ceļa; grāfs viņam viegli uzsita ar naža asmeni pa abiem pleciem. — Celies, — viņš nodārdināja. — Ser Ričard no Meiberijas. Ar šo nazi es piešķiru tev Apakšzemes brīvības. Kopš šī brīža tev ir ļauts brīvi staigāt it visur bez šķēršļiem, bez aizkavēšanās… un tā tālāk, un tā joprojām… blā, blā, blā, viņš neskaidri nomurmināja un apklusa.

-      Paldies, Ričards sacīja. Vispār jau mans uzvārds ir Meihjū. Taču grāfs viņu neuzklausīja, jo vilciens tobrīd gatavojās apstāties.

-      Šeit tev jāizkāpj, grāfs sacīja. Viņš atdeva Ričardam nazi Mednieces nazi un tad, vēlreiz papliķējis viņam pa plecu, norādīja uz durvīm.

Vieta, kur Ričards izkāpa, nebija metro stacija. Tā bija parasta virszemes stacija, kas Ričardam nedaudz atgādināja Sentpenkrasas staciju tās arhitektūrā bija kaut kas tikpat pārspīlēts un pseidogotisks. Taču šis stacijas gaisotnē jautās kaut kas nepareizs, kas bija visai droša zirne, ka viņš joprojām atrodas Apakšlondonā. Gaisma bija dīvaina, pelnu pelēka, kāda mēdz būt tikai īsi pirms rītausmas un kādu mirkli pēc saulrieta tad, kad pasaule pamazām izšķīst tumsā un kad attālumi un krāsas kļūst nenosakāmi.

Uz koka sola sēdēja kāds vīrs un vēroja viņu: Ričards viņam tuvojās piesardzīgi, jo biezajā krēslā nebija saskatāms, kas tas ir par vīru kāds pazīstams vai ne. Ričardam rokā aizvien bija Mednieces nazis viņa nazis, un Ričards drošības labad satvēra tā spalu vēl ciešāk. Virs, pamanījis Ričarda tuvošanos, pielēca kājās un piešāva pirkstus pie pieres, izrādot pazemību tā, kā Ričards to bija redzējis darām vienīgi klasikas romānu ekranizācijās. Virs izskatījās reizē smieklīgs un atbaidošs. Ričards viņu pazina tas bija lords Zurkmēlis.

Tātad tātad. Jā-jā, — virs satraukti runāja, sākdams it kā no teikuma vidus. Par to meiteni Anestēziju. Neturam ļaunu prātu. Žurkas aizvien ir jūsu draugi. Un žurkmēļi tāpat. Nāciet pie mums. Mēs visu nokārtosim.

Ričards pateicās. Anestēzija viņu pavadīs, viņam ieskanējās galvā. Viņu nav žēl upurēt.

Lords Zurkmēlis paliecās zem sola un izvilka no turienes melnu vinila sporta somu ar rāvējslēdzi. Tā izskatījās kaut kur redzēta. Tur viss ir iekšā. Nekas nav pazudis. Palūkojiet pats. Ričards atvēra somu. Tur bija visas viņa mantas, ieskaitot naudas maku, kas bija nolikts pašā augšā uz kārtīgi salocītām džinsu biksēm. Viņš aiztaisīja somu ciet, uzmeta to plecā un devās projām, ne paldies nesacījis un skatu atpakaļ nepamezdams.

Ričards izgāja no stacijas un nokāpa pāris pakāpienus lejup.

Viss bija kluss. Un tukšs. Laukumā stacijas priekšā vējš dzenāja kritušas rudens lapas. Gaisā pašāvās dzeltenu, brūnganu un okera toņu sajaukums, krāsas nespodrajā gaismā izskatījās blāvas. Ričards šķērsoja laukumu un nokāpa pazemes pārejā. Viņam aiz muguras tumsā kaut kas sakustējās, un Ričards piesardzīgi pagrieza galvu. Viņas bija vairākas un slīdēja uz viņa pusi tikpat kā nedzirdami; varēja saklausīt vien iešalcamies tumšo samtu un šur tur iešķindamies pa sudraba rotai. Lidojošo lapu saceltais troksnis skaļumā bija daudzkārt pārspējis šis bālās sievietes. Viņas lūkojās uz Ričardu ar badīgām acīm.

Tad viņš nobijās pa īstam. Tiesa gan, viņam rokā bija nazis, taču ar to cīnīties viņš spētu tikpat labi kā pārlēkt pāri Temzai. Viņš vienīgi cerēja, ka gadījumā, ja sievietes uzbruks, viņš varēs tās aizbaidīt ar nazi. Viņa nāsis skāra sausserža, maijpuķīšu un muskusa smarža.

Lamija izvirzījās māsu Samšu bariņa priekšā un paspēra soli uz Ričarda pusi. Ričards nervozi pacēla nazi, atceroties viņu ledaino, kaislīgo apskāvienu gan to, cik tas bijis patīkams, gan to, cik auksts. Tad Lamija pielika pirkstu galus sev pie lūpām un aizsūtīja Ričardam gaisa skūpstu.

Viņš nodrebēja. Pazemes pārejas tumsā kaut kas sakustējās, un kad viņš atkal atskatījās, tur bija vairs tikai ēnas.

Izgājis cauri pazemes pārejai, Ričards uzkapa pāris pakapienu augšup un piepeši atradās zāļaina kalniņa galā. Ausa rīts, un apkārtējā ainavā lik tikko varēja izšķirt kokus: ozolu, kam nobirušas gandrīz visas lapas, vienu osi un dižskābaržus, ko varēja sazīmēt pēc varenajām stumbru formām. Starp zaļajiem laukiem un pakalniem izlocījās plata, tīra upe. Palūkojies visapkārt, Ričards aptvēra, ka atrodas uz tādas kā salas — ap kalniņu, kura galā viņš stāvēja, tecēja divas nelielas upītes, kas saplūda vienā lielākā, atdalot pakalnu no cietzemes. Ričards, pats neapjaušot, kā to zina, saprata, ka joprojām atrodas Londonā, taču tādā Londonā, kāda tā bijusi kādu trīstūkstoš gadu senā pagātnē, kad pirmais cilvēks šajā zemē vēl nebija nolicis akmeni uz akmens.

Ričards atvēra somu un ieslidināja tajā nazi tas nonāca blakus naudas makam. Tad viņš somu atkal aizvēra. Debesis kļuva gaišākas, taču gaisma bija ļoti neparasta. Ta bija tāda kā jaunāka par to saules gaismu, ko viņš bija pieradis redzēt varbūt tīrāka. Austrumos lēca oranžsarkana saule ap to vietu, kur reiz būs Doklcnda, un Ričards skatījās, kā pār purviem un mežiem, ko viņš aizvien uzlūkoja kā Griniču, Kentu un jūru, slīd pirmie gaismas stari.

-      Sveiks, sacīja Dora. Viņš nebija pamanījis meiteni pienākam. Zem viņas apbružātās ādas jakas varēja saskatīt mazliet citādas drēbes nekā iepriekš; tās joprojām bija kārtu kārtām savilktas un atgādināja skrandas, taču tagad starp tām vīdēja tafts, zīds, mežģīnes un brokāts. Viņas īsie, sarkanie mati saullēktā spīdēja kā nospodrināts varš.

-      Sveika, Ričards atbildēja. Viņa nostājās blakus un ar saviem sīkajiem pirkstiņiem pieķērās Ričarda labajai rokai tai, kurā viņš turēja sporta somu. Kur mēs esam? viņš vaicāja.

-      Varenajā un briesmīgajā Vestminsteras salā, viņa atbildēja. Izklausījās pēc kāda citāta, taču viņš nevarēja atminēties, kur būtu šo frāzi iepriekš dzirdējis. Viņi sāka brist uz priekšu pa garo zāli, kas, sarmai kūstot, bija balta un slapja. Aiz viņiem zālē palika tumšzaļas pēdas.

-      Paklau, Dora sacīja. tagad, kad eņģeļa vairs nav, Apakšlondonā ir ļoti daudz darāmā. Un darītāja esmu tikai cs. Mans tētis gribēja apvienot Apakšlondonu… Es domāju, ka man pieklātos pabeigt to, ko viņš ir iesācis. Viņi roku rokā gāja uz ziemeļiem, projām no Temzas. Virs viņu galvām sakliegdamās riņķoja baltas kaijas. Ričard, tu taču arī dzirdēji, ko Izlingtons mums teica ka mana māsa katram gadījumam ir atstāta dzīva. Varbūt, ka es nemaz neesmu vienīgā, kas palikusi no mūsu ģimenes. Un tu izglābi man dzīvību. Ne vienreiz vien. īsu mirkli viņa klusēja un tad steidzīgi nomurmināja: Tu man esi bijis patiešām labs draugs, Ričard. Un man visādā ziņā ir iepaticies, ka tu esi man blakus. Lūdzu, neej prom.

Viņš viegli saspieda meitenes roku savējā. Jāsaka, viņš ierunājās, ka arī man visādā ziņā ir iepaticies, ka tu esi blakus. Taču es neiederos šajā pasaulē. Manā Londonā… nu, tur visbīstamākais, kas var gadīties, ir saskriešanās ar kādu pārlieku steidzīgu taksometru. Tu man arī patīc. Ļoti, ļoti. Bet man ir jāiet mājās.

Viņa palūkojās uz Ričardu ar savām dīvainās krāsas acīm, kurās liesmoja zilganzaļa uguntiņa. Tad jau mēs nekad vairs nesatiksimies, viņa teica.

-      Laikam gan ne.

-     Paldies par visu, ko tu esi darījis, viņa nopietni sacīja. Tad Dora apskāva Ričardu tik cieši, ka viņa nobrāztās ribas iesmeldzās, un viņš satvēra meitēnu tik stiprā skāvienā, ka visas skrambas un rētas iesāpējās kā negudras, taču viņam tas nerūpēja.

-     Un vispār, — viņš visbeidzot sacīja. Tas ir tik jauki, ka mēs satikāmies. — Viņa bez mitas mirkšķināja acis. Ričards jau gaidīja, ka viņa atkal stāstīs, ka acī kaut kas iebiris, taču tā vieta Dora tikai pajautāja: Vai esi gatavs?

Viņš pamāja ar galvu.

-     Atslēga ir?

Ričards nolika somu zemē un ar veselo roku parakņājās bikšu aizmugurējā kabatā. Viņš izvilka atslēgu un padeva to Dorai. Viņa paņēma to rokās un turēja sev priekšā, it kā tā būtu iebāzta iztēlotu durvju slēdzenē. Kārtībā, viņa teica. Tagad ej. Un neskaties atpakaļ.

Viņš sāka soļot lejup no uzkalniņa, uzgriezis muguru Temzas zilajiem ūdeņiem. Garām pašāvās pelēka kaija. Nonācis kalna piekājē, viņš tomēr paskatījās atpakaļ. Viņa stāvēja kalna galā ar austošo sauli fonā. Meitenes vaigi mitri spīdēja. Uz atslēgas krita oranža gaisma.

Tad Dora to pagrieza ar vienu izlēmīgu rokas kustību.

Pasaule satumsa, un Ričarda galva ieskanējās dobja rūkoņa, it kā tur rēktu tūkstoš saniknotu nezvēru.

Divdesmita nodala

pasaule satumsa, un Ričarda galvā ieskanējās dobja rūkoņa, it kā tur rēktu tūkstoš saniknotu nezvēru. Viņš mirkšķināja acis tumsā un cieši turējās pie savas somas. Vienubrīd viņš iedomājās, ka varbūt izdarījis muļķību, ieliekot nazi somā. Viņam garām tumsā paspraucās pāris steidzīgu ļaužu. Ričards parāvās nostāk. Viņam priekšā bija pakāpieni; viņš kāpa augšup, un, kamēr viņš kāpa, pasaule sāka kļūt gaišāka, mainīties un atgūt formas.

Rēkoņu radīja automašīnu straumes, un Ričards iznāca virszemē no pazemes pārejas pie Trafalgaras laukuma. Debesis bija tik nevainojami zilas kā televizora ekrāns, kad ieslēgts neeksistējošs kanāls.

Bija vidēji agrs siltas oktobra dienas rīts, un viņš stāvēja laukumā, turēdams rokā somu un miegdams acis spožajā saulē. Apkārt laukumam, rēkdamas un drūzmēdamās, plūda melnu taksometru un krāsainu automašīnu straumes; tūristi bārstīja saujām baložu barības resniem putniem un fotografēja Nelsona kolonnu un milzīgās Lcndsīra lauvas tā piekājē. Ričards gāja pāri laukumam prātodams, vai viņš ir īsts vai nav. Vispirms viņš mēģināja uzrunāt kādu jauku, gaišmatainu

meiteni, bet viņa tikai smējās un purināja galvu, un teica kaut ko nesaprotamā mēlē, ko Ričards sākumā noturēja par itāļu valodu, bet kas patiesībā bija somu. Netālu stāvēja mazs nenosakāma dzimuma bērnelis un blenza uz baložiem, tajā pašā laikā sparīgi tiesādams nost šokolādes tāfeliti. Ričards notupās bērnam blakus.

Ēe. Sveiks, mazulīt, viņš ierunājās. Bērns tikai ēda savu šokolādi un nepievērsa Ričardam, tāpat kā jebkuram citam cilvēkam, ne mazāko uzmanību. Sveiki, Ričards atkārtoja, un viņa balsī ieskanējās viegla izmisuma nots. Vai tu mani redzi? Ei, bērneli! Cau?

No šokolādes notraipītās sejiņas viņā pavērās mazas ačteles. Nākamajā mirklī bērnelim iedrebējās apakšlūpa, un viņš aizdipināja prom, ieķērās kājās tuvākajai sievieškārtas būtnei un sāka činkstēt: — Mammīti Man no tā onkuļa bail, man no viņa bail!

Bērna māmiņa pievērsa Ričardam neaprakstāmi drūmu skatienu. Ko jūs darāt? viņa noprasīja. Baidāt mūsu Lesliju? Tādiem kā jums nav jāstaigā apkārt uz brīvām kājām!

Ričards pasmaidīja. Tas nudien bija plats un laimīgs smaids. Es patiešām šausmīgi atvainojos, viņš teica, pasmīnēdams kā Cešīras kaķis. Un tad, pasitis somu padusē, viņš metās skriet pāri Trafalgaras laukumam, un viņu pavadīja satrauktu baložu bari, kas no pārbīļa bija pacēlušies gaisā.

Viņš izņēma no naudasmaka bankas karti un iestūma to automātā. Bankas automāts pieņēma viņa četrciparu identifikācijas kodu, piekodināja turēt to noslēpuma un nevienam neizpaust un vaicāja, kādu pakalpojumu viņš gribētu saņemt. Ričards izvēlējās naudas izņemšanu, un dabūja veselu žūksni papīra banknošu. Viņš sajūsmā pašāva gaisā dūri un tad apjucis izlikās, it kā būtu saucis taksometru.

Nākamajā mirklī viņa priekšā apstājās taksometrs apstājās! viņa priekšā! Ričards iekāpa mašīnā un starodams apsēdās aizmugures sēdeklī. Viņš palūdza šoferim aizvest viņu uz biroju. Šoferis gan piezīmēja, ka līdz turienei var ātrāk nokļūt ejot kājām, bet Ričards tikai pasmaidīja vēl platāk un atteica, ka tas nekas, lai braucot. Tiklīdz viņi sāka kustēties, Ričards aicināja, drīzāk gan jāsaka lūdzās, lai šoferis padalās iespaidos par satiksmes problēmām Londonā, izstāsta, ka vislabāk cīnīties ar noziedzību un pavēsta dienas asākos politiskos notikumus. Taču taksists sabozās, norūca, lai Ričards neiztaisot viņu par ākstu, un nākamās piecas minūtes vadīja automašīnu pa Strendu pagalam īgnā omā. Ričards par to daudz neuztraucās. Viņš tik un tā iedeva vīram pārmērīgi lielu dzeramnaudu un devās iekšā birojā.

Kad Ričards bija iegājis biroja ēkā, smaids no viņa sejas pamazām izdzisa. Ar katru pasperto soli viņam uzmācās arvien lielāks nemiers un bažas. Un ja nu viņam aizvien vēl nav darba? Ko gan tas dotu, ka viņu redz ar šokolādi nosmērējušies bērneļi un taksometru šoferi, ja tomēr notiktu ļaunākais un izrādītos, ka darbabiedriem viņš joprojām paliek neredzams?

Misters Fidžiss, ēkas sargs, pacēla acis no žurnāla «Nerātnās Pusaugu Nimfas», ko viņš bija ieslēpis laikraksta «The Sun» atvērumā, un pavīpsnāja. Brīt, mister Meihjū! viņš sveicināja. Tas bija no tiem «britiem», kas lika skaidri manīt, ka runātājam ir gluži vienalga, vai sveicināmais ir dzīvs vai miris, un kam tādējādi patiesībā nemaz nerūp, vai aizvien vēl ir rīts.

Fidžis! Ričards atviegloti iesaucās. Labs rīts tev arī, tu, lieliskākais no sargiem! Neko tādu misteram Fidžisam vēl neviens nebija teicis, pat ne kailās dāmas viņa sapņos; Fidžiss pavadīja Ričardu ar aizdomu pilnu skatienu, līdz viņš iekāpa liftā un pazuda; tad apsargs atgriezās pie nerātnajām pusauga nimfām, no kurām gan nevienai, kā Fidžisam bija sācis likties, otrreiz vairs nebūs divdesmit deviņi, visviens, vai viņām mutē ir konfekte uz kociņa, vai nav.

Ričards izkāpa no lifta un mazliet nedroši devās pa gaiteni uz priekšu. Ja vien tur būs mans galds, Ričards sev sacīja, tad viss būs kārtībā. Viss būsi labi, ja vien tur stāvēs mans galds. Viņš iegāja plašā telpā, pilnā ar stiklotiem darba vietu nodalījumiem, vienā no tādiem viņš bija nostrādājis trīs gadus. Cilvēki sēdēja pie galdiem un strādāja, runāja pa telefoniem, rakņājās pārpildītos skapjos, dzēra sliktu tēju un vēl sliktāku kafiju. Tā bija viņa darbavieta.

Viņš redzēja arī vietu pie loga, kur reiz bija stāvējis viņa rakstāmgalds; tagad to aizņēma pārbāzti dokumentu skapji un puķupods ar izspūrušu jukas koku. Ričards jau grasījās pagriezties un mesties projām, kad viņam rokā kāds iespieda plastmasas glāzīti ar tēju.

Pazudušais dēls atgriezies gan, ko? Gerijs vaicāja. Ņem tēju.

Čau, Gerij, Ričards atteica. Kur ir mans rakstāmgalds?

Nāc, es tev parādīšu, Gerijs sacīja. Kā gāja Majorkā?

-      Majorkā?

Tu taču vienmēr brauc uz Majorku? Gerijs pārvaicāja. Viņi kāpa pa gala kāpnēm augšā uz ceturto stāvu.

-     Ne šoreiz, Ričards noteica.

Es tieši grasījos teikt, Gerijs sacīja, ka nekādu dižo iedegumu nemana.

-  Kas nav tas nav, Ričards piekrita. Kā lai pasaka. Nu, saproti pats. Man savajadzējās pārmaiņas.

Gerijs pamāja ar galvu. Viņš norādīja uz durvīm, kas visu laiku, ko Ričards bija šeit pavadījis, bija vedušas uz administratīvo lietu un piegādes aktu telpu. Pārmaiņas? Tagad tev tādu būs papilnam. Vai drīkstu būt pirmais, kas tevi apsveic?

Uz durvīm bija plāksnīte ar uzrakstu:

R. O. Meihjū Jaunākais kompanjons

-  Laimīgais velns! Gerijs sirsnīgi iesaucās. Tad viņš aizgāja, un Ričards pagalam samulsis devās iekšā pa durvīm. Tā vairs nebija administratīvo lietu un piegādes aktu telpa: visas mapes un papīri bija aizvākti, telpa bija izkrāsota pelēkos, melnos un baltos toņos, un ieklāts jauns grīdas segums. Kabineta vidū stāvēja liels, melns rakstāmgalds. Ričards to pamatīgi nopētīja tas nepārprotami bija viņa vecais, labais galds. Viņa troļļi bija sabāzti vienā no atvilktnēm Ričards izņēma tos laukā un izvietoja pa visu biroju. Tagad viņam bija pašam savs logs ar skatu uz dubļubrūno upi un Temzas otru, dienvidu, krastu. Telpā bija ari pamatīgs istabas augs ar platām, vaskainām lapām viens no tiem augiem, kas izskatās mākslīgs par spīti tam, ka ir īsts. Ričarda vecais, noputējušais kremkrāsas dators bija nomainīts pret daudz spodrāku, melnu datoru, kas uz galda aizņēma ievērojami mazāk vietas.

Viņš apstājās pie loga un malkoja tēju, lūkodamies uz netīri brūno upi.

-      Tātad tu atradi visu, kas vajadzīgs? Viņš atrāva skatienu no loga. Durvīs, kā allaž moža un izdarīga, stāvēja direktora personīgā palīdze Silvija. Ieraudzījusi, ka Ričards pagriežas, viņa pasmaidīja.

Mhm.Jā, jā. Klau, kā būtu, ja es vēl šodienu paņemtu brīvu? Man mājās vēl šis tas darāms, un …

Ka vēlies. Tev jau tāpat bija paredzēts atgriezties tikai rit.

Tā bija paredzēts? viņš pārvaicāja. — Ak jā, nudien.

Silvija sarauca pieri grumbās. Ko tu esi izdarījis ar savu pirkstu?

Salauzu, viņš atteica.

Sieviete uzmeta viņa rokai ziņkārīgu skatienu. — Tu taču nebūsi kāvies, ko?

-      Es?

Viņa pasmīkņāja. Joks. Droši vien, ievēri durvīs. Manai māsai arī tā gadījās.

Nē, Ričards sāka stāstīt, patiesībā es tiešām… Silvija izbrīnīta pacēla uzacis. Ievēru to durvīs, viņš stostīgi nobeidza.

Uz savu kādreizējo dzīvesvietu viņš brauca ar taksi. Viņš vēl nejutās īsti nobriedis braukšanai ar metro. Vēl ne. Tā kā Ričardam nebija atslēgas, viņš pieklauvēja pie sava dzīvokļa durvīm un bija vairāk nekā apbēdināts, kad tās atvēra tā sieviete, ko viņam bija gadījies, vai, pareizāk sakot negadījies satikt savā vannas istabā. Viņš stādījās priekšā kā iepriekšējais īrnieks un aši noskaidroja, ka: a) viņš, Ričards, šajā dzīvoklī vairs nedzīvo un ka b) viņai, misis Bjūkenanai, nav ne jausmas, kur palikušas viņa personīgās mantas. Ričards šo to pierakstīja blociņā, laipni atvadījās un tad sēdās nākamajā taksī, lai dotos pie vīrieša kamieļvilnas mētelī.

Jaunajam vīrietim kamieļvilnas mētelī mugurā vairs nebija kamieļvilnas mēteļa, un patiesībā viņš ne tuvu neizskatījās tik možs ka iepriekšējā reizē, kad viņi bija tikušies. Viņi sēdēja vīrieša birojā: viņš tikko bija uzklausījis Ričarda sūdzību gūzmu un tagad izskatījās ta, it kā būtu netīšām norijis dzīvu zirnekli un justu, kā tas iekšā spirinās.

-    Jā, nudien, viņš, izskatījis papīru kaudzīti, atzina. Tagad, kad jūs tā sakāt, tiešām sāk izskatīties, ka te noticis kaut kāds pārpratums. Es tikai īsti nesaprotu, kā tas varēja gadīties.

-      Nedomāju, ka tam, kā tas gadījās, tagad būtu kāda nozīme, Ričards prātīgi bilda. Lietas būtību tas nemaina, proti, ka to pāris nedēļu laikā, kamēr es biju prom, jūs izīrējāt manu dzīvokli, viņš ieskatījās pierakstos, Džordžam un Adelei Bjūkenaniem. Kuri, starp citu, nemaz nedomā doties prom.

Vīrietis aizvēra dokumentu mapi. Jāatzīst, viņš sacīja, ka ir notikusi kļūda. Kļūdīties ir cilvēciski. Baidos, ka mēs tur neko nevaram darīt.

Vecais Ričards, tas, kurš reiz dzīvoja tagadējā Bjūkenanu dzīvoklī, tobrīd būtu atmetis cerības, atvainojies, ka traucējis, un gājis projām. Tā vietā Ričards sacīja: Vai tiešām? Jūs neko tur nevarat darīt? īpašumu, ko es godīgi īrēju no jūsu kompānijas, jūs izīrējat kādam citam, turklāt vēl pazaudējat manas personiskās mantas, un sakāt, ka neko tur nevarat darīt? Es gan domāju, ka mans advokāts man piekritīs un sacīs, ka jūs tur varat darīt visai daudz.

Vīrs bez kamieļvilnas mēteļa izskatījās tā, it kā norītais zirneklis būtu sācis rāpties augšup pa rīkli. Bet tajā mājā vairs nav neviena brīva dzīvokļa, kas būtu tāds pats, ka jūsējais, viņš teica. Palikušas tikai augšstāva istabas.

Tas, Ričards ledainā balsī noskaldīja, jādomā, derēs… Vīrs uzelpoja. Tiktāl par dzīvojamo telpu jautājumu. Un tagad, — Ričards turpināja, parunāsim par kompensāciju, kāda man pienāka? par nozaudētajām mantām.

Jaunais dzīvoklis bija daudz jaukāks par iepriekšējo. Jaunajam bija vairāk logu, balkons, plašs priekšnams un atsevišķa rezerves guļamistaba. Ričards neapmierinātā solī izstaigāja dzīvokli. Vīrs bez kamieļvilnas mēteļa bija ļoti negribīgi dzīvokli novietojis pāris mēbeļu: gultu, dīvānu, dažus krēslus un televizoru.

Ričards nolika Mednieces nazi uz kamīna dzegas.

Indiešu restorānā viņš nopirka līdzņemšanai ēdienu ar kariju, apsēdās jaunajā dzīvoklī uz paklāja un ēda, brīnīdamies, vai tiešām viņš jelkad ir ēdis līdzīgu ēdienu vēlu naktī uz bruņukuģa, kas noenkurots netālu no Tauera tilta. Tagad, kad viņš par to domāja, tas šķita tikpat kā neiespējami.

Atskanēja durvju zvans. Viņš piecēlās un atvēra durvis. Mēs atradām veselu kaudzi jūsu mantu, mister Meihjū, teica virs, kurš reiz bija tērpies kamieļvilnas mētelī. Izrādās, tās bija aizvestas uz noliktavu. Nesiet tās kastes iekšā, puiši.

Pāris dūšīgi vīri iestiepa istabā pamatīgas koka kastes, piebāztas ar Ričarda mantām, un sakrāva tās uz paklāja dzīvojamās istabas vidū.

Paldies, Ričards teica. Viņš iebāza roku pirmajā kastē un paņēma pirmo papīrā ievīstīto mantu, kas gadījās pa rokai: tā izrādījās ierāmēta Džesikas fotogrāfija. Viņš kādu bridi tajā nolūkojās un tad atlika bildi atpakaļ kastē. Viņš sameklēja kasti ar drēbēm, izņēma tās un aiznesa uz guļamistabu, bet pārējās kastes palika stāvam neaiztiktas uz dzīvojamās istabas grīdas. Dienām ritot, Ričards jutās aizvien vainīgāks, ka tās neizkrāmē. Un tomēr viņš tās nevēra vaļā.

Viņš sēdēja savā kabinetā pie galda un lūkojās laukā pa logu. Iezvanījās biroja iekšējais telefons. Ričard? runātāja bija Silvija. Direktors vēlas pēc divdesmit minūtēm tikties, lai pārrunātu Vandsvērta ziņojumu. Viņš gaidīs savā kabinetā.

-      Būšu, — Ričards atteica. Tad, tā kā viņam nākamās desmit minūtes nebija, ko darīt, viņš paņēma oranžo trolli un draudīgi gāja ar to virsū mazākam zaļmatainam trollītim. Es esmu Apakšlondonas lielākais karotājs. Gatavojies nāvei! viņš rūca draudīgā troļļa balsī un biedējoši zvalstīja oranžo trolli. Ar otru roku viņš pacēla zaļmataino trollīti un smalkā trolliskā balstiņā atpīkstēja: Labs ir! Bet vispirms tev jāizdzer tase gardas tējas…

Pie durvīm klauvēja, un viņš nokaunējies nolika troļļus nost. Nāciet iekšā. — Durvis atvērās, un tajās parādījās Džesika. Viņa palika stāvam turpat pie sliekšņa. Džesika izskatījās satraukta. Viņš bija piemirsis, ka viņa ir tik ļoti skaista. Sveiks, Ričard, — viņa sacīja.

-      Sveika, Džesa, viņš atbildēja un steigšu izlaboja sacīto: Atvaino Džesika.

Viņa pasmaidīja un atmeta matus no pieres. Ak, Džesa skan forši, — viņa teica, un izskatījās, ka viņa gandrīz vai tā ari domā. Džesika Džesa. Mani veselu mūžību neviens tā nav saucis: Džesa. Man pat sāka pietrūkt.

-      Un tātad, Ričards sastomījās. Kas tad tevi šurp… mmm, ar ko esmu izpelnījies, ka…

-     Vienkārši gribēju tevi satikt, tas arī viss.

Viņš īsti nesaprata, ko tagad vajadzētu teikt. Jauki gan, viņš pēdīgi sacīja.

Džesika aizvēra kabineta durvis un paspēra pāris soļu tuvāk Ričardam. Ričard? Zini, kas man liekas dīvaini? Es atceros, ka atsaucu saderināšanos. Bet es tikpat kā nespēju atminēties, par ko mēs īsti sastrīdējāmies.

-      Tiešām?

-     Tam taču tik un ta vairs nav nozīmes. Vai ne? Viņa parlaida skatu birojam. Tevi paaugstināja amatā?

-    Jā'

-      Man prieks par tevi. Viņa iebāza roku kabatā un izvilka mazu, brūnu kastīti. Viņa to nolika uz Ričarda galda. Viņš atvēra kastiti, lai arī zināja, ko tur ieraudzīs. Tavs saderināšanās gredzens. Es tā domāju, ka, nu, varbūt labāk tev to atdot, un ka gadījumā, ja, piemēram, viss pēkšņi ņem un nokārtojas, ka tad tu varētu man to atkal atdot atpakaļ.

Gredzens mirgoja saulē: neko dārgāku viņš nekad nebija pircis. Ričards aizvēra kastīti un atdeva to atpakaļ Džesikai. — Lai tas paliek pie tevis, Džesika, viņš teica. Un tad piebilda: — Man ļoti žēl.

Džesika iekoda apakšlūpā. Vai tu esi kādu saticis?

Ričards nezināja, ko sacīt. Viņš domāja par Lamiju, par Mednieci un par Anestēziju, un pat par Doru, bet tās nebija tādas tikšanās, kādas viņa domāja. — Nē. Nav nevienas citas, viņš sacīja. Un tad, tajā pašā mirklī saprazdams, ka tieši tā arī ir, piebilda: Es vienkārši esmu mainījies, tas ari viss.

Atkal ieskanējās telefons. Ričard? Mēs tevi gaidām. Viņš nospieda pogu. Tūlīt būšu, Silvij.

Viņš palūkojās uz Džesiku. Viņa klusēja. Varbūt nebija nekā tāda, ko viņa vēl varētu piebilst. Džesika aizgāja un klusi aizvēra aiz sevis durvis.

Ričards ar vienu roku savāca papīrus, kas būs vajadzīgi apspriedē, un ar otru pārbrauca pāri sejai, it kā aizslaucīdams kaut ko prom: skumjas, kādu asaru vai varbūt Džesiku.

Viņš atsāka doties uz darbu un mājup ar metro; drīz viņš pamanīja, ka vairs nepērk avīzes, ko lasīt pa ceļam, kā bija darījis agrāk: tagad viņš vēroja ļaudis, ar ko brauca vienā vagonā, pētīja visdažādāko rasu un krāsu sejas, mēģināja uzminēt, vai visi līdzbraucēji ir no Augšlondonas, un prātoja, kādas domas šaudās viņu galvā.

Vienvakar, pāris dienas pēc tikšanās ar Džesiku, viņš sastrēgumstundā brauca mājās un ieraudzīja vagonā ar muguru pret viņu stāvam Lamiju ar augstu saspraustiem matiem. Viņai mugurā bija garā, melnā kleita. Ričardam sāka dauzīties sirds. Viņš spraucās cauri pārpildītajam vagonam uz viņas pusi. Kad viņš bija piekļuvis gandrīz pavisam klāt, vilciens apstājās, atvērās durvis, un viņa izkāpa. Taču tā nebija Lamija, viņš sarūgtināts atklāja, bet gan parasta Londonas meitene, kas devās uz pilsētu izklaidēties.

Kādā sestdienas pēcpusdienā Ņūtona namu pagalmā viņš ieraudzīja uz atkritumu konteinera vāka sēžam lielu, brūnu žurku. Žurka tīrīja ūsas un skatījās apkārt tā, it kā viņai piederētu visa pasaule. Kad Ričards pienāca tuvāk, žurka nolēca uz ietves un ierāvās miskastes ēnā, no kurienes nolūkojās viņā tramīgām melnpogu ačtelēm.

Ričards notupās žurkai blakus. Sveiki, viņš klusinātā balsi sacīja. — Vai mēs esam pazīstami? Žurka gan neko saprotamu neatbildēja, bet projām nebēga. Mani sauc Ričards Meihjū, viņš klusi turpināja. Es gan neesmu žurkmēlis, taču es. kā to lai saka, pazīstu pāris žurkas, pareizāk, esmu dažas saticis, un es nodomāju, ka jūs varbūt pazīstat lēdiju Doru…

Viņš dzirdēja sev aiz muguras pret asfaltu nočirkstam pazoles, un pagriezies ieraudzīja Bjūkenanu pāra izbrīnītos skatienus. Vai jūs… esat kaut ko pazaudējis? misis Bjūkenana vaicāja. Ričards dzirdēja viņas vīru noņurdam: Droši vien dažas skrūvītes izkritušas, taču nelikās par to ne zinis.

—  Nē, — Ričards godīgi atteica. — Es te tikai sasveicinājos ar… Žurka apsviedās un aizmuka.

—  Vai ta bija žurka? rejošā balsī noprasīja Džordžs Bjūkenans. Sūdzēšos pilsētas dome. Sito nesmukumu! Un tāda ir tā mūsu Londona, ko?

Jā, Ričards piekrita. Tāda tā ir. Tāda tā nudien ii- .

Ričarda mantas aizvien vēl neizkrāmētas stāvēja dzīvojamā istabā uz grīdas.

Televizoru viņš arī joprojām nebija ieslēdzis. Vakaros pārradies mājās, viņš mēdza paēst un tad stāvēt pie loga un skatīties uz Londonu uz mašīnām un namu jumtiem, un gaismu viņš vēroja, kā vēlā rudens krēsla pārtop naktī, un skatījās, kā pilsētā iedegas lampas. Tā viņš mēdza stāvēt sava dzīvokļa tumsā sagaidījis, līdz pilsēta satumst, viņš lēni un negribīgi izģērbās un devās pie miera.

Piektdienas pēcpusdienā viņa kabinetā ienāca Silvija. Viņš stāvēja pie galda un vēra vaļā vēstules ar savu nazi — ar Mednieces nazi kā ar papīra nazīti.

—Ričard? viņa ierunājās. Es te tā iedomājos. Vai tev paredzēts turpmākajās dienās kaut kur doties? Ričards papurināja galvu. Zini. mēs tāds bariņš grasāmies šovakar aiziet mazliet izklaidēties. Vai tu gribētu mums piebiedroties?

—  Mhm. Labprāt, viņš atteica. — Ļoti jauka doma.

Pilnīgi atbaidoša doma.

Viņi bija astoņi: Silvija un viņas jaunais kavalieris, kura nodarbošanās bija saistīta ar antīkajiem automobiļiem, Gerijs no norēķinu kontu pārvaldes viņš bija nesen izšķīries ar savu draudzeni un šo šķiršanos pamatoja ar mazu nesaprašanos (viņam bija licies, ka viņa pret to, ka viņš guļ ar viņas labāko draudzeni, izturēsies mazliet iecietīgāk, nekā galu galā bija izrādījies); viņu pulkā bija vēl pāris jauku cilvēku un pāris jauko cilvēku draugu, kā arī jaunā meitene no datoroperatoru nodaļas.

Vispirms viņi noskatījās filmu uz lielā ekrāna Odeona kinoteātri Lestera laukumā. Labais puisis beigās uzvarēja, un līdz tam pieredzēja veselu virkni eksploziju un pa gaisu lidojošu objektu. Silvija pirms seansa nosprieda, ka Ričardam jāsēž blakus jaunajai meitenei no datoroperatoriem, jo, kā viņa bija paskaidrojusi, meitene firmā strādājot nesen un daudzus kolēģus vēl nemaz nepazīstot.

Pēc tam viņi devās uz Oldkomptonstrltu pašā Soho galā, kur izsmalcinātība un bezgaumība iet roku rokā, lieliski papildinot viena otru. Viņi iegriezās «La Reache» restorānā un pasūtīja kuskusu un vairākus brīnumaini eksotiskus ēdienus, kam uz viņu galdiņa beigās nepietika vietas, un šķīvji tika novietoti arī uz blakus galda; pabeiguši ēst, viņi devās uz kādu Silvijas iemīļotu krodziņu tuvējā Berikstrltā: tur viņi baudīja dzērienus un pļāpāja.

Jaunā meitene no datoroperatoriem vakara gaitā veltīja Ričardam vienu sirsnīgu smaidu pēc otra, taču viņam nebija itin nekā, ko viņai sacīt. Viņš izmaksāja kompānijai dzērienus, un datoroperatoru nodaļas meitene palīdzēja viņam tos atgādāt no bāra pie galdiņa. Gerijs devās uz kungu istabu, un datoroperatoru nodaļas meitene atnāca un apsēdās viņa vietā blakus Ričardam. Ričardam galvā jaucās glāžu šķindoņa, mūzikas automāta dārdoņa un stipra alus, izlijušā Bakardi un cigarešu dūmu smaka. Viņš centās ieklausīties pie galdiņa sēdošo sarunās un secināja, ka nespēj koncentrēties uz viņu teikto, un pats sliktākais apjauta, ka viņu nemaz neinteresē tas, ko izdevās sakļausit.

Un tad viņam pēkšņi un skaidri kā 1,estera laukuma Odeona lielajā ekrānā redzēta atausa kāda aina: viņa turpmākā dzīve. Vakarā viņš dotos mājās ar meiteni no datoroperatoru nodaļas, viņi maigi pamīlētos un nākamajā dienā, tā būtu sestdiena, visu ritu pavadītu gultā. Tad viņi pieceltos un kopīgi izkravātu no kastēm viņa mantas, un noliktu tās nost. Pēc gada vai pat mazliet agrāk viņš apprecētu meiteni no datoroperatoru nodaļas, dabūtu vēl vienu paaugstinājumu, viņiem būtu divi bērni, puika un meitene, un viņi pārvāktos uz kādu klusāku nomali, piemēram, Herovu vai Kroidonu, vai Hcmpstidu, vai varbūt pat uz tik attālu malu ka Redinga.

Un tā nebūtu slikta dzīve. Ari to viņš zināja. Dažreiz vienkārši nav citas izejas.

Kad Gerijs atgriezās tio tualetes, viņš samulsis paraudzījās visapkārt. Visi sēdēja kā sēdējuši, izņemot… Dik? viņš vaicāja. Kur viņš palika?

Meitene no datoroperatoru nodaļas paraustīja plecus.

Gerijs izgāja laukā Berikstrītā. Aukstais nakts gaiss kā ūdens šalts iesitās viņam seja. Gaisā jautās ziema.

-    Dik! viņš sauca. Hci! Ričard?

—  Te es esmu.

Ričards stāvēja tumsā, atspiedies pret sienu. Tikai iznācu ieelpot svaigu gaisu.

— Ar tevi viss kārtībā? — Gerijs vaicāja.

—  Jā, Ričards atteica. Nē. Nezinu.

Mjā, Gerijs novilka. — Kaut kāda izvēle jau pastāv vienmēr. Vai gribi parunāties?

Ričards uzmeta viņam nopietnu skatienu. Tu smiesies.

-      Es tik un tā to darīšu.

Ričards vēlreiz paskatījās uz Geriju. Viņš jutās atvieglots, ieraugot Ričarda smaidu, un zināja, ka viņi aizvien ir draugi. Gerijs pameta skatu atpakaļ krodziņā. Tad viņš sabāza rokas mēteļa kabatās. Labs ir, viņš noteica. Ejam. Varēsi novelt to smagumu nost. Un tad gan es smiešos.

Viņi vieglā solī gāja pa laternu apgaismoto ielu. Paklau, Gerij, Ričards ievaicājās, vai tu nekad neesi domājis, vai tiešām tas ir viss, kas ir?

-      Kas?

Ričards nenoteikti noplātīja rokas, ietverot visu. Darbs. Mājas. Krogs. Randiņi. Dzīve pilsētā. Dzīve. Vai tas ir viss, kas ir?

Es domāju, ka, kopā ņemot, jā, Gerijs atteica.

Ričards nopūtās. — Nu labi, viņš teica, sāksim ar to, ka es nebraucu ne uz kādu Majorku. Saproti, es patiešām nebiju Majorkā.

Viņi līkumoja pa mazās Soho pārblīvēto ieliņu labirintu starp Rīdžentstrītu un Ceringkrosroudu, un Ričards runāja un runāja. Viņš stāstīja par visu pēc kārtas sākot ar to, kā atradis uz ietves ievainotu meiteni, kā gribējis viņai palīdzēt, jo nevarēja taču viņu vienkārši atstāt guļam uz ielas, beidzot ar stāstu par to, kas notika pēc tam. Kad kļuva pārlieku auksti, viņi iegāja kādā no lētajām diennakts kafejnīcām. Tā bija viena no tām vietām, kur visu vēl cepa cūku taukos un kur varēja dabūt stipru teju lielās, baltās un apdrupušās tasēs, kas bija tik taukainas, ka spīdēja. Ričards ar Geriju apsēdās pie letes, un Ričards runāja un runāja, un Gerijs klausījās; viņi pasūtīja ceptas olas, apceptas pupiņas, un grauzdiņus, un sēdēja un ēda, Ričardam nemitīgi runājot un Gerijam nemitīgi klausoties. Viņi ar maizes garoziņām noslaucīja pēdējās olu dzeltenumu paliekas no šķīvjiem, un vēl labu laiciņu dzēra tēju, līdz vienubrīd Ričards sacīja: … un tad Dora kaut ko izdarīja ar atslēgu, un es biju atpakaļ. Augšlondonā. Nu, īstajā Londonā. Nu, un pārējo tu jau zini.

Iestājās klusums. — Tas ari viss, Ričards teica un iztukšoja tējas lasi.

Gerijs pakasīja pakausi. Paklau, viņš pēc laba brīža ierunājās. Vai tā ir taisnība? Tas nav kaut kāds riebīgs joks? Te tūlīt neparādīsies kāds ar filmēšanas kameru rokā un neteiks, ka esmu piedalījies šovā «Slēptā kamera»?

— No visas sirds ceru, ka ne, Ričards sacīja. Tu… tu taču man tici?

Gerijs paskatījās rēķinā, kas bija nolikts uz galda, noskaitīja monētas un uzbēra tās uz letes, pie kuras viņi sēdēja blakus plastmasas pudelei milzu tomāta formā, kam ap uzgali rotājās melns, sakaltis kečups. Teiksim tā, es ticu, ka ar tevi kaut lias ir noticis. Tas ir acīmredzami.. . Klau, bet, atgriežoties pie lietas vai tu pats tam tici?

Ričards skatījās uz viņu platām acīm. Zem tām vīdēja melni loki. Vai es tam ticu? Es vairs nezinu. Es ticēju. Es tur biju. Un starp citu, arī tu tur vienubrīd parādījies.

-      Par to tu neko neteici.

-      Ta bija diezgan baisa epizode. Tu teici, ka es esot sajucis prātā un vazājoties apkārt pa Londonu vīziju varā.

Viņi izgāja no kafejnīcas un soļoja uz dienvidiem, uz Pikadilī pusi. Jāteic gan, Gerijs atzina, ka tas izklausās ticamāk nekā tava apburtā pazemes Londona, kurā nokļūst visi tic, kas izkrīt cauri šajā pasaule. Man ir gadījies redzēt cilvēkus, kas izkrituši cauri šai pasaulei, Ričard, ar viņiem ir pilnas visas vārtrūmes visā Strcnda garumā. Viņi nenonāk kaut kādā īpašā Londonā. Ziemās viņi vienkārši nosalst.

Ričards neko neteica.

Gerijs turpināja: Es domāju, ka varbūt tev galvā kaut kas sagriezās. Iespējams no šoka, kacl Džesika tevi pameta. Vienu laiciņu tu biji tāds kā nojūdzies. Pēc tam jau atkal palika labāk.

Ričards nodrebinājās. Zini, no kā man visvairāk bail? Man sāk likties, ka tev varētu būt taisnība.

Tu saki, dzīve nav interesanta? Gerijs turpināja. Lieliski. Lai tad nu būtu garlaicība. Bet es vismaz zinu, ka man būs ko ēst un kur šonakt pārgulēt. Un ka man pirmdien jāiet uz darbu. Vai ne? Viņš pagriezās un paskatījās uz Ričardu.

Ričards negribīgi palocīja galvu. Tā jau ir.

Gerijs paskatījās pulkstenī. Velns un elle! viņš izsaucās. Ir jau pāri diviem. Cerēsim, ka vēl varēs dabūt kādu taksi. Viņi nogriezās Brūerstritā Solio nomalē Pikadilī pusē un klīda gar striptīzbāru un varietē klubu gaišajiem logiem. Gerijs tērgāja par taksometriem. Viņa teiktajā nebija nekā oriģināla vai interesanta. Viņš vienkārši izpildīja savu īsta londonieša pienākumu pažēloties par takšiem. … Šim bija ieslēgta lampiņa, un viss pārējais, viņš klāstīja, bet, kacl es viņam pavēstīju, kurp man jābrauc, šis teica; atvainojiet, es dodos mājās, kur jūs, taksisti, galu galā dzīvojat, es atteicu, un kāpēc neviens no jums nedzīvo tur, kur es? Joks ir tāds, ka vispirms ir jāiekāpj iekšā, jāpaziņo, ka tu dzīvo dienvidu krastā, nu, lai nebrīnās, kas tā tāda par vietu, kur tev jānokļūst. Braucot uz Betersiju, viņš tā maldījās, it kā brauktu uz kaut kādu nolāpītu Katmandu…

Ričards bija viņu izslēdzis. Kad viņi bija nonākuši Vindmilstrītā, Ričards pārgāja pāri ielai un ielūkojās žurnālu antikvariāta skatlogā: viņš skatījās uz vecu filmu varoņu smieklīgajiem portretiem, veciem plakātiem, komiksiem un žurnālu vākiem. Viņš bija ielūkojies iztēlotā piedzīvojumu pasaulē. Tā nav īsta. Viņš mēģināja to sev iestāstīt.

— Nu, ko tu par to saki? Gerijs vaicāja.

Ričards mēģināja pieslēgties atpakaļ tagadnei. Par ko?

Gerijs aptvēra, ka Ričards nav dzirdējis nenieka no tā, ko viņš bija sacījis. Viņš pateica vēlreiz. Es domāju, ja takšu vairs nav, varbūt jāgaida nakts autobuss.

—Jā, Ričards tcica. Forši. Lieliski.

Gerijs saviebās. Man par tevi nav mierīgs prāts.

— Piedod.

Viņi gāja pa Vindmilstrītu uz Pikadilī pusi. Ričards iebāza rokas dziļi kabatās un izskatījās apjucis. Pēc kāda brīža viņš izvilka no kabatas diezgan apbružātu melnu kraukļa spalvu, kam ap galu bija apsiets sarkans dzīpariņš.

—  Kas tas tāds? Gerijs vaicāja.

Tā ir… Viņš aprāvās. Tā ir parasta spalva. Tev taisnība. Kaut kāds štrunts. Viņš nosvieda spalvu uz lietus ūdens notekas vāka ietves malā un neatskatījās.

Gerijs brīdi svārstījās. Tad viņš, rūpīgi izvēloties vārdus, jautāja: Vai neesi domājis sākt ar kādu satikties?

—  Satikties ar kādu. Nu vai zini, es jau neesmu traks, Gcrij.

—Tu to droši zini? Pa ielu tuvojās taksometrs ar iedegtu dzelteno lampu, kas norādīja, ka tas ir brīvs.

—Nē, Ričards godīgi atteica. Re, kur taksis. Tas būs tavs. Es ņemšu nākamo.

Paldies! Gerijs pamāja taksim, iekāpa pa aizmugurējām durvīm un tikai pēc tam pateica, ka viņam jānokļūst Betersijā. Nolaidis mašīnas logu, viņš izliecās laukā un teica: Ričard — ši ir realitāte. Pierodi pie tās. Nekā cita nav. Tiekamies pirmdien!

Ričards viņam pamāja un noskatījās, kā taksometrs aizbrauc. Tad viņš lēņa solī devās atpakaļ pa Brūerstrītu, projām no Pikadilī gaismām. Spalvas ietves malā vairs nebija. Ričards apstājās iepretī vecai sievietei, kas bija apgūlusies pie veikala durvīm un cieši aizmigusi. Viņa bija satinusies vecā, saplīsušā palagā, un savu mantību divas nelielas kartona kastes, pilnas ar visādu drazu, un netīru lietussargu, kas reiz bijis balts, nolikusi sev blakus. Mantas bija sasietas sainī, un striķa galu vecā bija apsējusi sev ap vidukli, lai būtu droša, ka, viņai guļot, neviens tās neaizstieps projām. Vecajai sievai galvā bija nenosakāmas krāsas platmale.

Ričards izvilka maku, sameklēja tajā desmit mārciņu naudaszīmi un pieliecās, lai iespiestu to vecajai sievietei plaukstā. Viņa pavēra acis un uztrūkās no miega. Vecās acis bolīdama, viņa aplūkoja naudu. Kas tad tas? — veča jautāja miegainā un īgnā tikko pamodināta cilvēka balsi.

Paņemiet to, Ričards lūdza.

Viņa atlocīja banknoti un aizbāza to aiz piedurknes. Ko ta' tu gribi? Viņa neuzticīgi vaicāja.

-      Neko, Ričards atteica. Es patiešām neko negribu. Itin neko. To pateicis, Ričards aptvēra, ka tā patiešām ir, un cik tas ir drausmīgi — negribēt neko. Vai jums tā ir bijis, ka iegūstat kaut ko ļoti kārotu, un pec tam saprotat, ka tas nemaz nebija vajadzīgs?

-     Tā es vis neteiktu, veča atbildēja, berzedama miegu no acu kaktiņiem.

-      Biju domājis, ka man to gribas, Ričards sacīja. Ka man gribas jauku, normālu dzīvi. Jā, varbūt es esmu traks. Bet ja šis te ir vienīgais, kas pastāv, tad es nemaz negribu būt normāls. Saprotat? Sieviete papurināja galvu. Ričards iebāza roku kabatā. Vai redzat šo te? — viņš vaicāja. Viņam rokā bija nazis. Man to pirms nāves iedeva Medniece, viņš sacīja.

Liec man' mierā, vecā sieviete žēli lūdza. Es neko nav izdarīj's.

Ričards saklausīja savā balsī dīvainu pārliecību. Es notīrīju no asmens viņas asinis. Medniekam jārūpējas par saviem ieročiem. Grāfs mani ar to iecēla bruņinieku kārtā. Un dāvāja man Apakšzemes brīvības.

-      Es par to neko nezin', viņa šļupstēja. Lūdzu, liec to nost! Esi labs puikiņš.

Ričards satvēra spalu ciešāk. Tad viņš pieliecās pie ķieģeļu sienas blakus veikala ieejai, kuras priekšā gulēja vecā sieviete. Viņš ar spēku ieskrāpēja sienā trīs svītras divas vertikāli, vienu horizontāli. Ko t' tur dari? vecā sieviete bailīgi vaicāja.

-      Taisu durvis, Ričards atteica.

Viņa pavīpsnāja. Tev gan labāk būt' likt to nost. Ja uznāks policija, tevi iesēdinās par aukstajiem ieročiem.

Ričards aplūkoja durvju apveidu, ko bija ieskrāpējis sienā. Viņš ielika nazi atpakaļ kabatā un sāka zvetēt pa sienu ar dūrēm. Hei! Vai tur kāds ir? Vai jūs mani dzirdat? Ričardam smeldza un sāpēja rokas, bet viņš nemitējās bliezt un dauzīt pa ķieģeļiem.

Tad trakums pārgāja, un viņš norimās.

-      Piedodiet, viņš atvainojās vecajai sievietei.

Viņa neatbildēja. Vai nu viņa patiešām bija aizmigusi vai arī, visticamāk, par tādu izlikās. No durvju priekšas, visviens īsta vai tēlota, skanēja veca cilvēka krākšana. Ričards apsēdās uz ietves malas un prātoja, kā gan var sačakarēt dzīvi tik ļoti, kā viņš bija sačakarējis savējo. Viņš palūkojās pār plecu un pameta skatu uz ķieģeļos ieskrāpētajām durvīm.

Tajā vietā, kur viņš bija iegriezis durvju kontūru, sienā bija caurums. Durvju ailē stāvēja vīrs, pārspīlētā žestā sakrustojis rokas uz krūtīm. Viņš stāvēja nekustēdamies, līdz bija pārliecinājies, ka Ričards viņu ir pamanījis. Tad viņš plati nožāvājās, piesedzot muti ar melnu roku.

Marķīzs de Karabass pacēla uzaci. Nu, kā tad paliek? viņš kašķīgā balsī jautāja. Tu nāksi vai ne?

Ričards mirkli uz viņu blenza. Tad viņš pamāja ar galvu, jo uz vārdiem vairs īpaši nepaļāvās, un pieslejās kājās. Un tad viņi abi kopā ielīda pa caurumu sienā un aizgāja tumsā, neatstādami aiz sevis neko, pat ne durvis.

Pateicības

pateicos visiem šis grāmatas dažādo melnrakstu un variantu lasītājiem par ieguldījumu, ieteikumiem un atbalstu īpašs paldies Stīvam Brastam, Martai Sekapai, Deivam Lengfordam, Džinam Vulfam, Sindijai Volai, Eimijai Horstingai, Lorēnai Gerlendai un Kellijai Bikmenai, kā ari Dagamjangam un Šīlai Eiblmenai no «BBC Books» par palīdzību un atbalstu, un Dženilērai Hēršijai un Lū Aronikam «Avon Books». Es gribētu izteikt pateicību arī visiem tiem, kas metās mani glābt katru reizi, kacl šā romāna daļas sadalījās pa elektroniem, kā ari pateikties «Norton Utilities».

Nils Geimens

[1] door (angļu vai.) durvis. tulk. piez.

[2] iliastrs vai hīastrs (no grieķu vai. hyle (matērija, koks) un latīņu vai. aslrum (zvaigzne, zvaigznājs)) kosmiska viela, augstākais kosmogoniskais princips arsta, alķimiķa un dabas pētnieka Paracelza (1493-1541) terminoloģijā. Red. piez.

[2] Semjuels Pepss (1633 1703) angļu hronists. Tulk. piez.

[3] erlskortas (earl's court) stacijas nosaukuma burtisks tulkojums no ang|u valodas ir «Grāfa galms». Tulk. piez.

[4] ar šiem vārdiem makbets izaicina makdafu uz divkauju, kurā pats tiek nogalināts. Friča Adamoviča atdzejojumā tas skan: «Makdaf, cērt un dūri!». Šekspīrs V. Makbets// Kopoti raksti, 5. sēj. R.: Liesma, 1965. 112. Ipp. Red. piez.

Content

Geimens Nils Nekadiene

Prologs

Pirmā nodala

Otra nodala

Treša nodala

Ceturta nodala

Piektā nodala

Sestā nodala

Septītā nodaļa

Astotā nodala

Devītā nodala

Desmita nodala

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmita nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsrmita nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmita nodala

Pateicības