Jākobsons Visvaldis Voldemārs

Noljāras kristāli

Visvaldis Voldemārs "ViVo" Jākobsons

Noljāras kristāli

.

Pateicības

Senie skandināvi uzskatīja, ka Valhallā uz Odina dzīrēm nokļūst vien tas, kas krīt ar zobenu rokās. Taču mūsdienās dažiem celt zobenu nav izredžu. Laikam jāsamierinās ar to, ka man nodrošināta vienvirziena biļete uz Nīfiheimu.

"Odins pie sava dzīru galda aicina arī stāstniekus," ieminas Rorikors.

Taisnība. Vecais zēns Odins prata novērtēt plašsaziņas līdzekļu lomu, un tolaik, kad nebija ne avīžu, ne globālā tīmekļa, stāstnieki bija nenovērtējami. Bet kāds tam sakars ar mani?

"Un ja nu tu izstāstītu ļaudīm par mums?" Rorikors nerimstas.

Varbūt tas nemaz nebija Rorikors? Varbūt tie bija mani draugi un ģimene, kas mudināja: "Klau! Šo ir vērts uzrakstīt!"

Mīļo lasītāj! Tūliņ tu atvērsi durvis, aiz kurām tevi gaida mani draugi. Ceru, ka viņi kļūs arī par taviem draugiem. Tomēr uzkavēsimies vēl mirkli, jo viens es šo stāstu izstāstīt nespētu. Vispirms vēlos pateikt sirsnīgu paldies manai brīnišķīgajai redaktorei Austrai Gaigalai par pacietību un iecietību. Ne mazāka pateicība pienākas izdevniecībai "Zvaigzne ABC", kas riskē un notic jaunajiem autoriem.

Lai šis stāsts nonāktu tavās rokās, milzīgu darbu tajā ir ieguldījuši gandrīz visi Pumpuru vidusskolas skolotāji. Stundām ilgi Mārtiņš Gulbis un Ausma Bruņiniece kopā ar mani meklēja fizikā pamatojumus un skaidrojumus maģijai, telekinēzei un citām darbībām. Bioloģijas skolotāja Vēsma Vijupe palīdzēja saprast maģisko būtņu anatomiskās un fizioloģiskās īpatnības, un bez vēstures skolotāja Mārtiņa Āboliņa Sedram diez vai būtu izdevies izplānot Malkoras kauju. Kur nu vēl latviešu valodas un literatūras skolotāja Agrita Brūna, kas lika man noticēt, ka spēju paveikt to, ko esmu paveicis!

Iztēles pasaule ir brīnišķīga un vienlaikus ari bīstama. No tās ir grūti atgriezties. Taču, ja reālajā pasaulē ir cilvēki, kuri tevi mīl un atbalsta, atgriešanās nesagādā grūtības. Man šādi cilvēki ir. Bez viņiem visam pārējam nebūtu nekādas jēgas. Tā ir mana ģimene, kurai es veltu vislielāko paldies. Manai māsai par veselīgi skeptisko attieksmi, manai vecmāmiņai, kura uzmundrināja un kļuva par manu kvēlāko fani, un manai mammai, kuras kritika palīdzēja "neiebraukt auzās".

Arī bez tevis, mīļo lasītāj, tam visam nebūtu nozīmes, tādēļ tagad es saku paldies tev un aicinu ceļojumā, lai jau drīz mēs kopā dotos uz Kronotoras templi. Gaismu tev! Un lai tumsa tevi nebiedē!

Autors

DIMANTA Z0BENS

1 STĀSTS NOLJĀRAS KRISTĀLI

Aizlaiku laikos, kad pasauli apdraudēja dēmoni, vareno Dabas stihiju spēks, glābjot cilvēkus no drošas bojāejas, tika nodots diženo tautu pārstāvjiem lielajiem Meistariem. Savā izcilajā viedumā vai, iespējams, tikpat izcilajā naivumā Meistari to ieslēdza Noljāras kalnu kristālos.

Tomēr dēmoni neatkāpās. Lai viņu spēks pieaugtu, dēmoni nolaupīja pa daļai no katra kristāla. Meistari izglāba atlikušos kristālus, paslēpjot tos Jaunajā pasaulē, un paši devās tiem līdzi.

Tostarp dēmonu vara auga. Vai ik dienu tika nopostītas aizvien jaunas un jaunas pilsētas un ciemi, ļaudis tika nokauti vai nolaupīti un verdzībā aizvesti… Bailes padarīja ļaudis bezspēcīgus. Tas turpinājās gadu simteņiem, un izplēnēja pēdējās cerības, ka varētu rasties kāds glābiņš.

Taču viens drošsirdis vēl bija palicis. Vistumšākajā tumsā grimstošās pasaules nostūrī dēmonu varā mita kāds vīrs, kas verdzībā bija nonācis vēl gluži bērns. Ilgus gadus viņš pacieta dēmonu zaimus, smago darbu raktuvēs un nožēlojamo uzturu. Un tikai naktīs, gulēdams savā alā uz niecīgas salmu saujas, Cirmens niknumā zvērēja, ka atradīs iespēju sakaut dēmonus un atriebsies tiem par visām savām ciešanām. Naids pret dēmoniem bija vienīgais dzenulis, kas turēja viņu pie dzīvības, kad citi vergi, zaudējuši ieganstu turpināt kaunpilno dzīvi, skumjās mira cits pēc cita.

Cirmens bija apveltīts ar izcilu prātu. Ar viltu viņš panāca dēmonu piekrišanu piedāvātajam līgumam: Cirmens solījās kalpot tiem no brīva prāta, pretī lūdzot tikai atbrīvot viņu no važām un darba raktuvēs. Dēmoni piekrita, un Cirmenam radās iespēja novērot viņus. Viņš skatījās un klausījās, ar visu savu būtību viņš uzsūca sevī redzēto un dzirdēto. Drīz viņš bija apguvis vienkāršāko dēmonu maģiju. Naktī, palicis viens savā gufamkambari, Cirmens izmēģināja spēkus un pārliecinājās, ka spēj izpildīt burvestības.

Iemidzinājis dēmonu modrību, viņš uzzināja, ka dēmonu spēka avots ir varenie kristāli. Vērsis pret saviem paverdzinātajiem viņu pašu maģiju, Cirmens nolaupīja dēmoniem kristālus un izgatavoja no tiem piecus varenus zobenus un piecus maģiskus gredzenus. Viņš nobūra zobenus tā, lai tie klausītu tikai tiem, kam pieder attiecīgā zobena gredzens. Savukārt gredzens kalpoja zobenam kā enerģijas un maģiskā spēka avots. Šie zobeni bija neuzvarami, un nekas nespēja stāties tiem pretī.

Zobenus Cirmens piešķīra diženo tautu kareivjiem, lai tie cīnītos pret dēmoniem. Diemžēl vareno kristālu spēks, nonākot ļaužu rokās, dažus apreibināja ar varas apziņu un cēlam mērķim radītie ieroči kļuva par jaunas diktatūras stūrakmeni. Nodevības dēļ ametista zobens satumsa un pārtapa par obsidiāna zobenu. Redzēdams, kādu ļaunumu šie zobeni spēj radīt, Cirmens piesaistīja zobeniem daļiņu savas būtības, lai īstenie zobenvalži būtu tikai tie, kurus izraudzījies viņš pats.

Zobeni sāka savu ceļojumu no viena īpašnieka pie nākamā pa asiņainu taku. Varas valdzinātie nogalēja zobenu īpašniekus, lai iegūtu to varu. Ritēja laiks, bet Cirmeņa zobeniem nebija radušies to spēka cienīgi mantinieki.

Liona, 4298. gada 23. marts

Gaisa kurjers Sedrs Demāns gāja ierasto ceļu, līkumojot pa šaurajām Lionas ieliņām tāpat, kā bija darījis to katru vakaru. Reizēm viņš atskatījās uz garāmgājējiem. Te viņa skatienu piesaistīja kāds dīvainis, te atkal kāds savās sīkajās rūpītēs iegrimis mietpilsoniska paskata cilvēks. Ikdienas gaitās Sedrs bija redzējis ne vienu vien savādnieku, un jāpiebilst, ka Jaunās pasaules Lionā tādu netrūka. Kā nu ne?! Jaunā pasaule sludināja, ka katram ir tiesības dzīvot tā, kā viņš uzskata par pareizu, ja vien tas neapdraud pārējās sabiedrības drošību un intereses.

Varētu sacīt, ka ari Sedrs pats bija viens no savādniekiem, jo viņu uzskatīja par ģimenes dumpīgo garu. Gaišmatainā jaunekļa vecāki bija no tā sauktajiem pareizajiem plānotājiem. Lai gan iepazinušies jau studiju laikā, Sedra vecāki apprecējās tikai tad, kad abiem bija izveidojusies stabila karjera. Demāns seniors bija lielas Bordo bankas finanšu padomnieks, bet Sedra māte milzīgas korporācijas ekonomiste. Vēl pirms dēla piedzimšanas vecāki bija izplānojuši, kur viņu bērni mācīsies, kur studēs un kāda būs viņu nākotne. Tas, protams, tika darīts, lai nodrošinātu lolojumiem mierīgu nākotni, tomēr Sedram tas nebija pieņemami. Vēl būdams mazs puika, viņš sacēlās pret vecāku plānveida dzīvi un nemitīgi sagādāja nepatikšanas. Paaudzies puisis nekādi nespēja saprast māsas verdzisko pakļaušanos vecāku gribai un reiz pat jautāja: vai tiešām Helēnai ir vienalga, ka vecāki teju vai noteikuši, kā viņai elpot un kad precēties?!

Dzīvot nemitīgās strīdugunīs Sedrs nespēja. Nosvinējis sešpadsmito dzimšanas dienu, puisis paņēma mugursomu, ieslidināja tajā pašu nepieciešamāko, savāca savus ietaupījumus, uzšņāpa zīmīti: "Aizgāju, nemeklējiet! Sedrs." Pasitis padusē tēva dāvināto pirmo gaisa dēli, puisis devās, kur acis rāda. Viņam nebija noteikta mērķa. Svarīgāk šķita tikt pēc iespējas tālāk. Kādu bridi klaiņojis, Sedrs apmetās Lionā. Ne jau tādēļ, ka šī pilsēta viņam būtu šķitusi īpaša, bet tāpēc, ka šeit viņš spēja uzkavēties ilgāk par vienu divām dienām. Sākumā puika apmetās studentu viesnīcā un augas dienas lidinājās pa pilsētu. Lai gan Sedra dzīves moto bija "dzīvo šodien, jo rītdienas var nebūt", drīz vien viņš saprata, ka noderētu kāds darbs, jo ietaupījumi kaut kad izsīks.

Puisim paveicās. Viņš atrada darbu kurjerdienestā, kur ļoti noderēja Sedra lieliskās lidošanas un navigācijas iemaņas. Laika gaitā pat viņa vecāki samierinājās ar dumpīgā dēla dzīvi, redzot, ka arī lidošana ar gaisa dēli var kļūt par karjeras pamatu, un apsveica Sedru ar iecelšanu īpaši svarīgo korporatīvo klientu apkalpošanas brigādes vadītāja amatā.

Uz dēļa Sedram nebija līdzīgu! Ikgadējās gaisa kurjeru ātrumsacīkstēs viņu jau piecus gadus neviens nebija apsteidzis. Kad kurjerdienesta vadība piedāvāja viņam kļūt par vecāko kurjeru, Sedrs atteicās, jo tad viņam nāktos nokāpt no dēļa un iesēsties ērtā biroja krēslā. To nu viņš nepavisam nevēlējās, jo dažkārt Sedram šķita, ka tikai lidojot viņš jūtas patiešām dzīvs.

Visnotaļ izskatīgais, slaidais un atlētiskais jauneklis, kas pasaulē raudzījās zinātkārē ieplestām koši zilām acīm, savā dziļākajā būtībā bija vienpatis. Tas nenozīmē, ka Sedram nebija draugu. Protams, bija puiši no kurjerdienesta, neatkarīgie lidotāji… Šad un tad viņa dzīvē ienāca arī kāda meitene, taču ilgi neuzkavējās, jo Sedrs bija pārāk neatkarīgs. Viņš nevēlējās nevienam atskaitīties par savām gaitām, un neviena meitene šādu attieksmi ilgi nespēja paciest.

Vecpuiša dzīvei nebija ne vainas. Pa reizei viņš atlaida bremzes un krietni iztrakojās kādā ballītē, pasēdēja kādu vakaru bārā vai kopā ar puišiem vienkārši triecās pāri pilsētai, ļaujot vējā plandīties matiem un ātrumā aizrauties elpai. Ja Sedram jautātu, vai viņš ir laimīgs, puisis atbildētu apstiprinoši. Taču retumis, nakts klusumā grozīdamies savā ērtajā gultā, Sedrs iedomājās, ka patiesībā viņš ar savu dzīvi vienkārši ir apmierināts. Viņam bija darbs, kas jauneklim patika. Tas apmierināja visas viņa vajadzības. Ērts dzīvoklis Lionas senajā centrā arī nebija peļams. Bet… Reizēm puisim šķita, ka viņa dzīvē pietrūkst kaut kā nozīmīga, kaut kā būtiska. Asuma? Pārmaiņu? To Sedrs nezināja, un tādēļ pārdomas viņš parasti aizgaiņāja kā uzmācīgus knišļus, jo iedziļināties šajā jautājumā viņam šķita pārāk apgrūtinoši.

Pirms vairākiem gadiem Sedra kurjeru komanda gadatirgū demonstrēja savu lidotprasmi. Pievakarē, dodoties mājup, Sedrs gadatirgus laukuma malā piestāja paskatīties gaisa akrobātu priekšnesumu. Viņam līdzās, kā no zemes izaudzis, uzradās tumsnējs vīrelis ar pārdabiski garām ūsām. Viņš iespieda puisim rokās grozu un piekodināja: "Sargi viņu kā paša dzīvību!" Sedrs nepaguva ne aci pamirkšķināt, kad vīrelis bija pagaisis bez pēdām.

Ielūkojies grozā, puisis ieraudzīja tajā saritinājušos un nobijušos (vismaz viņam tā šķita) čūskulēnu. Jau kādu brīdi Sedrs bija prātojis, ka viņam noderētu kāda dzīva būtne, kas dalītos viņa vientulīgajā dzīvē. Suns prasa pārāk lielu uzmanību, ko Sedrs nevarēja atļauties, jo augu dienu bija darbā. Kaķi viņam nešķita pārāk simpātiski, iespējams, tādēļ, ka bija tikpat neatkarīgi kā viņš pats. Kādēļ lai tā nebūtu čūska?!

Čūskulēns bija ļoti neparasts. Viņš ātri iemācījās, ko drīkst darīt un ko ne, iemācījās atdarināt cilvēka runu un kļuva Sedram neaizstājams. Agrā bērnībā Sedram bija draugs slāvu izcelsmes zēns. No viņa Sedrs bija iemācījies dažus vārdus senajā krievu valodā, un, ņemot vērā mazā čūskulēna rotaļīgo raksturu, puisis deva radībiņai vārdu Igra. Draugs bija stāstījis, ka tā krievu valodā saucoties rotaļa. Viņam pat neienāca prāta kaut kā noskaidrot, kāds ir čūskulēna dzimums.

Igra bija lieliska sarunbiedrene, lai gan brīžiem viņas tiešums Sedru kaitināja. Parasti viņš Igru ņēma līdzi visur, taču darbs bija izņēmums. Nebūtu diez cik jauki, ja sūtījumu piegādātu kurjers, kam ap kaklu apvijusies čūska, kura turklāt neskopojas ar dzēlīgām piezīmēm. Tādēļ laikā, kad Sedrs strādāja, Igra garlaikojās plašajā dzīvoklī un pa retam nomedīja kādu peli, bet to gan nebija pārāk daudz.

Puiša draugi reizēm jokoja, ka Igra Sedram aizstājot draudzeni. "Kādēļ gan ne," Sedrs tad atjokoja. "Viņa gan nepagatavos brokastis, taču arī neiztukšos kontu."

Sedra pārdomas pārrāva kāds pusaudzis, kas uz aeroslidām aiztraucās viņam garām, sāpīgi uzgrūžoties plecam, un tieši pie jaunekļa kājām no resgaļa mugursomas izkrita netīrā lupatā ietīts sainis. Lupata noslīdēja un atklāja saiņa saturu. Tas bija neparasts, mirdzošs zobens. Jau no pirmā paviršā skatiena kļuva skaidrs, ka tas ir ļoti sens un vērtīgs. Iedomājies, ka puišelis uz aeroslidām ir kāda muzeja kurjers, kuram uzticēts atbildības līmenim neatbilstošs uzdevums, Sedrs mēģināja pusaudzi panākt. Taču pat labam skrējējam panākt aeroslidas nebija nekādu izredžu. Nolēmis, ka rīts gudrāks par vakaru, Sedrs pasita saini padusē. Gan jau no rīta viņš nogādās to kādā atbilstošā iestādē.

Kā ik vakaru, Igra sagaidīja Sedru jau pie sliekšņa un apsveicinoties apvijās viņam ap kaklu. Ātri sarūpējis vienkāršu maltīti sev un čūskai, Sedrs atslīga uz dīvāna un ieslēdza mūzikas atskaņotāju. Ilgāku laiku viņš klusēja, un, lai cik tas nebūtu neparasti, klusēja arī Igra.

Klau, mazais, Sedrs pēkšņi ierunājās. Kā tu domā: vai dzīvē mēdz notikt brīnumi?

Čūska klusēja, cieši vērdamās Sedrā ar savām dzintarainajām acīm. Sedrs izstāstīja viņai uz ielas pieredzēto un gaidīja, ka tūliņ dzirdēs kādu nievājošu piezīmi par to, ka viņam allaž gadās atrast kaut ko dīvainu. Bet viņa turpināja klusēt. Sedrs aizsteidzās pēc sama un, nolicis to uz zemā galdiņa, atraisīja netīro lupatu. Igra ilgi un domīgi pētīja Sedra atradumu, kas vizuļoja un zibsnīja, atstarojoties uz istabas sienām. Arī Sedrs nespēja atraut skatienu no dīvainā priekšmeta. Šķita, ka zobens veidots no monolīta dimanta kluča. Nebija redzamas savienojuma vietas. Nejauši viņš pagrūda galdiņu, zobens sakustējās, un atklājās, ka zem tā roktura ir vēl kaut kas.

-    Oho! Sedrs iesaucās, satverot pirkstos no vesela dimanta gabala veidotu gredzenu. Viņš pacēla to pret logu, aiz kura vēl varēja samanīt rietošās saules atblāzmu, un gredzens iemirdzējās, uz bridi apžilbinot jaunekli.

-    Tas tiešām ir neparasti, Sedr, Igra domīgi pētīja drauga atradumu, cenšoties aizvirzīties tālāk no zobena. Var jau būt, ka tev ir taisnība un zobenu pazaudējis niekkalbis, kuram uzticēts prātiņam neatbilstošs uzdevums. Taču tikpat labi tā var būt zīme.

-    Zīme?! Sedrs nespēja apvaldīt smieklus. Tu laikam domā kādu no tām, kas vēsta par dižām pārmaiņām cilvēka dzīvē?! Vai brīdina par iespējamām nelaimēm? Tas taču ir smieklīgi, Igra! Visi tie pekstiņi par augstākiem spēkiem un pārdabiskiem brīdinājumiem… Muļķības!

-    Tomēr šis zobens tevi ir satraucis, Igra neatlaidās.

-    Ne jau gluži satraucis, Sedrs mēģināja izlocīties. Es vienkārši prātoju, kā pret tik vērtīgu priekšmetu var izturēties tik nevērīgi. Tas droši vien maksā kaudzi naudas. Klau! Varbūt tā ir zīme, ka mēs ar tevi kļūsim fantastiski bagāti? Ko saki par atlikušās dzīves aizvadīšanu kaut kur pie siltajām jūrām zeltainās smiltīs?

-     Nejoko tā! Igra izskatījās tiešām saniknota. Palūkojies taču! Šis zobens un gredzens ir veidoti no milzīga dimanta, vienā gabalā! Tas nav vienkāršs muzeja eksponāts. Es jūtu tajā spēku, kas mani biedē.

-   Nu, izbeidz! Sedru uzjautrināja Igras satraukums. Spēku! Ko vēl izdomāsi?! Tās ir pilnīgas aplamības. Padomā pati, cik lielam dimanta klucim ir jābūt, lai uztaisītu kaut vai šo gredzenu! Kur nu vēl zobenu! Es gan neesmu nekāds dārgakmeņu pazinējs, bet, ja kādam piederētu tik milzīgs dimants, vai tiešām tu domā, ka par tā eksistenci neviens nezinātu?! Turklāt, draudziņ, dimants ir ļoti ciets. Nūjā, kam es to saku! Tu taču neesi mācījusies skolā.

-     Dimants, Sedrs turpināja, nepievēršot uzmanību Igras pārmetošajam skatienam, ir viscietākais kristāls. Lai no tā izveidotu šādu zobenu, būtu vajadzīgas superkosmiskas tehnoloģijas. Kaut kāds ekstrajaudlgs lāzers vai kaut kas tamlīdzīgs. Un pat tas nelīdzētu, jo ne velti mēdz teikt, ka dimantu var slīpēt tikai ar dimantu. Vārdu sakot, šitā mantiņa pilnīgi noteikti nav no lētā gala. Rit izziņošu, ka atrasts šāds zobens. Lai īpašnieks atsaucas un… kā sacīt jāsaka, atradējam pret atlīdzību. Nu, ko saki par brīvdienām Vidusjūras piekrastē?

-    Klau, mazā, neraugoties uz Igras klajo neapmierinātību, Sedrs turpināja, virpinādams pirkstos gredzenu, ko saki, ja mēs šo spīgulīti uzvilktu tev uz astes? Varētu piestāvēt, vai ne?!

Čūska nikni nošņācās, tā paužot savas dusmas, aši noslīdēja no galdiņa un devās projām, atstājusi apmulsušo Sedru vienatnē.

"Nez, kas viņai lēcies?" Sedrs prātoja. "Būs apēdusi kādu nelabu peli, vai?"

Šanhaja, tajā pašā laikā

Tūkstošiem gadu vecās pils pagrabi bija saglabājušies tā, it kā būtu izbūvēti tikai vakar. Ne laikazobs, ne lielā katastrofa, ne cilvēki nebija spējuši šeit neko mainīt. Viss bija tikpat drūms un baiss kā tolaik, kad ietekmīgie galma ierēdņi šajos pagrabos līdz nāvei nomocīja nepakļāvīgos zemniekus. Pazemes kamerā nevilšus prātā nāca senais izteiciens, ar kuru kādreiz cilvēki raksturoja nokļūšanu pilnīgas bezizejas stāvoklī: esmu vietā, kur saule neiespīd. Šeit saule nekad nebija iespīdējusi, un nonākšana šeit ne ar ko labu nebeidzās.

Nelielajā pazemes cietuma telpā, kuru apgaismoja dažas lāpas, atradās tikai grīdā iemūrēts akmens galds un sols, uz kura, ērti iekārtojušies, cik nu ērti tas uz cietā akmens iespējams, sēdēja patukls sārtvaidzis sprieduma pasludinātājs un vīrs, kura vara bija ne tikai saskatāma, bet arī sajūtama pat tiem, kuri nevarēja lepoties ar izcilu intuīciju. Viņš pilnīgi noteikti neiederējās pēc pelējuma dvakojošajā, mitrajā pazemē. No skata viņam varēja būt apmēram 35 gadi, varbūt drusku vairāk. Bālo, smalko seju ieskāva lāpu gaismā mirdzošas melnu matu cirtas. Augstā piere liecināja par izcilu prātu, bet zem tumšajām, labi koptajām uzacīm no kuplu, vīrietim netipiski garu skropstu ietvara raudzījās skaistas, lielas un izteiksmīgas brūnas acis. Plānais deguns un nevainojami veidotās lūpas padarīja viņa seju nedaudz meitenīgu, bet švītīgās ūsiņas piešķīra vīrietim savdabīgu, gandrīz plēsonīgu izteiksmi. Ar šādu "manikopjlabākiekosmetologi" izskatu vīrs nenoliedzami bija sieviešu mīlulis. Viņš iederētos kādā labdarības pasākumā, kur bagātie dīkdieņi ierodas, lai publicitātes vārdā upurētu dažas stundas, pasniegtu dzīves pabērniem kādu nekam nederīgu nieku un papozētu kamerām, vai bohēmiskā vidē, kur viņam laiku kavētu dzejdari, mūziķi un mākslas kalpi. Bet šajā pazemē viņš izskatījās kā briljants lētā plastikāta ietvarā.

Iepretī galdam, kalts ķēdēs un acīmredzot diezgan pamatīgi iekaustīts, tika turēts jauns, tumšmatains vīrietis. Ja nebijis važu, šis brašulis jau sen būtu gabalā. Taču ķēdes pa labi un pa kreisi no jaunā vīrieša savās milzīgajās ķetnās turēja divi barga, tomēr pastulba izskata puisieši. Katrs no viņiem būtu īsts atradums, ja iedomājamies cīņas arēnu.

-     Smaragda Ordeņa vārdā, bargā balsī sāka sprieduma pasludinātājs un pašķielēja uz blakus sēdošo kungu, Obzāns Orāns tiek atzīts par vainīgu nodevībā pret savu pavēlnieku Smegu Smagāru un viņa vadīto ordeni. Obzānam Orānam tiek piespriesta nodevēja zīmes iededzināšana un pakāršana uz diviem gadiem Moku tornī aiz roku locītavām divu vīru auguma augstumā. Obzānam Orānam tiek atņemti visi viņam piederošie vai viņa rīcībā esošie maģiskie priekšmeti. Notiesātais! Vai atzīstat savu vainu?

-   Un kā tu domā, nožēlojamais roklaiža?! jaunais vīrietis atbildēja, un viņa sejā rotājās nicīgs smīns.

-     Notiesātais, atbildiet ar "jā" vai "nē"! amata vīrs skarbi uzsauca.

-    Ej ieskrieties, puisis garlaikoti noteica un izslējās tik stalti, cik vien ķēdes to ļāva. Apveltījis sprieduma pasludinātāju un tam blakus sēdošo vīru ar augstprātīgu skatienu, viņš tēlotā garlaikotībā sāka vērot pazemes telpu, klusi svilpojot kādu sen aizmirstu, jautru melodiju.

-     Kārtību manā tiesā! amata vīrs vairs nespēja valdīt dusmas.

-   Nomierinieties, mans draugs, rāmi, pat mazliet uzjautrināti ierunājās smalkais kungs. Manuprāt, šāda notiesātā uzvedība ir krietni skaidrāka viņa vainas atzīšana nekā vienkārši "jā".

-   Bet, kungs… ierēdnis bija sašutis līdz sirds dziļumiem. Viņa tiesa bija visas viņa dzīves jēga un piepildījums, un šeit viņš nevienam neļaus atkāpties no procedūras. Pat Smegam Smagāram ne! Tomēr pietika ar vienu Smagāra skatienu, lai tiesas vīrs nomierinātos un bez vārdiem piekristu piedalīties šajā divu aktieru izrādē.

-    Vai notiesātais izprot viņam piespriesto sodu? Notiesātais, atbildiet ar "jā" vai "nē"!

Taču notiesātais ij nedomāja atbildēt uz šo muļķīgi ceremoniālo jautājumu. Kas tur ko nesaprast?! Ja sēdi peļķē, sāc apdomāt, kā tikt no tās laukā, nesamērcējot ko vairāk par paša biksēm.

-    Notiesātajam tiek dots pēdējais vārds, ar pūlēm savaldīdamies, skarbi teica tiesas vīrs.

-    Ko nu mēs kavēsimies ar manu runu, Jūsu Godība, Obzāns izsmējīgi laipni atbildēja, mēģinot galanti paklanīties. Jūs droši vien gaida mielasts, kuru man nav tiesību liegt jūsu izcilajam vēderam. Pieliksim tam visam punktu un dosimies katrs uz savu mājvietu. Mani taču gaida tikšanās ar Moku torni. Kā gan var likt tik izcilai vietai gaidīt?!

-    Atstājiet mūs! klusā, bet noteiktā balsī, kurai neviens neuzdrīkstējās iebilst, sacīja Smagārs, un tiesas vīrs, priecīgs par zaimojošās izrādes beigām, aši savāca savas mantas un steidzīgiem soļiem izgāja no drūmās telpas.

Smagārs cēli piecēlās no sola un, apgājis apkārt galdam, nostājās dažu soļu attālumā no jaunā vīrieša, kuru vēl aizvien cieši turēja spēkavīri. Viņš ilgi lūkojās puiša melnajās acīs, kurās nebija ne miņas no nožēlas vai bailēm.

-    Parasti tavā Ordenī nodevēji tiek sodīti ar nāvi, puisis ierunājās, kādēļ tad mana dzīvība tiek saudzēta, skolotāj?

-     Tādēļ, ka tava dzīvība, mans draugs, ir pārāk vērtīga, lai to tik vienkārši izmestu mēslainē. Turklāt, Smagārs veltīja vērtējošu skatienu savu garo, slaido pirkstu labi koptajiem nagiem, man šķiet, ka mana mīļākā skolnieka ciešanas varētu kalpot kā labs uzskates līdzeklis citiem. Diez vai kāds vairs sagribēs sacelties pret Smagāru.

-    Ja ceri, ka locīšos sāpēs un lūgšu žēlastību, lai tu varētu mani izrādīt kā sava taisnīguma paraugu, tad velti sapņots, Obzāns plaši smaidīja. Neviens un nekas mani nepiespiedīs zemoties!

-   Tavs spīts būs man visnotaļ liels pagodinājums, valšķīgi smaidot, atteica Smagārs. Tas tikai liecinātu, ka esmu tevi labi apmācījis, manu zēn. Taču ari tavas sāpes nebūtu peļamas. Es izbaudītu tās pilīti pa pilītei. Galvenais, ka ar laiku tu salūzīsi, lai kā tev tagad negribas to atzīt.

-     Lika pagaidīt, puisis nospurcās un uzsauca sargiem: Ejam, zēni! Šeit mums vairs nav ko darīt.

Jau pagriezies, lai dotos uz izeju, Obzāns strauji apcirtās pret Smagāru tā, ka sargs, kurš stāvēja puisim kreisajā pusē, paklupa un gandrīz nostiepās garšļaukus uz saltā klona.

-    Ak jā, aizmirsu pajautāt, viņš vērsās pie sava skolotāja. Vai mani ieroči tagad kļūs par tavas slavas apliecinājumu un rotās sienu kādas tavas villas goda istabā vai ari tu tos izdāļāsi saviem roklaižām un pakalpiņiem?

-    Esi nu mierīgs, manu zēn, Smagārs triumfēja, tavi ieroči būs tik drošā vietā, ka pat tev neizdosies tos atrast, ja ari tu no Moku torņa izkļūsi dzīvs.

Liona, tās pašas dienas nakts

Atlaidies spilvenos, Sedrs ilgi grozīja gredzenu pirkstos. Ja tas tiešām bija viengabala dimants, tad tas ir īsts juveliermākslas meistardarbs, viņš prātoja. Varbūt paturēt to sev un pateikt īpašniekam, ka gredzens paliks pie Sedra kā atlīdzība?

"Tad jau redzēs," viņš nosprieda, "bet pagaidām nekas man netraucē to uzvilkt."

Jā, gredzens Sedram bija kā radīts! Tieši viņa izmērs. Un cik lieliski tas izskatījās! Kā hipnozes varā jauneklis lūkojās gredzena mirdzumā un nespēja vien nobrīnīties par meistarību, ar kādu šis priekšmets bija veidots.

"Spēks," Sedrs atcerējās Igras teikto. "Nu, protams! Šāda gredzena izslīpēšanai patiesi vajadzīgs fantastisks spēks meistarības spēks."

Jāteic, ka Sedrs reti sūdzējās par bezmiegu. Varētu pat sacīt, ka gulēšana bija viens no viņa vaļaspriekiem. Tā notika ari šoreiz: gaisma, paklausot Sedra pavēlei, vēl nebija nodzisusi, kad viņš jau ieslīga dziļā, veselīgā jauna cilvēka miegā. Parasti puisis nesapņoja, bet šoreiz notika citādi.

Ja tas vispār bija sapnis, tad ļoti neparasts. Sedrs atradās kādā zemā, tumšā pazemē. Sev priekšā viņš redzēja norasojušu klints sienu, kas teiksmaini vizuļoja lāpu šaudīgajā gaismā. Palūkojies pa labi un pa kreisi, puisis ieraudzīja nosķrandušus un izdēdējušus radījumus, kas

acīmredzot kādreiz ir .bijušas ^cilvēciskas būtnes, taču tagad to vaigi

( novada V Him-IOTEKA T/

bija apauguši ar biezām, garām bārdām un pinkainie mati aizsedza sejas. Mežonīgā izskata būtnes bija piekaltas klints sienai ar resnām ķēdēm, kuras stiepās no klinti iedzīta gredzena līdz dzelzs stīpai, kas apņēma vergu vidukļus. Sedram trūka elpas, sānos spieda, pār pieri noritēja sviedru lāse, un viņš pacēla roku, lai notrauktu to.

"Kas, pie joda?!" Sedrs domās nolamājās, ieraugot, ka viņa rokas saslēgtas važās un pirksti ir cieši sakļāvušies ap cērtei līdzīgu riku.

Pēkšņas, asas sāpes izrāva puisi no pārdomām. Sajūta bija tāda, it kā kāds būtu iesitis viņam ar nokaitētu dzelzs stieni. Sedrs atskatījās pār plecu, taču nepaguva ieraudzīt savu pāridarītāju, kad jauns cirtiens lika viņam sāpēs sakost zobus. Zema, dobja un čerkstoša balss kaut ko nikni uzsauca Sedram nesaprotamā valodā. Intuitīvi viņš nojauta, ka tā bija pavēle strādāt.

"Vai varētu būt, ka esmu saslimis? Varbūt esmu saķēris kādu infekciju un tādēļ man rādās murgi?" jauneklis prātoja.

Trešais cirtiens atgādināja, ka šis sapnis būs ļoti nepatīkams, ja vien viņš nekavējoties nepamodīsies vai neiesaistīsies notikumos. Pacēlis rokas, Sedrs ciešāk satvēra cērti un sāka cirst. Sitieni beidzās, un sev aiz muguras viņš izdzirdēja šļūcošu skaņu, it kā kaut kas liels un smags slīdētu pa alas grīdu.

"Labi," nosprieda Sedrs, "tātad man rādās murgs, kurā es esmu vergs kaut kādās raktuvēs. Vismaz tiktāl esmu pie pilna prāta, jo apzinos, ka tas nav reāli. Tas ir tikai sapnis. Man tagad vienkārši ir jāpamostas!"

Tomēr tik vienkārši gan nebija. Lai kā Sedrs mēģināja atvērt acis, viņa plakstiņi kustējās tikai sapnī. Mugura turpināja sāpēt, atgādinot par sitieniem, un, kad puisis mēģināja gultā iekārtoties ērtāk, lai mazinātu sāpes, viņa ķermenis nesajuta palagu vēso pieskārienu. Kamēr viņš centās apjēgt, kas īsti notiek, atskanēja piesmacis gārdziens. Lai gan tas pat neatgādināja runu, Sedrs nez kādēļ zināja, ka tā ir pavēle. Atslējis cērti pret klinti, viņš piespieda plaukstas pie vēsās akmens sienas un nolieca galvu, piespiežot zodu pie krūtīm. Nograbēja ķēde, kaut kas nočīkstēja, un spēcīga dunka sānos lika Sedram pagriezties un doties uz priekšu pa šauru tuneli. Pastaiga pazemes labirintā nebija ilga, un drīz vien viņa skatienam pavērās lielāka un plašāka ala, kuras sienas izroboja nelieli padziļinājumi. Gūstītāji pieveda Sedru pie viena no tiem, paraujot aiz ķēdes, lika apstāties, un pēc mirkļa viņš jau bija pieķēdēts pie klinti iekalta gredzena. Puisis strauji apcirtās, lai palūkotos uz savu paverdzinātāju, taču jau nākamajā mirklī nožēloja šo rīcību.

Tas pilnīgi noteikti nebija cilvēks! Humanoīds jā, bet ne cilvēks. Šim radījumam bija divas rokas, divas kājas un galva, taču ķermeņa proporcijas bija ķēmīgas rokas baisi garas, kājas ceļgalos saliektas, lai gan būtne, pat šādi stāvot, bija krietni lielāka par Sedru. Aiz platajiem pleciem pletās plēvjaini spārni. Milzīgas pēdas balstīja vairāk nekā divus metrus garu augumu, un galva atgādināja zīmējumus, ar kādiem ielu bandas rotā savas jakas. Izrādīdams klaju nepatiku par šādu aplūkošanu, monstrs sāpīgi iesita ar plaukstu Sedram pa krūtīm, un viņš ieripoja alas sienas nišā, kuras grīdu klāja plāna salmu kārtiņa.

Atceroties iepriekš saņemtos cirtienus, kuri vēl aizvien skaudri sāpēja, Sedrs nolēma monstru nekaitināt un novērsa skatienu no neglītā tēla, kas vēl kādu mirkli pastāvēja pie nišas un tad devās projām, skaļi un smagi vilkdams milzīgās pēdas. Pēkšņā niknumā Sedra pirksti sažņaudzās dūrēs. "Gan es jums atriebšos, nolādētie dēmoni!" viņš domās noteica, un Sedra apziņa iegrima tumsā.

Šanhaja, 4298. gada 24. marta rītausma

Asinssarkanas rīta saules stari kā šautras ietriecās vecā torņa moku kambarī pa vienīgo, plaisai līdzīgo logu. Abi spēka mitriķi turēja Obzānu, cik jaudas, kamēr viņa nekaunības nokaitinātais tiesas vīrs virs ogļu pannas karsēja kauna zīmi, kas bija izgatavota kā senā rūna "&". Smaragda ordeņa likumi noteica, ka nodevējam tiek iededzināta rūna, kas apzīmē viņa vārda pirmo burtu. Dzelzs kvēloja sarkana, sasaucoties ar rīta saules blāzmu, un būtu likusi bailēs sastingt pat visdrosmīgākajam vīram. Soģa sejā bija lasāms riebums, bet pārējie klātesošie neizrādīja nekādas jūtas.

Uzcirties savā zelta diegiem un slīpētiem īsta smaragda vizuļiem rotātajā zaļā samta mantijā, varas simbolam viengabala smaragda gredzenam majestātiski mirdzot, Smagārs ar elegantu kustību satvēra spiedoga koka rokturi. Ar skatienu novērtējis dzelzi, viņš īsu mirkli pavirpināja rokturi pirkstos. Vērojot viņa kustības, pat šādā sev visai nelabvēlīgā situācijā Obzāns nebeidza apbrīnot skolotāja prasmi saglabāt izsmalcinātību itin visā. Viņš pat nogalināja smalki.

-    Nu, manu zēn, Smagārs uzsmaidīja Obzānam. Nodarīsim to!

Nevēlēdamies palikt skolotājam parādā, Obzāns sakopoja visus iekšējos spēkus, izslējās un, ar šķietami vieglu kustību aizgrūdis projām abus brangos sargus, galanti pavilka augšup labās rokas piedurkni, atsedzot apakšdelmu.

-    Tik tiešām, viņš pasmaidīja, nodarīsim to.

Zīmes iededzināšanas brīdi telpā bija dzirdama tikai dzelzs čurkstēšana, kad tā pieskārās ādai. Vecajos mūros iesūcās degošas miesas smārds, bet Obzāns neizdvesa ne skaņu. Tomēr Smagāra vērīgā acs pamanīja puiša skatienā sāpes, un viņš izbaudīja katru sava skolnieka ciešanu mirkli.

Liona, tajā pašā laikā

Modināšanas programma atkārtojās jau trešo reizi, bet Sedrs vēl aizvien nespēja pamosties. Saprāts un ķermenis, šķiet, nevēlējās atkal apvienoties. Igra vairākas reizes ar purnu pieskārās puiša plecam, tomēr Sedrs tā arī palika nekustīgi guļam. Lēni un negribīgi apziņa pieslēdzās realitātei, un viņš beidzot atvēra acis.

-    Labrīt, miegamice, čūska īgni nošņācās. Vai esi nolēmis nobiedēt mani līdz nāvei?! Tev bija jāmostas jau pirms pusstundas. Aši dušā, citādi starptautiskie konglomerāti bankrotēs bez savām piegādēm.

-   Tev arī labrīt, īgņa, Sedrs pūlējās pasmaidīt. Sakopojis spēkus, puisis mēģināja piecelties, kad atskārta, ka murgā piedzīvoto cirtienu pēdas sāp vēl aizvien. Atmetis sāņus segu, viņš ieraudzīja ap potītēm brūnas noberzumu pēdas. Tādas pašas brūces rotāja viņa plaukstu locītavas.

"Tas nu gan vairs nav smieklīgi," Sedrs nīgri nodomāja un devās uz vannasistabu.

Siltās ūdens strūklas iedarbojās spēcinoši. Murga radītais nogurums pamazām aizskalojās, un līdz ar mokošajām sajūtām izzuda ari važu pēdas. Palūkojies spoguli, Sedrs pamanīja uz muguras šauras, sārtas švīkas, kas izzuda kā uz burvja mājienu.

Šanhaja, tās pašas dienas vidus

Pakārts apmēram četru metru augstumā virs grīdas, Obzāns centās uz brīdi koncentrēties, lai ieslīgtu transā. Viņam bija jāatjauno spēki, kurus bija prasījusi zīmes iededzināšana un ari nepieciešamība noturēties ķēdēs, lai pakāršana neizmežģitu viņa locītavas. Labi trenētais ķermenis un intensīvā apmācība bija darījuši savu. Vajadzēja tikai stundu, un Obzāns jau atkal bija kaujas gatavībā. Roka gan vēl nežēlīgi sāpēja, taču tā bija pilnīgi lietojama.

"Vecais muļķis," puisis sevi nosmēja. "Viņš, protams, ir parūpējies, lai es nevarētu tikt laukā, izmantojot teleportāciju, taču viņš kā parasti mani ir novērtējis par zemu."

Neliela koncentrēšanās, un plaukstas izslīdēja no aprocēm, pie kurām bija piestiprinātas ķēdes. Viegls lēciens, elastīga piezemēšanās, un Obzāns jau atradās pie torņa kambara durvīm. Pārliecinājies, ka Smagārs pilnā mērā ir attaisnojis viņa cerības un, domājot, ka no važām Obzānam neizkļūt, nolicis pie durvīm tikai vienu būdlgo sargu, puisis jau bija izdomājis, kā tikt ārā no torņa.

Sargs bija tieši tikpat aprobežots, cik miesās varens. Obzānam atlika vien pieklauvēt pie durvīm, lai neaptēstais milzenis, neko ļaunu nenojaušot, tās atvērtu un ieskatītos torņa kambarī. Obzānam tikai to vien vajadzēja. Viena zibenīga kustība, viegls krakšķis, un milzenis kā putekļains maiss saļima uz vecajiem grīdas akmeņiem. Tālāk ceļš bija brīvs.

Liona, agra tās pašas dienas pievakare

Nospriedis, ka viņam droši vien radušies kādi veselības traucējumi, Sedrs nolēma tajā pašā dienā doties pie ārsta. Tomēr to vieglāk bija sev apsolīt nekā izdarīt. Kā ierasts, diena bija ļoti noslogota, un tikai vēlu vakarā, noliekot savu gaisa dēli, viņš atcerējās gan iepriekšējā vakara notikumus, kuru risināšanai bija solījies pievērsties, gan nakts murgus, kas bija tik ļoti viņu satraukuši. Bet ko nu vairs tik vēlu vakarā iesāksi?! Sedrs ierasti devās mājup.

Šanhaja, tajā pašā laikā

Vispirms Obzānam bija jāatgūst savi ieroči. Viņš bija pārliecināts, ka Smagārs, būdams pietiekami iedomīgs maitasputns, nebūs tos vēl nobēdzinājis kaut kur tālu projām. Vecais muļķis bija pārliecināts, ka Obzāns tik drīz vis no torņa laukā netiks, tādēļ ieročiem tepat pili vien bija jābūt. Tos atrast nebūs grūti, jo starp kareivi un viņa ieročiem pastāvēja cieša enerģētiska saikne. Atlika ieklausīties savās sajūtās, un jau drīz Obzāns zināja, kurā virzienā viņam jādodas. Kluss kā viegla vēja pūsma viņš aizslīdēja pa pils bezgalīgajiem gaiteņiem turp, kurp viņu sauca zobena balss.

Jāteic gan, ka pavisam akls savas pašpārliecības dēļ Smagārs vis nebija. Viņš bija parūpējies, lai pili maģiju varētu izmantot tikai viņš pats. Tādēļ par teleportēšanos un maģijas izmantošanu Smagāra kabineta atvēršanai varēja aizmirst. Nikni nosprauslājies, Obzāns noslēpās sienas nišā un sāka pacietīgi gaidīt. Viņam bija nepieciešams kāds iedarbīgs, bet ar maģiju nesaistīts riks, kas ļautu uzlauzt Smagāra kabineta durvis, aiz kurām puisis juta savu zobenu.

Ilgi gaidīt nenācās. Pils sargs devās apgaitā. Maģijas aizliegums attiecās tikai uz pili, bet ne uz tās iemītniekiem, un šo milzeni apmāt nebija grūti. Izmantojot vienkāršu prāta kontroli, Obzāns ātri ieguva sarga plazmas pistoli, ar kuru izgrieza durvīs pietiekami lielu spraugu. Ieslīdējis kabinetā un paķēris uz milzīgā rakstāmgalda nevērīgi nomesto zobenu, gredzenu un pārējo ekipējumu, viņš jau grasījās doties projām, iekams sargs nav atguvies. Taču tad viņa uzmanību piesaistīja sena karte, kas bija atstāta uz mazā tējas galdiņa kabineta stūrī. Zinādams, ka Smagāra mājokļos vienkārši priekšmeti ir tikai mēbeles (un pat starp tām ir izņēmumi), Obzāns nosprieda, ka karte varētu būt viņam noderīga. Ja ne vairāk, tad tādēļ, ka Smagārs to vēlētos atgūt, un tas būtu zināms trumpis Obzāna piedurknē. Iestūķējis karti kabatā, puisis steidzīgiem soļiem devās pie loga. Plazmas pistoles šāviņš, un viņš jau bija rūpīgi iekoptajā parkā.

Liona, agrs 4298. gada 26. marta rīts

Zefārs Safrolo tīksmi izstaipījās vēsajos zīda palagos. Lai gan daļa viņa apziņas vēl klejoja sapņu labirintos, otra tās daļa jau caurskatija dienas kārtību. Tāds nu viņš bija: darbi bija sakārtoti kā karavīri ierindā, bet privātā dzīve kūleņoja kā akrobāts cirkā. Pat neatvēris acis, viņš juta, ka vecais Svens atvelk aizkarus un telpā ieplūst tīkamais kafijas aromāts. Neviens neprata pagatavot kafiju tik labi kā viņa vecais kalpotājs, kurš visas Zefāra vēlmes zināja vēl pirms saimnieka paša.

Labrīt, Sven, viņš miegaini noteica un beidzot atvēra acis.

Labrīt, kungs! Jūsu brokastis un rīta pasts, vecais kalpotājs pasniedza Zefāram brokastu paplāti.

Ērti iekārtojies milzīgajos spilvenos, Zefārs ar baudu ieelpoja valdzinošos aromātus svaigi ceptas smalkmaizītes, tikko malta kalnos audzētā kafija, svaigi spiesta īstu apelsīnu sula un ekoloģisks sviests, kas piegādāts no fermas. Marmelādi no dabiski audzētiem ķiršiem ķēkša Olīvija vārīja pati. Viņa savam kungam nevēlējās pasniegt "kolbās audzētos" produktus.

Rīts sācies lieliski, un Zefārs laiski šķirstīja pasta sūtījumus. Tie lielākoties bija dažādu uzņēmumu reklāmas bukleti un preču katalogi, bankas paziņojums par kārtējo dividenžu izmaksu, bet atradās arī sūtījums, kas lika Zefāram nicīgi nosprauslāties.

Vēstulē, ko bija sūtījusi Lionas Investīciju un rūpniecības banka, ar kuru Zefārs nekad nebija sadarbojies, bija teikts, ka vienā no bankas seifiem kāda nezināma persona uz viņa vārda ir atstājusi sūtījumu. Ņemot vērā, ka sūtījums nav apdrošināts un persona vēlējusies, lai tas tiktu nodots personiski, banka nav uzdrīkstējusies uzņemties risku, lai nogādātu to adresātam ar kurjeru. Tas nozīmē, ka Zefāram pašam personiski jāierodas pēc sūtījuma.

"Ko vēl ne," sašutis nodomāja Zefārs. "Tā tikai vēl trūka, lai es kā kurjerpuika skrietu pakaļ paciņām! Turklāt vēl tādām, kas pienāk no nezināmām personām!" Nevērīgi nometis vēstuli uz segas, Zefārs jau nākamajā mirklī to aizmirsa.

Šanhajas lidostas tuvumā tajā pašā laikā

"Lai lāsts pār sabiedrisko transportu," Obzāns nosodījās, uzzinājis, ka tuvākais Silverblaze lidojums uz Lionu, uz kuru viņam vēl ir izredzes dabūt biļeti, ir nākamās dienas vakarā. Ļautiņi klejoja starp Šanhaju un citām pasaules pilsētām tā, it kā tā būtu Meka. Protams, varētu jau iedvest lidostas operatorei, ka viņam biļete rezervēta teju vai pirms mēneša, bet ko tas dotu… Turklāt viņš nedrīkstēja kavēties, un ari spēki vēl nebija pilnībā atgriezušies. Nāksies izdomāt kaut ko citu, puisis nosprieda.

Izgājis no lidostas plašās ēkas, Obzāns juta, ka viņam nepieciešams brīdis meditācijai, jo ķermenis vēl nebija atguvies no Smagāra pilī gūtajiem ievainojumiem. Nē, zilumi un brūces, ko bija radījušas sargu dūres un steki, jau sen bija sadzijušas un aizmirstas. Taču ievainojumi, kurus bija radījusi Smagāra nopratināšana, tik ātri dzīt negrasījās. Pēc Ragorda moku cilpas daudzi vairs necēlās. Tādēļ sevis dziedināšanai būtu nepieciešamas vairākas nedēļas, kuru Obzānam nebija. Apsēdies koka pavēnī, puisis iegrima sevī un ļāvās transa dziedinošajai ietekmei.

Ilgi tas neturpinājās, jo pēkšņi kāds iekšējs impulss lika viņam atgriezties realitātē. Atvēris acis, desmit soļu atstatumā Obzāns ieraudzīja Ferrari sacīkšu aeromobili. Ātrā braucamrīka saimnieks bija izrādījies pilnīgs nevīža un atstājis lāzeratslēgu aizdedzē. Obzāns pasmaidīja par šādu nevērību.

"Kariete ir klāt, jūsu gaišība!" Pielēcis kājās, jau nākamajā mirklī viņš bija pie tik nepieciešamā braucamrīka. Aeromobiļa akumulators tikko uzlādēts, saules baterija izvirzīta, un nekas vairs nevarēja kavēt Obzānu laikus nokļūt pie mērķa.

Liona, tās pašas dienas pēcpusdiena

Kā jau Zefārs bija nojautis, diena iegadījās vienmuļa. Bija jānoslēdz dažas vecas lietas, kurām tiesa bija apstrīdējusi pierādījumus, jāuzraksta dažas atskaites, un ar to nedēļa arī būtu beigusies, ja vien restorānā pie Apvienotās pasaules strūklakas nebūtu notikusi muļķīga zādzība. Zaglēns izrādījās gana veikls, lai aizlaistos no apsardzes, un Zefāra komandai bija jādodas uz notikuma vietu, lai savāktu pierādījumus. Rutīna, rutīna…

Tomēr, kad komanda bija darbu beigusi, Zefārs palūkojās pāri laukumam un atcerējās no rīta saņemto vēstuli. Tikai minūtes gājiens šķīra viņu no Lionas Investīciju un rūpniecības bankas.

"Lai notiek," Zefārs nodomāja un apņēmīgi devās uz majestātisko, stiklā mirdzošo celtni, nospriedis, ka pie viena pateiks bankas menedžerim visu, ko viņš domā par šādu izturēšanos pret sevi.

"Būs vismaz kāda pārmaiņa vienmuļajā ikdienā," viņš sevī pasmaidīja.

Taču, tiklīdz Zefārs uzrādīja savu hologrāfisko identifikatoru, bankas klerks kļuva pati pieglaimiba, un svarīgā ierēdņa poza, kuru Zefārs bija iecerējis izmantot kā ieroci bankas kalpotāju pārmācīšanai, pazuda kā nebijusi. Pats bankas direktors izsteidzās pretī apmeklētājam un aicināja viņu savā kabinetā.

Ērti iekārtojies pie direktora milzīgā rakstāmgalda, Zefārs nepacietīgi bungoja ar pirkstu galiem pa galda virsmu, kamēr direktors, mulsi smaidot, piedāvāja viņam kādu dzērienu. Pagāja dažas minūtes, līdz kabinetā ieslīdēja pārbijies klerks, rokās turēdams īpašā "drošības" sakausējuma kasti. Nolicis to uz galda, kalpotājs tikpat klusi nozuda, un direktors, nomurminājis dažas pieklājības frāzes par to, ka viņš nedrīkst atrasties kopā ar Zefāru, kad kaste tiks atvērta, ar acīmredzamu atvieglojumu izsteidzās no kabineta, atstājot Zefāru divatā ar noslēpumaino sūtījumu.

Kasti varēja atvērt tikai ar DNS, tādēļ Zefāram nācās ievietot pirkstu lasītāja atverē. Niecīgs dūriens, dažas sekundes, un seifa drošības kaste, klusi zumēdama, atvērās. Zefārs ielūkojās tās dziļumā, un viņa skatiens atdūrās pret izsmalcinātu rožkoka šķirstu ar zelta, perlamutra un safīra inkrustācijām. Tas bija tiešām skaists, un visa izsmalcinātā cienītājs Zefārs nespēja atsacīties no iespējas paturēt rokās grezno priekšmetu. Tiklīdz viņš izcēla šķirstiņu no kastes, atskanēja kluss klikšķis, vāks atvērās, un tā dziļumā uz tumši zila samta gulēja neizsakāmi skaists safīra zobens. Kā apburts Zefārs lūkojās uz neparasto priekšmetu, un roka pati stiepās tam pretī. Tikko pieskaroties neparastajam priekšmetam ar pirkstu galiem, Zefārs noglaudīja zobenu, un viņa pirksti atdūrās pret padziļinājumu šķirstiņa tapsējumā. Viņš uzspieda padziļinājumam ar rādītājpirkstu, un plāksne, kas sedza iedobumu, aizslīdēja sāņus, paverot skatam iedobumā paslēptu no viengabala safīra darinātu gredzenu.

Nospriedis, ka šis sūtījums tiešām nav uzticams kurjeram, Zefārs aizvēra šķirstiņu un, saudzīgi satvēris to plaukstās, devās laukā no bankas direktora kabineta. Neparastais sūtījums bija tik ļoti pārņēmis viņa domas, ka viņš aizmirsa gan to, ka bija nolēmis "nepieklājīgajiem bankas darbiniekiem" izteikt savas domas par klientu apkalpošanas kultūru, gan elementāro pieklājību. Neatvadījies viņš steigšus devās laukā no bankas ēkas, klusējot iekāpa savā virsskaņas Oldsmobile un, pat neiegriežoties birojā, taisnā ceļā devās uz mājām.

Kā vējš iebrāzies plašajā ēdamzālē, teju vai notriecot no kājām apstulbušo Svenu, Zefārs piesteidzās pie milzīgā galda. Saudzīgi kā visdārgāko kristāla kausu viņš nolika uz galda tikko iegūto šķirstiņu un ļāva nedaudz trīsošajiem pirkstiem tīksmi slīdēt pār dārgo guvumu. Viņa prātā rosījās simtiem domu. Kas viņam bija sūtījis šo nenoliedzami dārgo artefaktu? Kādēļ tieši viņam? Un, visbeidzot, kas īsti bija šis zobens?

Elpu aizturējis, viņš atvēra cēlkoka šķirstiņu. Uzspiedis padziļinājumam, atvēra to un izņēma no iedobuma gredzenu. Rietošās saules staros safīrs dega kā zila liesma. Nespēdams aptvert notiekošo, kā apmāts Zefārs uzvilka rotu uz labās rokas vidējā pirksta un nobrīnījās, cik lieliski tas viņam der.

"Gluži kā man darināts," viņš nevilšus nodomāja.

-     Vai vēlēsieties kādu atspirdzinājumu? nedroši jautāja Svens, kurš visu laiku bija stāvējis istabas vidū.

-    Atstāj mani vienu! Zefārs neiecietīgi uzsauca. Šādi viņš ar savu veco kalpotāju nekad nebija runājis. Pat bērnībā ne. Svenam radās nopietnas bažas par sava kunga prāta veselību.

Kalpotājs lēniem soļiem devās projām, taču Zefārs to pat nemanīja. Neparastais sūtījums bija pilnībā pārņēmis viņa prātu. No gredzena plūda savāda enerģija. Tā ieplūda viņa organismā kā alkohols, pilnībā paņemot savā varā. Vieglas trīsas izskrēja cauri ķermenim, un pēkšņā spēka apjausmā Zefārs satvēra zobena rokturi, un tas iegūla viņa rokā nevis kā atsevišķs, no ķermeņa neatkarīgs priekšmets, bet gan kā organiska viņa rokas daļa. Jauno vīrieti pārņēma pēkšņa varas apziņa, un viņš spēcīgi savicināja zobenu, ieklausoties, kā meistarīgi darinātais asmens šķeļ gaisu. Tā bija vārdos neizsakāma sajūta. Saules stariem skarot zobena smaili, tā iemirdzējās, dāsni nolejot zilgus atspulgus pār dārgiem audumiem tapsētajām sienām. Visa Zefāra bagātība pēkšņi šķita bāla un niecīga salīdzinājumā ar šo nenovērtējamo dārgumu. Tas nebija artefakts. Tā bija daļa no Zefāra paša būtības.

Liona, 4298. gada 27. marta rīts

Tagad viņš ik nakti sapnī atgriezās tumšajās pazemes raktuvēs. Verga dzīve tajās nebija viegla, bet Sedrs drīz iemācījās pielāgoties. Viņš sāka atpazīt paverdzinātāju valodu, tā spējot diezgan precīzi pildīt pavēles. Tas gan pasargāja no pletnes, bet ne no spīdzināšanas. Dēmoni ik pa laikam izvēlējās kādu vergu, lai pakļautu to dažādām mocībām. Spīdzināmos izvēlējās nejauši, un ar cītīgu darbu vai paklausību tam nebija nekāda sakara. Drīz vien Sedram kļuva skaidrs, ka vergu spīdzināšana nav vis dēmonu sadistisko tieksmju apmierināšana, bet gan nepieciešamība izprast paverdzinātos un izzināt viņu izturības robežas. Acīmredzot dēmonu zināšanas par cilvēkiem bija visai niecīgas. Vienlaikus radības zināja to, kam Sedrs nekādi nespēja noticēt, dēmoni pieprata maģiju. Iegaumējis vārdu, kuru dēmoni izrunāja, atķēdējot vergu no klints, un iemācījies atdarināt žestu, kas šim vārdam sekoja, Sedrs reiz atkabināja ķēdi no klintī iekaltā gredzena. Labi, ka sapnis tajā mirklī beidzās ar nu jau ierasto atslēgšanos, jo diez vai Sedra sapņu dzīves pavēlnieki būtu sajūsmā par viņa jaunajām prasmēm.

Lai gan pēc šiem sapņiem Sedrs katrreiz atklāja uz ķermeņa verga dzīves atstātās pēdas, tikai vienu reizi viņš sasparojās aiziet pie ārsta. Taču speciālista apmeklējuma laikā uz viņa ādas no brūcēm vairs nebija ne miņas un nekādas citas novirzes ārsts neatrada. Sedrs bija vesels kā rutks. Bet atklāt ārstam, ka viņu moka sērijveida murgi, Sedrs neuzdrīkstējās. Ja jau pat Igrai viņš par tiem neko nebija stāstījis!

Murgs turpinājās arī šonakt. Sedrs tikko bija atguvies pēc kārtējās spīdzināšanas tūres. Izmantojot maģiju, dēmoni plosīja viņa ķermeni, liekot justies tā, it kā viņa kaulus spiestu hidrauliskā spiedne. Atguvis spēju elpot, Sedrs uzrunāja tuvāko monstru: "Kungs, man ir kāds piedāvājums!"

Dēmons saausījās. Sākumā šķita, ka viņš nesaprot Sedru, nesaprot viņa valodu. Tomēr, mirkli apdomājies, briesmonis saskatījās ar saviem biedriem un, pievērsis Sedram savas asinssarkanās acis, noķērkstēja: "Runā, vergs!"

"Es vēlētos sadarboties," Sedrs nogārdza, vēl aizvien cīnīdamies pēc elpas. "Es varu atklāt jums visu par cilvēkiem."

Sedram pašam šī doma šķita derdzīga. Vai tiešām viņš šajā sapņu dzīvē ir nodevīgs mērglis, kas gatavs sadarboties ar spīdzinātājiem, lai glābtu savu ādu?! Nu nē! Sedrs Demāns tā nekad nerīkotos! Bet varbūt tas nemaz nav viņš? Doma lika citām acīm palūkoties uz visu iepriekš piedzīvoto. Varbūt šajos sapņos viņš izdzīvo kāda cita dzīvi?

"Ko tu gribi, vergs?" puiša pārdomas aprāva monstra ķērkstošā balss.

"Iespēju kalpot tev un taviem brāļiem," Sedra lūpas atbildēja, taču domās pavīdēja ļauns prieks par to, ka dēmons izrādījis interesi par viņa priekšlikumu. Laikam jau tas puisis, kura sāpes viņš izcieta, nemaz tik nodevīgs maita nebija.

Pēc dažām stundām

"Labi, ka šodien ir brīvdiena," Sedrs nopriecājās, kad apziņa un ķermenis pēc kārtējā murga apvienojās. Šodien viņš diez vai tik drīz atgūtos no sapni piedzīvotā. Pierastais Igras purna pieskāriens mudināja viņu drīzāk aizmirst dēmonus, un sirds dziļumos puisis sajutās vainīgs, jo visu nedēļu bija veltījis čūskai ļoti maz laika.

-     Mosties taču beidzot, Igra īgņojās. Vai tev kā lācim sācies ziemas miegs?

-     Es jau esmu pamodies, mazā, Sedrs apslāpēja nigrumu. Viņš bija pelnījis Igras pārmetumus, tas nebija noliedzams.

-    Kas tad tas?! čūska pēkšņi satraukti nošņācās. Sedrs bija nolicis roku virs segas, un Igra pamanīja brūci uz viņa plaukstas locītavas.

Sasprindzinājis visas smadzeņu rievas, Sedrs drudžaini domāja, kā lai izskaidro Igrai ievainojumus, nestāstot par sapņiem. Taču, lai kā viņš centās, neviens ticams izskaidrojums prātā nenāca. Par to, ka ar meliem tālu netiks, Sedrs bija pārliecināts. Igra bija pārāk gudra. Varbūt labāk atklāt viņai patiesību?

-    Klau, mazais, Sedrs saminstinājās. Es tev kaut ko izstāstīšu, tikai apsoli, ka nesauksi mani par jukušu, sarunāts?

Igra piekrītoši pamāja un ieurbās Sedrā ar savām mirdzošajām dzintarkrāsas acīm.

Sedrs runāja un runāja bez apstājas. Šķita, ka vārdi, beidzot tikuši brīvībā, plūst no viņa bez jaunekļa paša līdzdalības. Varbūt viņam jau sen vajadzēja izstāstīt Igrai. Iespējams, ka, daloties ar draudzeni, viņš spēs rast skaidrojumu, kuru nespēja rast ārsts. Sedrs nenoklusēja itin neko, un Igra ne reizi nepārtrauca viņu. Tikai skatījās un klausījās.

-     Tu esi viens vieglprātīgs un dumjš maitasgabals, Sedr, mirkli apdomājusi tikko dzirdēto, Igra nikni nošņācās. Vai tev kaut uz bridi ienāca prātā, ka šādi sapņi nav nekas ikdienišķs?

-    Tikai nesāc, Sedrs lūdzoši uzrunāja draudzeni. Man jau bija doma, ka jūku prātā, bet nekas par to neliecina, un ārsts teica, ka esmu vesels.

-    Citu skaidrojumu saviem murgiem tu, protams, nesaskati, čūska bija nepielūdzama. Vai neesi padomājis, ka pasaule nav tikai tāda, kādu tu to redzi? Ko tu teiktu, ja es sacītu, ka tu esi sarkani oranžs plankums ar dzeltenām kontūrām vai ka tava balss ir tikai gaisa vibrācijas? Netici?! Bet es tevi redzu tieši šādi. Sauksi mani par meli?

Sedrs vairs nezināja, ko domāt. Protams, var pieļaut, ka čūska pasauli redz citādi. Skolā kaut kas tāds tika mācīts. Bet kāds tam sakars ar viņa sapņiem?

-     Vistiešākais, Igras balsi ieskanējās ledainas notis. Tu redzi čūsku, nespējot iedomāties, ka čūskas parasti neiemācās artikulēt skaņas, jo tām nav balss saišu un dzirdes. Neesmu jau nekāds kakadu! Tu sapni izdzīvo kāda cilvēka dzīvi, bet domā, ka tie ir tikai sapņi. Bet maģija pastāv, dumiķi! Es varu tev to pierādīt.

-     Sāksi burties, vai? Sedra oma bija noslīdējusi zem nulles.

-Ja es to prastu, čūska nicīgi nosprauslājās, varbūt tad es spētu

noņemt lāstu, kas padarījis mani par to, kas esmu, un es atkal būtu cilvēks.

-    Cilvēks? Tu?

"Vai nu es vēl guļu un šis ir kārtējais murga cēliens, vai arī man tiešām ir jāsāk apšaubīt, ka esmu pie pilna prāta," Sedrs bija pagalam apjucis.

-Jā gan, Igra vai vārījās dusmās. Vai esi dzirdējis par natūriķiem?

Sedrs par tādiem kaut ko bija dzirdējis. Par natūriķiem Jaunajā pasaulē dēvēja ļautiņus, kas nevēlējās izmantot progresa piedāvātās ērtības un dzīvoja savrupos ciematiņos, nelielās kopienās, nodarbojās ar zemkopību un lopkopību pašpatēriņam, neizmantoja mašīnas, neatzina naudu. īsi sakot, dzīvoja kā cilvēki pirms tūkstošiem gadu.

-    Esmu dzimusi natūriķu ģimenē, Igra paskaidroja. Mani vecāki ir pilnīgi normāli cilvēki, tādi paši kā tu. Arī es tāda biju. Līdz sanīdos ar mūsu kopienas raganu.

-     Mazā, Sedrs ar grūtībām valdīja smieklus, lai neaizvainotu draudzeni. Atļaušos atgādināt, ka mēs dzīvojam 43. gadsimtā. Par kādām raganām ir runa? Tās esot izcepinātas jau pirms daudziem gadu tūkstošiem.

-    Tas, ka par raganām šodien nerunā, tev šķiet pietiekams iemesls domāt, ka raganu nav?

Pret šādu argumentu Sedram nebija ko teikt. Atvaino! viņš noburkšķēja un nosolījās, ka vairs neapšaubīs Igras teikto.

-    Tikai nedomā, ka raganas noteikti ir vecas, kraupainas večas. Natūriķi par raganām un burvjiem sauc savas kopienas zintnieces un zintniekus. Tie ir neparasti cilvēki, kuri spēj izprast dabu, sajust to, ko citi nejūt, un redzēt to, ko citi neredz, neprot vai nevēlas redzēt.

Raganām ir milzīga vara, jo natūriķi uzskata, ka visiem darbiem jānotiek saskaņā ar dabas ritmiem. Tieši raganas pasaka natūriķiem, kad sēt labību, kad novākt ražu. Raganas prot piesaistīt dabas spēku labvēlību. Veicot savus rituālus, viņas aktivizē smalkās enerģijas, kuras ar mēraparātiem nevar izmērīt, un šīs enerģijas spēj padarīt ražu labāku, vai, ja ragana uz kādu ir nikna, raža var iznīkt. Par to, ka ragana pasaka, kad un ko darīt, viņa pieprasa daļu ražas vai lopu. Bet savas zināšanas ragana nevienam neatklāj. Tikai īpaši izvēlētam pēctecim, kuram, kā viņa saka, piemīt spēks.

Mani šī kārtība tracināja. Es uzskatīju, ka raganai ir jāiemāca cilvēkiem pašiem izprast un izjust dabas spēkus, lai tie paši spētu kopt savus laukus un lopus. Lai paši varētu izvēlēties sev tīkamu vīru vai sievu. Vecāki brīdināja, ka šādas runas pie laba gala nenovedīs, taču es dumpojos. Reiz saulgriežu rituāla laikā visu kopienas locekļu klātbūtnē es raganai pateicu, ka vecajai kārtībai jāpieliek punkts. Tajā mirklī viņa neko man neatbildēja, bet vēlāk paaicināja projām no citiem un jautāja, vai es vēlos kļūt par raganu. Atbildēju, ka vēlos gan, bet tikai tad, ja varēšu zintis mācīt arī pārējiem. Tad viņa ieveda mani savā būdā, un tālāko es vairs skaidri neatceros.

Atceros tikai to, ka izmisīgi mēģināju atrast vecākus, bet redzēju vienīgi sarkani oranžus plankumus. Ar ķermeni uztvēru skaņas, bet neko nedzirdēju. Vairākas dienas mitinājos tuvējā mežā, taču, kad sasparojos un atradu ceļu uz mājām, vecāki spēja tikai kliegt un dzīt mani projām. Tā es kļuvu tāda, kāda esmu.

Galu galā māte nosprieda, ka esmu nekaitīgs rāpulis, un sāka mani dzirdīt ar pienu. Es apmetos mūsu kūtī, ķēru peles un mitinājos salmos. Taču vecāki neuzdrīkstējās ilgi turēt mani savā saimniecībā, jo nebija skaidrs, vai es neesmu bīstama. Tādēļ, kad ciematam cauri brauca klejotāju furgoni, māte ielika mani grozā un atdeva kādam jocīgi smaržojošam vīram.

-     Bet kā tavi vecāki varēja tevi nepazīt? Sedrs centās aptvert dzirdēto. Vai tad tu nepateici viņiem, kas noticis?

-    Vai tad tu neievēroji, ka runāt es iemācījos tikai tad, kad nokļuvu pie tevis? Igra dzēlīgi atjautāja. Saproti taču, ka man nav balss saišu. Un ar šķeltu mēli skaņas veidot nav viegli.

-    Bet tagad taču tu to varētu, vai ne? Sedra prātu jau bija pārņēmušas domas par to, cik netaisni dzīve izrīkojusies ar Igru.

-    Tu tiešām domā, ka viņi mani uzklausītu?

-    Klau, mazā, tā mēs tālu netiksim, Sedrs juta mostamies īgnumu. Es tikai gribu tev palīdzēt. Gribu, lai tu vismaz satiktu savus vecākus, pat ja tev nav iespējas atgriezties mājās pie savējiem. Ja jau tādi maģiskie pekstiņi pastāv, varbūt tu varētu atgūt savu agrāko izskatu? Un… Es tikai tagad saprotu, ka pat nezinu tavu vārdu.

-    Mans vārds ir Igra, čūska skumji atbildēja. Tu pats mani tā nosauci.

-Jā, bet… Tev taču… Pirms tevi… Sedrs stomījās, meklēdams īstos vārdus, lai nesāpinātu draudzeni. Agrāk tev bija cits vārds.

-     Tas nav svarīgi, Sedr. Svarīgi ir tas, ka tagad tu, cerams, citādi uzlūkosi to, kas ar tevi nesen notika. Tu taču neesi aizgādājis projām to zobenu, vai ne?

Par atbildi Sedrs domīgi papurināja galvu. Zobens un paša piedzīvojumi viņam šobrīd nebija prātā. Smadzenēs dunēja tikai viena doma: "Igra ir cilvēks!"

-    Kur ir gredzens? Igra nerimās.

Klīstot domu labirintos, Sedrs pacēla roku, un rīta saules stars iededza to kā spožu lāpu. Igra samiedza acis un nepatikā novērsās.

-    Ko tu domāji, vilkdams šo gredzenu pirkstā? viņa nikni nošņācās. Varbūt gredzens un zobens ir tieši saistīti ar sapņiem?

-    Nospļaujies beidzot par to gredzenu un sapņiem! Sedrs gandrīz uzkliedza. Ir taču jābūt kādai iespējai atbrīvot tevi no lāsta!

-     Protams, ir, Igra smagi nopūtās. Ko lai dara, ja viņiem abiem otra rūpes bija svarīgākas par savām likstām. Kad devos projām no raganas mājokļa, viņa pavadīja mani ar vārdiem: "Čūskas acīm pasauli skatīs, kamēr cilvēka asaras viņas miesu slacīs." Man nav ne jausmas, ko tas nozīmē. Varbūt jāizpeldas cilvēka asarās? Paklau, Sedr, tikai nesāc tagad izturēties pret mani kaut kā citādi. Labi? Es esmu Igra, tava čūska, tavs mazais mājdzīvnieks.

-     Bet tā nav! Sedrs nenovaldījās. Tu neesi nekāds nieka mājdzīvnieks! Tu esi mans draugs. Iespējams vienīgais īstais draugs. Igra, es gribu tev palīdzēt! Saproti taču!

-    Zini, Igra nolēma novirzīt sarunu citā gultnē, kamēr Sedrs apradīs ar jauno situāciju, lai nu pagaidām paliek mani lāsti un tavi sapņi. Mēs jau veselu mūžību neesam nekur devušies. Ja tu tagad ieiesi dušā, mēs varētu paķert kaut ko piknikam un doties palidināties.

Sedram šis priekšlikums patika. Viņš tiešām Igru sen nebija nekur vedis. Vienā stiepienā izlēcis no gultas, viņš ierasti spēra soli vannasistabas virzienā, kad pēkšņi attapa, ka ir pilnīgi kails. Steigā paķēris no gultas palagu, viņš piesedza ķermeni un noburkšķēja: "Neskaties!"

Motelis relax, tajā pašā laikā

-    Maksāsiet skaidrā naudā vai ar pārskaitījumu? jautāja moteļa reģistratore izblldusi meiča, kuras miesas nekad nebija baudījušas fiziskas aktivitātes, tomēr viņa bija pārliecināta, ka ar pārbalinātiem matiem un kliedzošu grimu pietiek, lai sieviete šķistu iekārojama.

-    Skaidrā naudā, protams, noteica Obzāns un veltīja tusnei žilbinošu smaidu.

Paņēmusi Obzāna identifikatoru, meiča ierastām kustībām pabeidza viesa reģistrēšanu un nosauca maksu par istabu. Lai gan motelis bija nožēlojamāks par pilsētas nomales graustu, tas bija labāks nekā meža pļava vai Moku tornis. Ar dažām stundām miegam, meditācijām un dušu pietiks, lai Obzāns varētu doties tālāk.

-Jūsu durvju karte, Makdonela kungs, meiča plaši smaidīja, cenšoties flirtēt ar savādo apmeklētāju.

Par atbildi tikai māksloti pasmaidījis, Obzāns paņēma karti un devās uz savu istabu, lai sakārtotu domas un ķermeni. Viņam nelika mieru karte, kuru viņš bija atradis Smagāra kabinetā. Kā magnēts tā vilktin vilka viņa roku, kas nervozi burzīja kabatā noslēptā pergamenta stūri.

Ronas krasts Lionas piepilsētā, pēc dažām stundām

Kādu bridi izbaudījuši lidojumu ar gaisa dēli, tuvējā lielveikalā nopirkuši visu piknikam nepieciešamo, Sedrs un Igra apmetās klusā pļaviņā Ronas krastā.

-    Klau, mazais, Sedrs ierunājās, es tomēr uzskatu, ka mums būtu jāsameklē tavējie. Varbūt to raganas lāstu kaut kā izdosies lauzt, un tad tu varētu atgriezties pie ģimenes vai vismaz sazināties ar viņiem.

-    Nedomāju gan, Igra pašūpoja galvu. Savējiem esmu mirusi. Es nevaru atgriezties kaut vai tādēļ, ka tad raganas dusmas nāks pār visu manu ģimeni, un to nu es negribu. Taču ari man nedod mieru kāda doma, Sedr.

Puisis ieinteresēti paskatījās uz draudzeni. Lai gan saskatīt čūskas emociju izpausmes nebija viegli, Sedra trenētais skatiens uztvēra sīkas pazīmes, kas liecināja, ka Igra ir satraukta un apmulsusi.

-    Es te tā padomāju, viņa nedroši iesāka, ja jau pēc sapnī izciestajām mocībām uz tava ķermeņa paliek brūces, kas notiks, ja… meitene uz brīdi apklusa. Vārdu sakot, es baiļojos par tevi.

-    Kas tad nu, mazais? Sedrs iesmējās, taču jau pēc brīža viņam nācās to nožēlot, jo Igra ar asti spēcīgi iesita viņam pa plecu.

-    Klausies, tu pārgalvīgais auša! čūska šņāca kā vētra. Ja sapņi atstāj brūces, vai tas nenozīmē, ka, gadījumā ja tevi sapnī nogalinās, tu nomirsi arī īstenībā?!

-    Tik traki taču nebūs, Sedrs mēģināja mierināt Igru. Kas gan ar mani varētu notikt?

Igra bija acīm redzami nikna par Sedra neapdomību un, saritinājusies ciešos līkumos, novērsās no drauga.

"Jokainas gan tās meitenes," Sedrs prātoja, lūkojoties uz draudzeni. "Sapņi taču nenogalina. Vai varbūt tomēr… Ak es muļķis!" viņš pēkšņi attapa.

Ja viņam kaut kas notiks, Igra taču paliks pavisam viena! Maza, neaizsargāta, par sevi parūpēties un pati sevi aizstāvēt nespējīga radība. Rāpuļa ķermenī iesprostota cilvēciska būtne! "Sargi viņu kā paša dzīvību," viņš atcerējās veča sacīto. Sargāt Igru nozīmēja sargāt arī sevi pašu. Viņas dēļ. Mazā tik ilgu laiku bijusi viņa dzīves daļa. Kā gan viņš varēja būt tik savtīgs, tik patmīlīgs?

Sedrs maigi noglaudīja čūskas zvīņaino ķermeni, un viņa paļāvīgi ierāpās puiša klēpī.

"Kam vēl viņa var uzticēties? Uz ko lai viņa paļaujas? Mums abiem patiesībā neviena nav. Man ir tikai Igra. Igrai esmu tikai es," Sedrs nodomāja, un karsts kamols iespiedās kaklā, liekot asarām sariesties acīs. Viņš samirkšķināja tās, lai padzītu savu jūtu izpausmi, bet viena liela, karsta asara noritēja pār jaunekļa vaigu un nokrita uz čūskas zvīņotā auguma.

Tiklīdz pilnīgi prozaiskais acs sekrēta piliens bija saskāries ar Igras ādu, notika kas tāds, ko Sedrs vēlāk pat nespēja tā īsti atcerēties. Vienā mirklī Igra bija čūska, jau nākamajā rudmataina meitene, tad atkal čūska, atkal meitene. Viņas izskats mainījās vairākas reizes sekundē, un Sedram neatlika nekas cits kā stulbi blenzt uz mirgojošo tēlu miju.

Cik ilgi tas turpinājās, to neviens vairs nespētu pateikt. Taču, kad Sedra īstenības apziņa atgriezās, čūskas slaidā auguma vietā viņš zālē sev līdzās ieraudzīja kalsnu, kailu, bālu meiteni ar tumši rudiem matiem. Meitēns šķita aizmidzis, bet, kad Sedrs saudzīgi pieskārās viņas plecam, pusaudze nervozi sakustējās. Atvērusi koši zaļās acis, meitene strauji piecēlās sēdus un atrāvās tālāk no Sedra, cenšoties ar rokām aizsegt krūtis. Mirkli abi apjukuši lūkojās viens otrā, līdz Sedrs spēja izdvest: Igra?!

-    Tad redz, kāds tu esi, meitene mulsi pasmaidīja, un abi jaunieši iesmējās.

-   Tas nozīmē, ka tagad esam noskaidrojuši, ko ragana bija domājusi ar tām cilvēka asarām, Sedrs domīgi noteica, novilka putekļmēteli un uzsedza to meitenes kailajiem pleciem.

-    Jā, esam gan, Igra nodūra acis. Paldies, Sedr!

-     Nu, nemuļķojies, Sedram ļoti negribējās atzīties, ka viņš jūtu uzplūdā ir apraudājies. Lieli zēni neraud, tā viņam bija mācījis tēvs.

Intuitīvi jūtot, ka šo sarunu nevajadzētu turpināt, Sedrs piedāvājās paķert dēli un atrast veikalu, lai iegādātos meitenei vismaz kaut kādas drānas. Igra piekrītoši pamāja, un puisis devās projām.

Marseļa, tajā pašā laikā

Džona Lokpikera soļi dobji atbalsojās krāšņās villas gaitenī, un pat dārgie paklāji nespēja noslāpēt smagi apkalto zābaku radīto troksni. Ja Smagārs sauc, ir jāiet tas bija likums. Taču Džonam ļoti nepatika, ja viņu izrauj no gultas, strupi pavēlot nekavējoties ierasties villā. Teju vai pie pašām Smagāra kabineta durvīm Džons noslidināja no pleciem melno ādas mēteli, pavirši pameta to kalpotājam un plaši atvēra smagās divviru durvis.

-    Esi sveicināts, skolotāj! Lokpikers godbijīgi sveicināja Smagāru, noslīgstot uz viena ceļa un zemu noliecot galvu.

-    Nāc vien tuvāk, mans uzticamais kareivi, Smagārs norādīja ar roku uz zemu soliņu blakus savam krēslam.

"Kā sunim," nodomāja Džons, taču lojalitāte šim varenajam vīram vienmēr ņēma virsroku pār viņa neapmierinātību.

Apsēdies uz soliņa, Džons gaidīja, kad Smagārs viņu uzrunās. Karavīrs zināja, ka kungu nedrīkst steidzināt. Kad pienāks laiks, viņš visu pateiks pats. Tieši tik, cik nepieciešams, lai Džons varētu paveikt uzdevumu. Vairāk viņam nebija jāzina, un tā bija labi un pareizi.

-     Cel kājās savus vīrus, Džon, Smagārs, bridi nogaidījis, klusi sacīja un pasniedza Lokpikeram senu tīstokli. Izmanto šo. Te redzamas dažu cilvēku atrašanās vietas. Šie cilvēki ir jāsagūsta un jānogādā Londonas Tauerā. Viņi var būt bīstami, tādēļ taviem cilvēkiem jābūt īpaši piesardzīgiem un viltīgiem. Atceries, Džon, tikai sagūstīt! Man šie ļaudis vajadzīgi dzīvi.

-   Ak jā, mirkli apdomājies, viņš piebilda, starp šiem nodevējiem ir ari tavs senais draugs Obzāns.

Efekts bija sasniegts. Smagāra vārdi trāpīja tieši mērķī. Pasaulē netrūka cilvēku, kurus Džons ienīda no visas sirds, bet Obzānu viņš nīda visvairāk. Jau kopš paša sākuma, kad viņi sāka kalpot Smagāram, Obzāns vienmēr bija pamanījies būt labāks par Džonu izveicīgāks, apsviedīgāks, un, kā izrādījās, viņam piemita pārdabiskas spējas, kuru Džonam nebija. Viņam izdevās apgūt tikai dažas vienkāršākās maģiskās darbības, piemēram, atmūķēt slēdzenes, iekļūt parasto ļautiņu prātos, likt duncim lidot mērķī, pat ja tas tiek mests pretējā virzienā… Taču to varēja iemācīties katrs neaptēsts izsitējs. Obzānam maģija bija dabas dota. Viņš ātri vien iemācījās teleportēties, lasīt domas un likt cilvēkiem darīt to, ko vēlējās viņš, nevis viņi paši. Viņam viegli padevās dažādu Vārdu un burvestību apgūšana, un nepagāja ilgs laiks, kad Smagāra kareivju vidū paklīda baumas, ka Obzāns acīmredzot izvēlēts par Smagāra mantinieku. Vecais nelietis mīlēja Obzānu kā paša dēlu, un Džonam tas kremta. Tagad, kad Obzāns (ne bez Džona palīdzīgās rokas) bija pasludināts par nodevēju, Džonam bija radusies cerība kļūt Smagāram tuvākam. Protams, viņš apzinājās, ka bez maģijas spējām kļūt par skolotāja pēcteci nespēs. Tomēr viņš vismaz būs skolotāja tuvākais un uzticamākais sekotājs, viņa balsts un sargs.

-     Tev nenāksies ilgi gaidīt, skolotāj, Lokpikers apņēmīgi sacīja. Vēlākais, pēc trim četrām dienām visi šie salašņas būs Tauerā.

-    Lai Odins sargā tevi un vada tavu roku un garu! Smagārs uzlika plaukstu uz kareivja pazemīgi noliektās galvas.

Liona, vēls tās pašas dienas vakars

Cik nu labi pratis, Sedrs sarūpēja Igrai džemperi, kas gan bija dažus izmērus par lielu, taču šo nelielo neērtību varēja pieciest, un garus.

kuplus meksikāņu stila svārkus. Tiesa, apaviem viņa fantāzijas nepietika, tāpat kā apakšveļai. Tomēr Igra priecājās ari par šādu apģērbu, kas vismaz deva iespēju nosegt kailumu. Par pārējo viņa padomās vēlāk. Tagad viņai viss bija jāsāk no nulles.

Sedra gaisa dēlis bija pietiekami jaudīgs, lai spētu nest divus pasažierus, taču Igrai, kas pirms tam lidojumu bija izbaudījusi, tikai apvijusies Sedram ap kaklu, šis bija pirmais lidojums, balstoties ar kājām pret dēli. Vairākas stundas viņiem nācās nopūlēties, lai Igra iemācītos noturēt līdzsvaru, pieķeroties puiša pleciem.

Visbeidzot, no sirds izsmējušies, vairākas reizes piespiedu kārtā piezemējušies, lai Igra mazliet atpūstos, un patīkami pārguruši, abi jaunieši atgriezās mājās. Viņiem abiem vēl ilgi nāksies pierast pie jaunajiem apstākļiem.

-    Sedr, Igra piesardzīgi sāka, maziem malciņiem dzerdama ābolu sulu un mēģinādama izprast tās garšu, man šķiet, ka tagad, kad esmu atkal cilvēks, es vairs nedrīkstu dzīvot tikai uz tava rēķina…

-     Nepārtrauc! viņa sparīgi noteica, nejaujot Sedram izteikties. Varbūt pirmo laiku jā, taču man jāatrod darbs.

-    Mazais, Sedrs saudzīgi iebilda, sāksim ar to, ka tu neko neproti. Lūdzu, neapvainojies, bet tev nav pat cik necik vērā ņemamas izglītibas. Tas gan nenozīmē, ka tu pilnīgi neko nevari, taču šeit pilsētā tev nav nekādu izredžu atrast darbu. Nu, vismaz likumīgu un cilvēka cieņu neaizskarošu. Es gan domāju, ka mums ir jāsameklē tavi vecāki.

-    To mēs nevaram, Igra sparīgi papurināja galvu. Jā, laikam jau arī pie cilvēka ķermeņa viņai nāksies pierast no jauna. Visas viņas kustības bija pārāk straujas, pārāk neveiklas.

-    Paklau, brīdi apdomājies, Sedrs atsāka. Mums taču nav jādodas uz tavu ciemu. Tas būtu risks. Piekrītu. Bet es gan varu doties pie tavējiem. Esmu svešinieks. Kas man var kaut ko nodarīt? Atradīšu tavus vecākus, nodošu viņiem no tevis ziņu un mēģināšu pierunāt atbraukt pie tevis. Tad tava ģimene nebūtu apdraudēta.

Brīdi prātojusi, Igra atkal papurināja galvu.

-    Es pat neatceros, kur atrodas manas kopienas ciemats. Es vēl biju pavisam maza, kad mani pārvērta. Atceros tikai to, ka mūsu ciematnieki apmetni sauca par Srāidbhaile an ghrian. Tas nozīmē Saules ciems. Patālu no ciema, kādu divu dienu gājienā, bija kalni. Tos varēja redzēt tālumā. Aiz meža bija upe. Tas ari viss, ko es atceros.

-    Man ir ideja! Sedrs iesaucās, pēkšņās idejas spārnots. Dažviet, īpaši starp natūriķiem, vēl lieto senās valodas. Pamēģināsim noskaidrot, kādā valodā tas ir. Kādā valodā runā tavi tuvinieki?

Viņš atvēra rokas datora pārsegu un nospieda dažus taustiņus. Iemirdzējās hologrāfiskais ekrāns, un Sedrs ievadīja meklētāja lodziņā vārdus, kurus Igra nosauca viņam pa burtiem. Ekrāns noraustījās, un jau pēc brīža uz tā parādījās atbilde. Izrādījās, ka Igras ciematnieki runā senajā gēlu valodā, kas tagad tika izmantota tikai Skotijas kalnienē un Īrijas līdzenumā. Meklēšana kļuva azartiska. Jaunieši uzdeva datoram sameklēt šajos apvidos dzīvojošās natūriķu kopienas. Izrādījās, ka to nemaz nav tik daudz. Īrijas līdzenumos atradās viena natūriķu kopiena, bet Skotijas kalnienē trīs. Mēģinājumi atrast Saules ciemu arī nesagādāja grūtības. Dažu sekunžu laikā Sedra rīcībā bija precīzas ciema atrašanās vietas koordinātas, un tās viņš iekopēja savā pozicionēšanas iekārtā.

-    Redzi nu, plati smaidīdams kā cilvēks, kas tikko atrisinājis sarežģītu mīklu, sacīja Sedrs, esam tikpat kā atraduši tavus tuviniekus.

-    Jā, tā ir, Igra nez kādēļ noskuma.

-    Ei, mazā! Sedrs pabužināja meitenes rudos matus. Kas tad nu?

-     Izbeidz! meitene nikni uzsauca, un puisis apmulsis palūkojās draudzenē. Jā, es esmu krietni jaunāka par tevi, bet tas nenozīmē, ka esmu bērns! Neesmu nekāda mazā.

-    Piedod, Sedrs nokaunējās. Ari man vēl jāpierod pie jaunajiem apstākļiem. Agrāk es tevi bieži tā uzrunāju un tu neiebildi. Bet, ja tev tas nepatīk, es, protams, vairs nedarīšu tā.

-     Nē, tas nekas, Igra klusi nopūtās. Vienkārši visa šī situācija ir mani satraukusi, turklāt… meitene uz mirkli apklusa, un Sedrs jautājoši palūkojās viņas sejā. Es baidos, Sedr. Baidos, ka tagad mums būs jāšķiras. Tagad, kad esmu cilvēks, es vairs nevaru būt tavs mājdzīvnieks.

Igra aizsedza seju plaukstām, un viņas pleci trīsēja elsās. Pakļaujoties pēkšņam impulsam, Sedrs pavirzījās viņai tuvāk, apskāva meitenes plecus un pievilka draudzeni sev klāt, mierinoši glāstot.

"Laikam jau tev jāizraud visas savas bažas un raizes, mazais," Sedrs pēkšņā aizbildnībā nodomāja.

-    Kurš saka, ka mums tagad katram ejams savs ceļš? puisis mierinoši vaicāja. Mēs bijām draugi un tādi ari paliksim. Es pat nespēju iedomāties, ka tu varētu doties projām. Igra, tu esi daļa manas dzīves, un es vēlos, lai tā ari paliek. Es tikai gribu, lai tavi vecāki rod mierinājumu. Arī tev pašai sirds būs mierīgāka, kad būsi tikusies ar viņiem. Mēs arī turpmāk varam dzīvot kopā. Tu ietu mācīties, bet es rūpētos par mums abiem. Kas zina, kā dzīve iegrozīsies vēlāk…

Meitene rima šņukstēt, un drīz vien Sedrs secināja, ka Igra ir iemigusi. Viņš saudzīgi iekārtoja meiteni savā klēpī, apsedza ar pledu un, vēl kādu mirkli pārcilājis prātā pēdējo dienu notikumus, iegrima dziļā miegā.

Liona, 4298. gada 28. marta rīts

Šorīt Zefārs pamodās nelāgā omā. Viņam nedeva mieru doma, ka ir aizvainojis veco kalpotāju.

"Varbūt atvainoties," viņš prātoja, sajutis kafijas smaržu.

-Jūsu brokastis, kungs, kā ik ritu Svens atvilka aizkarus un pasniedza Zefāram paplāti.

-    Sven, puisis nedroši iesāka, es aizvakar, šķiet, uzvedos neparasti.

-    Par ko tieši jūs runājat, kungs? Svens jautāja. Viņš vai nu tiešām nesaprata, vai izlikās nesaprotam, Zefārs netika gudrs.

-    Es runāju par to, cik nepiedienīgi uzvedos aizvakar vakarā, viņš paskaidroja.

-   Jūs bijāt nedaudz satraukts, tas arī viss, rāmi noteica Svens un pasniedza viņam rīta pastu.

-    Vai ar rīta pastu nav pienācis ari kāds sūtījums? Zefārs pēkšņi iejautājās.

-    Tas atrodas jūsu kabinetā, vecais kalpotājs bezkaislīgi noteica un pagriezās uz iešanu.

Viņu varēja saprast. Galu galā Svens bija jau Zefāra mātes mājskolotājs. Kad Helga Ēriksone iestājās koledžā, Svens lūdza veco Ēriksonu atļauju palikt kopā ar savu audzēkni kā viņas kalpotājam. Protams, kad Helga apprecējās un pārcēlās uz Bērni, Svens kravāja somas un devās projām no dzimtās Zviedrijas. Otra lielākā pārcelšanās viņa mūžā notika tad, kad Zefārs tika iecelts par sava tēva īpašumu pārvaldītāju Lionā un, tikai kalpojot kaislei izzināt, bija kļuvis par ekspertu kriminālistu. Sirmgalvis rūpējās par zēnu kopš mazotnes un, iespējams, bija vienīgais cilvēks, kurš patiesi mīlēja Zefāru, bez jebkādiem "par to" un "tādēļ, ka".

"Gan jau viss nokārtosies," Zefārs smagi nopūtās un devās uz vannasistabu. Negatīvo jonu duša, lāzerskūšanās un infrasarkanā masāža ar dabiskām ēteriskajām eļļām drīz vien lika viņam justies labāk. Viņam patika dabiskās lietas. Tās gan maksāja bargu naudu, taču tām, kā viņš mēdza teikt, bija dvēsele. Neviens jau nesaka, ka sintezētie produkti būtu nebaudāmi. Nē! Sintētiskais steiks ne ar ko neatšķīrās no dabiskā tās pašas garšas ipašlbas, barības vielas, ķīmiskais sastāvs, vitamīni… Vidusmēra cilvēks pat nespētu pateikt, kāda ir atšķirība. Bet viņš to juta! Zefāram bija svarīgi, ka gaļa, kuru viņš ēda, vēl iepriekšējā dienā bija elpojusi un plūkusi pļavā zāli, ka ķirši garšoja pēc saules un rozes, kuru eļļu viņš izmantoja masāžām, bija skāris vējš un lietus.

Saģērbies un jau gatavs doties uz biroju Zefārs iegāja kabinetā, kur viņu tiešām gaidīja Global Post sūtījums. Nepacietīgi noplēsis iesaiņojumu, viņš izņēma no tā meistarīgi darinātu zobena maksti, ko rotāja izsmalcināti metālkalumi. Iepriekšējā vakarā viņš bija to nosolījis vispasaules tīkla izsoļu namā Rich. Vērtējoši nopētījis pirkumu, viņš secināja, ka šis ietvars smaragda zobenam diez vai būs īpaši piemērots. Salīdzinājumā ar zobenu tas izskatījās pārāk vienkāršs, pārāk lēts. Taču pagaidām pietiks ari ar to.

Motelis relax, pēc dažām stundām

Beidzot kārtīgi izgulējies un nomazgājis no ķermeņa visas Moku tornī pārdzīvotās sāpes, Obzāns izklāja uz galda karti. Tā izskatījās diezgan sena, lai gan viņš zināja, ka šis iespaids var būt tikai māns. Tikpat labi tā varēja būt tapusi pirms dažām dienām vai stundām. Pirmajā brīdī šķita, ka karte attēlo visu pasauli, taču, ieskatoties rūpīgāk, Obzānam radās iespaids, ka karte kļūst detalizētāka. Vispirms attēls koncentrējās uz Eiropas kontinentu, bet tad visu pergamenta laukumu pārklāja kādreizējās Francijas un Anglijas teritorijas. Acīmredzot karte precizēja to, kas jāredz skatītājam.

Pēkšņs un uzbāzīgs klauvējiens pie durvīm lika Obzānam steigšus salocīt karti un noslēpt to aiz vējjakas.

-   Vai Makdonela kungs nevēlas brokastis? pavērusi durvis, jautāja tuklā meiča. Šāda uzmācība Obzānu nokaitināja ne pa jokam.

-    Mīļais bērns, viņš uzsvērti laipni atteica, un sievietes vulgārajā sejā pavīdēja cerība. Makdonela kungs būs jums no sirds pateicīgs, ja jūs tagad nozudlsiet un viņš jūs nespēs pat ar policijas suņiem atrast lidz savas izvākšanās brīdim.

Ļumīgais radījums pēkšņi izskatījās kā cilvēks, kuram uz galvas izliets samazgu spainis. Tomēr Obzāns savu panāca. Apaļīgā seja nozuda aiz durvīm, un nu viņu vairs neviens netraucēja.

Atkal izklājis karti, viņš atsāka to pētīt. Tagad pergaments attēloja nevis Franciju un Angliju, bet tieši Lionu un tās tuvāko apkārtni. Obzāna uzmanību piesaistīja trīs punkti melns, zils un balts. Zilais atradās pašā Lionas centrā un šajā brīdi pārvietojās diezgan ātri. Baltais, kustoties īsiem rāvieniem, bet nelielā amplitūdā, bija iezīmēts patālāk no pilsētas centra, vecpilsētā. Savukārt melnais punkts bija nekustīgs, un tas bija iezīmēts…

"Tad redz, kas par jokiem!" Obzāns pēkšņi atskārta. Tie nebija nekādi vienkāršie punktiņi. Melnais punkts atradās Lionas piepilsētā, tieši tur, kur šobrīd uzturējās viņš Obzāns, melnā obsidiāna zobena un gredzena valdītājs, Cirmeņa izredzētais. Tātad pārējie divi punkti bija dimanta un safīra komplekta atrašanās vietas.

"Ak tad tādu spēlīti tu spēlē, Smagār!" Obzāns domās izsaucās un nejauši pārvilka ar roku pāri kartei. Līdzīgi hologrāfiskajam ekrānam karte mainīja attēlu, un uz tās kļuva redzama Marseļa. Jūras piekrastē bija redzams vēl viens punkts tas bija koši zaļš.

"Sēdi savā villā, vecais maitasputn," puisis secināja, bet tad pār viņu nāca jauna atskārsme. Ja jau Smagārs bija izveidojis šo karti, lai atrastu zobenvalžus, tad viņam bija pēc iespējas ašāk jāpazūd no šā noskrandušā moteļa. Ej nu izzīlē, cik tādu karšu Smagārs uzmeistarojis un kam tās nodevis! Visticamāk, Smagāra pēddziņi jau nepacietīgi ošņājas, meklējot savus upurus.

"Tad tādēļ tik bieži sarunās Šanhajā tika pieminēta Liona," Obzāns prātoja. "Pag, bet šeit ir tikai četri artefakti."

Obzāns ilgi lūkojās kartē, vilka pa to ar pirkstiem, locīja pergamentu un aplūkoja to no otras puses, drudžaini meklējot vēl kādu atzīmi, taču no tās nebija ne miņas.

Liona, tajā pašā laikā

Sedr, es kategoriski iebilstu pret to, ko tu grasies darīt! Igra gandrīz kliedza. Viņas seja kvēloja ugunīgi sarkana, acis bija ieplestas, un tumši rudo matu vilnis radīja iespaidu, it kā meitene liesmotu. Strauji metoties uz priekšu, meitene centās izraut viņam no rokām mugursomu, kurā Sedrs tikko bija nevērīgi iemetis pāri maiņas zeķu.

"Drošs paliek drošs," viņš nodomāja.

Stipri, bet saudzīgi, lai nenodarītu meitenei sāpes, Sedrs satvēra Igras plecus un turēja viņu tikmēr, kamēr draudzene nedaudz norima. Vētra nebija mitējusies, taču bija iestājies klusuma brīdis. Viņš saudzīgi apsēdināja Igru uz gultas un pats noslīga viņai pretī uz grīdas.

-    Nu saki, kas tieši tevi tik ļoti satrauc? Sedrs cieši lūkojās draudzenes sejā. "Neapskaužu to niekkalbi, kas šo fūriju saniknos pa īstam," viņš nodomāja. Vai tad tu nevēlies, lai tavi vecāki rastu sirdsmieru? Iedomājies, kā viņi dzīvo visus šos gadus! Viņi taču nezina, kas tieši ar tevi noticis. Padomā par to! Tik daudzus gadus prātot, vai tu vēl esi dzīva vai varbūt tevi kaut kur mežā saplosījuši zvēri. Viņiem ir liegta pat iespēja apraudāt tevi un sērot. Klau, es zinu, ka tu nevēlies doties atpakaļ. Bet es taču nesaku, ka tev jāatgriežas. Igra! Nekas nav mainījies. Mēs paliksim kopā. Ja tā jūsu ragana mēģinās tev nodarīt pāri, viņai būs darīšana ar mani. Es spēšu tevi aizsargāt, mazā!

-    Tu spēsi mani pasargāt arī no manis pašas? skumji smaidot, meitene cieši ieskatījās Sedra acīs.

-    Ja vien tu pateiksi, kas tieši tevi apdraud, mirkli apdomājies, viņš noteikti atbildēja. Taču, ja tu man neko nesaki, tad es nevaru tevi pasargāt. Igra, uzticies man!

Mirkli meitene klusēja. Sedrs, cik vien maigi spēdams, saņēma rokās draudzenes plaukstas un uzmundrinoši noglaudīja viņas pirkstus. Glāsts sanāca neveikls, samākslots.

"Laikam jau kaut kas tomēr ir mainījies," viņš nosprieda. "Tagad tu vairs neesi mans mājdzīvnieks, kuram varēju noglaudīt muguru. Tagad daudz kas būs citādi."

-     Ir lietas, kas liek man nožēlot to, ka esi lauzis lāstu, meitene klusi ierunājās.

-     Vai tiešām es labāk izskatos kā sarkani oranžs pleķis? Sedrs mēģināja pajokot, taču ari joks šķita neveikls.

-    Ar tevi tam nav nekāda sakara, viņa skumji nopūtās. Kā čūskai man, iespējams, būtu mazāk izredžu piepildīt manu likteni.

Uz bridi istabā sabiezēja klusums. Igrai acīmredzot bija grūti saņemties, lai atklātu viņam to, kas nospieda viņas sirdi, bet Sedrs nevēlējās atkal pateikt kaut ko nepiemērotu. Viņš baidījās, ka Igra varētu noslēgties sevi un nekad neatklāt savu raižu cēloni.

-    Mūsu kopienā ir tāda tradīcija, pēc ilgas klusēšanas viņa beidzot ierunājās. Kad dzimst bērns, ragana ir klāt viņa dzimšanas bridi, lai uzzinātu, kādu likteni gari jaundzimušajam lēmuši un kādu dzīves ceļu tam nosaka zvaigznes. Tas ir svarīgi, kad mūsu cilvēki gatavojas precēties. Ragana izvēlas vīrietim piemērotāko sievu pēc zvaigžņu stāvokļa. Sagadījās tā, ka es piedzimu pavasara saulstāvjos.

-     Tad jau tev nupat bija dzimšanas diena, mazā, Sedrs attapa. Apsveicu!

-    Paldies, Igra klusi noteica un atkal apklusa. Pēc brīža viņa ierunājās atkal. Kad biju jau pārvērsta un mitinājos savu vecāku kūtī, reiz dzirdēju manas mātes un mūsu ciemata bērnu ķērājas sarunu. Toreiz, kad piedzimu, mūsu ciematā bija cita ragana. Tā, kura mani pārvērta, toreiz bija tikai mācekle. Vecā ragana bija aizsūtījusi savu mācekli uz svētbirzi, lai veic saulstāvju rituālus, bet pati bija devusies pie manas mātes. Tieši raganas ir tās, kas izvēlas mūsu vārdus, jo tos viņām pasaka priekšā diženie gari. Un man viņa bija devusi vārdu Merlina. Māte man stāstīja, ka tā vēl ilgi pirms Lielā Sprādziena cilvēki esot saukuši kādu diženu burvi. Tomēr neviens nezināja, kādēļ ragana bija man devusi šādu vārdu. Todien kūtī bērnu ķērāja izstāstīja mātei, ko vecā ragana bija atklājusi viņai. Izrādās, ka manas piedzimšanas bridi sakrituši trīs nozīmīgi notikumi: saulstāvji, pilnmēness un planētu parāde. Šādas sakritības notiek ļoti reti. Ragana esot teikusi večiņai, ka tad, kad sasniegšu piecu gadu vecumu, viņa lūgšot maniem vecākiem, lai tie nodod mani viņai māceklībā, jo mani mītot sens, varens gars.

Gadu pēc manas piedzimšanas vecā ragana pēkšņi nomira. Daudziem mūsējiem tas šķita savādi, taču skaļi neviens neko neteica, jo baidījās no jaunās raganas. Saproti, Sedr, mūsu cilvēki parasti dzīvo ilgi, līdz gadiem astoņdesmit un ilgāk. Bet vecajai raganai bija tikai piecdesmit divas vasaras. Bērnu ķērāja sprieda, ka jaunā ragana vienkārši tikusi vaļā gan no vecās raganas, gan no sāncenses proti, no manis. Māte gan teica, ka tam neticot, taču tas viņu darīja ļoti domīgu.

Es nezinu, ko tas nozīmē. Kāds gars manī mīt? Ko nozīmē šo notikumu sakritība manas dzimšanas brīdī? Es baidos no tā, Sedr, jo es to neizprotu. Spriežot pēc teiktā, man acīmredzot būtu jākļūst par raganu. Taču par mācekļiem raganas un burvji izvēlas tikai ļoti īpašus bērnus. Ja nu tas nozīmē, ka mani ir kaut kāds ļauns spēks? Ka man lemts sāpināt cilvēkus?

"Kas te, sasodīts, notiek?" Sedrs juta dusmas kā ūdeni ceļamies augšup un saspiežam viņa plaušas un sirdi. "Kā no debesīm krīt savādi zobeni… Sapņos man jāizdzīvo kaut kāda puiša dzīve… Igra manu acu priekšā no čūskas pārtop par cilvēku… Tagad vēl šis. Nē, tas ir par traku!"

Klau, mazā, viņš apņēmīgi sacīja. Es nezinu neko par tiem natūriķu pekstiņiem. Atvaino! Tomēr man šķiet, ka tas viss ir pilnīgas blēņas! Padomā pati! Ja tev kāds pirms daudziem gadiem ir noteicis, ka tu kļūsi par, nu… piemēram, par pasistu, uz smadzenēm kritušu slepkavu, vai tas nozīmē, ka tev tiešām jāņem cirvis un jāiet nobeigt pēc iespējas vairāk cilvēku?! Absurds! Liktenis, nolemtība tas viss ir māņi un tumsonigu ļautiņu izdomājums citu cilvēku kontrolēšanai. Negribu aizskart tavu cilvēku tradīcijas, taču šīs blēņas par likteni man šķiet pilnīgi stulbas. Cilvēks pats izvēlas savu ceļu. Ari tu vari izvēlēties, kā tev dzīvot tālāk. Es tikai paziņošu taviem vecākiem, ka tu esi dziva un ka viņi var tevi apciemot, ja vēlas. Sarunāts?

Ar skatienu cieši urbdamās Sedra acīs, Igra ilgi klusēja. Pēkšņi viņas acīs sariesās asaras, un meitene, cieši apvijusi rokas draugam ap kaklu, piekļāvās puiša augumam, meklējot patvērumu un aizsardzību.

Liona, iepirkšanās centrs modern, pēc dažām stundām

"Tu vari bēgt, bet tev nav kur slēpties," Obzāns sevī pasmīnēja. Viņš bija pilnībā atkopies un nu atkal spēja teleportēties. Bija pavisam skaidrs, ka viņš un pārējie kartē atzīmētie bija vajātājiem kā uz delnas, turpretī viņš bija akls.

"Nu labi, Smagār! Gan jau es tikšu galā arī ar to."

Tagad svarīgākais bija vairīties no klusām ieliņām un nomaļiem moteļiem. Vislabākā vieta, kur paslēpties no Smagāra asinssuņiem, bija kāds tūrisma objekts vai lielveikals, kur vienmēr ir daudz cilvēku. Vajātājiem tas neļautu pielavīties negaidīti, un tā viņam būtu nopietna priekšrocība: viņš laikus pamanītu Smagāra vīrus un pagūtu teleportēties. Starp Smega Smagāra kaujiniekiem nebija daudz cilvēku, kuri pārvalda maģiju tik augstā līmenī kā viņš. To spēja tikai Smagārs pats, taču skolotājs nekad neķēpājās ar šādiem jautājumiem. Ļoti svarīgi būtu atrast pārējos zobenvalžus, pirms to paguvuši vajātāji. Nedrīkst pieļaut, lai Cirmeņa mantojums nonāk pie Smagāra.

Visticamāk, Obzānam un citiem pa pēdām ir sūtīta Džona Lokpikera vienība. Tagad, kad Obzāns kritis nežēlastībā un padzīts no Ordeņa, Smagārs droši vien par savu tuvāko padoto izvēlēsies tieši Džonu.

"Kā nu ne," Obzāns nodomāja, "Džons taču tik ļoti nopūlējās, lai to panāktu. Tikai Džons varēja nodot mani Smagāram, un tikai viņš vienmēr centās nostumt mani malā."

Uz nelielo ciematiņu Kalē tuvumā Lokpikeri bija pārcēlušies no Duvras. Donam Lokpikeram bija piederējis visai veiksmīgs uzņēmums, taču viņš pārāk uzticējās savam brālēnam un partnerim Matiasam. Lokpikers vecākais nezināja, ka paša radinieks ir atkarīgs no elektroniskajām narkotikām. Matiass notrieca visu uzņēmuma īpašumu un iegrūda pamatīgos parādos arī Donu. Galu galā Lokpikeriem naudas pietika vien tam, lai pārceltos uz mazo ciematu, kur Džona māte Sāra bija no attālas radinieces mantojusi nelielu māju.

Obzāna dzimtajā ciematā turīgākie bija tie, kuriem piederēja pašiem sava māja un kāds divritenis sens pārvietošanās līdzeklis, kuru plaši izmantoja jau pirms Lielā Sprādziena. Tādēļ Lokpikeri šeit tīri labi iederējās. Pat pēc šejieniešu mērauklas viņi bija visai trūcīgi. Sārai Lokpikerei paveicās, un drīz pēc pārcelšanās viņa sāka strādāt vietējā hospitālī par slimnieku kopēju. Alga nebija liela, tomēr tas bija vairāk nekā nekas. Dons ilgāku laiku nevarēja atrast darbu, un visa ģimene iztika ar to, ko nopelnīja Sāra. Lai kaut cik palīdzētu Lokpikeriem (tā nu reiz šajā ciematā bija ierasts cits citam palīdzēja, kā nu spēja), vietējie sāka vērsties pie Dona kā grāmatveža. Neko daudz jau vietējie maksāt nevarēja, un nereti atlīdzība tika maksāta graudā, taču tas ļāva Donam justies labāk. Vismaz viņam nebija vairs jāsēž sievai uz kakla.

Džons bija kluss un diezgan slimīgs puišelis. Sākumā viņš vairījās no vietējiem bērniem, taču, kad Obzāns ņēma viņu savā aizbildnībā, pārējie mazo pieņēma. Diez vai kāds spētu pateikt, kādēļ tieši Obzāns bija kļuvis par vietējo bērnu vadoni. Neko īpašu viņš nedarīja. Dažas nevainīgas delverības kāds izbradāts lauks vai kaimiņu kaķa "safrizēšana" pat nepadarīja viņu par biedu pārējo bērnu vecākiem. Gluži pretēji. Vecāki bieži minēja Obzānu saviem bērniem par piemēru. Nebija tā, ka viņš būtu bijis pārlieku centīgs, taču, lai ko Obzāns darīja, viss viņam izdevās labāk nekā citiem. Ja runa bija par peldēšanu, Obzāns varēja aizpeldēt tālāk un ātrāk. Ja runa bija par niršanu, viņš spēja bez piepūles pavadīt zem ūdens pat trīs minūtes. Skriešanas sacensībās viņš bija ātrākais, lēkšanā tālākais vai augstākais. Tā it visā.

Sākumā Džons Obzāna aizbildnībā jutās labi, taču jau drīz viņš sāka ar savu aizbildni sacensties. Kad kāds to teica Obzānam, viņš par šādām aplamībām tikai pasmaidīja. Kādēļ gan kādam ar viņu būtu jāsacenšas? Un, galvenais, par ko? Bet Džonam aizbildņa auklēšanās kļuva nomācoša. Pat viņa vecāki drīz vien sāka ik uz soļa kladzināt: "Mācies no Obzāna!", "Dari kā Obzāns!", "Palūkojies taču uz Obzānu!".

Eļļu ugunij pielēja Florānsa. Meitene dzīvoja pavisam netālu, un, kad Džonam bija desmit gadu, viņš neprātīgi iemīlējās kaimiņienē, kas bija gadu vecāka. Taču Florānsa mazo britu puišeli pamanīja tikai tad, ja viņš stāvēja cieši līdzās visu apbrīnotajam un dievinātajam Obzānam. Kopš tā laika Džons kļuva neciešams. Viņš mēģināja kūdīt citus bērnus pret Obzānu, pina intrigas, sastrādāja kādus tiešām smagus nedarbus un darīja visu, lai tas izskatītos pēc Obzāna roku darba. Bet, lai kā Džons centās, Obzāns bija un palika visu mīlulis.

Kad Obzānam bija piecpadsmit un Džonam trīspadsmit gadu, mazajā ciematā notika kaut kas iepriekš nepieredzēts: kādudien ciemata centrālajā laukumā nolaidās žilbinoši zaļš Brabus. Nomalē, kur elegantākais transports bija pirkts, nevis paša samontēts divritenis, šāds brīnums nevarēja nepiesaistīt vispārēju uzmanību. Bet tad, kad no mirdzošā brīnuma izkāpa elegants kungs smaragdzaļā uzvalkā, no kura pa gabalu vēdīja lielas naudas smarža, vietējie zaudēja atlikušās runas spējas. Punktu uz "i" uzlika fakts, ka smalkais džentlmenis bija ieradies pie… Obzāna. Viņš aicināja puiku sev līdzi, piedāvājot viņam kļūt par izcilu sportistu. Vismaz tā elegantais vīrs sacīja Obzāna vecākiem. Pašam Obzānam viņš atklāja, ka aicina puisi pievienoties saviem karavīriem un kļūt par īstu bruņinieku.

Lai gan kopš Lielā Sprādziena bija pagājuši vairāki gadsimti un militāristi bija nepieciešami tikai kārtības nodrošināšanai un palīdzībai krīzes situācijās, puikas tik un tā sapņoja kļūt par dižiem karotājiem. Obzānam piedāvājums tīri labi patika, un, saņēmis vecāku svētību, puisis drīz vien bija gatavs doties ceļā. Taču, kad Obzāns jau grasījās kāpt mirdzošajā brīnummašīnā, kuras virzienā viņš pat elpoja ar cieņu, pie viņiem pieskrēja Džons un izmisīgi lūdzās kungam, lai tas ņem līdzi ari viņu. Smegs Smagārs noraidīja puišeli kā nekam nederīgu nieku. Viņš bija atbraucis pakaļ Obzānam, un tā tam bija jāpaliek. Bet Džons tik cieši ieķērās vīra bikšu starā, ka Obzānam neatlika nekas cits kā aizlikt par draugu kādu labu vārdu, lai lepnā kunga smalkajām ūzām nepienāktu nelabs gals. Apelējot pie tā, ka Džons viņam palīdzēs labāk iejusties jaunajā vietā, Obzāns drīz vien pierunāja Smagāru.

Sāncensība, kas bija aizsākusies dzimtajā ciematā, turpinājās ari jauniesaukto nometnē. Obzāns ātri apguva gan cīņas mākslas, gan maģiju, bet Džonam katras jaunas apmācību pakāpes sasniegšana prasīja milzīgu piepūli. Protams, nu jau viņš zināja, ka nespēs sasniegt to, ko sasniedz Obzāns. Nometnē viņiem uzreiz tika paskaidrots, ka Smagārs izvēlas tikai tos jaunekļus, kuri apveltīti ar īpašām spējām. Džonam šādas spējas nepiemita, tomēr viņš neparko negribēja piekāpties. Pirmkārt, tas nozīmētu kaunpilnu atgriešanos ciematā. Otrkārt, tas nozīmētu, ka viņš ir atzinis Obzāna pārākumu.

Lai gan Obzāns par šo sāncensību tikai smaidīja, galu galā Džona greizsirdība kļuva viņam liktenīga. Obzāns bija uzzinājis, ka Smegs Smagārs plāno iegūt visus piecus Cirmeņa zobenus un gredzenus, lai apvienotu to spēku un iegūtu milzīgu, nepārspējamu varu. Lai cik lojāls Obzāns bija savam skolotājam, pat viņš saprata, ka šāds solis var kļūt liktenīgs, jo Smegs neizcēlās ar augstiem ētikas principiem. Obzāns pievienojās Pretošanās kustībai, kas jau gadiem ilgi darbojās Smaragda ordeņa iekšienē. Kad kļuva zināms, ka Smagārs sācis vajāt zobenvalžus, Obzāns kopā ar savu uzticamo draugu Renāru prātoja, kā šo baiso plānu izjaukt un nepieļaut Cirmeņa spēka koncentrēšanos vienās tik ļaunās rokās. Džons bija vienīgais komandieris, kuram bija iespēja noklausīties Obzāna un Renāra sarunas. Tādēļ, kad Šanhajas pilī Obzānu apcietināja, viņš ne mirkli nešaubījās, ka viņu nodevis Džons.

Tagad Obzāna galvenais uzdevums bija paveikt neiespējamo viņam bija jāpaliek Smagāra pēddziņu nenotvertam un vienlaikus jācenšas atrast tos, kurus viņi medīja. Ja Smagāra pakalpiņi nokļūs pie pārējiem pirms viņa, viņi tiks sagūstīti un pēc tam nokauti vai ari Smegs centīsies dabūt viņus savā kalpībā. Neviens variants nebija pieņemams.

Liona, tajā pašā laikā

Instrukcijas bija visai skaidras Sedram bija jāatrod Igras dzimtais ciematiņš, jāuzmeklē tur O'Nelli, jāpastāsta viņiem, ka viņu meita ir dzīva, un tad jāpiedāvā meiteni apciemot. Ar to viņa misija bija izsmelta. Ar ierastu kustību uzsitis pa dēli, Sedrs izvirzīja tā sānos iemontētos saules bateriju paneļus. Viņš nolēma, ka nelidos pa navigatorā nosprausto maršrutu, bet pacelsies līdz ceturtajam līmenim, lai varētu lidot taisni un nebūtu jālīkumo starp mājām.

"Labi, ka kopš Lielā Sprādziena pasaules sabiedrība ir nospriedusi drošības labad nebūvēt mājas, kas augstākas par desmit stāviem," Sedrs prātoja. Tas viņam ietaupīs vismaz stundu ceļā.

Sedra dzīvoklis, pēc dažām minūtēm

Kopš pārvēršanās pirmo reizi palikusi viena, Igra centās nomierināties un sakārtot domas. Viņa tik sen bija sapņojusi par to, ka kādreiz atkal kļūs par cilvēku, bet tagad šī pārvērtība sagādāja viņai daudz raižu. Visupirms viņai bija atkal jāiemācās daudzas lietas, kuras, čūskas ādā dzīvojot, nebija nepieciešamas.

"Iespējams, ka Sedram ir taisnība," viņa prātoja. "Liktenis tā droši vien nav nolemtība."

Tieši tobrīd uz palodzes nolaidās balodis. Kopš iepriekšējā vakara Igrai daudz ko nācās ieraudzīt kā pirmo reizi, taču tas, ko viņa ieraudzīja, paskatoties uz putnu, meiteni pārsteidza un izbiedēja: viņa vēl aizvien spēja redzēt siltumu. Tas nozīmē, ka viņai bija gan cilvēka, gan čūskas redze. Steigšus pielēkusi kājās, meitene aizsteidzās uz virtuvi. Viņa ieslēdza plīti, lai pārliecinātos, ka termospektra redze tiešām saglabājusies. Jā! Tā bija. Vai tas nozīmēja, ka viņā saglabājušās arī citas čūskas spējas?! Igra aizspieda ausis un mēģināja ieklausīties apkārtējās skaņās. Sākumā viņa uztvēra tikai pašas satrauktās sirds pukstus, bet jau pēc brīža viņas ķermenis uztvēra no ielas nākošās vibrācijas cilvēku soļu ritmisko dipoņu, aeromobiļu radīto švīkstošo skaņu un pat kaimiņu dzīvoklī skanošās elektroniskās klavieres. Meitenes acis bailēs iepletās, un viņa bez samaņas sabruka uz grīdas.

Marseļa, tās pašas dienas vidus

Pēc maltītes Smagāram labpatika palaistoties pie baseina. Viņš pastiepa roku, lai paņemtu jaunāko Collector's Digest numuru. Smagārs jau zināja, ka divi no četriem viņa meklētajiem artefaktiem ir atradušies, bet viņu satrauca pēdējā liktenis. Nevarēja būt, ka tas neparādītos kartē. Viņš karti bija veidojis tā, lai tajā būtu redzami visi artefakti. Taču, lai cik centīgi viņš sekoja līdzi notikumiem, piektais punkts kartē tā ari neparādījās. Varbūt viņš kaut kur bija kļūdījies? Drošs paliek nedrošs, bija jāseko līdzi ari tam, ko ziņoja laikraksti. Ja viņam nebija izdevies panākt, lai karte uzrāda arī pēdējo artefaktu, jo tas nebija atrasts pirms kartes izgatavošanas, tad šādam neparastam mākslas priekšmetam noteikti būtu jāparādās ziņās. Zobens, protams, varēja nonākt ari pie kāda pilnīga auna, kurš lāgā nezinātu, ko ar to iesākt. Taču jebkurš mēģinājums to pārdot noteikti nepaliktu spalvas dancinātāju un sensāciju mednieku nepamanīts.

"Pieļaujams, ka senās mākslas cienītājiem drīzumā varētu rasties iespēja kādā pasaules muzejā aplūkot unikālu zobenu, kas izgatavots no monolīta safīra. Atliek vien pabrīnīties, kā cilvēki vēl ilgi pirms Lielā Sprādziena spējuši tik nevainojami slīpēt dārgakmeņus."

Te nu tas ir! Smagārs gan nebija apmierināts, jo par safīra zobenu viņš jau zināja. Taču pļāpīgais skribents savu bija paveicis godam. Kā zobena īpašnieks, kurš to ieguvis gauži neparastā ceļā, tika minēts kriminālistikas speciālists Zefars Safrolo no Lionas. ŠI ziņa bija steigšus jānosūta Džonam.

Skotijas kalniene, tajā pašā laikā

Lai nokļūtu Grinokā, Sedram bija nepieciešamas tikai trīs stundas. Saules ciemata atrašana nesagādāja nekādas grūtības šeit ikviens spēja parādīt ceļu turp. Laikam jau natūriķi šajā apvidū bija cieņā. Turpretī ciematā Sedru gaidīja nopietns pārbaudījums: kā lai atrod Igras vecākus, nepievēršot sev lieku uzmanību?

Atbilde atradās pati. Lai gan svešinieki šeit ieradās reti, atsevišķi ziņkārīgi tūristi ik pa laikam ieklīda pie natūriķiem. Kaut vai tikai tādēļ, lai pašausminātos par to, ka šajā tehnoloģiju laikmetā ļautiņi savu mājokļu izgaismošanai izmanto pašu lietas aitu tauku sveces, lauku uzar ar zirgiem, nevis modernajiem antigravitācijas vilcējiem un lāzerarkliem. Sedram atlika izlikties par vienu no šādiem dīkdieņiem, iekļūt ciematā un sarunās ar vietējiem nejauši pieminēt, ka viņa tāltāla senča uzvārds bijis O'Nells. Būdami vienkārši cilvēki, ciematnieki noteikti uzķersies uz šā āķa un paši norādīs viņam uz Igras vecākiem.

Lai gan Sedrs nebija nekāds estēts, pat viņš spēja novērtēt, ka ciemats atrodas tiešām gleznainā vietā. Tumšo, biezi saaugušo mežu ielokā ciemats gulēja ielejā starp kalniem kluss un rāms. No augšas skatoties, šķita, ka tur koši zaļu pļavu un lauku viducī izkārtojies pasaku rūķīšu ciematiņš. Šī ainava Sedram atsauca atmiņā sākumskolā lasītās pasakas.

Puisis nolaidās uz zemes, pasita dēli padusē un devās uz tuvāko mājeli. Pagalmā sastaptajam gadus piecus vecajam puišelim viņš palūdza ūdeni, un ilgi nebija jāgaida, kad abi jau sēdēja uz mājas lievenīša un mazais mirdzošām acīm pētīja Sedra dēli. Kontakts bija nodibināts.

Liona, Reģionālās Kriminālistikas pārvaldes laboratorija, tajā pašā laikā

jau agrāk Zefārs bija novērojis, ka viņš it kā jūt, kur un kādi pierādījumi meklējami, taču, kopš viņš bija saņēmis zobenu, šī spēja bija pastiprinājusies vismaz desmitkārt. Pārmeklējot kārtējo nozieguma vietu, viņš zināja, kur atrodas visneapgāžamākie pierādījumi, un, tiem pieskaroties vien, varēja pateikt, kā noticis noziegums. Tas, protams, nepalīdzētu tiesā, tomēr spēja būtiski atvieglot viņa un kolēģu darbu. Vairākkārt viņam gribējās parādīt zobenu kolēģiem, tomēr, tiklīdz viņš grasījās to izvilkt no maksts, kas atradās viņam uz muguras, kāda iekšēja balss čukstēja:

"Nedari to! Šis brīnums pieder tev, tikai tev. Ja tu kādam to parādīsi, tas nozīmēs, ka tu tajā dalies ar citiem."

Lai gan Zefars varēja iegūt visu, ko bija iespējams nopirkt par naudu, viņš nebija ne skops, ne nenovīdīgs. Atpūšoties klubā, viņš bieži vien uzsauca dzērienus visiem. Nereti viņš sagādāja arī kādu "bagātnieciņa" pārsteigumu kolēģiem. Kam vajadzīga nauda, ja tajā nav iespējams dalīties ar citiem, tā gūstot prieku? Bet ar zobenu bija citādi. Tas it kā pats nevēlējās, lai Zefārs to kādam rādītu. Vienīgais, kuram viņš bija savādo dāvanu parādījis, bija viņa studiju biedrs, laikraksta Collector's Digest žurnālists. Zefārs vēlējās, lai draugs izsaka savu speciālista viedokli par zobenu, taču tur, kur sākas sensācija, draudzība, šķiet, beidzas. Lai gan viņš bija lūdzis draugu būt diskrētam, spalvas dīdītājs nespēja turēties pretī kārdinājumam un uzrakstīja ziņu savā sasodītajā avīzē.

"Tagad katrs dīkdienis zinās, ka man pieder šāds vērtīgs priekšmets," Zefars dusmās vārījās.

Viņš ilgi prātoja, kur labāk noslēpt zobenu, taču beidzot nosprieda, ka visdrošākā vieta būs pie viņa paša. Turklāt viņš sāka just ar to savādu saikni.

Liona, Modernās mākslas muzejs, tajā pašā laikā

Cits pēc cita Džona vienības vīri pulcējās tēlniecības galerijā. Viņa vienība nebija liela tikai desmit cilvēku, ieskaitot Džonu. Taču katrs kaujinieks bija lieliski apmācīts un nežēlīgs slepkava. Ar mazo armiju vajadzētu pietikt, lai sagūstītu un nogādātu Tauerā trīs cilvēkus, no kuriem tikai viens bija vērā ņemams pretinieks. Protams, Obzāns varētu izrādīt viņa vienībai nopietnu pretestību, taču pat viņš viens nespētu ilgi turēties šiem vīriem pretī.

Sapulcējušies pie Miera sargātāja statujas, vienības vīri uzklausīja rīkojumu, un Džons noliecās pār karti, lai noskaidrotu, kur atrodas visi trīs objekti. Zilais un melnais punkts kustējās tikai nelielā amplitūdā. Tas nozīmēja, ka Obzāns un safīra zobenvaldis šajā brīdī atrodas kādās telpās. Savukārt baltais punkts bija pārvietojies uz Skotiju.

"Sasodīts," Džons nosodījās. Zobenvalža došanās projām no Lionas nebija vēlama. Taču Džons nebija ar pliku roku ņemams. Savu talanta trūkumu viņš bieži vien kompensēja ar nežēlību un sevišķu uzcītīgumu. Viņš bija atzīmējis vietu, kur baltais punkts bija pārvietojies telpā. Atlika pārbaudīt, kas tur atrodas. Ja tas ir dzīvoklis, viņa vienība varētu tajā izvietot slēpni.

Pēkšņi Džona kabatā iepīkstējās komunikators. Ar to sazināties varēja tikai viens cilvēks Smagārs. Ziņa bija īsa, bet ļoti noderīga. "Safīrs, Zefārs Safrolo, kriminālists."

Tas būtiski atviegloja Džona uzdevumu. Ievadījis atslēgvārdus rokas datora meklētājā, viņš jau pēc mirkļa hologrāfiskajā ekrānā lasīja visu, ko vien tīmeklis jebkad bija publicējis par "izcilo kriminālistikas speciālistu, Kārtības uzturēšanas spēku kapteini Zefāru Safrolo, bagātā uzņēmēja un investora Pjēra Lika Safrolo vienīgo atvasi, Sorbonnas Universitātes Tieslietu fakultātes labāko studentu" un tā tālāk, un tā tālāk… Turpat Džons atrada ari Lionas Kriminālistikas laboratorijas adresi.

Tomēr ielaušanās šādā iestādē noteikti nebija vēlama. Bagātais luteklītis un sabiedrības spīdeklis bija jāiedzen kādā šaurā ieliņā. Džonam noderēja jau pirms daudziem gadiem iedibinātie sakari noziedznieku aprindās. Jau pēc mirkļa viņa rokas dators signalizēja, ka saņemta ziņa. Vismaz par šo puisi viņam tagad bija visa nepieciešamā informācija. Atlika sameklēt balto punktu.

Skotijas kalniene, tajā pašā laikā

Nebija pat īpaši jānopūlas un jāmelo, lai atrastu O'Nellu pāri. Turklāt puika savā bērna naivumā viņam izstāstīja, ka pirms neilga laika ciematā ieradies kāds svarīgs kungs, laikam jau no pilsētas, jo bijis ļoti grezni ģērbies. Viņš gribējis zināt, kur atrodama šā ciemata ragana. Kad ciemata ļaudis, bailēs drebot, aizveduši apmeklētāju pie raganas mājokļa, kungs vērsies pie ciematniekiem, teikdams, ka turpmāk viņus sargās un padomus sniegs Peinu vecākais dēls Seonaids. Viņš gan nebija apmācīts, taču savādais vīrs teica, ka viņš esot izredzēts. Bet raganai esot jādodas svešiniekam līdzi. Puišelis Sedram pastāstīja ari to, ka, lai cik neganta ragana bijusi, pret svešinieku viņa izturējusies ar lielu cieņu un bijību. Kā rātns bērns viņa tūliņ pat nodevusi Seonaidam visus atribūtus, novēlējusi viņam veiksmi un kopā ar svešinieku devusies projām.

Puikas stāsts iedvesmoja Sedru, jo tas nozīmēja vienu Igrai vairs nebija jābaidās atgriezties ciematā. Drīzumā viņš mazajam pa pēdām devās uz Igras vecāku māju. Te gan viņu gaidīja pamatīgs pārbaudījums. Kā iesākt sarunu? Diplomātija noteikti nebija Sedra stiprā puse.

-    Nezinu, ar ko lai sāku, viņš izšāva vienā elpas vilcienā. "Ko nu vairs?! Ja jau esmu ticis tik tālu, lai notiek kas notikdams." Runa ir par jūsu meitu, Ig… es gribēju teikt Merlinu. Viņa ir dzīva.

Sedrs jutās kā pilnīgs muļķis. Gvena un Šons O'Nelli stāvēja savas mājas goda istabā plati ieplestām mutēm un lielām, izvalbītām acīm, stulbi blenžot uz šo nevietā ieklīdušo puisi, kas te gvelza visādas blēņas par viņu sen pazudušo bērnu.

-     Es saprotu, ka tam ir grūti noticēt, Sedrs neveikli turpināja. Man ari nebija viegli. Bet tā tiešām ir. Jūsu meita tika pārvērsta. Ciema ragana bija viņu pārbūrusi par čūsku. Pēc noburšanas viņa kādu laiku mitinājās jūsu kūtī. Kad jūs viņu atdevāt klejojošajam cirkam, viņa aizceļoja uz Lionu. Tur es viņu atradu, un vairākus gadus viņa mitinājās pie manis. Nesen es uzzināju, ka viņa ir noburts cilvēks. Tikai nepārprotiet mani, bet man nebija viegli noticēt viņas stāstam. Ak jā, aizmirsu pateikt, ka pirms vairākiem gadiem viņa, vēl čūskas ķermeni būdama, iemācījās sazināties cilvēku valodā. Tā gan vairāk bija tāda šņākuļošana. Nu, lūk… Un… Jā, nu tā sanāca, ka es aizkustinājumā pirms dažām dienām, nu, pilnīgi nejauši… Nu, es… Man sariesās acis asaras, un viena no tām uzkrita uz viņas ķermeņa. Tas viss, protams, izklausās pēc murgiem, bet tā tiešām bija. Viņa pārvērtās manu acu priekšā. īsi sakot, gribat ticiet, negribat neticiet.

Gluži aizelsies, Sedrs apklusa un gaidīja, ko teiks Igras vecāki. Istabā valdīja tik dziļš klusums, ka pie loga sīcošā knišļa radītās skaņas izklausījās pēc pērkona dārdiem.

"Tā! Esmu pilnīgi izgāzies," Sedrs prātoja. "Ja pēc visa tā, ko es te sastāstīju, mani neieslodzls garīgi slimo patversmē, tad man vēl būs paveicies. Viss. Mana misija ir izpildīta, laiks doties mājup."

-    Vai esi drošs, ka tā tiešām ir mūsu meitiņa? Gvena O'Nella attapās pirmā.

-   Nuuuuuuu, Sedrs šādam jautājumam nebija īsti gatavs. Nekādu pierādījumu man nav, bet jūs taču ari reģistrējat savus bērnus Globālajā reģistrā, vai ne?

Protams, likums par jaundzimušo reģistrēšanu attiecās ari uz natūriķiem. Tātad Igras identitāti pierādīt nebūtu grūti. Viņas gēni bija reģistrēti, un vienkāršas analīzes var apliecināt, ka viņa ir viņa. Taču Igras vecākiem šobrīd analīzes nebija ne prātā.

-    Ir lietas, kuras var zināt tikai Merlina, beidzot atguvis runas spēju, dobjā balsi noteica Šons.

-    Jūs domājat tās, ka viņa dzimusi pavasara saulstāvjos, planētu parādes un pilnmēness laikā? Sedrs pasmīnēja. To zināja ne tikai Igra. Taču cilvēks "no pasaules" to diez vai būtu varējis uzzināt citādi. Vai varbūt jūs runājat par to, ka Merlina sadumpojās pret jūsu ciema agrāko raganu? Vai to, ka vecā ragana, kuru nomušīja pašas mācekle, ir sacījusi, ka Merlinā ir iemiesojies sens gars?

Igras vecāku neticiba gan gaisa, gan pieauga līdz ar katru Sedra vārdu. Viņi sāka ticēt, ka viņu meita ir dzīva un Sedrs tiešām zina, ko runā. Tajā pašā laikā viņiem bija grūti noticēt tam, ka ragana varējusi pārvērst cilvēku par rāpuli. Ko lai te iebilst? Arī Sedrs neticētu, ja nebūtu redzējis pats savām acīm.

Tomēr Sedrs nebija rēķinājies ar vienu. Kolīdz Igras vecāki noticēja tam, ka viņu mazā meitiņa nav kļuvusi par barību vilkiem, viņi apbēra Sedru ar veselu jautājumu lavīnu. Kur viņa atrodas? Vai labi jūtas? Vai dzīve čūskas ādā nav viņu ietekmējusi? Vai Merlinai nekā netrūkst? Vai viņš Sedrs ir labi rūpējies par viņu meitiņu visus šos gadus? Tā bez gala. Cik vien labi spēdams, viņš mēģināja atbildēt uz O'Nellu jautājumiem, tomēr tas nebūt nebija viegli, jo vienlaikus nācās atbildēt abiem un tad nereti radās pārpratumi: atbildot mātei "jā", šo pašu atbildi saņēma arī tēvs, kura jautājums prasīties prasījās pēc atbildes "nē".

Nomierinieties, lūdzu, nomierinietiesI Sedrs izmisīgi lūdzās. Pagaidiet! Man ir ierosinājums. Līdz jūsu ciematam nav tāls ceļš. Ja jūs nedaudz paciestos, es varētu doties atpakaļ uz Lionu un jau rīt no rīta jūs apskautu savu meitu.

O'Nelliem nebija viegli saprast, kā iespējams pārvietoties tik ātri, bet, kad Sedrs viņu pašu mājas pagalmā parādīja darbībā savu dēli, tēvs sajūsmā noelsās. Māte gan bažījās, vai viņu meita ar šādu riku spēs pārvietoties. Nūjā, viņu uztverē Igra vēl aizvien bija maza natūriķu meitene, kura sveču gaismā lasa senas, uz papīra drukātas grāmatas.

Ne bez pūlēm pārliecinājis Igras vecākus nogaidīt līdz nākamajam ritam, Sedrs steigšus devās atceļā. Viņš steidzās ne tikai tādēļ, ka bija jāpavēsta draudzenei labās ziņas. Viņu pārņēma savāds nemiers.

Liona, Sedra dzīvoklis, tās pašas dienas vakars

Apziņa negribīgi atgriezās Igras ķermenī. Apkārt skanēja dažādi trokšņi. Dažus no tiem viņa uztvēra ar ķermeni, citus ar dzirdi. Tas bija traucējoši. Nāksies iemācīties sadzīvot ar šo "dāvanu". Ar spēju redzēt termospektrā bija vienkāršāk: viņai tikai bija jāskatās vai nu kā cilvēkam, vai kā čūskai.

Pēkšņs nemiers kā sīkas tirpas pārskrēja viņas ķermenim. Klusi ierāvusies istabas kaktā, viņa ieklausījās krēslojošajā apkārtnē. Savādas skaņas plūda no dzīvokļa durvju puses. Iespējams, ka atgriezies Sedrs, taču viņš būtu atvēris durvis ar savu identifikatoru. Drīz klusā skrapstēšana norima un iezumējās namrunis. Nē, tas noteikti nevarēja būt Sedrs.

Igra saņēmās un, lai gan bailes auga ar katru mirkli, devās pie durvīm. Namruņa displejs rādīja kādu vīrieti. Viņš bija tērpies garā, tumšā mētelī, un seju aizēnoja platmale.

"Ja es izlikšos, ka neviena nav mājās, viņš droši vien ies projām," Igra sprieda. Taču virs projām negāja. Vēlreiz nospiedis izsaukuma taustiņu, viņš nepacietīgi mīņājās pie dzīvokļa durvīm.

Pēkšņi tumšais stāvs saspringa. Šķita, ka viņš ieklausās. Ari Igra pievērsa uzmanību tam, ko jūt viņas ķermenis, un uztvēra lifta mehānisma grabēšanu un trošu šņirkstoņu. Uz mirkli viņa aizturēja elpu. Taču, kamēr viņa klausījās, tumšais stāvs jau bija nozudis. Iespējams, ka viņš bija paslēpies kaut kur priekšnama tumšajās vietās, kur viņu nevarēja redzēt namruņa acs.

Klabēdamas atvērās lifta durvis, un Igra atviegloti nopūtās tas beidzot bija Sedrs. Negaidīdama, kad draugs pats atvērs durvis, viņa steigšus atgrūda tās vaļā un metās Sedram ap kaklu. TUmšo viru nekur

neredzēja. Varbūt svešais bija izmantojis avārijas izejas kāpnes.

* * *

Nevarētu teikt, ka Sedru šāda sagaidīšana pārsteidza. Pārsteigums tas vēl būtu maigi teikts. Viņš jutās apstulbis. Lai gan pēdējās diennakts laikā Igra bija klaji izrādījusi savu emocionalitāti, šāda reakcija bija pārspīlēta.

-    Man tev kaut kas jāizstāsta, abi vienā balsi izšāva, tiklidz aiz viņiem bija aizvērušās dzīvokļa durvis.

-     Sāc tu pirmā, Sedrs pasmaidīja.

-    Nē, labāk sāc tu, meitene nokaunējās pati par saviem jūtu uzplūdiem un bailēm, kuras tagad sāka šķist muļķīgas.

-     Nē, nē, Sedrs sparīgi iebilda. Mans stāsts būs garš. Labāk stāsti tu.

Steigā bērdama vārdus, Igra izstāstīja par neparasto apmeklētāju. Viņa bažījās, ka Sedrs viņas bailes uzskatīs par slimīgām iedomām. Taču viņš domīgi noklausījās Igras vēstījumu un pēc īsa brīža noteica, ka tas varētu būt kāds apmaldījies svešinieks. Lai gan Sedrs centās draudzeni nomierināt, Igru viņa sacītais nepārliecināja. Viņa juta, ka kaut kas nav tā, kā tam jābūt. Tomēr, lai neizpelnītos Sedra zobgalības, viņa nolēma par savām izjūtām pagaidām klusēt. Turklāt viņa dega nepacietībā uzzināt, kā Sedram veicies Saules ciematā.

Saimniekodams savā vecpuiša virtuvē, Sedrs pavēstīja Igrai labo ziņu par raganas nozušanu. Lai gan Igra nebija sajūsmā, tomēr viņa neiebilda pret drauga priekšlikumu jau nākamajā dienā doties ciemos pie vecākiem. Viņa gan mēģināja atrunāties, ka rīt taču ir pirmdiena un Sedru gaida darbs, tomēr šis arguments neiedarbojās. Izrādās, ka jau mājupceļā Sedrs bija nosūtījis birojam ziņu, ka ģimenes apstākļu dēļ viņam nepieciešamas dažas brīvdienas. Tagad atlika atrisināt kādu agrāk nesvarīgu jautājumu: Igra taču nevarēja doties pie vecākiem Sedra uz ātru roku nopirktajās drēbēs. Tādēļ pēc vieglām vakariņām abi devās uz tuvāko lielveikalu.

Liona, krodziņš cave ā vin, vēls tās pašas dienas vakars

-    Sarīkot slēpni nebūs nekādu grūtību, sprieda Henrijs Lors, viens no labākajiem Džona vienības vīriem. Ja tajā dzīvoklī kāds tiešām dzīvo, tad uzturas tur reti. Vismaz durvju sargs sacīja, ka tur dzīvojot kaut kāds kurjers. Ja pa dienu atslēgsim dzīvokli, varēsim saimnieku sagaidīt vakarā pārnākam no darba.

-      H ir stulbākā doma, kādu man nācies no tevis dzirdēt, Hen, Džons vai vārījās dusmās. Mums nav tik daudz laika! Tas puisis ir jāsagūsta pēc iespējas agrāk. Vai pārbaudīji citus dzīvokļus?

-     Jā, bet tajos pārsvarā dzīvo vai nu pensijas labumus baudoši bijušie ierēdņi, vai pilnīgi nekaitīgas ģimenītes ar mazuļiem.

-    Tev šķiet, ka "nekaitīgās ģimenītēs ar mazuļiem" nevar būt kāds, kam pieder artefakts?! Džons juta, ka tūliņ sāks kliegt.

-    Es aprunājos ar durvju sargu, Džon, Henrijs taisnojās. Neviens cits visā šajā mājā neatbilst tavam aprakstam. Tu pats teici, ka tas nevar būt pavisam vienkāršs cilvēks, ka viņā jābūt kaut kam neparastam.

-    Labi, Džons centās savaldīties. Šodien mēs tik un tā neko vairs nevaram pasākt. Rīt no rīta tu dosies turp un, ja tas būs nepieciešams, pielipsi tam puisim kā ēna.

Liona, lielveikals modern, tajā pašā laikā

Nekad iepriekš Igrai nebija bijusi nepieciešamība doties pirkt drēbes. Viņa, protams, bija dzirdējusi par šādiem gājieniem runājam Sedra draugu meitenes, bet pati nekad nebija saskārusies ar nepieciešamību izvēlēties visus šos niekus svārkus, kleitas, šalles… Tas bija vienlaikus aizraujoši un tomēr stulbi. Kam vajadzīgas visas šīs ārišķības?! Taču Sedrs nelikās mierā. Viņš gribēja, lai draudzenei ir labākais, ko viņš varēja atļauties.

Krustu šķērsu izstaigājuši jau ceturto apģērbu veikalu, viņi tā ari nespēja vienoties par to, kas Igrai būtu piemērotāks svārki vai bikses.

Nu, padomā taču ar galvu, Sedr, Igra aizsvilās. Ja mēs dosimies ceļā ar tavu dēli, ceļošana svārkos varētu kļūt par ļoti amizantu skatu daudziem ļaudīm.

Galu galā abi vienojās par ērtām, sportiskām biksēm, dažiem džemperīšiem, virsjaku un sporta kurpju pāri. Ieraudzījusi kurpes uz augstiem papēžiem, Igra šausmās iesaucās, ka tādi moku rīki domāti tikai sieviešu spīdzināšanai, un nebija pat pierunājama tās uzlaikot. Somu veikalam viņa pagāja garām kā tukšai vietai, bet veļas tirgotavā šokēja pārdevēju, palūdzot kaut ko ļoti vienkāršu un ērtu. Vienīgais, ko Igra piekrita uzlaikot, bija smalka sudraba važiņa ar tajā iekārtu čūsku, astoņniekā savijušos. Neuzkrītošā, bet gaumīgā rota viņai šķita ne vien simboliska, bet ari ļoti tuva.

Strīdoties par nepieciešamību iegādāties Igrai vēl kādu nieku jostu vai cepuri abi pagāja garām savādam vīram. Lai gan bija acīmredzams, ka puisis cenšas nepievērst sev lieku uzmanību, ar tērpu vien pietika, lai viņam tiktu veltīti daudzu ziņkārīgie skatieni. Pat šajā laikā, kad ikviens dzīvoja, ģērbās un domāja, kā pašam tīk, melnais, garais mētelis bija uzkrītošs. Tikpat neparasta bija puiša āriene: tumšās, gandrīz melnās acis šķita uzsūcam gaismu; garie, nedabiski tumšie mati atmirdzēja ar zilu spīdumu. Viņa sejā viss šķita "pārāk". Acis bija novietotas pārāk tuvu viena otrai un pārāk dziļi iegrimušas dobuļos. Augšlūpa bija pārāk plāna. Seja pārāk asimetriska. Deguns pārāk smalks. Tomēr, neraugoties uz visiem "pārāk", viņu noteikti nevarētu nosaukt par neglītu. Gluži pretēji. Viņš bija pat ļoti izskatīgs.

Igra nesaprata, kādēļ, ejot garām vīrietim, viņu pārņēma tādi paši drebuļi, kādus viņa juta, kad pie durvīm stāvēja svešinieks. Kaut kas savādniekā šķita līdzīgs.

"Gan jau tās ir tikai manas iedomas," meitene nosprieda un nolēma Sedram neko neteikt.

* * *

Tas bija tiešām dīvaini. Stāvot pie dārglietu stenda lielveikalā Modern, Obzāns bija sajutis tuvojamies kaut ko, ko viņš nespēja izskaidrot. Šķita, ka viņa obsidiāna gredzens sajūt vēl kādu gredzenu. Tā tas parasti notika, kad viņš atradās Smagāra tuvumā. Taču ne Smagāra, ne viņa vīru tuvumā nebija, to Obzāns varēja pat apzvērēt. Ielūkojies kartē, viņš secināja, ka gan baltais, gan zilais punkts atrodas netālu no viņa melnā punkta. Tas varēja nozīmēt tikai to, ka dimanta un safīra zobenvalži ir tepat netālu. Tātad tepat netālu bija jābūt arī kādam kaujiniekam. Šonakt viņam gulēt nebūs lemts.

Sedra dzīvoklis, nakts

Diena bija tiešām gara. Sedrs jutās pārguris, taču nespēja aizmigt. Tas, ko Igra pavēstīja, viņam atgriežoties, šķita galīgas muļķības: vīrs melnā mētelī, spēja redzēt termospektrā un dzirdēt kā čūskai. Jā, laikam jau nevajadzēja atstāt viņu vienu tik drīz pēc pārvēršanās. Acīmredzot viņa vēl nav tam gatava. Kā nu ne! Sedrs mēģināja iztēloties, kā justos viņš pats, ja viņam nāktos piedzīvot to, ko redzējusi Igra. Jācer, ka tikšanās ar vecākiem un atgriešanās ierastā vidē viņai palīdzēs atgūt iekšējo līdzsvaru.

Beidzot domas sāka jukt, un Sedrs iegrima dziļā, teju vai bezsamaņas stāvoklim līdzīgā miegā. Lai gan viņš jau bija paguvis pierast pie saviem iknakts murgiem, tas, ko viņš sapņoja šonakt, bija kaut kas gluži atšķirīgs.

Sedrs redzēja sevi ejam pa šauru, zemu pazemes eju. Vienīgais apgaismojums bija vārgi degoša lāpa. Tā drīzāk gruzdēja, nevis dega, tādēļ viņš taustīja ceļu, velkot plaukstu gar klints sienu. Pirksti rūpīgi iztaustīja katru izcilni. Beidzot! Viens izcilnis būtiski atšķīrās no klints dabiskā rievojuma. Viņš bija atradis ieeju dēmonu slepenajā kambari. Aptaustījis klinti abpus izcilnim, Sedrs pārliecinājās, ka akmens bluķis cieši noslēdz ieeju.

"Citādi to atvērt nebūs iespējams," viņš nodomāja un čukstus noteica: "Ergandierda!" Ar klusu šņācienu milzīgais klintsbluķis iegrima dziļāk sienā un sāka lēni virzīties sāņus. Sedram pretī vērās dziļa tumsa.

"Beidzot es tos atradu!" viņa sirds uzgavilēja. Sīkiem drebuļiem skrienot pār visu ķermeni, viņš spēra soli tumsā.

Tiklīdz Sedrs bija pārkāpis pāri klintī veidotajai ieejai, alā iedegās gaismekļi, un viņš uz mirkli apžilba. Gaisma nebija spilgta, taču pēc lāpas niecīgās gaismiņas acīm bija vajadzīgs laiks, lai aprastu ar šādu apgaismojumu. Alas vidū uz milzīga marmora postamenta stāvēja pieci kristāli ametists, smaragds, rubīns, safīrs un dimants.

"Beidzot! Noljāras kristāli! Cilvēku ceļš uz brīvību," viņš tīksmi nodomāja. Maģisks spēks virmoja telpā, un uz mirkli Sedrs ieslīga savādā transā. Taču tas nebija ilgi. Steigšus paķēris kristālus, viņš rūpīgi noslēpa tos zem drānām. Bija jāpasteidzas. Ja dēmoni atklās, ka viņš aizlavljies projām, nebūs labi.

Iznākot no apgaismotās alas tumšajā ejā, viņš sajuta uzmācamies pēkšņu satraukumu. Kaut kas bija noticis. Cenšoties nezaudēt ne mirkli dārgā laika, Sedrs taustījās gar sienu, lai atrastu ceļu atpakaļ, iekams acis vēl nebija apradušas ar tumsu. Priekšā kaut kas sakustējās. Bija dzirdama smaga, sēcoša elpa. Tumsa priekšā sabiezēja vēl tumšāka, un Sedrs sajuta, ka viņa prātu kāds cenšas nolasīt.

"Tomēr pieķērāt," viņš sastinga, pieplaka sienai un aizturēja elpu. Dēmoni tumsā redzēja daudz labāk par viņu, taču viņš cerēja, ka paliks nepamanīts.

Velti! Tumsā uzzibsnīja sārta gaisma.

"Cik tie dēmoni tomēr ir dumji," Sedrs nodomāja. Meklējot viņu, viņi atklāja arī sevi, un tagad, kad gaismas lode bija apžilbinājusi abus gan meklējamo, gan meklētājus -, priekšrocības bija tam, kurš vēlējās sasniegt savu mērķi par katru cenu. Dēmoni pārāk paļāvās uz savām maģijas prasmēm, bet Sedru vadīja vēlme tikt projām, aiznesot sev līdzi laupījumu.

"Redomendra!" viņš skaļi piesauca lāstu. "Redomendra! Redomendra!"

Nebija svarīgi, cik precīzi trāpīs nāvējošais lāsts. Svarīgi bija nodarīt dēmoniem iespējami lielāku kaitējumu, lai tiktu prom un aizkavētu vajātājus. Lāsta šautras lidoja uz visām pusēm, ik pa brīdim kā zibens izgaismojot eju. Priekšā bija manāma rosība, un kaut kas nosprostoja ceļu. Tas nozīmē, ka izkļūt no ejas nebūs iespējams. Vienīgā izeja bija teleportēšanās. To Sedrs arī izmantoja.

Marseļa, 4298. gada 29. marta rīts

Smagārs tikko bija beidzis vingrot un ar baudu ienira baseina dzestrajā ūdenī. No Džona nebija saņemtas priecīgas ziņas. Varētu pat teikt, ka Džona misijai pagaidām nebija nekādu rezultātu. Gaidīšana Smagām tracināja. Viņš vispār nebija no tiem, kuriem patīk gaidīt, bet šajā situācijā kavēšanās varēja dārgi maksāt. Atgūlies uz muguras, viņš ļāva ūdenim glāstīt ķermeni, un viņa prāts ieslīga vieglā transā.

Domas slīdēja garām kā lielas, gausas zivis. Šķita, ka ķermenis pastāv pats par sevi un Smegs ir atdalījies no tā.

"Ilgi tu tā gulšņāsi?" jautāja ķērkstoša balss, kas šķita skanam kaut kur Smagāra būtības centrā.

"Ko vēl es varu darīt, Meistar? Mani ļaudis jau meklē zobenvalžus," Smagārs mierīgi atbildēja.

"Nožēlojamais nelga!" balss ķērca. "Vai tiešām tu domā, ka tik atbildīgu uzdevumu vari uzticēt kaut kādiem neiesvētītajiem?! Vai tu maz aptver, kas notiks, ja zobenvalži netiks atrasti, pirms tie atklās savas spējas?! Tad varēsi iet tuksnesī ķert vēju."

"Es visu kontrolēju, Meistar," Smagārs mēģināja taisnoties, tomēr mēģinājums jau iepriekš bija lemts neveiksmei. Viņš ari pats apzinājās, ka Džona vīri nav gana spēcīgi, lai ar misiju tiktu galā. Patiesībā viņš paļāvās tieši uz to, ka vienīgais brīvībā esošais zobenvaldis, kurš daudzmaz apzinās savas iespējas un prot tās likt lietā, ir Obzāns. Lai gan Meistars to diez vai atbalstītu, Obzāna bēgšana bija daļa no Smagāra plāna. Viņš zināja, ka savā taisnprātībā, cenšoties nepieļaut visu zobenu un gredzenu nonākšanu Smagāra rokās, Obzāns meklēs pārējos zobenvalžus. Medījot Obzānu, bija vislielākās izredzes notvert pārējos. Kurš gan vēl mērķtiecīgāk meklēs Obzānu, ja ne Džons?

"Ko tu vispār spēj kontrolēt, muļķi!" Meistara dusmas auga augumā, un pārmērīga viņa nokaitināšana varēja beigties nelāgi.

"Es jau šodien pat došos uz Lionu," Smagārs atteica. "Tur es iegūšu visus trīs zobenus un gredzenus."

"Trīs!" ķērkstoņa pārauga spalgā ķērcienā. "Četrus, muļķi! ČETRUS!"

"Bet, Meistar, ir vēl tikai trīs zobeni," Smegs Smagārs bija neizpratnē.

"Tavs uzdevums nebūs paveikts, iekams nebūsi atradis visus četrus zobenus un gredzenus. Kusties, nelga! Laika atlicis pārāk maz!"

Balss izgaisa tāpat kā bija uzradusies. Smagārs vēl bridi ļāva ūdenim skaloties ap ķermeni.

"Neko darīt," viņš nepatikā nodomāja. "Nāksies iesaistīties pašam. Vismaz tik daudz, lai uzmeklētu ceturto zobenu, kamēr Džons medī pārējos."

Liona, Sedra dzīvoklis, tajā pašā laikā

Aiz loga pletās žilbinoši zilas, bezgalīgas debesis. Tādas debesis Igra atcerējās kopš bērnības, un šīs atmiņas rosināja basām pēdām iebrist leknā pļavā. Šodien viņa satiks vecākus, un, lai gan viņa pati un ari Sedrs kopš viņas pārvēršanās vai ik uz soļa atkārtoja, ka nekas nav mainījies, mainījies bija pilnīgi viss. Viņa juta neveiklību, kas nereti iestājās starp viņu un Sedru.

"Kādēļ mēs saskarsmē ar dzīvniekiem esam patiesāki?" Igra prātoja. "Kamēr biju čūska, Sedrs bija pret mani atklāts, dabisks. Protams, tagad viņš daudz ko nevēlas man teikt, lai saudzētu mani. Taču agrāk viņš nevairījās izrādīt savas jūtas. Ja situācijā tas iederējās, viņš noglāstīja man muguru vai papliķēja pa pazodi, bet tagad viņš bieži vien apdomājas, pirms atļaujas man pieskarties. Kam vajadzīgas šīs muļķības?"

Līdz ar atgriešanos cilvēka ķermenī viņas dzīve apmeta kūleni. Kas viņu tagad sagaida? Ņemot vērā, ka Sedrs bija vienas dienas cilvēks, viņi nekad iepriekš nebija runājuši par kaut kādiem nākotnes plāniem. Kādi gan plāni varētu būt rāpulim?! Tagad tas ir mainījies. Ja viņa atgrieztos pie savējiem, Igrai, iespējams, piedāvātu pieņemt raganas vietu viņas dzimtajā ciematā. No tādas iespējas viņa pavisam noteikti atteiktos. Viņai atliktu vēl divi varianti. Viens no tiem iziet pie vīra, dzemdēt bērnus, vadīt vīra saimniecību, rūpēties par savu ģimeni un tā rimti nodzīvot līdz sirmam vecumam. Tas varētu notikt ar vienu priekšnoteikumu ja viņu, tik neparastos apstākļos dzimušu un tik neparasti daļu dzīves nodzīvojušu, kāds vīrietis vispār gribētu ņemt par sievu. Svarīgi bija arī tas, ka, viņai dzīvojot pilsētā, bija mainījusies arī Igras domāšana, viņas vērtību sistēma. Viņa vairs nebija gluži natūriķe.

Otrs viņas turpmākās dzīves scenārijs dzimtajā ciematā bija palikt vecavai. Tas nebija nekas slikts. Natūriķi gan uzskatīja, ka ikvienas sievietes galvenais uzdevums ir kļūt par māti, taču, ja sieviete netika apņemta par sievu, neviens viņai to nepārmeta. Ari vecavas bija noderīgi kopienas locekļi. Viņas daudz laika veltīja kopienas kopīgajiem darbiem, pieskatīja bērnus, kamēr viņu vecāki talkoja pie kaimiņiem, rūpējās par vecajiem kopienas cilvēkiem un apdarīja simtiem citu darbu, kuriem ģimenes ļaudis nevarēja atvēlēt necik daudz laika. Arī šādi rezultāts paliktu tas pats mierīgi nodzīvot līdz sirmam vecumam.

Neviens no šiem scenārijiem Igrai nešķita pievilcīgs. Tas varētu patikt cilvēkam, kurš vēlas rāmu, iepriekš saplānotu dzīvi. Kā mēdza teikt Sedrs: dzīvi, atbilstošu iepriekš noteiktam algoritmam.

Kas atlika? Igra var palikt kopā ar Sedru. Viņa mācīsies, tad atradīs savām spējām un interesēm atbilstošu darbu. Kopā ar Sedru viņi izklaidēsies brīvdienās, dosies ceļojumos atvaļinājuma laikā, un tā dienu no dienas, gadu no gada. Bet cik ilgi? Līdz šim Sedra dzīvē bija ielauzušās tikai dažas "labi nodrošinātas, pārlieku nenoslogotas" dzīves meklētājas. Igras asās replikas un Sedra paša nevēlēšanās uzņemties kaut cik nopietnas saistības bija šīs mednieces no viņa dzīves drīz vien izsvītrojušas. Bet mūžīgi tā neturpināsies. Kādudien Sedrs sastaps to "vienīgo, īsto", un kas notiks tad? Iespējams, ka Sedra dzīvē ari tad atradīsies vieta Igrai, bet vai šāda vieta atradīsies ari viņa izredzētās dzīvē? Tas nozīmē tikai vienu agri vai vēlu Igrai būs jādodas projām. Viņai nāksies atrast savu vietu zem Saules.

Viņas ķermenis sajuta sīku zumoņu, ar kādu ieslēdzās modināšanas programma. Tik pazīstamā jutoņa izrāva viņu no pārdomām. Sedrs

nedrīkst nojaust, ka viņu kaut kas satrauc.

* * *

-    Labrīt! Sedrs bija pamodies lieliskā noskaņā. Lai gan gulējis uz dīvāna viesistabā (pēc nelielas batālijas guļamistabu kā īsts džentlmenis viņš bija atvēlējis Igrai), viņš jutās labi izgulējies un gatavs kaut tūliņ pat doties ceļā. Turklāt no virtuves puses virmoja ēstgribu rosinoša smarža, kas sen nebija noticis. Kopš Sedrs bija aizgājis no mājām, viņš par visu bija rūpējies pats. Šorīt brokastis bija pagatavojusi Igra. Tu mani izlutināsi, mazā.

Pabāzis galvu virtuvē, viņš uzsmaidīja draudzenei un atzinīgi novērtēja skaisti klāto brokastu galdu. Igrai tas noteikti nebija viegli. Lai gan viņas kustības ik mirkli uzlabojās, tomēr apgūt virtuves iekārtu darbināšanu viņai diez vai bija vienkārši.

-     Tikai dažas minūtes dušā, un es kā izsalcis vilks uzbrukšu tam, ko esi uzbūrusi, viņš pasmaidīja. Maģijas pieminēšana citā situācijā varētu likt Igrai sabozties, taču šorīt Sedra labā oma pielipa arī viņai, un viņa atbildēja ar smaidu. Galu galā tieši tā taču attēloja stereotipisko raganu ķēķī pār katliem un tīģeļiem nolīkušu.

Ātriem soļiem Sedrs aizsteidzās uz vannasistabu un ar skubu iebrāzās dušas kabīnē, ļaujot ledainām ūdens strūklām plūst pār ķermeni. Visa viņa būtība modās jaunai dienai. Sedram grasoties doties laukā no vannasistabas, viņam prātā iešāvās kāda neparasta doma. Piegājis pie durvīm, viņš klusi nočukstēja: "Ergandierda!" Viņa acis iepletās un mute palika pusviru, kad, pakļaujoties pavēlei, durvis atvērās.

"Sasodīts!" Sedrs nodomāja. "Atliek vien minēt, kas notiktu, ja es izrunātu to otru vārdu. Nē! Labāk neriskēt." Un neteikt Igrai, viņš sev vēl piekodināja.

Lionas piepilsēta, pēc dažām stundām

Tikt klāt kriminālistam ir vieglāk, izmantojot noziedzīgo pasauli, sprieda Džons. Viņš bija uzzinājis, ka Zefāram Safrolo ir daži informatori, kas pienes ziņas par elektronisko narkotiku darījumiem Lionā. Sadzinis pēdas vienam no tiem, viņš vienojās par tikšanos Ronas piekrastē. Tiesa, īvs Ružē neizcēlās ar pārlieku precizitāti. Patiesībā viņš kavēja gandrīz stundu, un Džons jau grasījās atmest ar roku, kad pa šauro smilšu joslu steidzīgiem soļiem viņam tuvojās nožēlojama izskata vīrelis.

-    Vai atnesāt? viņš nesasveicinājies jautāja.

Ne vārda nebilstot, Džons pasniedza vīrelim neizsekojamu identifikatoru.

-     Pieci tūkstoši ūniju, kā bijām vienojušies, viņš nicīgi nošņāca.

-     Labi, tātad man jāpanāk, lai Safrolo ierodas šķērsielā pie Vispasaules galerijas ap pulksten vienpadsmitiem vakarā. Pareizi?

-    Tieši tā, Džons apstiprināja. Tikai šoreiz gan pacenties nenokavēt. Viņam tur jābūt vienpadsmitos, nevis tad, kad vien tev ienāks prātā.

-    Protams, kungs, vīrelis pieglaimīgi atbildēja. Kā jums tīk, kungs.

Sedra dzīvoklis, tajā pašā laikā

Gatavojoties ceļam, Sedrs nolēma šoreiz neapgrūtināt sevi ar ceļojuma piederumiem. Turklāt bez mugursomas viņam būs vieglāk palīdzēt Igrai turēties uz dēļa. Tomēr kaut kas nedeva mieru. No gredzena strāvoja savāds satraukums. It kā gredzens par kaut ko raizētos.

"Muļķības," viņš sev sacīja. "Priekšmetiem nav jūtu. Par kādu satraukumu var būt runa?"

Taču sevis mierināšana nelīdzēja. Kaut kas vilkšus vilka viņu pie zobena, kas bija droši novietots viņa guļamistabas skapi.

-     Kas tev notika? Igra jautāja, pamanījusi, ka drauga pacilātais noskaņojums uz mirkli pagaisis.

-    Zobens, viņš domīgi noteica. Man nez kādēļ šķiet, ka tas man kaut ko grib sacīt.

"Cik stulbi," viņš norāja pats sevi.

-    Iespējams, draudzenes ticība pārdabiskajam reizēm bija kaitinoša. Taču nakts sapnis un rīta piedzīvojums vannasistabā neļāva Sedram izteikt kādu dzēlīgāku piezīmi.

-    Varbūt tev vajadzētu ieklausīties? Igra piesardzīgi sacīja.

Sedrs piegāja pie skapja, atvēra to un izņēma mirdzošo zobenu. Caur

roku visā ķermenī ieplūda enerģija. Pēkšņi Sedrs zināja, ka nedrīkst atstāt zobenu mājās. Kā viņš to zināja, tas viņam pašam palika noslēpums.

"Noljāras kristāls," Sedram iešāvās prātā. "Ja vēl zinātu, kas tas tāds ir."

-    Klau, Sedr, mums tas jāņem līdzi, Igra pēkšņi sacīja. Es nezinu, kādēļ, bet es jūtu, ka nav droši atstāt to šeit.

Igras sacītais sasaucās ar viņa paša nojautām.

"Kas varētu notikt?" Sedrs prātoja. "Māja ir apsargāta, pie durvīm dežurē sargs, turklāt mājas vadības sistēma nekavējoties ziņotu policijai, ja dzīvoklī kāds iekļūtu bez identifikatora."

Viss, protams, bija pareizi, taču mieru atgūt nepalīdzēja. Brīdi prātojuši, draugi no vairākām Sedra siksnām sameistaroja kaut ko līdzīgu policistu lāzerpistoļu jostai: divas lences noturēja uz muguras siksnu, kas neļāva zobenam kustēties. Virs šāda veidojuma varēja uzvilkt jaku, un tas neierobežoja kustības. Bija pēdējais laiks doties ceļā, jo kopā ar Igru Sedram nāksies lidot lēnāk un ne tik augstu.

Lionas centrs, tajā pašā laikā

Sēžot savā kabinetā, Zefīrs garlaikoti strinkšķināja ģitāru. Šodien birojā nebija darāmā. Arī tiesā ierasties nevajadzēja. Viss bija izdarīts lietas pabeigtas, nodotas, apsūdzības sagatavotas.

Zefārs ienīda šādas dienas. Vienīgā iespēja izklaidēties bija paukošanas nodarbības, taču arī tās šodien atkrita, jo vienīgais cilvēks, ar kuru viņš labprāt sacentās, viņa draugs un studiju biedrs Leo bija aizņemts, bet paukoties ar kādu citu viņš vairs nevēlējās. Kopš viņam bija zobens, rapieris vai jebkurš cits duramais vairs nesagādāja prieku. Tādēļ viņš bija atļāvies to izmantot cīņā ar sasodīti pļāpīgo žurnālistu.

Tagad notika tieši tas, ko viņš jau bija gaidījis: visas pasaules ziņu aģentūras plijās viņam virsū, lūdzot "kaut vai dažus vārdus par neparasto un unikālo mākslas priekšmetu". Tas bija ne vien nogurdinoši, bet ari kaitinoši. Zobens piederēja VIŅAM. Tikai viņam!

Pagrūdis malā ģitāru, viņš atvēra rokas datora hologrāfisko ekrānu un jau sāka rakstīt ziņu Suzannai viņa bērnības draudzenei, kura vēl joprojām dzīvoja Zviedrijā, kur viņi bērnu dienās bija spēlējuši bumbu un trenkājuši baložus. Zefārs nebija sastapis Suzannu jau vairākus gadus un meloja pats sev, ka atšķirtība viņu nemaz nesatrauc. Tomēr šad un tad, palūkojoties uz to dienu attēliem, kas rotāja kamīna dzegu, viņš skumji nopūtās, ilgojoties pēc mežonīgās, nepakļāvīgās un brivdomīgās būtnes.

Iztēlojoties Suzannu sēžam viņas milzīgā, melni lāsmojošā ērzeļa mugurā, Zefāra sirds pildījās siltām jūtām. Viņa bija īsta amazone. Ne jau velti tieši tā saucās viņas rīkotās vasaras nometnes meitenēm "Amazones". Šaut ar loku, cīnīties ar zobeniem, sēžot zirga mugurā, jājot justies labāk nekā aeromobilī to visu Suzanna mācīja savu nometņu dalībniecēm. Zefārs apbrīnoja draudzeni. Nometnes viņa ik gadu rīkoja par saviem līdzekļiem, un meitenēm tās bija bez maksas, tādēļ nodarbības varēja atļauties ari ne ļoti turīgu vecāku meitas, starp kurām Suzanna bija atklājusi ne vienu vien īpaši talantīgu skolnieci. Dažas pusaudzes tagad bija pasaules mēroga sportistes.

"Tomēr nē!" Zefārs izslēdza ekrānu. "Kā lai zina, vai viņai maz ir laiks lasīt manus sūtījumus?"

Protams, brīvo dienu varētu izmantot, lai apciemotu vecākus, taču ari šī doma nebija iepriecinoša. Aizvadīt vairākas stundas, pieklājīgi izvairoties no tiešām atbildēm uz mātes jautājumiem par viņa plāniem dzimtas turpināšanas jautājumā vai ar tēvu pārspriežot darījumus, Zefāram noteikti negribējās. Smagi nopūties, viņš paņēma ģitāru un sāka spēlēt kādu smeldzīgu melodiju.

Skotijas kalniene, Saules ciemats, tajā pašā laikā

Dzimtās ainavas lika Igras sirdij pukstēt straujāk. Lidojums uz Sedra dēļa jau pats par sevi bija īsts piedzīvojums, taču zaļi mirdzošie kalni un ielejas no putna lidojuma bija elpu aizraujošs skats.

Tomēr, tuvojoties ciematam, Igras pacilātais garastāvoklis izgaisa kā nebijis. Visi ciematnieki bija sapulcējušies pie O'Nellu mājas un sagaidīja viņas ierašanos kā gadsimta lielāko notikumu. Jaunais burvis Seonaids bija tērpies greznākajās rituālu drānās un iekūris gariem veltītu uguni. Tas nu bija par traku!

"Griezies atpakaļ," viņa domās lūdza draugu. "Griezies atpakaļ!" Taču viņa saņēmās. Šis pārbaudījums bija jāiztur.

Visu ceļu Igra bija cieši iekrampējušies Sedra drēbēs, tādēļ, nokāpjot no dēļa, viņa vēl aizvien nespēja atliekt pirkstus. Turklāt bija nepieciešams laiks, lai kājas atkal pierastu pie stāvēšanas uz stingra, nekustīga pamata. Igra bikli spēra soli pretī vecākiem, bet paklupa, un tas izskatījās pēc neveiklas paklanīšanās.

Esmu kopā ar tevi, mazā, sajutis draudzenes satraukumu, pačukstēja Sedrs, un Igra veltīja draugam pateicības pilnu smaidu.

Liona, tajā pašā laikā

Puiši rīkojās kā īsti profesionāļi. Dažas veiklas kustības ar viltus identifikatoriem, un dzīvokļa durvis padevās. Iekļuvis dzīvokli, Džons norīkoja savus kaujiniekus rūpīgi pārmeklēt katru kaktiņu. īsā laikā dzīvoklis tika burtiski apgriezts kājām gaisā, tomēr te nebija nekā, kas kaut nedaudz varētu ieinteresēt iebrucējus.

Atvēris karti, Džons sulīgi nolamājās; baltais punkts diezgan ātri virzījās projām no Lionas. Atlika cerēt, ka šā dzīvokļa iemītnieks agri vai vēlu atgriezīsies savā mājoklī.

"Smagārs mani iznīcinās," viņš nodomāja.

Atstājis dzīvokli divus vīrus, Džons nolēma vispirms tikt galā ar Zefāru Safrolo.

Skotijas kalniene, Saules ciemats, tās pašas dienas pievakare

Kopš bērnības zināmās dziesmas un dejas lika Igrai beidzot justies kā mājās. Lai gan sagaidīšana bija meiteni samulsinājusi, Igra drīz vien atguvās. Apskaut vecākus, sasveicināties ar draugiem, kurus viņa nebija redzējusi kopš divpadsmit gadu vecuma, tas viss raisīja veselu emociju lavīnu. Smiekli mijās ar asarām, jautājumi bira kā krusa.

Beidzot pirmā brīža haoss norima, un sanākušie pulcējās pie svētās uguns, lai svinētu meitas atgriešanās brīnumu. Svinības bija sarīkotas ciemata labākajās tradīcijās ar dejām, dziesmām, rotaļām un ciņas prasmju demonstrējumiem. Igra ar prieku atklāja, ka čūskas ādā pavadītais laiks ne par mata tiesu nav ietekmējis viņas dejotprasmi. Pirmie soļi gan sanāca neveikli, taču jau drīz viņa dejoja tāpat kā pārējās ciemata meitenes.

Ciņas sacensības bija vakara nagla. Veiklākie ciemata jaunekļi, tērpušies tikai vadmalas biksēs, ko apjoza plata, sarkana josta, cīnījās ar koka zobeniem un spieķiem. Saule jau pamazām laidās uz rietu, un svētās uguns liesmas uz puskailajiem ķermeņiem meta spokainu atblāzmu. Atlētiskie un smagā darba, saules un vēja rūdītie augumi kustējās ideālā ritmā. Ar neapbruņotu aci bija redzams, ka Sedru šis skats ietekmēja ne mazāk kā pārējos.

No cīnītāju pulciņa atdalījās kāds jauneklis un, pienācis pie Sedra, pasniedza viņam savu zobenu un dziļi paklanījās.

-    Viņš izaicina tevi uz divkauju, Igra paskaidroja.

-    Nē, nevajag, Sedrs mulsi atteicās. Kas nu es par cīnītāju?! Uz dēļa es varētu sacensties, bet ne jau zobenu kaujās.

-     Atteikšanās no izaicinājuma ir nopietns aizvainojums, Sedr, draudzene sacīja. Un tev jau nav jāuzvar. Šeit tevi neviens nevērtēs. Tas drīzāk ir rituāls.

Sedrs negribīgi padevās. Cīnīties būtu ērtāk, ja viņš novilktu jaku, taču to Sedrs neuzdrīkstējās darīt. Nebūtu labi šiem ļaudīm izrādīt zobenu. īpaši tādēļ, ka viņi pret šādām lietām jūt milzīgu bijību.

Satvēris koka zobena rokturi, puisis vairākas reizes savicināja to, ieklausoties, kā zobens šķeļ gaisu. Jauneklis, kurš viņu bija izaicinājis, paķēra citu zobenu un ar asu kustību sāka uzbrukumu. Pacēlis roku, Sedrs šo uzbrukumu itin viegli atvairīja. Solis, cirtiens, cirtiens, solis, pagrieziens… Viņš kustējās tā, it kā būtu to darījis visu mūžu. Nekad agrāk Sedrs nebija mēģinājis neko līdzīgu, taču viņš cīnījās kā īsts zobenu cīņas meistars. Drīz vien abiem cīnītājiem piebiedrojās pārējie jaunekļi. Redzot Sedra cīņas prasmi, ciematnieki nolēma aizstāvēt savējo godu un sešatā stājās pretī svešiniekam. Jaunos vīriešus pārņēma azarts, un cīņa kļuva visai nopietna. Lietā tika likta ne vien gadiem koptā meistarība, bet arī daži viltīgi paņēmieni. Taču, lai kā ciemata puiši centās, Sedrs atvairīja visus uzbrukumus, atbruņoja puišus citu pēc cita, un drīz vien Seonaids pasludināja viņu par cīņas uzvarētāju.

Apmulsis viņš stāvēja cīņas laukumā, klausoties apkārtējo gavilēs un uzsaucienos. Kā viņam tas bija izdevies, tas laikam uz mūžu paliks noslēpums. Tikai tagad Sedrs pamanīja, ka starp ciematniekiem nav Igras.

* * *

Sedrs cīnījās kā lauva. Plaši ieplestām acīm Igra vēroja katru viņa kustību un nevarēja vien nobrīnīties, cik lieliski viņš darbojās ar zobenu. Viņa iztēlojās, cik lieliski šī cīņa varētu izskatīties, ja Sedrs liktu lietā savu zobenu. Taču izmantot dimanta zobenu pret koka nūjām tas būtu smieklīgi.

"Celies, bērns!" kaut kur dziļi meitenē ierunājās kāda balss. Viņa nekad iepriekš nebija dzirdējusi šādas balsis, tādēļ pirmajā mirklī tas viņu samulsināja. Vai tā bija svētās uguns izraisīta halucinācija? Iespējams. Tomēr balss noteikti skanēja, un tā nenāca no ārpuses. Ari ar ķermeni dzirdama tā nebija.

"Celies! Nāc pie manis!" balss uzstāja. Ar prātu Igra pretojās aicinājumam, taču lielākā viņas būtības daļa pakļāvās. Balss nebija naidīga, biedējoša. Tā viesa uzticību. Meitene piecēlās kājās un, cenšoties nepiesaistīt apkārtējo uzmanību, devās meža virzienā. Natūriķu bērniem kopš mazotnes tiek mācīts, ka naktī mežs nav cilvēkiem draudzīga vide, un Igras prāts vai kliedza: "Neej!" Bet kājas pašas virzījās uz mežu. Ķermenis nepakļāvās saprātam. Kā apmāta viņa tikai gāja un gāja, līdz nokļuva nelielā meža klajumā.

"Te ir tavs liktenis, bērns," balss sacīja. "Ņem un piepildi to, jo tikai tas, kam sirdī ir drosme un maigums, spēj nest šādu likteni."

Igra ieskatījās tumsā un pamanīja priekšā kaut ko spīdam. Ar smaili ietriekts veca koka celmā, tieši viņai priekšā mēness staros asinssarkani mirdzēja zobens, un uz tā roktura pogas atradās gredzens.

Meitene bija apjukusi ne pa jokam. Zobens un gredzens bija mats matā tādi paši kā Sedra nesenais atradums. Atšķirība bija tikai tā, ka šis bija darināts no monolīta rubīna un gredzens bija krietni mazāks, it kā būtu veidots, domājot tieši par viņu. Atradums biedēja un valdzināja vienlaikus. Igra pastiepa roku un, paņēmusi gredzenu, īsu bridi pavirpināja to pirkstos.

"Ko tu teiktu, ja mēs šo spīgulīti uzvilktu tev uz astes," viņa atcerējās, kā tikai pirms dažām dienām Sedrs bija jokojis par savu neparasto atradumu. Balss bija teikusi, ka šis ir viņas liktenis. Neko darīt, ja jau viņas, tad viņas. Apņēmīgi Igra uzvilka gredzenu pirkstā un sajuta, kā gredzena spēks ieplūst viņā. Pirksti paši apvijās ap zobena rokturi, un

meitene droši izvilka zobenu no celma.

* * *

Jautāti, kur palikusi Igra, vecāki nezināja atbildi. Vēl tikai pirms mirkļa meitene bija sēdējusi līdzās mātei. Sedra un ciemata jaunekļu aizraujošās cīņas laikā neviens nebija pamanījis viņas nozušanu, taču Gvena izteica pieņēmumu, ka meita varētu būt iegājusi mājā, kur glabājās tik daudz viņas bērnības atmiņu. Iespējams, ka viņai vienkārši bija nepieciešams pabūt vienai.

Kamēr Sedrs satraukti pārsprieda ar Gvenu draudzenes iespējamo atrašanās vietu, no meža puses, slidot klusi kā ēna, viņiem tuvojās Igra. Izliekoties, ka nekas nav noticis, meitene apskāva māti un uz vaicājumiem par prombūtni atrunājās, ka tā bijusi dabiska nepieciešamība. Neviens, izņemot Sedru, nepamanīja, ka Igra ir ļoti satraukta. Tajā pašā mirkli kaut kas neparasts notika ar viņa gredzenu. Tas sāka vibrēt, it kā tajā dziļi iekšā kaut kas skanētu.

-    Mums jāmēģina neuzkrītoši nozust, draudzene pačukstēja Sedram.

-     Kas noticis? Sedrs uztraucās.

Igra satvēra drauga roku un viegli saspieda to. Kaut kas ciets un vēss piekļāvās puiša ādai. Palūkojies uz Igras pirkstiem, Sedrs apstulba: meitenes pirkstā mirdzēja ugunīgi sarkans rubina gredzens.

Marseļa, tajā pašā laikā

No Džona Lokpikera pienāca graujošas ziņas viens no zobenvalžiem bija devies projām no Lionas.

"Sasodītais nejēga," Smagārs vārījās dusmās. "Vai tiešām nevienam neko nevar uzticēt?"

Tas muļķis bija izvandījis tukšu dzīvokli un palaidis vējā iespēju notvert dimanta zobenvaldi. Ari Obzānu viņš vēl aizvien nebija atradis. Taču tas Smagāru neizbrīnīja. Obzāns bija labs skolnieks. Nereti viņš pat pārspēja sava skolotāja visdrosmīgākās cerības. Bet izskatījās, ka ari Obzāns vēl nebija uzmeklējis pārējos. Tas Smagāram šķita dīvaini. No

Šanhajas bija saņemts ziņojums, ka Obzāns ir atradis karti, tātad viņš zināja, kur atrodas pārējie zobenvalži. Ko viņš vēl gaidīja? Kādu spēli Obzāns bija sācis? Kādēļ viņš vēl nebija sazinājies ar citiem, mēģinot apsteigt Smagāru un dabūt savā pusē pārējos? Vai tiešām Smagāra rūpīgi izstrādātajā plānā bija būtiskas kļūmes?

Jautājumu radās aizvien vairāk, bet atbilžu kļuva aizvien mazāk. Kādēļ Collector's Digest rakstīja tikai par safīra zobenu, bet ne vārda neminēja par gredzenu? Vai varētu būt tā, ka pie šā kruķa ir tikai zobens? Bet, ņemot vērā, ka zobeni un gredzeni ir cieši saistīti, vai kartē parādītos tikai zobens? Ja šis kruķu sprukstiņš bija tāds plātīzeris, viņš par gredzenu nebūtu klusējis. Protams, nevarēja noliegt, ka dažkārt varasvīriem lipa pie rokām šis un tas no konfiscētajām mantām un pierādījumiem. To, cik bezgodīgi ir daži likumsargi, Smagārs zināja pat pārāk labi. Viņš pats bieži vien bija izmantojis policistu "cilvēciskās vājības".

Smagārs izklāja karti uz greznā sarkankoka rakstāmgalda un pēkšņā izbrīnā atsprāga atpakaļ. Iepriekš uz kartes spītīgi bija mirgojuši tikai četri punkti viņa paša smaragdzaļais, Obzāna melnais, kā arī baltais un zilais. Taču tagad kartē skaidri bija redzami pieci punkti. Turklāt baltais un sarkanais atradās cieši blakus. Tātad viņš nebija kļūdījies, izgatavojot karti. Tā rādīja visus piecus zobenvalžus, vienkārši rubīna zobens un gredzens tikai tagad bija saņemti. Tas nozīmēja, ka nu ir atklāti visi. Atlika tikai tos iegūt. Tas arī bija vissarežģītākais. Kavēties nedrīkstēja. Dažu minūšu laikā Smagārs jau bija gatavs doties ceļā.

Liona, Vispasaules galerijas parks, tās pašas dienas vēlā vakarā

Visu lidojuma laiku Sedra prātā bija rosījušies neskaitāmi jautājumi. Vai tiešām viņa un Igras tikšanās bija nejauša? Neviens no cirka ļaudīm taču nebija varējis viņam pateikt, kur palicis dīvainais vīrelis, kas bija iespiedis Sedram rokās groziņu ar čūskulēnu. Viņš neticēja nekādām muļķībām par likteni, bet pēdējās nedēļas notikumi lika kļūt pielaidīgākam jautājumos par iracionālo. Kādēļ Igra, kas tik ļoti pretojās savai "maģiskajai misijai", tik ļoti iebilda pret Sedra ideju aizvest viņu pie vecākiem? Varbūt viņa nojauta, ka tur viņu sagaida tik neparasta "dāvana". Vai viņa paša atradums bija nejaušība?

"Te tev nu bija Noljāras kristāli," Sedrs nodomāja.

-     Klau, Igra bikli ierunājās, kad viņi bija nolaidušies pie Sedra mājas, vai mums uzreiz jādodas mājās?

-    Vai kaut kas noticis? puisis bažīgi atjautāja, cenšoties saskatīt meitenes seju.

-     Nē, nekas, Igra domīgi atteica. Vienkārši šodien ir bijis tik daudz visa kā. Man nepieciešams laiks, lai sakārtotu domas.

Te nu Sedram nebija ko iebilst. Gan šī, gan iepriekšējās dienas bija bijušas tik savādas, ka ar to pietiktu visam mūžam. Pārslēdzis dēli autopilota režīmā, liekot tam planēt līdzās, Sedrs sniedza draudzenei atbalstam roku, jo nepieradušam cilvēkam pēc lidojuma bija nepieciešams laiks, lai atgūtu līdzsvara izjūtu.

Ilgāku laiku viņi klusēja. Draugu pastaigai nebija noteikta mērķa. Viņi vienkārši klīda pa klusajām ielām, neievērojot ne garāmgājējus, ne ēkas.

-    Zini, par ko es prātoju, Igra pirmā pārtrauca klusumu. Man šķiet, ka mūsu tikšanās ir kaut kā saistīta ar šiem zobeniem.

-     Par zobeniem nezinu, Sedrs domīgi atbildēja, taču arī man mūsu tikšanās vairs nešķiet nejauša. Tagad es sāku domāt, ka tev bija taisnība: mans zobens diez vai bija nejaušs atradums.

Sedrs isumā izstāstīja Igrai savu šīs nakts sapni, neiedziļinoties sīkumos un nepieminot to, ka ir pārbaudījis savādo vārdu darbībā.

-    Ja jau visiem, kuriem ir zobeni, ir jābūt kopā, prātoja meitene, kur tad ir pārējie trīs? Skaidrs ir viens: nejaušība tā noteikti nav. Palūkojies uz gredzeniem! Tie ir kā radīti tieši tev un man. Turklāt balss, kas ievilināja mani mežā, teica, ka man jāņem šis zobens un jāpiepilda savs liktenis.

Jā! Igrai bija taisnība. Gredzeni tiešām bija kā viņiem darināti. Būtu jau labi atrast citus tādus pašus, bet kur lai viņus meklē? Nevar taču likt vispasaules tīmekli sludinājumu: meklēju cilvēkus, kuriem pieder neparasti zobeni.

Maldoties jautājumu un pieņēmumu jūklī, draugi pat nepamanīja, ka bija aizklīduši līdz Lionas darījumu un kultūras centram. Pēkšņi abu gredzeni savādi ievibrējās. Kopš Igra bija atradusi savu zobenu, abi visu laiku juta no gredzeniem plūstam tādu kā zumēšanu. Tā nebija dzirdama. Tikai sajūtama. Laikam jau savādie priekšmeti tā sazinājās savā starpā vai arī brīdināja īpašniekus par līdzīga priekšmeta tuvumu. Bet tagad zumoņa kļuva izteiktāka. Netālu no Vispasaules galerijas draugi neizpratnē apstājās un ieklausījās savās sajūtās.

Viss, pietiek sēdēt un gaidīt! Obzāns nebija tas cilvēks, kurš spēja ilgi palikt bezdarbībā. Viņam jāuzmeklē pārējie zobenvalži un jācenšas viņus brīdināt par gaidāmo uzbrukumu. Kad Obzāns ieskatījās kartē, viņa labā uzacs savilkās teju vai līdz pieres vidum: kartē skaidri bija redzami pieci punkti. Tas bija visai negaidīts pavērsiens.

"Kaut kas briest," kareivis prātoja. Baltais un sarkanais punkts cieši līdzās virzījās uz pilsētas centru, un tajā pašā virzienā no dārgo apartamentu rajona puses virzījās ari zilais punkts. Turklāt zaļais punkts vairs neatradās Marseļā, bet gan strauji tuvojās Lionai. Vai tiešām Smagārs nolēmis pats iesaistīties zobenvalžu sagūstīšanā?

Obzāns nosprieda, ka ir jāpasteidzas, pirms pārējie nav kļuvuši par Smagāra vaņģiniekiem. Tas bija riskanti, jo Smegs varēja izmantot situāciju un savākt visus ar vienu grābienu, taču Obzāns nevarēja pieļaut, ka skolotāja rokās nonāktu vēl trīs zobeni. Smagāra punkts vēl

bija gana tālu no Lionas, tādēļ bija vērts riskēt.

* * »

No stinguma un grūtsirdības Zefāru izrāva sakaru ierīces signāls. Ekrānā parādījās viņa ziņotāja satrauktā seja. Puisis šķita pārbijies līdz nāvei un runāja diezgan nesakarīgi.

Safrolo kungs, jums mani jāizvelk no šīs bedres! Viņi mani ir atklājuši. Viņi nogalinās mani!

īvs runāja pārliecinoši. Viņš nepaguva nosaukt savu atrašanās vietu, taču tā nebija problēma. Zefāra piekļuve ļāva viņam dažu sekunžu laikā noskaidrot, no kurienes nāk signāls. Tas pulsēja kādā šķērsielā pie Vispasaules galerijas. Tikko Zefārs atrada ziņotāja atrašanās vietu, signāls pārtrūka. Iespējams, ka īvam tiešām draudēja nopietnas nepatikšanas. Nedrīkstēja pamest puisi nelaimē, jo elektronisko narkotiku tirgotāji nepazina žēlastību. Zefārs apzinājās, ka kavēties nedrīkst, tādēļ izsaukt papildspēkus viņš nepagūs. Pēc dažām minūtēm viņš jau sēdēja savā

Oldsmobile un pilnā ātrumā traucās Vispasaules galerijas virzienā.

* * *

Džons ielūkojās kartē un priekā gandrīz iekliedzās: zilais punkts bija gandrīz pie pašas galerijas. Taču vislabākais bija tas, ka galerijas tuvumā atradās arī baltais punkts, kuru viņš vairs necerēja ieraudzīt Lionā. Turklāt blakus baltajam mirgoja sarkans punkts, tuvojās ari melnais. Lokpikers jutās kā ieguvis lielo laimestu. Viņš paķēra komunikatoru un izziņoja gatavību. Priecājoties par iespēju savākt visus četrus

zobenvalžus, Džons nepamanīja, ka Lionai tuvojas zaļais punkts.

* * *

Obzāns nolēma vispirms brītiņu pavērot pārējos zobenvalžus, lai novērtētu, kādi cilvēki viņi ir. Diez vai viņi izprot, ko nozīmē būt zobenvaldim. Ja tā būtu, viņi jau būtu Smega Smagāra sabiedrotie vai ienaidnieki. Bija jāizvērtē šo ļautiņu principi. Kaujinieks noslēpās galerijas ēkas ēnā un gaidīja. Drīz vien šķērsielā iesoļoja atlētisks gara auguma vīrietis. Viņam varēja būt apmēram divdesmit pieci vai divdesmit septiņi gadi. Acīmredzot šis puisis nebija nekāds tukšinieks. Par to liecināja elegantais, labi piegrieztais uzvalks, kas, visticamāk, bija šūts pie privāta drēbnieka.

Vīrs gāja lēni, uzmanīgi lūkodamies apkārt, it kā meklētu kādu.

"Nevar būt, ka viņš meklē mani," sprieda Obzāns. "Tātad viņš vai nu meklē abus pārējos, vai arī viņam šeit ir pavisam citas darīšanas."

Drīzumā šķērsielas otrā galā parādījās divi stāvi. Spriežot pēc augumu samēra, viens no tiem bija sieviete. Šie abi izskatījās nomaldījušies un apjukuši. Aši koncentrējies, Obzāns nolasīja visu triju zobenvalžu prātus. Viņš nejutās pārsteigts, kad šķērsielas abos galos pēkšņi uzradās tumši stāvi. Kā jau viņš bija paredzējis, Džons un viņa asinssuņi šo iespēju garām nelaida. Sapratuši, ka ir iekrituši lamatās, trīs cilvēki apjukuši stāvēja ieliņas vidū, kamēr viņiem no abām pusēm tuvojās slepkavas.

* * *

"Kas te, pie joda, notiek?" Sedrs mēģināja izprast situāciju. Netālu no viņa un Igras stāvēja kāds vīrs, kas izskatījās tikpat apmulsis kā viņi, un viņam no aizmugures tuvojās četri tumši stāvi, kas neizskatījās draudzīgi noskaņoti. Protams, ari Jaunajā pasaulē netrūka ļautiņu, kuriem labāk patika realizēt sevi laupot, un vīrs, kas bija šajā ieliņā iekritis lamatās, izskatījās visai turīgs. Iespējams, puiši bija ievilinājuši viņu šeit, lai tiktu klāt turīgā puiša identifikatoriem. Būtu nepatīkami kļūt par liecinieku laupīšanā. Turklāt tas varētu apdraudēt Igru.

Sedrs strauji apcirtās riņķī, lai steigšus dotos projām, taču atkāpšanās ceļu aizsprostoja vēl četri tumši silueti. Ne mirkli neprātojot, viņš paspēra soli sāņus un aizstājās priekšā Igrai. Ja šie kretīni mēģinās

nodarīt viņai pāri, viņiem to nāksies rūgti nožēlot.

* * *

Ko jums vajag? Zefārs skaļi jautāja tumšajiem vīriem. Savādas tirpas no gredzena plūda pār visu viņa ķermeni. Bija skaidrs, ka kāds ir izmantojis īvu, lai atvilinātu viņu šurp. Protams, Zefāram netrūka ienaidnieku. Daudzi ļautiņi bija uz ilgu laiku izkrituši no normālas sabiedrības, pateicoties tieši viņa ziņojumiem. Bet, ja tā bija kāda viņa ienaidnieka atriebība, kas tad bija tas puisis un meitene, kuri nāca no šķērsielas otra gala?

Atbildes nebija. Kādēļ viņš bija rīkojies tik pārsteidzīgi un nebija izsaucis papildspēkus? Tagad viņam nāksies vienam stāties pretī astoņiem (pēc visa spriežot, labi bruņotiem) vīriem un vēl rūpēties, lai divi

nevainīgi cilvēki neciestu viņa dēļ.

* * *

Kaut kas nebija labi. Sajutusi briesmas un paklausot iekšējam impulsam, Igra tvēra pie bikšu jostas. Lai izvairītos no liekiem jautājumiem, viņa jau mežā bija noslēpusi zobenu bikšu starā, pogu aizkabinot aiz jostas. Par spīti saspringtajai situācijai, meitenes sirdī ielija siltums, kad Sedrs aizstājās viņai priekšā, sargājot viņu no draudošajām briesmām.

Tumšie vīri nāca aizvien tuvāk, situācija ar katru bridi kļuva bīstamāka. Pēkšņi viņa sajuta, ka mugura atduras pret kaut ko mīkstu. Aši palūkojusies pār plecu, Igra ieraudzīja, ka uzbrucēji ir atspieduši viņus līdz nelielās ieliņas vidum un nu viņa stāvēja, ar muguru piespiedusies puisim, kurš bija nācis no ieliņas otra gala. Lai gan viņai nebija laika rūpīgi aplūkot šo cilvēku, viņa paguva pamanīt viņa labajā rokā zobenu, kas bija mats matā tāds pats kā viņas un Sedra zobens. Tikai šis zobens blāvajos mēness staros meta zilus zibšņus.

Ar ātru kustību Igra izrāva bikšu starā noslēpto rubīna zobenu un klusībā lūdzās, lai viņai kāds augstāks spēks vai dižens gars piešķir prasmi likt lietā šo ieroci.

Pamanījis Igras darbošanos, arī Sedrs saprata, ka zobeni ir viņu vienīgā cerība stāties pretī šiem neģēļiem.

"Lai notiek," viņš nodomāja. "Ja jau man kaut kā izdevās atbruņot Igras ciemata puišus, varbūt man izdosies būt tikpat izveicīgam arī tagad."

* * *

Kauja bija nevienlīdzīga. Labi apmācīti Smagāra slepkavas pret trim zobenvalžiem, kuriem nebija pārāk labas zobenu cīņas prasmes. Obzānā cīnījās piesardzība un taisnīguma alkas. Viņš bija mācījies nogalināt un bija nogalinājis, bet šī kauja drīzāk bija nosaucama par rupju slaktiņu. Lai gan tie trīs cīnījās kā lauvas, Džona vīriem viņi ilgi nespēs turēties pretī. Turklāt viens no viņiem bija meitene. Ko viņa spēs pret šiem ambāļiem?

Plūktiņš kļuva aizvien sīvāks, un Obzāns vairs nespēja tajā vienkārši nolūkoties. Izvilcis iemuti, viņš ielika tajā saindētu šautriņu un rūpīgi notēmēja. Nebūtu labi, ja viņš nejauši trāpītu kādam zobenvaldim. Straujš pūtiens, un viens no Džona vīriem sabruka uz bruģa. Daži kritušajam tuvāk esošie kareivji neizpratnē lūkojās tumsā, taču ieraudzīt Obzānu viņiem neizdevās. Kustoties klusi un piesardzīgi, viņš ievietoja iemutī jaunu šautriņu, un pēc mirkļa vēl viens kaujinieks bija izslēgts no spēles. Taču tas nepadarīja triju zobenvalžu uzdevumu vieglāku.

Pēkšņi viens no puišiem izsaucās: "Redomendra!" Nāves Vārda šautra netrāpīja nevienam kareivim, bet ietriecās ielas malā ierīkotajā hidrantā, un ierīce uzsprāga. Ūdens ar milzīgu spēku šāvās gaisā, bet gabalos sašķīdušā hidranta lauskas trāpīja vienam uzbrucējam, un tas sāpēs saķēra kāju. Bija skaidrs, ka jauneklis neprot izmantot Nāves Vārdu. Vienkārši bija licis to lietā, izmisuma dzīts.

Glauni ģērbtajam puisietim sekmējās tīri labi, taču abi pārējie bija visai nožēlojami. Acīmredzot bagātnieciņš šad tad izklaidējās, cilājot zobenu.

Cīnītāju kamols kļuva nepārskatāms, un tas padarīja neiespējamu šautriņu izmantošanu. Obzāns izvilka zobenu un pameta savu drošo slēptuvi. Nedrīkstēja pieļaut, lai Džons un viņa viri gūtu uzvaru šajā kaujā.

Uzbrukums no aizmugures nostrādāja: pārsteiguma moments neļāva kaujiniekiem ātri pārgrupēties. Daži meistarīgi cirtieni, un vairāki Džona padotie jau gulēja uz bruģa ar pāršķeltām galvām. Tagad spēki bija līdzīgi: četri pret četriem. Tomēr Džons, kas bija labi apmācīts un īpaši centīgs, viens bija triju vīru vērts. Ar to nedrīkstēja nerēķināties. Turklāt puisis, kurš cīnījās pret Džonu, visu laiku centās aizstāties priekšā meitenei, lai aizsargātu viņu. Tas ierobežoja puiša jau tā ne visai meistarīgās kustības. Lai atvieglotu jaunekļa uzdevumu, Obzāns nostājās viņam līdzās, palīdzot atvairīt Džona cirtienu krusu. Tā vien šķita, ka vienība nebija sūtīta, lai iznīcinātu zobenvalžus. Tik vien kā ievainotu un sagūstītu. Tomēr, kad Džons ieraudzīja Obzānu, viņa uzbrukums kļuva daudz sīvāks. Jau mirkli vēlāk, ar vienu meistarīgu kustību novērsis Obzāna uzmanību no jaunekļa, Džons izmantoja dunci un ievainoja cirtaino puisi. Asmens pāršķēla dimanta zobenvalža labās rokas apakšdelmu gandrīz līdz kaulam.

Spēku samērs atkal bija mainījies. Lai gan ievainotais jauneklis vēl mēģināja atvairīt uzbrucējus, ikviena kustība sagādāja viņam milzīgas sāpes. Tostarp naudīgais bija paguvis padarīt nelietojamu vienu no Džona puišiem, iecērtot viņam plecā. Divi ambāļi bija kā pielipuši meitenei, un, kamēr Obzāns cīkstējās ar Džonu, naudīgais pārvilināja pie sevis vienu no atlikušajiem izsitējiem.

Meitene sāka pagurt, tādēļ Obzāns nolēma izlemt šīs kaujas likteni.

-     Quardendra! viņš izsaucās, raidot liesmu strēli tieši Džonam krūtīs. Atskanēja skaļš blīkšķis. Džons sagrīļojās, taču noturējās kājās.

"Kas tad nu?!" Obzāns bija neizpratnē. Dedzināšanas burvestība noteikti nebūtu iztriekusies cauri bruņām, taču tai bija nopietni jāievaino karavīrs. Bet tas nenotika. Šķita, ka kaut kas ir absorbējis Vārda spēku.

-     Quardendra!

Otrā liesmu strēle darīja savu, un Džons, sāpēs sagrābis krūtis, saļima uz bruģa. Atlikušie kaujinieki, redzot savu vadoni sakautu, sāka atkāpties. Obzāns piegāja pie Džona un, pirms cīņubiedri bija piecēluši viņu kājās, pamanīja, ka kādreizējam biedram kabatā uz krūtīm deg kaut kāds foliants.

"Tagad skaidrs," Obzāns atskārta. Vārds bija trāpījis kartē, kuru Smagārs bija iedevis Džonam. Kartē un bruņās ietvertais burvju spēks bija pasargājis Džona dzīvību. Pametuši kritušos, kaujinieki metās bēgt, velkot līdzi ievainotos.

* * *

Igra atslīga pret tuvējās ēkas sienu un nespēkā apsēdās uz bruģa. Galva mežonīgi sāpēja, ausīs dunēja, un visu viņas augumu kratīja sīki drebuļi. Uz mirkli viņa aizvēra acis.

"Kas te notika?" viņa mēģināja izprast nule piedzīvoto. "Kas bija šie viri? Ko viņiem no mums vajadzēja? Kādēļ viņi mums uzbruka?" Pēkšņi viņa atcerējās Sedra sāpēs saviebto seju. "Ak vai, Sedrs! Viņš ir ievainots."

Viņa strauji pielēca kājās, taču nespēks un reibonis lika viņai atkal atspiesties pret sienu.

-    Mazā, vai ar tevi viss ir kārtībā? blakus atskanēja Sedra satrauktā balss. Igras sirds sila. Pat būdams smagi ievainots, Sedrs vispirms rūpējās par viņu.

-    Vai kāds man varētu paskaidrot, kas te nupat notika? jautāja dārgajā uzvalkā tērptais puisis.

-     Es varētu mēģināt, atbildēja tumšmatainais vīrietis, kurš pašā cīņas karstumā bija nez no kurienes pēkšņi uzradies un patiesībā izglābis viņus no drošas bojāejas. Taču tad mums visiem derētu kāda droša vietiņa, kur ievainotajiem apkopt brūces.

-     Nē, mums jānogādā Sedrs uz tuvāko palīdzības punktu! Igra asi atcirta.

-     Palīdzības punktu? tumšmatis jautāja, un Igra saklausīja viņa balsī izsmieklu. Jaunkundze laikam joko. Kā jūs izskaidrosiet šādu ievainojumu mediķiem?

-     Vispār mums ir jāizsauc kārtībnieki, sarunai pievienojās elegantais puisis. Šeit ir līķi, tas bija vardarbīgs uzbrukums, un mums ir cietušie.

-     Labs ir, puis, tumšmatis izaicinoši iesaucās, sauc vien kārtībniekus! Aiziet! Pie viena padomā, ko tu teiksi nopratinātājiem, kad tev jautās, kā tiem diviem līķlšiem skaustā radušās saindētas šautriņas. Arī par zobeniem padomā! Kā tu izskaidrosi varasvīriem, ka tā bija sasodīta zobenu kauja?

-     Bet jūs taču varat to visu izskaidrot, vai ne? glaunais jautāja.

-     Varu, taču ar mani nerēķinies, tumšmatis ar ierastu kustību ieslidināja zobenu sev aiz apkakles. Ja te parādīsies žandarmi, es pazūdu. Un tad pierādi, ka es te vispār esmu bijis. Turklāt šurp dodas kāds kungs, kuram pieder smaragda zobens, un viņa vienīgā vēlme ir dabūt savos nagos mūs visus četrus. Man mana āda vēl nav apnikusi, tādēļ es taisos nozust. Bet jūs visi varat darīt, ko vien vēlaties, skriet pie mediķiem, saukt pogainos vai iet iedzert kādu mēriņu par piemiņu šiem četriem nabadziņiem.

-    Klausieties, Igra nepacietīgi pārtrauca nekauņas runu. Sedram ir nepieciešama palīdzība, turklāt ātri. Ja vien jūs negrasāties pats sadziedēt viņa ievainojumu, tad piedāvājiet kādu konkrētāku risinājumu!

-    Piekrītu jaunkundzei, pikti iesaucās glaunais. Ja jums ir kāds konstruktīvs ierosinājums, tad runājiet!

-   Kā jau teicu mums noderētu kāda klusa, droša vietiņa, Obzāns nevērīgi izmeta. Vai ir kādi priekšlikumi?

Uz mirkli iestājās klusums. Sedrs zaudēja daudz asiņu, un glaunais, novērtējis situāciju, negaidot ierunājās:

-    Ja vien jūs varat man izskaidrot, kas te īsti notika, varam doties uz manu dzīvokli. Mana automašīna ir aiz stūra.

-    Nu re, smukulīt, nekaunīgais vīrs noteica, ar šo ari vajadzēja sākt.

Paķēris Sedru zem rokas, viņš palīdzēja Igrai noturēt puisi kājās. Paspēris dažus soļus glaunā vīra norādītajā virzienā, tumšmatis apstājās un, pagriezies pret kritušajiem karavīriem, stingrā balsī noteica: "Quardendra!" Liesmas apņēma kritušo ķermeņus, un pēc brīža no

viņiem pāri bija palikuši tikai pelni.

* * *

Pēc vēja ātrumā aizvadītā brauciena ar šiko Oldsmobile Obzāns jau vairs nezināja, ko šī diena vēl viņam liks priekšā. Taču, kad visa četrotne ar mirdzošo privāto liftu uzbrauca dārgā, mēbelēto dzīvokļu īres nama penthouse un glaunais puisis kautrīgi aicināja visus savā "pieticīgajā mājoklī", Obzāns saprata, ka šis puisietis varētu droši stāties pretī Smagāram vismaz turības ziņā.

* * *

Priekšnamā četrotni sagaidīja apmulsušais Svens. Vecais kalpotājs gan centās neizrādīt savas izjūtas, taču Zefārs viņa skatienā izlasīja virkni jautājumu.

-     Mēs būsim bibliotēkā, Sven, Zefārs nomurmināja. Ja Olīvija vēl nav devusies pie miera, mēs vēlētos pa tasītei labas kafijas.

-   Protams, kungs, Svens apstiprinoši atbildēja un, vēlreiz nopētījis neparasto kompāniju, cēli aizsoļoja virtuves virzienā.

Ar rokas mājienu aicinot pārējos sekot, Zefārs veda viesus uz bibliotēku. Tā bija viņa lepnums. Pēc Lielā Sprādziena vairums tā, ko agrāk sauca par grāmatām, bija neglābjami gājis bojā. Jaunajā pasaulē no drukātajām grāmatām nolēma atteikties, jo tās bija neparoclgas. Turklāt jau ilgi pirms Lielā Sprādziena cilvēki bija iecienījuši elektroniskās grāmatas. Zefāram drukātās grāmatas bija ļoti mīļas. Viņš ļoti labprāt brīvos brīžos paņēma kādu senu sējumu un baudīja lappusēs ietvertās domas. Viņam nebija viegli atrast saglabājušos eksemplārus, jo lielākā daļa drukāto grāmatu bija kolekcionāru īpašums. Tādēļ savāktie aptuveni seši tūkstoši sējumu tiešām bija kaut kas, ar ko varēja lepoties.

Kad visi bija iekārtojušies ērtajos, ar īstu ādu pārvilktajos krēslos, Obzāns visupirms pievērsās Sedram. Delms bija pāršķelts no plaukstas locītavas līdz pat elkonim. Brūce bija visai neglīta.

"Jācer, ka neesmu kļūdījies un Džona vienība bija sūtīta sagūstīt, nevis nogalināt. Ja tā nav, iespējams, ka asmens bija saindēts, un tad puisim klāsies smagi," prātoja Obzāns. Viņš notupās blakus gandrīz samaņu zaudējušajam Sedram, satvēra viņa roku un sāka skaitīt Vārdus. Greznajā

telpā valdīja dziļš klusums. Visi, elpu aizturējuši, vēroja Obzānu.

* * *

Neparastais vīrs kaut ko purpināja, un viņa pirksti šķita izstarojam gaismu. Igra palūkojās uz vīra rokām termospektrā. Kaut ko tādu viņa nekad iepriekš nebija redzējusi: parasti termospektrā viņa redzēja tikai siltumu, bet vīra rokas, šādi aplūkotas, izstaroja zaļganu gaismu. Tas noteikti nebija termospektrs! Palūkojusies uz Sedru cilvēka acīm, Igra pēkšņā izbrīnā gandrīz iekliedzās.

Meitenes izsauciens pievērsa Zefāra uzmanību, un tas, ko viņš ieraudzīja, lika viņam izbrīnā ieplest acis. Ar vienu vārdu saspridzināts hidrants un sadedzināti līķi tas jau bija neparasti. Taču dziļa, teju vai līdz kaulam iecirsta brūce, kas sadzist dažu minūšu laikā, neatstājot pat rētu, tas jau vairs nebija normāli.

-     Kā jums tas izdevās? Zefārs čukstus jautāja svešiniekam.

-     Šis? Obzāns norādīja uz Sedra roku. Tas taču ir vienkārši. Sadziedēt ķermeniskus ievainojumus ir viegli. Labi, ka Džona duncis nebija apstrādāts ar indi. Tad gan būtu ziepes.

-     Džons, ja pareizi saprotu, meitene ieminējās, bija virs, kurš ievainoja Sedru.

Svešinieks piekrītoši pamāja.

-    Jūs viņu pazīstat? viņa tincināja.

-    Diemžēl, Obzāns skumji noteica, un viņa bravūra uz bridi pagaisa kā nebijusi.

-   Varbūt tagad jūs beidzot paskaidrosiet, kas te, pie joda, notiek? Zefars kļuva nepacietīgs.

Tieši tobrīd bibliotēkas divviru durvis atvērās, un pa tām cienīgi iesoļoja Svens, stumjot glīti servētus ratiņus, uz kuriem atradās smalka porcelāna kafijas servīze. Kafijas smarža piepildīja telpu, un Zefāra oma nedaudz uzlabojās.

-    Eu, vai šajā mājā ir ari kāds plāksteris? Sedrs, kas nu jau bija daudzmaz atguvies, pēkšņi izsaucās.

Visi klātesošie pievērsās viņam un tikai tagad pamanīja, ka meitenei pār pieri plūst šaura asiņu tērclte.

-    Klau, veco zēn, Obzāns vērsās pie Svena, vai jūsu saimniecībā atradīsies kāda tīra salvete un glāze ūdens? Pirms es sāku lāpīt šim meitēnam punu, man ir jānoskalo asinis. Kas no ķermeņa aizgājis, tas ir nomiris.

Apjucis no tik bezkaunīgas izturēšanās, Svens jautājoši palūkojās uz Zefāru. Saimnieks piekrītoši pamāja, un Svens pagriezās uz iešanu. Taču pie durvīm viņš atskatījās un pajautāja: Vai kungiem vajadzēs vēl kaut ko?

-    Šitam puisietim derētu kāds šļuciņš konjaka vai vismaz laba, veca vīna, Obzāna runas veids bija kaitinošs.

-    Ejiet, Sven! Zefars centās saglabāt mieru. Es pats parūpēšos par dzērieniem.

Salējis tasītēs kafiju, Zefars devās pie sekretārā ierīkotā bāra, lai izpildītu svešinieka norādījumus. Protams, puisis bija zaudējis daudz asiņu, un Zefars domās izlamāja sevi par to, ka pats nebija iedomājies piedāvāt šo vecum veco līdzekli. Piepildījis glāzi ar dzintarainu šķidrumu, viņš to pasniedza Sedram. Ari Svens jau bija atgriezies, nesot rokā greznu kristāla trauku ar ūdeni un koši baltu tīras kokvilnas dvieli.

-    Tencinu, veco zēn, Obzāns paķēra dvieli un saudzīgi notīrīja meitenes pieri. Ar šito ies vēl vieglāk. Brūce nav dziļa.

Atdevis Svenam atpakaļ asiņaino dvieli, viņš saudzīgi uzlika rokas Igrai uz galvas un sāka klusi purpināt. Nepagāja ne minūte, kad no brūces vairs nebija ne vēsts, un Obzāns atviegloti nopūtās. Bez jebkāda uzaicinājuma paķēris no ratiņiem tasi kūpošās dziras, viņš kāri iemalkoja to.

-    Hm, šī nu gan ir laba, viņš noteica un apsēdās uz milzīgā ozolkoka rakstāmgalda malas.

-    Varbūt tagad paskaidrosiet mums, ko tas viss nozīmēja, Zefārs atgādināja, cik vien savaldīgi spēdams.

-     Tagad jā, Obzāns atbildēja un nevērīgi pārmeta vienu kāju pāri otrai. Tad nu tā: sāksim ar to, ka jums uzbruka Smega Smagāra kaujinieku vienība, kas bija sūtīta, lai sagūstītu zobenvalžus.

-    Zobenvalžus?! visi trīs izsaucās.

-     Cilvēkus, kuriem pieder Cirmeņa zobeni un gredzeni, Obzāns runāja tā, it kā viņa priekšā būtu bariņš aprobežotu pamuļķīšu. Vai tā ir saprotamāk?

-     Sagūstīt? Jūs laikam jokojat? Zefāra sašutums lauzās uz āru.

-     Vai tas ir kāds seno vesternu sižets? Pastāv starptautiski nolīgumi, likumi, tiesības…

-    Jā, jā, jā, svešais atmeta ar roku. To visu jums vajadzēja izstāstīt Džona puišiem. Varbūt tas ko līdzētu.

Svešā izsmējīgais tonis aizskāra Zefāra vissvētāko ticību likuma varai.

-    Man nez kādēļ rodas iespaids, viņš sarkastiski vērsās pie Obzāna,

-    ka jūs pazināt uzbrucējus. Vismaz vienu no viņiem. No tā es secinu, ka uzbrukuma mērķis, ļoti iespējams, bijāt tieši jūs. Vai tā ir?

-     Es arī, protams, Obzāns drūmi noteica. Bet atļaujiet vaicāt: ko, pie velna, jūs meklējāt tik vēlā stundā vientulīgā šķērsielā?

-     Es… Zefārs saminstinājās. Bija skaidrs, ka īvs ticis izmantots, lai viņš noteiktā laikā būtu tur, kur viņš nokļuva. Man… Man tur bija darīšanas.

-    Nu, protams, Obzāns nosmīnēja. Romantisks randiņš, vai ne?

Zefārs noliedzoši papurināja galvu.

-    Acīmredzot kāds, šobrīd nevarēšu droši pateikt, vai tieši Džons, skaidroja Obzāns, bija parūpējies, lai jūs, mans draugs, nokļūtu tieši tur, kur viņš jūs gaidīja.

-    Varbūt jūs vispirms papūlētos atbildēt uz jautājumu, kuru mūsu namatēvs jums uzdeva iepriekš, Igra pikti uzsauca. Jums tika jautāts, vai jūs šos uzbrucējus pazīstat un kā!

-    Kā jau teicu, jaunkundz, Obzāns pievērsa Igrai savas melnās acis,

-     es tiešām pazīstu uzbrucējus. Es pats kādreiz biju Smega Smagāra kaujinieks, un es ar to nelepojos. Džons Lokpikers un viņa vienība tika sūtīta meklēt zobenvalžus apmēram pirms piecām dienām, kad es izbēgu no Moku torņa, kur Smagārs mani ieslodzīja, jo es neatbalstīju viņa mērķus.

-     Kas, sasodīts, ir Smegs Smagārs? neizpratnē jautāja Sedrs.

-    Smaragda Ordeņa vadonis, smaragda zobenvaldis, dižens mags, svešais ar plašu žestu nosvieda uz galda karti. Palūkojieties šeit!

Zefārs, Sedrs un Igra noliecās pār neparasto karti. Zefaram tā atgādināja vienu no tām, kas bija aprakstītas dēku stāstos par dārgumu meklēšanu. Tikai šajā kartē attēls mainījās ja bija nepieciešams aplūkot lielāku laukumu, karte pati attālināja attēlu, un otrādi. Uz pelēcīgi brūnganā pergamenta bija redzama četru krāsainu punktu kopa, bet krietnu sprīdi no tās mirgoja zaļš punkts, kurš biedējoši nenovēršami tuvojās.

-     Smagārs jau pirms kādas stundas pameta savu pili Marseļā, skaidroja Obzāns. Ņemot vērā, ka šo karti, tāpat kā Džona karti, kura palīdzēja šim kaujiniekam izsekot jūs, ir izgatavojis Smagārs, viņam, visticamāk, ir trešā. Un šobrīd viņš gavilē, jo viņam ir iespēja nogrābt visus zobenus ar vienu ķērienu.

-    Kam viņam tas? meitene iejautājās.

-    Te nu viss ir ļoti vienkārši, mademoiselle, Obzāns kļuva pati laipnība. Viņš vēlas savākt visus Cirmeņa zobenus, lai iegūtu absolūto varu.

-     Noljāras kristāli, lūkojoties kartē, domīgi nomurmināja Sedrs.

-    Tā gan, virs apstiprinoši pamāja.

-Ja jau mēs kāda neizprotama iemesla dēļ esam vienā laivā, Zefāra dusmas atkal pieņēmās spēkā, tad mums visiem vajadzētu spēlēt ar atklātām kārtīm. Kas tie par kristāliem?

-    Dimants, rubīns, safīrs, smaragds un ametists, Sedrs noskaitīja. Bet, pag, jūsu zobens nav ametista!

-    Arī tas ir tiesa, Obzāns piekrita. Jūs esat varen vērīgs, mans draugs. Sākotnēji, kad Cirmens nozaga dēmoniem kristālus, bija ametists. Viņš izgatavoja zobenus un gredzenus, liekot gredzeniem kalpot kā zobenu spēka un neuzveicamlbas avotam, bet zobeniem būt par gredzenu enerģijas avotu. Taču tie, kuriem viņš uzticēja savus zobenus, izrādījās pārlieku vāji. Manam zobenam ir nācies piedzīvot zemiskumu visā tā krāšņumā. Dzidrais ametists nespēja izturēt šādu pazemojumu un satumsa, kļūstot par obsidiānu.

-    Bet tas nav iespējams, iesaucās Zefars. Šiem kristāliem ir atšķirīga izcelsme un molekulārā struktūra!

-     Kur tas nav iespējams? atjautāja Obzāns. Ķīmijas mācību stundā? Jā, tur tas nav iespējams. Bet ari zobenus un ar tiem enerģētiski saistītus gredzenus no kristāliem izveidot darbmācībā nemāca.

Kad šis vīrs, visiem redzot, bija sadziedējis divus smagus ievainojumus, kuriem pat modernā medicīna būtu spiesta veltīt vairākas dienas, Zefārs nolēma neiebilst pret viņa argumentu.

-     Bet tagad nav laika diskutēt par manu zobenu, viņš turpināja. Tagad svarīgākais ir nolemt, ko iesākt, lai mēs visi kopā kā glīti iesaiņota un ar lentīti pārsieta Ziemassvētku dāvaniņa nekļūtu par Smagāra laupījumu. Man tā nav problēma, bet par jums gan es neesmu drošs.

-     Nezinu gan, cik dižs mags ir tas jūsu Smagārs, meitene ierunājās, bet ar loģiku gan viņam ir tā pašvaki. Ja viņš jau dienām ilgi vajā tos, kā jūs teicāt, zobenvalžus, tad ir pamatīgi kļūdījies.

-    Ko jūs ar to domājat? Obzāns bija neizpratnē.

-     Es savu zobenu ieguvu tikai šodien, viņa paskaidroja. Tajā šķērsielā mēs ar Sedru iemaldījāmies gluži nejauši. Ja man nebūtu bijusi nepieciešama pastaiga, mēs šobrīd jau saldi gulētu Sedra dzīvoklī un jūsu mags varētu palikt divvientulībā ar savām vēlmēm.

-     Kļūda, mademoiselle, Obzāns iebilda. Pirmkārt, kā jau teicu, viņam ari ir karte, kurā viņš redz visus zobenvalžus. Otrkārt, jūs zobenu IEGUVĀT šodien, taču tas pastāv jau ļoti, ļoti sen. Treškārt, ja, atgriezusies no Skotijas, jūs nebūtu devusies pastaigā ar savu draugu, tad šobrīd jūs, visticamāk, jau būtu sasieta un ar aizbāztu muti. Labākajā gadījumā jūs būtu sava drauga dzīvoklī, ļaunākajā ceļā uz kādu no Smagāra pilīm.

-     Kā… meitene neslēpa savu izbrīnu.

-    Karte, mademoiselle, karte, viņš norādīja uz pergamentu. Arī es jums visiem sekoju, kopš izbēgu no Moku torņa. Es ļoti nevēlētos, lai Smagārs iegūst visus Cirmeņa zobenus un apvieno tos.

-    Es tomēr nesaprotu, Sedrs domīgi ierunājās. Ja jau šis Smagārs ir tik varens, kam viņam nepieciešama visu zobenu vara?

-   Varas, tāpat kā naudas, nekad nav par daudz, manu zēn, Obzāns skumji nopūtās.

-     Palūgšu neizteikties tik vispārināti, Zefars bija sapīcis ne pa jokam. Nu labi. Kāds ir jūsu priekšlikums šajā situācijā?

-    Es jau dienām ilgi par to prātoju, Obzāns bija kļuvis nopietns, un ielu puika bija pagaisis bez pēdām. Ir tikai viena vieta, kur mēs varētu būt drošībā, taču es nezinu, kā lai turp nogādāju jūs.

-    Laikam jau tāpat kā sevi, tagad bija pienākusi Zefāra kārta pazoboties.

-    Tas nav iespējams, mans draugs, Obzāns nopūtās. Es varētu mēģināt teleportēties kopā ar kādu no jums. Taču tas var būt bīstami. Cilvēkam, kurš nekad nav teleportējies, tas var būt pat liktenīgi. Turpretī es pats šajā vietā esmu bijis tikai teleportējoties, tādēļ nevarēšu parādīt ceļu.

-   Tā nu gan nav nekāda problēma, Sedrs noteica. Pasakiet man, kur aptuveni tas atrodas, un jau pēc dažām sekundēm mums būs maršruts.

-Ja jau tā, tad vispirms man ir nepieciešams drošs komunikators, Obzāns izskatījās apmierināts.

Zefars pasniedza svešiniekam savu dienesta komunikatoru, un jau pēc mirkļa hologrāfiskajā ekrānā parādījās skaistas, tumšmatainas sievietes seja, kurā mirdzēja dzīvespriecīgas, dzidri zaļas acis.

-    Labvakar, Obzān, sieviete smaidīja. Kas tad nu tik vēlu noticis?

-    Labvakar, Sofij, Obzāns neslēpa prieku, redzot kundzi. Mums te gadījusies neliela ķibele. Vai jūs varētu pieņemt sūtījumu no Jirži?

Sievietes seja pēkšņi kļuva nopietna.

-    Cik liels ir sūtījums, Obzān? viņa bažīgi vaicāja.

-    Pilns komplekts, Sofij, viņš atbildēja.

-    Labi, sieviete piekrītoši pamāja. Kad pienāks sūtījums?

-    Ja ceļi būs līdzeni, Obzāns noteica, jau tuvāko stundu laikā.

Sieviete pamāja. Ekrāns izdzisa, un visi klātesošie izbrīnā pavērtām

mutēm lūkojās Obzānā.

-     Atvainojiet, viņš mulsi pasmaidīja. Es vienkārši nebiju pārliecināts, ka šis komunikators ir pilnīgi drošs. Smagāram ir ļoti plaši sakari, tādēļ nebrīnīšos, ja globālā saziņa tiek kontrolēta. Tagad, manu zēn, viņš vērsās pie Sedra, atrodiet ceļu uz Bohēmiju.

Obzāna norādes gan bija diezgan izplūdušas, taču jau drīz Sedrs interaktīvajā satelīta kartē bija sameklējis vajadzīgo vietu. Tā atradās aptuveni desmit kilometru no Čivices ciemata, teju vai pašā meža sirdī, gleznainā upes krastā. Nosprieduši, ka Zefara automašīna būtu vispiemērotākais transports šādam ceļojumam, četrotne nekavējoties devās ceļā.

-     Varbūt izmantosiet ceļā pavadāmo laiku un paskaidrosiet, kurp jūs mūs vedat? Zefārs mudināja.

-    Tas ir garš stāsts, Obzāns attrauca.

-    Bet mums ir gana daudz laika, pasmaidīja Sedrs.

-     Sofija Atrakta, kura tuvākajā laikā kļūs par mūsu namamāti, ir mana skolotāja atraitne, Obzāns skaidroja, taču tad viņu nepacietīgi pārtrauca meitene.

-     Kādēļ tad jūs lūdzāt viņai pieņemt sūtījumu no Jirži?

-    Mans bērns, Obzāns nopūtās. "Vai tiešām šie cilvēki ir tik aprobežoti?" Tas ir šifrs. Kā jau teicu, neesmu drošs, ka Smagārs nav licis lietā savus sakarus. Jirži bija pirmais Smagāra kareivis, kurš pretojās sava pavēlnieka mērķiem iegūt visus Cirmeņa zobenus. Viņš nodibināja Pretošanās kustibu, un, jāatzīst, tie bija Smagāram smagi laiki. Jirži un viņa domubiedri pamatīgi grāva Smaragda ordeņa darbību no iekšpuses. Kad Smegs Smagārs uzzināja, kurš viņu nodevis, vairāki Pretošanās kustības dalībnieki tika sagūstīti un notiesāti par nodevību. Tas ir teju vai nāves spriedums. Arī man tāds tika piespriests. Nodevējam iededzina kauna zīmi un viņu pakar aiz rokām Moku tornī, tādējādi nolemjot lēnai un mokpilnai nāvei. Taču pret Jirži Smegs izturējās īpaši nežēlīgi. Viņš spīdzināja viņu, lai uzzinātu pārējo Pretošanās kustības biedru vārdus.

Kad Jirži Moku tornī no ievainojumiem nomira, Sofija zvērēja atriebties Smegam Smagāram un pārņēma vīra darbību. Tagad Sofija ir Pretošanās kustības vadītāja, un Atraktu namā mēs būsim pilnīgā drošībā.

-    Bet, ja jau šī Sofija ir Pretošanās kustības vadone un Smagāram ir karte, kurā viņš redz zobenvalžus, vai tas nenozīmē, ka šī vieta tieši pretēji ir visnedrošākā? Igrai, šķiet, ļoti nepatika, ja kāds uzsvēra viņas jaunību.

-    Nebūt ne, Obzāns pārliecinoši atbildēja. Atrakti ir sena ilūziju meistaru dzimta. Viņu nams ir redzams fiziskām acīm, taču to nespēj caurskatīt maģija. Atraktu nams ir ļoti īpašs.

Zefāra dzīvoklis, pēc dažām stundām

Smagārs līksmoja. Kā nu ne?! Kartē bija skaidri redzami visi četri punkti. Lai gan Džons ziņoja par smagu sakāvi, tas vairs nespēja sabojāt Smagāra lielisko omu. Mērķis bija tik tuvu. Pietuvinājis karti tā, lai būtu redzama konkrētā vieta, viņš secināja, ka tas ir kāds nams

Lionas mēbelēto dzīvokļu rajonā. Ievadījis koordinātas automašīnas pilotēšanas datorā, viņš steidzās pretī mērķim.

Arī pašā ēkā nekādi šķēršļi neradās. Atlika vien noskenēt durvju sarga prātu, un viņš jau zināja, ka šajā mājā mīt viņam jau zināmais Zefārs Safrolo. Atzinīgi novērtējis šā kruķa mantiskās iespējas, Smagārs iedvesa durvju sargam domu, ka ir Zefāra draugs. Biklais vīrelis, godbijīgi klanīdamies izsmalcinātajam viesim, neraugoties uz vēlo stundu, laipni parādīja ceļu uz Zefāra privāto liftu.

Penthouse viņu sagaidīja vecs kalpotājs. Nebija pat jānolasa sirmgalvja prāts, lai saprastu, ka šis kalpotājs zina, kā jāuzņem svarīgi viesi. Nosaucis sevi par Zefāra draugu, Smagārs atvainojās par tik vēlu vizīti un lūdza kalpotājam paziņot Safrolo kungam par savu ierašanos. Taču te viņu gaidīja nepatīkams pārsteigums.

-    Zefāra kungs ar draugiem nesen devās projām, kungs, kalpotājs laipni paskaidroja.

-     Cik žēl! Smagārs tēloja nožēlu. Esmu Lionā tikai uz dažām stundām un ļoti cerēju sastapt savu veco draugu. Vai nepateiksiet, kad Zefārs atgriezīsies?

-     Man žēl, kungs, kalpotājs noplātīja rokas, bet Zefāra kungs neteica, kad atgriezīsies. Vienīgais, ko varu lietas labā darīt, piedāvāt jums viņu pagaidīt un pakavēt sev laiku ar kādu labu dzērienu.

"Nolādēts!" Smagārs dusmās vārījās. "Kā tiem nelgām izdevās izsprukt?! Tas noteikti ir Obzāna roku darbs. Acīmredzot viņš pamanīja, ka es tuvojos, un pierunāja pārējos laisties lapās. Nu, nekas, draugs, tālu tu netiksi."

-     Nē, paldies, cienītais, viņš laipni noraidīja vecā kalpotāja piedāvājumu un pieklājīgi atvadījās. Ja jau nesanāca, tad nesanāca. Sazināšos ar Zefāru vēlāk.

Iekāpis liftā, Smagārs izvilka karti. Tā arī bija! Visi četri punkti strauji attālinājās no Lionas. Ja šobrīd Smagāram pa rokai būtu gadījies Džons, viņš neizdarigo karavīru saplosītu gabalos. Kā viņš varēja palaist vējā tādu iespēju?! Visi četri zobeni jau bija Smagāram gandrīz rokā!

Kaut kur virs Francijas, tajā pašā laikā

-     Būtu labi, ja mēs varētu pārvietoties maksimāli ātri, Obzāns skubināja. Kartē bija redzams, ka Smagārs ir sasniedzis Lionu. Tagad mums dārga ik minūte.

-   Ja pacelsimies ceturtajā līmeni, sasniegsim mērķi pēc divām stundām, Sedrs mierināja.

-     Es neuztraucos par to, paskaidroja Obzāns. Smagāra rīcībā ir ļoti ātra automašīna. Ja viņš noķers mūs ceļā, tad visas pūles būs veltas. Šis cilvēks nepazīst jēdzienu "žēlastība".

-     Tomēr es nesaprotu, Igra prātoja. Ja jau viņam pieder tik milzīga vara un, kā noprotu, arī neierobežoti līdzekļi, kādēļ viņam vēl nepieciešama zobenu vara?

-    Vara Jaunajā pasaulē viņu tiešām vairs neinteresē, Obzāns domīgi sacīja. Turpretī varu Domhandā viņam kārojas iegūt jau sen.

-     Nekad neesmu dzirdējis par tādu vietu, ieminējās Sedrs.

-    Tā nav vieta, mans draugs, Obzāns paskaidroja. Tā ir vesela pasaule. Tāda pati kā šī, tikai tā pastāv paralēli Jaunajai pasaulei.

-    Tas jau sāk izklausīties pēc senatnes zinātnieku kvantu fiziķu spriedelējumiem par paralēlajām realitātēm, Zefārs iesmējās.

-    Nu, beidziet! Sedrs vairs nespēja valdīties. Viss dzirdētais šķita tik absurds un neticams.

-     Par kvantu fiziķiem nepateikšu, Obzāns bija nesatricināmi mierīgs, taču uz Zemes ir divas vietas, kas ir portāli starp Jauno pasauli un Domhandu. Var jau būt, ka pastāv vēl kādas paralēlas laiktelpas, taču par tām man nekas nav zināms. Turpretī starp Domhandu un Jauno pasauli ļaudis pārvietojas diezgan regulāri. Piemēram, Atraktu dzimta. Jirži jeb Gjarahs ir dzimis Domhandā, Malkoras valstī. Vārdu Jirži viņš pieņēma tikai Jaunajā pasaulē. Taču par Domhandu labāk zinās pastāstīt Sofija.

-     Pagaidiet, Igra iesaucās. Ja pareizi saprotu, tad šo vietu, kuru jūs tikko pieminējāt, sauc par "Pasauli"?!

-     Pareizi, mademoiselle, Obzāns apstiprināja. Jūs protat gēlu valodu?

-     Esmu natūriķe, Igra atbildēja. Šī, iespējams, bija pirmā reize viņas neilgajā mūžā, kad viņa bija lepna par savu izcelsmi.

-    Tad jums daudz ko būs vieglāk saprast, Obzāns noteica.

-      Bet kas ir Cirmens, kuru jūs tik bieži piesaucat? taujāja Sedrs.

-Ja jums zināms par Noljāras kristāliem, mans draugs, tad jūs pats labi zināt, kas ir Cirmens, Obzāns viltīgi pasmaidīja.

-    Neredzu sakarību, Sedrs sapīka.

-    Viss ir ļoti vienkārši, Obzāns apslāpēja žāvas. Cirmens ir cilvēks, kurš izgatavoja mūsu zobenus no kristāliem, kurus nozaga dēmoniem. Vai tas jums neko neizsaka?

Sedrs jutās kā ar aukstu ūdeni apliets. Tas, ko viņš piedzīvoja sapņos, bija Cirmeņa dzīvesstāsts?! Jā, tam puisim ir nācies daudz ko pārciest. "Es atriebšos," Sedrs atcerējās sapnī doto zvērestu. Tātad Cirmens nozaga kristālus, izgatavoja zobenus un atriebās dēmoniem.

-     Bet vai viņam izdevās sakaut dēmonus un atbrīvot cilvēkus? viņš pat nepamanīja, ka bija savas domas izteicis skaļi.

-     Cik man zināms, gandrīz, Obzāns atbildēja. Taču es zinu tikai to, ko man ir mācījis Smagārs, un šīs zināšanas var būt visai nepilnīgas. Turklāt atšķirībā no Smagāra es nekad neesmu šķērsojis Domhandas robežu.

Uz brīdi Zefāra automašīnā iestājās klusums. Katrs mēģināja aptvert vismaz daļu dzirdētā.

* * *

-     Mirklīti, Zefārs pēkšņi atskārta, ka Obzāna stāstītajā kaut kas nešķiet loģiski. Šis Jirži, vai kā nu sauca jūsu skolotāju, nokļūstot Jaunajā pasaulē, ieguvis jaunu identitāti. Bet tas nav iespējams.

-     Tiešām?! Obzāns veltīja likuma kalpam izsmējīgu skatienu. Manuprāt, būtu piedodami, ja šādi domātu ierindas cilvēki, nu, tādi kā Sedrs, piemēram. Bet jums, mans draugs, gan nevajadzētu būt par to tik pārliecinātam.

Sedrs aizmugures sēdeklī kaut ko nicīgi noburkšķēja, taču acīmredzot Igra bija atturējusi viņu no kādas dzēlīgākas piezīmes. Turpretī Zefāram nu bija viela pārdomām. Kādu laiku pēc pasaules apvienošanās tika ieviesta visu planētas iedzīvotāju DNS reģistrēšana. Tā bija obligāta. Un tomēr Zefaram pašam ne vienu reizi vien bija nācies saskarties ar to, ka dažkārt nozieguma vietās atradās pa kādam "Džonam Do". Viņš bija pārliecināts: ja Obzāns šķērsielā nebūtu ar kaut kādu viņam nesaprotamu paņēmienu pārvērtis kritušos uzbrucējus pelnu kaudzītēs, viņa kolēģiem tagad būtu ko noņemties ar identificēšanu. Labākajā gadījumā izrādītos, ka šie līķi ir miruši jau pirms simts gadiem. Tieši sen mirušu cilvēku identitātes veikli datorlauži ik pa laikam izmantoja, lai izgatavotu viltus identitātes. Iespējams, ka Jirži ari bija viena no šādām viltotām mirušo identitātēm.

-    Mans draugs, Obzāns it kā atbildēja Zefara prātojumiem. Arī man ir vairākas šādas identitātes.

-    Ja tā ir, Zefārs savas pārdomas turpināja skaļi, un jūs sakāt, ka šā Smagāra rīcībā ir piekļuve sakaru tīkliem un nez kam vēl, tad mēs esam diezgan lielās sprukās.

-    Šobrīd ne, Obzānam, šķiet, piemita spēja paredzēt cilvēku domas. Pašlaik viņš vairāk paļaujas uz karti. Taču vēlāk gan drošības labad būtu vēlams iznīcināt jūsu un Sedra veselības sensorus. Lai gan, atzīšos godīgi, šī tehnoloģija darbojas visai vāji.

Obzāna teiktajā atkal jau bija liela daļa taisnības. Par Igru varēja nesatraukties. Natūriķi jau kopš pirmsākumiem bija kategoriski iebilduši pret veselības sensoru ieviešanu un Vispasaules koncilā panāca, ka viņu bērniem šie sensori netiek implantēti. Ja jau Obzāns kā viens no Smagāra bandas bija nodrošināts ar viltotām identitātēm, viņam sensora, visticamāk, nebija. Turklāt, ja sensori tiešām darbotos nevainojami, tad veselības glābšanas brigāde būtu viņus pārsteigusi jau šķērsielā, jo Sedra ievainojums tiešām bija dzīvībai bīstams. Taču tas nenotika, tātad šī tikai pirms piecdesmit gadiem ieviestā tehnoloģija vēl aizvien darbojās visai nepilnīgi.

-    Tomēr šo faktoru nedrīkst ignorēt, ja vēlamies būt tiešām pārliecināti, ka šis psihopāts mūs neatradīs, Zefārs domīgi noteica, nenovēršot skatienu no ceļa.

-Jums taisnība, Obzāns uzslavēja Zefāra apdomīgumu. Drošības nemēdz būt par daudz.

Virs Šveices, pēc brīža

Smagārs jau gandrīz bija panācis bēgļus. Cenšoties izspiest no savas automašīnas visu līdz pēdējam, viņš nenovēršami tuvojās.

"Kurp tu viņus ved, Obzān?" Smagārs prātoja, cieši lūkojoties kartē.

Ik pa brīdim viņš nepacietīgi pārlūkoja apkārtni, taču neredzēja nevienu privāto automašīnu. Trešajā un ceturtajā līmenī pārvietojās tikai lielie kravas un tālsatiksmes gravimobiļi un pa retam aerovilcienam. Daži vieglie transportlīdzekļi bija samanāmi pirmajā līmenī, taču tur nebija iespējams pārvietoties tik ātri. Tātad bēgļi acīmredzot neizmantoja šo līmeni. Atkal ielūkojies kartē, Smagārs tik strauji nobremzēja, ka gandrīz zaudēja antigravitāciju. Vienīgais punkts kartē bija tikai viņa zaļais! Pārējie četri bija nozuduši, itin kā to nekad nebūtu bijis.

Zefāra automašīnā virs Čehijas robežas, tajā pašā laikā

Nedēļas notikumi bija sagriezuši kājām gaisā visu Igras pasauli, un tagad vēl neparastā tikšanās ar savādo Obzānu, kurš spēja dziedināt tikai ar vārdiem vien un no kura rokām plūda zaļa enerģija. Turklāt viņiem pakausī elpoja kaut kāds psihopāts, kura vienīgā vēlme bija nogrābt viņus visus un nomocīt līdz nāvei.

-     Obzāna kungs, Igrai pēkšņi iešāvās prātā kāda doma. Ja jau jūsu Smegs Smagārs ir tik varens, ka spēj pat kontrolēt vispasaules sakaru tīklus, kādēļ viņam tik ļoti jānopūlas, lai iegūtu sev mūsu zobenus? Vai nav vienkāršāk šo jautājumu atrisināt salīdzinoši civilizētāk?

-     Esiet tik laipna, jaunkundz, un paskaidrojiet savu domu, Obzāns runāja ar viņu kā ar nesaprātīgu mazuli, un tas Igru kaitināja ne pa jokam.

-Jebkuru lietu vai priekšmetu var, piemēram, nozagt, Igra atdarināja Obzāna runas stilu, vai nopirkt. It sevišķi tad, ja līdzekļi to ļauj.

-      Redziet, tas viss nav tik vienkārši, Obzāns smagi nopūtās. Cik grūti paskaidrot cilvēkiem, ka pastāv priekšmeti un PRIEKŠMETI. Par zobenvaldi tāpat vien kļūt nav iespējams. Pat ja jūs ļoti vēlētos kļūt par zobenvaldi, jūs to nespētu. Tas ir iespējams tikai vienā gadījumā ja jūs ir izvēlējies Cirmens. Kad šis diženais burvis izgatavoja zobenus un gredzenus no pazemes alā dēmoniem nozagtajiem kristāliem, viņš izmantoja sevišķu, ļoti senu rūdīšanas maģiju, kas šos zobenus padarīja īpašus. Zobens klausa tikai tam, kam pieder gredzens. Savukārt gredzens ir tāda kā zobena atmiņa. Tādēļ jūsu draugs Sedrs redz sapņus par Cirmeņa dzīvi. Taču maģijai, kuru Cirmens izmantoja, ir kāds blakusefekts: ikreiz, kad tā tiek lietota, daļa burvja būtības iemiesojas rūdāmajā priekšmetā. Tā kļūst par tādu kā priekšmeta dvēseli, ja tā var teikt. Tieši tā ir ar zobeniem. Ar katru no tiem ir saistīta daļa Cirmeņa būtības, tāda kā nemirstīgā avatāra. Tieši avatāra izvēlas zobenvaldi. Ja zobens un gredzens kļūst par laupījumu, tas, protams, paklausīs savam jaunajam pavēlniekam, taču neatklāsies tam, un rituālos šis cilvēks piedalīties nevarēs, jo tikai zobenvaldis var izpildīt ritus. Smegam Smagāram ir vajadzīgi ne tikai zobeni, bet ari zobenvalži. Lai iegūtu absolūto varu, viņam īpašā rituālā ir jāsavieno visi pieci zobeni, gredzeni un piecu zobenvalžu asinis. Tādēļ, pardon, bet ar atpirkšanos vai zagšanu te nekas nebūs līdzēts. Jūs acīmredzot neievērojāt, ka Smagāra kaujinieki nemaz necentās jūs nogalināt vai nopietni ievainot. Pretējā gadījumā mēs te tagad tā jauki netērzētu, jo puiši būtu likuši lietā saindētas šautriņas un ar indi apstrādātus dunčus. No tādiem ievainojumiem neatkopjas, mademoiselle. Ja vien ievainotais nav zobenvaldis…

"Vēl labāk," Sedrs apstulbis nodomāja. "Kā šis vīrs zina, ko es sapņoju?"

-     Redziet, mans draugs, Obzāns laipni paskaidroja, it kā Sedrs būtu savu jautājumu viņam uzdevis skaļi. Viena no mācībām, kuras apgūst Smagāra kaujinieki, ir spēja nolasīt cilvēku domas. Man taču bija jāzina, vai jūs jau neesat pievienojušies Smagāram. Nevēlējos jaukties jūsu privātajā dzīvē, atvainojiet.

-   Vai tas nozīmē, ka jūsu klātbūtnē mums jākontrolē savas domas? Sedrs nu jau bija pārskaities.

-    Nedomāju vis, Obzāns mierīgi atbildēja. Pat ja es kādu nolasu, tas nebūt nenozīmē, ka vienmēr izmantošu uzzināto. Ticiet man, visbiežāk es labprātāk nezinātu to, ko uzzinu. Turklāt nepārtraukta triju cilvēku domu nolasīšana prasītu pārāk daudz enerģijas. Tādēļ šobrīd par savām domām varat būt mierīgs.

"Ak tu pasaulīt," Zefārs, lai gan koncentrējās automašīnas vadīšanai un sarunā neiesaistījās, centās aptvert visu dzirdēto. "Domu lasīšana, ievainojumu dziedināšana… Kas būs tālāk? Lai gan šīs īpašības labi noderētu manā darbā."

-   Nenoderētu vis, Obzāns skumji nopūtās. Nolasītas domas jums neviens tiesnesis nepieņems kā pierādījumu, mans draugs.

-     Lai kā man tas nepatīk, Zefārs pēkšņi iesmējās, bet man jāatzīst, ka jums atkal jau ir taisnība. Kā sacīja mans pasniedzējs: "Intuīciju lietai nepiešūsi."

* * *

Igra domīgi lūkojās zem mašīnas slīdošajās ainavās. Plašos laukus nomainīja dziļi, biezi meži, tiem sekoja pilsētas, ciemati un atkal lauki. Palūkojusies pār plecu Obzānam, kurš visu laiku uzmanīja karti, viņa pamanīja zaļo punktu draudīgi tuvojamies viņu grupiņai. Viņai nebija ne jausmas, kāds ir īstais attālums, bet sirds sāka sāpīgi sisties pret ribām, un Igra pieķēra sevi, ka ir aizturējusi elpu. Taču, tiklīdz viņu automašina pārlīdēja pāri nelielam ciematiņam un zem viņiem izpletās tumšs, biezs meža klājiens, viņu mazā grupa no kartes izzuda. Zaļais punkts palika vientulīgi mirgojam kaut kur tālumā.

-    Kas notika? viņa jautāja un nobrīnījās, ka nez kādēļ runā čukstus.

-    Nekas īpašs, Obzāna miers šķita nesatricināms. Mēs atrodamies virs Atraktu meža. Sofija ir parūpējusies par mūsu drošību. Un arī savu. Tas nozīmē, ka Atraktu nams ir tuvu.

Atraktu nams. Nez kādēļ šie vārdi lika Igras iztēlei uzburt sen redzētu attēlu: dziļa meža ielokā slējās dižena, no pelēkiem laukakmeņiem mūrēta veclaicīga pils ar smailiem tornīšiem un augstiem, šauriem logiem. Sirmās sienas sedz vīnstīgas un efejas, bet pils priekšā klājas žilbinoši zaļš mauriņš. Liels bija viņas pārsteigums, kad viņi nolaidās upes ielokā, kur apkārt pletās viņai tik labi pazīstamā natūriķu viensētas ainava: daži lauki, kuros jau pamazām dīga labība, pļavas, kur nesen izdīgušajā pavasara zālē ganīties govīm un ducim aitu. Pagalma malā tuvāk mežam atradās no laukakmeņiem mūrēta un salmiem apjumta kūts, bet tuvāk upei neliela ar mālu apmesta dzīvojamā māja.

Arī namamāte noteikti neatbilda Igras priekšstatam par sievieti, kuru viņa bija redzējusi komunikatora ekrānā. Sofija Atrakta bija tērpusies kā vienkārša natūriķu sieva, un tumšie mati bija savīti ciešā mezglā.

Ne mazāk pārsteigts bija Zefārs. Visa viņa dzīve bija aizritējusi lielpilsētās un piepilsētas villās. Bet vietās, ko varētu nosaukt par laukiem, viņš līdz šim nekad nebija bijis. Te viss bija īsts, dabisks un dzīvs. Viņš pat sajuta, kā elpo mežs un svaigi uzartā zeme. Pirmo reizi mūžā Zefāram šķita, ka krūtīs ir pārāk maz vietas, lai spētu ieelpot spirdzinošo, svaigo, smaržīgo gaisu. Pēkšņi viņam ļoti sakārojās novilkt kurpes un sajust zemi ar katru savas ādas poru.

-     Gaismu tev, Sofij, Obzāns sveicināja namamāti pēc natūriķu paraduma.

-    Un lai tumsa tevi nebiedē, sieviete atbildēja un sirsnīgi apskāva vīrieša stalto augumu. Vai iepazīstināsi mūs?

-    Protams, Sofij, Obzāns godbijīgi nolieca galvu un piespieda sievietes roku sev pie pieres. Sedrs Demāns dimanta zobenvaldis. Zefārs Safrolo safīra zobenvaldis. Un Merlina O'Nella rubīna zobenvalde. Tikai viņu gan labāk uzrunāt viņas jaunajā vārdā Igra.

Visi trīs nosauktie palika vaļā mutēm.

-    Šoreiz Cirmeņa izvēle ir visai laba, Sofija nopētīja viesu grupiņu. Lai gan viņu ir grūti izprast. Gaismu tev, meit, sieviete sirsnīgi sveicināja Igru. Vēlāk izstāstīsi man, kā tu tiki pie tik neparasta vārda.

Vēl aizvien turot Igru apskautu, Sofija aicināja viesus mājā. Viņi bez miega aizvadījuši jau diennakti, tādēļ šobrīd svarīgākais bija atgūt spēkus. Sarunām viņiem laika vēl pietiks.

Marseļa, 4298. gada 30. marta rīts

Smagārs vārījās dusmās. Viņa mērķis jau divas reizes bija bijis tik tuvu, un tomēr pēdējā brīdī visi četri bija pamanījušies izsprukt. Kur viņi bija palikuši? Kur Obzāns noslēpis visus zobenvalžus?

-    Viņš ir ieradies, kungs, milzīga auguma sargs ziņoja.

-    Ievest! Smagārs pavēlēja. Viņš bija gatavs saplosīt Džonu gabalos.

Lokpikers izskatījās diezgan nožēlojami: drēbes apgruzdējušas, vaigs

pāršķelts, kreisā roka, iekārta saitē, nevarīgi kūļājās puisim uz krūtīm. Turklāt Džons diezgan redzami piekliboja.

"Protams, ja tev bija jācīnās pret Obzānu, varēji padomāt ari par labākiem aizsardzības paņēmieniem," Smagārs sāji pasmīnēja, kad Džons nokrita viņa priekšā ceļos.

-     Četri no maniem vīriem ir krituši, skolotāj, pārējie smagi ievainoti, Džons ziņoja. Esi žēlīgs, skolotāj!

-    Patiesībā… Smagārs centās runāt cik vien iespējams mierīgi. Ja viņš izrādīs dusmas, viņš būs izrādījis vājumu. Patiesībā esmu ļoti vīlies, Džon. Biju domājis, ka tev ir pa spēkam uzdevumi, ar kuriem tiktu galā tikai es pats vai Obzāns. Taču izrādās, ka tu vēl esi pārāk vājš.

Smagāra vārdi Džonam sāpēja vairāk nekā pletnes cirtieni. Zemu noliecis galvu, viņš neuzdrīkstējās pat uzlūkot Smagāru.

-    Tu neesi izpildījis uzdevumu, Džon, Smagārs turpināja. Taču, ņemot vērā, ka tā zināmā mērā ir arī mana vaina, jo nebiju rēķinājies ar to, ka tev vēl tālu līdz cīņai pret Obzānu, es piespriedīšu tev maigāko sodu, kāds šajā situācijā iespējams. Tev būs nedēļu jāpaliek arestā manā īpašajā istabā. Aizvediet! viņš pavēlēja sargiem, kuri saķēra Džonu zem padusēm un aizvilka projām kā vecu lupatu.

"Tas tev būs labākais sods," Smagārs izgaršoja ciešanas, kurām bija nolēmis neveiksmīgo pakalpiņu. "Nedēļa telpā, kuru rotā Obzāna slavas brīžu attēli, tas ir labākais, ko līdz šim esmu izdomājis. Divas trīs dienas, un tu lūgsies, lai piespriežu tev citu sodu."

Pašapmierināti smaidīdams, Smagārs atslīga milzīgajā krēslā un tīksminājās par kamīnā plandošajām liesmām. Tagad bija jākoncentrējas uz Obzānu un pārējiem. Zobeni bija jāatrod par katru cenu. Taču pagaidām Smagāram nebija pat visniecīgākā priekšstata, kādēļ karte vairs nedarbojās.

"Nemeklē, kur tuvāk!" viņā ierunājās Meistara balss. "Meklē tur, kur paslēpts!"

"Ja vien es zinātu, kur paslēpts," Smagārs neslēpa sarūgtinājumu.

"Padomā, Smagār, padomā," Meistars mudināja. "Ne jau visu var saredzēt, lai gan šķiet, ka ari redze tev vairs neklausa."

Smagārs satrūkās tā, it kā viņam būtu iecirsta pļauka. Viņa redze! Par to viņš bija samaksājis un turpināja maksāt ik dienu.

Smega dzīve aizsākās Norvēģijas ziemeļos, klinšainā piekrastes ciemā, kur viņa tēvs un māte pētīja vaļus. Taču, kad Smegam bija septiņi gadi, nomira vectēvs un ģimene pārcēlās uz Meksiku, lai pārņemtu mātes mantoto rančo. Dzīvei Meksikā nebija ne vainas, tomēr Smegs bieži pieķēra sevi, ka viņam kaut kā pietrūkst. Viss sagriezās kājām gaisā, kad viņš iepazinās ar Oksanu viņu kaimiņa Jurija meitu. Lai gan viņš bija dzirdējis nostāstus, ka Ņemilujemovu ģimene savai meitai noteikti neļaušot saistīties ar kādu vietējo, Smegs nezaudēja cerības. Jo īpaši pēc tam, kad kādā ballītē Oksana izrādīja viņam savas simpātijas.

Bet ne jau abu jauniešu jūtas padarīja Ņemilujemovu un Smagāru attiecības neciešamas. Jurijs bija iecerējis paplašināt savus īpašumus un vēlējās par katru cenu iegūt daļu Smagāru un Huaresu zemes. Klīda baumas, ka Jurijs esot pielaidis Huaresu plantācijai kaut kādu sērgu un tās dēļ kaimiņam radušies iespaidīgi zaudējumi. Pierādījumu nevienam nebija, taču kādu nakti Ņemilujemovu rančo izcēlās ugunsgrēks. Vistuvāk viņu mājai bija Smagāri, tādēļ tēvs un dēls steidza glābt, kas glābjams. Liesmas nežēlīgā ātrumā aprija kūti un saimniecības ēkas. Saimnieks tik vien paguva kā izvest no ēkām lopus. Bet neviens šajā jezgā nebija pamanījis, ka Oksana ieskrien jau gandrīz sagruvušajā mājā, lai iznestu no tās savu kaķi.

Glābēji kā apstulbuši stāvēja un tikai noskatījās, kā liesmas aprij to, kas palicis pāri no milzīgās mājas. Neviens neuzdrīkstējās steigties meitenei pakaļ, lai glābtu viņu no drošas bojāejas. Vienīgi Smegs uzdrošinājās doties tieši ellē. Vēlāk gan kaimiņi spriedelēja, ka ar to Smagāru puisi kaut kas nav labi, jo liesmas viņam neko nebija spējušas nodarīt. Smegam izdevās izvilkt no mājas gan Oksanu, gan kaķi, un viņš būtu iznācis no uguns neskarts. Bet krītoša sija iesita viņam pa seju.

Apdegumu nebija. Uguns nekad nebija spējusi nodarīt Smegam neko ļaunu. Pat tad, kad viņš bērnībā baidīja citus bērnus, ņemot kailām rokām ogles. Bet sija bija ievainojusi kaut kādus nervus, un Smegs zaudēja redzi.

Ļaunāka par redzes zaudēšanu bija netaisnība, kuru Smagāru ģimene piedzīvoja turpmākajās dienās. Smega mājās ieradās policija un apcietināja viņa tēvu, izvirzot apsūdzību Ņemilujemovu mājas aizdedzināšanā. Pierādījumu, ka ugunsgrēks bijusi ļaunprātīga dedzināšana, netrūka. Aizdomās tika turēti Smagāri un Huaresi, jo visiem bija zināms, ka Ņemilujemovs iekāroja viņu īpašumus. Taču Huaress bija nodrošinājies ar labu labo alibi. Tonakt viņš esot bijis Tihuanā un viņu tur redzējuši pusducis cilvēku. Turklāt policijai kļuva zināms, ka Jurijam dažas dienas iepriekš bija notikusi asa vārdu maiņa ar Smega tēvu, jo Jurijs bija ieradies pie Smagāriem, lai brīdinātu: ja Smegs neturēsies pa gabalu no Oksanas, Ņemilujemovs pats savām rokām noraus puisim galvu.

Naudas labam advokātam Smagāriem nebija, un tas neko ari nebūtu līdzējis. Huaresa brālēns bija vietējās policijas priekšnieks. Smega tēvs tika notiesāts, un cietumā viņa sirds neizturēja šādu pazemojumu. Mātei neatlika nekas cits kā vien pārdot vectēva rančo un kopā ar neredzīgo dēlu pārcelties uz Oahaku. Netaisnības dēļ no visai turīgiem un cienījamiem cilvēkiem viņi nu bija kļuvuši par trūcīgiem klejotājiem, kas galu galā atrada patvērumu pie natūriķiem.

Tad tas notika! Kādudien, kad Smegs bija devies uz Oahakas tempļa drupām, lai gremdētos vientulīgās pārdomās un mēģinātu senajiem gariem izlūgties, lai tie atdod viņam redzi, viņš izdzirdēja ķērkstošu balsi. Puisis nosprieda, ka ar viņu runā kāds senču viedais gars vai pat varenais Odins, kuram viņš nelokāmi ticēja. Balss piedāvāja viņam kļūt par savu kalpu, cīnīties par taisnigumu, apmaiņā pret to apsolot redzi. Ne mirkli nepārdomājot, Smagārs piekrita. Pirmais, ko viņš ieraudzīja, kad redze atgriezās, bija smaragda zobens un tam līdzās nolikts smaragda gredzens.

Kopš tās senās dienas bija aizritējuši tieši simts gadi. Visus šos gadus viņš bija godprātīgi kalpojis Meistaram. Bet šoreiz viņš bija izgāzies, un Smagāram tas kremta.

Atraktu nams, 4298. gada 31. marta rīts

Atvērusi acis, Igra mēģināja saprast, vai ir rīts vai vakars. Viņi pie Atraktiem bija ieradušies agri no rita, un drīz pēc tam nogurums bija ņēmis virsroku pār vēlmi izprast piedzīvotos brīnumus.

"Iespējams, ka esam nogulējuši visu dienu," viņa nodomāja un piecēlās sēdus.

Netālu no gultas pie senatnīga spoguļgaldiņa sēdēja tumšmataina meitene. Viņa izskatījās apmēram Sedra vecumā. Turot rokā masīvu suku, viņa lēni un metodiski vilka sariņus cauri biezajiem, gandrīz melnajiem matiem.

-     Sveiki, Igra nomurmināja un, atcerējusies viņu ierašanos, piebilda: Gaismu tev!

-    Un lai tumsa tevi nebiedē, meitene atsaucās, un viņas seja atplauka smaidā. Esmu Sofijas meita Elizabete, bet es priecātos, ja tu sauktu mani par Lizu. Tu esi Igra. Mamma mums izstāstīja.

-    Mums? Igra neizpratnē aplaida skatienu istabai.

-     Man un brālim. Mēs esam dvīņi, taču Heinrihs ir pavisam citādāks, meitene skanīgi iesmējās. Ne jau tikai tādēļ, ka viņš ir puika. Klau, mēs ar mammu apskatījām tavas drēbes. Diemžēl apģērbu vairs nevarēs iztīrīt, jo uz tā bija sakaltušas asinis. Es sagatavoju šo to no savām drānām. Nekas dižs, bet ceru, ka tev derēs.

Igra palūkojās uz rūpīgi salocīto drānu kaudzīti pie gultas un klusi iesmējās. Šīs drānas tik ļoti atgādināja viņai dzimtās mājas, ka uzmācās dйjа vu sajūta. Vēl tikai vakar (vai aizvakar) viņa bija viesojusies dzimtajā ciematā. Un nu viņa atkal bija atgriezusies sev tik ierastajā vidē.

-    Gribēsi iet dušā, vai iesim mazgāties uz upi? Liza jautāja.

-     Labāk tomēr dušā, Igra mulsi atbildēja. Peldēties šajā laikā tas šķita pārlieku ekstrēmi pat tādam dabas bērnam kā viņa. Man ir tikai viens jautājums: kas tagad ir rīts vai vakars?

Par atbildi atskanēja kārtējā smieklu šalts. Šķita, ka ši meitene ir bezgalīgas jautrības avots.

-     Rīts, protams, viņa atbildēja, turklāt visai agrs. Saule uzlēca tikai pirms stundas.

-     Mēs esam nogulējuši visu dienu! Igra nespēja slēpt izbrīnu.

-     Diennakti, Liza izlaboja. Jūs atbraucāt vakarrīt.

"Šausmas!" Igrai šķita, ka viņa nogulējusi visu, ko vien var nogulēt.

Bija zaudēts tik daudz laika. Ja nu tostarp tas pasistais slepkavnieks viņus jau atradis? Nē, laikam jau viss ir labi. Pretējā gadījumā Liza būtu viņai to pateikusi.

Aši nomazgājusies un saģērbusies, Igra ļāva, lai Liza izsukā viņai matus un sakārto tos visai neparastā veidā. Drīz vien viņai nācās atzīt, ka šādi ir ērtāk: mati nekrita acīs, taču nebija saņemti ne zirgastē, ne sapīti bizē. Lente apņēma galvu un tika sasieta pakausī.

Kad meitenes bija gandrīz saposušās, istabā ienāca Sofija. No šis sievietes strāvoja tik stipra mātišķa mīlestība, ka Igra labprāt ļāva viņai

apskaut sevi un noskūpstīt uz pieres.

* * *

Pamosties bez modināšanas programmas šķita neierasti. Pirmajā bridi Sedrs nespēja aptvert, kur viņš atrodas. Tikai atverot acis un ieraugot virs sevis savādo griestu gleznojumu, viņš atcerējās neparastos notikumus, kas bija atveduši viņu šajā dīvainajā vietā.

Lai gan visiem trim zobenvalžiem bija gūzma jautājumu, Sofija kategoriski atteicās atbildēt kaut vai uz vienu no tiem, pirms viņi nebūs atpūtušies. Sedrs kā pa miglu atcerējās bagātīgo maltīti, kas viņus sagaidīja plašā, izsmalcinātā viesistabā. Vēl mazāk viņš atcerējās, kā bija nokļuvis guļamistabā.

Kaut kur līdzās Sedrs dzirdēja kādu elpojam. Palūkojies sāņus, viņš ieraudzīja Zefāra kopto seju. Kur bija palicis tas jocīgais zellis Obzāns? Kur ir Igra?!

Doma par Igru lika Sedram pielēkt kājās kā dzeltam. Izlēcis no gultas, viņš pat nepaskatoties pagrāba netālu nolikto rūpīgi salocīto drānu kaudzīti un steigšus ģērbās. Tikai neatradis bikšu aizdari, puisis secināja, ka tās nemaz nav viņa bikses.

-    Neņem ļaunā, dzīvespriecīga balss ierunājās kaut kur milzigās istabas dziļumā. Palūkojies skaņas virzienā, Sedrs ieraudzīja gaišmatainu jaunekli, kas varēja būt viņa vienaudzis. Jūsu drēbes bija netīras un saplēstas, tādēļ māte atļāvās piemeklēt jums visiem kaut ko no man darinātajiem apģērbiem. Ceru, ka derēs.

Nomurminājis kaut ko, kas līdzinājās gan "paldies", gan "būs jau labi", Sedrs uzvilka pelēcīgo, no linu auduma darināto kreklu.

-     Klau, viņš nedroši ieminējās, atskārzdams, ka nezina puiša vārdu, kur palika meitene, kas atbrauca kopā ar mums?

-    Igra? jauneklis atjautāja tā, it kā runa būtu par kādu senu viņa paziņu, un Sedrs juta pakrūtē iedzeļam greizsirdību. Viņa ir augšā kopā ar mammu un Lizu manu māsu. Ja vēlies, rīta dušu vari aizstāt ar peldi upē. Tiesa, ūdens vēl ir pavēss, bet ļoti atsvaidzinošs. Bet es tikām pamodināšu mūsu miegamici.

Puisis norādīja uz Zefaru un draudzīgi pasmaidīja.

"Viss jau būtu labi, ja vien es zinātu, kurp man jāiet," Sedrs sevī pukojās. Tomēr jau drīz viņam nācās pārliecināties, ka atrast pārējos nemaz nav tik grūti. Atraktu namā atlika vien nodomāt, kur vēlies nokļūt, un gaiteņi paši pielāgojās gājēja vajadzībām. Tikko Sedrs izgāja no istabas un sāka prātot, uz kuru pusi doties, viņš saprata, ka priekšā ir tikai viens taisns gaitenis, kas viņu aizveda plašā viesistabā, kur jau bija sapulcējies paprāvs cilvēku pulciņš: Sofija Atrakta sēdēja pie senlaicīga kamīna, viņai blakus uz zema sēdekļa bija piemetusies neparasti daiļa, tumšmataina meitene ar izteiksmīgām, dzidri zaļām acīm.

"Tā laikam būs Liza," nodomāja Sedrs. Līdzās mirdzoši melnajam matu vilnim viņš pamanīja tik pazīstamo tumši rudo matu kodaļu un izjuta patiesu atvieglojumu.

-     Igra! puisis iesaucās un steigšus metās pāri visai milzīgajai istabai pie draudzenes.

-     Kas tad nu, meitene iesmējās. Vai esi paguvis tik ļoti noilgoties?

Viņa atkal bija tā pati labi pazīstamā zobgale. Lai kā Sedram to negribētos atzīt, bet redzēt viņu smaidām, dzirdēt Igras smieklus tas Sedram bija tik ļoti vajadzīgs.

-    Es gan tev ieteiktu būt saudzīgākai, Sedrs tikai tagad pamanīja netālu sēdošo Obzānu. Ceru, ka esi labi izgulējies, jo šodien mums ir daudz darba.

/

Laikam jau Obzāns atkal bija rakņājies viņa domās. Sī apziņa Sedru kaitināja.

"Viņš būtu varējis reizēm pievaldīt muti," puisis nikni nodomāja.

-     Centīšos, Obzāns veltīja Sedram draudzīgu smaidu. Nu, vai esi gatavs iepazīties ar savu zobenu?

-    Vispirms gan derētu… Sedrs nedroši iesāka, taču viņu pārtrauca

priecīgs "Labrīt!", kas atskanēja viņam tieši aiz muguras.

* * ♦

Pamostoties bez ierastās kafijas smaržas un Svena sirsnīgā "Labrīt, kungs!", Zefāram nācās kādu brīdi apdomāt, kur viņš atrodas, bet ko lai dara, ja nākas nakšņot ārpus mājas. Zefārs saprata, ka nāksies atteikties arī no vairākām citām ierastajām lietām, tomēr šī vieta viņam šķita ļoti valdzinoša. Te viss bija īsts! Jau šodien pat viņš centīsies aiziet līdz mežam.

Heinriha viņu namatēva piedāvājums aiziet uz upi nopeldēties Zefāram šķita vienlaikus absurds un intriģējošs. Kurš peldas marta beigās? To taču šajā gadalaikā varēja darīt tikai kaut kur dienvidu apgabalos, bet ne jau Čehijā. Un tomēr…

"Tas varētu būt interesants piedzīvojums," viņš prātoja.

Apvilcis Sofijas sarūpētās drānas, kas bija saimnieces pašas austas un šūtas (vismaz tā paskaidroja Heinrihs), Zefārs izbaudīja linu maigo pieskārienu. Tas bija tik patīkams.

"Cik gan laimīgi ir šie cilvēki," viņš sapņaini nodomāja. "Viņi dzīvo tik vienkārši un dabiski! Kad beigsies visa šī jezga ar zobeniem, metīšu pie malas laboratoriju un visus tos noziegumus un pārvākšos uz kādu no natūriķu kopienām."

Dodoties līdzi Heinriham uz upi, Zefara izbrīnam nebija gala. Viņš lieliski atcerējās nelielo mājiņu, uz kuras lieveņa viņus atbraucot bija sagaidījusi Sofija. Bet šīs telpas istabas un gaiteņi noteikti nespētu ietilpt tik mazā ēkā. Beidzot viņš saņēmās un, riskējot, ka namatēvs varētu noturēt viņu par nepieklājīgu un slikti audzinātu, apjautājās par mājas īpatnībām.

-    Tā ir ilūzija, Heinrihs atbildēja tā, it kā runa būtu par kaut ko pilnīgi pašsaprotamu.

-     Ilūzija? Kā to saprast? Kaut kas līdzīgs trusītim cilindrā?

-   Ne gluži, puisis skaidroja. Tas, ko redz visi, ir padarīts vienkāršs un neuzkrītošs, lai nepiesaistītu uzmanību. Bet tas, kas nepieciešams, lai nodrošinātu vajadzīgās ērtības, tiek apslēpts aiz ilūzijas priekškara un paliek citu acīm nepamanīts. Šajā mājā nav tādu jēdzienu kā "augšā", "apakšā", "pa labi" vai "pa kreisi". Tev tikai jādomā, kur tu vēlies nokļūt, un māja pati tevi aizvedīs pie mērķa. Tagad, piemēram, tā ved mūs laukā, pagalmā.

To nebija viegli aptvert, taču Zefāram svarīgāks šķita cits jautājums: Un kas notiek tad, ja tu, piemēram, gribi doties laukā no mājas, bet es, ejot kopā ar tevi, vēlos nokļūt kaut kur citur?

-    Tad gaitenis sadalīsies, un katrs no mums atradīs ceļu turp, kur vēlas, Heinrihs mierīgi atteica.

-    Bet kā, Zefāram nebija miera, kā tas tiek panākts? Tie ir kaut kādi spoguļi, kustīgas sienas vai īpaši jutīgi sensori?

-     Nē, protams, ne, Heinrihs iesmējās. Tā ir maģija. Ļoti sena maģija, kuru, cik man zināms, pieprotam vairs tikai mēs Atrakti. Lai gan es pieļauju, ka Domhandā ir palicis vēl kāds ilūziju meistars.

Atkal jau šis neparastais vārds Domhanda.

"Labi, par to es pajautāšu vēlāk," Zefārs mēģināja uzlikt grožus savai zinātkārei.

Rīts bija spirgts, un zālē vēl jūtama rasa. Zefāra plikās pēdas izbaudīja ik soli, tomēr, viņam nonākot pie upes un ar kāju pirkstiem pataustot ūdeni, vēlme ļauties peldei izplēnēja. Ūdens bija ledaini auksts. Taču Zefārs saņēmās, novilka kreklu un bikses un iebrida ūdenī, jo juta, ka Heinrihs viņu vēro, un viņš noteikti nevēlējās šā puiša acīs iemantot mīkstčauļa slavu.

jau pēc dažiem mirkļiem Zefārs svētīja savu drosmi un pateicās Heinriham par viņa priekšlikumu. Nekad iepriekš viņš nebija iedomājies, ka pelde tik vēsā ūdenī var likt asinsritei darboties ar tādu jaudu. Līdzīgas sajūtas viņu iepriekš bija pārņēmušas, iemalkojot labu konjaku. Spirgts un kā no jauna piedzimis, Zefārs devās līdzi Heinriham uz māju, lai pievienotos pārējiem pie brokastu galda.

Marseļa, tajā pašā laikā

Sākumā Džonu istaba kaitināja. Viņš nespēja mierīgi nolūkoties uz visiem dabiskā lielumā veidotajiem attēliem, kuros Obzāns bija redzams savas slavas brīžos. Te Obzāns izpilda savu pirmo Redomendra, un skolotājs atzinīgi viņu novērtē. Te atkal Obzāns uzvar pirmajā tuvcīņas turnīrā, un skolotājs pasniedz viņam zelta jostu. Te atkal… atkal… un atkal… Nevainojamais, ideālais Obzāns, skolotāja mīlulis, iedzimtais talants… i

"Esi nolādēts, Obzān Orān!" Džons sēdēja istabas stūri un klusi vīkstīja dūres. "Ja tu nebūtu uzradies pie Vispasaules galerijas, tie trīs ņergas tagad jau smaktu Tauerā un skolotājs būtu ar mani ļoti apmierināts. Nē, tev bija tur jāuzrodas. Ja mēs būtu tikušies viens pret vienu, virs pret viru, tu nebūtu mani uzveicis. Cīnīties ar maģiju pret zobenu tā tik ir meistarība! Ko tu neteiksi?!"

Atraktu nams, pēc dažām stundām

Zobens bija kļuvis par daļu no viņa rokas. Tas kustējās tieši tā, kā Sedrs vēlējās, tomēr Obzāns atkal bija neapmierināts. Viņš nemitīgi uzsvēra, ka Sedrs kustas kā veca sieva smagnēji un neveikli.

-    Varbūt man vajadzētu uzsist stepu? Sedrs neizturēja.

-    Ne gluži stepu, Obzāns, šķiet, pat nesajuta dzēlienu, bet valsis par ļaunu nenāktu. Būs jāpalūdz Sofijai, lai sarīko dažas deju nodarbības. Noderētu ari kāds striķis, kuru varētu izmantot kā lecamauklu, lai tavas kājas kļūtu mazliet atsperīgākas.

-     Varētu domāt, ka tu pats esi nez kāds grācijas iemiesojums, Sedrs atvēzējās un cirta, cik spēka, cenšoties trāpīt Obzānam pa plecu, taču viņa zobens atkal jau atsitās pret obsidiāna zobenu. Man šis zobens ir par īsu.

Tiklīdz Sedrs to pateica, dimants viņa rokā sāka mirguļot, kļuva bezveidīgs, un jau nākamajā mirklī tas it kā izstiepās garāks, sasniedzot kleimora izmēru.

Viņš neizpratnē lūkojās uz zobenu.

-    Tu taču pats tikko teici, ka zobens tev ir par īsu, Obzāns smaidīja. Gribēsi īsāku dabūsi. Tas taču nav kaut kāds parasts virtuves nazītis.

-    Labi, ka atgādināji.

-    Ne jau zobens ir vainīgs, ka vēl neesi iemācījies ar to rīkoties, Obzāns mēģināja nomierināt jaunekli. Zobenu cīņas apgūst gadiem ilgi, un vēl ilgāk tiek slīpēta meistarība. Bet tu gribi visu un uzreiz. Paskaties uz Zefaru!

It kā Sedram tad kļūtu vieglāk. Protams, Zefārs kustējās viegli, it kā viņa kājas vispār neskartu zemi, it kā uz viņu neattiektos gravitācija. Lūkoties Zefara un Heinriha cīņā bija īsta bauda.

"Man to nekad neapgūt," Sedram dūša sašļuka papēžos. Pat Igrai sekmējās labāk. Viņas ar Lizu cīnījās jau gandrīz stundu un nebija pat piesarkušas.

-    Nu, beidz, Obzāns uzsita Sedram uz pleca, tev vienkārši jābūt pacietīgākam, tas ari viss. Neprasi no sevis neiespējamo. Par zobenu cīņas meistaru nepiedzimst. Aizstāvies! Obzāns jau atkal devās uzbrukumā, cērtot pa labi un pa kreisi.

* * *

Igra kustējās veikli un ātri. Liza reiz pat pajokoja, ka draudzene kustas kā čūska. Viņa nebija saņēmusi nevienu daudzmaz vērā ņemamu cirtienu no Lizas, bet bija sagādājusi Lizai dažu labu nopietnu problēmu.

Lai jaunie censoņi treniņcīņās nesavainotos, Obzāns ar kaut kādu burvestību bija padarījis zobenus neasus, jo neviens no zobenvalžiem nebija piedabūjams treniņiem izmantot koka nūjas vai no koka veidotus zobenus. Te nu Obzānam nebija ko iebilst. Galu galā viņiem bija ne vien jāiemācās cīnīties, bet ari jāizprot savi zobeni un jāpierod pie tiem. Taču, lai varētu redzēt cirtienu pēdas, zobenu malas viņi apzieda ar Sofijas sagatavotu pelnu un tauku maisījumu, no kura palika visai labi saskatāmas cirtienu pēdas.

Ar asu māņu kustibu Igra izvairījās no Lizas kārtējā uzbrukuma un, kamēr draudzene mainīja pozīciju un nebija piesegusi kreiso sānu, no visa spēka cirta.

-    Lieliski! uzslavēja Obzāns. Tagad paņemsim pauzi un palūkosimies, ko esat paveikušas.

Viņš rūpīgi nopētīja Lizu.

-     Re nu, kaujinieks komentēja situāciju. Šis ievainojums kaklā nav nāvējošs, taču, ja tas laikus netiktu sadziedēts, varētu kļūt liktenīgs. Ar šo cirtienu sānos tu esi pārcirtusi Lizai vismaz trīs ribas, sadragājusi mīkstos audus un pāršķēlusi aizkuņģa dziedzeri. Ja neņem vērā savainotās zarnas un vēderplēvi, no šāda ievainojuma pretinieks mirtu ātrāk nekā stundas laikā. Diemžēl pret Smagāra vīriem tas nelīdzētu. Viņu bruņas aizsargā visu ķermeņa augšdaļu. Un tagad aplūkosim tevi.

Obzāns ilgi grozīja Igru un pētīja viņas drēbes. Beidzis apskati, viņš bija tiešām apmierināts.

-    Divas nenopietnas skrambas un daži dziļāki, bet ne smagi ievainojumi lieliska bilance, meitēn, viņš uzslavēja. Tikai man šķiet, ka tev būs nepieciešama bruņucepure. Ne jau vienmēr es būšu līdzās, lai ikreiz salāpītu tavu galvu.

Viņš draudzīgi iesmējās, redzot, ka Igrai uz pieres, tieši turpat, kur viņš iepriekš bija sadziedējis uzbrukumā gūto ievainojumu, rēgojas melns plankums.

-    Tagad varat brīdi atpūsties, viņš uzsmaidīja Igrai, un viņa melnajās acīs pavīdēja savādas uguntiņas.

Saķērušās rokās un smiedamās kā divas skolnieces, meitenes devās uz upi, lai atsvaidzinātos un atvilktu elpu pirms nākamā treniņu cēliena.

* * *

"Esmu nomiris un nokļuvis debesīs," prātoja Zefars. Jau pašā rīta agrumā pēc peldes viņš bija devies līdzi Heinriham uz lauka, lai aizvestu lopiem ūdeni. Savā divdesmit septiņus gadus ilgajā mūžā dzīvu govi Zefārs redzēja pirmo reizi. Tas bija tik neparasti! Sākumā govs iespaidīgais izmērs lika viņam turēties no dzīvnieka pa gabalu, bet tad viņš sajuta tās paļaušanos uz cilvēku un bezgalīgo uzticēšanos divkājim, kas nodrošināja tai visu dzīvošanai nepieciešamo. Vai tiešām viņš to JUTA? Varbūt viņam tā tikai šķita? Nē, tā noteikti nebija! Viņš pavisam noteikti saprata dzīvnieka izjūtas. Tas bija tik mulsinoši. Brīdi Zefāram pat šķita, ka viņš jūt mutē zāles garšu.

Drīz pēc treniņa sākuma Zefāram nācās atzīt, ka tik cienīga pretinieka, kāds bija Heinrihs, viņam nekad agrāk nebija bijis. Viņš bija ļoti izveicīgs, un viņa cīņas tehnikā nebija ne miņas no dusmām. Šķita, ka viņam šī nodarbe sagādā patiesu prieku. Tāpat tas bija Zefāram, tādēļ

abi jaunekļi bez pārtraukuma trenējās līdz pat pusdienām.

* * *

Apsēdušās upmalas smiltīs, meitenes ļāvās skopajiem pavasara saules stariem. Igra nevēlējās domāt par iepriekšējo diennakšu neparastajiem notikumiem, tādēļ labprāt pievērsās apkārtnes vērošanai. Viņai šķita, ka viss sakārtosies un nokārtosies, ja viņa kādu laiku pastums malā nomācošās problēmas.

-    Zini, man šķiet, ka tu viņam patīc, Liza nebēdnīgi iesmējās. Lai gan viņa bija Sedra vienaudze, augusi savrupi, prom no cilvēkiem, Liza bija saglabājusi sevī pusaudzes nebēdnību.

-    Kuram? Igra atjautāja.

-    Obzānam, protams, Liza paskaidroja un atkal iesmējās.

-     Nu, beidz, Igra juta, ka vaigi sāk kvēlot. Viņš tikai atzinīgi novērtēja manu cīņas prasmi. Tas ari viss.

-    Nezinu gan, Liza šķelmīgi palūkojās uz draudzeni. Agrāk viņš ne pret vienu tā nav izturējies.

-     Vai tu Obzānu pazīsti jau sen? mirkli klusējusi, Igra domigi jautāja.

-     Protams. Viņš taču bija mana tēva skolnieks un sekotājs.

Lizas balss pēkšņi bija kļuvusi bezkrāsaina, un Igra nokaunējās, ka netīšām bija aizskārusi tik sāpīgu jautājumu.

-     Piedod, meitene nomurmināja. Es negribēju…

-     Nieki, Liza ar acīm urbās upes pretējā krastā. Tas ir noticis fakts, un mums visiem tas jāpieņem.

-    Bet viegli tas nav, Igra nopūtās.

-    Nav, taču mēs esam Pretošanās kustības dibinātāja bērni un mums jau kopš dzimšanas ar to bija jāsamierinās. Mēs zinājām, ka tētis reiz var nepārnākt mājās.

-    Vai tas būs ļoti nepieklājīgi, ja lūgšu, lai tu pastāsti man par savu tēvu? pēc ilgākas klusēšanas Igra ieminējās. Ja nevēlies, es sapratīšu. Taču man šķiet, ka tavs tēvs ir bijis ļoti īpašs cilvēks.

-Jā, dziļi nopūtusies, draudzene atbildēja, un viņas lūpas savilkās savādā, mīklainā smaidā. Viņš bija ļoti īpašs. Vai zināji, ka viņš nav šejienietis? Nu, nav no Jaunās pasaules?

-    Jā, Obzāns kaut ko tādu minēja, kad mēs lidojām šurp, Igra atcerējās to dīvaino stāstu par dažādām laiktelpām. Bet kā tad viņš nokļuva šeit?

-     Viņš bija lorda Mataau karagūsteknis. Gjarahs no Malkoras bija savas pilsētas aizsargu komandieris. Kad lords Mataau iebruka Malkorā, tās aizsargi tika sakauti un virsnieki sagūstīti. Ilgu laiku Gjarahs nīka Mataau cietumā, bet, kad Smagārs kārtējo reizi devās apciemot savu sabiedroto, lords Mataau nolēma pasniegt viņam dāvanu. Laikam jau viņam šķita, ka Smagāram noderētu kāds, kuru varētu sūtīt nāvinieku misijās. Lai tēvs varētu identificēties Jaunajā pasaulē, Smagārs sarūpēja viņam Jirži Kovaļčeka identitāti.

Mans tēvs izrādījās visai izveicīgs karotājs un spēja veiksmīgi izpildīt pat tos Smagāra uzdevumus, kuri citiem nebija pa spēkam. Tādēļ Smagārs uzticēja viņam jauno karavīru apmācīšanu. Ia bija Smagāra lielākā kļūda. Tēvs jau bija sapratis, kādi ir Smagāra mērķi, un nolēma, ka nedrīkst palikt malā. Viņš visiem spēkiem centās iegūt Smagāra uzticību, vienlaikus sākot Pretošanās kustības darbu Smagāra organizācijas iekšienē.

-    Es tomēr nesaprotu, Igra ieminējās, kā var uzdāvināt cilvēku?!

-     Protams, Liza skumji iesmējās, tev kā Jaunās pasaules cilvēkam tas šķiet pilnīgs absurds. Taču Domhandā, Loredas valsti, cilvēki vēl aizvien var kļūt par kāda cita īpašumu. Mamma stāstīja, ka ari šeit kādreiz tā ir bijis. Tagad tā jau ir seno laiku vēsture. Bet tur, Loredā, tā ir realitāte. Cilvēku var nopirkt, pārdot, uzdāvināt vai iemainīt pret kaut ko, kas cilvēka īpašniekam šķiet vērtigāks. Piemēram, pret zemesgabalu vai zirgu. Ja vergu ģimenē piedzimst bērns, īpašnieks var to pārdot, vecākiem pat nejautājot.

-    Bet tas taču ir briesmīgi, Igra lūkojās draudzenē plaši ieplestām acīm. Tā nedrīkst!

-    Tieši pret to cīnās Mentaras valsts, un tieši pret verdzību cīnījās Cirmens, skaidroja Liza. Mirkli meitenes klusēja, bet tad Liza turpināja savu stāstu. Reiz Smagārs nosūtīja manu tēvu un divus viņa ciņubiedrus uz Viļņu, kur viņiem bija jānolaupa Atraktu ģimenei kāds maģisks artefakts. Neņem ļaunā, bet par pašu šo priekšmetu es tev neko nestāstīšu. Vismaz pagaidām. Pateikšu tikai, ka manas mātes dzimtai tas ir piederējis neskaitāmās paaudzēs. Tēvs nolēma, ka viņi mana vectēva prombūtnes laikā iekļūs viņa mājokli un pamatīgi to izvandīs. Misijas iznākums tik un tā bija apšaubāms, tādēļ bija nolemts atstāt vectēvam tādu kā ziņu, lai viņš rūpīgāk noglabā visu, kas viņam vērtīgs.

Kaujinieku aprēķinos izrādījās kļūda. Viņi nebija rēķinājušies ar to, ka tolaik tikai sešpadsmit gadus vecā Sofija slimības dēļ bija palikusi mājās. Kad vīri iebruka mājokli, viņiem nācās izmantot skaņslāpes burvestību, lai Sofija nekliegtu un viņi varētu paskaidrot notiekošo. Izvandījuši visas istabas un ar Mertorda jeb Ieslodzes Vārdu iesprostojuši Sofiju būri, lai uzbrukums izskatītos īsts, vīri devās projām tukšām rokām.

Pagāja dažas nedēļas, bet tēvs nespēja aizmirst nesen sastapto meiteni. Izprasījis Smagāram brīvdienu, viņš devās uz Viļņu, uzmeklēja Atraktus un izstāstīja viņiem visu par sevi. Vectēvs no sirds iemīļoja drosmīgo viru un, kad pēc neilga aplidošanas laika tēvs lūdza mammu kļūt par viņa sievu, ļoti atbalstīja šis laulības.

-    Tad jau sanāk, ka tava mamma zināja, ka precas ar Pretošanās kustības dalībnieku, Igra apbrīnoja Sofijas drosmi.

-    Dibinātāju, Igra, Liza izlaboja. Protams, viņa to zināja. Līdz nesenam laikam viņu laulība tika rūpīgi slēpta. Smagārs vēl šobaltdien nezina, ka Jirži ir bērni. Tas bija nepieciešams mūsu drošībai. Kad Smagārs sāka apspiest Pretošanās kustību un nomocīja tēti līdz nāvei, māte devās pie Smagāra lūgt, lai viņai izdod tēva līķi. Viņa nespēja samierināties ar domu, ka tēvs tiks izmests kādā vārtrūmē. Tikai tad Smagārs uzzināja, ka Gjarahs ir precējies, turklāt vēl ar nīstās Atraktu dzimtas pēdējo atvasi. Vismaz viņš tā domā.

-    Tas bija drosmīgs solis, Igra novērtēja. Taču es tik un tā nesaprotu, kā viņai izdevās panākt, lai šis monstrs izdod viņai tava tēva līķi, un vēl izkļūt dzīvai no viņa ķetnām.

-    Tas nu gan nebija grūti, Liza iesmējās. Smagāru pazudināja paša augstprātība un alkatība. Viņš ļoti kāroja to mūsu ģimenes relikviju, kuru iegūt bija sūtījis tēvu. Taču viņš pārāk vieglprātīgi uzticējās sievietes trauslumam. Mamma izveidoja relikvijas ilūziju un piedāvāja Smagāram apmaiņu tēva līķi pret artefaktu. Smagārs uzķērās, bet dienu pēc mana tēva bēru ceremonijas, kad viņa miesas tika atdotas ugunij, ilūzija izzuda. Es bieži domāju par to, cik jauki būtu ieraudzīt Smagāra sejas izteiksmi brīdi, kad viņš saprata, ka ir piekrāpts tik primitīvā veidā.

Kādu bridi meitenes klusēja, un Igra mēģināja aptvert dzirdēto. Tomēr viena lieta kā skabarga urdīja viņas zinātkāri.

-    Liza, viņa nedroši ieminējās, kā tas ir izveidot ilūziju?

-     Mums tas ir vienkārši, Liza pamāja ar roku, un Igras priekšā uzziedēja krāšņa puķe. Taču paskaidrot es to nepratīšu. Esmu ar šo spēju piedzimusi, un mamma jau kopš mazotnes ir izkopusi šis spējas gan mani, gan Heinrihā. Mums vēl dažas lietas neizdodas, bet mamma saka, ka ari viņa ilgi mācījusies. Mūsu dzimta ilūzijas pieprot jau kopš neatminamiem laikiem. Mamma ir stāstījusi, ka daudzās senajās grāmatās minētas ziņas par dažādiem Atraktu dzimtai piederīgajiem. Kādreiz Atrakti bija plaša un varena dzimta, bet nu esam palikuši tikai mēs trīs.

-     Klau, daiļās dāmas, zobgalīga balss sauca no māju puses, vai jums tika piešķirts atvaļinājums?

Pār smilšaino liedagu stingriem, noteiktiem soļiem meitenēm tuvojās Heinrihs un Zefārs. Sofija bija sūtījusi puišus uzmeklēt meitenes, jo viņai bija nepieciešama palīdzība virtuvē.

-    Jums laikam skauž, Liza nepalika brālim parādā. Redz, kā Obzāns jūs abus nodzenājis! Tik tikko varat kājas pavilkt.

-    Rimsties, nešpetnā! Heinrihs tēloja sapīkumu. Ja tu nedosies mātei palīgā, mēs neviens vairs nespēsim kājas pavilkt. Mammai taču vajadzīgi palīgi pusdienu gatavošanā.

Jokojot un smejoties jauniešu pulciņš devās uz māju, un Igra, neraugoties uz visu situācijas neparastumu, atskārta, ka jūtas laimīga.

* * *

Sofija bija parūpējusies par piemērotu mūziku un ierādīja jauniešiem deju pamatsoļus. Tas izskatījās vienkārši, taču izrādījās drausmīgi sarežģīti. Zefāram, Heinriham, Obzānam un Lizai izdevās diezgan ātri visu apgūt. Pat Igra, pāris reižu nominusi Heinriham kāju, iemanījās tīri veikli kustēties valša pavadījumā. Taču Sedram šī māksla nekādi nedevās rokā. Viņam šķita, ka kājas negrib pakļauties smadzeņu pavēlēm. Viņš pinās gan pats savās, gan Sofijas kāju kustībās, un pat namamātes iecietīgā skaitīšana "viens, divi, trīs" neko nelīdzēja.

Kad Sedrs, nokaunējies un dusmīgs, jau bija gatavs spītīgi atmest visam ar roku, Obzāns šis nekrietnais, ļaunais spīdzinātājs, kurš bija pierunājis Sofiju uz šo drausmīgo, pazemojošo pasākumu, apžēlojās par viņu. Satvēris Sedru aiz rokas, viņš paveda puisi sāņus un, uzliekot rokas viņam uz pleciem, cieši ielūkojās acīs.

Uz mirkli Sedram apreiba galva un šķita, ka no Obzāna plūst violeta gaisma. Istaba izzuda. Nebija ne laika, ne telpas, ne realitātes. Ķermenis šķita kā no vates veidots. Kājas ļima, un Sedrs instinktīvi pieķērās Obzānam, lai noturētos kājās. Cik ilgi tā turpinājās, to Sedrs nevarētu pateikt, pat ja viņu spīdzinātu. Tā varēja būt gan vesela mūžība, gan sekundes simtdaļa.

-    Man šķiet, Obzāns saudzīgi ieteicās, ka tev derētu uz mirklīti apsēsties un atpūsties. Iedzer tēju, un pēc brīža turpināsim.

Sedrs palūkojās uz Igru. Viņa stāvēja istabas vidū kā sasalusi un plaši ieplestām acīm uzlūkoja te Sedru, te Obzānu.

-    Kas? viņa izsaucās. Kas te notika?!

-     Kur tieši? Obzāns tēloti palūkojās apkārt.

-   Tu! meitene metās vīrietim virsū un ar savām mazajām dūritēm nikni dauzīja viņa plato muguru. Ko tu viņam nodarīji?

-    Beidz ārdīties, meitēn, Obzāns saķēra Igras rokas un smaidot apsēdināja viņu blakus Sedram. Tu taču redzi, ka tavs draugs ir dzīvs un vesels. Un, ja vien nekļūdos, pie pilnas apziņas un ar skaidru saprātu.

Izņemot Zefāru, neviens uz notikušo nereaģēja kā Igra, tādēļ meitene nokaunējās par savu pārāk sakāpināto reakciju. Pētoši uzlūkojusi draugu, viņa secināja, ka Sedram tiešām nekas nekait. Vismaz nekādu acīmredzamu problēmu nebija.

-    Sedr, viņa maigi pieskārās drauga plecam, vai tev viss ir kārtībā?

-    Šķiet, ka jā, viņš nedroši atbildēja. Manuprāt, mums te ir deju nodarbība, vai ne? Kādēļ neviens nedejo?

Tas nu bija kaut kas nepiedzīvots! Sedrs runāja par dejošanu, lai gan vēl pirms mirkļa bija dusmās piesarcis un īgņojās, ka nekad nespēs to iemācīties. Igra jautājoši palūkojās uz Obzānu, kas stāvēja turpat netālu un mīklaini smaidīja.

Reibonis bija pārgājis, un Sedrs atkal jutās lieliski. Mūzika skanēja tik valdzinoši, ka aizēnoja Igras bažas par viņa veselību, lai gan draudzenes rūpes bija ļoti aizkustinošas. Uzsmaidījis meitenei, viņš piecēlās, satvēra Igras roku un, uzrāvis viņu kājās, sāka strauji griezties dejā pa visu istabu.

* * *

Pēcpusdiena, kas deju nodarbību dēļ bija solījusies izvērsties par tīro murgu, jo gaisa kurjers izrādījās īsts lamzaks, atrodoties uz cietas zemes, galu galā tomēr beidzās ļoti jautri. Viņi gan iemācījās valsi, gan nedaudz iemēģināja tango. Šī deja nelielas grūtības sagādāja Igrai, kurai dienvidnieciskie ritmi šķita pārāk nekautrīgi. Tomēr viņai izdevās pārvarēt savu stīvumu, redzot, kā Liza dejo ar Zefāru.

Zefāram vispār daudz kas padevās krietni labāk nekā Igrai un Sedram, jo viņš to visu jau bija mācījies agrāk. Bērnībā bagātnieku dēliņš bija apguvis gan mūziku, gan glezniecību, gan dejošanu, gan tuvcīņas un paukošanu. Sedrs, kurš pusaudža vecumā bija aizgājis no mājas un vēlāk izkopis tikai lidošanas prasmes, protams, nevarēja sacensties ar cilvēku, kas sevi tik ļoti pilnveidojis. Arī Igrai, kas lielu mūža daļu bija nodzīvojusi rāpuļa ādā, nebija viegli apgūt viņai tik neierastās kustības, kādas bija nepieciešamas dejā. Toties zobenu cīņās viņai sekmējās labāk. Viņas ciematā ari meitenes mācījās cīnīties ar koka zobeniem un nūjām, lai uzturētu sevi sportiskā formā un izkoptu ķermeni.

Taču Zefārs krietni atpalika, kad runa bija par maģiju. Viņu fascinēja jaunā, Zefaram līdz šim pilnīgi nezināmā pasaule, bet vēlme izzināt un izprast, kā viss notiek, ļoti traucēja. Vairākums burvestību bija vienkārši jāizpilda, nevis jācenšas saprast, kā tās darbojas.

Buršanā vislabākās sekmes bija tieši Igrai. Obzāns domāja, ka te nozīme varētu būt viņas izcelsmei. Viņš bija pārliecināts, ka natūriķi maģiju spēj apgūt vieglāk, jo ir tuvāki dabai. Turklāt Igra bija Skotijas natūriķe un prata seno gēlu valodu.

Pēc spraigās sarunās ieturētām vakariņām Igra nolēma ieelpot svaigu gaisu un vienatnē pastaigāties gar upi. Sedrs un Heinrihs kavēja laiku, laužoties ar rokām, bet Liza apsolīja izrādīt Zefāram sava tēva bibliotēku. Obzāns un Sofija par kaut ko apspriedās virtuvē, tādēļ Igrai izdevās nemanītai izlavities pagalmā.

Vismaz viņai šķita, ka neviens viņas prombūtni nav pamanījis. Taču viņa kļūdījās. Tiklīdz viņa iekārtojās upes krastā uz veca koka stumbra, smiltīs nošņarkstēja soļi. Ielūkojusies tumsā, Igra nemanīja nevienu tuvojamies. Bet, palūkojusies termospektrā, viņa ieraudzīja garu, slaidu siluetu. Tas noteikti nebija Sedrs. Viņa soļus Igra atpazītu starp tūkstošiem.

-    Nebaidies, tas esmu es, tumsā atskanēja Obzāna samtainā balss. Zinu, ka vēlējies pabūt viena, taču man šķiet, ka tev ir jautājumi, kuri neliek mieru.

-    Un turklāt to ir daudz, meitene domīgi bilda. Viņu vairs nepārsteidza Obzāna uzvedība. No ielas puikas viņš bija kļuvis par viedo skolotāju, un ikreiz, kad viņš atklāja kādu jaunu prasmi, Igra vien nodomāja: "Ko vēl viņš spēj?"

-    Tad jautā, Obzāns mudināja, apsēžoties smiltis līdzās Igrai.

-Ja tu zini, ka man ir jautājumi, tad tu zini arī to, kuri mani uztrauc

visvairāk, Igra neslēpa sapīkumu.

-    Zinu, vīrs mierīgi atteica, taču, ja nu es sākšu runāt par kaut ko vienu, kamēr tu domāsi par kaut ko gluži citu, tas traucēs tev uztvert manis stāstito. Tādēļ jautā, un es atbildēšu, cik labi un izsmeļoši vien pratīšu. Tikai brīdinu: es pats kļuvu par mācekli tikai pirms piecpadsmit gadiem, un ir daudz tādu jautājumu, uz kuriem es nezinu atbildes.

-    Tad sāksim ar to, kas notika šodien deju laikā, Igrai patika, ka Obzāns runā ar viņu kā ar nopietni ņemamu skolnieci.

-   Labi, viņš piekrita. Sāksim ar to. Tu vēlies zināt, ko es nodarīju tavam draugam?

-    Protams, es to vēlos.

-     Es izdarīju to, ko darīt nedrīkstēju, Obzāns atzinās. Taču es vairs nespēju noskatīties, cik slikti Sedrs jutās savas neveiklības dēļ. Tādēļ es izmantoju telepātiju. Precīzāk, telepātijas paveidu, kas ļauj ar domu pārraidīšanu iemācīt cilvēkam noteiktas zināšanas vai iemaņas.

-    Kad tas notika, es redzēju tevi izstarojam violetu gaismu, Igra atzinās. Un toreiz, kad tu dziedināji Sedra roku, es redzēju, ka no taviem pirkstiem plūst zaļš starojums.

-    Man prieks, ka tev ir šādas spējas, Obzāns atzina. Iespējams, ka tās var tev ļoti noderēt. Vai esi kādreiz dzirdējusi kaut ko par enerģijas centriem jeb čakrām?

-     Neesmu gan, meitene atzinās, bet neaizmirsti, ka mani no dzimtās vides izrāva vēl ļoti mazu.

-    Tiesa, vīra balsī ieskanējās maigāki toņi. Tad nu īsumā tā: jau sen cilvēki secināja, ka mūsu ķermeņos ir septiņi enerģijas centri sākot no pakauša, kur atrodas avotiņš, un beidzot ar iegurni. Katram eneiģijas centram ir sava enerģijas krāsa. To secība ir kā varavīksnei no violetas līdz sarkanai. Tā, ko tu redzēji šodien, bija violeta, jo es pārraidīju Sedram zināšanas. Bet tad, kad es viņu dziedināju, no manām rokām plūda zaļā jeb dziedināšanas un mīlestības enerģija, kas ir arī sirds enerģija. Tā pati enerģija tika izmantota uz tavas pieres, meitēn.

-    Vai arī no manis plūst kaut kāda enerģija?

-    Domāju, ka šobrid ne, jo tu esi ļoti nogurusi. Taču man šķiet, ka tev ir lielisks potenciāls.

-    Vai šāda zināšanu raidīšana nav bīstama? Igra bažījās. Sedrs izskatījās tā, it kā tu būtu izsūcis visus viņa spēkus.

-    Vārds vietā, Obzāns atzina. Tas tiešām var būt bīstami, un ar zināšanu raidīšanu, tāpat kā ar jebkuru citu mentālo darbību, ir ļoti jāuzmanās. Tā var kaitēt gan tam, pret ko tiek vērsta, gan tam, kurš to izmanto. Dažām mentālajām darbībām ir nepieciešama milzīga iekšējā enerģija, un nepieradušu cilvēku tās var pat nogalināt, jo enerģijas resurss tiek pilnībā izsmelts. Taču tas, kas notika ar Sedru, ir normāla reakcija. Vairumam cilvēku pirmajā reizē apreibst galva, zūd realitātes izjūta. Reizēm jutīgāki cilvēki var pat noģībt. Protams, vislabākās zināšanas un iemaņas ir tās, kuras cilvēks apguvis, tā sacīt, klasiskajā veidā. Taču reizēm, ja iemaņas vai zināšanas ir jāapgūst rekordlsā laikā, tā ir vienīgā izeja.

-    Obzān, vai vari iemācīt man dziedināt?

-    Varu, taču šobrīd tev svarīgāk ir apgūt to, kas tev būs nepieciešams, lai cīnītos.

-    Tu domā, meitene nedroši ieminējās, pret Smagāru?

-     Ari, Obzāns apstiprināja. Taču daudz svarīgāk ir gatavoties kaujām, kas mūs visus gaida Domhandā.

-     Domhandā?! nu gan Igra bija izsista no sliedēm. Vai tas nozīmēja, ka viņai būs jādodas uz citu laiktelpu, kur vēl aizvien pastāv verdzība? Neiedomājami!

-    Tev nāksies, draugs, Obzāna balsī ieskanējās nožēla un nolemtība. Mums visiem nāksies doties uz Domhandu. Pajautā Sedram, ko Cirmens ir izcietis dēmonu verdzībā. Viņš to visu ir piedzīvojis sapņos, taču tev ir atklājis tikai daļu, jo baidījies tevi satraukt. Pēc tam padomā, ko vēl aizvien izcieš daudzi loredieši, kurus apspiež to valdnieki. Ne jau velti Cirmens ir izvēlējies tieši jūs trīs. Katram no jums piemīt īpašības, kas nepieciešamas, lai Loreda un Mentara atkal kļūtu par vienotu, brīvu un plaukstošu valsti un lai visā Domhandā apkarotu ļaunumu. Tu esi izvēlēta, jo tevī ir degsme un aizrautība, drosme un neatlaidība. Tās ir Cirmeņa sirds īpašības.

Sedram Cirmens ir uzticējis savu prātu, zināšanas, atmiņas un līdz ar tām savu varenību un varu pār citiem.

Zefārs ir Cirmeņa vieduma glabātājs. Palūkojies uz viņu! Viņš taču pat visvienkāršākās lietas nespēj izdarīt, iepriekš nepajautājis vismaz desmit "kāpēc?".

-     Un tu? Igra apjautājās. Arī Obzāns taču bija zobenvaldis.

-    Es… Obzāns skumji nopūtās. Man būtu jābūt Cirmeņa saprāta balsij. Taču tu jau zini, ka mans zobens nespēja samierināties ar cilvēku ļaunumu un alkatību. Tādēļ šobrīd es esmu apdomīguma nesējs. Bet tas ir līdz brīdim, kad man izdosies attīrīt zobenu no ļaunuma. Ceru, ka es to paveikšu. Taču pagaidām vēl nezinu, kā.

-    Un Smagārs? meitene turpināja tincināt.

-    Smaragda zobens nes sevi Cirmeņa taisnīguma izjūtu, Obzāns iesāka, taču Igra viņu pārtrauca, sarkastiski iesmejoties.

-    Laikam jau Cirmenam, viņa rūgti noteica, jeb, precīzāk, avatārai, kas piesaistīta Smagāra zobenam, ir visai izkropļota izpratne par taisnīgumu.

-   Tā varētu šķist, Obzāns bija spiests atzīt. Bet esmu pārliecināts, ka tā nav. Acīmredzot Cirmenam ir bijis kāds nolūks, kura dēļ viņš izvēlējies tieši Smagāru. Tiesa, man nav zināms, kā zobens Smagāram ticis nodots. Un kad. Cik zinu, tas noticis apmēram pirms simts gadiem.

-     Un zobens Smagāru padarījis nemirstīgu? Igra dzēlīgi jautāja.

-     Nevis zobens, bet gredzens, Obzāns paskaidroja. Es jau sacīju, ka zobena spēka avots ir gredzens. Ari tu kopš aizvakardienas esi nemirstīga. Zobenvaldi spēj nokaut tikai Nāves Vārds, kuru Sedrs izmantoja kaujā, kad sašķaidīja hidrantu. Taču, kā jau zini, tu neesi neievainojama. Turpretī Smagārs ir neievainojams, jo viņu aizsargā spēcīga maģija. Tāda līmeņa maģija ir pa spēkam tikai ļoti vareniem meistariem.

-    Bet tas ir kaut kāds murgs, Igra bija sašutusi. Un ko man ar to tagad iesākt?! Es nevēlos būt nemirstīga! Es gribu būt tāda pati kā visi!

-     Nedomāju, ka tev par to ir jālauza galva, viņš centās meiteni nomierināt. Sāksim ar to, ka tu vari atteikties no Cirmeņa misijas. Viņš tevi ir izvēlējies, taču arī tev vienmēr paliek izvēles tiesības. Atsakoties no gredzena, tu saņemsi vēl simts gadus mirstīga cilvēka dzīves, un tad tu, tāpat kā ikviens cits, nomirsi.

-   Kas notiks, ja es pieņemšu to, ko man liek darīt Cirmeņa dāvana? meitene mēģināja izvērtēt savas nākotnes izredzes.

-    Tad mēs visi kopā dosimies uz Domhandu, lai cīnītos par Loredas atbrīvošanu un mieru Domhandā, kā to vēlējās Cirmens un citi senie varoņi. Citu izskaidrojumu Cirmeņa izvēlei es neredzu.

Upmalā iestājās dziļš klusums. Dzirdami bija tikai viļņu šļaksti krasta smiltīs un pūču sasaukšanās mežā.

-     Necenties to visu tagad salikt pa plauktiņiem, Obzāns mierinoši ierunājās. Tagad tu daudz ko vēl neesi gatava saprast. Turklāt ir dažas lietas, kuras ir vienkārši jāpieņem. Kā fakti. Ir lietas, kuras mēs nespējam ietekmēt. Rīts gudrāks par vakaru, vai ne?! Iesim, tev jādodas pie miera. Rit atkal smaga diena.

Obzāns piecēlās un sniedza Igrai roku, taču viņa vēl nebija uzzinājusi visu, ko vēlējās.

-    Kā tu ieguvi savu zobenu? viņa pēkšņi jautāja.

-    Atzīstos, ka man pašam tā ir mīkla, Obzāns domīgi noteica. Es ieguvu zobenu un gredzenu no Smagāra rokām, bet tas nenozīmē, ka tā ir Smagāra dāvana. Cirmeņa avatāras mēdz rīkoties ļoti neizskaidrojami. Esmu daudz prātojis par to. Šķiet, ka mana zobena avatāra varētu būt izmantojusi Smagāru par starpnieku. Ja es nebūtu Cirmeņa avatāras izvēlēts zobenvaldis, Smagārs jau sen būtu mani nogalinājis. Taču viņš pat Moku tornī saglabāja man dzīvību. Atcerēsimies viņam vajadzīgi visi zobenvalži. Bet nu gan iesim! lā ir trenera pavēle.

Meitene neredzēja Obzāna seju, taču bija pārliecināta, ka viņš to nebija domājis nopietni. Draudzīgi pasniegusi vīrietim roku, viņa pieņēma viņa atbalstu ceļā uz mājām.

Marseļa, 4298. gada 5. aprīlis, agrs rīts

Smagārs jau vairākas stundas ar acīm urbās kartē, cerot ieraudzīt tajā četrus punktus. To nebija.

"Nevar būt, ka Obzāns būtu aizvedis zobenvalžus projām no Jaunās pasaules," Smagārs prātoja. "Vienīgais lietojamais portāls tiek uzraudzīts augu diennakti. Es zinātu, ja viņi būtu tam kaut vai tikai tuvojušies. Obzāns neprot to lietot."

Turklāt zobenvalži bija nozuduši no kartes samērā tālu no portāla. Lai kā Smagāra ļaudis visās pasaules malās centās uzmeklēt šo sasodīto četrotni, neviens pagaidām nebija iepriecinājis ar labām ziņām. Viņi nebija izmantojuši identifikatorus. Viņa ziņotāji visos dienestos meklēja jebkādas, kaut niecīgākās ziņas par Safrolo, Demānu vai kādu no Obzāna identitātēm, bet viņi bija kā zemē iegrimuši. Dusmās Smagārs trieca dūri pret galdu.

Atraktu nams, tajā pašā laikā

Bija skaidrs, ka viņiem nāksies uzkavēties šeit ilgāku laiku. Obzāns paskaidroja pārējiem, ka Smagāra rokas stiepjas pār visu pasauli un, tiklīdz kāds no viņiem kaut kur uzradīsies, nebūs ilgi jāgaida kaujinieku ierašanās. Jo īpaši tas attiecas uz viņu mājokļiem un darbavietām. Vārdu sakot, viņi bija iestrēguši. Atlika izlemt, kā vislietderīgāk izmantot šo laiku.

-    Man vajadzētu pabrīdināt, ka ar mani viss ir kārtībā, viņu ciemošanās trešās dienas rītā pie brokastīm ieminējās Zefārs. Neviens taču nezina, kur esmu pazudis.

-    Tā nav veiksmīga doma, Obzāns papurināja galvu. Turklāt darbā tevi tik un tā neviens nemeklēs.

-    Darbā ne, bet mājās gan, Zefīrs noteica un tā ari palika pavērtu muti. Obzāns acīmredzot atkal bija nolasījis viņa domas. Tas sāka kļūt kaitinoši.

-   Tad nu gan jaunumi, ironizēja Sedrs, atcerējies sirmo kalpotāju, kas cienīgi sagaidīja viņus Zefīra dzīvoklī. Kopš kura laika saimnieki atskaitās kalpiem par savām gaitām?

Igra sajuta gaisā spriedzi un, izliekoties, ka visa viņas uzmanība ir veltīta Sofijas gatavotajai omletei, caur skropstām bažīgi palūkojās uz Zefīru. Viņa seja bija kļuvusi nekustīga kā akmens maska. Vienīgās dzīvās tajā bija acis, kas šķita metam zibšņus. Uz mirkli Igru pārņēma bailes, ka Zefārs varētu ar skatienu pārvērst Sedru pelnu kaudzītē.

-     Šajā gadījumā, Zefārs ierunājās, un viņa balss bija aizkritusi, runa nav par atskaitīšanos vai kungu un kalpu attiecībām. Te ir runa par cieņu pret citiem cilvēkiem un rēķināšanos ar viņu jūtām. Svens nav vienkārši kalpotājs. Viņš man ir kā tēvs. Zinot, ka viņu mana ilgstošā prombūtne varētu satraukt, es vēlos viņu nomierināt. Tas arī viss, bet tev to nesaprast, jo neesi radis rēķināties ar citiem.

Igra iesāņus palūkojās uz Sedru. Draugs izskatījās tā, it kā kāds būtu uzgāzis viņam uz galvas spaini ledaina ūdens. Meitene atcerējās, ka, pirms viņa bija atguvusi cilvēka izskatu, Sedrs, dodoties savās gaitās, labākajā gadījumā bija uzsaucis: "Būšu vakarā!" Tiesa, kopš pārvēršanās viņi bija dzīvojuši kopā pārāk īsu laiku, tādēļ Igrai bija grūti spriest, cik pamatots vai nepamatots ir Zefāra pārmetums. Tomēr tas, kā Sedrs savulaik bija aizgājis no mājām, lika domāt, ka Zefāram zināmā mērā varētu būt taisnība.

-     Labi, ka Sedrs šobrīd ir atvaļinājumā, viņa mēģināja kliedēt spriedzi.

-    Jā, novilka Sedrs, nebiju domājis, ka pirmo kopīgo atvaļinājumu aizvadīsim šādi.

-     Redzi, Zefār, Sofija pārņēma sarunu savās rokās. Obzānam ir taisnība. Mēģinājums sazināties ar ārpasauli nav laba doma. Kad Obzāns man paziņoja, ka jūs dodaties šurp, es izveidoju īpašu ilūziju, kas padara šo vietu neuztveramu ne ar radioviļņiem, ne ar maģiju. Tas ir tāds kā aizsarglauks. Ja tajā ienāk, viss top redzams. Taču, ja uz to lūkojas no malas, šķiet, ka šeit ir tikai mežs. Lai tu varētu sazināties ar saviem mājiniekiem, man būtu jānoņem ilūzija, un tad Smagāra vīriem, kuriem ir karte, jūs būtu kā uz delnas.

-    Kā tas ir izveidot ilūziju? mirkli klusējis, Zefārs jautāja.

"Sākas," Obzāns nodomāja un smagi nopūtās. Zefara mūžīgie "kāpēc" un "kā tas darbojas" Obzānam jau bija līdz kaklam. Jo īpaši tādēļ, ka viņš neskaitāmas reizes bija paskaidrojis Zefāram: es pats vēl esmu māceklis.

-    īsumā es teiktu, ka ilūzijas radīšana ir cilvēka uztveres nepilnību izmantošana, Sofija smaidot paskaidroja.

-    Uztveres nepilnības? Zefārs nesaprata.

-    Protams, Sofija mīklaini smaidīja. Cilvēka uztvere ir ļoti nepilnīga. Evolūcija ir likusi mums zaudēt daudz spēju, kuras mūsu mazajiem brāļiem piemīt vēl šobaltdien. Cilvēka uztvere ir ārējo kairinātāju ierosināti un smadzeņu uztverti impulsi. To, ko mūsu jutekļi neuztver, neuztver ari mūsu smadzenes. Turklāt bieži vien mēs pat neapzināmies, ka dzīvojam ilūzijās. Palūkojies uz šo galdu!

Paklausot Sofijas uzaicinājumam, visu acis pievērsās pamatīgajam ozolkoka galdam.

-    Galds kā jau galds, vai ne? Sofija jautāja. Un tagad?

Pēkšņi galds bija nozudis. Nevis vienkārši nozudis, bet izgaisis ar

visu, kas uz tā atradās. Visi neizpratnē palūkojās uz Sofiju.

-    Viss, kas ir cilvēka radīts, patiesībā nav nekas vairāk par ilūziju, domīgi sacīja Sofija, un galds, tikpat pēkšņi kā pagaisis, atkal bija savā vietā.

-    11 ir maģija? jautāja Zefars, plaši ieplestām acīm lūkojoties uz Sofiju.

-    Nē, mīļais. Ilūzija nav maģija, lai gan ar dažām maģiskajām darbībām ir iespējams sasniegt līdzīgu efektu. Piemēram, ar ilūziju var cilvēku padarīt neredzamu, vienkārši liekot citiem nepamanīt viņu. Turpretī ar maģiju var panākt īstu neredzamību. Viss, kas atrodas ap mums un kas nav daba, ir ilūzija. Kā šis galds, šī māja, pat mūsu sajūtas.

-    Es jau tev teicu, smiedamies ierunājās Heinrihs. Šajā mājā nav ne "augšā", ne "apakšā".

To sakot, Heinrihs izveidoja ilūziju, ka telpa apgriežas, un griesti nu atradās viņiem zem kājām, bet pēc brīža viņi jau paši griezās, tā atkal nokļūstot uz grīdas, taču neizjūtot, ka karājas kājām gaisā.

-    Un galu galā, smējās Liza, kurš ir teicis, ka šis koka galds ir ciets?

Meitene pastiepa pirkstu un sāka ar to zīmēt galda virsmā kā ūdenī, radot nelielus vilnīšus. Igra kā noburta vēroja notiekošo, bet Zefars pastiepa roku, lai aptaustītu galdu. Viņa pirkstiem pieskaroties virsmai, uz visām pusēm aizviļņoja viegla ņirboņa.

-     Vai tas nozīmē, ka arī mums ir izredzes to iemācīties? viņš pievērsa Sofijai mirdzošas pelēkas acis.

-     Par to ir vērts padomāt, Sofija šķelmīgi piemiedza ar aci.

-    Sofij, Igra iejautājās, ja Atrakti ir domhandieši, kā tas nākas, ka jūs esat šeit?

-    Tas notika ļoti sen, Sofija domīgi lūkojās sienā, it kā uz tās būtu redzamas viņas atmiņu ainas. Laikos, ko Jaunajā pasaulē sauc par Renesansi, cilvēce beidzot bija sasniegusi lūzuma punktu un tai bija jāizvēlas, kādu attīstības ceļu iet. Toreiz daudzi izcili zinātnieki, mākslinieki, alķīmiķi un prātnieki sagatavoja uzaicinājumu domhandiešiem, lūdzot tos sūtīt uz Jauno pasauli meistarus un skolotājus, kas spētu iemācīt cilvēcei zintis, lai tā spētu izvēlēties mentālās attīstības ceļu. Atrakti lidz ar daudziem citiem atsaucās šim aicinājumam. Taču izrādījās, ka Jaunajā pasaulē cilvēki vēl ir ļoti vāji. Vara un tās piedāvātā brīvība bija pārāk skurbinoša. Cilvēki kļuva nevīžīgi, izlaidīgi… Sāka plosīties sērgas, un iestājās tumši laiki. Tie, kam bija vara pār cilvēku dzīvēm, pasludināja aizsākto apgaismības ceļu par ļaunuma sakni. Viņi ieviesa Inkvizīcijas tiesu, lai apkarotu zinošus un domājošus cilvēkus un tā uzurpētu sev varu pār citiem. Tos, kas zināja, ka viņu sludinātais ir maldi, viņi pasludināja par ķeceriem, raganām un burvjiem. Daudzi domhandieši toreiz tika sadedzināti uz sārtiem, nomocīti līdz nāvei un publiski spīdzināti pūlim par prieku.

Atgriezties mēs nevarējām, jo vienīgais palikušais portāls tika rūpigi uzmanīts, bet otrs jau sen bija sagruvis gan šeit, gan tur. Šeit, Jaunajā pasaulē, ari šobaltdien mīt daudzi domhandieši un to pēcnācēji, taču viņi par savu izcelsmi vai nu nezina, vai klusē, jo tā ir drošāk.

-    Bet tagad taču tā vairs nav. Klausoties Sofijas stāstā, Igrai sāpīgi sažņaudzās sirds. Viņa nespēja aptvert, ka cilvēki var būt tik nežēligi.

-    Nē, tagad tā vairs nav, Sofija piekrītoši pasmaidīja, taču padomā pati: vai tu, ja ar tevi nebūtu noticis tas, kas notika, spētu noticēt Domhandas pastāvēšanai?

Marseļa, tajā pašā laikā

Bija pagājušas vairākas dienas. Vismaz Džonam tā šķita, lai gan laika izjūta bija zudusi jau sen. Vienīgais atskaites punkts viņa laika ritumam bija retie brīži, kad viņš iegrima murgainā miegā. Pat sapņos viņa prātam nebija miera. Džons nemitīgi murgoja par Obzānu: kā viņš triumfē sacensībās, kā smaidot iznirst no jūras pēc triju minūšu ilgas atrašanās zem ūdens un visi ciemata bērni uzgavilē viņa sasniegumam. Sākumā Džonam šīs ainas uzdzina dusmas. Taču drīz vien viņu pārņēma bezcerība. Džons jutās niecīgs, nožēlojams, nevienam nevajadzīgs un neviena necienīts. Vienīgais, kuram viņš bija vajadzīgs (vismaz Džonam pašam tā šķita), bija skolotājs. Un viņš bija pievīlis skolotāju tik nozīmīgā brīdī!

"Es tiešām esmu niecība," Džons juta kaklā spiežamies rūgtu kamolu. Vienīgais, ko viņš tagad vēlējās, bija tikt laukā no šīs Obzāna slavas zāles un atkal doties medībās, lai sagūstītu un atvestu skolotājam Obzānu un viņa līdzskrējējus.

Atraktu nams, tās pašas dienas pēcpusdiena

Par lietderīgu laika kavēkli tika atzīta Obzāna ideja uzlabot visu zobenvalžu fizisko formu un cīņas prasmes. Sofijas izveidotais aizsarglauks pletās apmēram 20 kilometrus ap māju, tādēļ viņu iespējas bija gandrīz neierobežotas. Līdzās mājai kuploja mežs, kuru Obzāns izmantoja, lai rīta agrumā dzītu biedrus apmēram 10 kilometru garā skrējienā pa šķēršļotu apvidu. Dažkārt viņš nomainīja skrējienu pa mežu ar skrējienu pa upi. Tad viņš lika visiem noaut kājas, iebrist līdz puslieliem ūdenī un skriet. Tas bija nogurdinoši un smagi. Jo īpaši Igrai, kura vairākus gadus bija pārvietojusies tikai rāpojot. Obzāns to saprata, tādēļ reizēm ļāva Igrai skriet pa zvēru iemītām takām vai skrējienu pa ūdeni aizstāja ar skrējienu pa irdenām smiltīm.

Pēc skrējiena visiem obligāta bija pelde. Sākumā Igra un Sedrs spurojās pretī, jo peldēties tik aukstā ūdenī viņiem šķita neprāts. Turpretī Zefars jau bija pieradis pie ledainās peldes un baudīja to ar prieku.

-    Saprotiet taču, Obzāns nepadevās, šāda pelde norūdīs jūsu ķermeni. Jūs kļūsiet izturīgāki, stiprāki.

-    Nebaidies, Liza čukstēja, droši ej ūdenī. Tas būs silts.

Igra bažīgi palūkojās uz jauno draudzeni, taču nolēma riskēt. Ar kājas pirkstiem viņa pataustīja ūdeni un secināja, ka tas tiešām ir silts. Liza mīklaini smaidīja, un Igra saprata, ka meitene radījusi ilūziju.

Redzot meitenes jautri plunčājamies, viņām piebiedrojās arī Sedrs un sev par brīnumu atklāja, ka tik siltu ūdeni viņam nav gadījies piedzīvot pat apsildāmā baseinā.

Obzāns dusmās bija gatavs uzsprāgt. Kā lai norūda šos mīkstpēdiņus, ja viņi izmanto ilūziju?! Lai, Lizas aizsargātiem, viņiem dzīve nešķistu pārāk rožaina, Obzāns drīz vien izdomāja visiem jaunu "piedzīvojumu": visai jautrajai kompānijai bija jāpeld pret straumi, un nevienam netika dotas nekādas atlaides.

Šāda rīta vingrošana drīz vien visiem kļuva par nepieciešamību. Tapat notika ar cīņas nodarbībām, kurās pēc brokastīm piedalījās ne tikai zobenvalži, bet arī Liza un Heinrihs. Obzāns bija izveidojis aprites grafiku, lai viņiem ikreiz būtu jācīnās ar citiem pretiniekiem. Igra progresēja ļoti strauji. Viņai bija lieliska kustību koordinācija, un dažbrīd Obzānam radās iespaids, ka viņa zina, ko darīs pretinieks, vēl pirms pretinieks pats to bija iedomājies. Kad pienāca Obzāna kārta stāties pārī ar Igru, šī bija pirmā treniņcīņa, kuru pieredzējušais kaujinieks tiešām izbaudīja. Lai kā viņš centās, viņam neizdevās radīt Igrai tiešām nopietnus ievainojumus.

Ari Zefars savas prasmes izkopa ļoti ātri, taču Sedrs kā bija lamzaks, tā arī palika. Neko daudz nebija līdzējušas ari deju nodarbības. Obzāns nespēja vien nobrīnīties, kā šis neveiklais puisis ir spējis iemācīties lidot uz gaisa dēļa. Obzāna pacietība sāka zust, un viņš jau prātoja, ka nāksies Sedram "iemācīt" kustēties, taču drīz viņam no šīs domas nācās atteikties. It kā sajutusi viņa domas, Igra veltīja Obzānam ciešu skatienu, kas acumirklī lika atcerēties, ko viņš pats meitenei bija sacījis: "Parastajā ceļā iegūtas iemaņas ir paliekošākas." Tādēļ Obzāns bruņojās ar pacietību un gaidīja.

Pēc pusdienām, kad meitenes bija palīdzējušas Sofijai virtuvē un Zefārs kopā ar Heinrihu apkopuši lopus, Obzāns sapulcēja visus Atraktu bibliotēkā uz maģijas nodarbībām. Dažreiz viņiem piebiedrojās Sofija, un tad zobenvalži varēja apgūt ilūziju mākslu. Obzānam nācās atzīt, ka šajā jomā vislabākās sekmes bija tieši Sedram. Viņš bez grūtībām iemācījās koncentrēt enerģiju dažādās ķermeņa daļās un ātri apguva vienkāršākos Vārdus. Tiesa, dziedināšanas burvestības viņam tik labi nepadevās, jo garākus un sarežģītākus Vārdus Sedrs nespēja ātri iegaumēt.

Vislielākās grūtības maģija sagādāja Zefāram. Tas nepavisam nenozīmē, ka viņam nebija talanta. Gluži pretēji. Taču nemitīgie "kāpēc" un "kā tas darbojas" nopietni kavēja viņa izaugsmi. Obzāns pats maģiju bija apguvis, liekus jautājumus neuzdodot, tādēļ atbildēt uz Zefāra jautājumiem nespēja.

Esi tik labs, viņš kārtējo reizi lūdza Zefāru, cenšoties nezaudēt

paškontroli, vienkārši izdari tā, un viss.

* * *

Pamazām sāka izpausties arī zobenvalžu īpašās spējas. Zefārs secināja, ka viņš tiešām jūt dzīvnieku izjūtas. Tas nebija tikai šķitums. Obzāns iemācīja viņam izskaidrot sajusto un izmantot to. Līdzīgas, taču daudz pilnīgākas spējas bija arī Igrai. Viņa ne tikai juta to pašu, ko dzīvnieki, bet arī spēja tiem pārraidīt savas sajūtas. Piemēram, lai nomierinātu mežā sastaptu briedi, viņa tam iedvesa drošības un paļāvības sajūtu, un dzīvnieks tiktāl nomierinājās, ka pat ļāva sev pieskarties.

Sedrs atklāja, ka gredzena iespaidā viņa maņas kļuvušas ievērojami asākas. Sienas vairs nebija šķērslis, lai redzētu, kas aiz tām notiek, turklāt dzirde ar katru dienu kļuva aizvien jutīgāka. Viņš spēja jau no prāva attāluma saklausīt čukstus izrunātus vārdus.

Pamazām visi iemācījās sazināties telepātiski. Tiesa, sākumā šīs spējas radīja nelielu haosu, jo zobenvalžiem bija grūti nošķirt savas domas no domām, kuras viņi vēlējās pārraidīt citiem. Taču ari šajā ziņā neliels treniņš visu nolika savās vietās.

Nedēļas laikā zobenvalži bija apguvuši maģijas pamatus un vairāk vai mazāk iemācījušies pārvaldīt savas jaunās iemaņas un spējas. Pat Sedrs beidzot bija sācis progresēt zobenu cīņās un tuvcīņas mākslās.

Pēc vakariņām Zefārs kopā ar Heinrihu atkal bija nozuduši Gjaraha darbistabā, meitenes viesistabas tālākajā stūri niekojās ar ilūziju veidošanu, Sedrs laiskojās pie kamīna, bet Obzāns un Sofija pārsprieda nākamās dienas plānus. Te pēkšņi istabā, starojot kā pati Saule, iebrāzās Zefārs, un viņam pa pēdām sekoja piesarcis un smaidošs Heinrihs.

-    Mums tas beidzot izdevās! Zefārs gavilēja.

-    Kas tieši? Sedrs garlaikoti jautāja.

-     Karte! izdvesa Heinrihs.

Pārējie saausījās. Obzāns zināja, ka Zefārs mēģina izpētīt un izprast Smagāra kartes darbības principus. Taču viņš nezināja, ka abiem jaunekļiem ir arī lielākas ambīcijas.

-     Mēs to pārveidojām! Zefārs triumfējoši paziņoja, noliekot uz galda pergamenta gabalu.

-   Jā, tagad mēs to varam izmantot kā meklēšanas rīku, aizelsies skaidroja Heinrihs.

Visi sapulcējās pie galda un lūkojās kartē.

-   Piemēram, Zefārs sāka demonstrāciju, palūkosimies, kur šobrīd atrodas Svens.

Viņš nosauca Svena vārdu, un karte pietuvināja vispirms Eiropu, tad Franciju, un visbeidzot visu kartes laukumu klāja Sedram un Zefāram tik pazīstamās un mīļās Lionas ielu tīkls. Pilsētas centra tuvumā iemirdzējās pelēcīgs punkts, kas pārvietojās nelielā amplitūdā. Svens rosījās pa māju. Lūkojoties uz mirgojošo punktiņu, Zefārs sajuta acīs sariešamies asaras. Viņš novērsās, lai pārējie nepamanītu viņa sentimentalitāti. Taču neviens viņam vairs nepievērsa uzmanību. Igra izmēģināja karti, liekot tai atrast viņas vecākus. Jā, karte darbojās nevainojami.

-Jums izdevās, puiši! Obzāns uzslavēja. Palūkosimies, vai esat paveikuši ari neiespējamo.

Obzāns nosauca lorda Mataau vārdu. Kādu bridi nenotika nekas, un visiem radās iespaids, ka karte vairs nedarbojas. Taču tad tā pēkšņi it kā pārklājās ar dūmaku. Migla noviļņojās, notrīsēja, un uz tās parādījās nedaudz izmainītas kontinentu kontūras. Ari Eiropas aprises atpazīt bija pagrūti. Karte pietuvināja apvidu, kas varētu atrasties kaut kur Francijas vietā. Tā noteikti nebija Francija, taču apvidus bija līdzīgs, lai gan vide atšķirīga. Karte pietuvināja pilsētu. Tā izskatījās līdzīga tām, kuras redzamas seno laiku kartēs. Pašā pilsētas vidū slējās majestātiska pils, un vienā tās spārnā mirgoja pelēcīgs punkts, kas pārvietojās no pils centra uz dienvidu spārnu.

-    Asinssūcējs parazīts gatavojas doties pie miera, Obzāns ironiski noteica. Lieliski, puiši, jūsu karte var mums ļoti noderēt!

-     Kas tas ir? Zefārs neizpratnē lūkojās uz paša meistaroto karti.

-    Domhanda, sapņaini noteica Sofija. Jā, viss ir tieši tā, kā man stāstīja Gjarahs.

-     Bet es neesmu iekļāvis kartē Domhandu, Zefārs samulsa. Es neko par šo vietu nezinu. Kā…

-    Toties tavs gredzens zina, Obzāns pārtrauca viņu, pirms vēl viņš

bija sācis savu neizbēgamo "kā?".

* * *

Istabā iestājās savāds, biedējošs klusums. Domhanda, kas līdz šim bija tikai nostāsts, ar kuru varēja ērti izskaidrot visas pēdējā laika dīvainības un savādos notikumus, pēkšņi bija kļuvusi par īstenību. Tā bija reāla, teju vai taustāma. Ar visiem tās ļaudīm, viņu ikdienas rūpēm, priekiem, briesmām, kas tos apdraud… Sofija domīgi raudzījās kamīna liesmās. Sajutusi pēkšņu smagumu uzgulstam pleciem, Igra apsēdās viņai līdzās un, atbalstu meklējot, ielika galvu sievietes klēpī.

-    Tu prāto par savu izvēli? Sofija jautāja, maigi noglaudot Igras rudos matus.

-    Izvēle, meitene domīgi novilka. Vēl nesen man šķita: ja atteikšos atgriezties dzimtajā ciemā, izvairīšos no liktēņa. Es cerēju, ka man nekad nenāksies saskarties ar maģiju, lai man nebūtu iespējas nodarīt kādam kaut ko ļaunu.

-     Kurš tad saka, ka tev jādara ļauns? Sofija mierināja. Tas, ka liktenis tev lēmis kļūt par burvi cīnītāju, nebūt nenozīmē, ka tev jākalpo tumsas spēkiem. Gluži otrādi Cirmens tevi ir izvēlējies, lai tu kalpotu taisnīgumam.

-   Tikai pirms nepilnām divām nedēļām man šķita, ka man ir jāizdara nozīmīgākā izvēle manā mūžā, Igras acīs sariesās asaras.

-    Vai zini, kas ir patiesa varonība? Sofija apskāva meiteni un piespieda pie krūtīm. Patiesa varonība nav iznest cilvēku no degošas mājas. Tā ir cēla, taču cilvēciska rīcība. Varonība ir spēja izvēlēties starp "pareizi" un "viegli". Tas nav vienkārši, meit. Bieži vien cilvēki nobīstas un nepieņem izaicinājumus, kurus dzīve tiem piedāvā. Piemēram, tu.

Tev ir iespēja izvēlēties palikt šeit, atteikties no zobenvalža misijas un mierigi nodzīvot līdz sirmam vecumam vai doties uz Domhandu, kur katra diena, katra stunda var kļūt par pēdējo tavā dzivē. Protams, paliek jautājums, kādēļ tev jāpieņem savs liktenis un jāupurējas tev pilnīgi svešu ļaužu labā. Vēl nesen tu pat nenojauti, ka tāda Domhanda pastāv, nemaz jau nerunājot par visām būtnēm, kurām tur nepieciešama zobenvalžu palīdzība. Te nu vienā svaru kausā ir tava pašas dzīve, bet otrā vismaz divu laiktelpu un to iedzīvotāju dzīves.

-     Bet ko gan mēs trīs, Igra iesāka, taču pēc brīža pati sevi izlaboja, četri varam iesākt pret Smagāru, kuram, cik noprotu, pieder vesela armija?

-    Smagārs, meit, Sofija nopūtās, patiesībā ir jūsu mazākā problēma. Smagārs ir tāds pats izvēlētais kā jūs. Es gan neņemos apgalvot, bet, cik man zināms, zobenvalžu misija ir krietni nopietnāka. Kāda? To es nezinu. Iespējams, ka jums ir jāatjauno senā kārtība vai jāpalidz domhandiešiem, kas atrodas Jaunajā pasaulē, atkal nokļūt mājās. Nezinu. Bet nojaušu, ka Cirmeņa mērķis ir krietni lielāks.

-    Atbrīvot Domhandu no tumsas, domīgi ieminējās Sedrs.

-    Tā varētu būt, Sofija maigi noglauda Igras matus.

-    Kādēļ tieši mēs? iejautājās Zefārs.

-     Droši nezinu, Sofija paraustīja plecus. Uz šo jautājumu tev spētu atbildēt tikai Cirmens pats. Taču man šķiet, ka tam ir kāds sakars ar jūsu vārdiem.

-    Nu gan, Sedrs iesmējās.

-    Kādēļ ne? Zefārs domīgi braucīja zodu. Tu esi Sedrs Demāns. Tavs uzvārds skan ļoti līdzīgi vārdam "dimants".

-     Mans tēvs ari ir Demāns, Sedrs protestēja.

-   Jā, Zefārs iebilda, ari mans tēvs ir Safrolo. Taču safīra zobens nonāca pie manis. Obzānam obsidiāns ir jau vārdā.

-     Bet man ar rubīniem nav nekāda sakara, noteica Igra.

-   Patiesi? Obzāns atkal smaidīja savu visziņa smaidiņu. Kā paliek ar to, ka tava tēva uzvārds patiesībā nav O'Nells?

Igra apjuka.

-     Iespējams, ka tu pati neatceries, bet tavās atmiņās ir saruna ar vectēvu, viņš paskaidroja. Tavs vectēvs tev vēl mazai stāstīja, ka viņš patiesībā nav tava tēva tēvs. Ka viņš tikai apņēmis tavu vecomāti, lai pasargātu viņu no negoda, kad viņu piesmējis tas klaidonis Džeks Robers.

Istabā iestājās tik dziļš klusums, ka Igrai tas šķita biezs un taustāms.

-    Es izstāstīšu tev kādu stāstu, Sofija turpināja, kad ari pārējie bija sapulcējušies pie kamīna. Kad notika Lielais Sprādziens, visu pasauli pārņēma panika un haoss. Pat varas iestādes un palīdzības dienesti bija bezspēcīgi. Valstu līderi un tie, kurus cilvēki uzskatīja par saviem garīgajiem vadītājiem, bēga kur kurais. Nevienam nerūpēja, kas notiks ar cilvēkiem, kuri palika bez mājokļiem, dzeramā ūdens un pārtikas. Patvertnēs visiem vietas nepietika. Tika izlemts, ka tajās varēs nokļūt tikai izredzētie. Starp tiem bija zinātnieki, mediķi un bērni. Doma bija tāda, ka šie cilvēki, ja pēc katastrofas būs iespējams dzīvot, varēs atjaunot pasauli. Tomēr daži savai dzīvībai bija tik ļoti pieķērušies, ka nespēja pieņemt neizbēgamo. Kāds bagātnieks, kuru pirms tam uzskatīja par filantropu un kuram jau bija deviņdesmit divi gadi, izsludināja atlīdzību tam, kas atdos viņam savu vietu patvertnē.

Valstu līderiem, protams, bija priekšroka. Taču bija daži, kas atteicās no šīm privilēģijām, lai atdotu savu vietu citiem. Viens no tiem bija tālaika Dalailama, otrs indiešu skolotājs Sai Baba, nepadevās ari Četru Namtēvu cilšu virsaiši, Japānas imperatoru dzimta, Omānas sultāns Saladins XIII un Lielbritānijas karaliene Viktorija II. Viņi palika kopā ar savu tautu un palīdzēja visiem savā reģionā. Cik nu tas bija iespējams, viņi centās organizēt palīdzību. Karaliene Viktorija, kurai bija dots viņas tāltālās sences vārds, sekoja Vindzoru dzimtas labākajām tradīcijām. Viņa pati katru dienu strādāja tā sauktajā zupas virtuvē, bet naktis kopa hospitāli ievainotos. Tāpat kā Vindzori, daudzas paaudzes pirms Viktorijas, ari viņa visu kritisko laiku bija līdzās saviem cilvēkiem un iedvesmoja viņus nekrist izmisumā.

Kad panika bija likvidēta un cilvēce pamazām sāka atkopties no baisā pārdzīvojuma, tieši Viktorija II kopā ar Saladinu XIII rosināja sasaukt Pirmo Vispasaules koncilu. Pateicībā par līderu ieguldījumu koncils lēma, ka monarhijai cilvēku dzīvē ir milzīga nozīme. Līderi ir tie, kas grūtos brīžos iedvesmo ļaudis un neļauj tiem krist izmisumā.

Sofija apklusa, un ilgāku laiku istabā bija dzirdama tikai uguns sprakšķēšana kamīnā. Ikviens pārdomāja dzirdēto.

-   Vai tas nozīmē, iejautājās Zefārs, ka Domhandā ir mūsu tauta? Ka mums visiem ir jādodas projām, uz Domhandu? Jākļūst par kaut kādiem Domhandas valdniekiem? Ka esam tādi kā domhandiešu līderi?

-    Vismaz to no mums sagaida Cirmens, Obzāns noteica.

-     Es gan neņemos apgalvot, ka jums jākļūst par valdniekiem, domīgi noteica Sofija. Bet esmu pilnīgi droša, ka Cirmens jūs izvēlējies tieši tādēļ, ka jūs nenobīsieties un pieņemsiet izaicinājumu. Jūs spēsiet palikt tur, kur esat vajadzīgi, un nepadosieties pat tad, ja cīņa šķitīs bezcerīga. Vismaz sendienu varonis, kas izdzīvoja dēmonu verdzībā, paļaujas uz jums.

-    Bet tad… Zefārs saminstinājās, tad mums ir jāsakārto savas lietas.

-     Proti? Obzāns uzreiz nespēja uztvert Zefāra domu.

-     Man ir jāparūpējas par saviem ļaudīm, Zefārs noteica. Es nedrīkstu pamest Svenu. Viņš vairs nav jauns. Ari Olīvija ir paveca. Man jānodrošina šo cilvēku dzīves. Turklāt… Pirms došanās projām es vēlos vēl sastapt savus vecākus.

-    Jā, piekrita Igra. Ari es nedrīkstu tā vienkārši nozust. Mani vecāki tikko ir uzzinājuši, ka esmu dzīva. Ja tagad nozudīšu, neko nepaskaidrojot, tas salauzīs viņiem sirdi.

-     Tiesa, piekrita Sedrs, pēkšņi iedomājies, ka viņš varētu nekad vairs nesastapt Helēnu. Vecāku domas viņam nerūpēja, taču no māsas viņš noteikti gribētu atvadīties.

-    Laikam jums taisnība, piekrita Obzāns. Ari viņš pēkšņi atcerējās dzimto piekrasti, ciemu un vecākus. Taču viņam šāda atvadīšanās bija aiztaupīta. Kopš Obzāns bija nokļuvis pie Smagāra, viņam nācās izbeigt visus kontaktus ar savu ģimeni. To pieprasīja Smagārs. Obzāns par to pat priecājās. Kalpojot pie Smagāra, viņam bieži bija nācies darīt to, ar ko cilvēks diez vai varētu lepoties.

-    Jautājums ir par to, kā lai mēs to izdarām, Zefārs smagi nopūtās.

-     Kad būsiet gatavi doties ceļā, Sofija noteica, pieceļoties un tā liekot noprast, ka ir jau vēls un laiks doties pie miera, es palīdzēšu. Bet pagaidām jums nepieciešami spēki, lai pienācīgi sagatavotos jaunajai dzīvei.

Marseļa, agrs 4298. gada 6. aprīļa rīts

Visu nakti Smagārs nespēja ne acu aizvērt. Viņa domas atkal un atkal atgriezās pie zobenvalžiem. Viņi noteikti vēl bija Jaunajā pasaulē. Bet kur? Kur?

"Vai tiešām tev par to tik ilgi jāprāto?" Meistara balss ieķērkstējās tieši viņa sirdi. "Reiz tevi nodevušie atkal darbojas pret tevi, bet tu tikai domā un neko nedari! Kam tev redze, ja tik un tā esi aklāks par kurmi?!"

Nu protams! Smagāram kā zviņas nokrita no acīm. Gjarahs! Nodevējs! Tam noteikti jābūt kaut kā saistītam ar Pretošanās kustību. Neraugoties uz agro rīta stundu, Smagārs paķēra komunikatoru un iestatīja konferences režīmu. Bija nekavējoties jāmeklē viss, kas saistīts ar Pretošanās kustību: jāpratina viņa villās un pilīs ieslodzītie Pretošanās kustības dalībnieki, jāliek spiegiem aktivāk censties iefiltrēties Pretošanās kustības rindās.

"Atrakta!" Smagārs atcerējās sievieti, kas bija viņu pamatīgi sadusmojusi. Gjaraha atraitne. Viņa noteikti ir saistīta ar Pretošanās kustību. Smagārs labi atcerējās viņas Pentagrammas amuletu. Kā gan viņš varēja būt tik lētticīgs?! Viņa bija ieradusies pie Smagāra, lai izlūgtos sava vīra līķi, apmaiņā piedāvājot amuletu. Viņš bija noticējis. Noticējis ilūziju meistaru dzimtas atvasei!

"Viņi nozuda no kartes kaut kur Čehijā," drudžaini izklājis uz galda karti, Smagārs centās atcerēties precīzu vietu, kur zobenvalži pēkšņi bija nozuduši. "Man jāizķemmē visa šī apkārtne. Nevar būt, ka neviens viņus nebūtu manījis."

-    Met! viņš valdonīgi uzsauca, un durvīs parādījās milzīgā miesassarga stāvs. Nekavējoties atved pie manis Džonu!

Atraktu nams, 4298. gada 7. aprīlis, priekšpusdiena

-    Vai neviens neko nav aizmirsis? Sofija bažīgi jautāja, aplūkojot Zefāra automašīnas bagāžas nodalījumu. Pārtika ceļam ir, siltākas drēbes arī. Šķiet, viss bija paņemts. Sedra dēlis atradās starp sēdekļiem automašīnas salonā. Zobeni visiem bija nostiprināti siksnās uz muguras vai makstī kā Zefāram un Obzānam. Labi! Tad paņemiet šo.

Sofija pasniedza Obzānam nelielu, apmēram sprīdi garu žadeīta nazi. Kaujinieks jautājoši lūkojās uz šo miniatūro dunčeli, īsti nesaprazdams, kādam mērķim tas varētu kalpot.

-     Kamēr tas būs pie jums, skaidroja Sofija, ap jums būs aizsarglauks. Tas nav liels. Apmēram divi metri. Taču tas ir labāk nekā nokļūt Smagāra nagos. Šis ir Gjaraha duncis. Diemžēl viņš pats par tā spēku nenojauta.

Obzāns pateicībā piespieda Sofijas roku sev pie pieres un noslēpa dunci virsjakas iekškabatā.

Atvadas bija aizkustinošas. Igra neslēpa asaras, un pat Sedrs nekautrējās izrādīt savu pieķeršanos Atraktu ģimenei.

-     Es ļoti ceru, ka mēs vēl tiksimies, turklāt drīz, Zefārs atpleta rokas, bez vārdiem lūdzot Sofijai atļauju apskaut viņu uz atvadām. Pēkšņi viņa uzmanību piesaistīja kāda laiva, kas lēni slīdēja lejup pa straumi. Protams, makšķernieki te nebija retums. Arī Čivices iemītnieki dažkārt devās uz upi, lai savu ēdienkarti papildinātu ar kādu zivi. Tomēr vīri darīja Zefāru nemierīgu.

-    Obzān, viņš uzrunāja biedru, es neesmu pārliecināts, ka man tas izdosies pietiekami labi. Vai tu nevarētu nolasīt tos vīrus?

Obzāns palūkojās uz upes pusi, un pēkšņi seja kļuva drūma: Ātri, kāpiet mašīnā! viņš uzsauca. Sofij, jums uz laiku vajadzētu kaut kur noslēpties.

-    Par mums neraizējies, Sofija bija nesatricināmi mierīga. Tiklīdz jūs būsiet projām, mēs apslēpsim māju tā, lai viņš to neatrastu.

-    Es tomēr būtu mierīgāks, ja jūs šeit nepaliktu, Obzāns neatlaidās.

Marseļa, pēc dažām stundām

-    Skolotāj, Džons gandrīz kliedza, it kā komunikatoram būtu kāda tehniska problēma. Skolotāj! Viņi ir Bohēmijā. Es redzēju viņus pats savām acīm! Viņi ir pie Atraktas.

-     Koordinātas! noskaldīja Smagārs.

Tiklīdz viņa rīcībā bija zobenvalžu atrašanās vieta, Smagārs teleportējās tieši savā Brabus un jau pēc mirkļa pilnā ātrumā traucās uz Bohēmiju. Džons bija viņus atradis. Beidzot!

"Rāmāk, draugs, rāmāk," viņš mēģināja savaldīties. Reiz jau viņš bija viņiem tik tuvu, ka šķita sajūtam viņu baiļu sviedrus. Un bija palicis tukšā. "Lēni un apdomīgi!"

Tātad atkal Atraktu sieva bija sagādājusi viņam problēmas. Nu labi! Šoreiz viņa par to samaksās. Dārgi samaksās.

Džona vīri viņu gaida, un šoreiz tie sprukstiņi nekur neaizmuks. Viņiem nebūs tik daudz laika.

Atraktu nams, tajā pašā laikā

Tiklīdz Zefara automašīna bija pacēlusies gaisā, Heinrihs pamanīja pa taku no ciemata puses steidzamies kādu stāvu. Sieviete gandrīz skrēja, jau no tālienes mādama ar rokām un kaut ko kliegdama.

Tā bija Čivices dziedniece Lidija. Aizelsusies viņa piesteidzās pie apjukušajiem Atraktiem, jau pa gabalu saukdama pēc palīdzības. Pulciņš ciemata viru bija devušies mežā pēc baļķiem. Kamēr krāvuši baļķus ratos, pēkšņi grēdas augšējie baļķi bija sākuši ripot un parāvuši sev līdzi citus. Janeks, sešpadsmit gadus vecs puisis, bija paklupis, un baļķi sagāzušies viņam virsū.

-    Visi ciema viri jau ir mežā, bet ar to nepietiek, Lidija aizelsusies klāstīja. Heinrih, lūdzu, paņem zirgu un dodies palīgā. Neļauj puisim aiziet bojā!

Heinriham divreiz nebija jāsaka. Atrakti rūpējās par ciematniekiem kā par pašu saimes ļaudīm. Pat neapseglojis savu bēri, Heinrihs uzlēca tam mugurā un auļoja uz mežu.

-     Mums jāpasteidzas, Sofija pačukstēja meitai.

Nosēdinājusi Lidiju uz soliņa pie mājas, viņa pasniedza sievai ūdeni.

Tiklīdz Lidija bija atguvusi elpu un nedaudz atpūtusies, Sofija vedināja viešņu doties atpakaļ uz ciemu, aizbildinādamās ar to, ka viņas palīdzība būs nepieciešama, tiklīdz vīri būs izvilkuši Janeku no baļķu krāvuma apakšas.

Sieviete nebija skubināma. Teciņus vien viņa aizsteidzās atpakaļ uz ciemu, bet Sofija un Liza sāka veidot ilūziju, kas neļautu Smagāra vīriem atrast viņu mājokli.

Berne, tās pašas dienas pēcpusdiena

Bija nepieciešamas tikai dažas stundas, lai sasniegtu Safrolo villu Bernes piepilsētā. Lai gan pārējie uzskatīja, ka Zefāram ir tiesības palikt vienam kopā ar vecākiem, Gjaraha dunča darbības rādiuss bija pārāk mazs. Viņi nedrīkstēja attālināties cits no cita. Aši izdomājuši leģendu par to, ka Zefars ir iesaistījies kaut kādā etnogrāfijas pētnieku grupā, viņi iekļāva stāstā ari ekspedīciju, kurā Zefārs plāno doties uz vairākiem gadiem. Safrolo pārim šāda leģenda nešķistu nekas neparasts, jo pie sava zinātkārā dēla savdabīgajām izdarībām viņi jau bija pieraduši. Zefāra vecākus drīzāk pārsteidza tas, ka dēls tik pēkšņi un bez iepriekšēja pieteikuma ieradies dzimtajās mājās. Parasti viņš tā nerīkojās. Biežāk gan vecākiem bija nedēļām ilgi jālūdzas, lai Zefārs atlicina laiku un apciemo viņus.

Helga laipni sagaidīja četrotni un bija nepatīkami pārsteigta, kad Zefārs paziņoja, ka viņi ieradušies uz īsu bridi. Tikai atvadīties.

-   Tāds nu ir mans lielais dēls, Helga smagi nopūtās. Te mēnešiem nevar sagaidīt, kad viņš apciemos vecākus. Te viņš uzkrīt kā sniegs uz galvas, lai paziņotu, ka iegriezies atvadīties. Ko lai es daru ar vēstuli?

-    Vēstuli? Zefars neizpratnē jautāja.

-   Jā, tā pienāca jau pirms mēneša, bet tevi jau nevar ne sazvanīt, māte pukojās. Domāju, ka Svenam jau apnicis man skaidrot, ka tevis, kā parasti, atkal nav mājās.

Helga aizsteidzās uz guļamistabu un pēc brīža atgriezās, nesot UPS aploksni. Pēkšņi Zefāru pārņēma patīkams satraukums. Vēl neapskatījis aploksni, viņš jau zināja, kas to sūtījis.

Suzanna Vilhelmsone,

Gēteborga,

Vispasaules Amazoņu vasaras nometne

Atverot aploksni, Zefāram drebēja pirksti. Ātri pārskrējis vēstulei, viņš pat neiedziļinājās rakstītā būtībā. Galvenā doma bija skaidra: Suzanna vēlējās viņu satikt, un tas nozīmē, ka viņiem jādodas uz Zviedriju, pirms viņi atstās Jauno pasauli. Ja vēl nesen viņš tikai prātoja par to, ka vajadzētu atvadīties ari no draudzenes, tomēr nosprieda, ka tā nav augstākā prioritāte, tad tagad tikšanās ar Suzannu bija tikpat nozīmīga kā atvadīšanās no vecākiem.

"Apdomā labi," viņš uztvēra Obzāna domas. "Mums nav daudz laika, un ir jābūt ļoti piesardzīgiem."

"Pie Suzannas mēs būsim drošībā," viņš tāpat domās atbildēja. "Turklāt tas noteikti neprasīs daudz laika."

Atraktu nams, tajā pašā laikā

Heinrihs bija projām jau vairākas stundas, un Sofija sāka uztraukties, vai tikai ar dēlu nav atgadījies kaut kas nelāgs. Viņa bija noņēmusi ilūziju no meža un tālākas apkaimes un kopā ar Lizu izveidojusi koncentrētu ilūziju tiešā saimniecības tuvumā. Heinrihs ceļu mājup atradis tik un tā, taču svešām acīm te pletās tikai lauki, meži un pļavas. Tomēr savāds nemiers pārņēma viņas sirdi ikreiz, kad uz taciņas nočirkstēja oļi.

Liza centās izlikties mierīga un pat mēģināja pajokot par mātes raizēm, tomēr Sofija redzēja, ka ari viņa ir satraukta. Mācoties kopā ar zobenvalžiem, Liza bija itin labi attīstījusi intuīciju, un tagad viņa skaidri juta, ka tuvojas kaut kas nomācošs un ļauns.

Durvis ar troksni izgāzās no ailas, un mājā iebruka prāvs melnās drānās tērptu viru pulks. Viņi bija astoņi. Visu sejas līdz acīm sedza melna auduma sejsegi. Taču, ieskatoties vien šajās acis, bija skaidrs, ka žēlastību nesagaidīsi. Sagrābuši abas sievietes, viņi piesēja tās pie krēsliem un, nekaunīgi gāžot apkārt mēbeles, pārmeklēja visu telpu. Viens no melnā tērptajiem, acīmredzami neapmierināts ar pārmeklēšanas rezultātu, sagrāba Sofiju aiz pleciem un, cieši lūkojoties viņai acis, skarbi uzbrēca: Kur viņi ir?

Sofija klusēja.

-     Es uzdevu tev jautājumu, virs brēca. Kur tu slēp tos nodevējus, draņķe?!

-    Kā tu uzdrīksties kliegt uz manu māti, izdzimteni! Liza nespēja savaldīties, taču spējš sitiens pa seju lika viņai uz mirkli apklust. Mutē bija jūtama sāļa garša. Apakšlūpa pietūka vienā mirkli. Bet sāpes tikai vēl vairāk iesvēla meitenē dusmas. Nožēlojamais mērgli! Atradies varonis! Iesist sievietei tā tik ir vīrišķīga rīcība.

-    Piever žaunas, sīkā kuce! viņš uzbrēca.

-     Mierā, Džon! no durvju puses atskanēja samtaina balss, unmelnā tērptais virs tūliņ pat atlaida Sofiju.

-     Labvakar, Atraktas kundze! Smagārs sveicināja, draudzīgi uzsmaidot Sofijai. Mēs jau esam pazīstami, tā šķiet.

-   Tā jau domāju, ka šie bulterjeri ir jūsu, Sofija pasmīnēja. Smegs Smagārs pats personiski manā pieticīgajā mājoklī. Kaut kas neticams.

-     Nu ko jūs. Atraktas kundze, Smagārs bija pati elegance. Tā ir mana necienīgā persona, kas pagodināta viesoties jūsu cienījamās dzimtas miteklī. Cik burvīgs bērns! Gjaraha mantiniece, ko?

-    Lai nu paliek laipnības, Smagār, Sofijas seja pēkšņi kļuva skarba. Ne jau tērzēt par laiku un mūziku esi ieradies. Kas tev šeit meklējams?

-    Tu to ļoti labi zini, Smagārs saglabāja augstāko aprindu švauksta izteiksmi. Pasaki man, kur ir tie četri nožēlojamie, un es nozudlšu uz neatgriešanos. Nemēģini man stāstīt, ka Obzāns šeit nav rādījies. Vismaz pirms dažām stundām viņš un viņa draugi bija tavā pagalmā.

-    Kādam būs norēgojies, Sofija ironizēja. Domās viņa lūdzās, kaut Heinrihs tagad pēc iespējas ilgāk paliktu mežā. Ja viņa un Liza ir nonākušas Smagāra nagos, tad vismaz dēls varētu izvairīties no tikšanās ar šo monstru cilvēka veidolā.

-    Vai tiešām tu domā, ka varēsi ar mani rotaļāties? Sofij, man ļoti netīk nodarīt sāpes. It sevišķi, ja runa ir par sievietēm. Turklāt tik jaunām un skaistām, viņš ar pirkstu novilka pār Lizas vaigu, un meitene riebumā parāvās nostāk, cik vien saites to ļāva.

-     Man gan šķiet, ka tieši sāpes, ko tu nodari citiem, ir vienīgās, ka liek tev justies dzīvam, Sofija iesmējās, un Liza pirmo reizi mūžā dzirdēja mātes balsī ieskanamies tik daudz naida.

-   Ragorda! Smagārs uzsauca, un Liza pēkšņi sajuta nežēlīgas sāpes plosām visu viņas ķermeni. Tās it kā plēsa viņu no iekšpuses, laupot spēku iekliegties vai elpot. Sakodusi zobus, meitene centās pretoties moku cilpas iedarbībai, taču, jo vairāk viņa pretojās, jo stiprākas kļuva sāpes.

-     Liec viņu mierā! Sofija iekliedzās. Tas ir mūsu karš! Viņai ar to nav nekāda sakara!

-    Visu, ko vien tu vēlies, Sofij, Smagāra smaids pastiepās vēl platāks. Viņš nolaida roku, un Lizas sāpes mitējās. Iztēlojies, cik lieliski šī mazulīte izskatītos lorda Mataau pilī! Gandrīz žēl, ka es savos mājokļos neielaižu sievietes. Gjarahs nudien nebija muļķis. Apsēklot vienu no daiļākajām sievietēm Jaunajā pasaulē! Kas gan to būtu domājis! Sofij, dārgā, tev tikai jāpasaka man, kur esi noslēpusi Obzānu un viņa draugus, un es nekavējoties došos projām.

-    Atver acis, Smagār! Tu taču redzi, ka viņu šeit nav, Sofija pasmaidīja, un šajā smaidā Smagārs samanīja sievietes triumfu. Vēl tik trūka, lai viņš ļautu šai nodevēja sievai ņirgāties par sevi.

-    Vai tiešām meitas ciešanas tev neko nenozīmē? Viņa skatienā Sofija izlasīja sev pasludinātu nāves spriedumu. Man tiešām ļoti negribētos ievainot viņas maigo dvēseli, Sofij.

-    Vari nogalināt mani, Sofija mierīgi atbildēja, jūtot, ka Smagārs rakņājas viņas prātā, un cenšoties bloķēt domas, bet man nav ko teikt. Es nezinu, kur viņi ir.

-     Tiesa, Smagārs atzina. Kur viņi ir šobrīd, tu tiešām nezini. Taču tu vari man pastāstīt, kurp viņi plānoja doties.

-    Arī to es nezinu, Sofija atteica.

-    Ak, Sofij, tu man neatstāj izvēli! Ragorda!

Lizas augums sāpēs izliecās kā loks. Sofijas sirds sažņaudzās, acis sariesās asaras. Vai meita jel kad spēs viņai piedot to, ka viņa ļāvusi šim briesmonim spīdzināt pašas miesu un asinis, lai pasargātu svešiniekus?

-     Pārstāj! viņa kliedza. Liec viņai mieru! Viņa nezina vairāk par mani.

-     Tam nu gan es neticu, Smagārs atlaida Lizu. Es redzu, ka viņa man daudz ko varētu pavēstīt. Un viņa to izdarīs. Vai ne, mīļais bērns? Anasta teritjo!

-    Arkerta mandara! iesaucās Sofija.

Smagāra raidītie Verga saites Vārdi atskanēja tikai mirkli pirms Sofijas izrunātajiem Aizsardzības Vārdiem. Tumši taustekļi kā resnas saknes izstiepās no grīdas un apvijās ap meitenes augumu, iespiežoties viņas mugurā, sprandā un apvijoties ap rokām. Tie it kā saplūda ar viņas nervu sistēmu, pārņemot Lizu savā varā. Tomēr Sofija paguva aizsargāt meitu. Viņas raidītie Aizsardzības Vārdi noklāja Lizas galvu kā ar aizsargājošu kapuci un neļāva Verga saitēm pilnīgi pakļaut meitenes gribu.

-    Vai tiešām tu domā spēkoties ar mani, Sofij? Smagārs triumfēja. Verga saites nu bija padarījušas Lizu par Smagāram padevīgu radījumu • bez paša gribas. Smagārs smaidot uzrunāja Lizu: Kāds ir tavs vārds, mīļais bērns?

-    Kādu vien mans pavēlnieks vēlēsies man dot, meitene atbildēja.

Smaids Smagāra sejā sastinga kā maska. Verga saišu iespaidā Lizai

bija jāatbild uz viņa jautājumiem tieši un atklāti, taču tā nenotika. Nezaudējot savaldīšanos, viņš noglaudīja Lizas matus un cieši ielūkojās meitenei acīs.

-    Saki man, bērns, kur ir tavs draugs Obzāns? viņš taustījās pa Lizas atmiņām, taču nespēja tām piekļūt.

-    Mans pavēlniek, Liza runāja kā uzvilkta lelle, man nav drauga, kura vārds ir Obzāns.

Smega Smagāra seja kļuva pelēcīga un acis iegailējās nevaldāmas dusmas. Pavērsies pret Sofiju, viņš ieraudzīja viņas sejā apmierinājuma izteiksmi. Lai gan viņai nebija izdevies pilnībā pasargāt meitu, tomēr viņa bija spējusi izjaukt Smagāra plānus.

-   Nožēlojamā! viņš nošņācās. Vai tu domā, ka spēsi mani sakaut?! Reiz tev izdevās apvest mani ap stūri. Taču otrreiz tev tas neizdosies.

-   Jau izdevās, Smagār, Sofija nespēja apslēpt uzvaras gaviles, kas skanēja viņas balsi. Tu vari dabūt viņas miesu, bet tev nedabūt viņas garu.

-    Tu spied mani darīt to, ko es nevēlos, Sofij, Smagārs ar skatienu ieurbās sievietes zaļajās acis. Sofija juta, ka viņš cenšas ielauzties viņas domās, tomēr viņai izdevās sakopot spēkus, lai neielaistu viņu savā prātā. Sapratis, ka iegūt informāciju nebūs tik viegli, Smagārs sulīgi nolamājās. Atlika tikai viena iespēja, un, viņaprāt, tā būtu tikai likumsakarīga atmaksa par raizēm, ko Sofija viņam sagādājusi. Roftekha!

No Smagāra pirkstu galiem izvijās tumši taustekļi, kas apvijās Sofijai ap kaklu un sāka žņaugt. Lēni mirstot, cilvēks visus spēkus koncentrē izdzīvošanai, tādēļ nespēj koncentrēties, lai bloķētu prātu.

Sofijai trūka elpas. Visas viņas domas bija saistītas ar bērniem. Šajā mirkli viņa nespēja domāt ne par ko citu, tikai par saviem mīļajiem. Viņa apzinājās, ka tās ir beigas, un sirdi pateicās Smagāram par to, ka Lizas prāts un griba šobrīd ir bloķēti. Viņa vismaz neatcerēsies, cik drausmīgās mokās viņas acu priekšā mirusi pašas māte. Pirms dzīvība pameta Sofijas ķermeni, viņas sirdi pildīja bezgalīgs, visaptverošs naids pret šo neradijumu, kas nogalinājis viņas viru un paverdzinājis viņas meitu. Lai kā Sofija centās vēl pēdējiem spēkiem pasargāt Heinrihu, griba bija salauzta, un nāves tuvumā viņa zaudēja modrību. Viņa atskārta, ka nu Smagārs uzzinās visu par Gjaraha bērniem un var pagūt uzzināt ari daļu no zobenvalžu iecerēm.

"Tu par to samaksāsi, nelieti!" viņa domās nosolījās mirkli, pirms gars atstāja viņas ķermeni. "Mans dēls atriebs savu ģimeni! Tu mirsi baisās ciešanās, Smagār!"

Bordo centrs, tās pašas dienas pievakare

Turpināt ceļojumu natūriķu drēbēs būtu bijis neprāts. Zefāra māte dēla dīvainības uztvēra kā pašsaprotamas, turpretī Sedra ģimene, šādu kompāniju ieraugot, visticamāk, būs šokēta. Par iepirkšanos kādā lielveikalā nevarēja būt ne runas, jo tur viņi drīz vien tiktu nošķirti cits no cita vairāk nekā divu metru attālumā. Atlika doties uz vecpilsētu, kur čumēt čumēja mazi modes preču veikaliņi.

Tēla maiņa prasīja vairāk nekā stundu, un Obzāns sāka kļūt nemierīgs. Darāmā vēl bija daudz, bet laiks nepielūdzami ritēja uz priekšu.

Sedra tēvs vēl nebija atgriezies no darba, un māte visiem spēkiem centās pierunāt dēlu un viņa draugus uzkavēties vismaz dažas dienas. Sedrs pavēstīja mātei, ka tie ir viņa darbabiedri, ar kuriem viņš dosies pieredzes apmaiņā uz Austrāliju, un ka viņiem ir ļoti maz laika.

Lai gan vecāki jau sen bija atmetuši domu "sakārtot sava dēla dzīvi", māte ar pateicību novērtēja to, ka Sedrs, plānojot ilgāku prombūtni, ir iedomājies atvadīties. Vissmagāk viņam bija atvadīties no māsas. Helēna gan neko neteica, bet viņas skatienā Sedrs izlasīja atvadu sāpes. Sirsnīgi apskāvusi brāli, meitene novēlēja viņam labi pavadīt laiku un, pēkšņi pagriezusies pret Igru, cieši satvēra meitenes rokas.

-   Pieskati viņu rūpīgi, Helēna piekodināja. Viņa ļaunākais ienaidnieks ir viņš pats. Atved manu brālīti atpakaļ, kad viss būs galā.

Helēnas uzvedība visiem šķita ļoti savāda. Taču Obzāns, iejuties grupas vadītāja lomā, jau mudināja doties tālāk.

-   Tava māsa nebūt nav vienkāršs cilvēks, viņš paskaidroja apmulsušajam Sedram, kad viņi jau kāpa automašīnā.

Atraktu nams, tajā pašā laikā

Janeka kāju izglābt vairs nebūs iespējams, taču puisis vismaz bija palicis dzīvs. Ari turpmākais baļķu krāvuma nogruvums bija novērsts. Heinrihs visu laiku bija spiests koncentrēties, lai palīdzētu vīriem, taču viņu urdīja savāds nemiers. Kaut kas nebija kārtībā. Bet kas? Nepacietīgi pliķēdams zirga sānus, puisis kā vējš traucās uz māju.

Jau izjājot no meža, kļuva skaidrs, ka noticis kaut kas ļauns. Nolēcis no zirga, Heinrihs skriešus steidzās pāri pagalmam, kas vēl vakar bija kalpojis par treniņu laukumu. Tagad te mētājās spaiņi un darbarīki. Satraukti un izbiedēti klīda lopi.

"Māte nekad nepieļautu šādu nekārtību," prātoja Heinrihs.

Iebrāzies istabā, viņš atdūrās pret baisu postažu. Mēbeles bija apgāztas, salauztas un saplēstas. Istaba atgādināja kaujas lauku, un gaisā bija jūtama Vārdu enerģija. Uz Heinriha saucieniem neatsaucās ne māte, ne māsa. Apjucis viņš stāvēja istabas durvis, kad pēkšņi kaut kas piesaistīja puiša skatienu. Zem apgāzta krēsla Heinrihs ieraudzīja mātes priekšauta lenti. Trīsošām rokām atmetis malā krēslu, viņš zem tā atrada mātes augumu. Saudzīgi satvēris Sofiju rokās, viņš pagrieza viņu uz muguras.

-     Mamm, Heinrihs sauca, glaudīdams viņas vaigus. Mamm!

Atbildes nebija. Asarām aizmiglojot skatienu, Heinrihs aptaustīja

mātes kaklu. Nekā! Pulsa nebija. Uz Sofijas maigās ādas vīdēja derdzīgas, pelēkas švīkas, it kā viņai ap kaklu būtu apsieta aukla.

-     Mamm, viņš vēlreiz uzrunāja mātes ķermeni un sabruka pār to nevaldāmās asarās.

Grīnoka, Saules ciemats, tās pašas dienas vakars

-   Tas nu gan ir kaut kas brīnumains, Gvena O'Nella noelsās. Esat ieradušies tieši uz vakariņām.

Zefaram nācās atzīt, ka atšķirībā no viņa un Sedra vecākiem Igras ģimene viņu raibās sabiedrības iebrukumu uztvēra vismierigāk. Nekādu jautājumu, nekādu pārsteigtu vai pētošu skatienu. It kā viņi tikko būtu aizbraukuši uz tuvāko pilsētu un atgriezušies ātrāk, nekā bija solījuši.

-     Mamm, Igra smejoties sirsnīgi apskāva māti, vakariņas būtu īsti laikā.

-Ja vien mēs jūs neapgrūtinām, Zefars pastiepa sveicienam roku.

-   Kāda vaina? laipni smaidot, noteica Šons O'Nells. Vai tad putras grāpī, kurā pietiek ēdamā diviem, nepietiks ari sešiem?!

-    Es gan domāju, ka septiņiem, nama durvīs atskanēja patīkama vīrieša balss.

Visu skatieni pievērsās durvīm, kurās stāvēja Seonaids. Viņu jau visu dienu esot vajājusi nojauta, ka notikšot kaut kas neparasts, jaunais burvis paskaidroja. Tādēļ, tiklīdz pamanījis tumstošajās debesīs kaut ko lidojam, esot steidzies pie O'Nelliem.

-    Šajā ciematā no debesīm ierodas tikai viens cilvēks, burvis jokoja.

"Ak vai!" Obzāns smagi nopūtās. "Te mēs noteikti zaudēsim vairākas stundas."

Viņa bažas attaisnojās. Vakariņas ieilga. Turklāt Seonaids, acīmredzot sajutis, ka viņa priekšā nav gluži vienkārši ļaudis, kā dadzis pieķērās

Obzānam un pēc ilgākas sarunas, kas attaisnoja viņa nojautu, lūdza, lai vīrs iemāca viņam Dziedināšanas Vārdus. Pirmo reizi šā atvadu brauciena laikā Obzāns sāka justies kā starp savējiem. Šie cilvēki visu uztvēra dabiski un bez liekiem jautājumiem.

-     Manam ciematam nav ienaidnieku, skaidroja Seonaids. Man nav jādomā par to, kā aizsargāt viņus ar zobenu vai nosargāt pret ļaunumu, kas nāktu no lielās pasaules. Taču sāpes un ciešanas piemeklē ari manus ļaudis.

Jaunā burvja godīgā attieksme un rūpes par saviem ciematniekiem aizkustināja karavīra sirdi.

-     Lai notiek, bridi apdomājies, Obzāns bija ar mieru. Taču tev jāapsola, ka izmantosi šos Vārdus tikai tad, kad cits nekas nelīdz.

Lai gan Obzāna vārdi burvi izbrīnīja, Seonaids tomēr piekrita viņa noteikumiem. Pavēlējis burvim koncentrēties uz savu sirdi un sakopot tajā visas savas būtības spēkus, Obzāns paņēma Seonaida rituālo dunci un iegrieza sev rokā.

-    Lai dziedinātu, sastopoties ar puiša izbrīnīto skatienu, paskaidroja Obzāns, ir jābūt ievainojumam, vai ne? Tad nu iegaumē:

An ijane te galdera si taluta, Hrustan feneta nolje, Trevit feneta senei, Kvarit feneta pelena!

Ar asmens un ūdens spēku Tumsa top izgaismota, Skarbums top maigs, Rūgtums top salds!

Obzāna brūce, izrunājot šos Vārdus, tūliņ pat sāka aizvilkties. Lai sadziedētu ievainojumu, viņam nācās Vārdus izrunāt vēlreiz.

-    Apbrīnojami, burvis izdvesa. Bet kādēļ tu sacīji: tikai tad, kad nav citas izejas?

-     Dažkārt, Obzāns smagi nopūtās, sāpes un ciešanas ir nepieciešamas. Diemžēl cilvēks ir savāda būtne. Bieži vien viņš spēj kaut ko novērtēt tikai tad, kad pastāv risks to zaudēt vai, vēl ļaunāk, kad jau ir zaudējis. Šie ir ļoti spēcīgi Vārdi. Lieto tos atbildīgi.

-   Jā, Seonaidam nācās piekrist. Bieži vien māte, kas nav jutusi sāpes, savam bērnam piedzimstot, nespēj just sāpes, kad bērnam draud briesmas. Tā gan nav vienmēr, taču tā mēdz būt.

-    Obzān, Zefars pavilka biedru sāņus. Ja tagad dosimies ceļā, mēs pēc stundām divām varētu būt Gēteborgā.

-     Lai notiek, Obzāns piekrita, aprēķinājis, ka viņi varētu nokļūt galā ap desmitiem vakarā. Viņiem tik un tā bija vajadzīgs kāds patvērums, lai izplānotu turpmākās darbības. Gēteborgā būtu tam tikpat piemērota, cik Grīnoka. Es parunāšu ar Igru.

-   Ja neiebilsti, sarunā iesaistījās Seonaids, es aizkavēšu Igru vēl uz bridi. Man viņai kaut kas jānodod.

Obzāns piekrita, un burvis aizsteidzās uz savu māju. Pēc dažiem mirkļiem viņš atgriezās, nesot rokās mazu šķirstiņu.

-    Šo artefaktu mana dzimta glabā jau daudzus gadu simteņus, viņš godbijīgi skaidroja, noliekot šķirstiņu uz galda. Esmu pārliecināts, ka tavos patiesības meklējumos tas tev būs ļoti noderīgs, mās.

Pārsteigta un aizkustināta Igra atvēra šķirstiņu. Uz smalka samta polsterējuma gulēja zelta kulons. Tā bija zelta ķēdē iekārta geparda seja. Dzīvnieka acis bija darinātas no reti sastopamās tīģeracs, un pieres vidū greznojās granāts liesmojošu tuksneša smilšu krāsā.

-    Paldies, brāl, Igra čukstēja, izbaudot enerģijas plūsmu, kas nāca no šā medaljona. Taču nedomāju, ka esmu pelnījusi tādu dāvanu.

-     Mana dzimta jau sen glabā nostāstu par savādu svešinieku, kas reiz ieradies pie maniem senčiem un nodevis šo medaljonu mūsu dzimtas glabāšanā līdz laikam, kad varonis ieradīsies pēc tā, Seonaids skaidroja. Šodien es jutu, ka tam jānotiek. Es nezinu, ko tev sniegs šis medaljons, taču esmu pārliecināts, ka tieši tu esi varonis, par kuru stāstīja svešinieks.

-      Es pazīstu šo medaljonu, pienācis pie galda, klusi ierunājās Obzāns. Esmu lasījis par to. Šo karekli daži meklē jau gadiem ilgi. Tas ir Geparda medaljons. Ļoti sena relikvija, kuru uzskata par mītu, jo to neviens nav redzējis.

Igrai, Sedram un Zefaram uzreiz bija skaidrs, par kuriem "dažiem" Obzāns runā.

"Nē," nodomāja Sedrs. "Apkārties ar vēl vienu ēsmu, lai vēl vairāk pievilinātu Smagāru, tā ir droša pašnāvība."

"Ko lai dara," Obzāns viņam domās atbildēja. "Mēs vispār esam bīstami ceļabiedri. Mūsu klātbūtne ir veselībai kaitīga. Taču, ja Igrai jāpieņem šis medaljons, tad labāk, lai tas ir pie mums, nevis nonāk Smagāra nagos."

Bija laiks atvadīties. Igras vecāki svētīja meitu tālajam ceļam, paužot pārliecību, ka viņi drīz atkal tiksies, bet Seonaids piesauca garus, lai tie sargā ceļiniekus un dāvā tiem izturību.

Atraktu nams, vēlu vakarā

Heinriha sirds lūza sāpēs par mātes zaudējumu, taču vēl vairāk viņu uztrauca māsas pazušana. Piedurknē slaukot nodevīgās asaras, kuras nekādi negribēja rimt, viņš steigšus kravāja mantas līdzi ņemšanai. Šeit palikt viņš nedrīkstēja. Smagārs varēja atgriezties. Bija jāsavāc tēva bibliotēka un pieraksti. Ari tēva dienasgrāmatas un Pentagrammas amuletu atstāt nedrīkstēja. Savādi, ka Smagārs nebija izmantojis iespēju to nozagt.

Kad Heinrihs novietoja gultā mātes ķermeni, no viņas svārku kabatas izslīdēja komunikators.

"Protams," Heinriham pēkšņi iešāvās prātā. Paša sāpes bija aizmiglojušas apziņu, un viņš bija aizmirsis par citiem. "Ir jāpaziņo Obzānam, ka Smagārs, iespējams, jau ir viņiem uz pēdām."

Komunikatora ekrāns iemirdzējās, taču atbilde kavējās. Heinriha nemiers auga augumā. Vai tiešām Smagārs jau ticis klāt Obzānam un viņu draugiem? Diez, kad tieši tas nelietis bija plosījies viņa mājoklī? Cik daudz laika pagājis kopš notikušā?

-     Heinrih? Obzāna pārsteigumam nebija gala. Kas noticis?

-     Obzān, draugs, Heinrihs juta, ka acīs atkal sariešas asaras un kaklu aizspiež sāpigs kamols. Smagārs nogalinājis mammu, un Liza ir pazudusi.

-    Velns! Obzānā modās nevaldāmas dusmas. Kad?

-   īsti nezinu, Heinrihs mēģināja savaldīties. Būs pagājušas dažas stundas.

-    Zefār! Bremzē! Obzāns uzsauca. Mums jāgriežas atpakaļ. Jāsavāc Heinrihs. Smagārs var atgriezties, un tad Heinriham klāsies plāni.

-    Tam taču nav jēgas, Zefārs apdomīgi ieminējās. Kamēr tiksim līdz Atraktu namam, paies vairākas stundas. Sofijai mēs palīdzēt vairs nespējam, bet Lizu Smagārs pa to laiku var aizvilkt nez kur. Vai spēsi teleportēties uz Atraktu namu un atpakaļ tepat, mašīnā?

-Tas man grūtības nesagādā, bet, tiklīdz es attālināšos, mūsu atrašanās vieta būs kā uz delnas, Obzāns atgādināja, uzsitot sev pa krūtīm, kur zem drānām glabājās Gjaraha duncis.

-     Turklāt, Igra prātoja, pat ja Obzāns dunci atdos kādam no mums, attālinoties viņš pats kļūs redzams un atgriežoties nodos pārējos.

-    Tiesa, domīgi novilka Sedrs, taču, ja Obzāns atstātu pie mums savu zobenu un gredzenu un kāds no mums pārņemtu Gjaraha dunci, viss, kas var parādīties Smagāra kartē, paliks neredzams, bet Obzāns varēs doties pie Heinriha.

Šī doma visiem šķita pareizākā. Obzāns pasniedza ādas saitē iekārto dunci Igrai un noņēma gredzenu. Atsējis siksnas, viņš noņēma uz muguras piesaitēto zobena maksti.

-     Sagatavojiet vietu, viņš noteica. Mēs drīz atgriezīsimies.

Jau nākamajā mirklī viņa mašīnā vairs nebija.

Atraktu nams, pēc mirkļa

Lai gan Obzāns bija labi trenēts karavīrs, kas mācījies rūpīgi slēpt savas izjūtas, drauga sāpes viņš respektēja. Sirsnīgi apskāvis Heinrihu, viņš ļāva jauneklim kādu brīdi izraudāties. Šī bija pirmā reize Obzāna mūžā, kad viņā pamodās tēva instinkts. Viņam gribējās vienlaikus mierināt un uzmundrināt jaunekli un tajā pašā laikā paša rokām saplosīt Smagāru.

Mazliet norimis, Heinrihs izstāstīja draugam visu, ko zināja. Ar to noteikti bija par maz, lai saprastu, kur palikusi Liza. Atlika cerēt, ka meitene vēl ir dzīva. Kāda citādi Smagāram jēga viņu nolaupīt?

-    Visticamāk, sprieda Obzāns, viņš mēģinās izvilināt no viņas visu, ko vien Liza varētu zināt.

Šī atziņa lika asarām atkal sariesties Heinriha acis. Tas nozīmēja, ka viņa māsa, iespējams, tiek nežēlīgi spīdzināta un cieš baisas sāpes.

-    Šobrīd mēs tik un tā nevaram viņai palīdzēt, Obzāna balsī Heinrihs saklausīja nolemtību. Mums vismaz jāparūpējas par Sofiju un tevi.

Sāpēs un izmisumā Heinrihs par to pat nebija padomājis. Parastos apstākļos viņš būtu ataicinājis no Čivices raganu un sarīkojis mātei bēres labākajās natūriķu tradīcijās, lai gari parūpētos par mātes dvēseli. Taču šādā situācijā tas nebija iespējams, jo Sofijas bojāejas apstākļi liktu atbildēt uz daudziem jautājumiem, uz kuriem atbildēt bija bīstami.

-    Mēs varam atdot viņas miesas ugunij, ierosināja Obzāns. Gan uguns stihija parūpēsies par viņu.

Heinrihs piekrītoši pamāja. Noskrējis pagrabā, viņš paķēra tēva zobenu, kuru tikai iepriekšējā vakarā bija pabeidzis pārkait, un aizdedzināja lāpu. Lai no Čivices puses nepamanītu liesmas un ļaudis nesteigtos dzēst Atraktu mājas, Heinrihs izveidoja ilūziju, kas māju apslēpa. Izgājuši pagalmā, abi vīrieši mirkli klusējot lūkojās uz namu, kas vēl nesen bija dzīvības pilns.

-     Vai varu tev lūgt vēl kādu pakalpojumu? Heinrihs klusi jautāja. Aizdzen, lūdzu, lopus uz ciemu. Tur ļaudis par tiem parūpēsies.

-    Līdz pašam ciemam nedzīšu, noteica Obzāns. Tas varētu radīt jautājumus. Es tikai padzīšu tos uz Čivices pusi.

-     Ar to pietiks, noteica Heinrihs. Viņš vēlējās pēdējā brīdī vēl

pabūt divatā ar māti, ar savām atmiņām.

* * *

Lopiņu sapulcēšana nesagādāja Obzānam nekādas grūtības. Viņš iedvesa tiem, ka visam baram ir jādodas uz ciematu, un lopi sāka rātni soļot uz Čivices pusi. Neviens, pat vistas un zosis, nepalika Atraktu īpašumā. Vienīgais, kas reizi pa reizei atskatījās, it kā neticēdams, ka viņam jādodas projām, bija Heinriha mīlulis bērais ērzelis.

Atskatījies pār plecu, Obzāns sajuta stihijas enerģiju, taču liesmas nebija redzamas. Tas bija labi. Ātriem soļiem vīrs devās pie drauga, lai

beidzot pamestu šo sāpju un ciešanu pilno vietu.

* * *

Salmu jumts kalpoja kā lielisks iekurs neparastajam bēru sārtam. Atlika tikai pieskarties ar lāpu jumta malai, lai sausie salmi sāktu sprakšķēdami degt. Pēc mirkļa viss nams jau bija liesmu pārņemts, un uguns rūkdama aprija visu gan māju, gan tās saimnieces atliekas.

Sajutis drauga roku sev uz pleca, Heinrihs ļāva noritēt pār vaigiem pēdējām atvadu asarām. Šeit bija aizritējusi visa viņa bērnība. Šajā namā viņš bija patiesi laimīgs. Un tieši šeit viņš bija kļuvis dziļi nelaimīgs. Smagārs bija atņēmis viņam visu māti, tēvu un māsu. Šķita, ka Smagārs ir nokāvis viņa paša garu.

-     Nē, draugs, uztvēris Heinriha domas, ierunājās Obzāns. Viņš spēj tevi sāpināt, taču satriekt tavu garu viņš nespēj. Tieši tādēļ tev jāsaņemas un jādodas man līdzi, lai turpinātu ciņu pret viņa ļaunumu. Mēs atradīsim Lizu un atriebsim Sofiju. To es tev apsolu.

Apskāvis drauga plecus, Obzāns atsauca atmiņā Zefāra automašīnas salonu, un jau pēc mirkļa viņa mugura atdūrās pret kaut ko cietu.

Gēteborgas apkaimē, pēc mirkļa

-     Klau, vai kāds nevarētu to dēli mazliet pavākt malā? Obzāns pukojās. "Kādēļ gan automašīnas aizmugurējais sēdeklis nevarētu būt platāks?"

-   Tādēļ, ka tas nav paredzēts ekstrēmiem piedzīvojumiem, Obzāna domām atbildēja sapīkušais Zefars.

Sava mācekļa progresa iepriecināts, Obzāns piedeva viņam šo nelielo īgnumu. Tagad bija iemesls lielākām raizēm. Par niekiem piktoties varēs labākos laikos.

Heinrihs un Obzāns īsi izstāstīja pārējiem, kas noticis, un automašīnas salonā iestājās dziļš, nomācošs klusums. Ikviena sirds sāpēs sažņaudzās, domājot par to, kas varētu būt noticis Atraktu namā un ko šobrīd, iespējams, nākas pārdzīvot Lizai.

-     Tā ir mana vaina, noteica Obzāns. Viņam šķita, ka tieši viņu atrašanās Atraktu namā ir iemesls ģimenes postam. Ja viņi nebūtu meklējuši patvērumu Sofijas mājās, Smagārs nemūžam nebūtu atradis Atraktu slēptuvi.

-     Nevaino sevi, Heinrihs iebilda. Māte savu dzīvi veltīja cīņai pret Smagāru, un mēs visi zinājām, ka reiz pienāks diena, kad nāksies stāties aci pret aci ar mūsu kopīgo ienaidnieku. Šo kauju māte zaudēja. Taču esmu pārliecināts, ka Smagārs neuzvarēs šajā karā. Karš vēl nebūt nav galā.

-    Tikai tagad tas tā pa īstam sākas, drūmi noteica Igra. Viņa nekad nebija satikusi šo cilvēku, bet jau tagad ienīda viņu no visas sirds. Pat ja nāktos tam veltīt visu savu atlikušo mūžu, viņa darīs visu, lai atbrīvotu pasauli no Smagāra. Un ne jau šo pasauli vien. Igra bija izdarījusi savu izvēli.

Amazoņu nometne, neilgi pirms pusnakts

Viņi bija iekavējuši. Lai Obzāns vieglāk varētu atgriezties, Zefārs bija piebremzējis un virzījies uz priekšu ļoti lēni. Tikai tad, kad Obzāns un Heinrihs jau bija mašīnā, Zefārs varēja atļauties uzņemt lielāku ātrumu, taču uzrāviens būtiski patukšoja akumulatorus. Tas varēja nozīmēt, ka viņiem līdz ritam būs jāpaliek Suzannas nometnē, lai saules elementi spētu uzlādēt mašīnas akumulatorus.

Nolaidušies nometnes centrālajā laukumā, biedri tikai tagad atskārta, cik nogurdinoša bijusi diena. Ja nu viņi jau tā bija zaudējuši dārgo laiku, bija jāizmanto iespēja atgūt spēkus.

Skats, kas pavērās Igras acīm, izkāpjot no automašīnas, spētu šokēt pat dažādus brīnumus pieredzējušu cilvēku. Apkārt mašīnai bija sapulcējušās īsās tunikās ģērbušās septiņpadsmit līdz divdesmit piecus gadus vecas sievietes. Viņu garās, labi veidotās kājas bija ieautas vieglās sandalēs, lai gan agrā pavasara nakts bija stipri vēsa. Sieviešu plecus sedza tikai apmetņi, kas sniedzās līdz ceļgaliem. Visām kā vienai pār pleciem plūda garu, kuplu matu viļņi. Tālumā bija dzirdama klusa zirgu zviegšana. Igras nogurušajām smadzenēm tas bija mazliet par traku. Vai viņa nokļuvusi kaut kādos aizlaikos? Vai te varbūt notiek kaut kāds perverss skaistumkonkurss?

-     Sveicināti, ceļinieki, atskanēja sprigana balss, un atbraucēju pulciņam tuvojās slaida gaišmate, kas atšķiribā no pārējām sievietēm bija tērpusies ādas bruņās. Lai nu ko, bet tevi es necerēju ieraudzīt mūsu pieticīgajā nometnē.

-    Sveika, Suzann, Zefārs bija acīmredzami samulsis. Viņš nebija sastapis draudzeni daudzus gadus un pārsteigts secināja, ka viņa šajā laikā ir kļuvusi vēl skaistāka un valdzinošāka. No stūrainas, stiegrainas pusaudzes viņa bija pārtapusi atlētiskā, majestātiskā sievietē, no kuras plūda apbrīnojama pašapziņa. Es tikai šodien saņēmu tavu vēstuli. Ceru, ka piedosi manu nevērību.

-     Ko nu, Suzanna iesmējās. Es jau nu nezināšu, kāds tu esi! Uzrodies, kad vēlies, un tad tikpat pēkšņi pazūdi uz ilgāku laiku. Taču neslēpšu, ka zināju par tavu iespējamo apciemojumu.

Zefāra acis izbrīnā iepletās. Pēc pēdējo nedēļu piedzīvojumiem viņš jau vairs nezināja, kad kāds jaucas viņa prātā. Vai tiešām ari Suzanna to spēj?

-    Helga man zvanīja pirms dažām stundām, ievērojusi Zefāra pārsteigto sejas izteiksmi, Suzanna smejoties paskaidroja un, pievērsusies jaunajām sievietēm, noteica: Varat droši doties pie miera, dāmas. Šie iebrucēji nav bīstami.

Protams, kā gan viņš neiedomājās, ka māte varētu sazināties ar Suzannu! Šajā brīdī Zefārs jutās kā īsts ēzelis. Ko gan viņš iedomājās?! Suzanna un telepātija… Absurds!

-    Klau, ceļiniek, Suzanna dzīvespriecīgi uzsita draugam uz pleca. Man tā vien izskatās, ka tu kādu laiku esi bijis atrauts no civilizētas sabiedrības. Mēs te pļāpājam, bet tavi ceļabiedri tostarp jūtas neveikli.

Pārmetums bija pelnīts. Ieraugot Suzannu, Zefārs bija zaudējis saikni ar realitāti. Pasaule izzuda. Bija tikai viņš un slaidā, elegantā dieviete, zirgu valdniece. Aizmirsās ari rūpīgi apgūtās labās manieres, nemaz jau nerunājot par to, ka Zefārs bija atstājis novārtā savus biedrus.

Nosarcis līdz pat matu galiem un svētīdams tumsu, kas apslēpa vaigus rotājošo sārtumu, Zefārs iepazīstināja Suzannu ar pārējiem. Viņa acīm nepalika nepamanīts Suzannas pētošais skatiens.

-   Tā, draugs, Suzanna beidzot noteica. Viņas balss skanēja nopietni, pat nedaudz nikni. Mātei tu vari stāstīt pasakas par etnogrāfiskajām ekspedīcijām, taču mani ar šādiem stāstiem nebaro. Klāj vaļā: kādi vēji tevi atpūtuši?!

-    Etnogrāfiskā ekspedīcija, protams, bija izdomāta, sarunā iejaucās Obzāns. Taču stāsts par to, ka mēs dodamies ilgā ceļojumā, ir patiesība.

Zefārs bija pārsteigts. Pirms viņa, Sedra un pat Igras vecāku apciemošanas tieši Obzāns kā mantru bija atkārtojis: domājiet, ko runājat, un esiet prātīgi. Un nu tieši viņš ir tas, kas paziņo, ka mātei sacītais ir bijuši meli.

"Neuztraucies," Obzāns domās mierināja Zefāru. "Es vēl nezinu, vai varam viņai uzticēties, taču ar šo sievieti jārunā godīgi. Viņa ir pārāk gudra, lai noticētu lētām pasaciņām. Ja nevēlamies viņu sadusmot, mums jābūt diplomātiskiem."

-     Skaidrs, Suzanna ar ilgu skatienu nomēroja Heinrihu, kas vientulīgi stāvēja pie mašīnas. Izskatās, ka šim jauneklim nepieciešama kārtīga atpūta. Jums, pārējiem, ari. Tas nozīmē, ka tagad jūs nekavējoties dosieties pie miera. Meitenes jau ir sagatavojušas jums kotedžu. Bet no rīta mēs nopietni aprunāsimies.

Suzanna to visu noskaldīja kā rīkojumu, un nevienam, pat ne Obzānam, neienāca prātā doma, ka varētu iebilst.

Marseļa, tajā pašā laikā

Guvums nebija nekāds dižais. Viss, ko viņam bija izdevies uzzināt no mirstošās Sofijas, bija tas, ka zobenvalži vēl ir Jaunajā pasaulē un ir devušies atvadīties no tuviniekiem, lai postos ceļā uz Domhandu. Tas nozīmēja, ka šeit viņam vairs nebija jēgas uzkavēties. Par zobenvalžu tuviniekiem viņam nebija nekādu ziņu. Vienīgais, ko viņam bija izdevies noskaidrot, bija Safrolo laulātā pāra dzīvesvieta, un turp viņš bija nosūtījis nelielu izlūkvienību. Ja tā četrotnīte uzrastos Bernē, viņš par to uzzinās. Par pārējiem diviem viņam tā ari nebija izdevies neko noskaidrot. Viss tikai tās nolādētās Gjaraha atraitnes dēļ!

Neskaidrs Smagāram vēl aizvien palika jautājums, kādēļ karte neuzrāda zobenvalžus.

"Tas krāms būs sagājis dēlī," viņš nosprieda un ar vieglu rokas vēzienu ielidināja karti kamīnā. Acīmredzot viņš tomēr kaut ko būs izdarījis nepareizi. Bet tam vairs nebija nozīmes.

Tagad svarīgākais bija pagūt ierasties Domhandā pirms Obzāna. Sargi pie portāla pagaidām nekādu kustību nebija novērojuši, taču nu Smagārs jau vairs nezināja, ko sagaidīt no sava labākā skolnieka. Ja viņam tik daudz reižu izdevies izsprukt Smagāra tvērienam, tad no viņa var sagaidīt arī to, ka viņš aizvedīs zobenvalžus uz Domhandu tieši sargiem gar degunu tā, ka viņi pat ausi nepacels.

Vienīgais, kas tiešām priecēja, bija trofeja, kuru Smagārs paķēra līdzi, dodoties projām no Sofijas mājām.

Liza!

Lai gan Sofijas Vārdi bija nobloķējuši meitenes atmiņu. Verga saites kopumā darbojās nevainojami. Meitēns bija pakļāvīgs kā lelle.

"Gan jau viņa man vēl noderēs," Smagārs nodomāja, palūkojoties uz Lizu, kas rāmi sēdēja uz zema soliņa kamīna priekšā. "Nu, Gjarah! Draņķa nodevēj! Pat spīdzināšanas laikā tev izdevās noslēpt, ka esi atstājis šajā pasaulē divas atvasītes. Lai nu kā, šis meitēns man vēl var ļoti daudz pakalpot. Malkoras Gjaraha meita! Ja ne vairāk, tad es viņai iedvesīšu jaunas atmiņas un domas. Būs man lielisks trumpis cīņā pret Obzānu. Ja piedāvāšu viņam Gjaraha meitu, diez vai viņš izvēlēsies zobenvalžus. Šis meitēns būs laba ēsma, uz kuras ķert "bruņinieku" Obzānu. Pat ja viņš pārējo dēļ nolemtu nedoties projām no Jaunās pasaules, glābt Lizu viņi visi skries pat uz elli."

Atlika vēl daži sagatavošanās darbi, un tad Smagārs varēs doties pie lorda Mataau. Viņš jau bija devis rīkojumu sapulcēt labākos kareivjus. Mobilizācija bija noteikta pie portāla. Pēc dažām stundām Viltšīrā būs sapulcējušies vairāki tūkstoši vīru, un viņi varēs doties projām.

"Domhandā nebūs Atraktu, kas tev palīdzētu," Smagārs domās uzrunāja savu skolnieku.

Amazoņu nometne, pusnaktī

Kotedžas klusumā pēkšņi iezumējās Obzāna komunikators. Tas noteikti nebija uz labu. Viens no diviem, kas, kā domāja Obzāns, varēja zināt, kā ar viņu sazināties, bija miris. Otrs nekādā gadījumā nemēģinātu apdraudēt ne Obzānu, ne sevi pašu, ja vien… Ļaunu nojautu mākts, Obzāns izņēma komunikatoru no kabatas un palūkojās mazajā priekšskatījuma ekrānā.

"Renārs?!" Obzāna izbrīnam nebija gala. "Vai tiešām kritis pēdējais bastions? Ja Smagārs ir kaut ko uzodis un ķēries klāt Renāram, tad Pretošanās kustībai vairs nav ne mazāko cerību."

Klusi izlavījies nometnes pagalmā, slēpjoties koku ēnās, Obzāns devās uz Zefāra automašīnas pusi. Tikai Zefāra komunikators bija pietiekami drošs.

"Labi, ka Zefārs nemēdz noslēgt savu braucamrīku," Obzāns nopriecājās un klusi ieslīdēja automašīnā. Pēc mirkļa automašīnas komunikatora ekrānā uznira Renāra smaidošā seja.

-     Kas noticis? Obzāns nepacietīgi jautāja pat nesasveicinājies.

-     Arī man prieks tevi redzēt, draugs, Renārs izlikās aizskarts. Esmu pelnījis sirsnīgāku apsveicināšanos, jo nesu labas ziņas.

-    Atvaino, Obzāns nokaunējās par savu nesavaldību. Pēdējās diennakts spriedze bija darījusi savu. Stāsti!

-    Ar ko lai sāku? draugs šķelmīgi jautāja. Pirmkārt, domāju, ka tevi interesēs kādas jaunas būtnes pašreizējā atrašanās vieta. Tad nu zini viņa ir pie mums. Tas gan nenozīmē, ka viņa ir drošībā, taču vismaz viņa ir dzīva.

Šī ziņa Obzānam lika atviegloti nopūsties. Būt Smagāra gūsteknei nebija nekas labs, taču labāk nekā tas, kas bija noticis ar Lizas māti.

-    Vai viņš spīdzina viņu? Obzāns tincināja.

-    Nē, Renārs atbildēja nekavējoties. Taču kaut kas te nav labi. Man ir nelāgas aizdomas, ka viņš ir piesējis meiteni ar Verga saiti, jo viņa izturas kā lelle bez gribas. Bet, ja tas tevi spēj daudzmaz mierināt, viņai vismaz nav jācieš sāpes.

Tā nebija laba ziņa. No vienas puses, Liza zināja pārāk daudz un Verga saites iespaidā varēja izpaust Smagāram to, kas varētu nopietni apdraudēt visus zobenvalžus. No otras puses, ja Smagārs būtu ieguvis no Lizas informāciju, viņš jau sen būtu viņiem uz pēdām. Kaut kas te nebija kārtībā.

-    Otrkārt, Renārs turpināja, dažas personas pulcē biedrus, gatavojoties doties uz kādu labi zināmu vietu.

-    Ko?! Obzāns neticēja savām ausīm. Viņš dodas projām?

-    Jā, draugs, Renārs apstiprināja. Šķiet, ka, viņaprāt, tu esi devies turp, tādēļ steidzas palīgā savam dvīņubrālim. Diemžēl man ir pamatotas aizdomas, ka jaunavu viņš ņems līdzi. Ari man ir dota pavēle pulcēt savu vienību.

-    Kas paliks šeit? Obzāns jautāja.

-   Labākajā gadījumā daži gorillas, kam būs jāsargā īpašumi, Renārs iesmējās. Pārējie, kuriem šobrīd mobilizācija nav izziņota, paliek šeit un var brīvi rīkoties ar sevi līdz turpmāku rīkojumu saņemšanai.

-     Tu esi prieka vēstnesis, Obzāns sirsnīgi uzsmaidīja draugam. Žēl, ka tagad mums jāatvadās, jo es vēl kādu laiku uzkavēšos. Mums ir neliela aizķeršanās.

-     Tā būs pat labāk, Renārs noteica. Tagad portāls nav tavām pastaigām piemērotākā vieta. Tomēr kaut kas liek man domāt, ka mēs tiksimies jau visai drīz. Meiteni es centīšos pieskatīt. Bet tu atceries, ka atslēgas vienmēr glabājas zem kājslauķa.

Veltījis Obzānam draudzīgu smaidu, Renārs atslēdza komunikatoru.

"Jā, tagad atslēgas tiešām ir zem kājslauķa," nodomāja Obzāns. Ja Smagārs atstāj savās villās tikai dažus sargus, kas ir vienlīdz milzīgi un stulbi, tad Obzānam ir atvērtas visu Smagāra namu durvis. Tas viņam noderēs. Jau Atraktu namā tika secināts, ka zobenvalžiem ir nepieciešama šāda tāda informācija. Ļaunākais, ka visas nepieciešamās ziņas glabājās Smagāra tīstokļu krātuvēs. Tagad viņiem nebūs šķēršļu, lai tām piekļūtu. Turklāt, ja Smagārs visus labākos spēkus aizvedīs uz Domhandu, viņi varēs vairs nebaidīties no kartes. Vismaz viņiem vairs nebūs jāturas kopā, lai neizietu no Gjaraha dunča darbības zonas.

Obzāns vēl mirkli uzkavējās automašīnā, lai sakārtotu domas un izvērtētu visu tikko dzirdēto. Tikai tagad kareivis attapa, ka vienu viņš būtu varējis sev aiztaupīt. Renārs taču zināja, kur atrodas portāls! Bet nu jau bija par vēlu. Nācās atzīt, ka situācija tik un tā izvēršas viņiem par labu. Vismaz Zefaram būs iespēja nesteidzoties nokārtot savas darīšanas. Lai gan Obzānu šis zinātkārais bagātnieciņš nedaudz tracināja, nācās atzīt, ka viņa rūpes par saviem kalpotājiem bija aizkustinošas.

"Viņš varētu būt labs vadonis," Obzāns nodomāja. "Ja vien nebūtu tik ķerts uz visa izzināšanu."

Pēkšņi Obzānu pārņēma savāds nemiers. Kāds tuvojās. Viņš uzmanīgi palūkojās apkārt, taču tumsā nekas nebija redzams. Obzāns izmantoja maņas, ko jau pirms daudziem gadiem aizguva no kāda augļu sikspārņa Londonas zooloģiskajā dārzā.

Nojautas izrādījās pamatotas. Pāri pagalmam kā ēna slīdēja garš, slaiks stāvs. Tas kustējās bez noteikta mērķa kā mēnessērdzīgais, kas klīst naktī. Tas bija Heinrihs.

"Nabaga zēns," Obzāna sirds sažņaudzās. Acīmredzot nesenie pārdzīvojumi neļāva viņam iemigt, neraugoties uz nogurumu. Viņam būtu gribējies doties pie drauga, taču pēdējā brīdī Obzāns pārdomāja.

"Gan ar laiku sāpes notrulināsies, bet pagaidām jāļauj viņam sērot. Rīt pavēstīšu visiem, ka Liza ir nosacītā drošībā. Jādomā, ka tas puiku spēs cik necik iepriecināt."

Nogaidījis, līdz Heinrihs nozūd mežā, Obzāns iztrausās no automašīnas un devās atpakaļ uz kotedžu.

-     Manuprāt, tieši viņam aiz muguras atskanēja klusa balss, kas nepieļāva iebildumus, es teicu, ka jums visiem ir jāatpūšas. Bet uz tevi tas, šķiet, neattiecas, ko?

Obzāns strauji cirtās apkārt un jau cēla roku, lai izvilktu zobenu, taču laikus pamanīja Suzannu. Viņa stāvēja viņam tieši aiz muguras, īsā tunika izcēla viņas auguma aprises, un mēnesgaismā garie mati veidoja teiksmainu oreolu ap sievietes galvu.

"Lieliska ķēve," Obzānam nevilšus ienāca prātā salīdzinājums.

-   Man bija nepieciešams pabūt vienatnē ar savām domām, Obzāns nevērīgi izmeta. Bet Heinrihs gan tavam rīkojumam nav paklausījis.

-    Viņa gadījumā to ir viegli saprast, Suzanna nopūtās.

-    Kā tu to domā? Obzānu pārsteidza šis sievietes asais prāts un lieliskā intuīcija.

-Jābūt aklam, lai neredzētu, ka šis jauneklis nesen pārdzīvojis baisu zaudējumu, Suzanna paraustīja plecus. Turpretī tu laikam domā, ka nekādi noteikumi nav domāti tev. Man ir iemesls pieprasīt šajā nometnē zināmu kārtību, kas attiecas uz visiem.

-    Bet ne uz tevi pašu, Obzāns ironizēja.

-    Kā redzi, Suzanna ar roku pamāja uz kotedžu pusi, šajā nometnē ir tikai sievietes. Ja neskaita atsevišķus iebrucējus. Tādēļ mums pašām jārūpējas par savu drošību.

-   Nedomāju gan, ka kāds ar veselo saprātu apveltīts cilvēks nolemtu apdraudēt tevi, Obzāns iesmējās.

-    Cilvēks nē, Suzanna noteica, bet mums ir kaimiņi, pret kuriem jāizturas piesardzīgi. Vēl tikai aizvakar mūsu nometnē bija ieklīdusi lapsa. Meitenēm no tā ne silts, ne auksts, taču zirgi bija iztrūkušies ne pa jokam.

To Obzāns varēja saprast. Jau ierodoties šajā nometnē, viņš bija sajutis tajā ļoti koncentrētu dzīvnieku enerģiju.

-Ja jau tev miegs nenāk, Suzanna nekautrējoties ieāķējās Obzāna elkonī, tad, manuprāt, mēs varētu patērzēt par to, ko tu man negribi stāstīt. Es pazīstu Zefaru kopš mazotnes un redzu, ka kaut kas notiek. Iegaumē! Ja Zefaram draud jebkādas briesmas, tad tam, kas mēģinās nodarīt viņam ko ļaunu, nāksies tikties ar mani.

Sieviete runāja lēni, it kā vēlētos, lai katrs viņas vārds cieši iespiežas Obzāna apziņā. Nez kādēļ pieredzējušajam vīram ne mirkli neradās šaubas par to, ka viņa nejoko un teiktais nav tukša bravūra.

-    Es zinu, ar ko Zefārs nodarbojas pēdējos gados, viņa turpināja. Saprotu, ka šis darbs nav nekāda izklaide. Tādēļ klāj vaļā! Kas draud Zefāram? Kādēļ viņš bēg?

-     Kur tu ņēmi, ka viņš bēg? Obzāns jutās uzjautrināts. Mēs vienkārši esam iecerējuši doties tādos kā meklējumos. Tas ir piedzīvojums. Tavam draugam nekas nedraud. Viss ir kārtībā.

-    Izbeidz! Suzanna aizkaitināti uzsauca. Neturi mani par muļķi! Helgai jūs sastāstījāt pasakas par ekspedīciju, man tu centies iebarot kaut kādu sviestu par meklējumiem.

Pat vārgajā apgaismojumā, ko nodrošināja mēness, bija redzams, ka viņas acis kvēlo niknumā. Suzanna pacēla roku, lai atglaustu matus, un Obzāns pārsteigumā noelsās. Sievietes pirkstā iemirdzējās gredzens.

Satvēris Suzannas roku, Obzāns pavērsa gredzenu pret gaismu. Jā! Viņš nebija kļūdījies. Milzīgo zelta gredzenu rotāja ģerbonis, kurā bija attēlots pakaļkājās saslējies zirgs, kas ar priekškājām balstījās uz zobena, kuram bija apvijusies čūska.

-    Kas tev zināms par Domhandu? Obzāna balss aizlūza.

-    Un tev? Suzanna nez kādēļ bija pārgājusi uz čukstiem.

-   Vai zini, kas ir attēlots tavā gredzenā? Obzāns izlikās nedzirdējis Suzannas jautājumu.

-    Tas ir mūsu dzimtas ģerbonis, Suzannas lepni atmeta galvu un izslējās visā augumā.

-    Cik sena ir tava dzimta? Obzāns turpināja prašņāt.

-    Cik zinu, sieviete noskaldīja, mūsu dzimtas vēsture aizsākas vēl ilgi pirms laika, ko dēvē par mūsu ēru.

-    Bet tavs uzvārds ir Vilhelmsone, Obzāns bija neizpratnē.

-    Jā, taču mūsu dzimtā Lielā Sprādziena laikā notika pavērsiens. Pēdējais dzimtas vīrietis gāja bojā, glābjot katastrofas upurus, un tālāk dzimtu turpinājušas sievietes. Tas liedza mums iespēju saglabāt Sevitrelsonu vārdu.

-    Sevitrels Nalatala dēls, Akotala mazdēls ir tavs sencis? Obzāns nespēja noticēt savai veiksmei. Šī bija jau trešā labā ziņa pēdējās stundas laikā.

-    Jā, Suzanna atbildēja. Mana dzimta sen glabā leģendu par Sevitrelu, kas, bēgot no tēva slepkavām, patvēries pie vikingiem un apņēmis par sievu jarla meitu. Kopš tā laika mūsu dzimta ir cieši saistīta ar zirgkopību, jo Sevitrels bijis nepārspējams jātnieks un zirgu vārdotājs.

-    Kas tev zināms par Domhandu? Obzāns atkārtoja jau iepriekš uzdoto jautājumu.

-    Esmu dzirdējusi, ka Nalatals bijis kaut kāds Domhandas augstmanis vai kaut kas tamlīdzīgs, viņa iesmējās. Taču, cik esmu meklējusi ziņas par šādu valsti, neesmu atradusi to pat pieminētu. Iespējams, ka tā ir tikpat mītiska kā Atlantīda.

-    Atlantīda nav mīts, Obzāns jutās aizskarts. Un Domhanda arī. Tās ir reālas vietas. Domhandā ir valsts, Loreda, un sensenos laikos tās valdnieks bija Akotais. Tavs sencis. Hronikas vēsta, ka viņa dēlu Nalatalu nodevuši un gļēvi gāzuši no troņa viņa paša karavadoņi. Zobens, kas attēlots tavas dzimtas ģerboni, ir leģendārais Eksorands jeb Zobenu zobens. Tieši ar šo zobenu tika nokauts Nalatals.

-     Leģendas un miti, nopūtās Suzanna. Skaisti, bet tikai stāsti.

-Ja paveiksies, Obzāns cieši ielūkojās sievietei acis, es pierādīšu

tev, ka tavas dzimtas vēsture nav mīts. Bet tagad es došos pie miera.

-    Un tomēr, atguvusies Suzanna aizturēja Obzānu, tu nepateici man, no kā jūs bēgat.

-    Pacieties, sieviete! Obzāns noteica stingrā balsī, kas samulsināja Suzannu. Pienāks laiks, un tu uzzināsi ari to. Pagaidām tev vienkārši nāksies man uzticēties.

Apcirties uz papēža, Obzāns noteiktiem soļiem devās projām, atstājot apmulsušo Suzannu stāvam pagalmā vienu.

Kotedžas tumsā vienīgās dzīvības pazīmes bija tikai nogurušo zobenvalžu elpošana miegā. Obzāns smagi atkrita cietajā, askētiskajā amazoņu nometnes guļvietā, taču, lai cik pārguris viņš jutās, aizmigt nespēja. Šī tiešām bija notikumiem pārāk bagāta diena.

"Akotala mantiniece," viņš sapņaini prātoja. Ja viņam izdotos atrast apstiprinājumu tam, ka Suzanna ir Loredas troņa īstenā mantiniece, tas būtu varens arguments Mentaras un Loredas atkalapvienošanā.

Turklāt Obzāna domas nodarbināja jautājums, ko iesākt ar sāpju plosīto Heinrihu. Kā lai palīdz draugam pārciest zaudējumu? Līdz brīdim, kad viņiem būs jādodas uz Domhandu, Heinriham bija jāatgūst spēja dzīvot tālāk. Tādā stāvoklī, kādā puisis bija šobrīd, viņš būtu pārējiem par apgrūtinājumu.

Nespēdams iemigt, Obzāns nolēma izmantot laiku meditācijai.

4298. gada 8. aprīlis, agrs rīts

Rīts atausa saulains, un diena solījās būt gadalaikam neraksturīgi silta. Visu nakti Obzāns bija prātojis par to, kā lietderīgāk izmantot izdevību, kuru Smagārs tik neapdomīgi bija viņam piespēlējis. Tagad viņš zināja, kur jāsāk meklējumi. Tur, kur sākās viņa ceļš.

Pieticīgo brokastu laikā Obzāns pavēstīja pārējiem labās ziņas. Tagad viņi vairs nebija apdraudēti.

-     Kāds mums no tā labums? Sedrs šorīt bija drūms kā negaisa mākonis.

-    Sāksim ar to, ka tagad mums vairs nav jābūt Siāmas dvīņiem, atcirta Obzāns. Mēs varam vairs neturēties kopā, lai mūs nepamanītu. Zefār! Es domāju, ka tev šodien vajadzētu nokārtot atlikušās darīšanas.

-    Piekritu, Zefars moži atbildēja. Viņš jau sen ilgojās satikt Svenu. Turklāt Smagāra došanās uz Domhandu nozīmēja ari to, ka viņiem vairs nekur nebija jāsteidzas un viņam būs vairāk laika, lai būtu kopā ar Suzannu.

-    Bet mēs vēl nezinām, ieminējās Igra, vai Smagārs jau ir devies projām. Mēs zinām tikai to, ka viņš gatavojās to darīt.

-   To mēs tūliņ noskaidrosim, Obzāns mīklaini pasmaidīja. Iedod karti, Zefar!

Zefārs izvilka no jakas kabatas pergamentu un izklāja to uz galda. Obzānam atlika vien izsaukt Smega Smagāra vārdu, un karte driz vien parādīja Domhandas kontinentu aprises. Nebija vajadzības noskaidrot precīzu Smagāra atrašanās vietu. Galvenais, ka Jaunajā pasaulē viņa vairs nebija.

-     Esam drošībā, nopūtās Obzāns. Vismaz pagaidām. Turklāt tas nozīmē, ka mums ir iespēja iegūt vairāk informācijas, pirms mēs dosimies uz Domhandu.

Atkāpusies no nometnes noteikumiem brokastot kopā ar pārējām amazonēm, viesiem piebiedrojās Suzanna. Viņas sejā bija redzamas bez miega aizvadītas nakts atstātās pēdas zem acīm pletās tumši loki, un vaibsti bija kļuvuši asāki. Acīmredzot viņa bija mēģinājusi aptvert Obzāna sacīto.

-    Es te tā padomāju, viņa iesāka mazliet nedroši un bažīgi palūkojās uz Heinrihu. Ja vien jums nav citu plānu, kas liktu nekavējoties doties ceļā, man būtu kāds priekšlikums.

Visu acis pievērsās Suzannai, bet viņa nenolaida acis no Heinriha sejas. Nebija viegli izrādīt līdzjūtību, nepārkāpjot smalko robežu, aiz kuras sākas žēlošana. Būdama pēc dabas valdonīga, viņa saprata, cik neveikli jūtas cilvēks, kuru kāds mēģina žēlot.

-    Tepat netālu, viņa piesardzīgi iesāka, ir neliels natūriķu ciematiņš. Mums ir labas attiecības ar tā iemītniekiem. Ja pareizi saprotu, Heinrihs ir natūriķis vai vismaz dzīvojis līdzīgā vidē.

Jaunekļa sāpju pilnais skatiens ieurbās Suzannā.

-     Es tikai domāju, Suzanna turpināja, ka daba un atrašanās starp sev līdzīgajiem varētu palīdzēt pārvarēt sāpes. Mūsu kaimiņi dzīvo saskaņā ar seno vikingu tradīcijām. Tā varētu vienlaikus būt arī interesanta pieredze.

Klātesošo skatieni pievērsās Heinriham, kurš pētoši lūkojās Suzannas sejā.

-    Vai es tiešām izskatos pēc vārga bērna, kuram nepieciešama palīdzība? viņš beidzot jautāja, un biedri Heinriha balsī saklausīja sarkasmu.

-    Nē, Suzanna lepni atmeta galvu. Tu izskaties pēc cilvēka, kuru nospiež smags pārdzīvojums. Es nezinu, kas ar tevi noticis, bet tas, ka vakarnakt tu meklēji mierinājumu mežā, liek man domāt, ka daba varētu tev palīdzēt sadziedēt brūces.

Nokaunējies par savu rupjību, Heinrihs nodūra acis. Šī sieviete vēlēja viņam labu, bet viņš bija pārpratis Suzannas nodomus.

-      Man šķiet, sarunā iejaucās Obzāns, ka šī doma nebūt nav peļama. Jūra ļoti palīdz šādos gadījumos, Heinrih. Esmu uzaudzis pie jūras un zinu, kāda ir tās ietekme uz cilvēku.

Mirkli apdomājies, puisis piekrītoši pamāja.

-    Suzann, Obzāns godbijīgi uzrunāja namamāti, vai tā būs pārāk liela pārdrošība, ja mēs paciemotos šajā nometnē vēl dažas dienas?

-    Laipni lūgti, Suzanna iesmējās. Obzāna attieksmes maiņa viņu uzjautrināja. Vai tiešām viņš ticēja tām pasakām par Akotalu? Manis pēc varat šeit uzkavēties, cik ilgi vien vēlaties. Un Heinriham tas noteikti nāks par labu.

-     Man būtu kāds lūgums, nedroši ierunājās Igra. Šorīt redzēju dažas meitenes jājam, un man tas šķita ļoti skaisti. Varbūt, ja jau mēs paliekam šeit, es varētu iemācīties jāt?

Meitene lūdzoši palūkojās uz Sedru, un, ieskatījies draudzenes skaidrajās, plaši ieplestajās acīs, puisis nespēja apvaldīt smaidu.

-    Ja Suzannai nav iebildumu, viņš paraustīja plecus, kādēļ lai es tev to neļautu.

Igrai nācās krietni saņemties, lai priekā nesāktu plaukšķināt kā bērns, kas beidzot saņēmis ilgi kāroto rotaļlietu. Tā vietā viņa sirsnīgi apskāva Sedru un piespieda lūpas viņa rugājiem apaugušajam vaigam.

-     Tad esam vienojušies, noskaldīja Suzanna. Igra un Heinrihs tagad varētu pievienoties man. Es pavadīšu jūsu draugu uz ciematu, bet Igra varēs doties pie Alises, lai sāktu mācīties. Bet jums trim, kā noprotu, ir savi plāni.

-   Tā ir, — Obzāns piekrītoši pamāja un draudzīgi papliķēja Heinriham pa plecu. Dodies, mans draugs!

Ar "ganjauesparviņiemparūpēšos" skatienu apveltījusi Obzānu, Suzanna apskāva abus jauniešus un cēli izsoļoja no kotedžas.

"Viņa patiešām būtu lieliska valdniece," nodomāja Obzāns.

Tiklīdz durvis aiz Suzannas bija aizvērušās, Obzāns sarosījās. Lai gan Smagārs viņus vairs neapdraudēja, laiks tik un tā steidzināja rīkoties. Kamēr viņi gatavosies pārejai, Smagārs Domhandā var sastrādāt briesmu lietas. Jau nakti Obzāns nolēma, ka vispirms jādodas uz Carskoje Selo, kur notika jauniesaukto kareivju pirmās apmācības.

-    Obzān, Zefars domīgi bilda, kad Obzāns bija izklāstījis biedriem savu ieceri, man te tā ienāca prātā… Diez vai Suzanna un viņas biedrenes ir gatavas tam, ka tu un Sedrs uz līdzenas vietas nozustu un tikpat neizprotami uzrastos. Tas varētu radīt daudz neērtu jautājumu.

-    Nevaru nepiekrist, ieminējās Sedrs.

-     Kādi būs priekšlikumi? Obzāns domīgi braucīja zodu.

-    Ja nu mēs, Zefars piesardzīgi iesāka, visi kopā it kā dotos ceļā? Tu taču varētu teleportēties no mašīnas un turpat arī atgriezties.

Tā bija laba doma. Salīdzinoši šaurais automašīnas salons būtu ari parocīgāks, lai Obzāns varētu teleportēties kopā ar Sedru, kuram teleportēšanās pagaidām vēl pārāk labi nevedās. Domāts darīts! Biedri, dažu amazoņu ziņkārīgo skatienu pavadīti, devās pāri nometnes pagalmam uz Zefāra mirdzošo automašīnu.

Domhanda, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša otrais ceturksnis

Lords Mataau sagaidīja Smagāru un viņa karavīrus pie portāla. Viņš bija paņēmis līdzi tikai nelielu karavīru vienību. Šobrīd situācija Loredā bija mierīga. Nelielajā sagaidīšanas pārgājienā viņš pat nebija aicinājis līdzi Rorikoru, bez kura padoma parasti nespēra ne soli.

Smagārs un viņa dažus tūkstošus viru lielais karaspēks būs pietiekams spēks, lai beidzot pakļautu Mentaru. Tad jau vairs nebūs ilgi jāgaida, lai lordam Mataau pakļautos ari pārējo zemju valdnieki. Beidzot viņš varēs iedibināt mieru un kārtību Domhandā. Ko iesākt ar sabiedroto, kurš nebija ar pliku roku ņemams, to Mataau izdomās vēlāk. Gan jau Rorikors kaut ko ieteiks.

Novietojuši pie portāla nelielu sardzes vienību, lai izvairītos no negaidītiem pārsteigumiem, Mataau un Smagārs devās ceļā uz Elkardonu. Karaspēks lēni virzījās cauri biezajiem mežiem, tādēļ abiem sabiedrotajiem bija gana daudz laika, lai pārspriestu tuvākā laika plānus.

-     Cik liels ir pārējo zobenvalžu ierašanās risks? Mataau jautāja.

-    Nedomāju, ka par to ir vērts uztraukties, Smagārs augstprātīgi atmeta. Lai gan ar viņiem kopā ir Obzāns, viņi diez vai ir gatavi ierasties Domhandā. Taču ilgi nebūs jāgaida. Četri cilvēki nav pārāk liels drauds mūsu iecerēm. Tiklīdz portāls tiks atvērts, mēs par to uzzināsim.

-     Bet Obzāns ir tavs labākais skolnieks, iebilda Mataau. Daži sargi pie portāla viņam nesagādās nekādas raizes. Varbūt mums vajadzēja atstāt pie Vārtiem lielāku vienību?

-     Nieki, Smagārs rūgti iesmējās. Tam nodevējam vēl ir jāauklējas ar trim niekkalbjiem, no kuriem vienīgais labums ir tas, ka viņu rokās atrodas Cirmeņa zobeni. Taviem vīriem nebūs grūti viņus sagūstīt uzreiz pēc Vārtu šķērsošanas.

-   Ak, mans draugs, Mataau nopūtās, cik reižu man tev jāsaka, ka ienaidnieku nedrīkst nenovērtēt. Bet gan jau tu Obzānu pazīsti labāk.

Zirgi nesa savus varenos jātniekus uz priekšu, un Smagārs tikai tagad pamanīja, ka šajā mežā nav dzirdama neviena skaņa. Palūkojies augšup starp kokiem, viņš neredzēja lidojam nevienu putnu.

Carskoje Selo, tajā pašā laikā

Sedrs apjucis stāvēja majestātiskas pils priekšā. Sajūtas bija ļoti neparastas. Iepriekš, kad Obzāns bija mācījis viņiem teleportēties, viņš bija spējis pārvietoties apmēram divus metrus pa labi vai pa kreisi no savas sākotnējās atrašanās vietas. Iespējams, tādēļ vilkšanas sajūta, kuru viņam nācās pārciest šoreiz, nebija bijusi tik izteikta. Uz mirkli viņam šķita, ka viss viņa ķermenis ir sadalījies atomos un molekulās, izšķldis, izzudis, iesūkts kaut kādā milzu vakuuma aparātā un tad izgrūsts no tā, strauji savienojot visas viņa daļas atkal vienotā veselumā. Tas nebija necik patikami.

-     Ar laiku pieradīsi, Obzāns, kurš, šķiet, neko no šīs vilkšanas un sadalīšanās nebija jutis, mierīgi atglauda no pieres matu cirtu. Sākumā visiem tā ir.

-     Ceru, ka man nenāksies pie tā pierast, drūmi bilda Sedrs, kura jau tā drūmo omu Obzāna kārtējā iejaukšanās viņa domās nebūt neuzlaboja. Es labāk pārvietojos lēnāk, bet bez sadalīšanās gabalos.

Ar rokas mājienu pavēlējis Sedram apklust, Obzāns uzmanīgi nopētīja apkārtni. Teleportēties pils telpās būtu neprāts. Pirmkārt, Smagārs noteikti ir paredzējis šādu iespēju. Parasti viņa mājokļos bez viņa ziņas ietikt nebija iespējams. Otrkārt, bija jānodrošinās pret nejaušu saskriešanos ar kādu no Smagāra gorillām. Lai gan lieli un stulbi, šie sargi varēja kļūt bīstami, jo spētu sacelt trauksmi, un Obzāns nezināja, vai kādā no pilīm Smagārs drošības labad nav atstājis ari kādu elites karavīru. Lieki plūktiņi viņiem šobrīd nebija vajadzīgi.

Pils apkārtnē nevienu nemanīja. Slēpjoties aiz parka izsmalcinātā dzīvžoga, puiši lēnām virzījās uz ēkas pusi. Agrāk dzīvības tik pilnais pagalms, kurā notika jaunkareivju apmācības un treniņi, tagad bija tukšs un izskatījās pilnīgi pamests. Abi vīrieši bez grūtībām nokļuva līdz pils sāndurvīm un, neviena netraucēti, veikli ielavījās ēkā.

Neraugoties uz plašās ēkas šķietamo pamestību, modrību zaudēt nedrīkstēja. Obzāns izmēģināja Mar Kuta neredzamības burvestību. Tā nenostrādāja. Smagārs bija uzlicis mājai maģijas liegumu.

"Sasodīts!" Obzāns domās nolamājās. "Man tas viss ļoti nepatīk. Būs labāk, ja centīsimies nesacelt ne mazāko troksni. Vai spēsi izmantot neredzamības ilūziju?"

"Mēģināšu," Sedrs nedroši atbildēja. "Bet vai tas nesarežģīs dzīvi mums pašiem? Arī tu mani tad neredzēsi, un man kaut kā nekārojas nokļūt krustugunīs."

"Lai gan es neredzēšu tevi," Obzāns mierināja, "mūsu prāti paliks savienoti, un es varēšu visu redzēt tavām acīm. Ja kāds tev tuvosies, es pagūšu tikt tev palīgā."

Šādi spēles noteikumi Sedram bija pa prātam. Viņš atsauca atmiņā Sofijas iemācīto ilūzijas radīšanu, un jau pēc mirkļa puiši cits citu nespēja ieraudzīt.

"Lieliski!" uzslavēja Obzāns. "Tagad mums vajadzētu sadalīties. Pa šīm kāpnēm tu nokļūsi otrajā stāvā. Trešās durvis labajā pusē ved uz bibliotēku. Savāc visu, kas izskatās sens. Es došos uz Smagāra kabinetu. Ja kaut kas sāk šķist nelāgi, sauc mani palīgā."

"Būs jau labi," Sedrs nevērīgi paraustīja plecus. Ko gan tas Obzāns iedomājās? Vai viņš kāds vārgulis, kas pats nespētu parūpēties par sevi? Viņam taču līdzi bija Cirmeņa zobens!

"Atradies te komandieris," Sedrs sevī pukojās.

"Tev tas sagādā problēmas?" dzirdot Sedra domas, Obzāns pasmaidīja.

"Nē," Sedra īgnums auga augumā. Vai tiešām viņam vairs nav tiesību domāt to, ko viņš vēlas, nebaidoties, ka Obzāns iejauksies ikvienā viņa prāta zibsnī? Kur tad paliek izslavētā domu privātuma cienīšana? "Es tikai cenšos saprast, kas tevi iecēlis līdera godā. Vai tev nešķiet, ka tā ir varas uzurpēšana?"

"Ja vēlies, mēs par šo jautājumu varētu parunāt vēlāk," Obzāns mēģināja nogludināt asumus, kuri šobrīd noteikti bija nevietā. "Taču man šķiet, ka no mums diviem tieši man ir vairāk pieredzes un zināšanu, kas nepieciešamas, lai mēs šeit neiekultos nepatikšanās, savāktu visu, kas var mums noderēt, un droši atgrieztos Zefāra automašīnā dzīvi un veseli. Ja mana komandēšana tev šķiet aizskaroša, vēlāk varam to apspriest."

Sedram nācās atzīt, ka Obzānam ir taisnība. Pieredzes un zināšanu ziņā viņš, protams, bija pilnīgs zaļknābis. Taču nedrīkstēja nerēķināties arī ar to, ka dimanta zobenam Cirmens bija izvēlējies tieši viņu Sedru. Tas tomēr kaut ko nozīmēja. Un Obzānam agri vai vēlu nāksies rēķināties ar to, ka Sedram faktiski ir uzticēta šīs misijas vadīšana.

Liona, pēc dažām stundām

-    Man nepatīk šāds noskaņojums, uzklausījis Zefāra vēlmes, sacīja Andrejs, viens no Safrolo ģimenes advokātiem. Rodas iespaids, ka tu grasies izdarīt pašnāvību, ja jau atbrīvojies no visām saistībām un sagatavo gandrīz vai testamentu.

-    Nekā tamlīdzīga, Zefārs centās izlikties bezrūpīgs. Man vienkārši ir līdz nāvei apnikusi visa šī bezjēdzīgā rosīšanās. Es došos projām ekspedīcijā un nezinu, kad atgriezīšos. Ja vispār atgriezīšos.

Advokāts domīgi nogrozīja galvu. Viņš juta, ka vajadzētu sazināties ar savu galveno darba devēju, Zefāra tēvu, taču nebija drošs, ka dēla kaprīzes viņam jau nav kļuvušas zināmas. Tas nostādītu advokātu muļķa lomā. Viņam neatlika nekas cits kā vien noformēt visas Zefāra vēlmes, proti, nodrošināt Svenu un Oliviju ar pietiekamu daudzumu līdzekļu līdz mūža galam un pilnvarot Žanu Lui Rodēnu Zefāra trešās pakāpes brālēnu pārvaldīt Zefāra rīcībā nodotos Safrolo ģimenes īpašumus. Pats sev Zefārs atstāja tikai identifikatoru ar neierobežotu pieejamo līdzekļu limitu. Ievērojamu summu ūniju Zefārs lika pārskaitīt Suzannas Vilhelmsones Amazoņu nometnei. Tas ari bija viss, kas viņam vēl bija kārtojams.

Tagad, kad juridiskās darīšanas bija sakārtotas, viņam vēl jāatvadās no Svena. Tas bija smagākais solis. Krietnu bridi Zefārs sēdēja mašīnā, nespēdams saņemties un doties uz savu dzīvokli. Izrādījās, ka šāda kavēšanās noderēja. Netālu no ieejas durvīm Zefārs pamanīja divus savādi ģērbušos vīrus. Tie šķietami sarunājās, taču Zefārs pamanīja, ka viens no vīriem uzmanīgi vēro apkārtni. Tumšās drānās tērpto kungu aizdomīgā uzvedība lika Zefāram mobilizēties. Vajadzēja uzzināt, kas šiem svešiniekiem te bija meklējams. Lai gan Obzāns bija mācījis viņam domu lasišanu, Zefāra prasmes šajā jomā vēl nebija necik spožas. Viņam nācās krietni piepūlēties, lai kopējā apkārt virmojošo domu jūkli uztvertu tieši šo divu domas.

Zefāra aizdomas izrādījās pamatotas. Lai gan lielāko daļu vīru Smagārs bija aizvedis sev līdzi uz Domhandu, viņš tomēr bija papūlējies dažus novietot pie viņam zināmajiem zobenvalžu mājokļiem. Tas nozīmēja, ka ari pie Sedra dzīvokļa atradās novērotāju patruļa. Zefāram neizdevās uzzināt, cik plašas ir šo novērotāju pilnvaras vai viņiem ir tikai jāvēro un jāziņo, kad kāds no zobenvalžiem parādās to tuvumā, vai ari viņiem ir pavēlēts zobenvalžus sagūstīt.

Iesaistīties kautiņā Zefārs nepavisam nevēlējās. Kādēļ ļaut Smagāram triumfēt? Labāk būs, ja neviens neuzzinās, ka viņš šeit vispār ir bijis. Pirmajā bridi Zefāram ienāca prātā doma, ka vajadzētu sazināties ar Svenu un vienoties par tikšanos kaut kur ārpus mājas. Tomēr viņš nebija pārliecināts, ka vecais vīrs netiks izsekots, un tas varētu apdraudēt viņus abus. Tādēļ Zefārs atcerējās Sofijas mācīto par ilūzijām. Iestūrējis automašīnu šķērsielā aiz mājas, Zefārs izkāpa no tās un pārliecinājās, ka viņu neviens neredz. Garāmgājēji pārsteigti atskatījās uz mašīnu, kuras durvis atvērās un aizvērās, taču neviens no tās neizkāpa un neiekāpa. Domās pateicies Sofijai par visu, ko šī apbrīnojamā sieviete bija paguvusi viņam iemācīt, Zefārs devās uz centrālo ieeju.

Amazoņu nometne, tajā pašā laikā

Iepriekš Igra zirgus bija redzējusi tikai dzimtajā ciematā, kur to uzdevums bija vilkt arklu vai ratus. Kā jājamdzīvnieku viņa zirgu pirmo reizi bija ieraudzījusi Atraktu saimniecībā. Redzot Suzannas amazones jājam, Igra sajūsmā noelsās. Dzīvnieki meitenei šķita apbrīnojami skaisti. Muskuļotie augumi, slaidās kājas, cēli izliektie kakli un krāšņās krēpes mudināt mudināja pieskarties samtainajiem ķermeņiem.

Igra nedroši mīņājās pie staļļiem, kurp viņu bija aizsūtījusi Suzanna, kad no aizmugures pie viņas pienāca Alise slaika, tumšmataina meitene, kurā Igra samanīja mongoloidās rases pazīmes. Viņa nevarēja būt daudz vecāka par Igru, taču jau bija pieredzējusi jātniece, kurai Suzanna uzticējusi jauno amazoņu apmācību.

-    Skaisti, vai ne? viņa jautāja, sapņaini lūkojoties uz stalli stāvošajiem dzīvniekiem.

-    Jā, Igra domīgi novilka, taču man nez kādēļ ir bail no tiem.

-    Nebaidies! Alise drošināja. Vispirms iepazīsimies un tad mēģināsim sadraudzēties.

Satvērusi Igru aiz apakšdelma, Alise ieveda meiteni stalli un pieveda viņu pie stalta, dūmakaina ērzeļa. Zirgs neuzticigi pašķielēja uz svešinieci, un Igra sajuta, ka dzīvnieks kļūst tramīgs. Alises iedrošināta, meitene pastiepa roku, lai zirgs varētu viņu apošņāt.

Skaļi ievilcis elpu, varenais dzīvnieks nosprauslājās. Pēkšņā skaņa izbiedēja meiteni, un viņa strauji atrāva roku. Zirgs juta no Igras plūstam kaut kādus draudus. Meitene centās pārraidīt viņam mieru un paļāvību, taču dzīvnieks, lai gan nedaudz nomierinājās, vēl aizvien neuzticējās Igrai. Viņa trauksmi sajuta arī Igra. Tas nebija nekas personisks. Drīzāk tās bija kaut kādas instinktīvas, iedzimtas bailes, kuras zirgi pārmantoja no paaudzes paaudzē.

-    Alis, Igrai iešāvās prātā kāda doma, no kā zirgi baidās visvairāk?

-    Parasti, meitene domīgi atbildēja, nesaprotot, kādēļ Igra uzdod viņai tik savādu jautājumu, zirgi baidās no uguns un no čūskām. Ir ari citi baiļu iemesli, taču šie zirgiem ir iedzimti. Ja vēlies mežonīgā apvidū pasargāt sevi no čūsku uzbrukuma, apliec savai nometnes vietai zirga astru virvi. Neviena čūska nerāpsies tai pāri. Nemīlestība starp zirgiem un čūskām ir abpusēja.

Tagad Igra saprata zirga attieksmi. Viņa taču piecus gadus bijusi šo dzīvnieku pirmatnējā ienaidniece. Sadūšojusies meitene pastiepa roku un ar pirkstu galiem uzmanīgi pieskārās dzīvnieka kaklam. Viņa visiem spēkiem centās būt mierīga, lai šis izjūtas nodotu zirgam. Dzīvnieks pamazām nomierinājās un pat paliecās tuvāk meitenei, lai apošņātu viņas plecu.

-    Še, Alise iespieda Igrai plaukstā cukurgraudiņu. Ar kārumiem parasti var sasniegt labus rezultātus.

Mīkstais, pūkainais zirga purns iespiedās Igras plaukstā, un dzīvnieks saudzīgi ar lūpām satvēra piedāvāto cienastu. Uzticēšanās nebija panākta, taču ledus bija sakustējies.

"Gan jau mēs iedraudzēsimies," Igra mierināja gan pati sevi, gan dzīvnieku.

-    Viņa vārds ir Ēna, prieciga par jaundibināto draudzību paskaidroja Alise. Tagad tev vajadzētu viņu izsukāt. Tā jūs abi ciešāk iepazlsiet viens otru. Vēlāk varēsi izvest viņu pļavā. Es tev palīdzēšu. Ja paveiksies, pievakarē jūs jau būsiet tiktāl pieraduši viens pie otra, ka varēsim mēģināt izjāt.

Igrai šī doma patika. Lai gan tā nesolīja tūlītēju progresu, tomēr šāda "soli pa solim" tuvošanās Ēnam būs labāka viņiem abiem.

Carskoje Selo, tajā pašā laikā

Būdams pašpaļāvīgs un apzinoties, ka viņam nav "dabisko" ienaidnieku, Smagārs parasti neapgrūtināja sevi ar seifiem un tamlīdzīgām muļķībām. Viņam bija pa spēkam padarīt drošu ikvienu interjera priekšmetu, vai tas būtu skapis, plaukts vai rakstāmgalda atvilktne. Lielākā daļa Smagāra cilvēku prata vien maģijas pamatus, un ar to bija par maz, lai atvērtu kādu Smagāra pašrocīgi noslēgtu mēbeli. Taču Obzāns nebija viens no daudziem. Viņš bija ļoti centīgi mācījies un instinktīvi izzinājis daudz ko tādu, kas citiem nebija pa spēkam. Ja nelīdzēja Ergandierda, tad varēja likt lietā ari smago artilēriju Talasta. Vārdu, kas spēja lauzt jebkura Vārda darbību.

Visvairāk Obzānu pārsteidza tas, ka Smagārs nebija parūpējies par maģijas liegumu visā pilī. Acīmredzot viņš bija pārliecināts, ka Obzāns, pat ja uzradlsies tuvumā, nespēs tajā iekļūt un ar liegumu tikai pils gaiteņos pietiek, lai Obzāns netiktu klāt tik nepieciešamajiem dokumentiem.

Pasmaidījis par šādu pārgalvību, Obzāns atvēra skolotāja rakstāmgalda atvilktnes, lai savāktu to saturu. Guvums nebija liels, taču daži visai vērtīgi tīstokļi nokļuva viņa rokās. Šobrīd viņš pārlieku neiedziļinājās dokumentu saturā. Tam vēl laika būs diezgan. Taču, pavirši pārskrienot dokumentiem ar acīm, viņš zināja, ka vienu īpaši svarīgu tīstokli jau ir atradis. Tā bija sena hronika, kas vēstīja par Cirmeņa cīņām.

"Klau, Obzān," viņš pēkšņi uztvēra Sedra domas, "te ir tik daudz visādu grāmatu un tīstokļu, ka mums to visu pat ar kravas aerobusu neizvest. Vai tiešām mums vajag visu, kas šeit atrodas?"

"Protams, ne," Obzāns aizkaitināts atbildēja. Kā viens cilvēks var būt tik dumjš? "Ņem tikai to, kas izskatās sens!"

"Viegli teikt!" Sedrs dusmojās. "Šajā bibliotēkā diez vai vispār ir kaut kas, kam nebūtu vismaz pāris simti gadu."

"Tad ņem tikai to, kam nav mazāk par trīssimts gadiem," Obzāns burkšķēja. Viņam bija jācenšas koncentrēties, lai sajustu, kur vēl Smagārs ir noslēpis kaut kādus dokumentus.

"Tas ir vājš mierinājums," Sedrs domās iesmējās. "Ja vēl es spētu izlasīt kaut šo grāmatu nosaukumus, varbūt es cik necik zinātu, kas ir simts un kas piecsimts gadus vecs. Taču manis pēc te viss varētu būt klāts ēģiptiešu hieroglifiem, es tik un tā te neko nesaprastu."

Nācās atzīt, ka Sedram ir taisnība, un tā bija Obzāna vaina. Viņš nebija paguvis iemācīt saviem jaunajiem biedriem vismaz atpazīt rūnu un glagolicas rakstus un citus senos rakstības veidus.

"Labi, pagaidi mani nedaudz," viņš mēģināja nomierināt Sedru. "Es drīz pabeigšu šeit un tad došos pie tevis. Pagaidām savāc visu, kas ir tīstokļi."

"Tas jau ir skaidrāks norādījums," Sedrs bija atvieglots. Atšķirt grāmatu no tīstokļa viņš jau nu gan spēs.

Liona, tās pašas dienas pēcpusdiena

Pie dzīvokļa durvīm Zefārs noņēma ilūziju un ar savu identifikatoru atslēdza durvis. Cik labi bija atgriezties mājās! Tikai tagad Zefārs atcerējās, ka kopš došanās projām no mājām nebija skuvies.

"Nāksies Svenam izskaidrot ne tikai savas neparastās uzvedības, bet arī sava izskata cēloņus," Zefārs prātoja.

-    Labdien, kungs, Svena balss Zefāram šķita kā mūzika. Apcirties uz papēža, viņš cieši apskāva veco kalpotāju, ignorējot gan večuka apjukumu, gan to, ka šāda uzvedība, pēc Svena domām, nebija pieļaujama. Viņš vienmēr bija mācījis savam kungam valdīt pār emocijām.

-    Sven, Zefārs ilgi lūkojās vecā vīra acīs. Ak, Sven!

-     Kungs, manuprāt, jūs zināt, ka jūsu kārtas vīrietim nepiedien klaja emociju izrādīšana saviem kalpotājiem, sirmgalvis strostēja savu audzēkni, taču viņa balsī nebija ne miņas no dusmām vai sašutuma. Šķiet, ja nebijis viņa gadu desmitos izkoptās savaldības, arī viņš tagad apskautu Zefāru.

-    Met mieru, Zefārs pasmaidīja. Tavs kungs vairs nav tev nekāds kungs. Esam kopā visu manu mūžu, tādēļ tagad varam atļauties būt vienkārši draugi.

-     Nevēlos iejaukties, Svens šķelmīgi pasmaidīja, bet man šķiet, ka jūsu jaunie draugi, ar kuriem kopā jūs nozudāt pirms tik ilga laika, jūs nelabvēlīgi iespaido. Vienmēr esmu jums mācījis, ka nedrīkst brāļoties ar kalpotājiem.

-    Tam nav nekāda sakara ar maniem jaunajiem draugiem, Sven, Zefārs atmeta ar roku. Lūk, tas tev un tas Olīvijai.

Zefārs pasniedza Svenam dokumentus, kuri apliecināja, ka viņam un ķēkšai ir piešķirts mūža nodrošinājums un viņi var savu turpmāko dzīvi vadīt pēc saviem ieskatiem.

-    Kungs, izlasījis dokumentu, Svens veltīja Zefāram neizpratnes pilnu skatienu, vai tas nozīmē, ka mēs esam atlaisti?

-     Nē, tas nozīmē, ka jūs esat nodrošināti un jums vairs nav jāraizējas par sevis uzturēšanu, Zefārs uzlika roku vecajam virām uz pleca.

-    Turklāt jūs abi esat jau krietni veci. Ja vēlies šim notikumam piešķirt kaut kādu nosaukumu, uzskati, ka jūs abi tiekat sūtīti pelnītā atpūtā. Pārējie kalpotāji arī saņems nodrošinājumu un varēs savu turpmāko dzīvi dzīvot, nevienam nekalpojot.

-    Bet, kungs, Svena gadu desmitos izbalējušajās acīs sariesās asaras, es nevēlos doties atpūtā. Visu savu dzīvi esmu nodzīvojis kopā ar jūsu māmuļu un jums. Jūs esat mana ģimene. Man neviena cita nav, un es vienmēr esmu vēlējies piedzīvot savu pēdējo stundiņu, būdams jums blakus.

-     Manu mīļo, mīļo Sven, Zefārs vēlreiz sirsnīgi apskāva večuku.

-    Ari tu esi bijis mana ģimene. Es zinu, ka man tevis ļoti pietrūks, taču tagad man laiks doties projām. Kā putnēnam, kas pamet savu ligzdu. Kādreiz ikvienam ir laiks uzsākt pašam savu lidojumu.

Apsēdinājis Svenu atpūtas krēslā, Zefārs īsumā paskaidroja viņam savus turpmākās dzīves plānus. Viņš nolēma nejaukt vecā vira prātu ar stāstījumiem par Domhandu un citām lietām, kurām būtu grūti noticēt, tomēr pavēstīja kalpotājam, ka pagaidām nezina, cik ilgi būs projām.

-     Man pienācis laiks sākt pašam rūpēties par sevi, Sven, Zefārs satvēra kalpotāja vecās, mezglainās rokas.

-    Un es cerēju, ka piedzīvošu jūsu bērnus, Svens smagi nopūtās.

-     Es pat nezinu, vai man tādi jebkad būs, Zefārs izlikās jokojam. Bet pagaidām tu varētu doties kādā skaistā ceļojumā. Ja nu es tomēr atgriežos un sarūpēju tev auklējamos, tu varēsi viņiem pastāstīt, ko esi redzējis plašajā pasaulē.

Viņi tērzēja vēl vairākas stundas, un Zefārs pārsteigts secināja, ka šādi no sirds ir izrunājies ar veco kalpotāju pirmo reizi, kopš viņu vairs neviens nesauca par bērnu.

Carskoje Selo, tās pašas dienas pievakarē

Viņi bija jau vairākas stundas šķirojuši Smagāra grāmatu un tīstokļu krātuvi. Liela daļa bagātības nebija noderīga. Tomēr dažus svarīgus dokumentus viņiem izdevās atrast. Te bija gan leģendas par Domhandu, gan oficiāli Domhandā izdoti dokumenti. Atverot vienu no tiem, Obzāns tikko spēja savaldīties, lai priekā neiekliegtos. Tas bija Akotala dzimtas ciltskoks. Tagad viņa rīcībā bija dokuments, kas liks Suzannai atzīt, ka viņa ir likumīgā Loredas troņa mantiniece.

Starp citiem dokumentiem Obzāns atrada ari savādu sarakstu, kurā bija minēti dažādu senu domhandiešu dzimtu vārdi. Saraksts pats par sevi Obzānam neko neizteica, taču šāds domhandiešu uzskaitījums šķita nozīmīgs, tādēļ ari šis tīstoklis tika ieslidināts virsjakas kabatā.

Vēlreiz rūpīgi pārskatījis bibliotēkas plauktus, Obzāns secināja, ka šeit viņi ir ieguvuši visu, kas bija iegūstams. Nu bija laiks padomāt, kā tikt atpakaļ Zefāra automašīnā.

Mierīgi pagājuši garām vairākiem sargiem, kas devās apgaitā pa plašās pils gaiteņiem, viņi, neviena nemanīti, izlavījās pagalmā pa sāndurvīm. Apkrāvušies tīstokļiem, viņi nespēja pat sadoties rokās, lai Obzāns varētu abus teleportēt, tādēļ Sedram nācās norit savu neapmierinātību un pakļauties Obzāna prasībai paņemt visus tīstokļus savās rokās, lai Obzāns varētu satvert viņa plecus.

Liona, pēc mirkļa

Šoreiz sadalīšanās un atkal savienošanās sajūta nebija tik izteikta. "Iespējams," nodomāja Sedrs, "es jau sāku pierast pie teleportēšanās. Taču šis process tik un tā ir gauži nepatīkams."

Zefāra automašīna bija novietota šķērsielā aiz viņa mājas, taču tā bija tukša. Acīmredzot Zefars šobrīd atradās savā dzīvoklī. Obzāns nevēlējās viņu traucēt.

"Lai jau puisis apdara, kas darāms," viņš nosprieda.

-     Klau, Sedrs ierunājās, vai drīkstu tev kaut ko jautāt?

-     Mēģini, Obzāns domīgi nopurpināja, ar acīm urbdamies kādā senā pergamentā.

-    Nevēlos jaukties tavās darīšanās, Sedrs sastomījās, taču nevarēju nepamanīt, ka tu esi vienīgais, kuram nebija vajadzības no kāda atvadīties. Vai tas nozīmē, ka tev nav no kā atvadīties, pirms dodies projām?

-    Jāatzīst, ka esi visai vērīgs, Sedr Demān, Obzāns pasmīnēja. Šobrīd arī sev neraksturīgi iejūtīgs. Taču tu neizcelies ar spīdošu loģiku. Vai tiešām esi aizmirsis, kas es vēl nesen biju?

-    Kāds tam sakars ar to, ka esi bijušais Smagāra kaujinieks? Sedrs atkal sapīka.

-    Vistiešākais, Obzāns nopūtās. Kad Smagārs kādu iesauc, jauniesaucamajam ir jāsarauj visas saites ar savu pagātni. Dažiem jauniesauktajiem pat ir mainīta identitāte. Tā nu sanāk, ka es jau pirms daudziem gadiem esmu atvadījies no visiem, kas man dārgi, un tagad esmu viens visā plašajā pasaulē. Man, protams, ir tuvinieki, taču viņiem esmu miris.

-     Paga, Sedrs neslēpa izbrīnu, kā tas ir "kad Smagārs kādu iesauc"? Kas tad viņam, kāda mafijas armija, vai?

-Ja vēlies, vari to saukt ari tā, Obzāns iesmējās. Bet, ja nopietni, es nezinu, pēc kādiem kritērijiem viņš izvēlas tos, kurus uzaicina pievienoties saviem kaujiniekiem. Es pat nezinu, kā viņš uzzināja par mani, kā viņš mani atrada. Vienkārši kādudien viņš ieradās pie mums un piedāvāja man veidot izcilu karjeru sportā. Vismaz tā viņš pateica man un maniem vecākiem. Tobrīd mēs pat nenojautām, zem kāda sātana līguma parakstāmies. Pēc dažiem gadiem Smagārs nosūtīja maniem vecākiem ziņu, ka esmu gājis bojā traģiskā avārijā, būdams ceļā uz sacīkstēm.

-     Daudz viņam tādu kā tu? Sedrs turpināja prašņāt.

-    Daži tūkstoši noteikti, bet tieši tādu kā es varētu būt ap tūkstoti, Obzāns mierīgi atbildēja. Varbūt drusku vairāk.

-    Tas tiešām izklausās pēc kaut kādas mafijas, Sedrs nespēja nomierināties.

-     Klau, Obzāns saniknojās, tev vienkārši nav priekšstata par Smaragda ordeņa būtību. Patiesībā Smagāra organizācijas mērķi ir ļoti cēli. Viņš uzmeklē tos, kurus tiesas ir attaisnojušas, jo trūcis pierādījumu šo neliešu notiesāšanai. Vai ari viņiem ir bijuši pārāk labi advokāti. Smagārs spriež šiem neliešiem tiesu un piespriež sodu. Visbiežāk tie ir slepkavas, varmākas un izvarotāji. Dažkārt pret viņiem savāktie pierādījumi ir pietiekami, taču tādu vai citādu iemeslu dēļ tie tiek diskreditēti, un tiesa tos neatzīst. Tas ir ļāvis daudziem draņķiem izsprukt no pelnītā soda.

-    Tikai nesaki to Zefāram, Sedrs iesmējās, atceroties, ka viens no viņa jaunajiem biedriem ir kriminālists.

-     Tieši Zefārs ar savu pieredzi un savā taisnīguma izjūtā varētu vislabāk saprast Smagāra mērķus, Obzāns atcirta. Tas nenozīmē, ka es attaisnoju Smagāra rīcību, taču viņa mērķi savā būtībā ir ļoti pozitīvi. Ari man ir nācies viņa uzdevumā darīt lietas, ar kurām es nelepojos, taču to pamatā ir bijis cēls nolūks.

Iestājās dziļš, mokošs klusums. Sedram šķita, ka viņš ir pārkāpis kādu smalku robežu un aizvainojis Obzānu.

-    Aizmirsti, Obzāns noteica, uztvēris Sedra pārdomas. Galu galā, ja jau mēs visi tagad esam savā starpā saistīti, mums ir tiesības zināt kaut ko vairāk citam par citu. Es par jums trim zinu gandrīz visu, jo esmu jūs nolasījis. Tādēļ es neņemu ļaunā tavus jautājumus. Tas ir tikai godīgi.

-    Kā tās viņa tiesas izpaužas? pēc brīža Sedrs domīgi jautāja.

-     Nu, Obzāns mirkli pārdomāja, meklējot atmiņā veiksmīgāku piemēru, bija kāds gadījums, kad divi atsaldētie kretīni, salietojušies elektroniku, izvaroja un nogalināja meiteni. Pierādījumu bija vai cik, bet puišu vecākiem bija biezi identifikatori, un advokāts atklāja, ka izmeklētājs, kurš apstrādājis pierādījumus, ir cietušās meitenes attāls radinieks. Pierādījumi tika diskreditēti, un tos atsaldeņus attaisnoja. Smagārs aizsūtīja mūs viņus savākt, nolasīja viņu domas, kas bija labākas par visiem pierādījumiem, un abiem tika piespriests mūža ieslodzījums Tauera pagrabos. Pēc mēneša viens no viņiem paša zobiem pārgrauza sev vēnas, bet otrs lūdzās, lai mūža ieslodzījumu viņam nomaina pret nāves sodu. Dažkārt ir bijis tā, ka cilvēki tikuši notiesāti, lai gan nav izdarījuši noziegumu. Vienkārši pierādījumi tiek "piespēlēti". Šādus notiesātos Smagārs visiem spēkiem cenšas izvilkt no cietuma. Ja ne citādi, tad organizējot viņu bēgšanu, lai gan parasti viņš cenšas atgūt ari šo ļaužu labo vārdu.

Automašīnas durtiņas atvērās, un tajās parādījās Zefāra seja. Obzāns tūliņ pat pamanīja, ka biedrs ir piedzīvojis ļoti lielus emocionālos satricinājumus.

-    Ceru, ka esi nokārtojis visu, Obzāns apsveicinājās.

-    Esmu gan, Zefārs atkrita sēdeklī. Bet tavs bijušais priekšnieks gan, izskatās, nav.

-    Kā tad tā? Sedrs un Obzāns iesaucās vienā balsī.

Zefārs izstāstīja par uzraugiem. Šī ziņa visus satrauca ne pa jokam. Sedrs secināja, ka viņam noteikti nevajadzētu tuvoties savam dzīvoklim, jo tur varētu būt lamatas.

-   Vajadzētu pārbaudīt, viņš ieminējās, vai Igras un taviem vecākiem nekas nedraud.

-   Tas būs pagrūti, uzslavējis Zefāru par attapību, izmantojot domu lasīšanu un neredzamības ilūziju, noteica Obzāns.

-    Nekādu problēmu, Zefārs nepiekrita. Mēs varam izmest līkumu virs Saules ciemata. Mums taču nav jānolaižas, lai noskaidrotu, vai tur kāds ir paviesojies. Vai spēsi nolasīt ciematniekus no lielāka attāluma, Obzān?

-    Maksimāli četru metru augstumā, Obzāns noteica.

-    Tad dodamies, Zefārs iedarbināja savu Oldsmobile un iestatīja datorā maršrutu. Kas attiecas uz manējiem, to mēs varam noskaidrot pa ceļam. Vai vari nolasīt domas, sazinoties pa komunikatoru?

-    Nekad agrāk es to neesmu darījis, Obzāns atzina, taču varam pamēģināt.

Pacēlis automašīnu gaisā gandrīz stāvus, Zefārs ar balss komandu izsauca savas mātes komunikatoru. īsa saruna par neko drīz vien nomierināja viņu. Izstāstījis mātei, ka dažas dienas viesosies pie Suzannas, Zefars beidza sarunu. Helga gan bija redzējusi kaut kādus "melnus ļaudis" slaistāmies gar mūri, taču tiešu mēģinājumu kontaktēties nebija.

Lidojums pāri Saules ciematam ceļiniekus galīgi nomierināja. Šeit no Smagāra vīriem nebija ne miņas. Dzīve ciematā ritēja savu ierasto gaitu. Pārliecinājušies, ka nevienam no viņiem nozīmīgajiem cilvēkiem nekādas briesmas nedraud, biedri paātrināja gaitu un steigšus devās uz Gēteborgu.

Amazoņu nometne, tajā pašā laikā

Tas nebija viegli. Igrai šķita, ka iedraudzēties ar Ēnu ir grūtāk nekā iemācīties Vārdus vai skriet krosu pa mežu. Apmēram pirms pusgada Ēna bija zaudējis savu biedreni un jutās nodots. Bailes atkal pieķerties kādam cilvēkam un zirga instinkti būtiski sarežģīja ērzeļa un meitenes attiecību veidošanos. Lai gan Igra bija rūpīgi izsukājusi skaistuli un pat sapinusi viņa kuplās krēpes glītās bizēs. Ēna turpināja neuzticīgi šķielēt uz meitenes pusi.

"Klau," aizvainota par to, ka tiek sodīta par svešiem grēkiem, Igra mēģināja domās vērsties pie zirga, "es nezinu, vai tu spēj dzirdēt manas domas un saprast tās, bet es ļoti ceru uz tavas cilts saprātu, par kuru tiek stāstītas leģendas. Es nevaru uzņemties atbildību par to, ka tava iepriekšējā jātniece nolēma vairs nepiedalīties nometnēs. Tāpat nevaru uzņemties atbildību par to, ka pirms daudziem gadiem viena atriebīga un varaskāra neliete pārvērta mani par rāpuli, kas ir tavas cilts ienaidnieks. Zinu, ka tas nebūs viegli, bet mums abiem derētu sākt no nulles. Nesolīšu, ka vienmēr paliksim kopā, jo tas, visticamāk, nebūs iespējams, lai gan es centīšos tevi nepamest. Bet šobrīd mēs abi varētu kļūt par labiem biedriem. Es taču nelūdzu, lai tu uztver mani kā draugu un uzticies man bez ierunām. Viss, ko es tev lūdzu, nebozies uz mani par to, ko neesmu tev nodarījusi."

Meitene nebija pārliecināta, ka zirgs viņu tiešām ir sapratis, taču sajuta izteiktas pārmaiņas viņa noskaņojumā. Dzīvnieks pamazām nomierinājās un brīžiem pat sāka izrādīt draudzīgu interesi par jauno biedreni.

Izskatās, ka tev izdevās, Alise uzslavēja Igru. Viņa tikko bija atgriezusies no izjādes un ieveda stallī staltu, ļoti skaistu dābolainu ķēvi. Es tikai ievedīšu Kleopatru steliņģī, un tad mēģināsim iziet pastaigā.

-    Nezinu gan, Igra jautājoši uzlūkoja Ēnu. Vai šis puisis vēlēsies iet ar mani uz randiņu?

-    Nemāžojies, Alise iesmējās. Paskaties uz viņu! Viņš jau vairs nespēj sagaidīt, kad tiks pļavā. Es domāju, ka mums jāgatavojas izjādei, un tad jau redzēsim.

Kā apliecinot Alises vārdus, Ēna saudzīgi piebikstīja ar purnu Igras plecam un klusi iezviedzās.

-    Nu re, atgriezusies pēc mirkļa, Alise pasniedza Igrai no šaurām ādas sloksnēm darinātus iemauktus. Tagad tev tie viņam jāuzliek.

Alise parādīja, kā tas darāms, un drīz vien Igra jau bija ar šo uzdevuma daļu tikusi galā. Tad nāca kārta smalkai sviedrenei, kuru Alise palīdzēja piesprādzēt, izmantojot platu siksnu.

-    Es noteikti neesmu nekāda eksperte, Igra domīgi aplūkoja zirgu, bet iepriekš esmu redzējusi citādu ekipējumu.

-    Droši vien, redzot Igras apjukumu, Alise sirsnīgi iesmējās. Patiesībā zirga vadīšanas nolūkā parasti izmanto trenžus un jātnieka ērtībām tiek lietoti segli. Taču mēs šos piederumus neizmantojam. Mūsu nometne nav tikai jātnieču pulcēšanās vieta vasaras tusiņam. Mēs, ja to tā var nosaukt, esam eksperimentālās arheoloģijas nometne. Tas nozīmē, ka mēs ne tikai patīkami pavadām laiku kopā ar saviem zirgiem, bet arī cenšamies izprast, kā dzīvojušas leģendās aprakstītās amazones.

Seni nostāsti vēsta, ka pirms daudziem gadu tūkstošiem esot pastāvējusi tāda brivdomīgu un kareivīgu sieviešu cilts. Viņas esot bijušas prasmīgas jātnieces un meistarīgas loka šāvējas. Dažās senajās freskās gan viņas attēlotas ar šķēpu un mazo vairogu, tādēļ par amazoņu ieročiem vēl šobrīd nav īstas skaidrības.

Nostāsti liecina, ka amazones jājušas bez jebkāda aprīkojuma, proti, bez iemauktiem, segliem un pat bez sviedrenes. Turklāt daži apgalvo, ka viņas jājušas kailas, bet citi uzskata, ka amazones valkājušas īsus hitonus. Mēs esam mēģinājušas jāt bez iemauktiem, taču vadīt zirgu, ķeroties dzīvniekam krēpēs, nav nekas labs. Mums šķiet, ka amazones nebūtu nodarījušas saviem zirgiem sāpes. Tādēļ mēs lietojam iemauktus, taču esam atteikušās no trenžiem. Mūsuprāt, tie nodara zirgam sāpes, bet mēs vēlamies sadarbību ar zirgu, nevis varu pār to.

Arī segli mūsu izpratnē ir lieka cilvēka varas izrādīšana, kura turklāt traucē izjust zirga kustibas. Tādēļ mēs lietojam tikai sviedreni. Apgalvojums, ka amazones kailas vai īsos hitonos tērptas jājušas uz nekādi neapsegtiem zirgiem, neiztur kritiku. Pirmkārt, laikā, kad dzīvojušas vai varējušas dzīvot šīs sievietes, nebija apakšveļas. Tas nozīmē, ka viņu ģenitālijas atradušās ciešā saskarē ar zirga ādu. Zirga sviedri ir ļoti kodīgi un var radīt nopietnu iekaisumu. Ja nostāsti ir patiesi, amazonēm bija lemts īss mūžs un pāragra, mokoša nāve no šāda dzīvesveida izraisītiem veselības traucējumiem. Otrkārt, tādā gadījumā amazoņu kāju āda ir bijusi cieta un raupja kā bruņurupuču čaula un apmācību laikā viņām nācies ciest mežonīgas sāpes.

Redzi, sēžot zirgā, jātnieces kājas atrodas ciešā saskarē ar zirga ķermeni. Ja noglauda zirgu pa spalvai, tā ir gluda un patīkama. Taču, ja kustība notiek pretējā virzienā, var just, ka zirga apmatojums ir visai ass. Berze un zirga sviedri var izraisit ļoti smagus savainojumus, kuru sadziedēšanai var būt nepieciešams ilgs laiks. Turpretī amazones esot zirga mugurā vadījušas teju vai augas dienas. Tātad ar savainotu ādu viņām būtu nācies atkal un atkal sēsties zirgā, līdz viņu āda kļūtu raupja un nejūtīga. Šie novērojumi ir likuši mums saprast, ka gluži bez aprīkojuma amazones iztikt nebūtu spējušas. Taču šādus secinājumus var izdarīt tikai tad, ja esi pati izmēģinājusi leģendās aprakstīto.

Alises stāstītais bija tik aizraujošs, ka Igra uz mirkli pat zaudēja laika izjūtu. Viņa nebija pamanījusi, ka Alise iespieda viņas rokā pavadu un viņi jau soļoja laukā no staļļa. Bažīgi palūkojusies uz Ēnu, Igra iesmējās.

-    Tā vien izskatās, viņa paskaidroja, pamanot izbrīnu Alises sejā,

-     ka ari viņam tavs stāsts šķitis ļoti interesants.

Ēna šķita aizrautīgi klausāmies Alises skaidrojumos un aizmirsis pamanīt, ka viņi jau labu brīdi soļo koši zaļas pļavas virzienā. Beidzot zirga instinkti ņēma virsroku, un svaigā, nesen izdīgusī pavasara zāle novērsa viņa domas no amazoņu neparastajiem ieradumiem.

-     Tagad ļauj viņam mirkli izbaudīt svaigo zāli, Alise pamācīja.

-     Mazliet vēlāk varēsi izmēģināt, ko nozīmē sēdēt zirga mugurā.

Ēna pašķielēja uz Alises pusi, it kā vēlētos iebilst, un Igra uztvēra ērzeļa garastāvokļa maiņu. Iespējams, ka šādi uz viņu bija iedarbojies pavasara spirdzinošais gaiss. Pēkšņi no bailēm un neuzticības vairs nebija ne vēsts. Lai gan Ēna šķietami mierīgi plūca zāli, Igra sajuta, ka prāts viņam nesas uz delverībām.

-     Vai tas nebūtu pāragri? Igra jautāja Alisei. Labi, ka viņš ir ļāvis man atvest viņu šurp. Šaubos, vai izjāde šodien būtu laba doma.

-     Nebaidies, meitene drošināja. Tev jau nebūs pašai uzreiz ar visu jātiek galā. Iesākumā tu tikai sēdēsi un mācīsies izjust zirga kustības, pielāgoties tām un uzticēties zirgam. Lai kļūtu par labu jātnieci, tev vispirms būs jāiemācās nesasprindzināties, kā to dara visi iesācēji. Jāprot ir ari pareizi sēdēt, citādi tu vari savainot sevi un nodarīt pāri Ēnam. Turklāt jums abiem ir jāiemācās paļauties vienam uz otru. Jāt nozīmē sadarboties. Vairums ļaužu uzskata, ka zirgam ir gandrīz vai pašas Dabas mātes noteikts pienākums kalpot par transportu. Tās ir muļķības! Kā jebkura dzīva būtne, ari zirgs ir personība un sākotnēji nebūt nav bijis jājamdzivnieks. Cilvēks ir pieradinājis zirgu, iejādījis to, apseglojis un izmanto savām vajadzībām, bet tas nebūt nenozīmē, ka kurš katrs jātnieks tiešām ir sava zirga draugs. Cilvēki nevēlas saprast, ka uzkundzēšanās un saimnieka statusa uztiepšana zirgam nebūt nepadara tos par zirgu saimniekiem vai vēl ļaunāk īpašniekiem. Ikviens dzīvnieks ir personība un nevar būt īpašums. Ja tev izdosies pārliecināt Ēnu, ka tu cieni viņu, un ar pateicību pieņemsi iespēju sadarboties, jūs drīz vien kļūsiet par labiem draugiem. Atceries: zirgs prot staigāt. Jāt ir jāmācās tev. Tādēļ padomā nevis par to, ko vari iegūt no zirga, bet gan par to, ko vari piedāvāt viņam.

Ceļā uz Elkardonu, vēlāk tās pašas dienas vakarā

Krēsla sabiezēja aizvien vairāk, un bija skaidrs, ka šodien vairs nebūs iespējams turpināt ceļu. Lords Mataau deva dažus rīkojumus, un kareivji sāka ierīkot nometni. Smagāra telts uzsliešanu uzņēmās Džons. Viņš priecājās, ka skolotājs bija paņēmis viņu līdzi, jo pēc visām iepriekšējām neveiksmēm nebūtu jābrīnās, ja Smagārs norīkotu Džonu sargāt kādu no viņa pilīm. Kopš iebrukšanas Atraktu mājoklī Džons visu laiku bija juties nelāgi. Divas reizes viņš bija ļāvis Obzānam un viņa līdzskrējējiem izsprukt no Smagāra rokām. Turklāt tagad viņam vēl bija jāauklējas ar šo Atraktu skuķi. Bet ja jau skolotājam šī meiča patika…

-   Vai guļasvietu Atraktas jaunkundzei iekārtot jūsu teltī, skolotāj? Džons jautāja, palīdzot Smagāram nokāpt no zirga.

-    Protams, Smagārs atmeta. Pārliecinies, ka Atraktas jaunkundze jūtas ērti. Parūpējies ari par vakariņām. Šovakar lords Mataau vakariņos manā telti. Ak jā, sagādā Atraktas jaunkundzei piemērotu tērpu.

Tas nu gan bija par traku. Vai Džonam vēl būtu jākļūst ari par šis jaunkundzītes istabeni?! Kur lai viņš šeit, Loredas meža viducī, grābj kādu skuķim piemērotu drēbes gabalu?

-     Manuprāt, Smagārs pasmaidīja par Džona domām, Atraktas jaunkundze labi izskatītos mūsu karavīru tumšajās drānās. Turklāt es domāju, ka viņa ar sevis apkopšanu tiks galā pati. Tev nav jābūt viņas istabenei, taču tev noteikti ir jāizturas pret viņu laipni un godbijīgi. Man viņa ir svarīga!

Dziļi paklanījies, Džons devās izpildīt skolotāja rīkojumus. Acīmredzot viņam turpmāk nāksies būt uzmanīgākam ne tikai savos vārdos un darbos, bet arī domās.

Tumsa iestājās pēkšņi, līdz ar pēdējās rieta svītras nozušanu aiz apvāršņa. Meža pļavā, kur bija iekārtota nometne, iedegās lāpas un ugunskuri. Klusi zviedza zirgi un šķindēja karavīru zobeni, kas, novietoti līdzās vairogiem, gaidīja savu laiku, lai iesaistītos cīņā pēc lorda Mataau pavēles.

Amazoņu nometne, tajā pašā laikā

Zefāra mašīna eleganti nolaidās nometnes laukumā. Ceļinieki aši izlēca no tās, jo visus tirdīja ziņkāre. Gribējās ātrāk izpētīt tīstokļus. Tomēr kāds apstāklis lika viņiem uzkavēties laukumā.

Karaliskā gaitā pie trijotnes pienāca Suzanna un tūliņ pat, neapsveicinoties ar pārējiem, devās pie Zefara. Viņas stāja un sejas izteiksme bija pietiekami daiļrunīga, lai nevienam nerastos šaubas, ka briest nepatikšanas.

-Ja tu nekavējoties neizstāstīsi man, kas te notiek, viņa kareivīgi iesāka, tad varat sēsties savā grabuļkastē un tūlīt pat doties projām.

Sieviete cieši lūkojās Zefāra sejā, un puisim neatlika nekas cits kā vien domās lūgt palīdzību Obzānam.

-    Par ko tieši ir runa? Obzāns nesatricināmā mierā jautāja, dodoties draugam talkā.

-    Atvaino, bet šobrīd es nerunāju ar tevi, Obzān! Suzanna neatlaidās.

-     Bet, Suzi, Zefāram paspruka bērnībā ierastā uzruna, es arī nesaprotu, par ko ir runa.

-   Sasodīts, Zefār! Suzanna kļuva aizvien niknāka. Aptuveni pirms pusstundas man zvana asarās mirkstoša Helga un stāsta, ka tu esi apmeklējis savu advokātu un atdevis visus pilnvarojumus, bet tu man te tēlo bērna naivumu! Tūliņ pat klāj vaļā, kas te, pie visiem nešķīstajiem, notiek!

-     Ak tā, Zefārs jutās atvieglots. Bija skaidrs, ka viņa darbibas nepaliks nepamanītas un, protams, tās satrauca mammu. Nu, redzi, kā jau teicu, es taisos doties ilgākā ceļojumā. Man tiešām nav ne jausmas, kad mēs atgriezīsimies, tādēļ es vienkārši sakārtoju lietas, lai nevienam nebūtu jācieš.

-     Ak tad tik vien, ko? Suzanna neticēja drauga skaidrojumam. Tāds nieks, vai ne?! "Es tikai sakārtošu visu tā, lai, ja nu mani kāds atsaldenis novāc, nevienam nav jāuztraucas par manu testamentu." Zini, pēc kā tas izskatās?! Ja es tevi nepazītu, es teiktu, ka tu esi jau iepircis krietnu virves rituli un meklē labi augstu priedi.

-    Bet tu taču mani pazīsti, Zefārs mēģināja pasmaidīt.

-    Tādēļ es ar tevi vēl runāju, sieviete nošņācās. Taču, ja es tūlīt nesaņemšu nedaudz ticamu izskaidrojumu, man ar tevi vairs nekas nebūs runājams.

-    Vai atceries mūsu sarunu vakarnakt? sarunā iesaistījās Obzāns, un Zefārs veltīja viņam jautājošu, nedaudz greizsirdīgu skatienu.

-     Un? Suzanna atmeta galvu.

-    Tam, ko Zefārs šodien izdarīja, ar šo sarunu ir ļoti ciešs sakars, Obzāns paskaidroja. Pagaidām gan es nevaru tev paskaidrot neko vairāk, jo mums pašiem vēl ir daudz jautājumu. Taču pienāks laiks, un tu uzzināsi visu.

-    Tā ir, Suzann, Zefārs centās būt pārliecinošs. Šobrīd man neatliek nekas cits kā vien lūgt, lai tu uzticies mums.

-   Tas, ko Helga man izstāstīja, nekā nav saistīts ar tava darba sagādātām nepatikšanām vai nevēlamiem dvēseles stāvokļiem? Suzanna neatlaidās.

-     Nekādā ziņā, Zefārs maigi satvēra draudzenes šauro plaukstu.

-    Nu labi, Suzanna piekāpās. Pagaidām pie tā arī paliksim. Taču iegaumē: ja es kaut ar sava kājas īkšķa nagu sajutīšu, ka te kaut kas nav labi, tad ieslēgšu tevi pagrabā un tur tu man sēdēsi līdz brīdim, kad tev vairs nedraudēs nekādas briesmas. Saprati?

Zefārs piekrītoši pasmaidīja, un zirgu pavēlniece, nomērojusi visus

trīs ar kritisku skatienu, devās savās gaitās.

* * *

"Uf!" Sedrs domās nopūtās. "Un es vēl domāju, ka Igrai ir neciešams raksturs."

-    Ja vien mani novērojumi ir pareizi, atbildot uz drauga domām, ierunājās Obzāns, Igra vēl ir īsts eņģelis salīdzinājumā ar šo valdnieci.

-    Tāda nu Suzanna ir kopš mazotnes, Zefārs iesmējās. Ne velti viņai tēvs uzticēja visus ģimenes uzņēmuma grožus. Šai meitenei ir tvēriens kā buldogam.

Beidzot viņi bija nokļuvuši kotedžas drošībā, un nepacietība, kas bija tirdījusi viņus pēdējo stundu laikā, ņēma virsroku. No somas steigšus tika izņemti visi tīstokļi. Drudžaini trīsošiem pirkstiem Obzāns sāka citu pēc cita attīt un atlocīt senos rakstus. Dažiem viņš veltīja vairāk uzmanības, citiem mazāk. Šķita, ka viņš meklē kaut ko noteiktu.

-     Sveiki visiem! no durvju puses atskanēja Igras dzīvespriecīgā balss. Vai veiksmīgi paklejojāt?

Par atbildi Sedrs paraustīja plecus. Obzāna rakņāšanās pa pergamentu kaudzi neliecināja, ka viņi būtu atraduši meklēto.

Pēkšņi Obzāns attina kādu prāvāku tīstokli un ar acīm ieurbās tajā. Palūkojies biedram pār plecu, Sedrs pēkšņi sajuta pakrūtē vieglu nelabumu. Viņa acis lūkojās savādām zīmēm klātā pergamentā, un, lai gan viņš būtu varējis apzvērēt, ka šādas zīmes redz pirmo reizi mūžā, viņš ZINĀJA, ka saprot, kas tieši tas ir.

-     Esmu lasījis atsevišķus šā dokumenta fragmentu tulkojumus, Obzāns domīgi novilka, taču nekad neesmu paša acīm redzējis oriģinālu. Pat nezinu, vai man izdosies to izlasīt un pārtulkot jums.

-     Es to izlasīšu, Sedrs noskaldīja.

-    Esi drošs? Obzāns jautājoši uzlūkoja biedru.

-    Esmu, taču nezinu, kādēļ… Sedrs juta, ka viņu ar šo pergamentu kaut kas saista. Satvēris tīstokli, viņš sāka lasīt skaļi un skaidri.

Ledkalnes ķēniņa Kranoka vēstījums

Šīs ir Šķelšanās pirmā gada beigas, un baisas nojautas māc visu pasauli. Es, dimanta zobenvaldis, Ledkalnes ķēniņš Kranoks, Telsiteka dēls, pirms manas ķēniņvalsts iegrimšanas dziļā miegā vēlos atstāt šo ziņu tiem, kas spētu un gribētu glābt pasauli no tumsības un baismām.

Aizlaiku laikos, kad pasauli apdraudēja dēmoni, lai paglābtu cilvēkus no drošas bojāejas, vareno Dabas stihiju spēks tika nodots diženo tautu pārstāvjiem lielajiem Meistariem. Savā izcilajā viedumā vai, iespējams, tikpat izcilajā naivumā Meistari to ieslēdza Noljāras kalnu kristālos.

Tomēr dēmoni neatkāpās. Lai viņu spēks pieaugtu, dēmoni nolaupīja pa daļai no katra kristāla. Meistari izglāba atlikušos kristālus, paslēpjot tos Jaunajā pasaulē, un paši devās tiem līdzi.

Tostarp dēmonu vara auga. Vai ik dienu tika nopostītas aizvien jaunas un jaunas pilsētas un ciemi, ļaudis tika nokauti vai nolaupīti un verdzībā aizvesti… Bailes padarīja ļaudis bezspēcīgus. Tas turpinājās gadu simteņiem, un izplēnēja pēdējās cerības, ka varētu rasties kāds glābiņš.

Taču viens drošsirdis vēl bija palicis. Vistumšākajā tumsā grimstošās pasaules nostūrī dēmonu varā mita kāds vīrs, kas verdzībā bija nonācis vēl gluži bērns. Ilgus gadus viņš pacieta dēmonu zaimus, smago darbu raktuvēs un nožēlojamo uzturu. Un tikai naktīs, gulēdams savā alā uz niecīgas salmu saujas, Cirmens niknumā zvērēja, ka atradīs iespēju sakaut dēmonus un atriebsies tiem par visām savām ciešanām. Naids pret dēmoniem bija vienīgais dzenulis, kas turēja viņu pie dzīvības, kad citi vergi, zaudējuši ieganstu turpināt kaunpilno dzīvi, skumjās mira cits pēc cita.

Cirmens bija apveltīts ar izcilu prātu. Ar viltu viņš panāca dēmonu piekrišanu piedāvātajam līgumam: Cirmens solījās kalpot tiem no brīva prāta, pretī lūdzot tikai atbrīvot viņu no važām un darba raktuvēs. Dēmoni piekrita, un Cirmenam radās iespēja novērot viņus. Viņš skatījās un klausījās, ar visu savu būtību viņš uzsūca sevī redzēto un dzirdēto. Drīz viņš bija apguvis vienkāršāko dēmonu maģiju. Naktī, palicis viens savā guļamkambarī, Cirmens izmēģināja spēkus un pārliecinājās, ka spēj izpildīt burvestības.

Iemidzinājis dēmonu modrību, viņš uzzināja, ka dēmonu spēka avots ir varenie kristāli. Vērsis pret saviem paverdzinātājiem viņu pašu maģiju, Cirmens nolaupīja dēmoniem kristālus un izgatavoja no tiem piecus varenus zobenus un piecus maģiskus gredzenus. Viņš nobūra zobenus tā, lai tie klausītu tikai tiem, kam pieder attiecīgā zobena gredzens. Savukārt gredzens kalpoja zobenam kā enerģijas un maģiskā spēka avots. Šie zobeni bija neuzvarami, un nekas nespēja stāties tiem pretī.

Zobenus Cirmens piešķīra diženo tautu kareivjiem, lai tie cīnītos pret dēmoniem. Diemžēl vareno kristālu spēks, nonākot ļaužu rokās, dažus apreibināja ar varas apziņu un cēlam mērķim radītie ieroči kļuva par jaunas diktatūras stūrakmeni. Nodevības dēļ ametista zobens satumsa un pārtapa par obsidiāna zobenu. Redzēdams, kādu ļaunumu šie zobeni spēj radīt, Cirmens piesaistīja zobeniem daļiņu savas būtības, lai īstenie zobenvalži būtu tikai tie, kurus izraudzījies viņš pats.

Zobeni sāka asiņainu ceļojumu no viena īpašnieka pie nākamā. Varas valdzinātie nogalēja zobenu īpašniekus, lai iegūtu to varu. Ritēja laiks, bet Cirmeņa zobeniem nebija radušies to spēka cienīgi mantinieki.

Rubīna zobenu, Drosmes Vārdu stiprinātu, Cirmens nodeva liesmraižu ķēniņmeitai Leotrai, lai tā aizsargātu savus ļaudis un nepieļautu atlikušo Stihiju kristālu daļu nokļūšanu pie dēmoniem ligandroiriem. Taču Loredas sabiedrotie nodeva liesmraižu tautu un nolaupīja rubīna zobenu, lai ar to darītu melnus darbus un pakļautu elementāļus ļaudis, kas daļēji ir cilvēki un daļēji Stihijas, kurām tie kalpo.

Viedumā stiprināto safīra zobenu Cirmens dāvāja Teleflelam elfu bruņiniekam, kas savā gudrībā pārspēja pat dažu varenāko mirstīgo skolotāju. Viņš bezbailīgi cīnījās par savas tautas neatkarību un sargāja meža ļaudiselfus un vilku tautu. Safīra zobena slava izskanēja tālu pāri Kvael'Elfas līdzenumiem, un drīz vien par to uzzināja Loredas valdnieks Efsils, kas kāroja pakļaut elfus un iegūt to nemirstības noslēpumu. Nosūtījis pie Teleflela ziņnesi ar miera līgumu, tas lika strēlniekiem ņemt līdzi saindētas bultas, un, kamēr elfu cēlākais bruņinieks, faunu nenojaušot, uzklausīja vēstneša ziņu, strēlnieki iešāva tam mugurā duci bultu, kuru uzgaļi bija mērkti melnlapes ērkšķu sulā.

Taisnīguma Vārdos stiprināto smaragda zobenu Cirmens pasniedza orku ķēniņam Anakšaram. Gadiem ilgi tas valdīja pāršāvu tautu, un orku zeme Nosorka plauka un zēla. Neviens naidnieks nespēja tai tuvoties. Bet tad Nosorkai uzbruka ligandroiru armāda. Dēmonu karapulks bija mērāms desmitos tūkstošu, un Anakšara spēki izrādījās par vājiem tā priekšā. Krita varenais orku ķēniņš, un kaujas laukā viņa miesas ar zādzību apgānīja Fehets no Korianas. Ieguvis smaragda zobena varu, dēmons sapulcēja karaspēku un citu pēc citas pakļāva orku, rūķu un troļļu zemes. Auglīgie lauki kļuva melni un izdeguši, meži tika nopostīti, un kalnu raktuves sagrautas.

Posts un bads pārņēma zemes laužu ciltis, un daudzi tika sagūstīti un kļuva par vergiem.

Ametista zobenu, ko Cirmens stiprināja ar Tīrās apziņas Vārdiem, skolotājs dāvāja taurīdu tirānam īnejam, kurš bija izslavēts ar savu stingro un taisnīgo valdīšanu. Bieži viņam nācās doties uz savas zemes attālākajiem nostūriem, lai spriestu tiesu un izšķirtu strīdus, kas bija cēlušies ļaužu starpā. Esot ceļā no Tauropoles uz Ēosiju, valdnieka nelielais apsardzes pulks apmetās mežā pārlaist nakti. Nakts aizsegā uguns acu vilkatis Auhs, kas no Loredas Efsila bija par ametista zobenu dzirdējis un iekārojis tā varu, ielavījās tirāna teltī. Izvilcis no maksts ametista zobenu, dēmoniskais vilkatis ar to nocirta valdnieka īneja roku, lai iegūtu gredzena varu. Tīrais un skaidrais ametists, nespēdams tik ļaunu darbu pārciest, acumirklī satumsa un tapa par obsidiānu. Tā tas paliks laiku laikos, līdz nāks drosmīgs vīrs, kas spēs ļaunu vērst par labu, satriekt netaisnību un taisnīgumā šķīstīt ametista zobenu, lai tas atgūtu savu sākotnējo skaidrumu.

Dimanta zobens ilgu laiku kalpoja Cirmenam pašam, un ar to viņš paveica lielus darbus. Daudzas zemes tika atbrīvotas, un dēmoni patriekti. Bet viens viņš nespēja visu ļaunumu apkarot. Pēdējā kaujā pret Loredas un tās sabiedroto spēkiem Cirmens pie Reakordas cieta smagāko sakāvi, kādu vien Domhanda laiku laikos ir pieredzējusi. Tūkstošiem varoņu vīru un sievu krita šajā kaujā, un tika izliets tik daudz asiņu, ka zeme tās vairs nespēja uzsūkt un dziļas asiņu lāmas vēl ilgi klāja laukus ap seno un diženo Reakordas pilsētu. Patvēries no vajātājiem Ledkalnē, Cirmens savu zobenu un gredzenu nodeva vienīgajam mantiniekam, kuru uzskatīja par savu zināšanu, atmiņu un spēka cienīgu. Šis izredzētais kļuvu es Ledkalnes ķēniņdēls Kranoks -, kad vēl nebiju stājies sava diženā un cēlā tēva Telsiteka vietā.

Tā tas, iespējams, paliktu, ja vien kronēšanas dienā pār mani nebūtu nākusi atklāsme un vīzija neparādītu man, kā skolotājs Cirmens spēs sasniegt savu mērķi un atjaunot mieru Domhandā.

Kad Cirmens nolaupīja dēmoniem kristālus, bēgot no alām, viņš raidīja Nāves Vārdu pret saviem verdzinātājiem, un neviens nezināja, kādu iespaidu tas atstājis. Atklāsmē man tika pavēstīts, ka piecu dēmonu nolaupīto Stihiju kristālu sargu Astafala, Telokhola, Navandara, Kaleaka un Hasaīka gari Nāves Vārda spēkā sašķēlās. To gaišās daļas, kas vēl glabāja cilvēcību, bēga no Malkoras raktuvju tumsas. Tobrīd, glābjoties no dēmonu uzbrukuma, uz Jauno pasauli caur Jūras Vārtiem devās projām pēdējie atli.

Astafala, Telokhola, Navandara, Kaleaka un Hasaīka garu daļas triecās cauri Jūras Vārtiem un nozuda Jaunajā pasaulē. Bet spēks bija tik varens, ka Jūras Vārti sagruva abās pasaulēs un atliem nācās palikt Domhandā. Neviens nezina, kur tieši piecu kristālu sargu gari patvērušies.

Taču Nāves Vārds, lai arī cik spēcīgs tas būtu, nespēj nogalināt ļaunumu, un Astafala, Telokhola, Navandara, Kaleaka un Hasaīka garu tumšās daļas savienojās vienā varenā veselumā, kas, apmeties Domhandā, gaida savu laiku, lai mostos un atkal kaitētu ļaudīm.

Vareno garu sūtītā vīzija atklāja man, ka kristālu glabātāji atmodīsies, lai atjaunotu taisnīgumu un Noljāras kristālu daļas atdotu Stihiju Meistariem. Tādēļ es, Ledkalnes ķēniņš, piesaucu savu skolotāju Cirmeņu, lai atsacītos no zobenvalža varas un nodotu zobenu un gredzenu viņa gādībā. Pirms ļaut manai valstij iegrimt dziļajā miegā, es nododu skolotājam vīzijā sniegtās norādes, lai viņš spētu doties uz Jauno pasauli, kur tam jāuzmeklē tie, kuros atmodīsies Astafala, Telokhola, Navandara, Kaleaka un Hasaīka garu gaišās daļas. Šiem ļaudīm būs kļūt par jauniem zobenvalžiem un piepildīt Cirmeņa un sakauto dēmonu misiju.

Gaidot varoņus, kas glābs Domhandu no posta un ļaunuma, es Ledkalnes ķēniņš ļauju saviem ļaudīm doties miegā un palieku sargājam savu valsti līdz labākiem laikiem.

* * *

Pie saltas jūras ziemeļos tālu

No miega mosties ir Kaleakam lemts,

Bet atrasts tas tiks dūmu vālos,

Kur acu gaismas mirdzums tam tiks ņemts.

Par taisnību tas cīnīsies, kā pratīs,

Un daudzu ļaužu skolotājs viņš būs.

Bet galveno tas nesapratīs,

Par sāpju iemeslu viņš kļūs.

Pirms atmodīsies pārējie,

Būs aizgājušas daudzas vasaras.

Kur divas valstis jūras slieksnis šķir,

Kur vieni viļņi diviem krastiem skaras,

Tur Hasaīkam jādzimst ir,

Lai atzītu tas ļaunas, labas varas.

Tas kalpos jaunam valdniekam, Bet atteiksies no tā. Tam mūžam palikt vientuļam, Lai arī citu priekšgalā.

Sev patvērumu radis mākoņos Būs Astafala gars.

Nakts aizsegā tas dosies brīves plašumos,

Bet mieru gūs, kad maigums viņu skars.

Vai ik uz soļa dumposies

Tas visu savu dzīvi,

Lai ari karapulku priekšgalā tas ies

Un izcīnīs viņš ļaudīm brīvi.

Būs tērpies samtā, sudrabā

Un nāves nebīsies.

Kaut Navandara garam citi izdabā,

Par taisnību viņš cīnīsies.

It visu kāro izzināt

Un jautāt neapstāj,

Tas tiecas tumsu mazināt,

Kas ļaužu prātus klāj.

Kur zaļo meži kalnu ielokā, Dzims Telokhola gars; Kad diena būs ar nakti vienāda, Stās planētas kā saules stars. Tam drosmīga būs sirds, Un tas būs lielisks draugs, Kā liesmas viņa mati mirdz. Uz brīdi zvēra ādā dzīvojis, Tā acīm sauli skatījis.

Lai zini: meklējumos dodoties, Tu viņu vārdos labi ieklausies!

Kaut kur istabas kaktā uzmācīgi sīca knislis. Pa vaļējo logu ieplūda svaigā pavasara elpa, un no tālienes atskanēja zirgu zviedzieni. Taču

četri pie galda sēdošie cilvēki neko no tā nemanīja. Apstulbuši no tikko dzirdētā, viņi stingi lūkojās cits citā, cenšoties aptvert Ledkalnes ķēniņa vēstījumu.

-     Neticami, Zefīrs pirmais pārtrauca klusumu. Kaut kas neiedomājams! Vai tu to zināji, Obzān?

-     Esmu lasījis tikai to hronikas daļu, kas vēsta par Cirmeņa dzīvi līdz kristālu nolaupīšanai, karavīrs nomurmināja.

-    Bet… Zefāra pirksti sažņaudzās dūrē, tad sanāk, ka pret mūsu gribu, apspiežot mūsu pašu individualitātes, mūsos dzīvo kaut kādi dēmonu gari. Tas ir visu loģiski pamatoto cilvēka tiesību un brīvību pārkāpums! Neviens nedrīkst iemājot citas būtnes ķermeni!

-     Nomierinies, Zeflr, Igra saudzīgi uzlika roku uz biedra dūres. Jādomā, ka mums ir laimējies, jo mēs vismaz esam ieguvuši šo radījumu gaišās daļas. Iztēlojies, ko nāksies pārdzīvot tam, kurā iemājos viss šo dēmonu ļaunums.

Ar neslēptu riebuma izteiksmi sejā Sedrs nometa uz galda tīstokli un piegāja pie loga. Ilgus gadus pazīdama viņu, Igra sajuta vētras tuvošanos. Sedrs reti zaudēja savaldīšanos. Parasti viņš bija jautrs un dzīvespriecīgs, lai kas ari notiktu, un nekas nespēja viņu tā īsti nokaitināt. Taču šoreiz bija citādi.

-    Ko mums tagad iesākt, Obzān? viņa centās novērst uzmanību no pārdomām uz rīcību.

Pieredzējušais kaujinieks aizsedza seju ar plaukstām un nespēkā pašūpoja galvu. Tikko dzirdētais viņu šokēja tikpat ļoti kā pārējos.

-    Tas ir pretīgi! izsaucās Zefīrs. Es nespēju iedomāties, kā tas abstraktais parazīts karājas piezidies kaut kur manai apziņai, manām atmiņām, individualitātei. Es tagad vairs pat nezinu, kad esmu rīkojies kā es un kad manā vietā lēmumus ir pieņēmis tas… Kā nu viņu tur sauca?

-     Navandars, Igra atgādināja, lai gan bija skaidrs, ka Zefāru dēmona vārds īpaši neinteresē.

-    Nav svarīgi, puisis atmeta ar roku. Svarīgi ir tas, ka es nezinu, kur beidzos es un sākas kaut kāds… kaut kas…

-    Nē! Tā nenotiks! beidzot ierunājās arī Sedrs. Man pietiek! Viss!

-     Sedr, Igra saudzigi uzrunāja draugu.

-     Pietiek! Sedrs gandrīz kliedza. Es negrasos dzīvot pēc kaut kāda scenārija. Manam tēvam neizdevās piespiest mani dzīvot pēc plāna, un kaut kādiem tur pesteļiem ne tik neizdosies. Viss! Es izstājos.

Ja nu kādam ļoti vajag nogādāt šos zobenus kaut kādiem meistariem, kas neprot nosargāt to, kas viņiem uzticēts, tad laipni lūgti. Bet bez manis. NEVIENS man nenoteiks, kā man rīkoties!

Viņš apcirtās pret pārējiem, un viņa zilās acis bija satumsušas zilganpelēkas. Puiša vaigi kvēloja un nāsis bija iepletušās. Satvēris gredzenu, viņš mēģināja to novilkt. Lēni piecēlies, Obzāns piegāja pie Sedra un uzlika roku biedram uz pleca, lai nomierinātu viņu, taču Sedrs rupji atgrūda vīru, kas paklupa un gandrīz apvēlās.

-     Norimsti, Sedr, Obzāns centās runāt pēc iespējas mierīgāk. Neviens no mums šobrīd nejūtas labāk. Taču šī hronika ir rakstīta ilgi pirms mūsu dzimšanas. Ļoti ilgi pirms.

-     Man nospļauties! Sedrs kliedza. Pat ja šī pasaciņa rakstīta pirms pasaules radīšanas, nevienam nav tiesību kādam diktēt, kā viņam dzīvot! Nemaz jau nerunājot par to, ko teica Zefārs: nevienam nav tiesību bez piekrišanas iemitināties cita cilvēka personībā.

-    Tā nav iemitināšanās, Obzāns ar grūtībām valdījās. Tā drīzāk ir saplūšana, kā sakausējot metālus. Abi metāli iegūst jaunas īpašības, taču nezaudē katrs savas.

-    Man tas neko nemaina, Sedrs turpināja plosīties.

-    Maina gan, Obzāns saņēma puisi aiz pleciem un centās apsēdināt viņu. Tu neesi cita būtne. Tu esi tu, tikai tevī vēl ir arī dēmona zināšanas, gara īpašības un talants. Tas padara tevi atšķirīgu.

-     Izbeidz! Sedrs spēcīgi atgrūda Obzānu un jau cēla roku, lai iesistu viņam. Ar ašu kustību kaujinieks izvairījās no Sedra dūres. Veikla kustība, un Sedra rokas jau bija satvertas aiz muguras.

-    Nomierinies un paklausies, Obzāna vaigs gandrīz pieskārās Sedra vaigam. Palūkojies uz Igru un Zefāru! Vai domā, ka viņiem ir viegli pieņemt šo ziņu? Pat man tas nav viegli. Taču es zinu, ka paies laiks un mēs tiksim ar to galā. It ipaši, ja turēsimies kopā un neļausimies emocijām.

-     Beidz vienreiz visus regulēt! Sedrs centās izrauties no biedra ciešā tvēriena. Varētu domāt, ka tu te kaut kāds galvenais! Kurš vispār tevi iecēlis par komandieri? Galu galā, ja te kādam ir jābūt galvenajam, tad tas esmu es, jo man ir uzticēts dimanta zobens. Kā gan es, tavuprāt, varēju izlasīt šo hroniku? Es nekad neesmu redzējis šādus burtus, bet vienīgais spēju to izlasit. Tātad es, kam ir Cirmeņa zināšanas, esmu te galvenais. Un es saku pietiek! Pietiek pesteļu un citu glupību! Viss! Metam tos krāmus projām un atgriežamies normālā dzivē! Un lai kaut kādi tur dēmoni dodas turp, no kurienes nākuši. Mums nav jāstrebj putra, kuru kaut kad ap leduslaikmetu ir ievārījuši pajoliņi, kuriem sagribējies paspēlēties ar maģiju.

-     Sedr Demān! drauga plosīšanos ar vienu vienīgu izsaucienu apturēja Igra. Ko tu ārdies kā izlutināts meitēns, kas cenšas izdīkt sev dāvanu?! Sāc taču reiz uzvesties kā pieaudzis vīrietis! Vai domā, ka te kāds ir sajūsmā par tikko dzirdēto? Varbūt tev šķiet esmu sajūsmā par apziņu, ka gadsimtiem pirms manas dzimšanas kāds nomaldījies dēmons izraudzījies mani par sava uzdevuma veicēju? Neviens kaut kā te nekādu sajūsmu neizrāda. Kas tās par runām, kurš te galvenais? Neviens te nav galvenāks par citiem. Obzānam atšķiribā no mums pārējiem ir vislielākā pieredze, un tā dod viņam tiesības mūs vadīt. Tas ari viss!

Apgājusi apkārt galdam, Igra nostājās pussoļa attālumā no Sedra un cieši ielūkojās puiša zilajās acis. Pietvīcis un nokaunējies Sedrs pamazām sāka nomierināties. Taču viņā cīnījās kauns un dusmas. Viņš dusmojās uz sevi, ka bija tik nesavaldigs, uz Igru, jo viņa bija nokauninājusi viņu pārējo klātbūtnē, uz Cirmeņu, uz dēmoniem, uz visu pasauli, kas bruka un juka pa gabalam vien.

-    Vai atceries, ko sacīja Sofija? Igra klusi vaicāja, maigi uzliekot plaukstu uz Sedra pleca. īstā varonība ir doties uz priekšu par spīti visam. Vai tu domā, ka man nav bail no visa šobrīd notiekošā? Nekā! Man ir nāvīgi bail. Es ik bridi prātoju par to, kas mūs sagaida rīt, parīt… Vai, dodoties uz Domhandu, mums vispār būs šie "rit" un "parīt"? Jā, mūs nevar nokaut ar fiziskiem ieročiem. Bet neaizmirsti, ka neesam neievainojami. Turklāt spēcīga maģija var mūs nogalināt. Brīžiem es pat nezinu, kas ir sliktāk būt mirstīgam vai nebūt. Būt nemirstīgam, bet ievainojamam tas var izvērsties visai nepatīkami. Tomēr, neraugoties uz visiem "kā?" un "kāpēc?", es esmu nolēmusi doties Obzānam līdzi uz Domhandu. Lai arī ko man tas maksās. Turp ir devies Smagārs, un pie viņa atrodas Liza. Ja ne vairāk, tad man ir jāatved viņa atpakaļ. Sofija izvēlējās upurēt sevi, lai nosargātu mūs. Liza ir tur, kur viņa ir, tikai tādēļ, ka sargāja mūs. Atbrīvot Lizu tas ir mazākais, kā es varu atmaksāt Sofijai. Tādēļ beidz uzvesties kā niķīgs mazulis! Ja vēlies, vari tūliņ pat doties projām, bet es palieku.

Piesarkusi un nedaudz aizelsusies, Igra jau sāka nožēlot daudz ko no tikko pateiktā. Viņa nebija gribējusi atzities savās bažās un bailēs.

Tagad puiši domās, ka viņa ir dumjš, bailīgs pusaugu skuķēns. Viņa novērsās un, piegājusi pie loga, izlikās lūkojamies tālumā uz pļavu, kur ganījās daži zirgi. Acis svilināja nodevīgas asaras, kuras Igra visiem spēkiem centās noslēpt.

Sedram tas bija par traku. Ļaunākais, ka Igrai bija taisnība. Viņš atkal jau bija domājis tikai par sevi. Kopš viņi bija ierauti šajā notikumu virpulī, Sedram pat neienāca prātā, ka Domhandā viņiem paveicams ne tikai Ledkalnes ķēniņa hronikā noteiktais uzdevums. Heinriham bija jāatgūst māsa! Viņi bija pēdējie Atrakti. Tomēr šobrīd viņš nespēja to visu apdomāt. Spriedze istabā bija pārāk liela. Zefārs lūkojās viņā ar nosodījumu, Obzāns vēl aizvien turēja viņa rokas.

Izrāvies no biedra tvēriena, Sedrs divos soļos šķērsoja istabu un izmetās laukā pa durvim. Viņam bija jāpaliek vienam. Noraizējusies par draugu, Igra jau grasījās steigties viņam pakaļ, taču Obzāns apturēja meiteni, satverot viņu aiz apakšdelma.

Nevajag, viņš noteica. Ļauj viņam pabūt vienam. Šobrīd tu visu vari tikai sarežģīt. To, kas bija jāizdara, tu jau izdarīji, un tas bija pareizi. Tagad viss ir viņa rokās.

Obzānam, protams, bija taisnība. Kā vienmēr. Pēkšņi Igra jutās tik nogurusi. Labi, ka tieši blakus viņai bija krēsls, un meitene tajā nespēkā saļima.

* * *

Nomierinājusi Helgu un nogludinājusi visus asumus, kas varētu rasties Zefāra un viņa vecāku attiecībās, Suzanna nolēma paciemoties viesu kotedžā, lai neuzkrītoši mēģinātu noskaidrot kaut ko vairāk par krāšņās četrotnītes plāniem.

Suzannai nebija viegli noslēpt, ka savādais puisis Obzāns viņu mulsināja un biedēja. Tieši viņš lika Suzannai justies nemierīgai. Tās viņa jocīgās runas par viņas senču leģendām… Var jau būt, ka viņš tiešām bija viens no tiem, kas dzen pēdas pagātnes leģendu rēgiem. Par tādiem ik pa laikam tika dzirdēts. Nācās gan atzīt, ka vienam otram bija izdevies rast pamatojumu dažu senu nostāstu patiesumam. Pazīstot Zefāru, Suzanna gandrīz spēja noticēt, ka šim pulciņam ir padomā kāda senas leģendas medīšana. Tomēr Zefāra īpatnējā uzvedība Suzannai nelika mieru.

Viņa pazina šo puisi jau kopš laika, kad viņi abi ikdienas pastaigās devās kopā ar savām auklēm. Ik vasaru Zefārs un Suzanna trīs mēnešus kopā aizvadīja savu vecāku ārpilsētas rezidencēs Upsālā. Viņa zināja, kā šis puisis domā, kā uztver pasauli, kas viņam patīk un ko viņš ienīst. Taču jau kopš tās vasaras, kad Zefars devās uz savu pirmo zinātnisko nometni, Suzanna saprata, ka viņai nekad nebūs vietas viņa dzīvē. Protams, klusībā viņa bija uz to cerējusi. Taču Suzanna bija pietiekami gudra, lai saprastu, ka sacensties ar zinātni viņa nespēs.

Lai gan Zefaram visi pareģoja spožu nākotni ķīmijā, fizikā un tieslietās, viņš nolēma pievērsties praktiskākām lietām. Kad Zefars ieguva tiesibas strādāt kriminālekspertīzes laboratorijā, Suzanna nosolījās sev, ka vienmēr paturēs draugu acīs un nepieļaus, lai ar viņu notiktu kaut kas ārkārtējs. Lai gan Jaunā pasaule, spriežot pēc vecāka gadagājuma cilvēku nostāstiem, bija krietni sakārtotāka nekā senāk, ari šobrīd uz zemes netrūka neģēļu. Daudzi no tiem aiz restēm un sabiedriskajos darbos bija nokļuvuši ar eksperta Safrolo gādibu. Nebūtu jābrīnās, ja kāds no viņiem, izcietis piespriesto sodu, gribētu atriebties Zefāram.

Gandrīz nonākusi pie kotedžas, Suzanna pamanīja pāri pagalmam skrienošo Sedru. Viņa jau prātoja, vai nevajadzētu viņu uzrunāt, bet jauneklis izskatījās tik satriekts, ka Suzanna tā ari nebilda ne vārda. Viņa paātrināja soli, jo šāda Sedra izturēšanās darīja Suzannu nemie rīgu.

Neviens kotedžas viesistabā sēdošais pat nepamanīja amazones ienākšanu. Obzāns domīgi braucīja zodu, tukšu skatienu lūkojoties kaut kur sienā. Igra sēdēja pie galda, atbalstījusi pieri plaukstā, un Suzannai šķita, ka meitene raud. Zefāra augums krēslā bija sagumis kā zem milzu svara. Nebija jābūt gaišreģim, lai saprastu, ka šie trīs ir pārdzīvojuši kaut ko ļoti smagu.

Aizvien juzdamās mazliet neveikli savas pirmītējās uzvedības dēļ, Suzanna nevēlējās vēl vairāk pasliktināt situāciju un jau gatavojās tikpat nemanīta nozust, kad viņas skatienu piesaistīja uz galda nosviestie pergamentu tīstokļi. Viens no tiem kā magnēts pievilka viņu. Drebošiem pirkstiem Suzanna satvēra nobrūnējušo, šķiet, vairākus gadsimtus pārdzīvojušo dokumentu un ar acīm burtiski aprija to. Viņa nesaprata ne šajā dokumentā attēlotās rakstu zīmes, kas viņai drīzāk atgādināja savdabīgus ornamentus, ne dīvainos zīmējumus. Taču uz nobrūnējušā pergamenta viņa ieraudzīja savas dzimtas ģerboni. Tas rotājās dokumenta augšpusē, glīti izzīmēts, it kā to būtu veidojuši cilvēki, kurus vēstures grāmatās dēvēja par mūkiem.

-    Kas… viņa apjukusi iesāka, un visu klātesošo skatieni beidzot pievērsās Suzannai. Kas tas ir?

Vai par to iepriekšējā naktī bija runājis tas savādnieks Obzāns? Nē! Tas nevarēja būt tiesa!

Grīda pēkšņi sašķobījās un aizpeldēja kaut kur tālu projām, sienas saviļņojās un sāka no visām pusēm tuvoties Suzannai.

-     Mierīgi, Suzann, viņa kā caur miglu izdzirdēja Obzāna balsi. Apsēdies. Ieelpo. Elpo! Tā. Tā jau ir labāk.

Obzāns saudzīgi satvēra Suzannu un nosēdināja viņu uz krēsla. Paklausot iekšējam impulsam, Igra ielēja glāzē ūdeni un pasniedza to apjukušajai sievietei.

-    Kas tas ir? ātri atguvusi savaldīšanos, Suzanna uzstājīgi atkārtoja savu jautājumu.

-     Vispār jau, Obzāns šķelmīgi pasmaidīja, tas ir tavs mantojums, valdniec.

-    Kā tas skanētu cilvēku valodā? Suzanna sarkastiski jautāja.

-     Cilvēku valodā: tas, ko tu turi rokās, ir Akotala ciltskoks, viņš iecietīgi paskaidroja. Lūk, te, pašā apakšā, minēts tavs sencis valdnieks Akotais. Un te, šie divi zari, ir viņa dēli Nalatals un Meotals. Tālāk no Nalatala ir tikai viens zars viņa dēls Sevritals jeb Sevritels, kā viņu nosauca senie ķelti, kad tavs ciltstēvs ieradās Jaunajā pasaulē. Tas nozīmē, ka tu, Suzanna Vilhelmsone, Sevritela tiešā asinsradiniece, esi Loredas troņa likumīgā mantiniece, jo tu esi vecākā dēla mazmazmaz… un vēl mazmeita. Šeit redzams, ka šobrīd Mentaras tronī atrodas Meotala pēcteči valdnieki Memetrijs un Katrakans. Taču viņiem pieder tikai daļa jūsu kopīgā senča mantojuma. Mentara ir tikai neatkarību saglabājusi Loredas lielvalsts daļiņa. Pārējā Loredas valsts atrodas diktatora lorda Mataau varā.

-    Absurds, noelsās Suzanna.

-    Nemaz ne, Obzāns pasmaidīja un paņēma no galda citu dokumentu. Šis ir domhandiešu reģistrs Jaunajā pasaulē. Tas izveidots tā, lai pats reģistrētu visus Jaunajā pasaulē dzīvojošos, piedzimušos un nomirušos domhandiešus. Lūk, te ir tavs sencis Sevritals. Zem viņa veidojas viss viņa ciltskoks. Un tagad esi tik laba! izlasi, kas šeit rakstīts!

Suzanna plaši ieplestām acīm skatījās tīstoklī un nespēja noticēt notiekošajam. Uz pergamenta bija nepārprotami redzams sarkaniem burtiem rakstīts Suzannas Vilhelmsones vārds.

-    Tātad tā nav tikai pasaka, kuru man bērnībā stāstīja māte? viņa juta kaklā iespiežamies kamolu.

-    Acīmredzot nē, valdniec, Obzāns godbijīgi nolieca galvu.

♦ ♦ *

Pasaule sagrīļojās un sabirza pīšļos viņa acu priekšā. Viņš vienmēr bija jutis, ka Suzanna ir īpaša. Jau mazi būdami, kad viņi kopā rāpās kokos un dzenāja baložus. Viņā vienmēr bija jaušams kaut kas majestātisks, kaut kas neparasts. Lai gan Zefārs apzinājās, ka spogulis viņam nemelo un ka viņš ir visai izskatīgs, viņš neloloja ilūzijas, ka šī meitene jelkad varētu uztvert viņu kā sev līdzīgu. Vilhelmsonu kopīpašumu nominālvērtība bija ievērojami pieticīgāka nekā Safrolo. Taču pat tas neko nemainīja. Safrolo savus īpašumus bija sapelnījuši gadu gaitā, izsitoties līdz turīgo aprindām no nieka tirgotājiem. Tupretī Vilhelmsoni savus īpašumus bija mantojuši no sazin kuras aizlaiku paaudzes. Tas tomēr kaut ko nozīmēja. Pat Jaunajā pasaulē, kur dzimtai vairs nebija tādas vērtības kā senlaikos. Suzannas un viņas ģimenes sabiedrībā Zefārs bieži jutās kā prasts lauķis.

Meklējot mierinājumu pusaudža gadu sirdssāpēm, Zefārs bija pievērsies zinātnei, un vasaras brīvlaikos abi satikās aizvien retāk un retāk. Suzanna vairāk laika veltīja savām amazonēm, bet viņš augas diennaktis dirnēja laboratorijā, lai nebūtu jādomā par cēlo, slaido jaunavu un viņas žilbinoši krāšņajiem matiem, kas mirdzēja kā platīns.

Tagad Zefāram kļuva skaidrs, kādēļ viņš bija sajutis Suzannas aristokrātiskumu. Ja jau viņā mājoja daļa no Navandara gara, tad nebija jābrīnās, ka dēmons sajuta Loredas valdnieci.

Lai gan viņš tomēr vēl bija cerējis kādreiz pievērst sev Suzannas uzmanību, izpelnoties viņas atzinību, tagad Zefārs saprata, ka tas ir pilnīgi bezcerīgi. Kā gan viņš vienkāršs mirstīgais no ikdienišķas ģimenes, turklāt vēl ar dēmonisku daļu varētu cerēt tuvoties valdniecei, kurai pat kalpot ir pagodinājums?!

Ilgu laiku telpā valdīja baigs klusums. Suzanna kā apmāta skatījās uz dokumentiem, kas apliecināja viņas saikni ar Domhandu un to, ka Domhanda ir ienākusi viņas dzīvē.

-    Pieņemsim, viņa beidzot domīgi ierunājās, ka es tam visam esmu noticējusi. Un tālāk?

-    Tālāk? Obzāns domīgi braucīja zodu. Manuprāt, tas ir skaidrs kā diena. Tālāk tev pašai jāizlemj. Tu vari dzīvot, kā esi radusi. Izlikties par to, kas neesi, kā tavs sencis, kad bēga no vajātājiem. Vai ari vari pieņemt savu likteni un doties uz Domhandu, lai saņemtu savu mantojumu. Cik man zināms, valdnieki Memetrijs un Katrakans ir brīvības cīnītāju pusē. Viņi cīnās pret lorda Mataau diktatūru un cenšas atjaunot kārtību Domhandā. Ja tu viņiem pievienotos, iespējams, ka visiem trim kopā jums izdotos atkal apvienot Loredas lielvalsti un patriekt to bastardu.

-     Es par to padomāšu, Suzanna noteica un piecēlās. Zefārs jau gatavojās viņai pievienoties, lai pavadītu draudzeni līdz viņas kotedžai, kad Suzanna ar rokas mājienu apturēja draugu. Tagad es vēlos pabūt viena.

* * *

-    Nu jau tiešām iet pārāk karsti, Igra smagi nopūtās.

-Jā, Zefārs domigi novilka. Ja pat Suzanna izrādās ierauta šajos notikumos, tad tas jau ir aizgājis pārāk tālu.

-     Man tiešām žēl, Obzāns smagi atslīga krēslā. Man tas viss nāca pakāpeniski, gadiem ilgi mācoties. Taču ari es zinu tikai niecīgu daļu. Pat mani dažas lietas spēj izsist no sliedēm. Atklāti sakot, es jums visiem jūtu līdzi, jo to, ko es uzzināju daudzu gadu garumā, jums jāuzzina dažu nedēļu, pat dienu laikā. Atliek cerēt, ka mūsu izcelsme… nu, mūsu daļas… es ceru, ka tās palīdzēs mums visiem izturēt šo pārbaudījumu.

-    Zini, kas visvairāk mulsina mani, iesāka Zefārs, un Obzāns saausījās, gaidot kārtējo "kā?". Tikai nepārprotiet mani. Tas nenozīmē, ka es prātoju, kā nozust miglā un nedoties uz Domhandu. Bet mani mulsina tas, ka Noljāras kristāli elementu meistariem ir jāatgūst no visiem pieciem dēmoniem.

Igra un Obzāns izskatījās mazliet apjukuši. Neviens no viņiem iepriekš nebija iedomājies par to, ka viens no zobenvalžiem atrodas barikādes pretējā pusē.

-     Pat ja mēs četri izpildīsim uzdevumu, Zefārs turpināja, kā Smagāra rīcība ietekmēs kristālu likteni? Vai mūsu uzdevums būs paveikts, ja atdosim atpakaļ tikai četrus kristālus? Vai tas vispār būs iespējams, ja mēs kaut kādā neiedomājamā veidā nepiedabūsim Smagāru sadarboties?

-    Jau atkal tu esi uzdevis jautājumu, uz kuru man nav atbildes, Obzāns skumji iesmējās. Ari viņš tagad sāka saprast, cik šī misija ir neizpildāma. Smagārs nemainīsies. Tas bija skaidrāks par skaidru. Vienīgais veids, kā piedabūt viņu sadarboties, būtu Smagāra sagūstīšana, taču tad viņiem nāktos rīkoties tikpat nožēlojami un zemiski, kā rīkojies Smagārs.

-    Man gan šķiet, ka, sēžot šeit un spriedelējot, mēs diez ko gudrāki netiksim, Igra prātīgi bilda. Šeit mums atbildes rast varētu palīdzēt tikai Cirmens. Taču es uz tādu palīdzību nesacerētos. Izskatās, ka šis tipiņš ir visai savdabīgs. Atrada mūs, iesvieda kā kaķēnus ūdenī, un nu peldi, kā proti. Mums nepieciešami zinoši padomdevēji. Ja vien tev, Obzān, kāds nav padomā, tad mums jādomā par došanos projām.

Tas nu nebija apspriežams. Igrai bija taisnība: Jaunajā pasaulē palīdzību meklēt bija bezjēdzīgi. Taču Obzāns vēl aizvien nebija noskaidrojis portāla atrašanās vietu. Tas nozīmēja, ka viņam vismaz vēl vienu reizi nāksies apmeklēt kādu Smagāra rezidenci, lai sava skolotāja pierakstos meklētu ziņas par portālu.

-    Prātīgi teikts, Igra, Obzāns uzslavēja. Domāju, ka rit es došos uz Marseļu. Pēc tam sāksim gatavoties promceļam. Ceru, ka tu, Zefar, piebiedrosies man. Divatā mums ir krietni labākas izredzes atrast Smagāra rezidencē noderīgu informāciju. Varbūt atradīsim arī kādas norādes par dēmonu misiju, lai gan par to es šaubos.

-    Starp citu, viņš pēkšņi pagriezās pret Igru, es tiešām apbrīnoju tevi, draugs. Man diez vai pietiktu drosmes atzīties, ka esmu nobijies

līdz nāvei. To es spēju tikai tagad, sekojot tavam piemēram.

* * *

"Heinriham bija taisnība," Sedrs nodomāja, ilgāku laiku nogulējis sūnās. "Mežs tiešām nomierina un palīdz sakārtoties."

Nu, kādēļ, kādēļ viņš vienmēr rīkojās tik stulbi?! Impulsīvi, patmīlīgi, savtīgi. Vienmēr viņa pirmās domas saistījās ar viņu pašu. Vai tiešām viņš ir tik slikts cilvēks? Varbūt patmīlība, šis egocentrisms ir viņā mītošā dēmona izpausme? Kā tur bija? Ak jā! Astafals.

"Rimsties reiz meklēt vainīgos!" viņš pats sevi nokaunināja. "Labāk padomā, ko tu dari nepareizi. Varbūt ir laiks pārskatīt savu vērtību sistēmu? Tev, čalīt, acīmredzot ir nobrukušas prioritātes. Laiks, kad tu dzīvoji vienai dienai un domāji tikai par sevi, sen ir aizritējis un neatgriezīsies. Tagad tu esi pieaudzis cilvēks, kuram jāuzņemas atbildība ne tikai par sevi, bet ari par citiem. Vispirms par Igru. Vai esi nolēmis palikt šeit, ļaujot viņai vienai doties kopā ar Obzānu uz Domhandu? Stulbums! Pat ja neņem vērā, ka Igrai nav neviena, izņemot tevi, un tev, stingri ņemot, nav neviena, izņemot Igru, tu esi par viņu atbildīgs. Viss, puis, bērnības aušībām jāpieliek punkts."

Sedrs droši vien tā ari gulētu mīkstajās un smaržīgajās sūnās, analizējot sevi, ja kaut kur tuvumā nenokrakšķētu sauss zars. Kāds tuvojās, taču biezajā krēslā viņš nespēja uzreiz saskatīt nācēju.

Lai gan tas nebija viegli, Sedrs koncentrējās un sasprindzināja maņas. Ja nu tuvotos kāds meža zvērs, šāda tikšanās nebūtu nekas patīkams.

-    Neuztraucies, Igras balss bija klusa un skumja. Tā esmu tikai es. Ja neiebilsti, es labprāt tev piebiedrotos.

Sedram iebildumu nebija. Kopš visas jezgas sākšanās viņiem nebija sanācis kārtīgi izrunāties kā agrāk. Sedram šo sarunu ļoti pietrūka.

-    Atvaino, ka pirmīt biju tik skarba, meitene saudzīgi iesāka un apsēdās sūnās līdzās draugam.

-    Aizmirsti, Sedrs atmeta ar roku. Es jau nu ari biju labais. Man nopietni jāpadomā par savu uzvedību, citādi es reiz iebraukšu auzās tik dziļi, ka vairs neatradīšu ceļu atpakaļ.

-     Mēs visi tagad esam satraukti, Sedr, Igra uzlika plaukstu uz puiša rokas. Ja tu būtu redzējis, cik satriekta bija Suzanna! Obzāns rit atkal grib doties uz Smagāra rezidenci. Jāsāk gatavoties promceļam.

-     Jā, šeit mēs tik un tā neko nevaram pasākt, puisis nopūtās. Šķiet, viņš Igras teikto bija dzirdējis tikai daļēji. Klau! Kā tu domā: vai mēs jelkad atgriezīsimies?

Arī par šo jautājumu Igra bieži bija prātojusi. It kā jau portāls, cik viņa bija paguvusi uzzināt, darbojās uz abām pusēm. Tādējādi teorētiski viņi varētu atgriezties. Taču bija skaidrs arī tas, ka viņi uz Domhandu nedosies piknikā. Zobenvalža nemirstība nebija nekāda garantija tam, ka viņu dzīves tur ari nebeigsies. Tagad bija skaidrs arī tas, ka Smagārs, kā sacīja Sofija, ir viņu mazākā problēma. Vienlaikus arī vislielākā. Viņa dēļ viņu misija varēja izgāzties.

Skaidrības nebija ari par to, cik daudz laika viņu misija varētu prasīt. Pat ja pieļauj ideālo scenāriju, tam varētu būt vajadzīgi daudzi gadi. Zobenvalžiem bonusā piešķirtie simts gadi tas, protams, nebija maz. Taču, ja viņi aizkavēsies pailgāk, viņiem vairs nebūs kur atgriezties, jo visi, kas viņiem šeit bija dārgi, tad būs jau miruši.

-     Nezinu, viņa godīgi atzinās, drīzāk jau nē nekā jā. Bet diez vai tam ir kāda nozīme. Zini, natūriķi uzskata, ka cilvēks dodas ceļā pretī nāvei jau pirms savas dzimšanas, jo ar katru mirkli cilvēks tuvojas savas nāves stundai. Patiesībā šobrīd, kamēr mēs te runājam, mēs jau esam par krietnu bridi tuvāk nāvei nekā, piemēram, šorīt. Un, ja jau cilvēkam tik un tā ir jānomirst, tad labāk to izdarīt tā, lai kādam no tā būtu labums.

-    Tu nu gan esi fatāliste, Sedrs nopūtās.

-     Nemaz ari ne, Igra protestēja. Tas nav fatālisms. Drīzāk jau reālisms. Jebkas, kas dzīvo, kas piedzimst, agri vai vēlu mirst. Tas ir normāli. Ja vēlies, vari palikt šeit, dzīvot līdz sirmam vecumam un tad, sēžot pie kamīna pūkainās čībās, stāstīt saviem mazbērniem: "Ek, es toreiz varēju…" Es gan nezinu, cik ilgs būs tavs mūžs, ja Stihiju Meistari atgūs trīs no pieciem Noljāras kristāliem, bet tas lai paliek. Taču es nevēlos katru dienu dzīvot ar domu par to, kā būtu, ja būtu. Dzīvei ir jābūt piedzīvojumam. Mums tāds tiek piedāvāts kā brīvdienu ceļojums.

-    Tikai ceļojuma risks ir pārāk liels.

-     Kurš ceļojums ir pilnīgi drošs? Igra ķircinājās. Mēs pat tagad riskējam. Ja nu pa mežu klejo kāds vilks? Pat mājās sēžot, tu vari nejauši nomirt. Ja nu notiek kaut kāda ķibele vai avārija?

Igrai, protams, bija taisnība. Viņas argumenti gan izklausījās kā nolemta slimnieka samierināšanās ar nenovēršamo, tomēr nepiekrist viņai nevarēja. Vai tad tas nebija viņš, kas vienmēr bija uzskatījis, ka

rītdiena var ari nepienākt?! Kādēļ lai šoreiz nespēlētu uz visu banku?

* * *

Tā bija viena no smagākajām naktīm, kopš viņš bija izkļuvis no Moku torņa. Šodien bija kājām gaisā apgriezušies ne vien viņa biedru, bet ari Suzannas dzīve. Lūkojoties tumsā, Obzāns prātoja, cik cilvēku vēl tiks ierauti šajā notikumu virpulī, iekams viņi būs atraduši un šķērsojuši portālu? Nez kādēļ Obzāns jutās atbildīgs par visu notiekošo, lai gan prāts vēstīja pretējo. Un tomēr… Ja pirms neskaitāmiem gadiem dēmoni nebūtu nolaupījuši Stihiju kristālu daļas, šīs jezgas nebūtu. Tātad arī viņa atbildība notiekošajā bija. Ne jau tieši viņa Obzāna Orāna, bet tā, kas viņu bija izvēlējies par savu riku, Haseīka.

"Lai nu tā būtu," viņš nodomāja. Viņam nebija nekā, ko būtu vērts zaudēt. Tomēr par pārējiem to nevarēja sacīt. Obzāns lieliski atcerējās, kā bija mainījusies Zefāra seja, kad Suzanna uzzināja, ka leģenda par Akotalu ir patiesība. Obzānam pat nebija jālasa biedra domas, lai uzzinātu, ka Suzanna viņam nozīmē daudz vairāk nekā tikai bērnības draudzeni. Jaunajā pasaulē, kur šķiru un kārtu robežas sen bija kļuvušas par tukšu skaņu, Suzannas izcelsmei nebija nekādas nozīmes. Vismaz tā šķita Obzānam. Bet Domhandā izcelsme bija ļoti svarīga. Ne jau tikai tādēļ, ka tā noteica pēctecību. Daudzi maģiskie priekšmeti bija saistīti ar senajām dzimtām. Tā bija neparasta asinssaite. Noteiktie dzimtu priekšmeti reaģēja uz šo dzimtu pārstāvju asinīm precīzāk par visprecīzākajām DNS analīzēm. Arī daudzas zināšanas tika mantotas teju vai gēnu līmenī. Kā Atraktiem. Tik augstā līmenī kā viņu dzimta neviens cits ilūziju apgūt nespēja. Atrakti jau dzima ar pamatzināšanām ilūziju mākslā. Kaut vai tā pati Suzanna… Tikai Talu dzimtai piederīgā spēj tā saprasties ar zirgiem. Nemaz jau nerunājot par Eksorandu. Zobens, kas nebija manīts jau gadsimtiem, esot Talu dzimtas īpašums, un tikai šīs dzimtas piederīgajam tas kalpojot ar visu atdevi.

"Viņiem nebūs viegli," prātoja Obzāns. "It sevišķi Sedram. Viņš ir tik impulsīvs un nekonsekvents. Kādēļ gan Astafals ir izvēlējies sev tik nedrošu mājvietu? Uz viņu taču ne mirkli nevar paļauties… Nūjā, bet ko gan mēs zinām par saviem dēmoniem. Var jau būt, ka tieši šāds ir bijis arī Astafals."

Domhanda, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša otrais ceturksnis

Nakts bija aizritējusi mierīgi. Acīmredzot ziņa par Smagāra ierašanos vēl nebija sasniegusi nemierniekus, pretējā gadījumā viņu nometne mežā jau sen būtu atklāta. Smagārs neuztraucās par tiešu uzbrukumu. Mentariešu spēki nebija pietiekami lieli. Vismaz tāda bija Mataau rīcībā esošā informācija. Taču sīkas diversijas ari spēja radīt visai nepatīkamas sekas. Mentariešu pagrīdnieki lieliski pieprata tā sauktā klusā kara taktiku. Viņš pat nebija īsti pārliecināts, ka starp Mataau ļaudīm nav kāds iefiltrējies mentarietis.

"Iespējams, ka viņi tikai nogaida," prātoja Smagārs, kad viņa uzmanību pievērsa Liza, kas kā tumša ēna ieslīdēja teltī.

Tik agri esi pamodusies? viņš gādīgi apjautājās.

-Jā, mans kungs, meitene atbildēja kā automāts un rātni apsēdās uz zema soliņa blakus viņa gultai.

Smagārs vērtējoši nopētīja meiteni. Viņa bija mantojusi mātes krāšņos tumšos matus un zaļās acis, taču zods un vaigu kauli, kā ari augstā, valdonīgā piere pilnīgi noteikti bija Gjaraha vaibsti. Nebija ko noliegt Liza bija tiešām glīta meitene. Ne jau velti Mataau iepriekšējā vakarā, vakariņu laikā, tik bieži bija metis uz viņu paslepus skatienus.

"Tas mums var ļoti noderēt," Smagārs nodomāja. Sabiedrotā vājā vieta varēja izrādīties izšķiroša. Smagārs neuzticējās lordam Mataau, lai gan tas netraucēja viņam izlikties par satrapa draugu. Galu galā, kad viņš būs ieguvis visus piecus zobenus un visa Domhanda būs viņam pie kājām, viņam noderēs kāds, kuram varēs uzticēt ikdienas darbus. Pašam viņam nebūs laika pārraudzīt dzīvi Domhandas plašumos. Viņa mērķi bija krietni lielāki. Viņš tad dosies atpakaļ uz Jauno pasauli, un nekāds Vispasaules koncils vairs neuzdrīkstēsies viņu noraidīt. Viņš pārvērtīs Jauno pasauli par ideālo vietu, kurā nav noziedzības, netaisnības, nekādas korupcijas un citu trūkumu. Smagārs jau sen bija pārliecinājies, ka demokrātija ir tikai bezatbildīgu ļautiņu rotaļlieta. Viņi prot tikai spriedelēt, un, kad kaut kas noiet greizi, viņi aizbildinās, ka tas nav bijis viņu lēmums. Turpmāk tā vairs nebūs. Viņš kļūs par vienīgo visas pasaules vadītāju, un, ja arī kādreiz kļūdīsies, tad tā būs tikai viņa atbildība.

-    Liza, vai atceries savu brāli Heinrihu? Smagārs uzrunāja meiteni.

-   Ja mans kungs saka, ka man ir brālis, tad tā droši vien ir, Liza atbildēja. Taču es nevaru atcerēties.

-     Nabaga bērns, Smagārs aizbildnieciski nopūtās. Ja jau Sofija bija liegusi viņam piekļūt meitenes prātam, viņš izveidos viņai jaunas atmiņas, jaunas vērtības un jaunu domāšanu. Viņš iemācīs meitenei uzskatīt brāli un zobenvalžus par saviem ļaunākajiem ienaidniekiem. Es saprotu, tu centies aizmirst notikušo. Sāpes tevi apdullinājušas. Bet es apsolu, ka ar laiku sāpes mazināsies. Pienāks diena, kad tu varēsi atriebt brālim jūsu mātes nonāvēšanu.

-     Paldies, mans kungs, Lizas balsi pirmo reizi ieskanējās kaut kādas emocijas. Acīmredzot mātes tēls viņas apziņā bija pietiekami spilgts, lai liktu izpausties kaut niecīgām jūtām.

"Tev tiešām šķiet, ka tas būs taisnīgi?" Smagāra būtības dzīlēs ieķērkstējās Meistara balss.

"Protams," viņš atbildēja. "Gjarahs mani nodeva. Viņa atraitne mani piekrāpa un slēpa nodevēju. Tas būs tikai taisnigi, ja šī ģimene izjutis, kas ir nodevība un krāpšana."

"Tu novirzies no ceļa," Meistars bija neapmierināts.

"Ja man nebija lemts noķert medījumu godīgās medībās," Smagārs iesmējās, "tad medīsim ar lamatām. Piemini manus vārdus ilgi nebūs jāgaida, kad tie četri ieradīsies šeit. Te viņiem nebūs neviena, kas viņus slēptu."

Amazoņu nometne, 4298. gada 9. aprīļa rīts

Pie brokastīm valdīja biedējošs klusums. Sedrs un Igra bija atgriezušies kotedžā vēlu naktī. Viņiem šķita, ka pārējie jau guļ, taču Obzāns negulēja. Spriežot pēc tumšajiem lokiem zem acīm, šonakt nebija gulējis ari Zefārs. Stresa izraisīts bezmiegs varēja radīt ļoti nepatīkamas sekas. Kaut vai šodien. Obzāns bija pieradis iztikt ar minimālu atpūtu, un vislabāk viņa spēkus atgūt palīdzēja meditācija. Taču pārējie nebija tik labi trenēti un diez vai spēs ilgi izturēt šādu spriedzi.

Turklāt šodien Obzānam noteikti būs nepieciešams palīgs. Sedrs neder, jo pēc vakardienas viņš vēl nebija pietiekami stabils, lai darbotos pārslodzes apstākļos. Igra arī neder. Lai gan meitenei netrūka ne prāta, ne drosmes, tādu risku Obzāns neuzņemtos. Ja nu kaut kas notiks, viņam nāksies izvēlēties starp uzdevuma izpildi un Igru. Tātad atlika vienīgi Zefārs. Viņš gan šorīt bija tikpat nomākts kā pārējie, taču pastāvēja iespēja, ka viņu šī misija varētu ietekmēt pat pozitīvi. Vismaz viņam uz laiku nāksies aizmirst Suzannu. Iespējams, ka viņa zinātkāro prātu aizraus iespēja praksē iemēģināt to, ko viņš bija iemācījies.

-    Zefār, Obzāns ierunājās tā, it kā viņam padomā nebūtu nekas īpašs, vai nevēlies šodien doties man līdzi?

-     Mmmm, Zefārs piekrītoši nomurmināja. Visu nakti viņš bija meklējis sevi atbildes uz miljoniem jautājumu. Kādēļ gan nepameklēt atbildes Smagāra noslēpumainajos mājokļos? Turklāt, lai gan Zefīru parasti neinteresēja tas, kā dzīvo citi cilvēki, viņam ļoti gribējās paša acīm redzēt, kā dzīvo burvis. Kā vairumam cilvēku, viņam šķita, ka burvji pastāv tikai pasakās. Vai ari reālajā dzīvē burvji dzīvo senās, tumšās un drūmās pilīs, kurās vismaz viena istaba līdzinās alķīmiķa laboratorijai, kas pilna ar dažādiem rīkiem, kolbām, zālīšu saišķiem un kaut kādos šķidrumos iekonservētiem dzīvniekiem?

-    Vai mājās palicējiem arī būs kādi uzdevumi? jautāja Igra. Tik drūmu Obzāns viņu vēl nebija redzējis.

-    Būs gan, Obzāns centās izturēties mierīgi, lai jau tā saspringto gaisotni nepadarītu vēl saspringtāku. Pirmkārt, man būs uzdevums tev. Izskati dokumentus, kurus mēs vakar atvedām, un to, ko spēsi izlasīt, izlasi, lai vēlāk atstāstītu pārējiem. Otrkārt, lūgums tev, Sedr.

-    Lūgums, Sedrs ironizēja, vai rīkojums, komandier?

-Vispār jau lūgums, Obzāns savaldījās. Ņemot vērā, ka tev atklājušās daudzas spējas, kuru pārējiem nav, ari tu varētu apskatīt dokumentus. Igra tiks galā ar to, kas rakstīts gēlu valodā. Taču ne visi dokumenti ir sarakstīti šādi. Mums ir nepieciešama katra informācijas druska. Turklāt tu esi vienīgais, kuram līdzi ir rokas dators. Tas var noderēt. Es gan ne uz ko daudz neceru, taču kaut kādas kripatas varētu izlobīt.

Saņēmis spērienu pa potīti, Sedrs nolēma nemeklēt kašķi. Turklāt Obzāns taču atzina viņa spējas un LŪDZA viņa palīdzību. Par ko tad lai viņš dusmotos?

Ceļā uz Elkardonu, tajā pašā laikā

Viņš bija licis Lizai saukt sevi par skolotāju. Kāda starpība? Viņai tas tik un tā neko neizteica. Viņa pat nezināja, kas ir viņa pati. Viņš sacīja, ka viņas vārds ir Liza. Lai tā būtu.

Nevarētu sacīt, ka viņa vispār neko neatcerējās. Miegā viņa redzēja tēlus. Smagais priekškars, kurš nošķīra viņu no viņas pašas, šad un tad nedaudz pavērās, un tēli nostājās viņai līdzās. Kas tie bija, to Liza nezināja. Tiem nebija ne seju, ne vārdu. Tomēr viņa atcerējās sajūtas. Atcerējās pieskārienus, smaržas. Daži tēli nostājās viņai cieši līdzās, citi stāvēja nostāk. Vienu tuvumā viņa jutās labi, droši un pasargāti. Starp citiem viņai vienkārši bija droši. Taču bija viens tēls, kura tuvumā Liza juta bailes stindzinošas, paralizējošas, tādas, kas laupīja gribu. Skolotājs bija teicis, ka viņas brālis Heinrihs ir nogalinājis viņu māti. Iespējams, ka tas bija viņa tēls, kurš lika Lizai justies tik šausmīgi.

Skolotājs solīja, ka padarīšot viņu par krietnu kareivi. Tas vismaz būs kaut kas, ko viņa varēs atcerēties. Ja viņai nebija nekādu atmiņu par iepriekšējo dzīvi, tad viņa darīs visu, lai iegūtu jaunas atmiņas.

Amazoņu nometne, pēc dažām stundām

Viss bija sagatavots. Obzāns un Zefārs iekāpa automašīnā un pamāja palicējiem. Viņi aizlidos līdz tuvākajai pilsētai, atstās tur mašīnu un teleportēsies uz Marseļu. Piesaistīt lieku uzmanību būtu muļķīgi.

Zefāru pārsteidza, ka šorīt viņš vēl nebija redzējis Suzannu, lai gan parasti viņa bija vienmēr un visur. Viņam gan nācās pašam sev atzīties, ka šorīt Suzannas klātbūtne viņam diez vai būtu patīkama. Pēc iepriekšējā vakara notikumiem Zefāram bija vajadzīgs laiks, lai aprastu ar jauno lietu kārtību. Ne jau katru dienu nākas uzzināt, ka tava bērnības draudzene ir visai ievērojamas valsts valdniece. Tādēļ Zefārs sirdī pateicās Obzānam par priekšlikumu doties uz Smagāra villu, lai attālinātu tikšanos ar Suzannu. Turklāt būtu muļķīgi noliegt, ka Zefāru jau labu laiku interesēja Smagāra personība. Tas, ko Obzāns bija stāstījis par savu skolotāju, bija tik pretrunīgi. No vienas puses nelietis, slepkava un jukušais, kuru pārņēmusi pasaules iekarošanas mānija. No otras puses taisnības cīnītājs, kurš ar sev saprotamiem līdzekļiem cenšas atjaunot kārtību.

Ilgos darba gados Zefārs bija ielāgojis, ka cilvēka mājoklis spēj ļoti daudz pastāstīt par tā saimnieku. Tādēļ viņš ar nepacietību gaidīja mirkli, kad ieraudzīs šā visai neparastā vīra dzīvesvietu. Iespējams,

tas ļaus viņam labāk izprast Smagāra personību.

* * *

Igra lūkojās pakaļ aizlidojošajai mašīnai, līdz tā vairs nebija redzama aiz mežu galotnēm. Obzāna rīkojums lika viņai atgriezties īstenībā. Laika bija maz, tātad jāķeras pie iepriekšējā dienā atvesto dokumentu lasīšanas. Tomēr pirms tam viņa vēlējās aiziet lidz staļļiem.

Vai tu nebūtu tik labs un nesāktu bez manis? Viņa lūdzoši palūkojās uz Sedru. Man jāizsukā un jāizved pastaigā Ēna. Nedomāju, ka būtu taisnīgi likt viņam gaidīt, kamēr mēs tiksim galā ar tiem dokumentiem.

Piekrītoši pamājis un rokas dziļi bikšu kabatās sabāzis, Sedrs klusējot pagriezās un devās uz kotedžu. Lai gan iepriekšējā vakarā viņi, šķiet, visu bija izrunājuši un Sedrs it kā bija nomierinājies, šorīt viņš tik un tā vēl nebija isti savā ādā.

Pēkšņi Igra sajutās bezgala vientuļa. Kādēļ viņa nekad un nekur neiederējās? Nekad un nekur nebija jutusies tā pa īstam piederīga?

Starp savējiem viņa jutās kā baltais zvirbulis, kas nav mierā ar pastāvošo lietu kārtību un tiecas ieviest pārmaiņas ierastajā ikdienā. Nav jau tā, ka viņa nemīlētu savus vecākus. Taču ari bez viņiem viņa jutās gana labi. Vienīgais, kam viņa jutās kaut nedaudz piederīga, bija Sedrs. Taču arī tas varētu būt tikai ieradums. Viņš bija kopā ar Igru laikā, kas viņai nebija viegls. Viņa pietiekami ērti jutās viņu mazajā komandā, taču arī šeit viņa tādu īstu pieķeršanos ne pret vienu neizjūta. Vai tas būtu viņas dēmoniskā "apakšīrnieka" dēļ?

Nogrimusi pārdomās, meitene beidzot sasniedza staļļus. Visi zirgi jau sen bija izvesti pastaigā vai izjādē kur nu kurais. Tikai Ēna vientulīgs stāvēja savā steliņģī un pārmetoši bubināja, ieraudzījis Igru.

"Varbūt arī viņš jūtas tikpat vientuļš," viņa skumji nodomāja un

maigi noglāstīja zirga stalto kaklu.

* * *

Tas nu nebija nekāds joka uzdevums. Daži dokumenti Sedram šķita kā ornamentiem klātas lapas, kurām nav nekāda iemesla saukties par tekstiem. Tos spētu atšifrēt tikai spicākie kriptogrāfi. Varbūt pat tad tas izdotos tikai pēc ilgu gadu darba. Tomēr atlika vien Sedram paņemt rokās kārtējo tīstokli, lai viņš sāktu to lasīt tā, it kā visu savu dzīvi ar to vien būtu nodarbojies.

Drīz vien Sedrs secināja, ka tīstokļos galvenokārt izmantoti četri seni rakstības veidi: ķeltu ogama raksts un tam radniecīgais futharks jeb skandināvu rūnas, glagoliskais alfabēts un hetu ķīļraksts. Tiesa, lai to secinātu, viņam nācās kādu brīdi parakņāties vispasaules tīmekļa datubāzēs.

"Pasaulīt balto," Sedrs noelsās, "tā jau var kļūt par vēstures spečuku!"

Neatkarīgi no tā, ka seno rakstu zīmju atpazīšanai viņam vajadzēja elektroniskās enciklopēdijas, pašu tekstu lasīšana viņam nekādas grūtības nesagādāja. Viņš vēlreiz pārlasīja Ledkalnes ķēniņa hroniku, taču tajā neko jaunu nesaskatīja. Dusmodamies uz Obzānu par to, ka viņš nebija atstājis noteiktas norādes par meklējamo, Sedrs kā transā pārlūkoja tīstokli pēc tīstokļa. Viņam šķita neparasti, ka dokumentos izmantoti tikai senās Eirāzijas raksti. Pārskatot informāciju par senajām rakstu zīmēm, Sedrs secināja, ka nav izmantoti ne seno ēģiptiešu, ne seno acteku un maiju, ne citi senie raksti, piemēram, japāņu, ķīniešu vai indiešu. Vai tiešām varētu būt tā, ka Domhandā rakstība ir attīstījusies tikai Eirāzijā?

Atlocījis Zefara karti, Sedrs rūpīgi apskatīja Domhandas kontinentu aprises. Tās nebija gluži tādas pašas kā Jaunajā pasaulē. Pat pirms Lielā Sprādziena. Domhandā kontinenti bija ciešāk cits pie cita nekā pēcsprādziena laikā, taču, piemēram, Āfrika bija krietni ovālāka, Amerikas kontinentam nebija šaurās daļas, kas nošķir Ziemeļameriku no Dienvidamerikas. Abi kontinenti bija kā vienots veselums. Austrālija un Jaunzēlande veidoja vienu lielu kontinentu, un Jaunās pasaules okeānos izkaisītās sīkās saliņas bija savienotas lielākās salās vai ari to nebija vispār. Būtiski atšķirās ari Skandināvijas pussala, kas Domhandā nekāda pussala nav. Drīzāk jau to varētu saukt par zemesragu. Turklāt Skandināvijas ziemeļi teju vai saskārās ar Arktiku. Nemaz jau nerunājot par reljefu, kas Domhandu padarīja ļoti atšķirīgu.

Domhandas lielāko kontinentu, ko varētu dēvēt par Eiropas un Āzijas analogu, garenvirzienā šķērsoja milzīga, plata un, kā Sedram šķita, lieliski kuģojama upe. Tādējādi Domhandā pastāvēja nevis Eiropa un Āzija, bet gan Eirāzijas ziemeļdaļa un dienviddaļa. Ne miņas nebija ari no tādiem pieturas punktiem kā Sahāras un Gobi tuksnesis. Domhandā to vietā pletās auglīgi līdzenumi, turpretī Eirāzijas dienviddaļā bija redzams visai iespaidīgs tuksnesis, kurā slējās trīs milzīgi vulkāni.

Tas, ko pirms Lielā Sprādziena dēvēja par Lielo kanjonu, Domhandā bija varena, ūdeņiem bagāta upe. Acīmredzot domhandieši nebija izmainījuši šo dabas veidojumu.

"Prātīgi vien ir," nodomāja Sedrs, kurš bieži bija filmās redzējis, kā Lielā Sprādziena laikā tiek pārrauti neskaitāmie dambji, kas aizsprostoja Kolorādo upi, padarot to par niecīgu strautiņu. Viņš bieži bija aizturējis elpu, raugoties skatos, kā upes varenie ūdeņi, atriebjoties cilvēkiem par ilgajiem paverdzināšanas gadiem, izlaužas cauri daudzajiem dambjiem, varenajiem viļņiem noskalojot savā ceļā visu, traucas uz okeānu.

Ģeogrāfija jau skolā bija Sedra kaislība, un tagad, kad viņam bija lieliska iespēja salīdzināt, kā cilvēku ietekme ir mainījusi Zemes izskatu vienā un otrā pasaulē, viņš pilnīgi aizmirsa visas rūpes un raizes, visus pēdējo dienu kreņķus, dēmonus, kristālus un drīzo došanos pretī nezināmajam. Viņš pat nepamanīja, kad no staļļiem atgriezās Igra.

Meitene domigi sukāja zirga augumu, vēl aizvien prātodama par savu neiederēšanos. Tā viņu nomāca. Vai viņa jebkad atradis tādu vietu, kur tiešām būs piederīga? Kur viņa iederētos?

"Tu iederies," meitenes galvā atskanēja kāda dobja, zema, patīkama balss.

Pārsteigta un nedaudz izbijusies, Igra atskatījās. Steliņģi bija tikai viņa un Ēna. Ari stallī nevienu citu neredzēja. Vai viņa sāka jukt prātā? Vai tas bija viņas dēmons, kas mēģināja viņu uzrunāt no pašiem viņas būtības dziļumiem?

"Tu nu gan esi savāds bērns, meitēn," balss pēc brīža turpināja. "Tu pieņem, ka zirgs varētu dzirdēt un saprast tavas domas, bet nez kādēļ brīnies, ja zirgs savās domās uzrunā tevi."

Plaši ieplestām acīm un pārsteigumā pavērtu muti meitene palūkojās uz zirgu. Ēna nebēdnīgi pašķielēja viņas virzienā.

"Nu, ko tu brīnies, meitēn? Tev nešķiet pareizi dzirdēt, ko domā zirgs?"

"Bet kā…" Igra neizpratnē izstomīja.

"Kā dzīvnieks ar dzīvnieku," Ēna paskaidroja. "Vai tad tolaik, kad tu vēl biji… nevēlos šo vārdu piesaukt, bet tu jau saprati… Vai tad tu tolaik nerunāji ar citiem dzīvniekiem?"

"Nu, ar dažiem," Igra atteica. "Es dzirdēju dažus putnus, kaimiņu kaķeni un Baksu blakusmājas pagalmā dzīvojošo klaiņojošo suni. Bet tas ari viss. Es laikam būtu jutusies visai nelāgi, ja man būtu iespēja dzirdēt peles, no kurām es ik pa brīdim pārtiku."

"Peles, visādi knišļi un citas ne pārāk augstu attīstītas radībiņas," Ēnas domās skanēja smieklu notis, "nepieprot šo seno mākslu. Tās spēj sazināties tikai ar sev līdzīgiem un reizēm spēj saprasties ar dažiem neparastākiem cilvēkiem, bet ne domu līmenī. Drīzāk ar sajūtām. Domu līmenis šādai saziņai ir pieejams tikai augstākajiem dzīvniekiem tādiem kā tev, man un vēl dažiem."

"Tu domā, piemēram, pērtiķiem? Tie esot cilvēkiem visradniecīgākie."

"Muļķības," Ēna nosprauslājās. "Ne jau visi primāti ir gudri. Tāpat kā cilvēki. Lai Lielā Ķēve man piedod! Daži no šiem radījumiem ir tiešām stulbi. Bet es runāju par tādiem dzīvniekiem kā daži no zirgu klana, tavi nesenie… ciltsbrāļi, vilki, tīģeri, ērgļi un vēl daži. Ir ari dažas visai prātīgas zivis un jūras radījumi. Taču brīdinu ne jau visi ir tā vērti, lai ar tiem runātu. Krabis ir viens no tādiem. Viņš ir radījums, kurš prot seno dzīvnieku saziņas maģiju, taču sarunas ar to spēj nogalināt ar savu seklumu. Krabi interesē tikai viņa ikdiena tās šaurajā izpratnē."

"Kādēļ tu vairies pieminēt čūskas?" Igra pamanīja šo īpatnību dzīvnieka teiktajā. Taču, tiklīdz viņa domās izrunāja šo vārdu, Ēna pieglauda ausis un nemierīgi noskurinājās.

"Alise taču tev jau paskaidroja," zirgs centās būt mierīgs, lai gan viņa satraukums bija gan redzams, gan sajūtams. "Zirgs un… tās, kuras mēs vārdā neminam, ir seni un nesamierināmi ienaidnieki. Ne viena vien ir nogalinājusi kādu no mums, nodevīgi sakožot mums kājas. Lai Lielā Ķēve dāvā viņiem leknas ganības! Ari mēs esam nodarījuši tām lielu postu, jo bieži vien neesam pamanījuši tās zālē un saminuši. Neviens vairs neatceras, kurš kuru nokāva pirmais, bet naids ir iesakņojies tik dziļi, ka neviens un nekad to nespēs remdēt."

"Naidošanos es vēl varētu saprast," Igra sprieda, "bet kādēļ vairīties no čūskas vārda piesaukšanas? Vai ari tā ir kāda sena maģija?"

"Ne gluži maģija," zirgs skaidroja. "Tas laikam saistīts ar šā klana īpašo jutīgumu. Tiklīdz šo vārdu piesauc, tā kāda no šīm radībām noteikti uzradīsies kaut kur tuvumā."

"Tad jau tu," Igra iesmējās, "nesen būsi šo vārdu piesaucis, ja reiz ierados es."

"Nejoko ar tādām lietām, meitēn," Ēna sapīka. "Tu jau divas reizes esi piesaukusi šo klanu, un es nebrīnīšos, ja pļavā kāda no tavām bijušajām biedrenēm mani jau gaida."

"Bet ne jau tu viņas piesauci," Igra mierināja satraukto dzīvnieku, lai gan viņa bažas meitenei šķita vismaz smieklīgas. "Tad par tikšanos ar saviem izbijušajiem ciltsbrāļiem būtu jāsatraucas man."

Tērzēšana lika Igrai aizmirst savas šārīta rūpes. Kopā ar Ēnu viņa jutās labi. Turklāt zirga neparastais prāts un apbrīnojamās zināšanas ļāva viņai uzzināt daudz jauna. Lai gan meitene ilgu laiku bija dzīvojusi kā dzīvnieks un atradusies starp tiem, neko daudz par citām būtnēm viņai uzzināt nebija izdevies. Sāba kaimiņu kaķene nebija nekāda interesantā sarunbiedrene, jo viņas prātu visvairāk nodarbināja viņa pati. Baksam rūpēja tikai dienišķās maltītes sarūpēšana un domas par to, vai viņam jebkad vairs izdosies atrast sev saimnieku. Bet putni… Ko varēja gaidīt no tādiem gaisagrābšļiem?! Viņu sarunas grozījās ap mušām, tārpiem un lidošanu no vienas vietas uz citu.

Doma par putniem lika Igrai pasmaidīt. Gaisagrābšļi! Vai tad Sedrs no tiem kā īpaši atšķīrās?! Tāds pats gaisagrābslis vien bija. Tieši tādēļ ar visiem viņa trūkumiem, nenopietnlbu, vieglprātību, untumiem Igrai viņš ari šķita tik mīļš.

Uzvilkusi Ēnam apaušus, Igra jau tvēra pēc pavadas, lai vestu zirgu pļavā, kad jauniegūtais draugs protestējoši iezviedzās.

"Kas tad nu?" Igra neizpratnē palūkojās zirga siltajās, mirdzošajās acis. "Baidies, ka satiksi pļavā kaut ko nevēlamu?"

"Tu aizmirsi sviedreni," zirgs šķita nedaudz aizvainots.

"Vai tad zāles plūkšanai tev tā vajadziga?" Igra apmulsa.

"Zāles plūkšanai nē," zirgs paskaidroja, "bet izjādei gan. Tikai nevis man, bet tev."

"Ai, ko nu!" Igra atmeta ar roku. "Kāda tam visam jēga? Vienas izjādes laikā es par jātnieci tik un tā nekļūšu. Kas zina, vai man vispār vairs būs kāda izjāde, izņemot šo."

"Nemāžojies," zirgs mierināja. "Ari vienas izjādes laikā tu vari kļūt par lielisku jātnieci. Uzticies man!"

Pakļaujoties zirga ierosinājumam, Igra sagatavoja Ēnu, un abi kopā devās laukā no staļļa, kad Igra pēkšņi sajuta, ka staļļa sienas vispirms tuvu jo tuvu pietuvojas viņai un tad strauji no viņas attālinās. Grīda sāka celties augšup, un telpa ap viņu sagriezās kā virpulis. Pakrūtē iespiedās nejauks kamols, un nelabums lēni kāpa augšup.

Tikpat pēkšņi kā sācies, reibums izzuda. Igra ar roku atbalstījās pret sienu, cenšoties nepakrist. Viņai trūka elpas, rokas trīcēja un kājas šķita kā lupatas.

"Atvaino," Ēna saudzīgi ierunājās, un viņa domās jautās satraukums, "man vajadzēja tevi pabildināt."

"Kas notika?" Igra pat domās ar pūlēm izstomīja.

"Es tikai gribēju palīdzēt tev ātrāk iemācīties jāšanas pamatus," zirgs ieminējās.

Igra atcerējās Sedra pelēcīgo seju, kad Obzāns bija viņam sagādājis dejošanas ātrmācību.

"Tātad ari tu to spēj?" Igra bija ne pa jokam apmulsusi.

"Vai esi jau agrāk ar to saskārusies?" zirgs šķita ne mazāk izbrīnīts.

"Esmu redzējusi, kā tas notiek," meitene paskaidroja, "taču man pašai tā nekad nav bijis."

"Ari tā ir sena dzīvnieku maģija," Ēna šķita atvieglots. "Mums bieži vien nākas šo un to iemācīties ļoti īsā laikā, tādēļ esam izkopuši šo prasmi. 1a ļauj mums ātrāk apgūt izdzīvošanai nepieciešamās iemaņas. Vai jūties jau labāk?"

Igra jau bija atguvusies. Vismaz tiktāl, lai spētu nostāvēt un nezaudētu līdzsvaru. Satvērusi Ēnu aiz pavadas, viņa nesteidzīgi devās tālāk.

Marseļa, ap to pašu laiku

Teleportēšanās nebija nekāda patīkamā sajūta. Nu ari Zefārs to bija izbaudījis uz paša ādas, un šīs sajūtas viņam nepatika. Obzāns paskaidroja: jo lielāki attālumi teleportējoties jāpārvar, jo šīs sajūtas ir nepatīkamākas. Zefārs jau pavēra muti, lai noskaidrotu, kādēļ tā, tomēr apvaldījās.

"Acīmredzot tas saistīts ar attālumu, kas daļiņām jāpārvar īsā laika posmā," viņš prātoja. "Ja atomiem ir jāpārvar nelieli attālumi, sadalīšanās sajūta nav ne tik izteikta, ne tik ilgstoša. Divu kilometru pārvarēšana taču nebija tik pretīga. Iespējams arī, ka, teleportējoties pašam, šīs sajūtas varētu būt mazāk izteiktas nekā tad, kad tevi kāds teleportē kopā ar sevi. Nez, cik pretīga gan būtu sajūta, ja nāktos teleportēties uz otru pasaules malu?!"

Koncentrējies, Zefār! Obzāna satrauktais čuksts atsauca viņu īstenībā.

Viņi atradās greznas savrupmājas parkā. Te ik uz soļa varēja pagadīties kāds Smagāra sargs, tādēļ bija jātur abas acis plaši vaļā.

Izsmalcinātā ēka mirdzēja pavasara saulē. Abpus centrālajai ieejai slējās grezna kolonāde, kuru rotāja antīkā stilā veidotas skulptūras. No tālienes lūkojoties, tā atgādināja mītisku nezvēru, kas nolaidies uz pakalna un vēl nav paguvis sakļaut spārnus.

Tuvākā vieta, kur viņi varēja teleportēties, bija pils parks, ko rotāja eleganta kaskāde. Slēpjoties aiz krūmiem un skulptūrām, abi vīrieši, klusi kā ēnas, slīdēja ēkas virzienā. Šāda greznība pat daudz pieredzējušajam Zefāram lika apbrinā noelsties. Viņš mēģināja iztēloties, cik ūniju vērts varētu būt šāds īpašums, taču nespēja.

Šķita, ka ši ēka ir pārdzīvojusi Lielo Sprādzienu, tomēr tā nevarēja būt, jo visas pārējās apkārtējās ēkas bija celtas pēdējo gadsimtu laikā. Tas varēja nozīmēt tikai to, ka Smagārs to bija atjaunojis.

"Tavam skolotājam ir izcila gaume," Zefārs domās sacīja Obzānam.

"Jā, viņam patīk senas lietas," karavīrs atteica. "Viņš ir iegādājies neskaitāmas vēsturiskas ēkas visā pasaulē. Bet daudzas, kuras gājušas bojā Sprādziena laikā, atjaunojis pēc seniem dokumentiem. Greznība un elegance ir viņa kaislība."

"Kā gan cilvēks ar tik izcilu skaistuma izjūtu var būt tāds nelietis?" Zefārs prātoja, taču šajās domās ar Obzānu nedalījās. "Viņam būtu jābūt cilvēkam ar patiesi skaistu dvēseli, un tomēr… Cik žēl!"

Pamazām viņi bija tikuši pakalnā un sasnieguši labās puses kolonādi. Tagad bija daudz vieglāk virzīties uz priekšu, jo no kolonādes pavērās

skats uz visu parku, bet vīri paši palika nepamanīti.

* * *

Ieejas durvis bija vaļā. Kāds gan tur brīnums?! Smagāram nebija jāraizējas par negaidītiem un nevēlamiem ciemiņiem. Jau pils parkā Obzāns secināja, ka maģija šeit ir bezspēcīga. Pat Talasta te nelīdzētu. Arī ilūzijām bija nepieciešams krietni vairāk enerģijas, nekā tas bija Carskoje Selo. Visai ēkai bija uzlikta Saimnieka Vārda aizsardzība, tādēļ Marseļas pilī Vārdus varēja izmantot tikai ēkas īpašnieks. Saimnieka Vārds gan neaizliedza ilūziju, taču nopietni apgrūtināja tās lietošanu, tādēļ, lai iekļūtu Smagāra kabinetā, bija nepieciešama sinhrona abu viru darbība. Tiklīdz viņi bija iekšā, ilūzija nekavējoties beidza darboties.

"Esam slazdā," Zefārs brīdināja.

"Gan jā, gan nē," Obzāns novērtēja situāciju. "Lai tiktu laukā, mums atkal būs jāapvieno spēki, taču tas, ka durvis atkal ir tur, kur tām jābūt, neļaus sargiem nejauši mūs pamanīt. Bet nu pie darba!"

Darāmā bija daudz. Smagāra kabinets bija ista zelta bedre. Salīdzinājumā ar Carskoje Selo šajā rezidencē Smagārs glabāja ne tikai senus rakstu tīstokļus, bet ari tik interesantas lietas kā, piemēram, atmiņas krātuves. Kamēr Obzāns rūpīgi pārbaudīja katru tīstokli, Zefārs, profesionāls izmeklētājs, rūpīgi satvēra katru atmiņas krātuvi aiz malām, lai nesabojātu jutigo pārklājumu, un saudzīgi ietina kokvilnas kabatlakatā. Iesaiņojis pēdējo, viņš aplaida skatienu Smagāra kabinetam. Ari šeit itin viss liecināja par saimnieka nevainojamo gaumi. Te netrūka senatnīga stila un autentisku priekšmetu, kuri bija datējami pat ar Napoleona Bonaparta un Luija XIV valdīšanas laikiem.

Zefārs burtiski aprija ar acīm Nikolaja Gē 1854. gadā gleznoto "Ķēniņa Zālamana tiesu". Par šo audeklu un tajā attēloto leģendu viņš bija ļoti daudz lasījis, taču plašākai sabiedrībai pieejamās ziņas liecināja, ka glezna ir gājusi bojā Lielā Sprādziena laikā. Vēlēdamies pārliecināties, ka viņa priekšā ir augstvērtīga kopija, Zefārs piegāja tuvāk sienai. Tomēr pat ar paviršu apskati pietika, lai pārliecinātos, ka par pakaļdarinājumu te nav ne runas.

"Ak tu tētīt!" Zefārs nodomāja. "Šī glezna vien ir tā vērta, lai apcietinātu Smagāru par šedevra slēpšanu no sabiedrības! Tas jau ir noziegums pret cilvēci."

Kaut kas, ko Zefārs uzreiz pat nespēja raksturot, novērsa viņa uzmanību no gleznas, kurai šā cilvēka mājoklī bija arī visnotaļ simboliska nozīme, un lika pievērst uzmanību sienai aiz tās. Kaut kas viņu uzrunāja. No gleznas plūda metāla saltums, kuram te nebija jābūt.

"Obzān," Zefārs domās uzrunāja biedru, "te kaut kas ir, bet es nevaru saprast, kas tieši."

Pienācis tuvāk, Obzāns sakopoja spēkus, lai ieraudzītu to, kas noslēpts aiz gleznas. Tas prasīja zināmu laiku, taču, kad Obzānam beidzot izdevās saskatīt sienu, viņš gandrīz iekliedzās sajūsmā. Ja viņš nebūtu rūpīgi mācījies valdīt pār savām emocijām, iespējams, šis būtu pirmais un vienīgais gadījums viņa mūžā, kad viņš būtu apskāvis un pat nobučojis Zefāru.

"Lai mani zibens nosper!" viņš domās gavilēja. "Tas taču ir seifs!"

"Nu gan!" Zefārs novērtēja atradumu.

"Mums jāmēģina tikt klāt tā saturam," Obzāns prātoja.

"Klau, lai ko mēs darītu," Zefārs piesardzīgi ieminējās, "mums ir jābūt sevišķi saudzīgiem pret šo gleznu. Tā ir ļoti sena un ļoti vērtīga."

"Šķiet, ka mums to nāksies noņemt," Obzāns novērtēja situāciju. Nebija jēgas tērēt enerģiju, lai ar ilūziju pārvarētu to, ko var viegli noņemt ar rokām. Turklāt Zefāram nebija ne jausmas, kā senais audekls varētu reaģēt uz kaut kādām mentālajām darbībām. Saudzīgi satvēruši smago, apzeltīto rāmi, vīrieši noņēma gleznu un novietoja to uz grīdas.

"Bezcerīgi," Zefārs nopūtās, ieraugot mazās metāla durtiņas. "Šis ir viens no modernākajiem seifiem ar lāzera aizsardzību. Durtiņas tiek atvērtas ar īpašnieka pirkstu nospiedumu, tīklenes atpazīšanu, balsi un DNS. Pretējā gadījumā lāzers iznicina visu, kas atrodas seifa. Bez Smagāra mums šo seifu neatvērt."

"Kas mums liek atvērt durtiņas?" Obzāns sajuta sen piemirstos pēddziņa instinktus. "Ja durtiņas netiks fiziski atvērtas, lāzers neieslēgsies, vai ne?"

"Teorētiski," Zefārs apstiprināja. "Tomēr es nevaru galvot, ka lāzers nereaģēs uz svešķermeņa atrašanos seifā. Man kaut kā negribētos zaudēt roku."

"Rimsties, zaķpastala," Obzāns draudzīgi iesmējās. "Palīdzi man novākt tās durvis! Ja kāds te paliks bez rokas, tad tas būšu es. Tas nebūs nekāds dižais zaudējums, ja ņemam vērā, ka es vienlīdz labi cīnos, turot zobenu gan labajā, gan kreisajā rokā."

"Zobens!" Zefāram iešāvās prātā.

"Nesapratu," Obzāns sarauca uzacis.

"Ja mēs ar ilūziju dabūsim nost durtiņas," skaidroja Zefārs, "mēs varam mēģināt iekļūt seifā ar zobenu un vismaz izmest seifa saturu uz grīdas. Nu, drošs paliek drošs, es tā domāju."

Jau otro reizi šajā dienā Obzāns bija gatavs sabučot šo kaitinošo, zinātkāro, bet visai attapīgo puisi. Pēc mirkļa seifa durtiņas nozuda kā nebijušas un Obzāns ar zobena smaili ķeksēja laukā tā saturu.

"Uzmanies," Zefārs brīdināja, ieraugot seifa dziļumā atmiņas kristālu -jaudīgāko elektronisko atmiņas ierīci, kas spēja uzglabāt vairāku eksabaitu lielu informācijas apjomu. "Ja šito mantiņu Smagārs glabā seifā, tad tajā ir kaut kas tiešām vērtīgs. Atmiņas kristāli ir jāsargā no triecieniem, citādi informācija var aiziet pa pieskari."

Obzāns saudzīgi uztvēra kristālu uz zobena plaknes un izcēla no seifa tieši Zefāra plaukstā. Saudzīgi ietinis to vēl vienā kabatlakatā, Zefārs ieslidināja atmiņas kristālu jakas iekškabatā, kur tas būs pilnīgā drošībā.

"Viss jau būtu labi," sprieda Obzāns, kad seifs bija iztukšots un viņi karināja atpakaļ pie sienas Zefārā tādu godbijību izraisījušo gleznu. "Bet ko mēs ar šo kristālu iesāksim?"

"Tu nu gan runā kā pirmziemnieks!" Zefārs iesmējās. "Man pilnīgi pietiks ar Sedra rokas datoru, lai izvilinātu no šitā smukuļa visus tā noslēpumus. Desmit minūtes, un šis man runās kā ziņotājs!"

Amazoņu nometne, pēc brīža

Ēna neļāvās kārdinājumam jau pirmajā reizē padarīt Igru par pirmšķirīgu jātnieci, lai gan zirga nebēdnīgais raksturs un jaunās draudzenes atšķirīgums mudināt mudināja viņu uz kādu aušību. Astoņus gadus vecajam ērzelim sen nebija bijis tik labi kopā ar kādu divkāji. Ja vien viņš varētu paķert šo rudo meitēnu uz savas muguras un laisties mežonīgos auļos pāri pļavām, cauri mežiem… Lai krēpes plīvo un vējš šalc ausīs! Bet viņš nogaidīs. Lai meitene aprod. Varbūt paveiksies un viņi vēl varēs atļauties kādu neprātīgu izjādi. Pagaidām viņi tikai rāmi soļoja pa pļavu.

"Klau," Igra ieminējās, "meitenes savu zirgu mugurā sēž, tā savādi salocījušas kājas. Bet manas kājas atrodas tev gar sāniem. Ari Heinrihs sava zirga mugurā sēdēja šādi. Kādēļ tā?"

"Tas, kā sēž amazones, būtiski atšķiras no ierastākajiem jāšanas veidiem," zirgs pacietīgi skaidroja. "Parasti neatkarīgi no tā, vai jātnieks sēž klasiskajos vai kovboju seglos, kājas atrodas zirgam gar sāniem un visbiežāk balstās kāpšļos. Atšķirība ir tā sauktajiem sieviešu segliem, kādus izmantoja pirms neskaitāmiem gadu simteņiem, kad sievietei neklājās sēdēt zirgā, izplešot kājas. Taču arī sieviešu segli paredzēja kāju novietošanu gar zirga sāniem. Suzanna un viņas biedrenes ir atradušas senus rakstus, kas liecina, ka amazones, ja tādas vispār jebkad ir dzīvojušas, zirga mugurā sēdējušas ar saliektām kājām, novietojot papēžus zirgam virs nierēm. Šādai jāšanai ir savas priekšrocības. Ja kājas ilga pārgājiena laikā atrodas zirgam gar sāniem, asinis sakrājas ikru muskuļos un kājas notirpst. Nokāpjot no zirga, jātniekam ir nepieciešams laiks, lai atjaunotu normālu asinsriti. Sēžot kā amazonei, pēdas ir augtāk par ikriem un asinsrite netiek traucēta. Tomēr, šādi sēžot, lielāka slodze ir ceļgaliem, jo amazone turas zirga mugurā, ceļgalus cieši piespiedusi zirga sāniem. Ja ir vēlēšanās, ceļgalus uztrenēt nav grūti. Tam labi noder pietupieni. Varbūt paveiksies un mēs apgūsim arī šādu sēdēšanu. Bet pagaidām tev vienkārši jāatslābinās un jāļauj

savam ķermenim atcerēties to, ko zina tavs prāts."

* * *

Igra novietoja Ēnu steliņģī un gandrīz dejodama devās uz kotedžu, lai pavēstītu Sedram jaunumus. Tas, ka viņa spēj sarunāties ar dzīvniekiem, viņiem varētu noderēt turpmāk. Taču, kad sajūsmā starojošā Igra iebrāzās kotedžā, Sedrs bija tik ļoti nogrimis Domhandas kartes vērošanā, ka pat nepamanīja draudzenes ierašanos.

-     Manuprāt, Igra nedaudz sapīkusi norādīja, Obzāns lika tev lasīt tekstus, nevis studēt Domhandas karti.

-    Ari šī ir noderīga informācija, Sedrs pat nepamanīja Igras uzmesto lūpu. Es salīdzinu Domhandas ģeogrāfiju ar mūsējo. Starp citu, tekstu lasīšanu Obzāns uzdeva ne tikai man vienam.

Šī piebilde Igras lielisko omu teju vai sabojāja pavisam. Domās veltījusi Sedram dažu ne visai glaimojošu epitetu, viņa paķēra pirmo pergamenta lapu, kas pagadījās pa rokai, un, atkritusi savā guļvietā, mēģināja koncentrēties darbam.

* * »

Loredas valdniece… Akotala mantiniece… Nē, to pilnīgi noteikti nebija iespējams aptvert. Visu nakti Suzanna nebija spējusi aizmigt. Viņa pat palūdza Alisei izsukāt un izvest ganībās zirgu, jo nespēja pievērst domas kam citam, izņemot šos satriecošos jaunumus. Protams, viņa būtu varējusi visu laist pāri galvai un turpināt uzskatīt, ka viss, ko viņa jebkad ir dzirdējusi no tēva un mātes, ir vien pasakas un leģendas. Bet kā izskaidrot Akotala ciltskoku un domhandiešu reģistru?! Varētu mēģināt apmānīt sevi un iegalvot sev, ka savādnieks Obzāns pats uzmeistarojis tādus dokumentus. Taču Suzanna vienmēr centās pieņemt patiesību. Tā viņa rīkosies ari šoreiz.

Apņēmīgi piegājusi pie darba galda, viņa pastiepa roku un nospieda komunikatora izsaukuma taustiņu.

-    Kam par godu tik negaidīts zvans? tēva sejā bija lasāms patīkams pārsteigums. Vai kas atgadījies?

-    Ne gluži, tēt, Suzanna samulsa. Parasti viņa nemēdza sazināties ar vecākiem bez īpaša iemesla. Viņa taču bija liela meitene. Man vienkārši ir radušies daži jautājumi… par Domhandu.

Tēva seja acumirklī pārvērtās. Suzannai radās iespaids, it kā viņš jau sen būtu gaidījis šos vārdus. Uve Vilhelmsons izskatījās vienlaikus atvieglots, iepriecināts un nedaudz izbijies.

-    Uzgaidi mirkli, meit, viņš saudzīgi sacīja, es pasaukšu māti.

Tas nu bija pilnīgi negaidīti. Kāds gan viņas mātei bija sakars ar

Domhandu un viņu dzimtas vēsturi? Taču ilgi prātot viņai nenācās, jo jau pēc mirkļa komunikatora ekrānā parādījās arī Ingrīdas Vilhelmsones vēl aizvien pievilcīgā seja. Kārtējo reizi, nolūkojoties mātē, Suzanna secināja, ka laikazobs viņai, šķiet, neko nespēj padarīt. Par spīti piecdesmit piecu gadu vecumam, Ingrīdas tēraudpelēkajos matos vēl aizvien nebija spējis iezagties neviens sirms pavediens un viņas seja bija maiga un gluda kā pusaudzei.

Māte sirsnīgi uzsmaidīja Suzannai, un jaunās sievietes sirds priekā sāka pukstēt straujāk.

-     Beidzot esi sākusi interesēties par mājām? Ingridas balss bija tikpat sprigana un skaista, cik viņas seja.

-    Par mājām? Suzanna samulsa. Es tikai vēlējos šo to pajautāt par Domhandu un Akotalu.

-    Laikam jau beidzot esi kļuvusi patiešām pieaugusi, māte jokoja. Agrāk tu to visu uztvēri kā pasakas. Kas ir mainījies?

Suzanna īsumā izstāstīja vecākiem iepriekšējās dienas notikumus, izvairoties pieminēt neparasto četrotni, kas šobrīd mitinājās viņas nometnē.

-     Es tiešām priecājos, ka tu beidzot sāc apjēgt patiesību, Uve atviegloti nopūtās. Tas nozīmē, ka mums ir radusies cerība.

-     Varbūt tu varētu paskaidrot tā, lai arī es saprastu, Suzanna uzmeta lūpu. Jūs par to runājat, it kā tas būtu kaut kas ikdienišķs un pašsaprotams.

-    Tā tas arī ir, Ingrīda iesmējās. Tikai tu to līdz šim spītīgi noraidīji. Tā ir ari mūsu vaina.

-     Redzi, meit, Uve centās atrast īstos vārdus, Jaunajā pasaulē netrūkst tādu kā mēs. Vieni te ieradušies, meklējot patvērumu. Citi šurp tika ataicināti pirms tūkstošiem gadu. Vēl kāds ir atklīdis nejauši vai piedzīvojumu kāres dzīts. Vieni ir atgriezušies, bet citi palikuši. Kā mēs. Tāliem atgriezties Domhandā līdz šim nebija droši. Un Bjorniem arī.

Tikai tagad Suzanna atcerējās, cik neparasts viņai allaž bija šķitis mātes dzimtas uzvārds Bjorni. Taču viņa līdz šim bija domājusi, ka tas ir kāds norvēģu joks.

-    Nē, meit, Ingrīda smaidīja. Bjorni jeb Lāču klans ir seni Domhandas iemītnieki. Mūsu klans dzīvo kaimiņos orkiem, un mēs esam izcili cīņu mākslu meistari un berserku noslēpuma glabātāji. Tieši senie vikingi ataicināja uz Jauno pasauli Lāču klana ļaudis, lai tie apmācītu viņu karavīrus.

-     Tātad tu arī esi domhandiete?! Suzannai izbrīnā iepletās acis.

-    Nu, protams, mazulīt, māte mierīgi atbildēja. Esmu taču tev bērnībā stāstījusi par Lāču klanu, par Fanrohu kalniem, Orku jūru un Ledkalni, ar kuru lāču ļaudis tirgojās.

Klausoties mātē, Suzannai atmiņā atausa bērnībā dzirdētais. Jā, viņa atcerējās aizraujošos stāstus, bet kurš gan būtu iedomājies, ka tā ir īstenība?!

-    Jūs gribat teikt, viņa klusi jautāja, ka tādu kā mēs Jaunajā pasaulē ir daudz?

-    Mēs vienkārši to neuzsveram, tēvs paskaidroja. Dažiem savu piederību Domhandai atklāt ir bīstami. Notiek pat tā, ka cilvēki ir ilgus gadus pazīstami, draudzējas paaudžu paaudzēs, bet nezina, ka abu dzimtas ir cēlušās no domhandiešiem. Kā jau teicu, ierašanās iemesli ir bijuši dažādi. Tāliem arī nebūtu droši atklāt sevi. Tu jau zini, mēs esam īstenie Loredas troņa mantinieki. Bet Loreda jau sen ir naidīgu spēku varā. Ne velti ciltstēvs Sevritels bēga uz Jauno pasauli.

-     Nu labi, Suzanna smagi nopūtās, pieņemsim, ka tagad, kad man ir pierādījumi par Domhandas pastāvēšanu, es pieņemtu to kā patiesību. Savu izcelsmi arī. Ko man iesākt ar visu šo bagātību, no kunas man jau tagad galva sāp?

-     Pieņem patiesību par sevi un rīkojies! stingri noteica tēvs. Tomēr man vēl aizvien paliek noslēpums kā tu tiki pie Talu ciltskoka?

Uz mirkli Suzanna saminstinājās. Kā lai pastāsta vecākiem par Obzāna komandu? Labi, viņas pārmaiņas vecāki uztvēra normāli un nesāka apšaubīt Suzannas veselo saprātu. Bet vai tikpat veselīgi viņi uztvers ari Zefāra meklējumus? Ek, kas būs būs! Un Suzanna izstāstīja vecākiem par Zefāra savādo ierašanos nakts vidū. Neparastākais viņai šķita tas, ka viņas stāstījuma laikā vecāki neizdvesa ne skaņas un ieplestām mutēm kāri tvēra katru vārdu. Kad Suzanna ieminējās, ka savādajai četrotnei ir kaut kādi, viņasprāt, sektas piederības gredzeni, vecāki abi vienlaikus noelsās.

-    Meit, noklausījies visu stāstu, ierunājās tēvs, un viņa balss skanēja svešādi, tu esi laimīgākā meitene abās pasaulēs! Tev palīdzību ir lūguši cirmenieši Domhandas pēdējā cerība. Rūpējies par viņiem, cik vien labi spēj!

-     Cik man zināms, Suzanna nosprauslojās, ilgi man vairs par viņiem rūpēties nenāksies. Kā noprotu, viņi jau drīzumā gatavojas doties projām.

-    Uz Domhandu? vecāki jautāja vienā balsī.

-    īsti nezinu, Suzanna atbildēja, bet šķiet, ka jā.

-    Kas gan to būtu domājis, Ingrīda domīgi pašūpoja galvu. Safrolo puišelis ir kļuvis par cirmenieti! Lai gan… Šādas tādas cirmenieša cienīgas īpašības viņam ir bijušas arī bērnībā.

Saruna draudēja ievirzīties Suzannai nevēlamā gultnē, tādēļ viņa steidza atvadīties.

-    Pagaidi, meit, māte pēkšņi ierunājās stingrā, pavēlošā balsī, kāda viņai parasti nebija raksturīga. Ja spēsi pārliecināt cirmeniešus vēl vismaz vienu dienu uzkavēties nometnē, mēs ļoti labprāt aizlidotu pie tevis, lai paši satiktu viņus. Ceru, ka tev nebūs iebildumu. Ne jau kuram katram domhandietim mūsdienās ir lemts satikt Cirmeņa izredzētos.

Mirkli padomājusi, Suzanna piekrita. Viņa vienmēr priecājās satikt vecākus. Kādēļ neļaut viņiem sastapties ar Zefāru un viņa ceļabiedriem, ja jau viņiem tas bija tik svarigi? Viņa jau pastiepa roku, lai pārtrauktu savienojumu, kad pēkšņi viņai iešāvās prātā kāda neparasta doma.

-     Mamm! Vai Safrolo ari ir domhandieši?

-   Cik man zināms, Ingrīda domīgi palūkojās uz vīru, kas paraustīja plecus, Safrolo ir caur un cauri Jaunās pasaules cilvēki. Vismaz nekādu domhandiešu pazīmju viņiem nekad nav bijis. Bet, kā jau sacīju, bieži vien mēs to nekad neuzzinām.

Marseļa, tajā pašā laikā

Aplaidis skatienu kabinetam, Obzāns nosprieda, ka nu ir paņemts viss, kas vien bija ņemams. Bija laiks pazust, iekams viņi nav pamaniti.

"Kas, pie velna, notiek ar šo māju?" viņš domās lādējās. Vismaz viņam nebija zināmi tik stipri Vārdi, kas spētu bloķēt ari ilūzijas, taču šajā ēkā pat telepātiskā saziņa prasīja milzīgu piepūli. Laikam jau tas, ko viņi ar Zefāru šajā kabinetā atrada, bija tik nozīmīgs, ka pat savas prombūtnes laikā Smagārs gribēja būt drošs par šīs bagātības nesasniedzamību.

Ar milzīgām pūlēm, darbojoties tandēmā, viņiem izdevās izveidot ilūziju, lai izkļūtu no kabineta un apslēptu sevi. Vismaz viņiem šķita, ka neredzamības ilūzija ir izdevusies. Tādēļ abi biedri droši turpināja ceļu pa gaiteni, lai gan pretī nāca melnā tērpts kaujinieks.

-     Kaptein, puisis izbrīnā iepleta acis.

"Velns!" Obzāns nolamājās. "Kur palika ilūzija?"

"Nezinu," Zefāra domās bija jūtamas izbailes.

"Labi," Obzāns centās saglabāt mieru, lai gan viņa domas drudžaini darbojās. "Mēģināsim tikt cauri sveikā. Galvenais ir izkļūt pagalmā. Tagad tikai klusē un nenostrādā kādu aplamību."

-     Ko tad tādu esi noziedzies, ka tevi nepaņēma līdzi? Obzāns jautāja jauneklim.

"Kāds, pie joda, bija šā puiša vārds?" viņš saspringti centās atcerēties. "Bija kaut kas ģermānisks. Bet kas?"

-    Esmu norīkots par skolotāja īpašumu apsardzes priekšnieku, kaptein, puisis lepni izslējās.

-    Tad nu gan esi labais sargātājs, Kļaus, Obzānam beidzot izdevās atcerēties jaunekļa vārdu. Savulaik Obzāns pats bija šo puisi apmācījis, taču jaunā vācieša pārliekā lojalitāte Smagāram neļāva savervēt viņu Pretošanās kustībai. Ne velti skolotājam radās aizdomas, ka viņa īpašumi nav droši.

-     Es nesaprotu ko tu ar to gribi teikt, kaptein? zēns piesarka.

-   Tikai to, ka skolotājs mūs nosūtīja pārbaudīt, vai viņa prombūtnes laikā šeit nevar iekļūt ziņkārīgi svešinieki, Obzāns meloja. Un ko es redzu?! Mēs mierīgi iekļuvām ēkā, izstaigājām visu šo spārnu un tikai tagad sastopam tevi. KĀ TU TO IZSKAIDROSI?

Obzāns platiem, nikniem soļiem gāja puisim virsū, ar pirkstu bakstīdams viņa krūtis, lai uzsvērtu savu vārdu nozīmīgumu. Atlika cerēt, ka Smagārs nav visiem izziņojis, ka Obzāns ir nodevējs. Ja šis zaļknābis to nezina, tad viņi bez grūtībām izkļūs no ēkas.

Taču Obzāna cerības nepiepildījās. Sākumā jauneklis samulsa un jau gandrīz noticēja sava kādreizējā kapteiņa sarīkotajai izrādei. Instinkti lika viņam sākt taisnoties un lūgt žēlastību, tomēr prāts palika pietiekami skaidrs. Viņa piesarkusi seja pēkšņi kļuva mironlgi bāla. Klauss izslējās visā sava niecīgā auguma garumā un, saņēmis drosmi, tvēra pēc zobena, kas bija nostiprināts viņam uz muguras.

-    Kaptein, viņš noteica, cik bargi vien spēja, tavi apgalvojumi ir salti meli! Skolotājs nevarēja sūtīt tevi nekādā pārbaudē, jo visiem ir zināms, ka tu esi izraidīts no Ordeņa. Tādēļ esi saprātīgs, neradi problēmas un seko man! Tu esi apcietināts par skolotāja īpašuma apgānīšanu.

-    Rāmāk pār tiltu, puika, savā lomā beidzot bija iejuties ari Zefārs.

-    Kā tu atļaujies runāt ar savu komandieri?! Man šķiet, ka šie kareivji skolotāja prombūtnē ir galīgi izlaidušies, kaptein.

-    Piekritu, leitnant Emerson, Obzāns paķēra pirmo uzvārdu, kas ienāca prātā. Ja jau šim zēniņam bija tik laba atmiņa, nebūtu labi izmantot Zefāra vārdu. Kareivi, tavs pienākums ir atskaitīties par savām kļūdām! Kādēļ apsardze nav nodrošināta pietiekamā līmenī?

-      Man jāatskaitās tikai skolotājam, vācietis palika nelokāms.

-     Sekojiet man, abi!

-     Paklau, mazais, Zefāra balss kļuva pielaidīgāka. Neradi problēmas pats sev un tev padotajiem sargiem.

-    Problēmas, mani kungi, ir jums! puisis salti noskaldīja, un viņa rokā iemirdzējās zobena metāls.

Amazoņu nometne, pēc dažām stundām

Kur ūdeņi caur laikiem plūst, Kur koku lapās vēji lūst, Lai uguns spēkā zeme kūst, No zibens varas Vārti grūst.

"Kas tas, pie visiem nešķīstajiem?" Igra prātoja, jau trešo reizi pārlasot savādo četrrindi. "Vai tiešām Smagārs varētu būt iemēģinājis roku dzejošanā? Ja tā, tad jāatzīst, ka šajā jomā viņa dotības pārspētu pat viduvējs skolnieks. Laikam jau viņš pats to apzinājās, ja jau šo gara darbu slēpa savā mājoklī kā slepenu dokumentu. Bet tādā gadījumā risinājums būtu daudz vienkāršāks: ja šīs rindas nebija domātas svešām acīm, tās itin viegli varētu iemest ugunī. Nē, te noteikti kaut kas nav kārtībā!"

-     Vai esi uzrakuši kaut ko interesantu? Sedra balss iztrūcināja Igru.

-    īsti nezinu, meitene domīgi pastiepa draugam noskrandušo pergamenta gabalu. Paskaties, varbūt tu sapratīsi, kas šajā lapalē ir tik svarīgs, lai to slēptu kā milzīgu dārgumu!

Sedrs rūpīgi izlasīja četrrindi. Pārlasīja to vēl un vēlreiz, tomēr nekas neliecināja, ka šis dzejolis būtu nozīmīgs. Tas gan atmodināja kaut kādas sajūtas, šķita pazīstams, bet ne vairāk.

Marseļa, dienas vidus

Kauja bija īsa. Lai cik labi apmācīti bija Smagāra kaujinieki, turēties preti Obzānam spēja tikai Smagārs pats. Ari Zefārs nebija peļams. Viņa cīņas prasmes šķita uzlabojamies ar katru stundu, nevis dienu. Turklāt viņu mērķis nebija nokaušana. Atlika jauno cīnītāju kārtīgi samulsināt ar ašām māņkustībām, lai drīz vien viņš jau būtu piespiests pie sienas, atbruņots un viņa kaklu "šķērītē" satvertu divi asmeņi.

Izvilcis no zābaka auklu, Obzāns cieši sasēja jaunieša rokas un ar Zefāra kabatlakatiņu aizbāza viņam muti. Labi, ka viņu cīniņa troksnis nebija piesaistījis citu sargu uzmanību.

Aizvilkuši Klausu tālāk no galvenās ejas, lai kāds nejauši apgaitā doties izdomājis sargs viņu tik drīz neatrastu, abi biedri steidzās ātrāk

izkļūt pils dārzā, no kura beidzot varēja teleportēties.

* * *

-    Zini, Zefārs smagi atslīga mašīnas sēdeklī, kad viņi beidzot bija drošībā, es tomēr jūtos nelāgi. Protams, Smagārs ir caur un cauri nelietis, taču ielauzties viņa īpašumā bez kratīšanas ordera… Vēl tas uzbrukums sargam…

-    Ak vai, Obzāns nopūtās. Kad tu vienreiz sapratīsi, ka savas zināšanas likumos vari nolikt pēc iespējas tālākā plauktā! Kratīšanas orderis! Ha! Kurš tiesnesis tev tādu izsniegtu?

-     Ar ko tad mēs atšķiramies no Smagāra, no noziedzniekiem, no zagļiem un citām sabiedrības pabirām, ja paši rīkojamies tāpat kā viņi? Zefārs neatlaidās.

-    Ar to, Obzāns jutās pārguris, un šī neauglīgā diskusija draudēja izsmelt pēdējos spēkus, ka mēs gatavojamies cīņai par taisnīgumu. Ar to, ka mums ir jāatbrīvo vairākas tautas no verdzības, kurā tās smok jau gadsimtiem ilgi. Ja tev nav iebildumu, dosimies pie pārējiem. Mums vēl ir ļoti daudz darāmā.

-     Lai vai kā, Zefārs nerimās, es nepiekritu principam: mērķis attaisno līdzekļus.

-    To man saka cilvēks, kura acis mirdzēja azartā, kad viņš izlaupīja Smagāra seifu, Obzāns iesmējās. Vai tev nekad nav gribējies nospiest gaili un atbrīvot pasauli no kāda mērgļa?

-    Neslēpšu, Zefārs drūmi atzina, tādi brīži ir bijuši. Taču linča tiesa nav risinājums. Jebkurš likumpārkāpējs ir jānotiesā.

-   Man šobrīd nav noskaņojuma diskutēt par šo jautājumu, Obzāns smagi nopūtās. Taču domāju, ka Smagāram šāda diskusija varētu šķist visai interesanta. Nez, kurš kuru pārliecinātu?!

Amazoņu nometne, pēcpusdiena

Beidzot pie debesīm parādījās pazīstamās Oldsmobile aprises. Igra steidzās pretī atbraucējiem, jo pēdējo stundu viņu bija pārņēmis savāds nemiers. Redzot abus viriešus dzīvus un veselus izkāpjam no automašīnas, meitene jutās atvieglota. Acīmredzot tikai muļķīgas iedomas.

Steidzīgiem soļiem Zefars devās uz kotedžu. Viņš nevēlējās kavēties ne mirkli un gribēja pēc iespējas agrāk ielūkoties Smagāra atmiņas kristālā. Jā, viņš jutās kā zaglis un zināja, ka spiegojot jutisies vēl sliktāk. Taču Obzānam bija taisnība: viņiem bija jāglābj tūkstoši vai pat miljoni cilvēku abās pasaulēs. Viņiem bija jāizpilda dēmonu misija, un tas, kā šķiet, nozīmēja, ka viņam ir jāpārvērtē savi līdzšinējie principi.

"Stingri ņemot," viņš prātoja, "likums ir visai relatīvs jēdziens. Tas ir ļoti atkarīgs no kultūras un pastāvošās politiskās iekārtas. Vienīgie nemainīgie ir sirdsapziņas likumi. Pie tiem tad arī turēšos. Lai gan zagšana ir pretrunā ar sirdsapziņas likumiem, mēdz teikt, ka zaglim nozagtais neesot zagts."

* # *

īsi apsveicinājušies, biedri ķērās pie darba. Obzāns vispirms vēlējās uzzināt, ko Igrai un Sedram izdevies izlobīt no iepriekšējā dienā iegūtajiem dokumentiem.

Tiklīdz viņi bija sapulcējušies ap galdu, pie durvīm kāds klusi nokremšļojās.

-   Vai drīkstu piebiedroties? Suzanna mulsi jautāja. Viņa bija nomainījusi amazones tuniku pret vienkāršām biksēm un adītu džemperi, bet sudrabaini mirdzošos matus ar lenti pakausī sasējusi ciešā mezglā.

-    Esi sveicināta, valdniec, Obzāns godbijīgi pielieca galvu. Laipni lūdzam mūsu pulkā!

Suzanna pētoši ieskatījās vīrieša sejā: nebija skaidrs, vai viņš patiešām atzīst viņas stāvokli vai vienkārši ņirgājas. Valdniece! Kādēļ tas tik ļoti jāuzsver?

-     Elfu asinis! pēkšņi iesaucās Sedrs, un visi, izņemot Obzānu, neizpratnē palūkojās uz jaunekli, kas plaši ieplestām acīm skatījās uz Suzannu.

-    Kas?! vienlaikus jautāja gan Suzanna, gan Zefārs.

-     Elfu asinis, Sedrs atkārtoja, pats būdams pārsteigts par savu rīcību.

-    Kas jūs visus tik ļoti pārsteidz? mierīgi, it kā runa būtu par laikapstākļiem, jautāja Obzāns. Jā, Talu dzimta ir elfu asiņu mantiniece.

-     Kas vēl man par sevi būtu jāzina? Suzanna īgni jautāja.

Mirkli parakņājies uz galda izmētātajos dokumentos, Obzāns izvilka

Akotala ciltskoku un, nolicis to Suzannai priekšā, ar pirkstu iebakstīja pašā lapas apakšā.

-   Valdnieks Akotais apņēma par sievu zemienes elfu valdnieka Aefaela meitu Norefriru, viņš skaidroja. Tātad Nalatals un Meotals bija pa pusei elfi, pa pusei cilvēki. Elfu asinis dzimtā saglabājas līdz pat tūkstošajam augumam, proti mūžīgi. Vai tad tu pati nekad neesi ievērojusi, ka esi atšķirīga?

-    Atšķirīga? Suzanna bija neizpratnē. Kā? Ar ko tad es atšķiros?

-     Piemēram, tavas ausis, Obzāns bija pats miera iemiesojums. Cilvēka auss gliemežnīca ir apaļa, bet elfiem sešnieka formā ar smaili, kas vērsta pret deniņiem. Jādomā, ka Sedrs atpazina tevī elfu asiņu mantinieci tieši ausu dēļ, jo līdz šim tās nosedza mati.

-     Lai nu tā būtu, Suzanna nolēma neizvērst šo sarunu. Mani vecāki lūdza jūs uzkavēties šeit vēl dažas dienas, jo viņi ļoti vēlas satikt cirmeniešus.

Nu bija Obzāna kārta brīnīties. Tas, ka Talu dzimtas mantinieks varētu kaut ko zināt par cirmeniešiem, nebija nekas neparasts. Taču tas, ka Suzanna zināja šo vārdu, viņu pārsteidza. Tomēr ilgi viņam brīnīties nenācās, jo Suzanna izstāstīja par savu sarunu ar vecākiem.

-    Tātad tu esi domhandiete dubultā? Igra brīnījās.

Attinis domhandiešu reģistru, Obzāns to ātri pārskatīja un atrada Bjornu dzimtu. Jā, Suzannas vārds atradās gan pie Tāliem, gan pie Bjorniem. Viņas vecāki bija runājuši visskaidrāko patiesību. Iespēja satikt Loredai lojālus domhandiešus nebija peļama. Ja nu viņiem neizdosies iegūt ziņas par Vārtu atrašanās vietu, iespējams, ka Suzannas vecāki varētu pateikt, kur tie meklējami. Turklāt Vārtu atrašana bija tikai puse no problēmas. Vēl bija jānoskaidro, kā tos atvērt.

Tostarp Zefārs un Sedrs kā divi azartiski pusaudži jau bija ķērušies pie Smagāra atmiņas kristāla pētīšanas. Sedra rokas dators šo datu nesēju atpazina bez grūtībām, taču abu gaviles neturpinājās ilgi. Hologrāfiskajā ekrānā bija redzami tikai nesaprotami simboli un ķeburainas zīmes, kuras neviens no cirmeniešiem neatpazina. Šādas zīmes viņi nebija redzējuši nevienā dokumentā.

-     Mums derētu kāds zinošs datorlauzis, Zefārs nopūtās. Man šķiet, ka informācija ir kodēta. Ja tā nav, tad mēs esam sprukās, jo diez vai ar šo tiks galā pat labākie kriptogrāfi.

-    Mieru, tikai mieru, Sedrs pašapmierināti smaidīja. Ekrāna vienā malā parādījās vispasaules tikla lodziņš. Dažas veiklas pirkstu kustības, un ekrāna augšpusē jau mirguļoja lejupielādes josla.

-     Kas tad tas? Zefārs pārsteigts jautāja.

-    Datorlaužu paradīze, iesmējās Sedrs. Vēl skolas laikā Sedra labākais draugs Jaromirs Kozlovs bija parādijis viņam šo vietni. Tajā bija iespējams atrast dekodēšanas programmas teju vai visiem neuzlaužamākajiem kodiem. Puikas būdami, viņi šad un tad bija izklaidējušies, uzlaužot dažādu iestāžu un uzņēmumu serverus. Neko sliktu jau viņi negribēja. Tikai pārliecināties, ka viņiem tas ir pa spēkam. Tā sakot sportiskai intereses apmierināšanai. Jau pēc mirkļa ekrānu pārklāja visiem saprotamas rakstu zīmes. Kods bija uzlauzts.

-    Svētā Temīda! klusumu, kas bija valdījis, kamēr Sedrs krāmējās ap kodu, pēkšņi pārtrauca Zefārs. Te taču ir gandrīz visa Unipola un visu tā reģionālo vienību datubāzes! Šo lietu es zinu. Un šo arī. Bet šo es pats vadīju. Nez, ko varētu nozīmēt atzīme "D"?

-     Domāju, ka tas varētu nozīmēt "darīts", ielūkojies ekrānā, noteica Obzāns, kas šajos sarakstos atpazina dažu labu lietu, kurā Smagārs bija spriedis tiesu, kad likumīgā tiesa bija izrādījusies pārāk bezzobaina.

-     Iespējams, Zefārs domīgi noteica, lai gan viņa domas jau bija pievērstas citai informācijai, kura tagad slīdēja pār ekrānu. Ar šo man pietiktu, lai Smagāram piespriestu vismaz piecus mūža ieslodzījumus.

-    Ņemot vērā, ka viņš ir nemirstīgs, Igra iesmējās, cik ilgi tas būtu?

-     Cik ilga varētu būt mūžība? Zefāra acīs iegailējās nebēdnīga uguntiņa. Paskat! Pieci narkotiku karteļi! Visi viņu aktīvi pēkšņi ir pārgājuši pie Smagāra. Jā! Viņš ir paveicis svētīgu darbu. Mēs tiem maitasgabaliem nespējām tikt klāt vairākus gadus, bet viņš tos ir vienkārši iznīcinājis. Un tomēr… Kādēļ cilvēks ar tādām spējām nedarbojas likuma pusē?

-    Likums gluži visu atrisināt nespēj, Obzāns domīgi braucīja zodu. Tu to labi zini.

Lai gan Zefāram šī piezīme nepatika, viņam nācās atzīt, ka Obzānam taisnība. Viņš atcerējās kādu lietu, pie kuras bija strādājis. Toreiz mīklainos apstākļos tika atrasts elektronisko narkotiku tirgotāja līķis. Tikko Zefāra grupa bija savākusi pierādījumus, ieradās Organizētās noziedzības apkarošanas biroja ierēdņi un lieta viņa nodaļai tika atņemta. Pēc vairākiem gadiem saistībā ar gluži citu lietu Zefārs uzzināja, ka viens no onapiešiem bija nogalinājis tirgoni, bet viņa dienesta stāvoklis ļāva bez grūtībām noslēpt gan pašu nodarījumu, gan tā pēdas. Pēc dažiem gadiem tas pats ierēdnis aukstasinīgi nogalināja cilvēku, bet viņu attaisnoja, jo tas esot bijis negadījums. Izrādījās, ka Smagārs šo lietu bija atrisinājis savā stilā: onapietis tika tiesāts Smaragda ordeņa tiesā, un viņam piesprieda sodu, pakarot Moku tornī, jo ierēdnis ar sirdi un miesu kalpoja kartelim, nododot savus biedrus.

Lai gan sirds dziļumos Zefārs jutās pateicīgs Smagāram par pasaules atbrīvošanu no visiem šiem mošķiem, linča tiesu atbalstīt viņš tomēr nespēja.

Kamēr Sedrs un Zefārs pētīja iegūto informāciju, Igra uzmanīgi paraustīja Obzānu aiz piedurknes.

-     Man ar tevi jārunā, viņa čukstēja.

Viņi pagāja tālāk no pārējiem, un Igra, rādot Obzānam savādo pergamentu, samulsināja viņu ar negaidītu jautājumu: Kur tu atradi šo?

Jau kopš bērnības Obzānam piemita lieliska redzes atmiņa. Tikai pavirši palūkojies uz pergamenta gabalu, viņš līdz sīkumiem precīzi atcerējās, kur tieši viņš bija to ņēmis.

-    Smagāra rakstāmgalda kreisās puses trešajā atvilktnē, slēptuvē, zem pamatnes, viņš noskaldīja. Kādēļ jautā?

-    Vai nu tavs skolotājs rakstījis dzeju, turklāt sliktu, Igra viltīgi smaidīja, vai ari tie ir kaut kādi Vārdi.

Atlocījis pergamenta gabalu, Obzāns rūpigi izlasīja četrrindi. Viņa uzacis saraucās, tad pacēlās teju vai līdz matu līnijai, un visbeidzot vīrieša sejā atplauka uzvaras smaids. Vienmēr tik nosvērtais Obzāns pēkšņi saķēra Igru aiz vidukļa, pacēla viņu gaisā un, meitenei skaļi spiedzot, sāka griezt viņu savādā dejā.

Tikai pamanījis, ka istabā pēkšņi iestājies neparasts klusums, Obzāns beidzot atļāva Igras kājām atkal pieskarties grīdai. Izlasījis pārējo skatienos šaubas par savu garīgo veselību, karavīrs nedaudz samulsa.

-    Igra ir atradusi Vārdus Vārtu atvēršanai, viņš paskaidroja. Šis ir viens no tiem retajiem gadījumiem, kad Vārdi ir gēlu valodā. Tagad mums tikai jāatrod paši Vārti.

-    Es tos atradu, vienā balsī iesaucās Sedrs un Zefars. Saskatījušies abi puiši iesmējās, un nu tikpat mulsi skatieni, kādi pirms mirkļa tika veltīti Obzānam, tika pievērsti viņiem.

Izskatījis atmiņas kristālu, Zefārs bija pievērsies atmiņas plākšņu pētīšanai. Lielākoties tajās bija Smagāra grāmatvedība. Šīs ziņas modināja Zefārā neviltotu cieņu pret šo cilvēku. Izrādījās, ka lielu daļu savu līdzekļu viņš bija iztērējis labdarībai dažādu atbalsta grupu finansēšanai, rehabilitācijas nometnēm no vardarbības cietušajiem un līdzīgiem projektiem. Te bija arī stipendiju programmas zinātniskiem pētījumiem, atbalsts studējošiem jauniešiem un pat mākslas vērtību atjaunošana. Taču pēdējā plāksnē bija saglabāta Ordeņa iekšējā informācija dažādi rīkojumi, uzdevumi kaujiniekiem un visbeidzot arī mobilizācijas paziņojums "Visiem pulcēties Viltšlrā!".

Tas bija pēdējais ziņojums, un nebija pat jāsalīdzina datumi, lai būtu skaidrs, ka šis ziņojums sakrīt ar laiku, kad viņi ieradās Suzannas nometnē.

-    Tātad Vārti atrodas Viltšīrā, Obzāns domīgi novilka.

-    Stounhendža! negaidot izsaucās Suzanna. Viņa atcerējās, ka tēvs kādreiz bija pieminējis šo seno templi, kurš tika restaurēts saskaņā ar seniem rakstiem, jo natūriķu delegācija ar šādu lūgumu bija vērsusies Vispasaules koncilā. Tagad tā bija visu natūriķu Meka. Ik gadu ekvinokciju laikā tur pulcējās tūkstošiem natūriķu no visas pasaules, lai svinētu ražas gada sākumu un beigas.

-Ja vien tu nebūtu Loredas valdniece, Obzāns plati smaidīja, es tevi nobučotu!

Nu viņiem bija viss, kas nepieciešams: gan Vārti, gan atslēga. Tagad nekas viņus vairs nekavēja doties projām.

Pēkšņi pagalmā atskanēja pakavu dipoņa, un jau pēc mirkļa četrotnei labi pazīstama balss dzīvespriecīgi uzsauca:

-    Hei! Vai kāds ir mājās?

Plati smaidīdams kā vēl pirms mātes nāves, durvīs stāvēja Heinrihs. Viņš bija neticami pārvērties. Kādreizējais jauneklis bija pārtapis nobriedušā vīrā. Bija nepieciešamas tikai divas dienas vikingu ciematā, lai tiktu dziedētas viņa dvēseles brūces un viņš no nebēdnīga puikas būtu kļuvis ja ne gluži par vīru, tad par jaunekli noteikti. Turklāt Heinrihs bija apguvis daudz jauna.

Pēc vētrainas un sirsnīgas apsveicināšanās Heinrihs aicināja visus iepazīties ar viņa jauno draugu. Izgājuši no kotedžas, viņi ieraudzīja pie tās terases malas piesietu dābolainu kumeļu.

-    Tas ir Tveiks, Heinrihs plati smaidīja. Viņš ir bārenis, tāpat kā es. Mēs lieliski saderam.

Vikingi bija jau domājuši, ka divus gadus veco ērzeli nāksies iemidzināt, jo neviens nevarēja tam tuvoties pat tik daudz, lai to apkaltu. Par iejādīšanu vispār nebija ne runas. Kumeļš bija pilnīgi mežonīgs. Taču, kad ciematā ieradās Heinrihs, zirģelis bija mainījis savu attieksmi pret cilvēkiem. Abi sērdieņi ātri atraduši kopīgu valodu, un jau pēc divām dienām Tveiks atļāva Heinriham sevi apkalt un apseglot. Tad nu abi bija devušies apciemot nometnē palikušos draugus.

-    Lielisks zirgs, Suzanna sapņaini nomurmināja, saudzīgi tuvojoties Tveikam. Ērzelis neuzticīgi pašķielēja uz viņas pusi, nosprauslājās un sāka nervozi kārpīt zemi.

Igra ar neslēptu interesi vēroja Suzannas darbības. Kā viņa pastiepa roku, kā saudzīgi pieskārās zirga pierei, kā pabužināja dzīvniekam starp ausīm. Visu šo laiku viņa kaut ko murmināja nesaprotamā valodā. Zinātkāre drīz vien ņēma virsroku, un Igra koncentrējās, lai nolasītu Suzannas domas. Tas nebija labi. Igra jutās neveikli, ielaužoties cita cilvēka privātajā teritorijā domās. Taču tirdīt Suzannu ar jautājumiem meitenei šķita vēl nepieņemamāk. Obzāna izturēšanās pret šo sievieti bija arī pārējos radījusi tādu pašu bijību pret viņu kā valdnieci.

Lai gan Igrai bez pūlēm izdevās nolasīt Suzannas domas, arī tajās viņa nesaprata ne vārda. Tie bija kaut kādā svešādā valodā, kas nelīdzinājās nevienai, ko Igra būtu redzējusi vai dzirdējusi. Meitene uztvēra tikai zirga sajūtas un savādu enerģiju, kuru izstaroja Suzanna. Tā bija nomierinoša, modināja paļāvību un iedrošināja.

-   Viņš būs tev ļoti labs biedrs, Suzanna beidzot novērsās no zirga un uzmundrinoši uzsmaidīja Heinriham.

Pusdienas gājumā no Elkardonas, tajā pašā laikā

Metāls salti piekļāvās plaukstai. Šīs sajūtas bija vienlaikus svešādas un ļoti pazīstamas. Prāts nepazina tās, bet ķermenis, šķiet, zināja gan zobena smagumu, gan metāla saltumu. Liza ciešāk satvēra rokturi un savēzēja zobenu. Viņa ieklausījās, kā asmens šķeļ gaisu, un ari šī skaņa šķita pazīstama. Ķermenis dzīvoja savu dzīvi. Tas kustējās it kā pats no sevis.

Cirtiens, vēl viens, bloķējums, atkal cirtiens, solis pa labi… Metāls viņas rokās pat nešķita pārāk smags. Vīrietis, kas stāvēja viņai pretī, šķita pazīstams, tomēr Liza nespēja atcerēties viņu. Lai gan skolotājs bija licis viņam mācit Lizu, mācību cīņa drīz vien izvērtās par īstu divkauju. Neizprotams, it kā nepamatots naids uzbangoja meitenes

sirdī, un viņa kā ievainota vilcene metās virsū savam treniņu partnerim.

* * *

"Māci vēl tādu," Džons sodījās, kad Lizas izveicīgais cirtiens kārtējo reizi sāpīgi ķēra viņa sānu. Nebijis Vārdu aizsardzības, Džons jau sen būtu sakapāts gabalos. "Vai tiešām varētu būt, ka viņa mani atceras un tādēļ uzbrūk tik nikni?! Nē, tas pilnīgi noteikti nav iespējams. Manu seju slēpa maska. Ja tas skuķis pats savu vārdu lāgā neatceras, kā lai viņa atcerētos mani? Viņai, visticamāk, vienkārši aizgājis ciet!"

Pieredzējušajam karavīram, kurš noteikti nebija sliktākais zobenu cīņu meistars, nācās pamatīgi nopūlēties, lai noturētu meiteni drošā attālumā. Viņš jau bija caur un cauri noplūdis sviedriem, bet Liza nebija pat aizelsusies.

"Jāatzīst, ka nolādētais krupis Obzāns ir tiešām labs skolotājs," Džons domās nosodījās.

* * *

-    Lieliski! Smagārs aplaudēja. Tiešām lieliski!

Skolotāja ierašanās nāca kā svētība. Vēl nedaudz, un Džons vairs nespētu turēties pretī šai fūrijai. Izdzirdējusi Smagāra balsi, Liza nekavējoties pārtrauca uzbrukumu un, pazemīgi iedūrusi zemē zobena smaili, sakļāva plaukstas ap roktura pogu.

Godbijīgi paklanījies, Džons ieslidināja zobenu makstī un atvieglots uztvēra Smagāra žestu, kas liecināja, ka viņš tagad var doties savās gaitās.

-     Mans bērns, Smagārs tēvišķi noglauda meitenes matus, tu esi tiešām laba cīnītāja. Taču zobens nav vienīgais, ar kuru var nodarīt postu. Tava māte pieprata ilūziju mākslu, un esmu pārliecināts, ka arī tu to proti.

-    Es nezinu, skolotāj, meitene ielūkojās Smagāra acīs. Es neatceros neko no savas agrākās dzīves. Es pat nezināju, ka protu cīnīties ar zobenu.

-    Neuztraucies, mīļā, gan atmiņas atgriezīsies, Smagārs apskāva meitenes plecus. Tagad tev nepieciešams miers. Tavs ķermenis atcerēsies ari to, ko prāts atcerēties nevēlas. Tāpat kā tagad. Satverot zobenu, tavs ķermenis atcerējās agrākās iemaņas. Ej, atpūties! Mēs jau drīz dosimies ceļā.

Liza godbijīgi paklanījās, ielika zobenu makstī un atsperīgiem soļiem devās uz Smagāra telti.

"Labi, labi, labi," Smagārs nopriecājās. "Gan jau tu atgūsi savas iemaņas. Tad tu stāsies pretī savam pašas brālim. Tā beigsies Gjaraha un Atraktu dzimta!"

Karavīriem un zirgiem vēl bija jāatpūšas. Līdz Elkardonai atlika vairs tikai nepilnas dienas gājiens. Ja paveiksies, jau šovakar viņi būs Mataau pilī drošībā.

Smagārs tīksmi pārlaida skatienu meža norai, kurā viņi bija izveidojuši nometni. Ja nu viņam Domhandā kaut kas tiešām patika, tad tas bija šeit valdošais rimtums. Jaunajā pasaulē visi kaut kur steidzās, traucās pa kaklu pa galvu un nevienam nebija laika. Domhandā attālumi palielinājās un laika plūdums norima. Te neviens nekur nesteidzās, jo lielākais sasniedzamais ātrums bija zirga auļojums. Kilometri, kas Jaunajā pasaulē bija nieks, Domhandā pārvērtās dienām ilgos pārgājienos. Protams, ikvienu pārgājienu varēja saīsināt, atverot pagaidu portālu vai teleportējoties. Bet Smagāram patika mērot šo ceļu kājām, kā viņš to bija darījis jau daudz reižu.

Zirgi rāmi ganījās pavasara zālē. Karavīri nesteidzīgi cepa uz uguns nesen nomedītos zaķus un briežus. Vieni asināja zobenus, citi ieeļļoja ratu riteņus. Smagārs pavērās debesīs, kurās nemanīja nevienu putnu, un no bezgalīgās zilgmes viņā noraudzījās siltas, tumši brūnas acis, ko ieskāva kuplas, garas skropstas. Viņš šīs acis pazina ļoti labi. Gadiem ilgi tās bija vienīgās, kas noturēja viņu pie dzīvības un neļāva zaudēt prātu, kad visa viņa pasaule bija sagruvusi.

Kad tēvs no kauna cietumā mira un viņi ar māti pārcēlās uz Oahaku, viņam izdevās nesajukt prātā tikai tādēļ, ka viņa sirdī dzīvoja naids. Bezpalīdzīgs, akls kroplis, viņš dienām ilgi prātoja par to, kā atriebties saviem pāridarītājiem. Kad vien viņš nedomāja par atriebību, Smagārs no visas sirds lūdzās, piesaucot Odinu. Bērnībā, dzīvojot Norvēģijas piekrastē, viņš bija iepazinies ar seno dievību un tās vēl tagad dzīvo kultu. Pašā dabas varenībā viņš bija atradis apliecinājumu, ka šajā pragmatiskajā pasaulē pastāv ari augstāki spēki, un pieņēma tos par saviem pavadoņiem un skolotājiem. Ik mīļu bridi viņš lūgšus lūdzās, lai Odins palīdz viņam atriebt tēvu un nomazgāt ģimenes kaunu. Viņš solīja varenajam spēkam jebkādu upuri, kādu vien tas prasītu.

Turpretī māte aizvien dziļāk un dziļāk slīga sēru tumsā. Augām dienām viņa kā ēna klida pa māju, neko neredzošām acīm lūkojoties tukšumā. Viņai vairs nebija asaru. Tās visas viņa bija izraudājusi jau sen. Tagad māte ar katru mirkli aizvien vairāk atsvešinājās no fiziskās pasaules, slēpjoties atmiņās par tiem laikiem, kad viņa vēl bija laimīga.

Kādu rītu Smagāru pamodināja trauku šķindoņa un mātes melodiskā balss, kas pieskandināja māju ar tēva mīļāko dziesmu Bamboleo. Iztrausies no gultas, Smagārs aiztaustījās līdz mazajai virtuvītei. Redzēt viņš neko neredzēja, bet pēc gaisa kustibas un apkārt valdošajām skaņām un smaržām nosprieda, ka māte gatavo brokastis. Tas viņam atgādināja kaut ko gandrīz aizmirstu.

"Vai tiešām māte ir izsāpējusi zaudējumu un atgriezusies?" Smagārs prātoja. Ja tā, viņi tagad varēs apvienot spēkus, lai divatā cīnītos pret saviem ienaidniekiem.

Kas tad te tik agri pamodies? māte vīteroja. Teci nu, nomazgājies un nāc pie galda. Papus drīz pārnāks.

"Papus pārnāks" šie vārdi dauzīja Smagāra smadzenes kā ar smagu veseri. Viņš atbalstījās pret durvju stenderi, lai nezaudētu līdzsvaru. "Papus pārnāks." Vai tas bija kāds nežēlīgs joks? Vai tiešām viņš vēl nebija pamodies? Varbūt nevis māte, bet gan viņš ir zaudējis prātu.

-     Nu, ko tu tur stāvi, puika? māte papliķēja viņa vaigu un noskūpstīja uz pieres. Papus gribēja pamodināt tevi, lai jūs abi ietu pēc nakts reģistriem, bet nolēma, ka iztiks viens. Skrej nu, mazais, saposies! Saule jau augstu.

Sāpes bija likušas mātes dvēselei izsvītrot no atmiņas visu Meksikā nodzīvoto laiku. Viņa bija radusi patvērumu senajās dienās, kad viņi vēl dzīvoja pie skarbās Norvēģu jūras. Vietējais šamanis izmēģinājās gan šā, gan tā, taču nekas nespēja bēdu salauzto sievieti atsaukt īstenībā. Smagārs nosprieda, ka tā, iespējams, būs labāk. Vismaz viņa vairs necieta.

Taču šis bija īss atelpas bridis Smagāra ciešanu pilnajā dzīvē. Kādā negaisa naktī māte pēkšņi izbrāzās no mājas un kā neprātīga skrēja pāri laukam, saukdama: "Ērik! Ērik! Es nāku!"

Zibens reti mēdz iespert cilvēkiem. Biežāk par izlādes objektu kļūst koki. Taču šoreiz Odins bija lēmis citādi: Tora mestais veseris trāpīja tieši Smagāra mātei. Tā bija pēkšņa un nenovēršama bojāeja. Viņas sāpju pilnā dzīve bija beigusies.

Smagāram bija visi iemesli, lai sāktu ienīst ari Dabas varenos spēkus, taču sāpes par mātes zaudējumu lika viņam saprast, ka varenajam Valhallas valdniekam ir savi nodomi.

Amazoņu nometne, pievakare

Heinrihs sajūsmināti stāstīja divās dienās pie vikingiem piedzīvoto. Viņš pat pajokoja, ka acīmredzot viņam bijis jāpiedzimst pie jūras. Tik spēcīgas emocijas viņā bija raisījusi airēšana gar piekrasti un došanās rīta agrumā izcelt tīklus. Heinrihs bija pat mācījies tiklu lāpīšanu, taču atzina, ka šajā mākslā viņš esot gauži tūļīgs un neveikls.

Kamēr pārējie sajūsmā klausījās Heinriha stāstījumā, Igra piesardzīgi paveda malā Suzannu. Viņa gan lāgā nezināja, kā jāizturas pret karaliskām personām, tomēr cerēja, ka amazone viņai piedos kļūdas.

-    Vai drīkstu tev ko jautāt? meitene pavērsa pret Suzannu savas lielās, mirdzošās acis.

-    Droši, Suzanna draudzīgi atsaucās.

-    Es nezinu, vai drīkstu iejaukties, Igra samulsa, bet mani ļoti ieinteresēja tas, kas notika starp tevi un Tveiku. Ko tu viņam pateici?

-     Atzīšos, ka es pati šos vārdus īsti neizprotu, Suzanna iesmējās. Līdz šim man tie šķita kā nejaušs vārdu sakopojums, kas veido atskaņas. Tos man iemācīja vectēvs. Tāpat kā visi Akotala pēcteči, ari viņš bija zirgu vārdotājs. Bet neseno notikumu gaismā es sāku prātot, vai šie vārdi tiešām ir tikai savārstījums. Līdz šim man bija svarīgi tikai tas, ka šie vārdi iedarbojas uz zirgiem. Es pat nezinu, kādā valodā tie ir.

-    Es ļoti vēlētos saprasties ar zirgiem tikpat labi, kā to dari tu, Igras skatienā bija lasāma teju vai pielūgsme. Vai tas būs ļoti nekaunīgi, ja lūgšu, lai tu man iemāci šos vārdus?

-    Manis pēc, kaut tūliņ pat, Suzanna atmeta galvu. Taču tas ir dzimtas īpašums. Tādēļ, pirms es pieņemu šādu lēmumu, man vispirms ir jāsaņem atļauja no saviem vecākiem. Tomēr man šķiet, ka tev tas nebūt nav vajadzīgs. Ne kurai katrai meitenei izdodas divu dienu laikā panākt aizvainota ērzeļa uzticēšanos.

Tas bija tiesa. Igra pati jau bija sapratusi, ka tādas attiecības, kādas bija izveidojušās starp viņu un Ēnu, ir liels retums. Un tam nebija nekāda sakara ar vārdošanu. Ari Heinriha un Tveika attiecības bija īpašas. Lai gan to pamatā nebija likta domu apmaiņa.

-   Esmu pārliecināta, ka tu kādreiz kļūsi par izcilu jātnieci un vēl izcilāku zirgu pavēlnieci, Suzanna sirsnīgi uzsmaidīja meitenei, nebēdnīgi piemiedzot ar aci. Tam tev nebūs nepieciešami nekādi vārdi. Tikai tava sirds.

Smiekli un možas sarunas turpināja piepildīt nometnes pagalmu, kad pēkšņi Tveiks saausījās un sāka tramīgi lūkoties apkārt. Zirga jutīgā dzirde ātrāk nekā cilvēku ausis uztvēra smalko zumoņu, kādu radīja automašīnas dzinējs. Cilvēki kluso troksni saklausīja tikai tad, kad virs koku galotnēm parādījās tumšā Rolls Royce aprises. Pavērtām mutēm visi lūkojās debesīs, kamēr smagnējā mašīna lēni un cienīgi piezemējās nometnes laukumā.

-    Tas nu gan ir pārsteigums, piesteigusies pie mašīnas, Suzanna atrāva pasažieru puses durtiņas un cieši apskāva smalko, iznesīgo sievieti, kas izskatījās tikai nedaudz vecāka par Suzannu pašu.

-      Mēs nolēmām negaidīt un steidzāmies šurp, lai nenokavētu iespēju satikt cirmeniešus, Ingrida Vilhelmsone melodiski iesmējās.

-    Patiesībā mēs jau bijām iecerējuši uzkavēties Suzannas nometnē, lai sastaptu jūs, Zefārs devās apsveicināties ar atbraucējiem. Viņa seju rotāja tik plats un sirsnīgs smaids, kādu pārējie līdz šim nebija redzējuši.

Pat tad, ja Obzānam nebūtu iespējas ar loģiku izsecināt, kas ir atbraucēji, ieraugot Uvi Vilhelmsonu, viņš nojaustu, ka viņa priekšā ir valdnieku dzimtai piederīgais. Slaidais, plecīgais un iznesīgais vīrietis izstaroja karaliskumu. Suzanna bija pilnībā mantojusi tēva vaibstus. Ari Uvem bija tās pašas elfu ausis un bālā āda. Rietošās saules staros vīrieša platlnblondajos matos iemirdzējās pa retam sirmam pavedienam. Tikai grumbas nodeva viņa patieso vecumu un lielo cilvēka asiņu piejaukumu, lai gan tikpat dziļas grumbas ir redzētas daža četrdesmitgadnieka sejā.

Visvairāk Obzānu izbrīnīja Ingrida. Viņš, protams, bija lasījis par Lāču klanu, taču rakstos bija minēts, ka lāču sievietes ir liela auguma, plecīgas un muskuļotas. Viņas raksturoja kā varonīgas cīnītājas, kas bez kavēšanās stājas pretī pat vislielākajam pārspēkam. Dažos rakstos bija teikts, ka lāču sievietes spējot kailām rokām nožņaugt pieaugušu dēmonu. Ingridai šādi apraksti noteikti nepiedienēja. Viņa sniedzās meitai tikai līdz plecam, turklāt bija krietni smalkāka par Suzannu. Nekas neliecināja, ka šī Lāču klana pēctece spētu kaut mušu nosist. Tomēr vienu lāču pazimi Obzāns nekļūdīgi pamanīja: rakstos bija minēts, ka lāči ilgi saglabā jaunību. Ingrīdā tas atspoguļojās pilnībā. Lūkojoties abās sievietēs, bija pat grūti pateikt, kura no viņām ir māte un kura meita. Pēc izskata Obzāns nedotu Ingrīdai vairāk par divdesmit pieciem vai trīsdesmit gadiem.

-     Ļauj nu man tevi apskatīt, Uve satvēra Zefara rokas. Safīra zobenvaldis, ko tu neteiksi! Kas to būtu domājis?! Es ļoti priecājos par tevi, manu zēn!

Samulsušais Zefārs pēkšņi nosarka līdz pat ausu ļipiņām.

Apsveicināšanos pārtrauca Tveiks. Zirgs nebija radis pie tik skaļas kņadas, automašīnām un cilvēku burzmas. Viņš jutās neveikli un vēlējās pēc iespējas drīzāk noslēpties no svešām acīm.

-     Es vedīšu Tveiku atpakaļ pie vikingiem, Heinrihs pačukstēja Sedram un jau cēla kāju kāpslī, kad viņu apturēja Ingrīdas skatiens.

-     Es domāju, ka šim skaistulim atradīsies vieta ari manas meitas staļļos, viņa uzsmaidīja. Nav jēgas doties ceļā, tumsai tuvojoties.

-     Piekritu, Suzanna noskaldīja un pagriezās pret Igru. Manuprāt, Heinrihs neiebildīs, ja tu aizvedīsi Tveiku uz stalli. Līdzās Ēnam ir brīvs steliņģis.

Viņa lai vestu Tveiku?! Ar šo dzīvnieku spēja tikt galā tikai Heinrihs. Igra platām acīm lūkojās te uz Suzannu, te uz Heinrihu, un viņas acis pazibēja bailes.

-    Būs labi, meitēn, Suzanna viltīgi pasmaidīja un piemiedza Igrai ar aci.

* * *

Aiz loga jau bija satumsusi dziļa nakts, taču kotedžā neviens to nemanīja. Cirmenieši apbēra Vilhelmsonus ar jautājumiem par Domhandas vēsturi. Ari Suzannas vecāki nepalika parādā: visi tika rūpīgi iztaujāti par to, kā kļuvuši par cirmeniešiem un kādi ir viņu tuvākās nākotnes plāni.

Pat Sedram nācās atzīt, ka saruna ar Uvi un Ingridu bija ļoti noderīga un interesanta. Lai gan jau sen šķirti no Domhandas, viņi spēja izskaidrot ļoti daudzus četrotnei pagaidām vēl neizprotamus jautājumus. Sedru visvairāk interesēja ģeogrāfija. Uve teju vai stundu stāstīja par Domhandas valstīm, to politisko iekārtu, ekonomiku, resursiem un cilvēku ieradumiem.

Turpretī Igrai daudz svarīgāka šķita domhandiešu kultūra. Šajā jautājumā īsta eksperte izrādījās Ingrida. Viņa zinājās stāstīt ne tikai par Lāču klanu, bet arī par orkiem, rūķiem, troļļiem, elfiem un šamaniskajām tautām. Vislielāko interesi izraisīja viņas stāstījums par tauridiem radījumiem, kas bija pa daļai brieži, pa daļai cilvēki. Viņu apraksts līdzinājās tam, ko mītos un pasakās dēvēja par kentauriem, taču tauridu augumu atšķirībā no kentauriem viscaur klāja biezs kažoks, atstājot atsegtu tikai seju un plaukstas. Turklāt tauridiem ik pa laikam bija jāēd kā briežiem un ik pa laikam kā cilvēkiem, jo viņiem bija divas gremošanas sistēmas. Ingrida skaidroja, ka senā domhandiešu leģendā stāstīts par briežkopju tautu. Viņi bijuši tik loti pieķērušies saviem dzīvniekiem, ka nevēlējušies no tiem šķirties ne brīdi. Šī tauta pielūgusi senu dievību Artemīdu, kas bijusi pazīstama ari Jaunajā pasaulē. Dieviete esot uzklausījusi briežkopju lūgumu un pārvērtusi viņus, lai viņiem vairs nekad nebūtu jāšķiras no saviem briežiem.

-   Bet elfi taču esot mazi, spārnoti radījumi ar visai nejauku raksturu, ieminējās Igra. Mūsu ciematā mēdza ar elfiem biedēt neklausīgus bērnus.

-    Tas ir ļoti plaši izplatīts uzskats, Ingrida iesmējās. Taču man šķiet, ka Suzanna un Uve nemaz tik mazi un spārnoti neizskatās, vai ne?

-     Elfi, Ingrida turpināja, kad smiekli bija norimuši, mēdz būt ļoti dažādi. Es pat sacītu, ka pastāv vairākas elfu rases. Par to varētu sarakstīt veselus pētījumu sējumus. Piemēram, Talu dzimta ir rados ar zemienes elfiem, kurus mēdz dēvēt ari par augstajiem elfiem. Šie elfi ir ļoti skaisti, labi veidoti, gaišmataini vai, tieši pretēji, tumšmataini. Tas atkarigs no reģiona. Zemienes elfiem raksturīga bāla āda. Viņi ir ļoti talantīgi, gudri un labi saprotas ar dzīvniekiem. Meža elfi savukārt ir mazāka auguma, smalkāki. Viņu matu krāsa variē no gaiša rudzu toņa līdz pat tumši kastaņbrūnam. Šie elfi ir mežu sargi, un, lai netraucētu dzīvniekiem, viņi savus mājokļus veido kokos. Šā iemesla dēļ meža elfi ir ļoti izveicīgi.

-    Vai elfi mēdz būt arī… ļauni? Igra saminstinājās.

-     Skumji to atzīt, sarunā iesaistījās Uve, bet tādi tiešām ir. Mans vectēvs, kurš bija to visu dzirdējis no sava vectēva, zināja stāstīt, ka daudzi elfi no dažādām elfu tautām ir pārgājuši tumšo spēku pusē. Līgums ar tumsas spēkiem nepaliek bez sekām, un viņu izskats ir mainījies. Tumsas maģija gan nav spējusi viņus sakropļot, kā tas noticis ar dēmoniem, kuru tāltālie senči bija cilvēki. Tomēr viņu izskats ir mainījies. Katra elfa raksturīgākās iezīmes ir kļuvušas neskaitāmas reizes izteiktākas. Elfi, kuriem pirms tam bijusi bāla āda vai gaiši mati, zaudējuši pēdējos pigmentus un kļuvuši pilnīgi balti. Džungļu elfi, kuriem bijusi raksturīga kaparkrāsas āda, kļuvuši tumši vlnsarkani, nereti pat ar violetu mirdzumu. Taču viņu izskats ir mazākā nelaime. Svarīgāk ir tas, ka elfi glabā tūkstošiem gadu senas zināšanas, un tumsas spēkiem tie ir kā Svētais Grāls.

-   Un atli? ieminējās Sedrs, kura uzmanību šis vārds bija piesaistījis Ledkalnes ķēniņa hronikā.

-    Atli ir labi pazīstami arī Jaunajā pasaulē, Ingrīda mīklaini smaidīja. Tikai šeit viņus sauca nedaudz citādāk par atlantiem. Nē, tie nav tie paši, par kuriem jums stāstīts skolā kā par vieniem no senākajiem dieviem, kas uz saviem pleciem turējuši zemeslodi. Šajā gadījumā runa ir par Atlantidas iedzīvotājiem. Tiesa, stāsti par to, ka viņu augums esot sniedzies vienpadsmit metru augstumā, kā saka vieni, vai piecu metru augstumā, kā raksta citi, ir mazliet pārspīlēts. Patiesībā atlu auguma garums nepārsniedz trīs metrus. Šajā ziņā viņi līdzinās dēmoniem, kas augumā ir tikpat lieli, taču dēmonu izskatu iespaidīgāku padara varenie spārni. To pletums spēj sasniegt pat sešus metrus.

-     Diemžēl, Uve smagi nopūtās, mans vectēvs sacīja, ka atlu i ilts ir izzudusi arī Domhandā. Vismaz tādas ziņas viņš bija saglabājis kopš Sevritela laikiem.

-   Šķiet, ka es zinu, kādēļ atli tiek uzskatīti par izzudušiem, domīgi ieminējās Sedrs. Viņš paņēma Ledkalnes ķēniņa hronikas tīstokli un izlasīja to visiem.

Uz mirkli istabā iestājās dziļš, sāpīgs klusums. Domhandiešu pēctečiem bija smagi uzzināt, ka kāda no Domhandā mītošajām ciltīm ir tik smagi cietusi. Taču tas neturpinājās ilgi. Jau pēc mirkļa Zefārs sāka iztaujāt domhandiešus par zinātni un maģiju. Viņu interesēja ari tas, cik augstu tehnoloģiskās attīstības līmeni varētu būt sasniegusi Domhanda.

-     Gandrīz necik, Uve iesmējās. Ja vien par augstiem tehnoloģiskiem sasniegumiem neuzskatām tarānus, katapultas, trebučetes, ballistas un citu tamlīdzīgu tehniku, kādu Jaunajā pasaulē lietoja pirms tūkstošiem gadu. Taču, ja tu domā par tādiem augsto tehnoloģiju sasniegumiem kā datori, saules paneļi un lāzertehnoloģijas, tad aizmirsti šos cilvēciskā slinkuma produktus. Domhandā to visu aizstāj prāta spēks maģija. Taču, kas attiecas uz zinātni, tad varu apgalvot, ka tā zinātne, kas zināma tev, ir vārgi zīdaiņa šļupsti salīdzinājumā ar to, kas pastāv Domhandā. Alķīmija, kosmoloģija, ko domhandieši dēvē par zvaigžņu zintīm, dažādu līmeņu maģija tas viss ir ļoti attīstīts. Tiesa, atšķirīgām tautām ir atšķirīgs zināšanu līmenis dažādās jomās. Piemēram, orki neapgrūtina sevi ar smalkajām zintīm. Kā zemkopjiem viņiem svarīgāk ir zināt sējai un pļaujai labvēlīgākos zvaigžņu stāvokļus, spēt paredzēt lietu un sniegu, kā ari kontrolēt dabas procesus, lai sausuma laikā pievilktu laukiem tuvāk mākoņus un izsauktu lietu. Vēl jo vairāk to, ka ne jau kuru katru kultūru var sēt vai stādīt baltā vai sarkanā mēness laikā.

-    Kāda mēness? nu bija Suzannas kārta brīnīties.

-     Slikti tu esi bērnībā klausījusies, meit, Ingrīda maigi norāja Suzannu. Domhandā atšķirībā no Jaunās pasaules ir divi mēneši sarkanais un baltais. Esmu dzirdējusi, ka ari Jaunajā pasaulē ap Zemi kādreiz esot riņķojis sarkans mēness, taču tas neesot noturējies Zemes gravitācijas laukā, tomēr palicis tepat, Saules sistēmā. Savukārt Zeme esot sagūstījusi citu kosmosa klaidoni mūsu tagadējo mēnesi. Domhandieši uzskata, ka Zemei ir izdevies noturēt savu sarkano mēnesi un piesaistīt sev ari balto. Taču manas zināšanas par zvaigžņu zintim ir visai viduvējas. Lāču klanam svarīgākas ir zināšanas par augiem, tāpat kā pūķiem svarīgākas ir zināšanas par aerodinamiku, kā mēs to saucam, un ģeoloģiju, jo pūķu tauta pārsvarā dzīvo kalnos.

-    Pūķu tauta?! Igra, Sedrs un Zefārs vienā balsi izsaucās.

-   Jā, pūķu tauta jeb drakoni, paskaidroja Ingrida. Daži ir līdzīgi tiem, kurus pazīstam no viduslaiku Eiropas priekšstatiem. Šie pūķi līdzinās milzu ķirzakām ar zvīņām klātu ķermeni un plēvjainiem spārniem. Citi pūķi ir kā milzu čūskas. Iespējams, ka tieši no šiem pūķiem radušies ķīniešu un japāņu veidotie tēli. Atšķiras gan pūķa ādas krāsa, gan lielums, gan spējas. Mūsu dzimtā ir daudz nostāstu par melno pūķi Holimu. Viņam nav spējusi kaitēt ne uguns, ne ieroči. Viņa vienīgā vājā vieta bijusi rīkle. Hdēļ Holims bijis praktiski nenokaujams. Šis pūķis esot piedalījies neskaitāmās kaujās kopā ar Cirmeņu un viņa sabiedrotajiem.

-   Mani vairāk interesē tas, ieminējās Obzāns, kā lai mēs izpildām savu uzdevumu: atdodam Stihiju Meistariem kristālus?

-    Uz šo jautājumu gan man nebūs atbildes, dēls, Uve smagi nopūtās. Līdz šim vakaram es pat nenojautu, ka dēmonu gari… to daļas atrodas Jaunajā pasaulē. Tali zināja, ka Cirmens ir nolaupījis dēmoniem kristālus, taču nezināja, ka dēmonu gari tika sašķelti. Šajā jautājumā jūs zināt vairāk nekā mēs.

* * *

Tikai uz rita pusi viņi izklīda, lai kaut dažas stundas pagulētu. Tomēr, lai cik noguris, Sedrs nespēja aizmigt. Visu vakaru viņu nebija pametušas savādas izjūtas. Klusi izlavījies no kotedžas, viņš ar baudu ieelpoja dzestro gaisu. Nometnē valdīja miegains klusums. Tas gan nedaudz nomierināja Sedra prātu, tomēr milzīgais informācijas daudzums, kas bija saņemts pēdējo stundu laikā, nebija sašķirojams un sakārtojams dažu minūšu laikā. Pūķi viņa domās jaucās ar troļļiem, taurīdi ar atliem un dēmoniem. Viss bija sajaucies baisā biezputrā. Un visam klāt vēl apziņa, ka nenovēršami tuvojas bridis, kad viņiem nāksies šķērsot pēdējo robežu Vārtus.

-    Nevari aizmigt? līdzās atskanēja klusa balss. Sedrs strauji apcirtās un gandrīz notrieca no kājām Suzannu. Ja neiebilsti, es varētu tev sarūpēt sabiedrību.

-    Neiebilstu, Sedrs nomurmināja. Suzannas klātbūtnē viņš jutās neveikli. Taču ar vienu noteikumu: iztiksim bez stāstiem par Domhandas plašo iemītnieku klāstu.

Suzanna klusi iesmējās. Viņa lieliski saprata, kā šobrīd jūtas Sedrs. Viņa visu šo informācijas kaudzi bija saņēmusi pamazām, kā bērnu dienu pasakas. Tas ļāva viņai pakāpeniski aprast ar domām par domhandiešiem, lai gan izglītošanās skolā vēlāk bija likusi apšaubīt stāstu patiesumu. Tomēr apziņā jau bija sakārtojusies domhandiešu klasifikācija: pūķi pie pūķiem, rūķi pie rūķiem.

-   Esmu ar mieru, viņa mierīgi noteica. Mani šobrīd vairāk nodarbina pašas nākotne.

-     Neņemšos apgalvot, ka es tevi nesaprotu, Sedrs klusi noteica. Viņš atcerējās savas nesenās šaubas. Arī man nebija viegli to visu pieņemt. Vēl šobrīd neesmu pārliecināts, ka vēlos turpināt šo spēli, kuras scenāriju neskaitāmus gadsimtus pirms manas dzimšanas ir sarakstījuši citi.

-    Scenāriju? Suzanna iespurdzās. Scenāriju tu raksti pats, mans draugs. Tas, kas tev ir jāpieņem, ir tikai spēles uzdevumi. Kā tu šo spēli nospēlēsi, tā jau ir tava izvēle.

-    Tu gribi teikt, ka tev šo spēli pieņemt ir viegli?

-     Man nav viegli pieņemt to, ka viss, kas kādreiz šķita kā mīts, kā leģendas, izrādās reāla un taustāma patiesība. Sedrs drīzāk juta, nevis redzēja, ka Suzanna parausta plecus. Taču to, ka esmu Akotala mantiniece un mans pienākums ir kāpt Loredas tronī, lai patriektu despotus, kas apspiež manu tautu, man pieņemt nav grūti. Visu savu līdzšinējo dzīvi esmu darījusi to, ko esmu vēlējusies. Esmu apmierināta ar to. Taču šāda dzīve nesniedz īstu gandarījumu. Šajā nometnē mēs esam izpētījušas daudzus antīkās pasaules kultūras un sadzīves aspektus. Neskaitāmas amazones ir sarakstījušas zinātniskos darbus par šīm tēmām un tā paplašinājušas vēstures zināšanu apvāršņus gan sev, gan citiem. Tu jau zini, ka daudzas ziņas Lielajā Sprādzienā tika neatgriezeniski iznīcinātas. Daļu no tām mēs esam atjaunojušas. Taču arī šī apziņa nesniedz īstu, pilnasinīgu gandarījumu.

-    Tagad dzīve man piedāvā izaicinājumu stāties savas tautas kareivju priekšgalā un vest viņus pretī uzvarai, viņa turpināja. Vai tas nozīmē pieņemt scenāriju? Noteikti nē! Tas nozīmē pieņemt spēli, izaicinājumu.

-    Tavā gadījumā tas tā noteikti ir, Sedra grūtsirdība auga augumā. Bet mans algoritms ir negrozāms: doties uz Domhandu, atrast Stihiju Meistarus, atdot kristālus, lai iestātos miers, pēc tam nodzīvot vēl kādus simts gadus un mierīgi "nolikt karoti".

-    Tas nav scenārijs, Sedr, Suzanna nepiekāpās. Tie ir tikai spēles uzdevumi. Tas nozīmē, ka tu zini, ar ko tam visam būtu jābeidzas. Bet vai, uzliekot roku uz sirds, tu šajā pašā brīdī vari apzvērēt, ka tā tas viss tiešām notiks?

Sedrs klusēja. Kā gan viņš to varētu zināt? Viņš pat nezināja, vai viņiem izdosies atrast Stihiju Meistarus! Visam pa vidu vēl bija arī Liza, kura jāatbrīvo no Smagāra.

-     Redzi nu, Suzanna uztvēra puiša klusēšanu kā apliecinājumu tam, ka viņai ir taisnība. Pilnīgi un negrozāmi skaidrs šajā spēlē ir tikai viens: agri vai vēlu gan tevi, gan mani, gan citus piemeklēs bioloģiskās dzīves gals. Dzīvais nevar dzīvot mūžīgi, mans draugs. Taču ne tu, ne es, ne kāds cits nevar pateikt, kur, kad un kā tas notiks. Tātad tas nav scenārijs. Tie ir tikai spēles noteikumi. Tu vari tos ievērot. Vari pārkāpt vai mēģināt apiet. Tā tu mainīsi notikumu gaitu un rakstīsi pats savu scenāriju.

Pat Igrai nebūtu izdevies labāk izskaidrot viņam šābriža situāciju. Pamazām Sedra prāts nomierinājās, domas norima un sāka sakārtoties. Suzannai bija taisnība: neviens jau nerausta viņu kā ampelmani. Viņam ir iespēja pēc sava prāta mainīt situāciju, tā mainot notikumu iznākumu. Scenārijā jau bija izdarīti nopietni labojumi. Ja viss būtu noritējis tā, kā tam bija jānotiek pēc Ledkalnes ķēniņa pareģojuma, tad viņi tagad būtu nevis četri, bet pieci cirmenieši.

Elkardonas pils, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša otrais ceturksnis

Jau kuru reizi Smagārs secināja, ka Mataau gaume viņam šķiet kroplīga. Viņam nebija nekādas izpratnes par skaisto. Lai gan viņš Elkardonas pils fasādi bija saglabājis nemainīgu, tādu, kāda tā bijusi

Akotala laikā, iekšpusē uzturēties bija gandrīz neiespējami. Akotala laiks Elkardonā bija pielīdzināms Renesansei Jaunajā pasaulē. Skaistuma un izsmalcinātības laikmeta vainagojums bija pēc Akotala paša projekta celtā pils. Smagārs bija lasījis, ka marmors pils celtniecībai ticis vests no pašas Noljāras. Prasmīgie noljāriešu kalnrači bija piemeklējuši visskaistākos un izcilākos marmora bluķus un izslīpējuši no tiem krāšņās plāksnes, kas, pareizā secībā samontētas, veidoja pils sienu mozaikas. Jau ārsienas vien bija īsts mākslas darbs. Stāsti liecināja, ka Akotala laikā arī iekštelpas bijušas iekārtotas pārdomāti, katrai lietai te bijusi sava vieta un nozīme. Tagad pils iekšienē nekas vairs neliecināja par tālajiem laikiem. Mataau visu bija pārkārtojis pēc sava prāta. Greznas marmora kolonnas bija izrotātas ar banālām apzeltītām, stilizētām vīnstīgām. Pret Noljāras marmora žilbinošo baltumu Malkoras zelts, kas tika izmantots apzeltījumiem, izskatījās bāls un nožēlojams.

Sienas, kuras kādreiz rotājuši Domhandas varoņu dzīves apraksti, tagad klāja neiederīgi koši paklāji un ieroču kolekcijas. Greznās un dārgās bronzas un sudraba skulptūras, kas attēloja sendienu varoņus, asi kontrastēja ar sarkankoka paneļiem, kas bija izraibināti ar kokgriezumiem un dārgmetālu inkrustācijām. Līdzās košajiem paklājiem lepni greznojās medību trofejas. Šeit ik uz soļa radās iespaids, ka pils īpašniekam ir pārāk daudz līdzekļu un pārāk maz prāta.

Tieši tas pats bija sakāms par pils mēbelēm. Augsti un plati kokgriezumiem rotāti krēsli, kuru sēdekļi bija pārvilkti ar savvaļas zvēru ādām. Milzīgais kamīns, iespējams, vienīgais interjera priekšmets, kas vēl atcerējās Talu dzimtu, nekādi nesaderēja ar spilveniem, kas bija pārvilkti ar zaļu un sarkanu samtu un izsvaidīti pa visu kamīnzāles grīdu. Taču visnepatīkamāko iespaidu radīja logi. Talu laikā tie bija veidoti tā, lai telpās ieplūstu pēc iespējas vairāk gaismas. Mataau noteikti nepiederēja pie gaismas mīļotājiem, jo logi bija aizklāti ar bieziem, smagiem aizkariem, kas bija bagātīgi izšūti ar zelta diegiem un lētām stikla pērlītēm un pat visgaišākajā dienā padarīja telpas drūmas un nomācošas.

Pēc savos mājokļos ierastās izsmalcinātās greznības Smagārs šajā pilī jutās neomulīgi. Viņam trūka gaismas un gaisa. Pat Tauers, kuru viņš par saviem līdzekļiem bija atjaunojis, izskatījās mājīgāk. Taču ilgajā mūžā Smagārs bija iemācījies prasmīgi slēpt savas izjūtas un ne ar vaibstu neizrādīja Mataau to, cik nepatīkamu iespaidu radīja šis mājoklis.

Smagāra viri bija izvietoti netālu no pils esošajās kazarmās, iekārtotās Akotala staļļos. Šāds ēkas izmantojums lika Smagāram pasmaidīt: kaujinieki vai zirgi nekādas atšķirības. Kā vieni, tā otri bija tikai instruments mērķa sasniegšanai. Tikai Džons, Renārs un vēl daži Smagāram tuvākie miesassargi tika izmitināti pilī. Ar īpašu lepnumu Mataau bija izrādījis Smagāram apartamentus, kurus bija licis sagatavot Lizas vajadzībām. Zinādams šo to par Jaunās pasaules tikumiem, Mataau bija izvēlējies divas blakus esošas telpas, kurās varēja iekļūt gan katrā atsevišķi, gan šķērsojot otru.

Viena telpa pēc Mataau rīkojuma bija iekārtota kā guļamistaba. Tur atradās tik plata gulta, ka tajā mierigi satilptu seši cilvēki, turklāt starp viņiem būtu pietiekami liels atstatums, lai ķermeņiem nenāktos saskarties. Iztēlojies trauslo, smalko Lizu šajā gultā, Smagārs sevī nosmējās, ka meitenei būtu nepieciešama karte, lai no rīta atrastu ceļu laukā no tās. Ar šo pārspīlējumu vien Mataau nepietika. Viņš bija pavēlējis izgatavot gultai milzīgu, bagātīgi sakrokotu un smalkiem izšuvumiem rotātu baldahīnu, kas attēloja galvenos zvaigznājus. Pati gulta bija pārklāta ar leopardu un tīģeru ādām, zeltītiem pušķiem rotātu zīda pārklāju, un tās galvgali dižojās krietna vīra auguma spilveni, kas drīzāk atgādināja nelielus paugurus. Lai šajā gultā justos daudzmaz ērti, gulētājam būtu nepieciešams vismaz divus metrus liels augums.

Greznākā pērle šajā telpā pilnigi noteikti bija spogulis, kas, baltā marmora ietvarā iestrādāts, spēja atspoguļot cilvēku pilnā augumā. Ielūkojoties šajā spoguli, radās iespaids, it kā cilvēks skatītos pats uz savu portretu.

Kad ar žestu, kura vulgaritātes uzsvēršanai pietrūka tikai triumfējošs izsauciens "ta-dam!", lords Mataau atvēra milzīgā skapja durvis, Smagāra acis šausmās iepletās. Tas, kas bija sakarināts šajā istabas lieluma mēbelē, atgādināja brokāta, zelta un kruzuļu neprātu. Viņš mēģināja iztēloties Lizu iespīlētu kādā no šiem tērpiem, kuru korsetes daļa nopietni apdraudētu pat viskalsnākās sievietes iekšējo orgānu veselību, elpošanu un asinsriti, bet pārlieku kuplās svārku daļas bija pamatots iemesls jebkuru sēdēšanai paredzēto mēbeļu platuma palielināšanai vismaz divreiz. Smagāra iztēle uzbūra tēlu, kuru atlika vien papildināt ar pūderētu baltu parūku un uz vaiga pielīmētu samta "mušiņu", lai izveidotu pilnīgu priekšstatu par baroka laikmeta kurtizāni. Lai cik ļoti viņš ienīda Atraktus un Gjarahu, ko tādu viņš nespētu Lizai nodarīt.

Paldies, mans draugs, Smagārs izmocīja smaidu, lai neaizvainotu namatēvu, taču Elizabete ir radusi valkāt karotāja tērpu. Tu tiešām esi pacenties, tomēr šoreiz tas bijis lieki.

Nedaudz uzmetis lūpu, Mataau samierinājās ar šādu pavērsienu. Lai nu par ko, bet par Jaunās pasaules sievietēm un to tikumiem viņam bija pārlieku maz zināšanu. Viņš bija dzirdējis, ka tās neesot pārāk smalkas un drīzāk līdzinoties sieviešu drēbēs tērptiem pusaugu puikām. Tādēļ Lizas ģērbšanās stilu viņš ar vieglu roku norakstīja uz Jaunās pasaules, viņaprāt, visai ačgārno izpratni par sievišķīgumu.

Tomēr ar skapi vien Mataau pārsteigumi vēl nebeidzās. Viņš bija parūpējies ne vien par Lizas guļamistabu, bet ari par tādu kā improvizētu salonu, istabu, kurā meitenei, viņaprāt, būs jāpavada nomoda stundas. Ši telpa nenoliedzami varēja pretendēt uz bezgaumības kalngala titulu. Milzīgos logus rotāja smagas drapērijas rožainos toņos, kas bija bagātīgi noklātas izšuvumiem un smagiem, zeltītiem pušķiem. Tādos pašos sārtos toņos ieturētas bija sienassegas un paklāji, mēbeļu zīda tapsējums un interjera nieciņi. Sārtā uzvaras gājiens šķita bezgalīgs. Šī krāsa bija ieperinājusies pat arfas koka daļu tonējumā. Smagārs prātoja, ar kādu nolūku Mataau šo instrumentu licis novietot Lizas istabā, taču atbildi tā ari nespēja rast. Laikam jau Mataau uzskatīja, ka tas ir visai sievišķīgi. Viņš iztēlojās Lizu meiteni, kas bez pūlēm teju vai sakāva Džonu, sēžam pie arfas un spēlējam kādu maigu melodiju. Šī doma lika Smagāram pasmaidīt.

Lai iespaidu padarītu vēl spilgtāku, istabā vai ik uz soļa bija novietotas lielākas un mazākas alabastra vāzes, kurās kalniem vien greznojās lilijas, rozes, neļķes un orhidejas. Tās nelielajā telpā izplatīja tik reibinošu aromātu, ka ilgāka uzturēšanās šeit varēja nopietni apdraudēt ne tikai fizisko, bet ari garīgo veselību.

"Nabaga meitēns," Smagārs prātoja, "ja viņu nenobeigs pašas brālis, tad viesošanās Mataau pilī to paveiks pilnīgi noteikti."

Viņam atlika cerēt, ka Liza neatceras ari savu agrāko gaumi un Verga saites iespaidā spēs sajust Smagāra raidītos domu signālus. Nebūtu labi aizvainot namatēvu, kurš, spriežot pēc visa, bija vēlējies atstāt uz Lizu vislabāko iespaidu.

-    Paldies, mans draugs, Smagārs laipni uzsmaidīja Mataau. Esmu pārliecināts, ka Elizabete šeit jutīsies ērti, lai gan dienas lielāko daļu viņa vadīs kopā ar vīriem treniņos.

-     Lai gan es to neatbalstu, Mataau noplātīja rokas, lēdija Elizabete ir tava viešņa, mans draugs. Tomēr man šķiet, ka sieviete un ieroči ir nesavienojamas lietas. Ceru, ka tev šeit būs ērti, dārgā.

-     Paldies, milord, Liza izstomīja un, glābiņu meklējot, uzlūkoja Smagāru.

-     Manuprāt, Smagārs diplomātiski iesāka, mums tagad būtu jāatstāj Liza vienatnē. Ceļš bija ilgs un nogurdinošs.

-    Protams, protams, Mataau sarosījās un ar žestu deva rīkojumu dažiem miesassargiem, kas viņam sekoja ik uz soļa. Vēl tikai pēdējais pārsteigums.

Jau pēc mirkļa sargi atgriezās, vedot līdzi pazemīgi galvu noliekušu elfu jaunavu. Ap viņas plaukstu locītavām bija skaidri redzamas Verga saites pēdas, un tas, ka viņa bez ierunām pakļāvās Mataau karavīriem, arī apliecināja brīvās gribas trūkumu. Elfas sasaistīšana ar Verga saiti bija kas nedzirdēts, un tāds šausmu darbs satrieca pat Smagāru. Pats Mataau to noteikti nebūtu varējis izdarīt, jo viņa attiecības ar maģiju nebija diez cik labas. Acīmredzot šo vandalismu bija pastrādājis Rorikors.

-    Cik nopratu, Mataau plati smaidīja, lēdija Elizabete ceļo bez personiskās istabenes. Tad nu es nolēmu, ka Teanila varētu viņai pakalpot. Vismaz pagaidām. Ja vēlēsies, vēlāk varēsi salīgt citu istabeni. Teanilai ir plaša pieredze smalku lēdiju apkalpošanā, tādēļ domāju, ka viņa labi parūpēsies par tavu ceļabiedreni.

Lai gan elfu turēšana verdzībā Smagāram šķita nepieņemama, viņam nebija argumentu šādas istabenes noraidīšanai. Labāk, lai elfa kalpo Lizai, nevis pienes Mataau čības.

Noglaudījis meitenes matus un tēvišķi noskūpstījis viņu uz pakauša, Smagārs atstāja Lizu elfas gādībā, lai pievienotos Mataau plašajā kamīnzālē pēc tam, kad būs atpūties pēc garā ceļa.

Amazoņu nometne, 4298. gada 10. aprīļa rīts

No leknajām pļavām cēlās bieza rīta migla. Staļļos pamazām modās zirgi. Amazoņu kotedžās paklusām sākās rīta rosība. Jau veselu diennakti Suzanna nebija izjājusi ar Lordu. Ilgas pēc uzticamā drauga un nepieciešamība kaut kā izlādēt pēdējo dienu spriedzi lika viņai izlavlties no kotedžas un doties uz staļļiem.

Izjāde darīja savu. Suzannas domas stundas laikā noskaidrojās, un jau pieņemtais lēmums tagad šķita vairāk nekā pamatots. Viņai pavērusies iespēja izdarīt to, par ko Akotala mantinieki bija sapņojuši paaudžu paaudzēs. Viņa dosies uz Domhandu un cīnīsies par savu un citu zemju ļaužu labklājību, brīvību un tiesībām.

-    Labrīt! Uve moži sveicināja meitu. Tevi laikam nomocījis jaunības bezmiegs.

-    Ja tev tas vēl nebija zināms, tēt, Suzanna šķelmīgi pasmaidīja, amazones parasti mostas agri.

-    Runājot par amazonēm, jāpiebilst, ka viņu nometnē neviens vīrietis ilgi neizdzīvotu, tēvam pretargumenti nebija ilgi jāmeklē. Taču, cik man zināms, tavas amazones jau vairākas dienas sadzīvo ar vīriešu kārtas kaimiņiem. Kā redzu, ari tu labprāt uzturies Zefāra sabiedrībā.

Jaunās sievietes vaigos ielija košs sārtums. Viņa nekad nebija apspriedusi savas sirdslietas ar vecākiem, taču no Talu pēcteča diez vai bija iespējams noslēpt kaut ko tik redzamu. Viņi abi taču bija uzauguši Uves acu priekšā. Eleganti nolēkusi no zirga, Suzanna pasvieda pavadu Alisei un kopā ar tēvu devās pa taku meža virzienā.

-    Neesmu tev nekad jautājis, Uve ieminējās, tomēr man šķiet, ka jums abiem reiz būtu jātiek skaidrībā par savām attiecibām.

-     Par kādām attiecībām te var būt runa, tēt, Suzanna skumji iesmējās. Zefāram ir tikai viena lielā mīla zinātne. Pret tādu sāncensi man nav izredžu.

-    Tas ir slikti, tēvs nopūtās. Tas nozīmē, ka šis Akotala dzimtas zars līdz ar tevi beigsies.

-    Tad nu gan, viņa nicīgi nosprauslājās, varētu domāt, ka Zefārs ir vienīgais vīrietis visā pasaulē. Vai pat abās pasaulēs. Gan jau atradīšu sev pienācīgu partneri, tēt. Par to tev nav jāuztraucas. Esmu vēl pietiekami jauna. Pagūšu vēl sarūpēt tev mazbērnus. Pat neraugoties uz to, ka jau drīz došos uz Domhandu, lai cīnītos par mūsu senču mantojumu.

-    Priecājos, ka esi izlēmusi, Uve apskāva meitu. Gadu simtiem mūsu senči ir sapņojuši par šādu iespēju. Taču es gan tavā vietā nebūtu tik pārliecināts par jauna izredzētā sastapšanu.

-    Kas tad tas tagad bija? pārsteigumā Suzannas seja izstiepās jo gara. Vai tiešām tēvs šaubās par viņu? Jaunāka gan es nekļūstu, taču tas nenozīmē, ka man trūktu precību kandidātu.

-   Tev kāds no viņiem tiešām šķiet pieņemams? tēvs noslēpumaini smaidīja.

Suzanna klusēja. Viņai tiešām netrūka pielūdzēju, taču tie visi jaunajai amazonei šķita nepiemēroti. Cits pārāk aprobežots, cits pārāk maz interesējās par zirgiem, vēl citam atkal bija savi trūkumi. Dažbrīd Suzannai pašai sāka šķist, ka viņa vīriešos meklē nevis to, kas viņai varētu patikt, bet tieši pretēji: iemeslus, kādēļ viņai neviens nav gana labs. Protams, apziņa, ka viņa ir savas dzimtas pēdējā atvase, lika padomāt par sava pienākuma pildīšanu. Taču saistīties ar kādu tikai tādēļ, lai sagādātu pēcnācēju, Suzannai nebija pieņemami.

-    Vai esi kādreiz jautājusi sev, kādēļ tev nekad nav bijušas pat nenopietnas attiecības? tēvs nerimās.

-    Laikam jau tādēļ, ka kopš pašas bērnības, izņemot Zefaru, mani neviens nav spējis savaldzināt, viņa iespurdzās.

-   Ak, meitēn, Uve nopūtās. Tu nu gan esi neuzmanīgi klausījusies to, ko mēs ar māti esam tev bērnībā stāstījuši. Vai vari man nosaukt kaut vienu Talu dzimtai piederīgo, kuram būtu bijušas vairākas laulības vienas dzīves laikā? Nevari! Jo tādu nav. Atceries, esmu tev stāstījis, ka elfi iemīl vienu reizi mūžā un viņu mīlestība spēj pārdzīvot gadu simteņus? Redzi nu! Ari tevī rit elfu asinis, meit. Ja tev līdzās nebūs Safrolo puikas, tad tev līdzās nebūs neviena!

Papliķējis meitai pa plecu, Uve apgriezās un smagiem soļiem devās

atpakaļ uz kotedžu, atstājot Suzannu vienu ar viņas domām.

* * *

Tikai rītausmā Igra ieslīga trauslā miegā. Viņas prātu nodarbināja nevis nenovēršamais bridis, kad viņiem būs jādodas tālāk, bet gan kāds dokuments, kuru viņa iepriekšējā vakarā nebija paguvusi kārtīgi izpētīt. Mulsināja, ka šis dokuments atšķirībā no vairākuma bija rakstīts modernā valodā. To veidoja nesaprotamas abreviatūras, īsi, vienā teikumā ietverti raksturojumi un savādas atzīmes.

Sadzirdējusi kādu knosāmies dzīvojamā istabā, Igra pamodās un tūliņ pat izlēca no gultas. Saģērbšanās un sakopšanās prasīja tikai dažas minūtes. Viņa ļoti cerēja, ka istabā sastaps Obzānu. Viņš parasti cēlās agrāk par citiem.

Taču, kad Igra atvēra dzīvojamās istabas durvis, viņu gaidīja visai nepatīkams pārsteigums. Pie galda, uz kura vēl iepriekšējā vakarā bija mētājušies Smagāram nozagtie tīstokļi, sēdēja Uve, Ingrīda, Suzanna, Heinrihs un Obzāns. Viņi bija nogrimuši sarunā un pat nepamanīja ienākušo meiteni.

-    Es gan neesmu bijis Domhandā, Obzāns sacīja, taču, cik esmu dzirdējis, Memetrijs un Katrakans visai sekmīgi turas pretī lordam Mataau. Šobrīd Mentara ir īsta pretošanās kustības citadele.

-    Tas ir labi, noteica Uve. Tas nozīmē, ka jums visupirms vajadzētu mēģināt tikt tieši līdz Mentarai. Ziņa par to, ka šeit, Jaunajā pasaulē, ir cilvēki, kas varētu cīnīties Mentaras pusē, stiprinātu mentariešu cīņas sparu.

-     Es tomēr nesaprotu, iestarpināja Suzanna, kā mēs apzinātu Jaunajā pasaulē dzīvojošos domhandiešus, ja pat savstarpēji pazīstami domhandiešu pēcnācēji nezina cits par cita izcelsmi.

-     Man gan tā nešķiet problēma, Obzāns pasmaidīja. Vienkārši šejienes domhandiešiem nav tā, kas ir mums, domhandiešu reģistra. Mēs varētu to izmantot, lai apziņotu domhandiešu pēcnācējus un aicinātu tos pulcēties zem tava karoga.

-    Tu esi pārliecināts, Suzanna nepiekāpās, ka šis reģistrs ir uzticams? Tas, ka tajā minēti Tali, vēl neko nenozīmē.

-     To nu nav grūti pārbaudīt, Obzāna smaids izstiepās platāks. Reģistrā ikviens piedzimušais un dzīvs esošais domhandietis ir atzīmēts ar sarkanu krāsu, bet mirušo domhandiešu vārdi paši no sevis iekrāsojas melni. Reģistrs nav vienkāršs pergaments. To vada Vārdi. Ja šim dokumentam var uzticēties, tad vienam vārdam tajā jau vairākas dienas ir jābūt melnam, jo šis domhandietis nesen ir pārcēlies uz garu valstību.

Obzāns atritināja tīstokli un uzmeklēja tajā Sofijas Atraktas vārdu. Ar skumju un triumfa izteiksmi sejā viņš lepni norādīja uz to. Tas bija reģistrā ierakstīts melniem burtiem, bet zem tā sarkaniem burtiem bija rakstīti Lizas un Heinriha vārdi.

Suzannas sejā atspoguļojās izbrīns un līdzjūtība. Tikai tagad viņa pilnīgi skaidri saprata, kas nomāca Obzāna ceļabiedru. Satvērusi rokās tīstokli, viņa pavirši pārskatīja to, un pēkšņi viņas sejas izteiksme mainījās.

-   Ja neiebilsti, viņa pašķielēja uz Obzānu, es varētu daļu no šiem ļaudīm apziņot. Liela daļa šeit minēto sieviešu ir piedalījušās manās nometnēs. Re, te ir arī Alise, Ilsa, Made, Anhelika…

-    Man šķiet, ka tā nemaz nav slikta doma, Uve piekrita. Pašas valdnieces aicinājums piešķirs šim pasākumam lielāku svaru. Talu vārdam vēl ir kaut kāda nozīme. Tomēr tas nozīmē, ka tagad jūs četri dosieties projām tādā kā diplomātiskajā misijā.

-   Nevis četri, izlaboja Igra, bet pieci. Tomēr, lai gan jau ir izlemts, ka mēs dodamies projām, man ir vēl daži jautājumi.

-     Man arī, dzīvespriecīgi iesaucās Zefārs, kurš jau sen bija pamodies un devies uz netālo strautu, lai noskalotos ar auksto ūdeni. Nebija jēgas zaudēt Atraktu namā gūto rūdījumu. Galu galā Obzānam bija taisnība: ķermenis, kas radis pie dažādiem pārbaudījumiem, būs izturīgāks kaujas laukā. Esmu bieži ceļojis, un pieredze man iemācījusi, ka ir rūpīgi jāsagatavojas, lai ceļojuma laikā nerastos nepatīkami pārsteigumi.

-    Varbūt pieaicināsim pieredzējušu ceļojumu aģentu? iesmējās Sedrs, kurš arī tikko piebiedrojās pārējiem.

-     Aģents te diez vai līdzēs, Zefārs sapīka. Taču pārtikas krājumi, ceļojumam nepieciešamie naudas līdzekļi un tamlīdzīgi nieki gan noderētu.

-     Zefāram taisnība, ieminējās Obzāns. Renārs man stāstīja, ka cauri Vārtiem nav iespējams iznest nekādus Jaunās pasaules ražojumus, kas nav dabiski. Visi mēģinājumi dabūt cauri ūnijas ir beigušies ar to, ka Vārtos tās izzudušas. Tas pats noticis ar lāzerieročiem, datortehniku un sintezētajiem priekšmetiem. Reiz bijis kāds gadījums: viens no kaujiniekiem bijis tērpies sintezēta auduma drēbēs. Kad Smagārs un viņa ļaudis šķērsojuši Vārtus, otrā pusē visiem pavēries diezgan komisks skats, jo karavīra "lepnumu" piesedzis tikai zaļais ceļojuma apmetnis.

-    Tātad, enerģiski noteica Heinrihs, mums nepieciešams no dabiskiem audumiem darināts apģērbs un dabiska pārtika.

Obzāns piekrītoši pamāja, un puiša sejā iemirdzējās smaids. Uzsaucis pārējiem: "Drīz atgriezīšos!" Heinrihs izsteidzās no kotedžas, nevienam neko sīkāk nepaskaidrojot.

-    Bet, attapies no pirmā brīža pārsteiguma, ieminējās Zefārs, ja jau ūnijas pārvietot uz Domhandu nevar, varbūt mēs varētu paņemt līdzi zeltu? Kaut kāds maksāšanas līdzeklis taču mums būs nepieciešams.

-    Tas tik būs skats, kā tu otrpus Vārtiem šo līdzpaņemto zeltu pārkaisi monētās, Obzāns sirsnīgi pavilka biedru uz zoba. Ir daudz vienkāršāks veids, kā tikt pie maksāšanas līdzekļiem.

Sakopojis spēkus, koncentrējies un atvēris prātu, lai pievienotos visaptverošajam psihiskās enerģijas laukam, Obzāns savilka pirkstus dūrē, un, kad pēc mirkļa viņš atpleta plaukstu, tajā mirdzēja dažas zelta, sudraba un vara monētas.

-     Oho! iesaucās Igra.

-    Nu, vecīt, noelsās Sedrs.

-    Vai tā ir ilūzija? Zefārs paņēma vienu monētu un rūpīgi to aplūkoja.

-    Nē, tā nav ilūzija, Obzāns atteica, un bija jūtams, ka šī nelielā darbība bija prasījusi visai lielu enerģijas daudzumu. Tā ir domas materializēšana. Es šo mākslu sāku apgūt īsi pirms… pirms dažiem mēnešiem, tādēļ pagaidām manas sekmes vēl nav diez cik spožas.

Obzāns nebija pārliecināts, ka aresta un soda pieminēšana valdnieku klātbūtnē būtu pieņemama. Taču klātesošie šo viņa saminstināšanos, šķiet, nebija pamanījuši. Viņus vairāk nodarbināja Obzāna radītais "brīnums".

-    Kā tu to izdarīji? Sedrs taujāja, un viņa acis mirdzēja sajūsma.

-     Domas materializēšana pirmo reizi ir dokumentēta jau deviņpadsmitajā gadsimtā, Zefars noskaldīja. Pirmo publisko demonstrējumu īstenojusi kāda Helēna Blavatska. Turpmākajos gadsimtos ziņas par domu materializēšanu ir fiksētas ik pa laikam, tomēr tālaika nepilnīgā zinātne un tehnoloģijas nespēja šo fenomenu izskaidrot, dokumentēt un fiksēt. Pēc Lielā Sprādziena daži cilvēki izmantoja domas materializēšanu, lai palīdzētu cilvēcei krīzes situācijā. Lai gan šo fenomenu vēl šodien nav izdevies izskaidrot no zinātnes viedokļa, ir pieņemts uzskatīt, ka dažiem indivīdiem piemīt tik spēcīga psihiskā enerģija, ka viņi spēj materializēt domās radītus priekšmetus. Pastāv uzskats, ka to ietekmē hipofīzes darbība, kas…

-     Ir jau labi, Zefār, Obzāns uzsita viņam uz pleca, tā pārtraucot enciklopēdijas citēšanu.

-     Kas ir? tikai tagad puisis pamanīja, ka Igra un Sedrs, mutes papletuši, skatās uz viņu kā uz runājošu datoru. To taču zina katrs skolnieks!

-     Ir jau labi, Obzāns atkārtoja. Nāksies šim gudritim atgādināt, ka ne jau visi te ir mācījušies augstās skolās un šādi izteikumi dažiem var šķist aizskaroši. It sevišķi Igrai. Viņa taču nav vainīga, ka nevarēja doties uz skolu.

-   Tad jau mums ir viss nepieciešamais, lai dotos ceļā, Zefārs sajuta Obzāna noskaņojumu un nokaunējās par savu neapdomīgo rīcību.

-    Gandrīz viss, domīgi noteica Ingrida.

-    Kā tad tā?! Igra bija neizpratnē. Heinrihs, spriežot pēc visa, parūpēsies par ceļam nepieciešamo. Vārtu atrašanās vietu mēs tagad zinām. Ari Vārdi Vārtu atvēršanai mums tagad ir. Kas tad vēl?

-Ja Vārtus atvērt būtu tik vienkārši, Ingrīda iesmējās, tad Jaunā pasaule jau sen būtu pārpilna ar bēgļiem no Domhandas. īsti nezinu, bet man šķiet, ka ar Vārdiem vien nepietiks.

Uz bridi iestājās nomācošs klusums. Viss bija šķitis jau paveikts, tomēr Ingridas teiktajā bija sava jēga.

-    Es domāju lai šo jautājumu mums palīdz atrisināt Sedrs, ieminējās Obzāns, jo tieši viņam Cirmens ir uzticējis savas atmiņas un zināšanas. Neticu, ka Cirmens nezināja, kā atvērt Vārtus.

-     Protams, Sedrs ironiski iesmējās. Iešu un pajautāšu viņam! Tu runā tā, it kā tas viss būtu tik vienkārši. Līdz šim man ir nācies samierināties tikai ar to, ko Cirmens man ir atrādījis sapni.

-   Tieši tā, Obzāns stingri noteica. Sapņus jeb smadzeņu darbību miegā mēdz dēvēt par izmainītu apziņas stāvokli. Ari meditācija tiek uzskatīta par šādu stāvokli. Iespējams, ka meditācijas laikā tev izdotos sazināties ar Cirmeņu.

-    Labi, Sedrs teatrāli noplātīja rokas, došos uz sarunu telpu un patērzēšu ar veco zēnu.

-     Nomierinies, Sedr, Uve stingri noteica. Man padomā ir kāds līdzeklis, kas varētu tev palīdzēt piekļūt Cirmeņa atmiņām ne tikai tad, kad viņam tas šķiet piemēroti. Esam atveduši Suzannai kādu dāvanu. Atļaušos cerēt, ka Suzanna ļaus tev to izmantot.

Majestātiski piecēlies, Uve izsoļoja no kotedžas un jau pēc mirkļa atgriezās, nesot rokās smalku lādīti. Saudzīgi nolicis to uz galda, Talu mantinieks nocēla lādītes vāku, un klātesošo skatieni atdūrās pret neticami skaistu sudraba kroni, kas bija novietots uz smalka samta spilvena. Platās sudraba stīpas priekšpusē rotājās no sudraba izlieta vilka galva ar acu dobuļos iestrādātiem lazurītiem, un pieres vidū mirdzēja neliels safīrs. Sānos tieši virs deniņiem un pakauša daļā bija izveidotas vilka ķepas, kuru nagiem bija kā antenām vai kontaktiem jāpiekļaujas valkātāja galvai. Visbeidzot, stīpas aizmugurē rotājās kupla no sudraba izlieta vilka aste.

-     Tagad es sapratu! Igra pēkšņi iesaucās, un visu skatieni pievērsās viņai. Aizsteigusies uz savu guļvietu, Igra atnesa tīstokli, kas viņai nebija licis mieru. Attinusi pergamentu, viņa starojoši parādīja to pārējiem.

-    Tas ir Vilka kronis, Igra paskaidroja. Pastiprina prāta darbību un mentālās spējas. Iespējamā atrašanās vieta nav zināma.

-    Cik nu nav zināma, iesmējās Ingrida, bet vispārējais raksturojums ir pareizs. Vilka kronis ir Bjornu dzimtas dārgums. Šo kroni orku priesteris pirms daudziem gadsimtiem iedāvināja Lāču klana ļaudīm, lai tie būtu ne vien fiziski spēcīgi, bet ari apveltīti ar izcilām prāta spējām. Turklāt kronim piemīt spēja ne vien pastiprināt tā valkātāja prāta darbību, bet ari uzkrāt sevī zināšanas, lai nodotu tās tālāk. Tā ir tāda kā ierakstīšana. Lāču klanam ilgu laiku nebija rakstības, tādēļ zināšanas bija jānodod mācekļu pēctecības ceļā. Tas bija lēni un neefektīvi. Kopš Lāču klans ieguva Vilka kroni, zināšanu nodošana no paaudzes paaudzē kļuva daudz ātrāka. Kad mani senči bēga no Domhandas, Vilka kronis tika nodots mums, lai pasargātu to no nokļūšanas dēmonu varā.

-     Paldies, Ingrīd, Obzāns paklanījās. Tas tiešām varētu palīdzēt.

-    Es tikai nesaprotu, viņš turpināja, pievērsies Igrai, KĀ tu varēji zināt, kas tas ir?

-     Es jau vakar gribēju tev to izstāstīt, Igra pasniedza Obzānam tīstokli. Pētīju šo te un mēģināju saprast, kas īsti tas ir. Kad ieraudzīju Vilka kroni, man kā zvīņas no acīm nokrita. Šīs abreviatūras ir artefaktu nosaukumu pirmie burti. Redzi! "VK" Vilka kronis. "GM" Geparda medaljons. "ŽD" Žadeīta duncis.

-    Šeit, meitene sajūsmā mirdzošām acīm turpināja, ir apraksts. Šeit iespējamā atrašanās vieta. "D" Domhanda. "JP" Jaunā pasaule. "N" nezināma. Visvairāk mani samulsināja šis.

Igra ar pirkstu piebakstīja pie ieraksta, kas bija atzimēts ar sarkanu apli un pēc tam pārsvītrots ar treknu, melnu svītru. Šķita, ka tas, kurš pārsvītrojis šo ierakstu, bijis pamatīgi noskaities.

-    "PA" uzsūc triecienu, aizsargā, raida enerģijas plūsmu "JP", Igra nolasīja. Skaidrs, ka šis priekšmets atrodas vai tam jābūt Jaunajā pasaulē, bet kas tas ir un kādēļ ir pārsvītrots?

-    To es zinu gan, Obzāns plati smaidīja, atceroties, cik pārskaities bija Smagārs, kad izrādījās, ka Sofija iesmērējusi viņam tikai Pentagrammas amuleta ilūziju. Taču tas tagad nav svarīgi.

-     Lieliski, noteica Suzanna, tātad rīcības plāns ir skaidrs. Es apziņoju domhandiešus, jūs noskaidrojat visu par Vārtu atvēršanu un dodaties pie… maniem brālēniem. Tad jūs visi vai daļa no jums atgriežas, un mēs dodamies projām visi lielā pulkā. Tas tā būtu īsumā.

Klātesošie piekrītoši pamāja.

-     Man vēl ir daudz darāmā, viņa noteica un, vecāku izbrīnīto skatienu pavadīta, pagriezās uz durvju pusi.

-   Ja drīkstu, Zefārs ieminējās, man vēl būtu kāds jautājums. Tas gan nav svarigi. Tikai tīrākā ziņkāre. Uve, tu vakar stāstīji par pūķiem, un man ienāca prātā kāda doma. Ilgi pirms Lielā Sprādziena bieži tika minēts Lohnesas nezvērs jeb Nesija. Vai tam varētu būt kāds sakars ar Domhandas pūķiem?

-    Lai kā man gribētos tev pateikt, ka tās visas ir pasakas, Ingrīda smagi nopūtās, taču diemžēl tev ir taisnība. Nesija bija pēdējais pūķis, kuram izdevās paglābties, bēgot uz Jauno pasauli. Lai gan pūķi lielākoties ir spējīgi mainīt izskatu, viņi to dara nelabprāt, tādēļ viņu iespējas nokļūt līdz Vārtiem ir visai ierobežotas. Viņi ir visai pamanāmi, ja saproti, ko vēlos teikt. Senākos laikos Jaunajā pasaulē pūķu bija daudz vairāk. Ne jau velti dažādos senajos rakstos pieminēti drakoni. Tagad, kad Vārti atrodas naidīgu spēku kontrolētā teritorijā, pūķu iespējas glābties bēgot ir sarukušas līdz nullei.

-Jā, ar Vārtu atrašanos Mataau kontrolētā teritorijā mums vēl nāksies rēķināties, Obzāns domīgi braucīja zodu. Esmu pārliecināts, ka tas mums sagādās pirmās grūtības.

-     Nāks rīts, nāks padoms, Uve mierinoši noteica.

Reakorda, pēc dažām stundām

Filistra kā ik dienu devās uz ciemata aku pēc ūdens. Glītās, tumšmatainās meitenes platās, gandrīz melnās acis ziņkāri lūkojās pasaulē. Lai gan viņa dzīvoja zem saules jau divdesmit otro vasaru, pasaule nebeidza viņu pārsteigt ar savu mainīgumu. Nebija divu vienādu dienu. Pat viens un tas pats koks nekad nebija tāds pats, kāds tas bijis vakar, aizvakar.

Spaiņi melodiski džinkstēja, oļi klusi sačukstējās zem meitenes kājām, un viņas kaparkrāsas āda vizēja saulē kā brūngans akmens ceļa malā. Raiti soļojot, meitene sāka dungot kādu senu dziesmiņu. Visas dzīves laikā nebija nevienas dienas, kad Firistrai būtu bijis nelāgs garastāvoklis. Viņa nekad nebija sapīkusi, ar kaut ko neapmierināta vai sadrūmusi. Ciematā viņa bija iedēvēta par Saulaino, jo, Firistras mātes vārdiem runājot, meitene allaž "mirdzēja kā saulīte".

Nolaidusi nēšus no pleciem, meitene satvēra vindai piekārto spaini. Iesmēlusi ūdeni, Firistra ar ierastu kustību izcēla spaini no akas un jau satvēra to, lai piepildītu savu spaini, kad viņas skatiens pēkšņi apstājās pie pašas atspulga ūdeni. No spaiņa dziļumiem viņai pretī vērās sveša seja. Milzīgas acis, mazītiņš deguns, kroplīga mute un pierē paprāvi ragi. Tā noteikti nebija viņas seja, taču Firistrai nez kādēļ nebija ne baiļu, ne neizpratnes. Viņa lūkojās šajā sejā tā, it kā pazitu to visu mūžu. Kroplīgais radījums atspulgā pamāja viņai, un Firistra pēkšņi zaudēja samaņu.

Amazoņu nometne, tās pašas dienas vidus

Noklājis uz grīdas segu, Obzāns novietoja uz tās spilvenus. Daži cilvēki, pirmo reizi iegrimstot dziļā transā, pārstāj kontrolēt savu ķermeni, un Obzāns nevēlējās, lai Sedrs savainojas. Protams, būtu labāk, ja viņš varētu atļaut Sedram apgulties, taču tad pastāvēja risks, ka transa vietā puisis iegrims miegā. Tā bija noticis ari ar daudziem Smagāra jauniesauktajiem meditācijas apmācību sākumā.

Apkārt segai un uz visām iespējamajām virsmām telpā Obzāns izvietoja sveces. Viņam pašam meditējot šis palīglīdzeklis jau sen vairs nebija vajadzīgs, taču iesācējam sveces palīdz koncentrēties. Labi, ka Sedrs un viņš var sazināties arī domās. Tātad Obzānam būs vieglāk vadīt haotisko vējgrābsli. Ja nāktos Sedru vadīt ar vārdiem vien, viņi drīz vien saplūktos vai ari Sedrs noklīstu kādos sānceļos.

Iededzis sveces, Obzāns pārlaida istabai vērtējošu skatienu. Viss bija kārtībā! Viņš bija novācis visu, kas varētu novērst Sedra uzmanibu. Apmierināts ar paveikto, Obzāns no savas jostas slepenās kabatiņas izvilka mazu caurulīti un iebēra plaukstā šķipsniņu aromātiska pulvera.

-    Vai drīkstu piebiedroties? Zefārs nedroši jautāja.

-     Mēģini, Obzāns paraustīja plecus, taču man nebūs iespējas pieskatīt ari tevi. Ja noklīdīsi, būs pašam jāzina, kā tikt laukā.

Iebēris pulveriti tasītē, Obzāns to novietoja netālu no segas, lai vajadzīgajā bridi varētu aizdedzināt. Sev sagatavotās vietas otrā pusē viņš nolika Vilka kroņa šķirstiņu. Kad Sedrs būs iegrimis transā pietiekami dziļi, viņš uzliks puisim kroni. Obzāns ļoti cerēja, ka tas palīdzēs Sedram sazināties ar Cirmeņu vai vismaz piekļūt gredzenā saglabātajām atmiņām. Nu viss bija gatavs, un viņš ar roku norādīja Sedram uz spilvenu.

-   Tagad apsēdies un saliec kājas, pavelkot pēdas zem sevis, Obzāns izrīkoja.

Kad Sedrs un Zefārs bija apsēdušies, viņam nācās atzīt, ka daudz labāk šis vingrojums padevās Zefāram.

"Arī vadīt vieglāk būtu Zefāru," Obzāns nodomāja. "Kādēļ gan Astafals neizvēlējās viņu? Tā būtu daudz labāk."

-    Aizver acis, nomierini prātu un centies ne par ko nedomāt, viņš mierīgi sacīja.

-    Tev viegli teikt "nedomā", Sedrs pukojās. Tā nu reiz cilvēks ir iekārtots, ka nedomāt viņš nespēj pat miegā.

-     Es teicu "centies nedomāt", nevis "nedomā", Obzāns valdījās. Tas nozīmē, ka tev jācenšas nekoncentrēt uzmanību uz kādu konkrētu domu. Ļauj domām slīdēt tev garām kā… kā lieliem, rāmiem mākoņiem. Ja tā ir vieglāk, vari iztēloties sevi kā vienu no šiem mākoņiem un slīdēt kopā ar tiem bez noteikta mērķa.

Pagāja bridis, taču Sedra domas vai nu šaudījās kā izbiedētas zivis, vai ari viņš pievērsās te domām par Igru, te savām iekšējām cīņām, te pārdomām par to, ka tūliņ, tūliņ visa viņa dzīve apmetis kūleni. Tādu haosu Obzāns nespēja ilgi paciest.

"Ja viņa galvā valda tāda nekārtība, tad nav jābrīnās, ka viņš ir tik neciešami neorganizēts, nedisciplinēts un bērnišķīgi kaprīzs," nodomāja Obzāns, cenšoties izsekot Sedra ceļam.

-    Pie joda! Sedrs izsaucās. Nekas no tā nesanāks! Man šī māžošanās šķiet smieklīga.

-    Man gan tas nešķiet smieklīgi, rimti noteica Zefārs, kurš jau bija sasniedzis visai vērā ņemamu miera stāvokli. Viņa domas bija rāmas kā ūdens virsma, kuru tikai pa retam saviļņoja kāds mazītiņš vilnītis.

Mēģini vēl, Obzāns teju vai lūdzās. Kaut kā taču jāpiekļūst Cirmeņa zināšanām šajā domu juceklī.

* * *

Māžošanās ar svecēm un sēdēšanu joga pozā Sedram šķita tik smieklīga, ka koncentrēšanās kļuva neiespējama. Viņam visu laiku nācās krietni saņemties, lai nesmietos. Uz īsu brīdi tas izdevās, bet tad Sedram iešāvās prātā, cik gan komiski viņi visi trīs šobrīd izskatās, un viņam sākās īsta smieklu lēkme.

Protams, situācija bija nopietna un bija jāpacenšas piekļūt Cirmeņa atmiņām, un tomēr… Visbeidzot Sedram ar lielām pūlēm izdevās saņemties un nomierināt prātu. Sasodīts! Kā tas varēja būt, ka Zefāram šis vingrinājums padevās daudz labāk?! Viegli teikt: iztēlojies, ka domas ir mākoņi! Iespējams, ka kādam to izdarīt ir viegli. Taču, pat pamatīgi piepūloties, Sedrs sev apkārt mākoņus ieraudzīt nespēja. Debesis jā. Mākoņus nē. Ik pa brīdim viņa domas saistīja iepriekšējā vakara un šārīta sarunas, viņa agrākā dzīve, Igra, pat Zefāra mašīnā noputēšanai pamestais dēlis.

Sedram šķita, ka jau aizritējušas vairākas stundas. Kājas bija notirpušas, mugura smeldza. Beidzot viņa domas kļuva kūtras. Tās vairs nesaistīja viņa uzmanību. Nē, tās nekļuva par mākoņiem. Tieši pretēji. Viņš it kā pacēlās augstāk par atmosfēru. Debesu zilgme izzuda. Viņš bija nokļuvis atklātā kosmosā. Šeit bija tikai viņš, tumsa un zvaigznes. Sedrs peldēja šajā zvaigžņotajā tumsā kā bezķermenisks gars bez svara, bez gribas, bez mērķa. Šis stāvoklis nebija nepatīkams. Pēc pēdējo dienu satraukumiem, bažām, šaubām un raizēm tas šķita pat jauks, jo tajā bija kaut kāds dīvains miers un rāmums. Nebija nekādu problēmu, stresa. Nebija Smagāra un viņa asinskāro mērķu. Nebija Obzāna ar nemitīgo vēlmi visus izrīkot. Nebija nekā. Viņš labprāt paliktu šādā stāvoklī ilgāk, taču tas nebija lemts.

Sedra pierei piekļāvās kaut kas salts un smagnējs. Kaut kas satvēra viņa galvu kā zvēra ķetnās un saspieda deniņus. Reibinoša smarža kairināja degunu, un kosmosa tumsā ielauzās spilgta gaisma. Tā tuvojās kā zvaigznes raidīts stars, ielauzās Sedra krūtīs un piepildīja visu viņa būtību. Gaisma bija tik spilgta, ka šķita izgaismojam Sedru no iekšienes. Tā izkliedēja mierinošo tumsu un aizstāja to ar domu tēliem. Cirmens alā, sakalts važās. Cirmens dēmonu moku kambari. Kristālu ala. Cirmens ar Vārdiem rūda zobenus. Cirmeņa dzīves ainas cita pēc citas kā karuselī griezās apkārt Sedram, raisot reibumu un nelabumu.

"To visu tu man jau esi rādījis," Sedrs gurdi nodomāja. "Labāk pasaki, kā mums atvērt Vārtus, lai varam izpildīt tavu uzdevumu un pielikt tam visam punktu reizi par visām reizēm."

"Paļaujies uz sevi," Sedram šķita, ka viņš pats atbild uz savu jautājumu. "Paļaujies uz atmiņām, kas tev dāvātas. Kad pienāks īstais bridis, tu zināsi, kā rīkoties."

Tikpat pēkšņi gaisma nozuda. Apkārt atkal valdīja mierinošā tumsa.

* * *

Obzāns nebija pārliecināts, ka mērķis tiešām ir sasniegts, taču ļaut Sedram ilgāk atrasties starptelpā nedrīkstēja. Tas varēja beigties ar nopietniem psihes darbības traucējumiem. Viņam ne vienu reizi vien bija nācies redzēt, cik grūti cilvēkiem ir atgriezties realitātē.

"Kas būs būs," Obzāns nopūtās. "Ja Sedram tas nebūs izdevies, pamēģināsim informāciju iegūt no Zefara."

Saudzīgi satvēris Vilka kroni, Obzāns to noņēma no Sedra galvas. Vilka acis, kas sāka mirdzēt brīdī, kad kronis tika uzlikts, apdzisa. Kādu mirkli Obzānam pat šķita, ka vilka nagi sakustētos. Nolicis kroni uz samta spilvena, Obzāns pieslēdzās Sedra prātam, taču, izņemot starptelpas tumsu un tukšumu, neko nesaskatīja.

-    Sedr, viņš klusi sacīja, tev palēnām jāatgriežas. Mēģini sajust savu roku pirkstus, plaukstas, elkoņus un plecus. Tikai nesteidzies!

Sedrs neatsaucās. Šķita, ka viņš ir cieši aizmidzis. Taču tas noteikti nebija miegs. Obzāns to zināja.

-    Sedr, tev jāatgriežas, Obzāna balsī ieskanējās raizes.

Elkardona, pēc dažām stundām

-    Tu esi pārliecināts, ka Obzāns atvedīs zobenvalžus uz Domhandu? Mataau jautāja, pāri vīna kausa malai neko neredzošām acīm lūkojoties kamīna liesmās. Kādēļ lai viņš to darītu? Tu esi projām. No tevis viņam vairs nav jābaidās. Turklāt, ja viņi visi četri ir uz vienu roku, viņiem bez tevis paveras visai plašas iespējas. Cik atceros, Obzāns nebija pārāk ambiciozs.

-    Bet mērķtiecīgs gan, Smagārs pasmīnēja. Viņš uzskata, ka es esmu visa ļaunuma iemiesojums un mani ir jāaptur par katru cenu. Turklāt man ir tas, ko viņš ļoti vēlas.

-    Tiešām? Mataau ieinteresēti palūkojās uz sarunbiedru. Kas tas būtu?

-     Kaut kas, kas viņam ir ļoti nozīmīgs, Smagārs noslēpumaini noteica. Viņš noteikti vēlēsies to atgūt un iekritīs tieši manos nagos. Turklāt tie jaunlaiku sprukstiņi, kurus Cirmens ir izraudzījies, Jaunajā pasaulē jūtas kā zivis ūdenī. Tas ir viņu spēles laukums. Bet šeit viņiem nāksies spēlēt pēc maniem un taviem noteikumiem. Te nav supertehnoloģiju, un arī sabiedrotos atrast viņiem šeit neizdosies, pat ja viņi tiks tālāk par Vārtiem.

-    Ja viņiem izdosies atvērt Vārtus, piebilda Mataau.

-    Izdosies, Smagāra pārliecība bija nesatricināma. Obzāns mierā neliksies. Tas ir tikai laika jautājums, gan viņš atradīs kādu, kas viņam palīdzēs.

-     Atvaino, ka traucēju tavu atpūtu, kungs, klusi kā ēna abiem sabiedrotajiem bija pievienojies Rorikors, bet es dzirdēju, ka tu esi norīkojis to elfu par lorda Smagāra sievietes istabeni.

Spēja pārvietoties klusāk par vēju bija viena no tām Rorikora īpašībām, kuras Mataau savā padomniekā ienīda visvairāk. Ne vienu reizi vien viņš bija piedzīvojis pamatīgu izbīli, Rorikoram pēkšņi uzrodoties. Taču šī īpašība bija ari visnotaļ noderīga, kad runa bija par Mataau karavīriem. Rorikoram bieži patika nakts aizsegā klejot pa karavīru kazarmām, klausoties sarunās. Šādi Mataau bija izdevies jau aizmetnī apspiest ne vienu vien dumpi un laikus noķert dažu labu muļķi, kas centās dezertēt no viņa karapulka. Patiesības labad jāatzīst, ka Mataau no sirds ienīda savu padomnieku, taču Rorikors viņam bija vajadzīgs. Viņi abi viens otru lieliski papildināja. Mataau izveicīgi rīkojās ar fiziskiem ieročiem, bet Rorikors kompensēja viņa pilnīgo maģijas spēju trūkumu. Pat visvienkāršākā maģija Mataau bija pārāk nogurdinoša, tādēļ viņš to izmantoja iespējami reti. Tā vietā, lai izrunātu vienu vienīgu Redomendra, viņam krietni vieglāk bija paņemt zobenu un nocirst galvu.

-   Varbūt man vajadzēja šo uzdevumu uzticēt tev? Mataau neslēpa savu īgnumu. Viņam riebās Rorikora nemitīgā iejaukšanās katrā viņa lēmumā.

-     Manuprāt, Smagārs ieminējās, cenšoties nogludināt briestošo konfliktu, tas ir tikai pagaidu risinājums. Elizabete ir ļoti patstāvīga meitene. Tomēr lorda Mataau laipnība palīdzēs viņai ātrāk pierast pie jaunajiem apstākļiem Domhandā.

Smagāram burvja iebildumi bija ļoti labi saprotami. Elfiem piemita zināma aizsardzība pret jebkādu maģiju, un Smagārs noprata, ka elfa jau sen ir sasaistīta ar Verga saiti. Tas nozīmēja, ka Vārdu spēks drīz mazināsies un elfa atbrīvosies, ja vien viņai jau laikus netiks uzlikta jauna Verga saite. Viņš noteikti nebija sajūsmā par šādu perspektīvu. Brīva elfa līdzās Lizai tas bija bīstami. Taču aizvainot Mataau ari nebūtu prātīgi.

-    Ak, Jaunās pasaules sievietes! Mataau teatrāli noplātīja rokas. Vai viņas vispār drīkst saukties par sievietēm?! Sievietei ir jābūt maigai, trauslai, nevis jāvalkā vīriešu drānas un jāvicina zobens. Nē! Pilnīgi noteikti, kad būšu iekarojis varu visā Domhandā, es ar likumu aizliegšu sievietēm šādi uzvesties.

Amazoņu nometne, vēla tās pašas dienas pievakare

Pēc vairāku stundu prombūtnes Heinrihs atgriezās un nolika uz dzīvojamās istabas galda prāvu saini. Starodams kā pavasara saulīte, viņš atraisīja to un lepni izrādīja no smalka aitu vilnas auduma darinātas bikses, linu kreklus, adītus vamžus un no aitādām darinātus apmetņus. Viņš bija sarūpējis pat divas zobenu makstis, jo ne Igrai, ne Sedram tādu pagaidām vēl nebija.

-    Kad pateicu vecajai Ullai, ka mēs grasāmies doties tādā kā ceļojumā, Heinrihs čaloja, viņa bija gatava iztukšot vai visu savu milzīgo pūra lādi. Ja viņai būtu, Ulla mums iedāvinātu ari pa kādam bruņukreklam.

Taču bruņukreklus lieliski aizstāja kaltētas zivis, kūpināta gaļa, aitas siers un krietna laukakmens lieluma rudzu maizes klaips. Ar šādiem krājumiem zobenvalži varētu iztikt vairākas dienas, sevi neierobežojot.

-   Suzann, aplūkojis šo bagātību, Zefārs neuzkrītoši pavilka viņu aiz rokas un paveda tālāk no pārējiem, es saprotu, ka riskēju sadusmot tevi un vikingu ciemata iemītniekus, taču es tā tomēr nevaru. Lūdzu, izdari man pakalpojumu un nodod vikingiem manu identifikatoru. Vēl labāk, ja tu varētu pati iegādāties kaut ko, kas viņiem noderētu.

-    Kas nu tur ko dusmoties, Suzanna paraustīja plecus. Vikingi saprot, ka tad, ja vēlies būt dāsns pret citiem, ir jāļauj ari citiem būt dāsniem pret sevi. Es to nokārtošu.

Bikli nomurminājis "Paldies!", Zefārs steigšus atgriezās pie pārējiem, lai atturētu sevi no kāda neapdomīga izteikuma vai rīcības. Doma par to, ka viņam jau atkal būs jāšķiras no Suzannas, bija vienlaikus šausminoša un mierinoša. Viņš, protams, ļoti ilgosies pēc draudzenes, kā tas bijis visus šos gadus. Taču, neatrodoties viņai tik tuvu, viņam nenāksies

ik uz soļa valdīties, lai neizrādītu Suzannai savas jūtas.

* * *

Viņu pārģērbšanās un sagatavošanās ceļam izvērtās par īpaši jautru pasākumu. Pat Heinrihs lāgā nezināja, kā velkams dažs labs vikingu apģērba gabals. Sedram īpašas grūtības sagādāja stilbtiņu apsiešana ar prievi, bet Igrai Ullas iedāvinātais krekls bija stipri par lielu un sniedzās līdz pat puslieliem.

Nu tas bija noticis. Pēkšņi visi atskārta, ka viens posms viņu dzīvē ir noslēdzies. Mērķis, kuram bija veltīti visi viņu pēdējo nedēļu pūliņi, bija sasniegts. Smiekli apsīka, un to vietu ieņēma neveikls, nomācošs klusums. Katrs saspringti domāja par to, ka kaut kas situācijai piemērots būtu jāpasaka, taču prātā nekas nenāca.

-     Domāju, ka dokumentiem drošāk būtu palikt pie mums, Uve beidzot pārtrauca klusumu. Jūs tie tikai apgrūtinās.

-     Vēl jāatrisina ari ceļošanas jautājums, ieminējās Sedrs. Iedomājoties, ka nāksies teleportēties, viņam sametās šķērmi. Un vēl: es prātoju, kur man atstāt dēli, ja nedrīkstu to ņemt līdzi.

-     Būšu pagodināts, Uve plati uzsmaidīja jauneklim, ja ļausiet mums pavadīt jūs līdz Vārtiem. Zefārs savu mašīnu varētu uzticēt Suzannai glabāšanā. Tavs dēlis arī šeit būs pilnīgā drošībā. Manā mašīnā varētu lidot Igra, Obzāns un Heinrihs, bet Zefāra mašīnā sēstos Suzanna, Zefārs un Sedrs.

Obzāns labprāt piekrita Uves priekšlikumam, jo bija skaidrs, ka pēc nogurdinošās meditācijas Sedrs teleportēšanos varētu ari neizturēt. Turklāt bija svarīgi, lai pie Vārtiem viņš justos labi. Igra gan bija ieminējusies, ka došanos projām labāk būtu pietaupīt uz rītu, taču lieka vilcināšanās nevienam nešķita pieņemama. Obzānam radās iespaids, ka pārējos pārņēmis noskaņojums, kuru Gjarahs savulaik raksturoja ar teicienu: "Ja jāgriež, tad labāk uzreiz, nevis pa druskai."

Reakorda, tajā pašā laikā

Braida aizsedza seju ar rokām, lai noslēptu asaras, kas nevaldāmi plūda pār vaigiem. Kad Firistra bija projām jau ilgāku laiku, māte devās meklēt meiteni un atrada viņu bez samaņas guļam pie akas. Nekādi mēģinājumi atgriezt meiteni īstenībā nelīdzēja. Izmisumā Braida skriešus atgriezās ciemā, sasauca palīgus, lai atnestu meitu mājās. Dziednieks jau vairākas stundas nopūlējās, taču Firistra tā ari neatguvās.

-    Vai viņa maz vēl ir dziva? Braida čukstus jautāja.

-    Dzīva viņa noteikti ir, dziednieks nespēkā nolaida rokas, taču es nespēju sadzirdēt viņas garu. It kā ķermenis turpinātu dzīvot pats par sevi, bet gars būtu tālu projām.

Tie bija baisi vārdi. Lai nesāktu skaļi vaimanāt, Braida aizspieda muti ar plaukstu un ciešāk piekļāvās vīra plecam. Viņas meitiņa, viņas vienīgais bērns gulēja viņas priekšā ne dzīvs, ne miris, un tikai gariem vien bija zināms, vai viņa jebkad atvērs acis.

Viltšīra, Stounhendžas templis, pēc dažām stundām

Lūkojoties uz ļaužu pilno laukumu pie senā druidu tempļa, Zefārs nodomāja, ka Obzāna doma par došanos projām nakts aizsegā bijusi pareiza. Ja jau pat tik vēlu šeit vēl bija tāds tūristu un natūriķu pulks, kas tad būtu rīta agrumā vai dienas laikā?! Tik un tā nāksies gaidīt, līdz pēdējie apmeklētāji pametīs templi. Pretējā gadījumā rītdienas ziņas būs pilnas ar dīvainiem aprakstiem par Stounhendžas templī notiekošajām anomālijām. Ne velti ari Smagārs mobilizāciju bija izsludinājis vēlu vakarā.

Lai gan Zefārs ne vienu reizi vien bija ceļojis pa Dienvidangliju, seno druidu templi viņš paša acīm ieraudzīja pirmo reizi mūžā. Pēc Lielā Sprādziena tas tika atjaunots tāds, kāds tas bijis pirms tūkstošiem gadu. Lielākā daļa akmeņu tika izrakti no nogruvumiem, bet daļu akmeņu, protams, nācās aizstāt ar jauniem, jo tie bija zuduši jau pirms Sprādziena. Tagad templis slējās pret naksnīgajām debesim visā tā kādreizējā varenībā. Gribot negribot Zefaram bija jādomā par to, cik daudz ir pieredzējuši šie senie akmens bluķi.

"Ja varētu uzzināt to, ko tie zina," viņš prātoja.

Turpretī Sedru šis skats nebūt neiepriecināja. Viņš skaidri apzinājās, ka šobrīd visi gaida no viņa skaidrus norādījumus Vārtu atvēršanai. Bet viņa rīcībā bija tikai Cirmeņa solījums, ka īstajā brīdī viņš zinās, kā rīkoties. īstais brīdis bija pienācis, taču Sedrs zināja tieši tikpat, cik pirms meditācijas seansa.

"Nesaspringsti," Obzāns mierināja. "Mums vēl ir pietiekami daudz laika. Ja tu sasprindzināsies un par katru cenu mēģināsi tikt pie atbildēm, būs tikai sliktāk."

"Sasodīts!" Sedrs noskaitās ne pa jokam. "Vai tu reiz varētu izbeigt nemitīgi jaukties manās domās?!"

"Nedusmojies, Sedr," viņu sarunai pievienojās Igra. "Arī es tevi novēroju visu laiku kopš meditācijas. Mēs taču vēlam tev tikai labu."

"Klau," puisis mazliet nomierinājās, saprotot, ka no viņa tiešām šobrīd bija atkarīgs pārāk daudz un draugi viņu novēro viņa paša labad, "man nepieciešams laiks. Man jāpaliek vienam. Lūdzu!"

"Lai notiek!" piekrita Obzāns. "Man šķiet, ka ierastā perspektīva tev varētu nākt par labu. Ej, atvadies no sava uzticamā "biedra"! Tagad jūs ilgāku laiku būsiet šķirti."

Šāda iejūtība no Obzāna puses bija kaut kas jauns. Pateicībā starojošām acīm Sedrs palūkojās uz Obzānu un, ne mirkli nekavējies, devās pakaļ dēlim.

* * *

Lūkojoties uz tempļa majestātiskajiem akmeņiem, Heinrihs prātoja par to, ka pa šiem vārtiem Jaunajā pasaulē kā vergs ieradās viņa tēvs un pa šiem vārtiem kā verdzene tikusi aizvesta viņa māsa. Cik labi, ka mātei nenācās to visu piedzivot! Taču viņš mainīs šo lietu kārtību. Viņš atkaros māsu, atbrīvos viņu un atvedīs atpakaļ.

"Atpakaļ?" Heinrihs sevi iesmējās. "Kurai pasaulei tad īsti es esmu piederīgs? Vai tas, ka esmu dzimis Jaunajā pasaulē, padara mani par Jaunās pasaules cilvēku? Vai tas, ka mani vecāki ir domhandieši, padara mani par domhandieti?"

Turpretī Suzannas domas kavējās pie šā tempļa lomas abu pasauļu likteņos. Simti, tūkstoši domhandiešu bija raduši patvērumu Jaunajā pasaulē, glābjoties no ļaunuma, kas valda Domhandā. Simti un tūkstoši Jaunās pasaules cilvēku pavisam nesen bija devušies uz Domhandu, lai vairotu ļaunumu. Vai šie Vārti nebūtu jāsauc par Ļaunuma Vārtiem? Tomēr tas laikam taču nebūtu taisnīgi. Arī viņas sencis bija ieradies šajā pasaulē caur Vārtiem, un viņa pēc paaudžu paaudzēs ilgušas gaidīšanas dosies turp. Viņas mērķis noteikti nebūs ļaunuma vairošana. Acīmredzot, ja jau domhandieši Jaunajā pasaulē dzīvo, savā starpā tikpat kā nesazinoties, viņu vidū varētu būt ari kāds, kurš ar ļauniem nolūkiem ieradies Jaunajā pasaulē. Varbūt tagad ir pienācis īstais bridis apvienot visus Jaunās pasaules domhandiešus? Kas zina, varbūt tad, kad no Domhandas beidzot būt patriekti visi tumsas spēki, kad visas Domhandas tautas dzīvos mierā un saticībā, starp abām pasaulēm būtu iespējams nodibināt diplomātiskās attiecības. Kādēļ lai tā nebūtu?! Domhandiešiem bija daudz kā tāda, ar ko tie varētu padarīt Jauno pasauli labāku un skaistāku, un ari Jaunajai pasaulei netrūka zināšanu un prasmju, kas spētu bagātināt Domhandu. Šobrīd tas gan bija tikai

tāls sapnis par nākotni. Bet ko var zināt…

* ♦ *

Pēdējā rieta atblāzma pamalē jau bija nodzisusi, taču pieredzējušajam gaisa kurjeram tas netraucēja izbaudīt savu pēdējo lidojumu. Viņš cēla dēli aizvien augstāk un augstāk pretī zvaigžņotajām debesīm, kas izskatījās tieši tāpat kā viņa vīzijā meditācijas laikā. Templis un lauki ap to vairs sen jau nebija saskatāmi. Elpot kļuva grūtāk, jo šajā augstumā gaiss bija stipri retināts. Parasti kurjeri nepacēlās augstāk par ceturto līmeni, bet Sedrs noteikti jau bija to krietni pārsniedzis. Ja viņš neapzinātos, kādas briesmas draud tiem, kas nokļūst atmosfēras augstākajos slāņos, Sedrs celtos vēl augstāk. Taču pašnāvība viņa plānos noteikti neietilpa.

Lai kā viņš centās šeit augšā nedomāt par Vārtiem, viņa smadzenēs kā skabarga jau vairākas dienas bija ieurbusies doma: ja nu tās ir lamatas? Kādēļ Smagārs tik pēkšņi bija devies projām? Jaunajā pasaulē viņš bija gandrīz neuzveicams. Viņa rīcībā bija vesela armija, sakari varas iestādēs un kas tik vēl ne. Ar šādiem resursiem Smagāram bija nepieciešama tikai pacietība, un agri vai vēlu viņš būtu ticis klāt visiem zobenvalžiem. Ja nu brīdī, kad šķērsos Vārtus, viņi kļūs par Smagāra gūstekņiem?

"Ko tas maina?" Sedrs it kā pats sev jautāja. "Vai tas nozīmē, ka tu nedosies palīgā Lizai? Vai tagad, kad mērķis ir tik tuvu, tu pēkšņi griezīsies atpakaļ? Vai ļausi Igrai vienai doties pretī nezināmajam un, iespējams, tieši pašam velnam rīklē? Vai spēsi dzīvot savu agrāko dzīvi, neliekoties ne zinis par to, kas noticis pēdējo nedēļu laikā?"

"Sasodītais mērgli!" Sedrs domās kliedza. "Lai kas tu būtu Cirmens vai Astafals! Man pie kājas, ko tu domā par mani un maniem prātojumiem. Ja vēlies par kaut ko runāt ar mani, tad labāk pasaki, kā mums atvērt Vārtus, nevis lasi man lekcijas par godu un cieņu!"

"Dusmas tev nepalīdzēs, Sedr Demān! Un naids arī ne. Atver sirdi

un prātu un dodies pretī jaunajam!"

* * *

Tempļa apkaime pamazām tukšojās. Vikingu drānās tērptie natūriķi, kas bija ieradušies apskatīt templi Rolls Royce, nevienu neinteresēja. Tas bija labi. Tikai tagad Zefaram ienāca prātā doma, ka kopš Smagāra steidzīgās došanās projām viņi bija kļuvuši visai nepiesardzīgi un neapdomīgi. Gjaraha dunčelis gan karājās Obzānam kaklā, taču tas nebūt nenozīmēja, ka pie Vārtiem nevarētu būt kāds spiegs vai kaut kas vēl ļaunāks. Ar viņiem kopā taču bija arī Tali, un riskēt ar valdnieku dzimtas drošību bija nepiedodama pārgalvība. Tomēr viss bija mierīgi.

Pēkšņi no nepārskatāmiem augstumiem nolaidās Sedrs un nobremzēja tik strauji, ka dēlis pacēlās stāvus un puisis tik tikko paguva no tā nolēkt.

-     Nu, vai tūristi izklīduši? viņš jautāja. Ja tā, tad man jāsaka: dodamies.

-    Tu uzzināji? Igra cerīgi jautāja.

-    Ingridai bija taisnība, Sedrs pasmaidīja. Ar Vārdiem vien mums nepietiks. Mums nepieciešams tīrs lietusūdens, lāpas un salvijas eļļa vai kaltētas salvijas lapas. Ja Obzāns mums to visu spētu materializēt, tad esam zirgā.

-    Nenāksies materializēt, Obzāns pasmaidīja par Sedra dzēlībām. Lietus un rasa ir viens un tas pats. Zefārs, kuram piešķirts spēks valdīt pār ūdens stihiju, varētu mums to pievilkt.

-    Kā lai es to paveicu? Zefārs bija neizpratnē.

-    Palūkojies apkārt, mans draugs, Suzanna uzlika roku viņam uz pleca.

Zefārs neizpratnē paskatījās uz draudzeni un tad viņas norādītajā virzienā. Pāri pļavai klājās biezs miglas palags.

"Protams!" Zefārs domās teju vai iekliedzās aiz sajūsmas. "Migla ari ir lietusūdens! Man tikai jāpievelk tā un tad jāizdomā, kā to pārvērst šķidrā ūdeni."

"Tur es tev palīdzēšu," mierināja Obzāns.

-    Lāpas varam izgatavot no tepat atrodamiem materiāliem, sprieda Igra.

-     Nevajadzēs, pēkšņi iesaucās Sedrs, norādot uz tempļa ieeju. Milzīgā grozā pie tās bija novietotas lāpas.

-    Kā būs ar salviju? Zefārs iejautājās.

-    Par to nebēdā, Obzāns triumfējoši smaidīja, un Sedrs pēkšņi atcerējās kodīgi reibinošo smaržu, kas bija uzvirmojusi meditācijas laikā. Salvija bieži tiek izmantota dažādos rituālos, un karavīriem vienmēr ir līdzi maisiņš ar šo augu.

Elkardona, tajā pašā laikā

-     Liza, Renārs klusi pasauca, mazliet pavēris meitenes istabas durvis. Atbildes nebija, taču varēja dzirdēt, ka blakus istabā kāds kustas. Liza!

-    Esmu šeit, meitene atvēra durvis un mēģināja tumsā saskatīt, kas ar viņu runā.

-    Ja tu vēl neguli, vai drīkstu ienākt? Renāra uzdevums nebūt nebija viegls. Vajadzēja noskaidrot, kādēļ Liza tik ļoti pakļaujas Smagāram. Bija skaidrs, ka viņu saista Verga saite, taču Renārs nezināja, cik stipi Smagārs valda pār meitenes prātu. Mans vārds ir Renārs. Esmu skolotāja miesassargs.

Vai pieminēt to, ka viņš ir ari Obzāna draugs, par to Renārs nebija drošs. Pagaidām par to labāk klusēt. Ari par Smagāru šobrīd vajadzēja izteikties neitrāli. Svarīgi bija iemantot meitenes uzticēšanos, tomēr bija jāpatur prātā ari tas, ka viņa varēja par šo apciemojumu izstāstīt Smagāram.

-    Vari ienākt, bridi klusējusi, Liza atvēra durvis plašāk. Es jau gribēju doties pie miera, taču, ja skolotājs sūta tevi, nāc vien.

-    Jā, protams, sūta apskatīties, vai tev nekā netrūkst, Renārs meloja. Tātad skolotāja vārds viņai ir likums. Acīmredzot viņa ir pilnīgi Smagāra varā.

-    Nē, man ir viss, ko var vēlēties, Liza ļāva viņam apskatīt istabu.

Jau pēc pirmā nedrošā mēģinājuma piekļūt meitenes domām Renārs

saprata, ka viņa neatceras neko no savas agrākās dzīves. Viņas domās valdīja pilnīgs juceklis: kaut kādi izplūduši, miglaini tēli, bālas atmiņu atblāzmas. Tam visam pāri Smagāra tēls kā glābējs un sargs. Renāram bija skaidrs, ka runāt ar Lizu par viņas stāvokli ir bezjēdzīgi. Ja vien viņš spētu meiteni atbrīvot no maģijas varas, taču tas bija bīstami. Atlika samierināties ar to, ka viņa vismaz pagaidām ir drošībā. Steigšus novēlējis Lizai saldus sapņus, Renārs atvadījās un piesardzīgi izslīdēja pils gaitenī.

* * *

-   Man tomēr neliek mieru kāds jautājums, Mataau it kā garāmejot ieminējās. Ja jau tevi ir nodevis pat tavs labākais skolnieks Obzāns, kā gan tu īstenosi savus plānus pēc tam, kad būsi ieguvis Cirmeņa varu?

-      "Labākais" vēl nenozīmē "uzticamākais", Smagārs iesmējās. Obzāns, protams, ir ļoti apdāvināts zēns. Taču viņam allaž ir bijis savs viedoklis par visu. Tā ir laba īpašība, ja nesāk traucēt. Atzīšos, ka man bija savi plāni attiecībā uz viņu. Biju domājis pēc rituāla saglabāt viņam dzīvību un atstāt viņu sev blakus, lai viņš palīdzētu man vadīt Jauno pasauli. Taču viņš izvēlējās savu ceļu un pats izlēma savu likteni.

-    Jaunajā pasaulē dzīvo vairāki miljardi cilvēku, prātoja Mataau. -Ja tu nespēji nodrošināt sev viena lojalitāti, kā panāksi, lai tev uzticību zvēr miljardi?

-    Tas nebūs nepieciešams, Smagārs pasmaidīja. Viņiem pat nebūs par mani jādomā. Viņi taču diendienā nedomā par tiem dīkdieņiem, kuri šobrīd it kā vada Jauno pasauli. Par tiem viņi atceras tikai tad, kad jāvēl jauns koncils. Vai ari tad, kad notiek kaut kas visu pasauli apdraudošs. Pārējā laikā viņi par tiem nedomā. Ar mani būs tāpat. Pasaule vienkārši kļūs labāka, jo tajā nebūs noziegumu, nebūs slimību, nebūs nabadzības un ciešanu. Tieši tas ari ir mans mērķis.

-    Vai tad koncils nerūpējas par visas Jaunās pasaules iedzīvotājiem?

-Ja tās ir rūpes, tad dēmoni ir humānisma iemiesojums, Smagārs

ciniski iesmējās. Tie muļķi neinteresējas ne par ko, izņemot savas slavas spodrināšanu. Bet tikmēr jaunieši iet bojā no elektroniskajām narkotikām, pa ielām klejo bāreņi un slimnīcās ik dienu mirst simtiem cilvēku. Pēc Lielā Sprādziena šie tūļas nespēja pat sarosīties, lai nodrošinātu cilvēkus ar drošu dzīves vidi, kamēr tiek novērsta radiācijas ietekme. Vēl tagad Jaunajā pasaulē tūkstošiem cilvēku nav izārstējušies no staru slimības, kuru viņu senči ieguva Sprādziena laikā. Esmu ieguldījis līdzekļus vairākos pētījumos, un man ir iespēja uzraudzīt visu pasauli, katru cilvēku, pat neizejot no sava kabineta.

-     Kā mistiskajam Ledkalnes ķēniņam, vai? Mataau izlikās, ka viņam šie paskaidrojumi šķiet muļķīgi un pārspīlēti izdomājumi, lai gan patiesībā viņa interese bija sakāpināta līdz augstākajai robežai.

-    Krietni vienkāršāk, Smagārs vienaldzīgi atmeta ar roku. Pastāv iespēja kontrolēt dažādu hormonu izdalīšanos cilvēku organismā. Lai novērstu noziedzību, piemēram, ir nevis jāapcietina cilvēks, kad viņš jau ir izdarījis noziegumu, bet gan jāaptur pirms nozieguma izdarīšanas. Kad Jaunā pasaule nonāks manā varā, ikvienam cilvēkam tiks implantēts īpašs čips, kas signalizēs par visu viņa organismā notiekošo. Policija varēs reaģēt uz to, ka cilvēka organismā ceļas agresiju izraisošu hormonu līmenis, un tas ļaus arestēt potenciālo likumpārkāpēju jau iepriekš, lai veiktu pārrunas ar viņu. Tāpat vien neviens otram pie rīkles neķeras. Tātad ir jānoskaidro iemesls un jāatrisina konflikts mierīgi.

-    Tas attiecas arī uz tevis pieminētajām elektroniskajām narkotikām?

-    Protams, Smagāru šī saruna sāka garlaikot. Ne jau labas dzīves dēļ jaunieši sāk lietot narkotikas. Viņi vienkārši cenšas ar tām aizstāt kaut ko, kā viņiem pietrūkst. Visbiežāk tās ir problēmas ģimenē. Bērni jūtas vientuļi, nesaprasti. Ari šajā gadījumā ir iespējams kontrolēt hormonus, lai laikus novērstu draudus. Turklāt šāda kontrole būs ne tikai policijas, bet ari veselības aizsardzības rīcībā. Tas ļaus laikus novērst daudzas slimības, un cilvēki varēs daudz produktīvāk izmantot savu potenciālu.

-    Tas palīdzēs novērst ari nabadzību?

-Ja cilvēks ir vesels, ja viņu nenomāc problēmas, ja viņam ir iespēja darīt to, ko viņš tiešām vēlas, nevis to, kas viņam ļauj nopelnīt dienišķajam maizes kumosam, viņš ir daudz noderīgāks sabiedrībai, spēj radīt vērtības, kas svarīgas visiem, un tātad visi nodrošinātu viņam iztiku, Smagārs pēkšņi iedegās un aizrautībā piecēlās kājās. Nauda ir visa ļaunuma sakne. Tās dēļ pat vislabākie cilvēki spēj kļūt par zemiskiem neģēļiem un nodot savus vistuvākos. Cilvēkam nav jābūt naudas pelnīšanas mašīnai! Esmu to mēģinājis ieskaidrot tiem stulbeņiem, bet viņi man atbildēja, ka zinātniskā komunisma idejas esot izsapņotas jau pirms Lielā Sprādziena. Ha! Pasaki pats: ja es audzētu labību un tu kaltu arklu lemešus, vai mēs spētu sadarboties bez naudas? Protams, jo es tev par lemešiem maksātu ar labību un tā mēs nodrošinātu viens otra eksistenci. Kādēļ šādu modeli nevarētu ieviest visā pasaulē? Mākslinieks glezno, dāvājot cilvēkiem estētisku pārdzīvojumu, un cilvēki, kuri sintezē pārtiku, var nodrošināt iztiku māksliniekam. Bet tie nelgas jau kaut ko tādu neatzīs! Nē! Tā esot utopija! Un viņu pašu līdz vājprātam uzblīdušie identifikatori piešķir viņiem īpašu nozīmīgumu sabiedrībā! Nauda padara tos varenus un ļauj savu mazvērtību kompensēt uz pārējo pielūgsmes rēķina. Nožēlojamās niecības! Bet mana sirds asiņo ikreiz, kad atceros kādu zēnu, kas tika tiesāts par slepkavību ar iepriekšēju nodomu. Viņa tēvs bija ģimenes vienīgais balsts. Māte sirga ar nedziedināmu slimību, un visi ģimenes līdzekļi tika tērēti mātes labā: zālēm un pilnvērtīgam uzturam, kas bija nepieciešams viņas veselībai.

Šim zēnam bija lieliskas pianista dotības. Iespējams, kādreiz viņš būtu kļuvis par visā pasaulē slavenu mūziķi, kura izpildījumā mūzika liktu cilvēku dvēselēm attīrīties no sārņiem un cilvēce kļūtu labāka. Taču viņam nebija nekādu iespēju mācīties klavierspēli. Viņam nācās jau agri sākt strādāt pārtikas sintēzes rūpnīcā. Ilgas pēc mūzikas un nolemtības izjūta sagrauza šā puiša dvēseli, un, kad nomira viņa māte, viņš mierinājumu meklēja elektroniskajās narkotikās. Viņš grima aizvien dziļāk, līdz brīdim, kad narkotiku iegādei nepieciešamās naudas dēļ uzbruka kādam vīram un nogalināja viņu. Jauneklim piesprieda mūža ieslodzījumu. Bet īstie vainīgie palika nesodīti. īstie vainīgie bija tie kretīni, kas liedza zēnam iespēju īstenot viņa sapni. Šiem neliešiem būtu jāpiespriež nevis mūža ieslodzījums, bet gan mūžīgās mocības!

Nomierinies, mans draugs, nomierinies, Mataau šāda aizrautība šķita smieklīga. Smagārs pasaules glābējs. Tā tik bija komēdija divos cēlienos! Gan jau tavs cēlais mērķis tiks sasniegts.

Ne viens, ne otrs pat nepamanīja, ka istabas kaktā klusi sēdošais Rorikors, kurš šķita iemidzis, patiesībā uzmanīgi tver katru Smagāra vārdu.

Stounhendža, pusnaktī

Obzāns rūpīgi iekaisīja katrā lāpā pa šķipsnai sahrijas, kamēr Zefars, paņēmis templī novietotās nelielās koka bļodas, pievilka virs tām miglu. Kad pamatīgs miglas mākonis jau karājās gaisā virs katras bļodas, viņam pievienojās Obzāns. Viņš koncentrējās un katram mākonim pavēlēja: "Garvea!" Pavēle atdzist lika miglas mākoņiem pārvērsties ūdenī, un tie ielija bļodās. Sedrs un Igra paņēma nu jau ar ūdeni piepildītos traukus un novietoja tos pie vidējās akmens arkas pretī altāra akmenim. Lāpas tika nolemts aizdegt jau templī. Bija pienācis laiks atvadīties.

-     Es nezinu, kas mūs gaida otrā pusē, Obzāns vērsās pie Uves, tādēļ vēlos tev lūgt kādu pakalpojumu, valdniek. Ja pēc mēneša mēs neatgriežamies, svētī Suzannu ceļam un palīdzi viņai atvērt Vārtus, lai vestu domhandiešus cīņā pret ļaunumu. Zinu, ka tas ir smags uzdevums, taču tā, iespējams, ir domhandiešu pēdējā cerība.

-    Šis uzdevums ir smags tēvam, Uve apskāva karavīru, bet tas nav smags valdniekam. Esmu audzināts ar domu, ka šāda diena kādreiz var pienākt. Esmu Suzannai kopš mazotnes mēģinājis ieaudzināt šo domu. Lai gan ilgus gadus viņa ir noliegusi Domhandas pastāvēšanu, viņa nav no bailīgajām un savas tautas labā ies kaut ugunī. Es apsolu, ka tavu lūgumu izpildīšu.

-     Arī es apsolu, Suzanna paspieda Obzāna roku. Taču esmu pārliecināta, ka mēs to paveiksim kopā.

Kamēr pārējie atvadījās no Uves un Ingrīdas, bija pienācis smagākais bridis Zefāra dzīvē. Nu viņš stāvēja aci pret aci ar sievieti, kura bija viņa dzīves kodols, kura piešķīra jēgu visam, ko viņš jebkad bija darījis, un par kuru viņš pat sapņot neuzdrīkstējās, apzinoties to, cik milzīgs bezdibenis viņus šķir. Vienīgais, ko viņš drīkstēja darīt, bija kalpot savai valdniecei. Un to viņš darīs! Kā sacīja senie karotāji: "Līdz pēdējam elpas vilcienam!"

Ne vārda neteicis, viņš uzlika labās rokas plaukstu uz sirds, godbijīgi nolieca galvu un atmuguriski kāpās uz tempļa pusi, kad Suzanna pēkšņi panāca draugu un cieši ielūkojās tam sejā. Mirkli Zefaram šķita, ka Suzanna viņu tūliņ apskaus, taču viņa tikpat pēkšņi apstājās un tikai kaut ko nesaprotami nomurmināja.

-     Uz drīzu tikšanos, mīļie! uzsauca Uve.

* * *

"QuardendraJ"

Četras lāpas uztvēra Vārdu un iedegās ar spožu liesmu. Sedrs iesprauda divas lāpas katrā arkas pusē. Salvijas smarža piepildīja seno templi, un lāpu spocīgā gaisma atsauca atmiņā sapņus, kuros Cirmens nika Malkoras raktuvēs.

-    Vārdi gan būs jāskaita tev, Sedrs uzrunāja Obzānu, kad viss bija sagatavots.

-    Paldies par uzticēšanos, karavīrs pasmaidīja un uzsita biedram uz pleca.

Nostājies ar seju pret vidējo arku un ar muguru atspiedies pret altāra akmeni, kā Sedrs viņam lika, Obzāns pacēla rokas un sāka skaitīt Igras atrastos Vārdus. Tiklīdz atskanēja pirmā rinda

"Kur ūdeņi caur laikiem plūst," koka traukos ūdens sāka nevaldāmi viļņoties un sagriezās vērpetēs.

"Kur koku lapās vēji lūst", Obzāns turpināja, un tempļa akmens aplī iebrāzās spēja vēja pūsma.

"Lai uguns spēkā zeme kūst,

No zibens varas Vārti grūst."

Senie akmeņi, kurus apspīdēja lāpu liesmas, šķita sākam izstarot iekšēju gaismu. Tā kļuva aizvien spilgtāka un spilgtāka, līdz iegailējās ari mazie, altāra priekšā pusaplī izvietotie akmeņi. Cits aiz cita tie iekrāsojās sārti, un gaisma pa spirāli pārplūda uz ārējo apli, un tad iedegās arī lielā apļa milzīgās akmens kolonnas. Zem kājām bija jūtama viegla vibrācija, taču nekas vairāk nenotika.

-    Vārdi noteikti darbojas, ieminējās Igra, taču iespējams, ka tie jāizrunā vairāk nekā vienu reizi. Tā taču var būt, vai ne?

Igrai, iespējams, bija taisnība. Vismaz sliktāk no tā noteikti nebūs, sprieda Obzāns. Ļaunākais, kas varētu notikt, būtu šā vēstures un kultūras pieminekļa sabrukšana. Viņš vēlreiz skaļi un skaidri noskaitīja Vārdus.

Centrālās arkas vidū parādījās viegla migliņa, taču tas diez vai bija portāls. Drīzāk tā bija kusla dūmaka, kas plūda no zemes starp varenajiem akmeņiem.

"Trīs lietas labas lietas," nodomāja Obzāns un, ieguldījis sacītajā visus spēkus, izrunāja Vārdus trešo reizi.

Akmeņu aplī kaut kas iezumējās, it kā vējš pūstu vientuļi nostieptās stīgās. Sīki drebuļi pārskrēja milzīgajiem akmens bluķiem. Ja šāda vibrācija turpinātos ilgāk, varenās kolonnas sadruptu smalkos akmentiņos.

Zemes drebēšana zem zobenvalžu kājām bija biedējoša. Pie centrālās arkas novietotajos traukos ūdens griezās kā piltuvē. Pēkšņi no skaidrajām, zvaigžņotajām debesim izšāvās smalka zibens šautra, kas atdūrās tieši pret centrālās arkas augšējo akmeni. Debesu enerģija ieplūda telpā starp kolonnām, un vietā, kas vēl pirms mirkļa bija tukša, iezaigojās enerģijas lauks. Aiz tā virmoja smalki pavedieni, kas kā stigas tiecās nezināmajā. Vārti bija vaļā.

Nu tad, Obzāns gurdi noteica, dodamies!

Instinktīvi sadevušies rokās, visi pieci tuvojās noslēpumainajam enerģijas laukam.

Reakorda, tajā pašā brīdī

Firistra atvēra acis un palūkojās uz vecākiem, kas bija iemiguši pie viņas gultas. Skali bija nodeguši tikai līdz pusei. Tas nozīmēja, ka tie ir vai nu nesen aizdegti, vai arī nesen nomainīti. Šaurajā loga ailā, kuru sedza tikai veca, noskrandusi sega, bija manāma necaurredzama tumsa. Tātad viņa bija šādi nogulējusi krietni ilgu laiku.

"Cik nožēlojami," Firistra nodomāja. "Pie Reakordas drupām ir apmetušies tik daudzi cienījami ļaudis, taču visi viņi dzīvo kā nožēlojami lauķi. Nu, kaut vai mani vecāki. Braida pa pusei Loredas augstmane, pa pusei sirēna. Braki kādreizējā zemtriču valdnieka pirmā padomnieka dēls. Tādi ļaudis dzīvo noskretušā būdā, pārtiek no tā, ko paši izaudzē vai iemaina no kaimiņiem tādiem pašiem izbijušajiem augstmaņiem un to pēcnācējiem. Pat Talu pēcteči šeit saimniekoja kā prasti zemnieki, līdz tos puikas Memetriju un Katrakanu beidzot kronēja kā Mentaras jaunos valdniekus. Vai tiešām šiem ļautiņiem ir tik grūti pieņemt jauno varu un tā saglabāt savu stāvokli sabiedrībā? Nē! Labāk lepnā nabadzībā nekā savā pilī, maksājot meslus Mataau."

Nekad iepriekš viņa nebija pat iedomājusies par savu stāvokli. Agrāk Firistru apmierināja šāda lietu kārtiba, taču šodien kaut kas bija mainījies. Viņa vairs necietīs nožēlojamo eksistenci. Nu viņa tam pieliks punktu. Viņa ir pelnījusi citādu dzīvi. Firistra vairs nenesīs ūdeni un nekurs pavardu, siltuma iegūšanai izmantojot kaltētus lopu mēslus!

Klusi izslīdējusi no cietās guļvietas, viņa basām kājām devās laukā no būdas, lai neuzmodinātu māti un tēvu. Ieelpojusi dzestro nakts gaisu, meitene juta sevī mostamies savādu, brīnumainu spēku, kas šķita iestrāvojam viņā no pašas zemes. Basās pēdas sala rasotajā zālē. Visu ķermeni pāršalca sīkas trīsas. Plānais linu krekls bija bezspēcīgs pret pavasara nakts vēsumu.

Firistra iztēlojās, ka viņas ķermenim pieglaužas maigs, silts zīds un pēdas vairs neskaras pie saltās zemes. Palūkojusies uz sevi, viņa pārsteigta secināja, ka plāno linu kreklu ir nomainījušas ērtas, piegulošas bikses un silts, plats krekls, bet kājas sargāja gari ādas zābaki.

"Ja viss būs tik vienkārši arī turpmāk," viņa apmierināti nodomāja, "tad mana dzīve kopš šīs dienas solās kļūt visai patīkama."

Kāds iekšējs spēks lika viņai kaut kur doties. Kurp, to Firistra nezināja. Taču ilgāk palikt šeit, pie Reakordas drupām, viņa nespēja. Kaut kas dzina viņu uz priekšu viņai nezināmā virzienā.

Domhanda, Akmens Vārti, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša otrais ceturksnis (11. aprīlis pēc Jaunās pasaules kalendāra)

Sajūtas bija līdzīgas teleportācijai tā pati sadalīšanās un atkal savienošanās. Tikai šoreiz šīs sajūtas bija daudz spēcīgākas, bet ne tik ilgas. Acīmredzot pāreja ilga tikai mirkli. Tiklīdz viņi visi bija šķērsojuši Vārtus, enerģijas lauks viņiem aiz muguras izgaisa kā nebijis. Apkārt valdīja dziļa tumsa. Debesis, kas pirms mirkļa bija kā nosētas spožām zvaigznēm, klāja biezi mākoņi.

-    Stāt! tumsā kaut kas sakustējās un uzsauca gēlu valodā. Kas nāk?!

-   Nea weana tektira Cirmenal Obzāns noskaldīja pirmtautas valodā. Mēs esam Cirmeņa karotāji!

Tas iedarbojās kā bumbas sprādziens. Pēkšņi mazo laukumiņu pie Vārtiem piepildīja tumši stāvi. Nošķindēja bruņas. Bija dzirdama metāla strīķēšanās pret metālu. Šāda skaņa parasti radās, izvelkot zobenu no maksts. Tas noteikti nevēstīja neko labu. Zefars un Sedrs nosprieda, ka viņu ļaunākās nojautas ir piepildījušās. Smagārs bija norīkojis pie Vārtiem sargus, gaidot viņu ierašanos.

"Nomierinieties!" Obzāns domās vērsās pie pārējiem. "Atcerieties, ka Smagāram mēs esam vajadzīgi dzīvi. Tas nozīmē, ka mums ir visas izredzes atkauties, lai arī cik lielu pulku viņš šeit ir atstājis."

"Tavs optimisms ir ļoti iedvesmojošs," Sedrs zobojās. "Iespējams, ka mūs tūlīt savāks kā zvērus kādā tīklā un aizstieps tieši pie mūsu drauga."

-    Obzān? klusi iejautājās Heinrihs. Vai mums ir izredzes?

-    Protams, Obzāns bija noskaņots kareivīgi. Velc tik laukā tēva zobenu. Izpriecāsimies no sirds!

Sastājušies aplī, lai viņus kāds nepārsteigtu no aizmugures, ceļinieki sagatavojās kaujai. Nepieredzējušajiem zobenvalžiem un Heinriham šis solījās izvērsties par īstām ugunskristībām. Lai gan tumsā nebija iespējams saskatīt, cik lieli ir ienaidnieka spēki, to noteikti bija vairāk nekā virs pret viru.

"Varbūt mēs varam izmantot ilūziju vai kaut kādus Vārdus?" iejautājās Igra.

"Ilūzijām mums noteikti nepietiks spēka," paskaidroja Obzāns, "bet Vārdus varētu slāpēt Vārtu enerģija. Tā vēl ir tepat. Esmu pārliecināts, ka vecais maitasputns par to ir padomājis. Nāksies vien izkauties, draugi."

Obzāns lieliski saprata, ka pārējos šādas izredzes nebūt neiepriecina. Līdz šim viņu dzīvē bija notikusi tikai viena kauja. Lai gan viņš bija pārliecināts par biedru prasmēm, jo pats bija viņus apmācījis, cīņai uz dzīvību un nāvi bija nepieciešama ari psiholoģiskā gatavība.

Taču ilgai domāšanai laika neatlika. Viņu acis vēl nebija apradušas ar tumsu, kad Sedra tuvumā atskanēja klusināts kaujas sauciens, un, tikai instinktīvi aizliekot sev priekšā zobenu, viņam izdevās izvairīties no visai nopietna ievainojuma. Zobenu šķindoņa atskanēja gan pa kreisi, gan pa labi. Kliedzieni un būkšķi bija vienīgās pazīmes, kas piķa melnajā tumsā norādīja uz cīnītāju atrašanās vietu. Sedrs nopriecājās, ka viņi iedomājušies sastāties tik cieši cits pie cita, jo tumsā drīz vien

varēja nokļūt zem savējo zobena.

* * *

Acis pamazām aprada ar tumsu, un nu vismaz bija iespējams izšķirt krietni tumšākos cilvēku siluetus. Igra nopriecājās, ka tumsā neredz ienaidnieku sejas un acis. Spriežot pēc kliedzieniem, kas atskanēja netālu no viņas, viņa droši vien bija kādu ievainojusi vai pat nokāvusi. Labi, ka tumsa liedza ieraudzīt šīs šausmas. Viņa būtu varējusi izmantot čūskas redzi, taču izvēlējās taustīties tumsā, nevis skatīt pašas rokām paveiktos šausmu darbus.

Cīņa ar katru mirkli kļuva aizvien niknāka. Kareivjiem, kā jau Obzāns nojauta, acīmredzot bija dots rīkojums sagūstīt viņus dzīvus. Taču no tā, vai viņiem tas izdosies, droši vien bija atkarīgas viņu pašu dzīvības. Ja viņus nenokaus zobenvalži, visticamāk, sodīs un nokaus Smagārs vai Mataau. Zobenvalžiem un Heinriham šādu ierobežojumu nebija. Viņu vienīgais mērķis bija palikt dzīviem. Nebija svarīgi, ka viņu dzīvībai

varēja būt visai augsta cena. Par to varēs domāt vēlāk.

* * *

Iespējams, ka bija aizritējušas tikai dažas minūtes. Iespējams vairākas stundas. Viņi tikai cirta un cirta kaut kur tumsā. Zefāram aklās vistiņas bija apnikušas.

"Ja būtu kaut viens gaismas stars," viņš prātoja, "mēs jau sen būtu atkāvušies un nozuduši."

Danoi nojen rundra! viņš klusi uzsauca. Radi gaismas lodi!

Vārtu enerģija jau bija ieplūdusi zemē, un Zefara Vārdi lika virs mazā laukumiņa iegailēties krietna apelsīna lieluma lodei, kas izstaroja maigi zilganu gaismu. Tā ļāva saskatīt apkārtējos priekšmetus, taču neapžilbināja.

"Oho!" Obzāns atzinīgi izsaucās. "Tu esi labi mācījies, Zefār! Paldies!"

"Vienmēr laipni!" puisis atsaucās, lai gan tas, ko viņš ieraudzīja, lika matiem sacelties stāvus.

Tagad kauja norisinājās uz vieniem vārtiem. Zobenvalži cirta pa labi un pa kreisi. Smagāra un Mataau atstātajiem kareivjiem vairs nebija nekādu izredžu. Turpmākie notikumi izšķīrās dažu minūšu laikā. Nu jau laukumiņā noguruši un aizelsušies stāvēja pieci ceļinieki, bet apkārt viņiem mētājās nedzīvi, sakropļoti ķermeņi.

Reakorda, tajā pašā laikā

Soļojot klusi kā vēja pūsma, Firistra ielavījās kalēja smēdē. Aizdegusi pie durvīm esošo lukturi, viņa apskatīja telpu un drīz vien pamanīja meklēto. Telpas tālākajā kaktā rindojās vairāki zobeni. Apņēmīgi šķērsojusi telpu, meitene paņēma pirmo, kas bija piesaistījis viņas uzmanību. It kā visu mūžu būtu to darījusi, Firistra apjoza siksnu un, izvilkusi no maksts līko, vieglo ieroci, mirkli patīksminājās par vājās gaismas atspulgu asmenī.

Ielikusi zobenu atpakaļ maksti, viņa devās laukā pa durvīm, nodzēsa lukturi un mērķtiecīgi virzījās pāri tumšajam pagalmam uz stalli. Tiklīdz viņa atvēra durvis, stallī atskanēja satraukto dzīvnieku sprauslošana un bubināšana. Nepievēršot tai ne mazāko uzmanību, viņa iegāja tuvākajā steliņģī, tumsā uztaustīja zirglietas un ar ierastām kustībām sagatavoja dzīvnieku ceļam. Svešāds, neizprotams spēks dzina viņu uz priekšu, neļaujot kavēties ne mirkli, it kā no tā būtu atkarīga visas pasaules pastāvēšana.

Izvedusi zirgu tikai no steliņģa, Firistra pat nepapūlējās izvest dzīvnieku pagalmā. Turpat stallī viņa ielēca seglos un no visa spēka ietrieca papēžus dzīvnieka sānos. Sāpēs un izbīlī zirgs saslējās pakaļkājās, taču jātniece noturējās un, izsaukusies "Nū!", lika zirgam pilnos auļos doties uz priekšu. Tikai uz priekšu! Tālāk, aizvien tālāk projām no Reakordas. Pretī viņas nākotnei!

Stundas gājienā no Akmens Vārtiem, tajā pašā laikā

Atspiedusies pret koku, Igra nespēkā noslīga zemē. Viņas ķermenī nebija neviena muskuļa, kas nesmelgtu un nesāpētu. Tiesa, neviena ievainojuma viņai nebija. Taču tas situāciju nepadarīja ne par matu labāku. Tiklīdz kauja pie Vārtiem bija beigusies, viņi visi bija skrējuši prom, ko kājas nes. Nonākt uz pareizā ceļa viņi vēl pagūs. Svarīgākais bija izvairīties no iespējamās tikšanās ar Smagāra sarūpētiem papildspēkiem. Ja nebijis uzbrukuma, viņi būtu nakti pārlaiduši turpat pie Vārtiem un līdz ar rītausmu meklētu ceļu uz Mentaru. Tagad šo nodomu nācās atmest.

Aizverot acis, viņa atkal un atkal redzēja sakropļotos ķermeņus bez dzīvības guļam sev apkārt, un apziņa, ka vairākiem karavīriem dzīvību ir atņēmusi viņa, radīja nelabumu. Kā salta, tumša roka tas saspieda meitenes kaklu, un pāri vaigiem sāka plūst asaras. Kaut kur pa kreisi no Igras Zefārs klusi skaitīja dziedināšanas Vārdus. Acīmredzot viņš bija ievainots. Pa labi no Igras smagi elpoja Sedrs.

"Cik labi, ka tumsā neviens neredz mani raudam," Igra nodomāja. Viņai ļoti negribējās, lai puiši uzskatītu viņu par čīkstulīgu skuķi.

Kas tad nu? čukstus jautāja Obzāns, notupstoties līdzās meitenei un saudzīgi atglaužot no viņas pieres atrisušu matu šķipsnu. Kas noticis manam brašākajam kareivim?

-    Saki, Obzān, Igra centās apslāpēt šņukstus, tu taču savā dzīvē esi nogalinājis ne vienu vien reizi, vai ne?

-    Ir nācies, virs smagi nopūtās, apsēžoties līdzās Igrai un apliekot roku pusaudzes kalsnajiem pleciem.

-     Vai ar to vispār jebkad ir iespējams sadzīvot? meitenes balsi bija dzirdams rūgtums.

-    Atkarīgs no tā, kā tu to uztver, draudziņ, Obzāns tēvišķi noglāstīja meitenes matus. Redzi, tagad mēs esam kļuvuši par kareivjiem. Tā ir mazliet cita dziesma. Ja tu atņem kādam dzīvību sava labuma dēļ, to sauc par slepkavību. Ja netici man, pajautā Zefāram. Viņš tev to izskaidros no likuma viedokļa. Taču karā valda citi likumi. Karaviram ir tikai divas izvēles: vai nu viņš nokaus pretinieka karavīru, saglabās savu dzīvību un turpinās kalpot tam, kas dod viņam pavēles, vai ari pretinieka karavīrs nokaus viņu to pašu iemeslu dēļ. Tas nav personisks naids. Nereti kaujas laukā sastopas cilvēki, kas iepriekš cits citu nemaz nav pazinuši, un viņu starpā nav naida. Vienīgais, kas pretnostatījis viņus, ir viņu pavēlnieki. Mans skolotājs Gjarahs mēdza teikt: karā nenogalina, karā iznīcina ienaidniekus. Ar šo ir iespējams sadzīvot. Vai to ir iespējams pieņemt? Noteikti ne! Karš pēc būtības ir pretdabisks. Bet ne jau mēs esam šo karu sākuši. Mūsu uzdevums ir šo karu izbeigt. Mums ir jāpanāk, lai atgriežas laiki, kad strīdus neizšķīra kaujas laukā, atņemot dzīvību. Lai atgriežas tie laiki, kad strīdus risināja pie pārrunu galda.

-    Nav nozīmes tam, kā to nosauc. Slepkavība vai pretinieka iznīcināšana. Būtību dzīvības atņemšanu tas nemaina. Man šķiet, ka es līdz mūža galam redzēšu sakropļotos, nokautos karavīrus, Igra nopūtās.

-     Man gribētos, lai tava ierašanās Domhandā būtu bijusi patīkamāka, Obzāns paspieda meitenes plecu un nevilšus nodomāja, ka Igrai dzīve ir uzlikusi pārāk smagu pārbaudījumu, taču man nāksies tevi apbēdināt, jo tas, ko mēs tikko piedzīvojām Vārtu tuvumā, ir tikai sākums. Šādus skatus un pat vēl briesmīgākus tev nāksies redzēt vēl daudzreiz. Arī pašai nāksies ciest. Tas ir karš, mīļā.

Obzāna vārdi nesniedza mierinājumu. Tieši pretēji. Igras jau tā nomāktais garastāvoklis kļuva vēl smagāks. Tomēr viņa bija pateicīga biedram par to, ka viņš nemēģināja melot, lai viņu saudzētu. Ja īstenība ir tik skarba, tad labāk zināt, ar ko nāksies samierināties. Taču šis bridis bija laupījis meitenei pēdējos spēkus, un viņa nespēja savaldīties. Asaras plūda nevaldāmā straumē, un Igra pieglaudās Obzāna plecam.

-     Nekaunies par savām asarām, draudziņ, Obzāns piekļāva viņu cieši sev klāt. Jums, sievietēm, daba piešķīrusi milzīgu priekšrocību iespēju izraudāties. Tas palīdz pārvarēt grūtības. Asaras atvieglo sirdi, attīra, šķista. Mums jau kopš mazotnes iepotē, ka "lieli zēni neraud", un paaudžu paaudzēs mēs esam zaudējuši spēju attīrīties izraudoties. Mēs visu krājam sevī, tādēļ daudzi kļūst īgni un skarbi. Izraudies! Nebaidies par to, ko par tevi nodomās citi.

Kamēr Igra klusi šņukstēja, piespiedusies Obzāna krūtīm, viņa vērīgās acis pētīja apkārtni. Pagaidām viņiem briesmas nedraudēja. Kamēr ziņa par patruļas sakaušanu nokļūs līdz Smagāram, paies krietns laika sprīdis. Neviens, kas spētu ātri nogādāt ziņu pavēlniekiem, nebija palicis dzīvs. Obzāns gan nebija pārliecināts, vai ziņnesis nav devies ceļā jau pašā kaujas sākumā. Taču ari tad viņam būs nepieciešams laiks. Smagārs bija ieradies Domhandā pirms vairākām dienām un, visticamāk, jau atradās krietni tālu no Vārtiem. Tātad viņi pilnīgi noteikti bija ieguvuši vairāku stundu rezervi. Šobrīd slēpšanās mežā un tumsā dāvāja viņiem vairākas priekšrocības. Lai meklētu viņus, pēddziņiem būtu nepieciešamas lāpas, tātad viņi būtu laikus pamanāmi. Turklāt pat tad, ja pēddziņi spētu pārvietoties tumsā, mežā to nebija iespējams izdarīt bez skaņas. Agri vai vēlu kāds karavīrs uzkāptu uz sausa zara vai pakluptu pret cini, liekot nožvadzēt bruņojumam. Visbeidzot, viņiem pašiem bija priekšrocība, kuras nebija ienaidnieka karavīriem: viņš jau labu laiku pārlūkoja mežu ar savu sikspārņa redzi un ieklausījās katrā troksnī, izmantojot savu spēju dzirdēt ultraskaņas. Kad Igra būs nomierinājusies un atguvusi līdzsvaru, viņi varēs uzmanīt apkārtni kopā. Tumsā Igras spēja redzēt kā čūskai būs ļoti noderīga, turklāt šāds uzdevums liktu viņai justies nozīmīgākai, mazinot kaujas radītos sirdēstus.

-    Klau, Obzān, ieminējās Heinrihs, palabo mani, ja kļūdos, bet man šķiet, ka pie Vārtiem bija atstāta apmēram četrdesmit viru liela vienība. Vismaz tik daudz es paguvu saskaitīt.

-    Tā bija, Obzāns apstiprināja. Arī viņš bija paguvis saskaitīt četrdesmit vīrus.

-     Bet tie taču nebija Smagāra viri, Heinrihs prātoja. Viņi bija tērpušies pavisam citādāk nekā tu.

-    Tur bija apvienotie spēki, paskaidroja Obzāns. Daži bija Smagāra viri, ierindas kaujinieki. Citi bija Mataau karavīri. Acīmredzot abi sirdsdraugi viens otram tik ļoti neuzticas, ka labāk izvēlas visā dalīties.

-    Bet tad jau sanāk, Sedrs rūgti iesmējās, ka Smagāram ir bikses pilnas. Pat tad, ja viņš šo patruļu pie Vārtiem atstāja mūsu dēļ, kas ir ticamākais izskaidrojums tādai sagaidīšanas delegācijai, viņš taču gaidīja tikai mūs četrus. Desmit pret vienu! Acīmredzot vecais lops uzskata, ka ar mums ir jārēķinās.

-   H sanāk gan, Obzānam nācās piekrist. Viņš jau bija domājis par to. Viens ir skaidrs: patruļas uzdevums bija sagūstīt, nevis nogalināt.

To nu viņam nevajadzēja teikt! Savu kļūdu Obzāns pamanīja pēc mirkļa, kad Igras nagi sāpīgi ieurbās viņa rokā. Tagad viņa mocīsies pašpārmetumos par to, ka nokāvusi cilvēkus, kuri nemaz netīkoja pēc viņu dzīvības.

"Es jau teicu, draudziņ," Obzāns domās vērsās pie Igras, "tas ir karš. Turklāt, ja šos vīrus nebūtu nokāvuši mēs, viņi kristu no savu pavēlnieku rokas. Karavīru, kas nav spējis izpildīt savu uzdevumu, bieži vien soda ar nāvi. Jo īpaši, ja runa ir par tādiem pavēlniekiem, kādi ir Smagārs un Mataau. Šādi valdnieki karavīrus uzskata tikai par rikiem savu mērķu sasniegšanai. Viņuprāt, tie nav cilvēki. Viņu karavīri kalpo saviem pavēlniekiem nevis idejas, bet baiļu dēļ. Tādēļ nepārmet sev neko."

Elkardona, pēc dažām stundām

Saules stari tikko bikli apspīdēja debesu pamali. Pļavas un tuvējo mežu vēl klāja pelēcīga rīta migla. Naktī, šķiet, bija lijis. Liza lūkojās nemīlīgajā ainavā, un tā ne par matu neuzlaboja viņas drūmo omu. Visu nakti viņu atkal bija mocījuši tēli. Ikviens no tiem centās pārvilināt viņu savā pusē. Kā dēmoni, kas tīko pēc viņas gara. Vieniem viņa gribēja uzticēties, taču iekšējā balss mudināja būt piesardzīgai. Citi vienkārši centās būt viņai līdzās, bet prāts apgalvoja, ka viņai no tiem jāturas pa gabalu. Ja vien viņa spētu atcerēties kaut vai kādu sīkumu…

Lai gan skolotājs bija atzinīgi novērtējis lorda Mataau viņai iekārtotās telpas, Lizai tās šķita nemājīgas, viņa tajās jutās slikti. Drūmais skats aiz loga bija daudz pievilcīgāks nekā atrašanās šajos mēbeļu un greznumlietu labirintos. Ja vien viņa varētu iziet pagalmā! Varbūt viņas domas kļūtu nedaudz gaišākas.

Piegājusi pie durvīm, meitene pārsteigta secināja, ka tās ir aizslēgtas. Viņa labi atcerējās, ka vakarā tās noteikti bija vaļā. Pēdējais, kas bija apciemojis viņu pirms aizmigšanas, bija Renārs. Vai varētu būt, ka viņš kaut kāda iemesla dēļ ir aizslēdzis durvis? Iespējams. Kas zina, kādēļ viņš tā rīkojies. Varbūt tas ir bijis pašas Lizas drošībai. Kopš brīža, kad viņi bija sastapušies ar šo lordu Mataau, Lizu nepameta sajūta, ka skolotājs viņam neuzticas.

Taču pārdomas nemazināja Lizas vēlmi izkļūt no telpām. Ja nu skolotājs licis viņu ieslēgt, lai pasargātu Lizu no nevēlamiem apmeklētājiem? Tad taču viņa drīkst iziet no savām istabām. Meitene ilgi lūkojās uz slēgtajām durvīm, prātojot, kā tās atvērt, kad pēkšņi durvju vairs nebija. Pārsteigta viņa palēca soli atpakaļ, bet tad apņēmīgi devās uz priekšu un izgāja tumšajā pils gaitenī.

Klusi slīdot uz priekšu, Liza prātoja, vai visas viņas vēlēšanās varētu piepildīties tikai tādēļ vien, ka viņa kaut ko ļoti, ļoti vēlas? Uz viņas atmiņām tas acīmredzot neattiecās. Bet durvis taču bija izgaisušas! Meitenei kārojās pārbaudīt, vai viņa spētu iegūt vēl kaut ko, ko vēlētos. Nu, piemēram, gaismu šajos tumšajos gaiteņos.

Kādu brīdi nekas nenotika. Liza jau sāka domāt, ka tās bijušas tikai muļķīgas iedomas, kad tuvējā sienai piestiprinātajā svečturī esošie sveču nodeguļi iedegās ar spožu liesmu. Drīz tiem pievienojās ari citas sveces, un pils gaitenī ieplūda maiga, zeltaina gaisma.

Gaiteņu labirints tagad vairs nešķita tik biedējošs, tomēr ari mājīgāks tas nekļuva. Atrast ceļu laukā no pils nemaz nebija tik viegli, un te nelīdzēja arī Lizas vēlēšanās. Visbeidzot viņa pilnīgi apmaldījās un nokļuva plašā zālē, kurā omulīgi kūrās kamīns. Pirmajā mirklī telpas plašumā un puskrēslā viņa pat nepamanīja pie kamīna augstajos krēslos sēdošos cilvēkus. Uguns solītā siltuma vilināta, Liza devās dziļāk telpā, kad nejauši līdz viņai atplūda klusas balsis. Vienā no tām meitene atpazina lorda Mataau piesmakušo, brīžiem diezgan spalgo balsi. Otra balss bija krietni zemāka, skarbāka. Taču neviens no runātājiem noteikti nebija skolotājs. Viņa sulīgo, it kā no krūtīm skanošo balsi viņa pazītu pat aizsietām acīm.

Liza gribēja tikpat klusi izslīdēt laukā no telpas, lai neviens viņu nepamanītu, taču saruna pēkšņi piesaistīja meitenes uzmanību, un viņa piesardzīgi paspēra dažus soļus uz priekšu, lai nokļūtu tuvāk runātājiem.

-   Viņš ir visai tālu ticis, milord, noteica rupjās balss īpašnieks. Ja tā, būtu labi iegūt viņu par mūsu sabiedroto uz ilgāku laiku.

-    Ari tagad viņš neatsakās palīdzēt, lords Mataau garlaikoti noteica. Viņš jau ir nodevis mūsu rīcībā visus savus vīrus. Tas, ka pa Vārtiem nav iespējams ienest ieročus, kas vienā mirklī padarītu mūsu pretiniekus rāmus, ir traucējoši, bet nav nelabojami. Ja jau viņam ir uzticami cilvēki, kuri darbojas turienes zintnieku garā, kādēļ gan nepierunāt lordu Smagāru, lai viņš atved tos šurp. Viņi tad varētu šeit uz vietas radīt tās viņu… Kā tur bija? Ak jā! Lāzerpistoles. Tā mēs drīz vien nospiestu uz ceļiem dumpīgo Mentaru, pakļautu ideālistus elfus un iekarotu, nē izkausētu, Ledkalni, iekams tā vēl nav pamodusies. Rūķi un troļļi būtu vairs tikai sīks kavēklis ceļā uz visaptverošu uzvaru.

-    Taču lords Smagārs noteikti vēlēsies par to kaut ko pretī, otrs vīrs šķita runājam ar sevi pašu.

-    Es pat zinu, ko viņš vēlas, Mataau iesmējās. Ja dabūsim viņam Obzānu un pārējos zobenvalžus, Smagārs būs laimes virsotnē.

-     Nezinu, nezinu, Mataau sarunbiedrs domīgi novilka. Nedomāju, ka mums nāktu par labu, ja Smagārs iegūtu Cirmeņa varu. Ar tādu varu viņš var kļūt bīstams. Lai gan viņš apgalvo, ka viņu interesē Jaunās pasaules uzlabošana. Ka Domhanda viņu neinteresē. Te ir divas iespējas. Vai nu viņš, ieguvis savu, pamās mums atvadas un nozudīs uz visiem laikiem, mēs viņam vairs nebūsim vajadzīgi, varēsim te vārīties savā katlā vieni un vien sapņot par tiem viņa lāzerieročiem, vai arī, ticis pie kārotā Jaunajā pasaulē, viņš sāks snaikstīties pēc tikpat visaptverošas varas šeit.

-    Tātad, it kā runa būtu par kaut ko pavisam ikdienišķu, Mataau atmeta, mums jāatrod kaut kas tāds, kas viņam būtu svarīgāks par Cirmeņa zobeniem, lai mēs varētu ilgāk izmantot viņa labvēlību. Katram ir kāda vājā vieta. Varbūt tas viņa sievišķis?

-     Tas neder, padomnieks noteica. Tā skuķe viņam nemaz tik nozīmīga nav. Es domāju, ka mūsu interesēs ir pēc iespējas ilgāk aizkavēt brīdi, kad viņš tiks klāt zobeniem. Tikmēr mums jāizdomā, kā pašiem iegūt šo spēku un līdz ar to varu gan Domhandā, gan Jaunajā pasaulē. Kas teicis, ka mēs nedrīkstētu paplašināt savu ietekmes jomu?

Lizas sirds sitās kā negudra. Viņa pat sabijās, ka sirdspukstus varētu sadzirdēt abi pie kamīna sēdošie vīri. Klusi, cik vien spēdama, meitene kāpās atpakaļ uz durvīm. Viņai steigšus bija jāatrod skolotājs un jāizstāsta viņam, ka pret viņu tiek perināta sazvērestība.

Aizkļuvusi drošā attālumā, Liza metās skriet pa bezgalīgajiem pils gaiteņiem, cerot, ka kāds no tiem izvedīs viņu no pils vai aizvedīs pie skolotāja.

Mežs pie Akmens Vārtiem, tajā pašā laikā

Nakts bija aizritējusi bez starpgadījumiem. Dežurējot uz maiņām, zobenvalžiem bija izdevies pat nedaudz pagulēt. Zefāra kāja jau jutās labāk. Lai gan sevi dziedināt nebija viegli, viņam šie Vārdi padevās itin labi. Tiklīdz meža biezoknī ielauzās pirmā gaismiņa, Obzāns rosināja posties ceļā. Rūpīgi izpētījuši karti un noteikuši savu atrašanās vietu, ceļinieki secināja, ka līdz Mentarai viņiem mērojams visai tāls ceļš.

-    Ja mans acumērs un spēja salīdzināt mērogus ir spēkā arī Domhandā, noteica Sedrs, tad šo ceļu mēs pieveiktu kādās divās nedēļās. Ar dēli es to spētu pieveikt vienas dienas laikā.

-     Kā ar teleportēšanos? iejautājās Zefārs.

-     Lai teleportētos, mums jāzina, kurp, Obzāns domīgi braucīja zodu. Taču neviens no mums Mentarā nav bijis.

-    Varbūt paskaidrosi saprotamāk? īgņojās Heinrihs.

-    Paskaidroju, runājot kā ar niķīgu bērnu, noteica Obzāns. Lai teleportētos uz noteiktu vietu, ir jāspēj iztēloties tās izskats. Atceries, ko es jums mācīju: uztaisi sev iztēlē bildi. Ņemot vērā, ka neviens no mums šeit nekad iepriekš nav bijis un, cik man zināms, Domhandas fotogrāfijas nav redzējis, neviens arī nespēj izveidot pietiekami skaidru iztēles bildi, lai spētu teleportēties.

-   Velns! nolamājās Sedrs. Tas nozīmē, ka mēs iztērēsim pusi laika, iekams tiksim līdz Mentarai, un tikai nedaudz mazāk, ja paveiksies ar kādu transportu, lai tiktu atpakaļ. Tikmēr tas draņķis Smagārs būs pie Vārtiem novietojis vai pusi savas armijas, un Suzanna, atverot Vārtus, nokļūs tieši Smagāra maigajos apskāvienos. Mēs būsim viņu iegāzuši kā visļaunākie nodevēji.

-     Klusu! pēkšņi nošņācās Obzāns. Meža biezoknī kaut kas bija sakustējies.

Igra palūkojās turp un pamanīja dzīvu organismu. Tas izstaroja siltumu un pārvietojās vertikāli.

-    Uz labu vai uz ļaunu? Igra domīgi jautāja Obzānam.

-   Tas, ka nācējs ir viens, noteikti ir uz labu, vīrs nomurmināja. Ja runa būtu par vajātājiem, tad tie pa vienam neklejotu, un es nevienu citu neredzu.

Arī Igra redzēja tikai vienu nācēju, kas ik pa laikam apstājās, it kā ieklausoties apkārtējās skaņās. Laikam jau ari ceļiniekam bija iemesls baidīties un būt piesardzīgam. Ja Mataau pakļautībā esošā teritorijā šis nācējs uzvedās tik apdomīgi, tad gluži draugs šo zemju pavēlniekam viņš nevarētu būt.

-     Tas gan nav rādītājs, uztvēris Igras domas, noteica Obzāns. Tikpat labi tas var būt mednieks. Tad viņa piesardzība ir saistīta nevis ar atrašanos naidīgā teritorijā, bet gan ar nepieciešamību dzīt pēdas zvēriem. Tomēr man šķiet, ka jebkurā gadījumā no viena nācēja mums nav jābaidās.

-     Tā vēl tik trūka, rūgti noteica Zefārs. Nolikām četrdesmit, tiksim galā ari ar vienu. Taču šoreiz gan pacentīsimies viņu nenobeigt.

Vientuļais nācējs tuvojās. Nu viņš jau bija saskatāms ari Zefaram, Sedram un Heinriham. Pēc izskata nācējs atgādināja vienkāršu puisi, kas tērpies staigāšanai pa mežu piemērotās drēbēs: brūnās ādas biksēs un platā ādas tunikā, kas rotāta skaistiem izšuvumiem. Mokasīnos ieautās kājas spēra klusus, piesardzīgus soļus. Jauneklis varēja būt gadus divdesmit vecs. Viņa piķa melnie mati bija sasieti pakausī. Neparastās, vērīgās acis ik pa laikam ieskatījās mežā, un šķita, ka viņš ošņā gaisu kā zvērs, kas meklē medījumu. Ieročus nācējam neredzēja, tādēļ zobenvalži nekādus draudus viņā nesamanīja. Taču Obzāns bija šo to mācījies no Smagāra kļūdām. Ja skolotājs savā augstprātībā parasti savus ienaidniekus novērtēja par zemu, tad Obzāns drīzāk centās pamanīt briesmas tur, kur to nemaz nebija.

Uzmanīgi, lai nepiesaistītu nācēja uzmanību, Obzāns mēģināja nolasīt nācēja domas. Domhandā ar šīm prasmēm bija jāpiesargās. Renārs un Gjarahs bija stāstījuši, ka šeit nekad nevari zināt, ar ko sastapsies, un cilvēki, kuri paši spēja lasīt domas, lieliski juta šādu iejaukšanos.

"Tas neattiecas tikai uz Sedru," Obzāns sevī nosmējās, atceroties, ka jau neskaitāmas reizes ir skenējis Sedra domas, viņam pašam to nemanot.

Tomēr pat ar paviršu ielūkošanos puiša domās pietika, lai kļūtu skaidrs, ka viņš nav Mataau lojāls cilvēks. Tiesa, neko daudz Obzānam noskaidrot neizdevās. Tiklīdz nācējs sajuta, ka tiek nolasīts, viņš acumirklī nobloķēja savu prātu. Saausījies un pavērsis degunu tieši uz cirmeniešu slēpņa pusi, jauneklis rūpīgi ieskatījās biezoknī.

-   Ja esi ienaidnieks, sargies, puisis rāmi noteica. Ja esi draugs, parādi man savu seju.

Viņa balss bija klusa, taču pavēle nepieļāva iebildumus.

-Ja esi Cirmeņa draugs, tad esi arī mans draugs, Obzāns drosmīgi atstāja slēpni un nostājās vietā, kurā nācējs varēja viņu labi saskatīt.

-     Ne visi Cirmeņa draugi ir ari meža draugi, jauneklis nesatricināmā mierā noteica un apstājās drošā attālumā no cirmeniešu slēptuves. Zaļā gredzena valdītājs nav meža draugs. Ja esi draugos ar viņu, mežos tev nekas nav meklējams.

-Ja esi pret zaļā gredzena valdītāju, tad mums noteikti ir pa ceļam, Obzāns pasmaidīja. Sabiedrotais šobrīd bija kā pašu debesu dāvana.

Pēc īsas apsveicināšanās un iepazīšanās Vorjaks no Zvaigžņu skrējēju cilts pavēstīja, ka šajā mežā uzturēties nav droši, un aicināja ceļiniekus turpināt ceļu kopā.

Elkardona, pēc dažām stundām

Liza skrēja un skrēja. Gaitenis pārgāja galerijā, galerija kāpnēs, kāpnes atkal gaitenī. Nelīdzēja ne vēlēšanās izkļūt no pils, ne vēlēšanās atrast skolotāju. Viņa maldījās pa pili līdz spēku izsīkumam un jau prātoja, ka labāk būtu nolīst kādā kaktā, lai tur klusītēm gaidītu savu pēdējo stundiņu, kad pēkšņi vienā no gaiteņiem Liza uzskrēja virsū Džonam. Lai gan meitene juta pret šo vīru dziļu riebumu, šobrīd viņš šķita Lizai kā augstāko spēku sūtīts glābējs. Asarām nevaldāmi plūstot, viņa saraustīti un neskaidri kliedza, lai Džons tūliņ pat ved viņu pie skolotāja.

Nekad iepriekš Džonam nebija nācies saskarties ar sievietēm, izņemot tās, kuras bija jāatved pie skolotāja vai jānopratina. Apjucis viņš stāvēja gaiteņa vidū un mēģināja izdomāt, kā lai nomierina šo histēriski kliedzošo un raudošo būtni, kura pat nespēja loģiski paskaidrot, kas noticis. Jebkurā gadījumā prātīgākais, ko viņš šobrīd varēja darīt, bija aizvest meiteni pie Smagāra.

Saudzīgi satvēris aiz rokas neprātīgi elsojošo radījumu, viņš veda Lizu pa gaiteni uz Smagāra istabām.

"Sievietes," Džons nicīgi nodomāja. "Ne velti skolotājs tās necieš ne acu galā."

Murminādams kaut ko par to, ka viss būs labi un skolotājs visu atrisinās, Džons ieveda Lizu Smagāra istabā.

-    Skolotāj, viņš bikli pasauca. Traucēt Smagāru meditācijas laikā bija bīstami.

* * *

"Vai tiešām tu ceri, ka šis stulbais, ambīciju pārņemtais un aprobežotais zobena vicinātājs spēs tev palīdzēt?" Meistars ķērca.

"Vismaz viņa karapulki man palīdzēs notvert pārējos zobenvalžus," Smagārs īgņojās. Meistars kļuva jo dienas, jo neciešamāks. Tas, protams, bija izskaidrojams. Gadsimtu mija tuvojās, bet zobeni vēl aizvien nebija apvienoti. Ja viņš neiegūs Cirmeņa varu līdz simtgades mijai, tad nāksies gaidīt vēl simts gadus, lai apvienotu zobenu varu. Tikmēr noziedzība plauks, taisnīguma uzvara būs jāatliek uz veselu gadsimtu. Pasaulēs turpinās valdīt ļaunums. "Obzāns noteikti ieradīsies, Meistar. Viņš vēlēsies atbrīvot meiteni. Tad Mataau un mani vīri sagūstīs viņu tieši pie Vārtiem."

"Un pārējie?" balss neatlaidās. "Vai esi pārliecināts, ka pārējie viņam sekos?"

-     Skolotāj, Džona balss ielauzās viņa apziņā kā spēja brāzma.

-     Vai neesmu teicis… Smagārs nikni iesāka, taču, atverot acis un ieraugot asarām noplūdušo Lizu, tūlīt pat savaldījās un smaidot uzrunāja meiteni: Kas noticis, mīļā?

-     Skolotāj, meitene šņukstēja, viņi nodos tevi!

-    Ūdeni! Smagārs pavēlēja Džonam. Nomierinies, mans bērns! Apsēdies! Tu esi ļoti satraukta.

-    Lords Mataau… Liza gandrīz kliedza.

-    Būs labi, bērns, Smagārs mierināja. Atstāj mūs vienus, Džon!

-    Skolotāj, Liza tik tikko pieskārās Smagāra pasniegtajam ūdens kausam. Viņi perina sazvērestību pret tevi.

"Lieliski!" Smagārs nopriecājās, nolasījis Lizas domas, no kurām uzzināja daudz vairāk nekā no pašas raudošās meitenes. "Viņa ir gatava riskēt, lai brīdinātu un aizsargātu mani. Vēl mazliet, un Gjaraha meita būs gatava mirt par mani."

-    Es zinu, bērns, Smagārs noglāstīja meitenes matus. Taču mēs tiksim ar to galā. Mēs abi kopā! Lords Mataau ir ļauns cilvēks, taču šobrīd viņš mums ir nepieciešams kā sabiedrotais, lai atriebtu tavas mātes nāvi. Kad tiksim ar to galā, mēs atriebsimies lordam Mataau par tavu tēvu. Negribēju tevi satraukt, jo tev jau tā ir nācies daudz ciest. Lords Mataau sagūstīja un nogalināja Gjarahu tavu tēvu.

-     Ievu? Liza uzlūkoja Smagāru izmisuma pilnām, sasarkušām acīm.

-Jā, mans bērns, tēvišķi apskāvis meiteni, Smagārs piekļāva viņu pie krūtīm. Viņš ienīst tavu ģimeni, tādēļ viņa palīdzība mums nepieciešama, lai notvertu tavu brāli Heinrihu. Tavas mātes slepkavu. Tādēļ viņš pagaidām nedrīkst zināt, kas tu esi. Bet tev jābūt stiprai. Cik vien spēšu, es aizsargāšu tevi. Kā tu izkļuvi no istabas?

-    Es gribēju pastaigāties, Liza noteica. Durvis… Tās bija aizslēgtas. Es vēlējos, lai tās izzūd, un durvis pazuda.

-     Mīļā, Lizas atmiņas par nesenajiem notikumiem iepriecināja Smagāru. Beidzot tavas spējas atgriežas!

-     Spējas? meitene neizpratnē jautāja. Vai tas nozīmē, ka viss, ko es vēlos, piepildās?

-    Nē, mīļā, Smagārs staroja. Tas nozīmē, ka tu proti veidot ilūzijas. Tēlus. Tev ir īpašas prasmes.

-     Ilūzijas? Kā tas ir?

Smagārs īsumā izstāstīja Lizai to, ko pats zināja par ilūzijām, un, nu jau gandrīz nomierinājusies, Liza izveidoja sarkanu ziedu, kuru drebošiem pirkstiem pasniedza Smagāram.

-Tagad, kad tavas spējas ir atgriezušās, Smagārs triumfēja, mēs noteikti tiksim galā ar taviem un mūsu kopīgajiem ienaidniekiem.

Apskāvis Lizu, Smagārs tēvišķi mierināja meiteni, taču viņa sirds gavilēja. Atraktu meitas ķermenis nespēja aizmirst to, ko bija apguvis, vēl pirms viņa bija iemācījusies staigāt. Viņa ir gatava uz visu, lai sargātu savu skolotāju. Tieši tobrīd kaut kas Smagārā it kā pārtrūka, un uz mirkli viņu pāršalca ļoti sen nejusts maigums.

"Kas tad nu?!" viņš domās pats sev uzsauca. "Laikam jau vecums tomēr nenāk viens: esmu kļuvis sentimentāls. Kādas šausmas! Es un maigums pret nodevēja Gjaraha meitu?! Lai gan… Ja viņas lojalitāte un padevība nebūtu Vārdu ietekmes rezultāts, bet dabiska nepieciešamība, es, iespējams, spētu pieņemt viņu par savu pēcteci un pirmo palīdzi.

Pat neraugoties uz to, ka viņa ir sieviete nodevīgas, derdzīgi zemiskas sugas piederīgā. Viss! Nost ar šo puņķošanos!"

Nodevis meiteni Džona gādībā, viņš piekodināja Lizai, ka Mataau nedrīkst nojaust, kas viņiem zināms. Tieši pretēji, meitenei esot ieteicams būt draudzīgai un atsaucīgai pret namatēvu, lai piekļūtu viņam tuvāk un spētu labāk tikt ar viņu galā, kad pienāks īstais bridis.

Elkardonas mežā, tajā pašā laikā

Saruna bija draudzīga, tomēr piesardzīga. Ne cirmenieši, ne Vorjaks neizpauda vairāk kā nepieciešams, lai noskaidrotu, ka viņi spēs veiksmīgi sadarboties, jo atrodas vienā barikāžu pusē. Kad nelielā vienība bija soļojusi cauri mežam jau vairākas stundas un ēnas saruka gluži īsas, Zefārs ieminējās, ka būtu nedaudz jāatpūšas. Viņa savainotā kāja vairs nesāpēja, taču nemierīgu viņu darīja raizes par infekcijas iespējamību un stingumkrampjiem. Mājās viņš par to neuztrauktos, bet šeit…

Arī Sedrs jau krietnu brīdi dzirdēja vēdera dziļumos uzstājīgu balsi, kas atgādināja, ka visu nakts pārdzīvojumu un šārita satraucošo notikumu iespaidā viņi pat nebija atcerējušies pabrokastot. Iespējams, tieši izsalkums bija viņa drūmā noskaņojuma iemesls.

Nopētījis tuvāko apkārtni, Vorjaks norādīja uz nelielu sūnām noaugušu klajumiņu, un Igra atvieglota atgūlās mīkstajā meža paklājā, labpatikā izstaipoties. Slavējot veco Ullu, cirmenieši ar kāru muti locīja iekšā vikingu sievas līdzi doto mielastu. Taču Vorjaks no piedāvātās maltītes laipni atteicās. Igrai pat šķita, ka, lūkojoties uz kaltētajām zivīm un kūpināto gaļu, meža puikas acīs pavīd riebums.

"Būs kāds no tiem dīvainīšiem, kuri uzskata, ka gaļu ēst nepieklājas," meitene nodomāja. "Acīmredzot tādi ir ari tik dabiskā vidē, kāda ir Domhanda."

-    Vienu es tomēr nesaprotu, Vorjaks pārtrauca klusumu, kurā bija skanējusi tikai izsalkušu cilvēku apmierinātā čāpstināšana. Kā tas var būt, ka Cirmeņa kareivji kļūst par ienaidniekiem?

-    Dzīve mēdz izspēlēt dažādus jokus, Obzāns skumji pasmaidīja. Lai gan Vorjaka jautājums bija retorisks, arī Obzāns pats bieži bija par to domājis.

-Jā, Vorjaks apgriezās uz sāna un domīgi atspieda vaigu saliektas rokas plaukstā. Vara ar cilvēkiem dara brīnumus.

-    Tas nav nekāds brīnums, pēkšņi sarunā iespraucās Sedrs, runādams ar pilnu muti. Vienkārši ir cilvēki, kuriem reizēm saiet "uz īso". Smagārs ir viens no tādiem. Savācis ap sevi labi apmācītu slepkavnieku baru, izveidojis teju vai mafiju un nu, iztēlojies sevi par nez kādu Hitleru vai Napoleonu, taisās iekarot visu pasauli. Vai vēl labāk uzreiz divas par vienu cenu.

-    Sedr! Igrai drauga nepiedienīgā uzvedība lika justies neērti. Ko gan par viņiem nodomās šis domhandietis?!

-     Ko? puisis palūkojās uz draudzeni neizpratnē par viņas īgno toni. Lai ko teiktu mūsu biedrs Obzāns, manā uztverē Smagārs nav nekas vairāk kā viens maniakāls slepkava, kas pārņemts ar pasaules iekarošanas ideju. Normāli cilvēki neslepkavo neaizsargātas sievietes.

Sedra šāviens trāpīja mērķī. Vorjaks jautājoši uzlūkoja visus klātesošos, bez vārdiem pieprasot paskaidrojumus.

-     Sedrs runā par manu māti, Heinrihs stomījās. Gan manas mātes, gan tēva nāve ir uz zaļā cirmenieša sirdsapziņas. Turklāt viņš ir sagūstījis manu māsu, un tagad viņa atrodas kaut kur šeit, Domhandā.

-     Nu, Mentarā viņas droši vien nav, Vorjaks šķelmīgi uzlūkoja Heinrihu. Ja viņa ir kopā ar zaļo cirmenieti, tad acīmredzot viņa jāmeklē Elkardonā.

"Tā tiešām ir, vai man tikai norēgojās?" prātoja Igra, pamanot, ka Vorjaka acis ir cilvēkam neraksturīgā krāsā. ISs bija dzintardzeltenas! Neparasti meitenei šķita arī jaunekļa zobi, kuriem bija pārāk izteikti ilkņi. "Laikam jau te kaut kādas mežos mītošas tautas ir ieguvušas dažas īpatnības sava dzīvesveida un vides dēļ."

-     Skaidrs, ka Liza ir Elkardonā, Sedrs nerimās. Bet tas būtu stulbi, ja mēs tagad spertos tieši Smagāra apskāvienos, neizpētījuši vidi un neieguvuši sabiedrotos.

"Ar šādu attieksmi sabiedroto iegūšana būs visai apgrūtināta," Igra skumji nodomāja.

-    Mums tiešām noderētu draudzīgu spēku palīdzība, Zefārs centās labot situāciju. Turklāt mums steidzami jāsatiek Mentaras valdnieki, jo…

-    Neesmu drošs, Vorjaks smaidā atsedza savus koši baltos zobus, ka Mentara šobrīd ies pret Loredu, lai palīdzētu atbrīvot vienu vienīgu gūstekni, kas atvesta šurp no Jaunās pasaules. Pieļauju, ka Memetrijs varētu palīdzēt ar padomu, iespējams pat, nelielu kaujas vienību… Tomēr uz lielu palīdzību es necerētu.

-    Te nu tu kļūdies, Zvaigžņu skrējēj, Obzāna balsī skanēja pārliecība. Domāju, ka Talu dzimtas valdnieki neliegs palīdzību, lai glābtu Atraktu dzimtas atvasi un Malkoras Gjaraha meitu.

-     Kāds tam visam sakars ar Malkorieti? Vorjaka uzacis uzrāvās gandrīz līdz pašai matu līnijai. Malkorietis krita gūstā jau pirms gadu simteņa ceturtās daļas! Kopš tā laika viņu neviens nav redzējis.

-    Tur jau tas joks, Sedrs nerimās. Tas jūsu mūdzis Mataau uzdāvināja Gjarahu Smagāram kā tādu salmu lelli.

-    Paldies, Sedr, Heinriha seja bija sadrūmusi kā negaisa padebesis. Tālāk es pats, ja neiebilsti.

Ar izteiksmīgu žestu Sedrs apliecināja, ka ir piešķīris Heinriham atļauju pašam atklāt šim svešiniekam savas dzimtas vēsturi, un kaltētās zivs gabals no viņa rokām slaidi piezemējās Igrai klēpī.

-    Kā jau Sedrs sacīja, Heinrihs uz bridi sastomījās, Gjarahs tiešām tika atdāvināts Smegam Smagāram. Izliekoties lojāls savam jaunajam pavēlniekam, mans tēvs iemantoja zināmu brīvību un izveidoja Smagāra kaujinieku rindās Pretošanās kustību. Tieši par to viņš tika nomocīts līdz nāvei. Jā, ko tur slēpt: mana māte ir… bija Atraktu dzimtas pēctece.

-    Hmm, Vorjaks domīgi novilka. Ja tā rūpīgāk ieskatās, tad kaut ko no Malkorieša tevī tiešām var samanīt, puis. Tie paši gaišie cirtainie mati, tā pati bālā āda un izteiksmīgās acis. Taču Malkorieša vaibsti bija krietni skarbāki. Bet var jau būt, ka tas tev no mātes.

-     Tu jau runā tā, it kā būtu pats personiski pazinis Malkorieti, Zefīrs iesmējās. Šī doma šķita pilnīgi absurda. Ja Gjarahs krita gūstā pirms divdesmit pieciem gadiem, tad šis jauneklis, kuram nevarēja būt vairāk par divdesmit, tolaik vēl pat ieņemts nebija.

-    Pazinu gan, Vorjaks sapņaini gremdējās atmiņās. Pēdējā kaujā pie Malkoras mūriem mēs cīnījāmies vienā vienībā. Malkorietis bija dižens karavīrs un lielisks stratēģis.

-     Bet tas taču nevar būt! Igra pārsteigumā iepleta acis. Kā tu varēji cīnīties kopā ar Heinriha tēvu, ja tu neesi neko daudz vecāks par mani? Atvaino, ja izturos nepiedienīgi, bet…

-     Tas nekas, Vorjaks pasmaidīja. Es saprotu, ka mans izskats ir… Kā lai labāk pasaka? Nedaudz maldinošs. Šī vasara manā mūžā būs jau piektā desmita ceturtā vasara.

"Ak vai!" Igra nodomāja, jūtot, ka vaigos ieplūst sārtums. "Tas nozīmē, ka šim šķietamajam puikam patiesībā ir četrdesmit četri gadi! Viņš ir divus gadus vecāks par manu māti."

-    Par Atraktiem, Vorjaks turpināja, it kā šīs atkāpes sarunā nemaz nebūtu bijis, par šo dzimtu gan man daudz nekas nav zināms. Esmu to dzirdējis pieminam tikai tad, kad ilūziju meistari šo dzimtu min kā sen zudušu savas mākslas pārstāvi. Daži pat uzskata, ka Atrakti kā dzīvi un taustāmi cilvēki patiesībā nekad nav dzīvojuši. Ka tā ir tikai kāda sena leģenda.

-    Tomēr tā nav, Obzāns skumji novilka. Atrakti vienkārši pārvācās uz Jauno pasauli jau ļoti sen. Un kopš Sofijas nāves ir apritējušas tikai dažas dienas.

-     Tas ir briesmīgi, atkal atgūlies sūnās, noteica Vorjaks. Žēl, ka viena cilvēka kļūdainās domāšanas dēļ iet bojā tik izcili ļaudis. Bet nu, ja esat pietiekami atpūtušies, mums vajadzētu doties tālāk.

Elkardona, tās pašas dienas pēcpusdiena

Rīta cēlienu aizvadījis garlaicīgās sarunās ar Mataau, Smagārs nolēma izkustināt muskuļus, lai nezaudētu formu. Viņa atmiņās vēl aizvien dzīva bija aina, kā Liza krietni samizoja Džonu.

"Kādēļ gan nepalūkot, uz ko vēl šī meitene ir spējīga," viņš nodomāja. "Cienīgu pretinieku šajos laikos atrast ir tik grūti. Kopš Obzāns uzgrieza man muguru, neesmu tā no sirds izbaudījis cīņas treniņus."

Pasaucis Džonu, viņš pavēlēja sagatavot Lizu treniņam kopā ar viņu un pats devās uz savām istabām, lai ietērptos treniņcīņai piemērotā tērpā. Lai gan Smagāram vienmēr bija ļoti svarīgi labi izskatīties, tērpi, kurus viņam nācās valkāt Elkardonā, viņu ļoti apgrūtināja.

"Kā man pietrūkst manu ērto uzvalku," vīrs nodomāja, nopētot savu atspulgu spogulī. Šie garie svārki līdz ceļgaliem un piegulošās bikses viņu tracināja. "Kā cilvēki varējuši pārdzīvot viduslaikus, valkājot šādas drānas? Tad jau nav jābrīnās, ka tolaik dzima tāds skaits kropļu un prātā jukušo."

Tomēr viņš samierinājās ar šādu ģērbšanās stilu, lai neradītu baumas Mataau pakļauto rindās. Ja esi tāds pats kā citi, tevi atzīst par savējo un uzticas. Mataau bija kā traks uz visu barokāli pārsmalcināto un pompozo.

Beidzot sagatavojies, Smagārs devās pils pagalmā. Kazarmu ielokā Mataau bija izveidojis ļoti ērtu treniņu laukumu. Savulaik Smagārs bija palīdzējis viņam ar padomiem. Te bija viss, ko vien varēja kārot: līdztekas, šķēršļu joslas, alpīnisma treniņsienas cienīgi līdzinieki, maketi cirtienu trenēšanai un vēl daudz citu kaujinieku trenēšanai nepieciešamu priekšmetu. Viens no Smagāra kaujiniekiem Māris, kura tēvs bija trenažieru izstrādes inženieris, bija palīdzējis Mataau karavīriem uzmeistarot arī primitīvus svarcelšanas trenažierus.

Treniņu laukuma vidū bija izveidots smiltīm klāts cīņas treniņu laukums. Tuvojoties tam, Smagārs pamanīja laukuma vidū aplī sastājušos vīrus. Uzmundrinošie izsaucieni un svilpieni liecināja par to, ka apļa viducī notiek cīņa. Pašus cīnītājus viņš gan vēl neredzēja, bet tas, ka aplī bija gan Mataau, gan viņa vīri, liecināja, ka tur notiek stīvēšanās starp abu karaspēku ļaudīm.

"Jā, zēni paliek zēni," Smagārs pasmaidīja.

Taču, kad vīri godbijīgi pašķīrās, lai ielaistu aplī Smagāru, pat viņa acis pārsteigumā iepletās. Apļa vidū atradās četri Mataau karavīri un… Liza! Ar vienu īstu un vienu ilūzijas zobenu meitene bez piepūles atvairīja katru cirtienu un, kustoties ātri kā vējš, nereti lika uzbrucējiem novirzīt cirtienus citam pret citu. Nopētījis meitenes augumu, Smagārs nemanīja nevienu pat sīkāko skrambu. Turpretī Mataau kaujinieki jau bija dabūjuši ciest visai nopietni: divi vīri bija ievainoti. Vienu bija pievīlusi pārgalvība, kuras dēļ viņš nebija uzvilcis bruņucepuri. Lizas zobens bija trāpījis viņam kaklā. Ievainojums nebija nāvējošs, taču ilgtermiņā spēja novārdzināt pretinieku. Otra kareivja ievainojums Smagāram bija ļoti labi pazīstams. Šo cirtienu meitenei noteikti bija iemācījis Obzāns.

Lai gan viņi bija rūpīgi pētījuši Bruņu Vārdus, tie nekad nesniedza aizsardzību visam ķermenim. Labākajā gadījumā aizsargāta bija ķermeņa augšdaļa un kājas līdz ceļgaliem, bet rokas no elkoņiem uz leju un kāju apakšdaļa palika neaizsargātas. Šis Vārdu fenomens rosināja Obzānu izstrādāt meistarīgu cirtienu pa pacelēm. Pat bruņās tērptiem karavīriem tā bija vājā vieta. Spēcīgs cirtiens šajā vietā radīja ļoti stipru asiņošanu, un pārcirstās cīpslas ātri vien padarīja pretinieku cīnīties nespējīgu.

Kamēr Smagārs labpatikā vēroja, kā Liza noliek pie vietas Mataau vīrus, meitene izdarīja manevru, kas pārsteidza visus klātesošos. Brīdī, kad divi kareivji viens no priekšpuses, otrs no aizmugures uzbruka meitenei, viņa strauji pietupēs, liekot vīriem nonākt neērtā stāvoklī. Atrodoties teju vai pie pašām kareivju kājām, Liza zibenīgā ātrumā pašāva augšup savus zobenus, un tie ietriecās karavīru cirkšņos.

Mežonīgs sāpju kliedziens satricināja visu treniņlaukumu, un smiltis acumirklī iekrāsojās sarkanas.

-     Pietiek! izsaucās Smagārs. Lai gan Lizas kaujas prasmes viņu sajūsmināja, nebija jēgas iedzīvoties nepatikšanās ar Mataau. Vīriem jāziedo savas dzīvības kaujā ar naidniekiem, nevis savstarpējā kautiņā. Džon! Renār! Aizvediet šos niekkalbjus uz kazarmām un savediet viņus kārtībā! Zaudējumi mums nav vajadzīgi.

Baiļu pilnām acīm palūkojusies uz skolotāju, Liza iedūra zemē zobena smaili un padevīgi sakļāva rokas uz roktura pogas. Otrs zobens bija izgaisis, it kā tā nemaz nebūtu bijis.

-    Tu esi brašākais no maniem cīnītājiem, mīļais bērns, Smagārs uzlika rokas uz meitenes kalsnajiem pleciem.

-    Tātad tu nedusmojies, skolotāj? Liza pārsteigta uzlūkoja Smagām.

-     Par ko lai es dusmotos, meit?

-     Es tiešām negribēju nodarīt viņiem pāri, skolotāj, meitene taisnojās. Kad Džons sacīja, ka man jāgatavojas treniņam ar tevi, šie vīri sāka ņirgāties. Viņi sacīja, ka Smagārs acīmredzot ir tiktāl izpumpējies, ka stāties pretī īstiem vīriem vairs nespēj, tādēļ kaujas ar skuķi. Es vienkārši nespēju to mierīgi noklausīties. Tādēļ piedāvāju tiem, kas jūtas kā īsti vīri, nākt un stāties pretī man godīgā kaujā.

-     Tas bija pareizi darīts, mana dārgā, Smagārs triumfēja. Tu aizstāvēji mūsu godu un neļāvi nopaļāt savu skolotāju. Tomēr turpmāk gan iztiksim bez šādiem starpgadījumiem. Sarunāts?

Liza piekrītoši pamāja. Noglaudījis meitenes plecus, Smagārs sajuta, ka viņa pretī kaujiniekiem stājusies pilnīgi neaizsargāta. Draņķa puika Džons pat nebija papūlējies uzlikt meitenei Bruņu Vārdus! Varbūt tā viņš gribēja Lizai atriebties par viņa sakāvi iepriekšējā dienā. Klusi nomurminājis "Danojfehra!" jeb "Radi bruņas!", viņš nodrošināja Lizas

ķermeni ar nepieciešamo aprīkojumu.

* * *

Cīnīties ar skolotāju bija interesanti. Liza izbaudīja katru cirtienu, katm viņa kustību. Laiks izzuda. Cirtieni bira cits pēc cita. Cīņa kopumā drīzāk atgādināja deju ar zobeniem, nevis īstu ciņu, lai gan skolotājs jau pašā treniņa sākumā bija noteicis, ka Lizai nav jābaidās viņu savainot.

Skolotāja zobens atsitās pret Lizas sānu, radot nelielas sāpes. Pēkšņi atmiņā atausa cita ciņa: apkārt skanēja smiekli un jautri uzsaucieni. Zobeni klikstēja, atsitoties cits pret citu. Kāds cits, nevis skolotājs, mācīja viņai, kā aizsegties pret cirtieniem, kā izvairīties un ar māņkustību samulsināt pretinieku.

Liza ieskatījās skolotāja brūnajās acis, un atmiņu ainu nomainīja cita. Kāda sieviete kliedza: "Liec viņu mierā!" Sāpes, kas draudēja saplosīt meiteni no iekšpuses, atmodināja viņā niknumu. Sakodusi zobus, lai neiekliegtos, viņa cirta aizvien niknāk un niknāk. Skolotājs turpināja

smaidīt, taču Liza pamanīja viņa acīs pavīdam bailes.

* * *

"Cik labi, ka esmu neievainojams," Smagārs brīžiem atviegloti nodomāja, kad meitenes zibenīgie cirtieni ķēra viņa kailo ādu. Viņam allaž patika cīnīties tērptam tikai platās biksēs, kuras apjoza plata josta. Šādos mirkļos viņš izbaudīja sev pievērstos apbrīnas pilnos skatienus, kas bija labākais novērtējums visiem viņa pūliņiem. Smagārs rūpējās ne tikai par savu seju. Būt viscaur skaistam, valdzinošam tas bija viens no viņa ieročiem.

"Skaistiem cilvēkiem uzticas," viņš vienmēr bija mācījis Obzānam. To viņš bija pārbaudījis dzīvē. Viņa labi koptā āriene un muskuļotais augums bija palīdzējis atvērt ne vienas vien cieši noslēgtas durvis. Arī šoreiz viņš stājās pretī Lizai, atkailinājis ķermeņa augšdaļu. Metāla saltie pieskārieni liecināja par meitenes veiksmīgajiem manevriem. Klusībā izteicis līdzjūtību ikvienam, kas stātos pretī Lizai kaujas laukā, viņš pat paguva iemācīties dažus viņas paņēmienus.

Cīņa sagādāja prieku līdz brīdim, kad Liza pēkšņi mainījās. Sākumā viņas cirtieni bija uzmanīgi, piesardzīgi, pēc tam tie kļuva nopietnāki, jo meitene pamanīja, ka nekādu ļaunumu viņam nodarīt nespēj. Bet tad viņa pēkšņi pārvērtās. Viņas cirtienos bija jūtamas dusmas, naids un vēlēšanās nogalināt.

"Acīmredzot tā nebija laba doma," Smagārs nodomāja. "Iespējams, cīņa atraisa viņā kaut kādas atmiņu druskas."

Smagārs vēl paguva nospriest, ka šo treniņu vajadzētu beigt, kad, strauji izlocījusies no viņa cirtiena, Liza pēkšņi izdarīja izklupienu.

Veltījis šim manevram visu uzmanību, Smagārs nepamanīja, ka Liza mēģina durt ar ilūzijas zobenu, bet īstais zobens tostarp jau piekļāvās viņa kaklam. Vēl mirklis, un arī otrs zobens jau atradās pie viņa kakla otrā pusē. Lizai atliktu tikai sakļaut tos, un zobeni kā milzu šķēres paveiktu savu.

"Dažkārt neievainojamība ir ļoti noderīga," vīrs atviegloti nopūtās, lai gan šī bija pirmā reize apmēram simts gados, kad viņu pārņēma bailes. Tik tuvu nāvei viņam sen nebija nācies būt.

-     Nu jau pietiks, viņš pūlējās pasmaidīt.

Liza mirkli kavējās, taču Verga saite ņēma virsroku, un viņa padevīgi nolaida zobenu.

-   Paldies tev, mīļais bērns, Smagārs apskāva meitenes plecus. Tik lieliski es sen nebiju juties. Tagad vari doties atpūsties.

Loredas mežā, vēlā tās dienas vakarā

Viņi bija soļojuši visu dienu, taču mežam nebija ne gala, ne malas. Sedra noskaņojums kļuva ar katru soli aizvien drūmāks un drūmāks. Kāju muskuļi sāpēja tā, it kā tajos būtu sadurti līdz baltkvēlei nokaitēti pīķi. Jau drīz pēc īsās vēlo brokastu pauzes viņa kājas vairs nepiederēja viņam. Kā divi svešķermeņi tās mehāniski spēra soli pēc soļa.

"Tad nu gan baigie magi un pesteļi," viņš pukojās. "Bija jēga mācīties visādus buramvārdus un ilūzijas, ja nevar uzpesteļot kaut kādu daudzmaz lietojamu transportu. Ek, bijis man dēlis, mēs jau sen būtu ārā no šā meža!"

Turpretī Igra izbaudīja negaidīto pastaigu. Viņa labpatikā ieelpoja smaržīgo meža gaisu un rūpīgi ieklausījās apkārtējās skaņās.

"Klau, Obzān," meitene pēkšņi ieminējās, "vai tā šķiet tikai man vai arī šajā mežā tiešām nedzird nevienu putnu?"

"Arī es to jau pamanīju," Obzāns piekrita.

"Vai tas būs ļoti nepieklājīgi, ja es pajautāšu to Vorjakam?"

"Kādēļ gan ne?" Obzāns viņas bažas īsti nesaprata. "Man viņš šķiet visai sakarīgs."

"Bet man gan viņš šķiet visai dīvains," Igra nepiekāpās. "Vai ievēroji viņa acis un ilkņus? Tas, ka viņam ir divreiz vairāk gadu, nekā izskatās, arī nešķiet pareizi. Pat man."

"Es gan domāju, ka no kategorijām "pareizi" un "nepareizi" mums jātiek vaļā pēc iespējas ātrāk," Obzāns sevi pasmaidīja. "Te tas noteikti nedarbosies. Te ir savi "pareizi" un "nepareizi"."

Pret to Igrai nebija ko iebilst. Pielikusi soli, viņa drīz vien panāca Vorjaku, kurš klusiem soļiem gāja visai mazajai vienībai pa priekšu. Igra nespēja beigt brīnīties par to, ka viņi, lai cik piesardzīgi spēra soļus, tik un tā nespēja izvairīties, neuzkāpjot uz kāda sausa zara. Bet Vorjaks, šķiet, slīdēja virs sūnām, jo viņa soļi nebija radījuši ne vismazāko troksnīti.

-    Vai drīkstu tev kaut ko jautāt? Igra saminstinājās.

-    Tu jau to izdarīji, Vorjaks iesmējās un nebēdnīgi piemiedza ar aci. Bet, ja runājam nopietni: jā, tev taisnība! Šajā mežā putnu nav. Tie ir izraidīti pirms diviem gadiem.

-    Kā tad tā? iejautājās Zefars, kurš, zinātkāres dzīts, bija sekojis Igrai.

-    Ir ļaudis, kuriem savas intereses ir svarīgākas par pārējo interesēm, Vorjaks smagi nopūtās. Pirms diviem gadiem no Elkardonas pils izbēga gūstekne. Kad lords Mataau sāka izmeklēt bēgšanu, atklājās, ka sievietei palīdzējuši putni jūras ērgļi, vanagi un pūces. Lai sodītu putnus par nodevību, lords Mataau izraidīja no Loredas visu sugu. Pat vismazākos zvirbuļus un ķīvītes. Taču ar to viņš ir nodarījis milzīgu ļaunumu. Divu gadu laikā mežā ir savairojušies kukaiņi, un mežam nākas ļoti smagi ciest.

-     Tas ir šausmīgi! Igra nespēja saprast, cik zemiskam jābūt cilvēkam, kas šādi nodara pāri dabai. Taču tad viņai iešāvās prātā kāda cita doma. Bet saki: vai par to, ka tu palīdzi mums, Mataau nevar padzīt no meža arī tevi?

-    To nu gan viņš nevar izdarīt, Vorjaks skanīgi iesmējās. Ir lietas, kurām jāpakļaujas pat tādiem neliešiem kā Mataau un viņa roklaiža Rorikors.

-     Kas tas būtu? Zefārs jautāja, nespējot aptvert, ka šis puika vai virs, vai kas nu viņš tur ir, varētu būt varenāks par Loredas iekarotāju un viņa kalpībā esošu burvi.

-    Nezinu, kā tas ir Jaunajā pasaulē, Vorjaks viltīgi smaidīja, bet šeit mežu uzskata par visas planētas plaušām. Ja nebūs meža, nebūs ari gaisa. Ja nebūs gaisa, nomirt nāksies visiem. Ari Mataau un Rorikoram. Tādēļ pret dabas likumiem neatļausies nostāties pat viņi. Es esmu meža sargs. Ja manis šajā mežā nebūs, mežs drīz vien iznīks. To nu neviens nepieļautu. Ja Mataau kaut ko tādu atļautos, viņam nāktos sniegt paskaidrojumus pašam Meža Garam. Tici man, to nu viņš noteikti nevēlētos.

-    Tad sanāk, ka Meža Gars ir kaut kāds dievs, iespurcās Sedrs.

-    Nevis "kaut kāds", bet vissenākais, Vorjaks iecietīgi paskaidroja. Meža Gars, Stihiju Meistari, Garu gars… Tie visi ir spēki, kas liek šai pasaulei dzīvot, elpot un pastāvēt. Mēs gan viņus nesaucam par dieviem. Tas ir pārspīlēti. Daži gan veido Garu kultus, taču Zvaigžņu skrējēji nav no tādiem. Gari nav nekas pretdabisks vai pārdabisks. Tie, ja tā var izteikties, ir visa dzīvā enerģija.

Sedrs sašļuka vēl vairāk. Tagad viņš vēl bija apliecinājis, ka ir aprobežots nejēga. Ko gan meža sargs par viņu tagad domās?! Puiša soļi kļuva lēnāki, un drīzumā Igra, Zefars un Vorjaks jau bija krietnu gabalu priekšā. Bet Sedrs, drūmi nokāris galvu, vilkās visam pulciņam nopakaļ.

* * *

Kādu brīdi Igra domīgi klusēja, cenšoties aptvert, cik gan zemiskam ir jābūt cilvēkam, kas savas atriebības vārdā spēj nodarīt pāri visai planētai. Uz ko gan šāds necilvēks būtu spējīgs, lai iegūtu kāroto?! Vai Mataau vispār jebkas spētu apturēt, ja vien viņš nospraustu sev tādu mērķi? Ja nu viņš nolemtu pārkāpt dabas likumus? Neiespējami jau tas nebūtu.

"Ak, šausmas!" Igra pēkšņi atskārta. "Ar šo neģēli uz vienu roku ir meties Smagārs!"

Ar pūlēm atvairījusi drūmās nojautas, kas gribot negribot mudināja domāt par viņu galvenās misijas izpildīšanu, Igra mēģināja ieklausīties mežā. Ja jau viņa spēja sarunāties domās ar Ēnu, kas zina, varbūt viņai izdodas uztvert kāda meža dzīvnieka domas. Taču, lai kā Igra koncentrējās, viņa dzirdēja tikai savādu krakšķēšanu, pīkstēšanu un svilpoņu, ko ik pa brīdim pārtrauca dobji būkšķi.

"Vai tiešām Ēna sacījis taisnību?" viņa prātoja. "Nespēju noticēt tam, ka, piemēram, koki nedomā."

-    Protams, domā, Vorjaks rimti noteica, atbildot uz meitenes pārdomām. Domā viss, kas ir dzīvs.

-    Man jau tā šķita, Igra iesaucās. Tomēr es neko nedzirdu. Kādēļ?

-    Tādēļ, ka tu esi iemācījusies dzirdēt tikai to, ko domā, piemēram, vilki, lūši, lāči, zirgi un līdzīgi radījumi, paskaidroja Vorjaks. Taču katra dzīvā būtne dzīvo un tātad arī domā ar atšķirīgu ātrumu. Nezinu, vai tev to kāds ir izskaidrojis, bet doma nav tikai doma. Tu nedomā vārdos vai tēlos. Tavas domas ir gan vārdi, gan tēli vienlaikus. Turklāt vienā laika vienībā tu domā vairākas domas. Tas, ko tu uztver vai es nolasu, ir tikai atsevišķi domu vārdu un tēlu fragmenti, kas klājas cits uz cita kā attēli rakstos. Daži mūsu skolotāji tā izklaidē bērnus: ņem pergamenta lapas, saliek citu virs citas un uz katras lapas uzzīmē vienu un to pašu attēlu, tikai nedaudz atšķirīgu. Ja šīs lapas ātri pāršķirsta, šķiet, ka zīmējums kustas. Tāpat ir ar domām. Tās tiek domātas cita pēc citas, nevis vienlaidu gabalā.

-    Pie mums to sauc par frekvenci, noteica Zefārs.

-    Lai būtu, Vorjaks atmeta ar roku. No nosaukuma jau būtība nemainās. Būtība ir tā, ka tev, man, dzīvniekiem, kurus jau minēju, domu un tēlu mija notiek gandrīz vienādā ātrumā, ar vienādām atstarpēm.

-     Līdzīgā amplitūdā, palaboja Zefārs, komentējot Vorjaka ilustrējošos žestus, ar kuriem viņš centās attēlot domu un tēlu mijas ātrumu.

-    Kā vēlies, meža sargs iesmējās. Turpretī kukainis, spāre vai pat pele dzīvo ļoti ātri. To dzīves cikls ir tik īss un tiem jāpagūst izdarīt tik daudz, ka arī domas un tēli to prātos mijas ļoti ātri. Tādēļ peles domas tu dzirdēsi tikai kā smalku pīkstienu virkni, kurā nespēsi izšķirt atsevišķus tēlus. Tajā pašā laikā koku dzīves cikls ir ļoti lēns. Tie lēni pieaug, lēni dzīvo. Kur kokam jāsteidzas?! Tas dzīvo gadu simteņiem ilgi. Arī domu un tēlu mija kokos notiek ļoti lēni. Tādēļ koka domas šķiet kā dobji, zemi stiepti vaidi vai nopūtas. Nu, apmēram tā: pelei domas izklausās kā "ta-ta-ta-ta-ti-ti-ta", bet kokam kā "taaaaa-taaaaaataaaaaa-taaaaaa-tiiiiiuuuuuummmmm".

-    Žēl, nopūtās Igra. Koki varētu izstāstīt tik daudz interesanta.

-    Kāpēc "žēl"? Vorjaks viltīgi pasmaidīja. Vai es kaut ar vārdu ieminējos, ka ar kokiem vai pelēm sarunāties nav iespējams? Ir tikai ļoti ilgi un rūpīgi jātrenējas. Grūtākais ir iemācīties dzirdēt citu domas vispār. Taču tas attiecas ne tikai uz domām, kuras domājam, bet arī uz domām, kuras izklāstām skaļi. Tas atkarīgs no vēlēšanās dzirdēt.

-   Ja pieņemam tevis tikko izklāstīto teoriju, domīgi iesāka Zefārs, tad jāsecina: jo lielāka ir dzīvības forma, jo lēnāk tajā noris dzīvības procesi, jo lēnākas ir tās domas.

-    Nu, gandrīz tā, Vorjaks pamāja.

-    Tomēr es tev negribētu piekrist, Zefārs bija uzkāpis savā "jājamzirdziņā". Piemēram, tāds dzīvnieks kā zilonis. Tas ir liels, dzīves cikls tam ir ilgs, taču Obzāns sacīja, ka ziloņa domas esot iespējams uztvert. Tas pats attiecas uz tādiem… tādām būtnēm kā pūķi. Esmu dzirdējis, ka šīs… šie… Vārdu sakot, ka pūķi ir visai iespaidīga lieluma. Tomēr šeit ar pūķiem sazinās.

-     Tas ir vienkārši, Vorjaks atmeta, it kā runa būtu par kaut ko pašsaprotamu. Zilonis, protams, ir dzīvnieks ar ļoti lēnu dzīves ciklu, taču viņam ir jādzīvo starp citiem dzīvniekiem, un tādēļ tas ir pielāgojies saziņai ar to pašu lauvu, pumu vai karakalu. Savstarpējā saziņā ziloņi izmanto sev pieņemamāku ātrumu. Arī par pūķiem nebūs gluži pareizi spriests. Tev ir stāstīts, ka pūķi ir visai… prāvi. Tas gan ir, gan nav pareizi. Pūķu tauta apvieno neskaitāmas pūķu rases. Daži pūķi ir tik nelieli, ka spētu ietilpt tavā plaukstā un tur pietiktu vietas vēl kādam. Turpretī citi pūķi ir tik milzīgi, ka viņiem ir nepieciešams visai plašs laukums, ja radusies nepieciešamība piezemēties. Nu, tādas nelielas apmetnes lielumā. Viņi spēj sazināties ļoti dažādos domu un tēlu mijas ātrumos.

-    Dažādos diapazonos, Zefārs piesardzīgi palaboja.

-     Labi, lai būtu diapazoni, meža sargs iecietīgi uztvēra Zefāra savādo valodu. Ja pūķi nebūtu attīstījuši šādu spēju, viņi nevarētu sazināties ne savā starpā, ne ar citām būtnēm. Lielākajiem tad nāktos dzīvot nošķirtībā no pārējās pasaules. Kaut vai kapteinim Arikam. Viņa spārnu pletums vien spēj aizsegt debesis tā, ka zeme iegrimst dziļā tumsā. Spārnu vēziens spēj izraisīt nelielu vētru. Šāda pūķa domām būtu jābūt vismaz tikpat lēnām kā koka, ja ne kā akmens domām. Bet pūķi ir maiņveiži. Mēs Ariku biežāk sastopam kā cilvēku. Tādēļ pūķu domāšana ir unikāla.

-     Un atli? ieminējās Zefārs. Arī viņi esot visai prāva auguma.

-    Lūdzu, par atliem nerunāsim! Vorjaka smaidīgais vaigs pēkšņi sadrūma.

-    Kādēļ tā? Igra bija neizpratnē. Man stāstīts, ka tā esot visai cienījama rase.

-    Atli bija ļoti cienījama rase, Vorjaks noskaldīja, īpaši uzsverot vārdu "bija".

-     Bija?! Igra un Zefārs vienā balsī iesaucās.

-    Atli gāja bojā, sabrūkot Jūras Vārtiem, meitēn, Vorjaks nokāra galvu. Ja tev tas nav zināms, tad tas, kas stāstīja tev par atliem, ir atstājis Domhandu jau sen. Pirms daudziem tūkstošiem gadu.

-    Man kaut kas neiet kopā, sarunai pievienojās Obzāns. Es zinu, ka atli mēģināja glābties caur Jūras Vārtiem. Taču, Vārtiem sabrūkot, viņi tikai zaudēja iespēju tikt projām. Vai tad Vārtu sabrukšana iznīcināja visus atlus līdz pēdējam?

-    Vai tu maz spēj iedomāties, kādu sprādzienu rada Vārti, kad tie sagrūst?! smaidīgā un iepriekš tik jautrā Vorjaka acīs pazibēja bīstamas uguntiņas. Tādēļ labāk klausiet, ko lūdzu, un nerunāsim par atliem.

Ceļabiedri, drūmi klusējot, turpināja ceļu. Igra un Obzāns nespēja nedomāt par to, ka arī viņi ir vainojami atlu bojāejā. Viņos mītošo dēmonu daļu dēļ bija sagruvuši Jūras Vārti, padarot neiespējamu veselas rases pastāvēšanas iespēju. Tas bija baisi. Igrai uz mirkli pat sāka šķist, ka viņa personiski ir atbildīga par atlu likteni.

"Mūsu būtības ir maksājušas pārāk dārgi," meitene nodomāja. Viņa visiem spēkiem pūlējās atrast sarunas tematu, kas kliedētu Zefāra nejauši radīto spriedzi. Visbeidzot viņai radās jautājums, kas solīja novirzīt domas citā gultnē.

-    Tu sacīji, ka domā arī akmeņi, viņa piesardzīgi ieminējās.

-     Es jau teicu: domā viss, kas ir dzīvs, Vorjaks nomurmināja.

-    Te nu man kaut kas nesaskan, meitene dalījās pārdomās. Esmu dzirdējusi, ka pat akmens šķemba saglabājot visu, kas piemitis akmenim. Bet vai tad daļa no kaut kā dzīva spēj saglabāt kopuma īpašības? Ja man nogriezīs pirkstu, tas sapūs, un viss.

-    Zināma taisnība tevis teiktajā ir, Vorjaks pamazām atkal kļuva agrākais. Taču saki man: cik ilgs laiks paies, pirms tavs nogrieztais pirksts sapūs?

-     Tas nu gan jājautā Zefaram, Igra iesmējās. Bet domāju, ka kāds brītiņš būs vajadzīgs gan.

-    Nu, lūk, Vorjaks piemiedza Igrai. Tu jau pati atbildēji uz savu jautājumu. Daļa no kopuma tūliņ pēc atdalīšanas nemirst. Ja tu nolauzīsi koka zaru, tas kādu laiku vēl saglabās sevī dzīvību. Ja norausi zāles stiebru, tas drīz vien novītis. Te jau atkal ir tas pats: kas lēni dzīvo, lēni mirst. Un otrādi. Akmens dzīvo vēl lēnāk par koku, tādēļ ari akmens

daļa ilgāk saglabā sevi dzīvību un saikni ar kopumu.

* * *

Diena sliecās uz vakaru, un, iekams pēdējā gaisma nebija atstājusi meža biezokni, ceļiniekiem bija jāsāk domāt par to, kur pārlaist nakti. Nakšņošana zem klajas debess nevienu neuztrauca. Ullas sarūpētie vamži un apmetņi nodrošinātu visai ērtu nakšņošanu tieši sūnās. Taču Obzāns uzstāja, ka vietai jābūt gana drošai, lai varētu iekurt ugunskuru. Pieredzējis dažādas situācijas, viņš zināja, ka uz rita pusi kļūs vēsi.

Aplaidis vērtējošu skatienu tuvējai apkārtnei, Vorjaks aicināja ceļiniekus dziļāk biezokni, projām no zvēru iemītās takas. Bridi soļojis, viņš norādīja uz kādu pauguru. Kādreiz tā virsotnē bija augusi prāva egle, kas vētras vai vecuma dēļ bija izgāzusies ar visām saknēm, izveidojot paugurā prāvu iedobi. Alas lieluma iedobe solīja aizsardzību pret vēju un ļautu iekurt uguni, neraizējoties par to, ka ugunskura atblāzmu varētu pamanīt vajātāji. Visu dienu gan viņi nebija manījuši nekādas pazīmes, ka ziņa par viņu ierašanos būtu sasniegusi Elkardonu. Tomēr Obzāns gribēja būt pilnīgi drošs, ka naktī viņus nepārsteigs nelūgti viesi.

Kamēr puiši tuvējā apkārtnē savāca sausos zarus un nokaltušos kokus, Vorjaks palīdzēja Igrai iekārtot "midzeni". Izklājuši iedobi ar sūnām, kuras Vorjaks Igrai iemācīja saplūkt, viņi pārklāja tās ar ādas apmetņiem. Galu galā guļvieta sanāca ērta un mīksta. Vērtējoši nopētijis paveikto, Vorjaks ieminējās, ka viņam uz brītiņu vajadzētu aiziet savās darīšanās.

"Acīmredzot šis meža vecis pa visu dienu tā nocieties, ka jāiet sameklēt piemērotu priedi," Sedrs domās pazobojās. "Lai jau skrien. Paši tiksim ar visu galā."

Elkardona, īsi pirms pusnakts

Zirgs bija nodzīts vienās putās. Firistra ne mirkli nebija apstājusies, steidzoties ātrāk nokļūt pie mērķa, uz kuru viņu trieca iekšējie spēki. Sākumā viņa neizprata, kādēļ steidzas un kurp. Taču pamazām viņas apziņa noskaidrojās. Tagad viņa zināja, ka patiesībā nekad nav bijusi tikai savu nožēlojamo vecāku meita. Viņa bija viena no varenākajām būtnēm Domhandā.

Neklausoties pils sargu uzsaucienos, Firistra nolēca no zirga, kas jau bija gatavs nespēkā sabrukt; viņa pagrūda malā sargu un noteiktiem soļiem devās uz pili. Nekad iepriekš viņa nebija bijusi Elkardonā, taču jutās tā, it kā pirms ilga laika būtu devusies projām un tagad atgriezusies.

Pie pils durvīm viņai atkal nācās saķerties ar sargiem. Taču pat pieci labi trenēti vīri nespēja meiteni apturēt. Izsvaidījusi vīrus kā tukšus salmu maisus, viņa sagrāba vienu no tiem aiz apkakles, pacēla gaisā kā vārgu kaķēnu un pavēlošā balsī uzkliedza:

-    Nožēlojamais! Kā tu uzdrīksties stāties man ceļā? Ej paziņo pavēlniekam Rorikoram, ka ieradies Astafals! Vācies!

Pārsteigtais kareivis pat nemēģināja iebilst, viņaprāt, jukušajam meitietim. Pēc tā, kas šajā dienā bija noticis pie kazarmām, vīri bija sprieduši, ka ar sievietēm joki mazi. Ja jau šī meiča bija apveltīta ar tik neticamu spēku, ko varēja zināt, kādas sekas būtu iebildumiem.

Kareivis skrēja tā, it kā viņam pa pēdām dzītos vesels bars izsalkušu vilkaču. Neraugoties uz vēlo stundu, viņš iebrāzās burvja guļamistabā un, ceļos nokritis, izmisumā sauca pavēlnieka vārdu.

-    Kas tev, nešķīsteni, atjāvis traucēt manu miegu?! Rorikors izlēca no gultas vienā naktskreklā un nikni iespēra grīdai pieplakušajam kareivim. Kur tā deg, ka tu te atļaujies bļaustīties, niecība?!

-     Žēlo, pavēlnieki kareivis lūdzās. Tur pie durvīm kāda meiča plosās kā meža ugunsgrēks un saka, ka esot ieradusies pie tevis. Viņas vārds esot Astafals.

-    KO?! Rorikora acis iepletās gandrīz vai pa visu seju. Karavīrs vēl vairāk pieplaka pie grīdas, it kā cenšoties iespiesties tajā, lai patvertos no burvja dusmām.

-    Pavēlniek, viņš stomījās. Esmu tikai sīks un nožēlojams ziņnesis. Žēlo, pavēlniek!

-     Nekavējoties ved viešņu pie manis, Rorikors veltīja vīram vēl vienu spērienu.

Pa pusei skriešus, pa pusei rāpus vīrs izsteidzās gaitenī, lai pēc iespējas žiglāk neparasto viešņu nogādātu burvja istabās. Kavēšanās varēja viņam maksāt dzīvību gan no viena, gan no otra rokas. Spriežot pēc tā, kā Rorikors reaģēja uz meičas nosauktā vārda pieminēšanu, kareivis saprata, ka nekas labs nav gaidāms.

Pagāja tikai dažas minūtes, kas karaviram šķita ilgas kā pati mūžība, un nešpetnā radība jau pārkāpa burvja istabas slieksni. Atvieglots, ka izpildijis pēkšņi viņam uzkrauto uzdevumu, karavīrs centās pēc iespējas ātrāk nozust.

* * *

-    Esi sveicināts, Meistar! Firistra zemu paklanījās burvja priekšā. Beidzot mums ir izdevies atgriezties pie tevis.

-    Tātad jūs šeit esat visi pieci? Rorikors vērtējoši nopētīja meiteni. Viņam nācās atzīt, ka dēmoni ir izvēlējušies visai piemērotu mājokli. Šāda āriene būs noderīgāka nekā tās, kādas viņa mācekļiem bija, pirms Cirmens tos nokāva. Tomēr Astafals tevī ir visvairāk izteikts.

-   Es arī agrāk biju priekšzīmīgākais audzēknis, Firistra valšķīgi uzsmaidīja.

Rorikors tēvišķi paplēta rokas, lai pēc gandrīz septiņdesmit gadu tūkstošiem apsveiktu savus sen neredzētos audzēkņus.

Loredas mežs, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša otrā ceturkšņa beigas

(12. aprīlis pēc Jaunās pasaules kalendāra)

Pat Obzāns, kurš parasti iztika ar mazumiņu miega, šonakt rāmi gulēja, ieritinājies ērtajā guļvietā. Heinrihs bija uzņēmies pirmo nakts maiņu. Viņi bija noteikuši, ka dežurēs apmēram divas stundas katrs. Dežūras gan drīzāk bija nepieciešamas pašu sirdsmieram, nevis drošībai. Igra drīz vien sāka nožēlot, ka nebija uzņēmusies dežūras pienākumus pirmā. Mīkstās sūnas un aitādas būtu spējušas aizgainīt pat visbargāko bezmiegu, bet Igra nespēja ne acu aizvērt. Viņu satrauca visi pēdējās dienas notikumi, viss uzzinātais, un nemieru raisīja arī Vorjaka ilgā prombūtne. Meža sargam, protams, bija ari savi pienākumi, taču viņš bija aizgājis jau ļoti sen.

Klusi izslīdējusi no savas guļvietas, meitene izlavijās no "midzeņa". Čūskas redze ļāva viņai bez pūlēm pārvietoties tumšajā meža biezokni. Apmaldīties Igrai nebija jābaidās. Atlika vien palūkoties, kur tumsā redzams siltums.

Atspiedusies pret krietni lielu priedi, Igra palūkojās debesīs. Viņa nespēja nedomāt par to, cik nosacītas ir cilvēku vērtības un cik ļoti

viņu uztveri iespaido vide, kurā tie uzauguši. Nu, kaut vai Sedrs. Tipisks Jaunās pasaules lielpilsētas produkts. Lai gan iemācījies Vārdus un pārliecinājies par to spēku, viņš spītīgi turpināja neticēt maģijai un uzskatīja to par pesteļiem un muļķībām. Viņš pat neiedomājās par to, ka, piemēram, Vorjaks varētu par pesteļiem un muļķībām nodēvēt Sedra tik iemīļoto gaisa dēli vai rokas datoru.

Arī jēdziens "cilvēce" Domhandā zaudēja jēgu. Jaunajā pasaulē ar šo vārdu apzīmēja visu uz Zemes dzīvojošo cilvēku kopumu, jo cilvēki spītīgi nevēlējās atzīt, ka arī citām būtnēm piemīt intelekts. Savā bezgalīgajā augstprātībā cilvēki pret visām pārējām būtnēm izturējās kā pret zemākām radībām, no kurām dažas uzskatīja par pietiekami saprātīgām, lai tām varētu iemācīt veikt noteiktas darbības. Turpretī Domhandā par cilvēci noteikti nebūtu saucams tikai šeit dzīvojošo cilvēku kopums. Plecu pie pleca šeit mita visdažādākās būtnes, kas visas bija vienlīdz svarīgas un Domhandai nozīmīgas. Igra atcerējās, cik sāpīgi Voijaks bija reaģējis uz Zefāra netīšo atlu piesaukšanu. Jaunajā pasaulē diez vai kāds tik sāpīgi pārdzīvotu, ja nozustu viena no Zemi apdzīvojošajām sugām. Daudzas no tām arī bija izzudušas uz neatgriešanos.

Pēkšņs ļoti kluss troksnis pievērsa meitenes uzmanību. Viņa strauji apcirtās skaņas virzienā un uzmanigi ielūkojās tumsā. Apmēram divu duču soļu attālumā biezoknī atradās divas siltasiņu būtnes. Viena no tām noteikti bija cilvēks. Bet otra uz mirkli samulsināja Igru. Būtne bija zema, drukna un sēdēja iepretī cilvēkam kā suns vai kaķis. Tas pilnīgi noteikti bija dzīvnieks. Smailās ausis un druknais augums liecināja, ka dzīvnieks pieder pie kaķu dzimtas. Ņemot talkā loģiku, meitene izsecināja, ka šādos mežos diez vai varētu būt lielie kaķveidīgie. Turklāt lauvām un to radiniekiem bija apaļas ausis. Tātad tas varēja būt tikai lūsis vai meža kaķis. Tomēr meža kaķis ir krietni mazāks un nav tik masīvs.

"Ak vai!" meitene pēkšņi sāka justies neveikli. "Visticamāk, ka tur ir Vorjaks. Tagad vēl sanāks, ka esmu spiegojusi. Cik nejauki!"

Kaķiskā būtne eleganti piecēlās un devās dziļāk mežā, bet cilvēks tuvojās viņai. Attālums starp viņiem bija tik neliels, ka glābties bēgot nebija jēgas. Turklāt, ja Vorjaks tik veikli pārvietojās pa mežu tumsā, viņš meiteni jau bija pamanījis. Viņa drudžaini mēģināja izdomāt kaut kādu attaisnojumu, bet drīz vien saprata, ka ticamus melus izdomāt nespēs. "Patiesība atbrīvo!" Igra atcerējās mātes mācību.

"Tad jau labāk izskatīties pēc muļķes," viņa nosprieda, "nekā melot un zaudēt šā vīra uzticēšanos."

-    Bezmiegs moka? tajā pašā brīdī viņa tumsā izdzirdēja Vorjaka balsi.

-   Jā, laikam jau visa kā ir drusku par daudz, Igra nervozi aizbildinājās. Jāmēģina sakārtot domas.

-    Dažkārt labāk nekārtot, bet nogaidīt, Vorjaka balsī ieskanējās šķelmīgas notis.

-    Neesmu pārliecināta, ka sapratu tavu domu, Igra apmulsa.

-    Ir lietas, kuras sakārtojas pašas, tikai tam ir nepieciešams laiks, Vorjaks mierīgi paskaidroja. Tas bieži vien attiecas arī uz domām. Manuprāt, tev šobrīd ir nevis jācenšas visiem spēkiem sagrupēt visu piedzīvoto, bet gan tieši pretēji distancēties no tā visa un Jaut, lai domas sakārtojas pašas. To es tev varu galvot no pieredzes. Kad biju vēl tikai šamaņa māceklis, bieži vien centos par visu vari apgūt to, kas uzreiz nedevās rokā. Bet, jo vairāk centos, jo mazāk man izdevās. Tad mans skolotājs virsaitis Ūrks pateica to, kas man palīdzēja visā turpmākajā apmācībā: tas, kas šodien šķiet kalns, rīt var izrādīties tikai cinis. Ja jūti, ka nespēj kaut ko izdarīt tūlīt un tagad, distancējies no tā, un rīt risināmais jautājums jau būs pietiekami mazs, lai tu to spētu atrisināt.

Vorjaka teiktajā noteikti bija sava jēga, tomēr šobrīd Igra nespēja to īsti aptvert. Iespējams, ka arī to viņa sapratīs tikai tad, ja distancēsies. Meitene atspiedās pret priedi un lēni noslīdēja sūnās. Klusa čaboņa liecināja, ka ari Vorjaks ir apsēdies līdzās.

-    Tātad, meža sargs klusi iesāka, jūsu uzdevums ir atgūt kristālus. Taču es tomēr nesaprotu. Ja kristāli tiks atdoti Stihiju Meistariem, kā tad jums izdosies vērst par labu visu, kas noticis kristālu zādzības dēļ?

-    Ja vien es to zinātu, Igra nopūtās. Viņa jau bija apradusi ar to, ka kāds var iegūt informāciju arī no nepateiktā. Ceru, ka tad, kad nokļūsim Mentarā, spēsim rast atbildes uz daudziem jautājumiem. Atzīšos, ka šobrīd manas domas vairāk nodarbina tas, ka uz vienas un tās pašas planētas cita citai līdzās, tomēr cita citu neietekmējot, spēj pastāvēt divas tik atšķirīgas kultūras kā Jaunā pasaule un Domhanda.

-Jā, atzina Vorjaks, arī es par to esmu prātojis. Tā vien izskatās, ka dažiem šī problēma sagādā lielas neērtības.

-     Sedrs… meitene klusi noteica. Jā, viņš ir tipisks modernās sabiedrības produkts. Viņam nav viegli pierast pie vides, kurā nav visu viņam tik pierasto rotaļlietiņu: gaisa dēļu, datoru…

-    Es gan neko daudz par jūsu pasauli nezinu, taču esmu šo to dzirdējis, Vorjaks iesmējās. Lai gan man šķiet, ka jūs vispār dzīvojat ačgārni, Sedra problēmas cēlonis ir meklējams pavisam citur. Ne jau ierastās vides viņam pietrūkst. Patiesībā tavam draugam šobrīd ir ļoti grūti. Viņam ir uzkrauta atbildība, kuru viņš nav gatavs nest. Arī nevēlas nest. No viņa tiek sagaidīta noteikta rīcība, lēmumi… Bet neviens viņu šiem lēmumiem nav sagatavojis. Pavisam cita lieta ir Obzāns un Zefārs. Viens ir mācīts būt par vadoni, turklāt arī pati daba viņu ir apveltījusi ar barveža īpašībām. Zefārs ir ļoti daudz mācījies, nosvērts, turklāt jau agri sācis uzņemties atbildību ne vien par sevi, bet arī par citiem. Viņš vienmēr vispirms domās par to, kā labāk visiem, un tikai tad par to, kā labāk viņam pašam. Te nu man jāsaka, ka es īsti nesaprotu Cirmeņa izvēli.

Igra brīdi apdomājās: teikt Vorjakam par dēmonu gariem vai neteikt? Nespējot paredzēt meža sarga reakciju, viņa nolēma labāk neizpaust "savas dvēseles tumšo noslēpumu".

-    Šoreiz tā nebija tikai Cirmeņa izvēle vien, viņa paskaidroja un, cenšoties pavērst sarunu citā gultnē, negaidot jautāja: Mēs dzīvojot ačgārni?! Kā tu to domā?

-     Necentīšos izlikties, ka visu zinu ļoti labi, meža sarga balsī bija jaušams nicinājums, jo varu spriest par jūsu pasauli tikai pēc nostāstiem, bet šie nostāsti liek man secināt, ka jūs tērējat mazāk nekā saņemat. Tā ir ļoti nopietna kļūda, kas ir izraisījusi lielāko daļu problēmu jūsu pasaulē.

-    Piemēram?!

-     Nu, kaut vai tie jūsu rīki, kā nu tos sauc… Tos, kas glabā ļoti daudz ziņu?

-    Tu laikam domā datorus, Igra bikli palaboja.

-    Lai nu tā būtu, Vorjaks atmeta. Redzi, Domhandā, ja kādam ir nepieciešams kaut ko uzzināt, viņš noskaidro, kurā pilsētā, kurā bibliotēkā šīs ziņas glabājas, un tad atkarībā no savām spējām un zināšanām, izmantojot dažādus pārvietošanās veidus, dodas pēc šīm ziņām. Sanāk tāds kā svētceļojums. Cilvēks iegulda enerģiju, lai saņemtu enerģiju. Tas ir pareizi. Pie jums ir tikai jānospiež kaut kādi taustiņi, un jau pēc mirkļa visas nepieciešamās ziņas ir rokā. Nekāda enerģija nav tērēta, bet saņemta gan.

Tās pašas jūsu mašīnas. Lai nokļūtu no vienas vietas citā, domhandieši izmanto zirgus vai maģiju. Jā, tas prasa laiku un spēkus, taču nemaksājot neko nevar iegūt. Jūs iesēžaties savās mašīnās un, netērējot nekādu enerģiju, pēc mirkļa nokļūstat tur, kur vēlaties. Enerģiju tērē tikai mašīna.

-     Zināmā mērā es tev piekritu, Igra domīgi novilka. Bet, ari jājot ar zirgu, enerģiju tērē zirgs, nevis jātnieks.

-     Hā! virs iesmējās. Var redzēt, meitēn, ka tu neesi jātniece. Ja tev nāktos aizjāt no Elkardonas līdz Readonai, putās būtu ne vien zirgs, bet ari tu pati.

-     Nekāda dižā jātniece noteikti neesmu, meitene uzmeta lūpu, taču zirga mugurā sēdējusi esmu un spēkus tas man nav prasījis. Bet, iespējams, tas bija tikai nelielās izjādes dēļ.

-    Neņem ļaunā! Vorjaks uzsita meitenei uz pleca. Arī pie mums ļautiņi sākuši dzīvot visai aplami. Senāk cilvēki ņēma tikai tik, cik viņiem vajadzēja, un tikai tad, kad vajadzēja. Tagad ļaudis iemācījušies to niķi, kura vārds ir patērēšana. Piemēram, ēšana. Brokastis noteiktā laikā, pusdienas, vakariņas…

-    Tu iztiec bez ēšanas? Igra iesmējās.

-     Nebūt ne, Vorjaks atbildēja. Bet palūkojies uz dzīvniekiem! Nevis uz mājlopiem, bet uz dzīvniekiem. Dzīvnieks ēd tad, kad ir izsalcis, nevis tad, kad to pieklājas darit vai kad viņu mājās sagaida klāts galds. Te rodas ļoti daudzas cilvēku sabiedrības problēmas. Tie, kas spēj izaudzēt pārtiku ne tikai sev, bet arī citiem, iegūst varu pār tiem, kuri paši pārtiku izaudzēt nespēj vai nevar. Līdz ar to tas, kas nepieciešams ikvienam, kļūst par dažu priekšrocības cēloni. Ari te sākas enerģijas saņemšanas un tērēšanas ačgārnības.

-    Iztēlojies, ka cilvēka enerģijas krātuve ir kā muca, Vorjaks turpināja. No rīta, kad esi tikko pamodusies, tu savu mucu jau esi piepildījusi, jo miegs atjauno enerģiju. Ar pilnu mucu tu sēdies pie brokastu galda un pilnā mucā ar varu lej vēl enerģiju. Muca iet pāri malām, vai ne? Dzīvnieks pamostas un dodas medibās vai ganībās. Lai piekļūtu pārtikai, viņš jau ir mucu patukšojis. Dažkārt pat visai pamatīgi. Dodamies tālāk! Pēc brokastīm cilvēks sāk savas dienas gaitas: iet uz lauka vai kādos iekšdarbos, ja ir ziema, vai dodas trenēties, ja viņš ir kareivis. Muca tiek daļēji patukšota, bet tas, kas ir pārlijis pāri malām, izlietots netiek. Dzīvnieks, krietni ieturējies, pievēršas savas migas vai ligzdas iekārtošanai, bērnu audzināšanai un treniņiem, jo dzīvniekam ir ļoti svarīgi būt vienmēr labā formā. Dzīvnieks tam visam laiku velta tikmēr, kamēr sajūt izsalkumu. Proti, signālu par to, ka muca ir gandrīz tukša. Tikai tad dzīvnieks atkal dodas medībās, izlietojot tām pēdējo, kas atlicis mucā. Turpretī cilvēks noteiktā laikā ar tikko tukšoties sākušu mucu sēžas pie pusdienu galda un atkal krāmē savu mucu pilnu līdz malām un pāri tām. Tā caurām dienām. Neiztērētā enerģija, kas pārlijusi pāri mucas malām, tā arī paliek neiztērēta, un cilvēki kļūst resni, laiski, jo resnums neļauj tiem ātri kustēties, un galu galā tā cilvēka mūžs sarūk uz liekās enerģijas rēķina. Tas pats attiecas uz mašīnām, kuras tērē enerģiju cilvēka vietā.

-    Es tev šajā ziņā noteikti piekritu, mirkli klusējusi, nomurmināja Igra. Tur, kur esmu dzimusi un augusi, cilvēki domā līdzīgi. Arī mēs uzskatām, ka mašīnas ir tikai cilvēka slinkuma produkts. Tomēr es tev nevaru piekrist, ka mēs savās mašīnās neieguldām paši savu enerģiju. Lai nopirktu kaut vai to pašu gaisa dēli, cilvēkam ir diezgan daudz jāstrādā, jānopelna nauda, un tikai tad dēlis būs viņa.

-    Ar to viss jūsu enerģijas ieguldījums beidzas, Vorjaks rezumēja. -Jūs neesat ieguldījuši enerģiju, lai to izgudrotu, izgatavotu, un neieguldāt enerģiju, lai tas spētu lidot. Ja dēlis būtu dziva būtne, varētu sacīt, ka jūs vienreiz iztukšojat savu mucu, lai pēc tam tērētu tikai dēļa mucu.

Bridi Igra klusējot vērās klusajā, tumšajā mežā. Viņas domas kā izbiedēti putni traucās te pie Vorjaka prātojumiem par pareizu dzīvošanu, te pie viņu misijas, te atkal pie Sedra. Protams, Vorjakam bija taisnība. Sedram vienkārši bija uzkrauta pārāk liela atbildība, kurai pieaugušais puišelis nebija gatavs. Tomēr Igru nepameta nojauta, ka Sedra uzvedībai pēdējās dienas laikā ir ari kāds cits iemesls. Bet kāds?

-    Tu ļoti mīli viņu? Vorjaks pēkšņi iejautājās.

-     Nezinu, Igra godīgi atbildēja, nemaz neraizējoties par to, kā Vorjaks uzzinājis, ko viņa domā. Man grūti spriest par to, ko tieši es pret viņu jūtu. Protams, esmu Sedram ļoti pieķērusies. Bet tam ir iemesls. Iespējams, viņš man ir tik svarīgs, jo es vienkārši neesmu bieži un daudz saskārusies ar citiem puišiem. Ja man būtu lielāka pieredze, vabūt es domātu citādi. Lai gan… Ne Zefārs, ne Obzāns, ne kaut vai Heinrihs man nav tik svarīgi. Viņiem ir neskaitāmas priekšrocības salīdzinājumā ar Sedru, bet tik un tā Sedrs man nozīmē vairāk par citiem.

-     Vai atklāsi, ko tu sacīji tam dzīvniekam? Igra strauji mainīja sarunas tēmu, nevēloties iedziļināties savā jūtu pasaulē. Tam vēl būs daudz laika.

-    Tā jau domāju, ka esi mani pieķērusi, Vorjaks iesmējās. Neuztraucies, meitēn, es tikai nosūtīju ziņu valdniekiem Memetrijam un Katrakanam.

-    Nosūtīji ziņu? meitene bija neizpratnē.

-     Nūjā, Vorjaks novilka. Lūsis pados ziņu tālāk lācim, lācis vāverei, vāvere vilkam, un tā līdz Loredas robežai, kur ziņu varēs nodot tālāk putniem. Rīt ap pusdienlaiku ziņa jau būs Readonā.

-    Ja nu tā nonāk nepareizajās rokās? meitene bažījās.

-     Nenonāks! Vorjaks pārliecinoši noteica. Ziņa netiks nodota lapsām un seskiem, tādēļ tā ir drošībā.

-Jā, mūsu pasaulē tiktu izmantots neidentificējams komunikators, Igra iesmējās.

-    Esam aizpļāpājušies, Vorjaks noteica, pieceļoties kājās. Ja vien negribi rīt vilkties visiem nopakaļ miegaina, ir laiks doties pie miera.

Viņš pastiepa roku, lai palīdzētu Igrai piecelties. Atrast ceļu uz "migu" ne vienam, ne otram nebija grūti. Igrai atlika vien uzmeklēt Heinriha ķermeņa izstaroto siltumu. Apņēmīgais sargātājs savā postenī jau labu laiku bija iemidzis, ugunskurs gandrīz bija izdzisis. Lai gan Igra bija pārliecināta, ka nespēs aizvērt ne acu, Vorjaks uzstāja, ka viņai un Heinriham jādodas pie miera. Viņš uzņēmās sardzi uz nākamajām divām stundām, apsolot laikus pamodināt Obzānu, kurš bija pieteicies dežurēt saullēkta stundās.

Par brīnumu sev pašai, tikko ieritinājusies līdzās miegaini šņākuļojošajam Sedram, Igra rāmi ieslīga dziļā, veselīgā miegā.

Readona, agrs rīts

Tādu rosību Mentaras galvaspilsētā neatcerējās pat visvecākie senās valsts iedzīvotāji. Kopš agra rīta pajūgi nebeidzamā straumē plūda uz Readonas pili, vedot gan labības maisus, gan tauku mucas, gan audumus un kokmateriālus. Visur klaudzēja āmuri, zumēja cilvēku balsis un savu dziesmu dziedāja darbarīki. Bruņojies ar pamatīgu pergamenta tīstokli un spalvu, burzmai pa vidu kā atspole šaudījās kalsns, tumšmatains jauneklis. Viņš bija visur: paguva izrīkot strādniekus, novadīt pajūgus te uz ķēķa spārnu, te uz noliktavām, kautrīgi uzsmaidīja meiteņu pulciņam, kas devās viņam garām, lai nokļūtu modernīcā. Ik pa laiciņam viņš te pierakstīja kaut ko savā pergamentā, te atkal izsvītroja no tā.

Darbīgo puisi, kas tikai vakar bija nomainījis pusaudža īsbikses pret pieauguša vīra drānām, diez vai varētu nosaukt par skaistu. Bērnišķīgajā sejā mirdzēja lielas, zinātkāras acis. Strupais deguntelis tā vien kāroja visu izpētīt un izzināt. Taču vislielāko postu viņa necilajai ārienei nodarīja biezās, gaļīgās lūpas, kuras jaunekļa sejai piešķīra nedaudz gļēvu izskatu. Āriene dažkārt mēdz būt visai mānīga, jo šim puisim neviens neuzdrīkstētos piedēvēt gļēvuļa dabu.

-     Sargās! kaut kur no augšas atskanēja draudzīgs sauciens, un, pametis skatienu atpakaļ, tumšmatis pēdējā brīdī paguva palēkt malā, lai viņam neuztriektos jauneklis, kas, iekāries resnā vantī, lidoja no pils torņa tieši viņa virzienā.

-     Kā tāds bērns, puisis noņurdēja. Tā tu reiz lauzīsi sprandu, Katrakan.

-    Neņurdi, brāļuk! Katrakans iesmējās un draudzīgi apskāva brāli. Padomā par šo mirkli un izbaudi to. Iedomājies, ka kādreiz mātes stāstīs bērniem: "Tas bija valdnieku Memetrija un Katrakana laikos, kad Readonā ieradās Cirmeņa kareivji…"

-    Tu te aušojies, Memetrijs nespēja rimties, bet mums vēl ir tik daudz darāmā. Labāk būtu palīdzējis.

-     Ko tad es, tavuprāt, daru?! Katrakans iedunkāja brāli. Bija taču jāpiesien tā virtene pie torņa smailes.

Brālis norādīja Memetrijam uz torņa smaili, no kuras viņš bija lidojis. No šīs smailes līdz otrai bija piekārta skaista lapu vītne. Memetrijam nācās atzīt, ka šo darbu neviens saprātīgs cilvēks nebūtu uzņēmies. Kaut ko tādu spēja paveikt tikai viņa trakulīgais brālis.

Pretstatā Memetrijam Katrakans bija izcili skaists jauneklis ar glītiem, samērīgiem vaibstiem, atbruņojošu smaidu un vienmēr smaidošām acīm. Pat tad, kad Katrakans nesmaidīja, ļaudīm šķita, ka viņš tiem uzsmaida, un tas lika visiem mentariešiem just simpātijas pret jauno valdnieku.

-    Tu nu gan esi tūļa, Katrakans pēdējā bridi paguva paraut malā Memetriju, kad tieši tur, kur pirms brīža bija stāvējis brālis, noviļņojās teleportācijas radītās liesmas un abu valdnieku priekšā nostājās milzīga auguma vīrs.

Ikviens, kurš viņu ieraudzīja pirmo reizi, sajuta bijību pret šo kungu. Masīvā, tumši iedegusi seja šķita diezgan draudīga. Salīdzinoši nelielās acis caururbjoši lūkojās sarunbiedrā no platās pieres apakšas, un ērgļa knābim līdzīgais deguns padarīja seju valdonīgu. Daudz maigāku iespaidu neradīja ari tumšās, lavas sarkanu dzīslu cauraustās drānas un vīra melnās, pakausī ar siksnu sasietās cirtas.

-     Sveiks, kapteini Arik! Katrakans sveicināja respektablo kungu kā senu paziņu. Kā labi ceļoji?

-     Lidojums bija jauks, Ariks plaši pasmaidīja. Bet tu jau zini, cik ļoti man nepatīk tā teleportēšanās padarīšana. Pūķiem, ziniet, ir jālido.

Draudzīgi apskāvis abus jaunekļus, kas pūķim pat cilvēka veidolā sniedzās tikai līdz padusēm, Ariks sabužināja viņu matus kā tēvs, kurš labu laiku nav saticis savus gandrīz pieaugušos dēlus. Lai gan kronēti pirms vairākiem gadiem, Talu mantinieki šādu izturēšanos neņēma ļaunā. Kapteinis Ariks bija viens no viņu skolotājiem, un viņu starpā valdīja īpašas attiecības.

-     Vai šajā haosā, Ariks ar plašu mājienu norādīja uz Readonā notiekošo, atradīsies kāda ala, kur vecais pūķis varētu pēc tāla ceļa izstiept savus kaulus?

-    Atradīsies, Katrakans smaidīja. Tikai nevienu vecu pūķi gan es te neredzu.

-    Mazais lišķi! Ariks papliķēja puisim pa plecu. Nu, pastāstiet, kas vēl ir paguvis ierasties uz lielo notikumu!

-    Ja neskaita tevi, Memetrijs ielūkojās savā pergamentā, šorīt ieradās Natorels ar savu svītu, prinči Krioms, Tamorals, Gromenārs un Veregans. Sorans deva ziņu, ka laikapstākļi ir aizkavējuši viņu pusceļā uz Reksaku. Ja lietus mitēsies, viņš varētu ierasties rīt ap pusdienas laiku. Pārējie gaidāmi šīs dienas laikā.

Katrakans jau pagriezās, lai vestu Ariku uz pili un izmitinātu viņu viesim iekārtotajā istabā, kad rīta sauli aizsedza šaudīga ēna. Pavērušies debesīs, ļaudis ieraudzīja pils virzienā lidojam divus sniegbaltus pegazus. Uz mirkli Memetrija prātā pazibēja doma, ka brīnumainie dzīvnieki uztrieksies viņiem virsū, tomēr jātnieki paguva savaldīt skaistās būtnes, un pegazi slaidā lokā nolaidās pils priekšā.

-    Kas tad tas?! Katrakans izbrīnā lūkojās uz pegaziem.

-   Nav ne jausmas, Memetrijs bija ne mazāk izbrīnīts. Viņš steigšus pārskatīja tīstokli, taču tajā atbildi nerada.

Nomierinājuši straujos lidotājus, jātnieki izlēca no segliem un, pasvieduši pavadas pārsteigtajiem pils kalpotājiem, kas, mutes iepletuši, nebeidza vien blenzt uz neredzētajiem dzīvniekiem, stingriem soļiem devās pie abiem Readonas saimniekiem. Paslepus palūkojies uz Ariku, Memetrijs pirmo reizi mūžā ieraudzīja sava skolotāja sejā patiesu pārsteigumu.

Ari paši nācēji bija tikpat neparasti, cik viņu jājamlopiņi. Tumšmatainā jaunava kustējās kā niedre vējā. Vijīgo kustību dēļ viņu varētu noturēt par dejotāju vai meža nimfu. Pērļaini debeszilais tērps izcēla viņas augumu un pat paviršam vērotājam paziņoja, ka jaunavai ir kāds sakars ar elfiem. Jauneklis bija pilnīgs savas biedrenes pretstats. Sūnzaļais tērps cieši piekļāvās atlētiskajam, lai gan ne pārlieku raženajam augumam, izceļot platos plecus. Tērps bija izcili piemērots, lai ātri un veikli pārvietotos meža biezoknī. Ari šīs drānas bija elfu darinātas, taču jauneklis noteikti nebija elfs. Tumsnējā seja ar mandeļveida acīm šķita atklāta un draudzīga, tomēr augstie vaigu kauli un nelielā mute norādīja, ka viņš ir visai piesardzīgs.

Nostājušies divu soļu attālumā no valdniekiem un kapteiņa Arika, abi atnācēji godbijīgi paklanījās, noliecoties tik zemu, lai spētu ar plaukstu pieskarties zemei, otru plaukstu uzliekot uz krūtīm virs sirds.

-    Esiet sveicināti, Mentaras valdnieki! jaunava sveicināja skanīgā, tīkamā balsī.

"Nē, viņi nav no elfu cilts," Katrakans nosprieda, ieraudzījis jaunekļa ausis. "Tomēr kaut kādā veidā ar elfiem viņi ir saistīti."

-    Mans vārds ir Alevina, jaunava paskaidroja. Un šis ir Džulians.

"Cik stulbs vārds," nodomāja Katrakans, nopētot jaunekli.

-     Mēs esam meistara Ermariela mācekļi, Džulians paskaidroja. Esam sūtīti savā pirmajā kalpībā pie Mentaras valdniekiem. Meistars gan teicās sūtīt ziņu, taču, kā redzu, ziņnesis ir izrādījies visai lēns.

-    Tā sanāk, Memetrijs apmulsumā piemirsa par valdnieka manierēm, kuras viņam jau tā neko diži nepatika. Jāteic, ka arī jūsu meistars nav izrādījies nekāds ātrais skrējējs. Viņš vēl nav ieradies.

-    Ko es tev teicu, jaunava skanīgi iesmējās, iebikstot savam biedram sānos. Es teicu, ka mēs varam apsteigt Ermarielu, ja ņemsim pegazus.

Džulians kaut ko noņurdēja, taču skaļi savu attieksmi nepauda. Abi piramīdu burvji paskaidroja, ka viņu uzdevums esot visā pakļauties valdniekiem un kalpot Mentaras pilsoņu labumam. Ja viņi savu misiju izpildīs godam un būs attaisnojuši tiesības lietot Zibens piramīdu zižļus, viņi varēs pieņemt savus mācekļus vai pievērsties pētniecībai.

-   Te nu ir viena problēma, Memetrijs mulsi nomurmināja. Ņemot vērā, ka jūsu meistars nav paguvis dot ziņu par jūsu ierašanos, var rasties grūtības ar jūsu izvietošanu. Man jāatvainojas, bet šobrīd Readonā nav nevienas mājas, kur jau nebūtu izmitināti viesu ļaudis. Ja Katrakans piecietis manu sabiedrību, es varētu jums atdot savu istabu.

-    Tas nebūs nepieciešams, Džulians lepni izslējās visā savā smalkajā augumā. Pagaidām, kamēr pilsēta ir pilna viesu, mums pietiks ar vietām līdzās mūsu pegaziem. Esam piedzīvojuši arī skarbākus apstākļus. Vēlāk, kad dzīve Readonā atgriezīsies vecajās sliedēs, mums pietiktu ar nelielu mitekli pilsētas pirmajā līmenī.

Ta tas bija iegājies kopš neatminamiem laikiem. Celta pakalnā, Readona pletās lejup uz ielejas pusi koncentriskiem riņķiem. Pakalna virsotnē slējās pati pils, no tās nedaudz zemāk atradās pirmais līmenis, tad zemāk otrais, un tā līdz piektajam līmenim, kurā atradās lauki un zemnieku mājas. Agrāk pirmais līmenis bija augstmaņu mājvieta, otrajā līmenī mita ierēdņi, trešajā amatnieki, bet ceturtajā tirgotāji un kalpu ļaudis. Akotalam šāda kārtība nebija pa prātam, jo viņš uzskatīja, ka vistuvāk valdnieka miteklim jābūt novietotām burvju un zinšu ļaužu mājvietām. Readonas iemītniekiem pret šādiem pārkārtojumiem nebija iebildumu, un kopš tā laika pilsētas pirmajā līmenī mita tikai zinību ļaudis.

Abu jauno burvju "pieticīgā" vēlme dzīvot pirmajā limenī patiesībā bija privilēģija, kura tika piešķirta par īpašām zināšanām un sasniegumiem. Tomēr ne Memetrijs, ne Katrakans Džuliana teikto neuzskatīja par nekaunību. Ermariels bija dižens burvis. Būdams zemienes elfu troņmantnieks, Ermariels bija atteicies no troņa par labu savam brālim Natorelam, lai varētu pievērsties zinātnei, maģijai un cilvēku prāta spēju pētīšanai. Savos simt piecos gados, kas elfam nebija nekāds dižais vecums, Ermariels jau bija sasniedzis ļoti daudz, un Domhandas magu pasaulē viņu uzskatīja par autoritāti. Būt Ermariela skolniekam tā jau bija droša caurlaide, kas piešķīra tiesības dzīvot Readonas pirmajā līmenī.

-    Par to, kas notiks pēc šā haosa norimšanas, noteica Memetrijs, mēs runāsim vēlāk, tomēr par dzīvošanu staļļos nevar būt ne runas. Pagaidām izmitināsim jūs manās istabās, bet vēlāk atradīsim kādu labāku risinājumu. Turklāt man jāatzīst, ka jūsu ierašanās ir tieši laikā. Mūsu burvji drīz būs izcepuši savas smadzenes un nodeldējuši mentālās spējas, lai sakārtotu pili viesu uzņemšanai. Svaigi mentālie spēki viņiem nāks kā Luga stars Malkoras raktuvēs.

Burvji pateicībā paklanījās valdniekam un, saņēmuši no viņa rīkojumu iet uz pili, lai uzmeklētu senburvi Vihelu, devās projām. Valdnieki atkal varēja pievērsties viesim, lai pienācīgi pavadītu viņu uz pūķim iekārtotajiem apartamentiem. Telpām bija jāatbilst noteiktām prasībām. Pirmkārt, bija nepieciešams aizvākt visas liekās mēbeles, lai nodrošinātu plašumu. Ariks, atrodoties starp cilvēkiem, gan nepārvērtās savā dabiskajā veidolā, tomēr šaurās telpās viņš jutās slikti. Otrkārt, telpai bija jābūt ar lieliem, plašiem logiem, jo, neredzot debesis, pūķis nīkuļoja. Visbeidzot, un to bija visgrūtāk nodrošināt, telpai bija jābūt salīdzinoši tumšai ar ugunsdrošām sienām. Proti, telpai bija jāatgādina plaša ala ar visai lielu ieejas atveri. Vihels bija pacenties godam, un Arikam bija nodrošināts viss, kas nepieciešams vecajam, melnajam vulkāna pūķim.

-    Uf! Ariks atzinīgi noelsās. Beidzot maniem vecajiem kauliem būs kur atgūt spēkus. Starp citu, Memetrij! Thira lika nodot tev vissirsnīgākos sveicienus.

-     Ho-ho! Katrakans sāpīgi iebelza brālim pa skaustu. Tā vien izskatās, ka tev, brāl, uzradusies pielūdzēja!

Noburkšķējis kaut ko, kas izklausījās pēc "izbeidz!", Memetrijs aizbildinājās ar darbu kalniem un, atstājis brāli divatā ar Ariku, steigšus devās projām.

Nebija jau tā, ka Thiras sveiciens būtu Memetrijam nepatīkams. Tomēr viņš lieliski apzinājās, ka salīdzinājumā ar savu izskatīgo brāli viņa izredzes pie sievietēm bija, maigi izsakoties, vājas. Ar Thiru zemes pūķu cilts delegāti Memetrijs bija iepazinies pārrunās par Dēmonu salas izcelšanu virszemē. Thira nebija no lielā auguma pūķiem, tādēļ viņa pārrunās būtu varējusi piedalīties savā dabiskajā izskatā.

Taču, lai nemulsinātu pārējos delegātus, viņa bija uz pārrunām devusies cilvēka veidolā. Pat tik pieticīgam puisim, kāds bija Memetrijs, Thira šķita visai neizteiksmīga un vienkārša. Kā pūķis viņa izskatījās krietni labāk. Šo iemeslu dēļ Memetrijs pūķenes uzmanības apliecinājumus un stundām ilgās sarunas no pārrunām brīvajā laikā bija uztvēris kā draudzības apliecinājumus. Tomēr drīz vien viņam nācās atzīt, ka Katrakana zobgalības par Thiru ir pamatotas. Vienīgais, ko Memetrijs tiešām nespēja saprast, bija tas, vai Thira šīs savas simpātijas izrādīja tāpēc, ka tiešām uzskatīja Memetriju par sev tīkamu, vai ari tādēļ, lai šādā veidā smalki pazobotos par jaunekli. Arika nodotais sveiciens atkal uzjundīja tālu apziņas kambaros noslēptās domas, un tās Memetrijam šobrīd bija visai traucējošas.

Loredas mežā, tajā pašā laikā

Rīta migla piešķīra mežam spokainas aprises. Vorjaks tā arī nebija izpildījis solījumu pamodināt Obzānu un pats bija palicis nomodā visu nakti. Kolīdz mežā iespiedās pirmie gaismas stari, viņš modināja ceļiniekus.

Spirgtais rīta gaiss un nomazgāšanās tuvējā avotiņā aizskaloja miegu, un pat pēc īsās atpūtas visi jutās moži un spēka pilni. Kamēr ceļinieki ieturēja pieticīgu maltīti, Vorjaks atvainojās un devās biezoknī. Viņš bija projām diezgan ilgi, un, kad atgriezās, Igra pamanīja uz meža sarga zoda šauru asiņu svēdru. Tās pilnīgi noteikti nebija Vorjaka asinis, jo nekur nebija manāms savainojums, tādēļ šis novērojums lika Igrai kļūt uzmanīgai.

-     Zini, apsēdies sūnās un lūkojoties uz Igru, ieminējās Vorjaks, es te pa nakti prātoju par mūsu sarunu. Arī mani nebeidz pārsteigt tas, ka mūsu pasaules pastāv līdzās, viena otru neietekmējot. Patiesībā mani visvairāk pārsteidz tieši tas, ka tās savstarpēji neiedarbojas.

-Ja godīgi, ierunājās Zefārs, man ik pa brīdim uzmācas sajūta, ka esmu nokļuvis Aizspogulijā. Tiem, kas nav lasījuši šo senatnes stāstnieka Luisa Kerola stāstu, paskaidroju: tā ir vieta pasaku pasaulē, kurā galvenā varone nokļuva, ieejot spogulī. Man bieži nāk prātā pasakas, kuras man bērnībā stāstīja Svens. Par rūķiem, troļļiem, milžiem…

-    Redzi nu, iesmējās Heinrihs, un jūs vēl sakāt, ka šīs pasaules cita citu neietekmē! Kā tad cilvēki Jaunajā pasaulē būtu varējuši izgudrot visus šos pasaku tēlus? Acīmredzot domhandieši, kas aizceļojuši uz Jauno pasauli dažādos laika posmos, ir stāstījuši jaunpasauliešiem par dzīvi šeit, un tā radušies pasaku tēli.

-    Kādēļ gan ne? Sedrs paraustīja plecus. Ari ceļošana cauri spogulim ir kaut kādā ziņā līdzīga Vārtu atvēršanas skatam.

-    Tomēr, Zefars domīgi turpināja, ja raugāmies no racionāla viedokļa, daudzdimensionalitātei ir savs izskaidrojums. Jau pirms vairākiem tūkstošiem gadu zinātnieki un arī rakstnieki ir minējuši, ka līdzās vienai, proti, mūsu dimensijai pastāv arī citas. Daži pat nosauca skaitli sešpadsmit. Tika minētas iespējas, ka šajās par paralēlajām sauktajās dimensijās pastāvam tie paši mēs, tikai mūsu dzīves ir iespaidojusi atšķirīga notikumu secība. Piemēram, saskaņā ar šo teoriju paralēlajā dimensijā Sedrs sastaptu sevi kā lielas finanšu korporācijas konsultantu. Vai ari Igra būtu natūriķu ragana. Es varētu sastapt sevi kā izputējušu bezpajumtnieku. Nu, kaut kā tā. Ja piekrītam šādām iespējām, tas varētu nozīmēt, ka šobrīd, paši to nenojaušot, mēs sēžam uz kādas ģimenes brokastu galda kaut kādā paralēlā dimensijā.

Es saprotu tā: tāpat kā Zemei apkārt ir neskaitāmi atmosfēras slāņi, planētu ietver vairāki laika slāņi, kas cits no cita ir nošķirti ar kaut kādām robežām vai, piemēram, laika nobīdēm. Vārti izveido laika un telpas anomāliju, un mēs nokļūstam citā laika slānī.

Ja nerunājam par šā fenomena filozofiskajiem aspektiem, kurus apsprieduši jau sengrieķu filozofi, viens no pirmajiem, kurš pievērsies daudzdimensionalitātes izpētei un skaidrošanai no fizikas viedokļa, bija Koperniks. Viņam gan nebija iespēju šo fenomenu pamatot, jo tolaik nebija pienācīga aprīkojuma. Visplašāko skaidrojumu tam piedāvājis Alberts Einšteins. Viņš šai tēmai veltījis vairākus savus rakstus. Tomēr daudzdimensionalitātes princips pilnībā tika definēts tikai pirms nepilna tūkstoša gadu. Zinātnieku sabiedrība vienojās, ka par dimensiju ir uzskatāms jebkurš izmērāms lielums. Proti, ne tikai garums, platums, augstums, bet ari laiks, temperatūra, spiediens un tā tālāk. Šobrīd ir atzīts, ka cilvēku dzīves telpa ir nevis trīsdimensionāla, kā uzskatīja Einšteina laikos, bet tai ir vismaz septiņas dimensijas…

-   Tagad atkārto, lūdzu, visu to pašu cilvēkiem saprotamā valodā, Obzāns skumji uzlūkoja biedru, kurš jau atkal bija aizrāvies ar enciklopēdijas citēšanu.

-   Bet es jau tā ari skaidroju, Zefārs izbrīnā iepleta acis. Dimensija ir jebkurš lielums, kuru var izmērīt. Pirms Lielā Sprādziena uzskatīja, ka pastāv trīs galvenās dimensijas augstums, garums un platums. Tolaik plaši sāka attīstīties tā dēvētās trīsdimensiju tehnoloģijas, kad televizori, piemēram, sāka atveidot telpisku attēlu, ļaujot skatītājam it kā pašam piedalīties notiekošajā. Šodien interaktivitāte Jaunajā pasaulē ir pašsaprotama.

Nestāstīšu par neskaitāmajām problēmām, kuras šīs tehnoloģijas izraisīja. Daži zinātnieki toreiz bikli ieminējās, ka par ceturto dimensiju ir uzskatāms laiks. Bet par to nebija vienprātības, jo laikam jau pašam ir vismaz trīs dimensijas pagātne, tagadne un nākotne. Viens otrs pat ieminējās, ka tagades nav vispār, jo ikviens tagadnes mirklis pēc briža jau ir pagātne.

Beidzot zinātnieku sabiedrība vienojās, ka par dimensiju ir uzskatāms viss, ko varam izmērīt ar cilvēku rīcībā esošiem mēraparātiem. Līdz ar šo vienošanos sāka attīstīties arī modernās tehnoloģijas, kuras ļauj atveidot daudzdimensiju attēlus, veidot interaktīvos datorus un tamlīdzīgas iekārtas.

-    Jā, pie viena radot arī "elektronikas" sērgu, Obzāns nikni aizsvieda malā pērno čiekuru.

-     "Elektronikas" sērgu?! Vorjaks neizpratnē jautāja.

-    Jā, elektroniskās narkotikas, paskaidroja Zefārs.

-     Atvaino, Obzān, ka runāju taviem vārdiem, Vorjaks smaidīja, bet vai tu, Zefār, nevarētu to paskaidrot saprotamākā valodā? Kas ir elektroniskās narkotikas?

-     Nuuuuu…. Zefārs nedaudz samulsa. Es nezinu, cik attīstīta ir jūsu medicīna. Vai jūs vispār izmantojat apreibinošas vielas un augus… Bet mēģināšu. Vismaz alkoholu jau nu jums vajadzētu pazīt. Tas ir tā: ir tādi dzērieni, kuri liek asinīm riņķot ātrāk, paātrina sirdsdarbību un rada reibumu, izmaina apkārtējās realitātes izjūtu, rada kustību traucējumus un galu galā pārmērīgas lietošanas gadījumā kļūst par cēloni neatbilstošai cilvēka ricībai.

-    Ak tā! Vorjaks atmeta ar roku. Tas jau teikts par orku uguns ūdeni.

-     Orku uguns ūdens?! Igra gandrīz aizrijās ar zivi. Kas tas tāds?

-   Orki to gatavo no kviešiem, meža sargs paskaidroja. Viņi samaļ graudus, sajauc tos ar ūdeni, pievieno medu un noliek šo maisījumu siltumā. Kad tas kādu laiku rūdzis, orki to karsē un visbeidzot gāž lielos toveros. Toveri liek uz uguns, lai šķidrums vārās. Toverim ir pievienota caurule, kas ievietota traukā ar ledu. Šķidruma tvaiki sakrājas caurulē, atdziest un caurules otrā galā iztek traukā kā tīrs, dzidrs ūdens. Ja šim šķidrumam pieliek lāpu, tas deg ar zilu liesmu, bet, ja to iedzer, tas apsvilina rīkli, rada reiboni un visas pārējās minētās pazīmes. Kad nepieciešams dziedēt brūces, uguns ūdens ir lielisks. Tas nokauj sērgas un palīdz izturēt sāpes. Bet pat orkiem pietiek ar pieciem piņģerotiem, lai viņi vairs nevaldītu pār savu prātu un ķermeni. Parasti pēc trim piņģerotiem iestājas dziļš miegs.

Pasmaidījis par tik primitīvu destilāciju, Zefārs secināja, ka Vorjaks ir sapratis, kas ir alkohols. Acīmredzot orki no kviešiem destilēja tīru spirtu, un tad jau nav jābrīnās, ka pat pašiem brūvētājiem pietiek ar piecām devām. Tiesa, uz mirkli Zefāra prātā pazibēja jautājums: cik liels ir piņģerota tilpums? Tomēr viņš apvaldīja savu ziņkāri.

-    Svarīgākais ir tas, ka tu saprati domu, Zefārs pasmaidīja. Atzīšos, man dažkārt rodas iespaids, ka cilvēce atzīst tikai tik lielu dimensiju skaitu, cik lielu tā spēj atdarināt ar tehnoloģijām. Nu, piemēram, pārējās jau pieminētās dimensijas pastāvēja jau tad, kad trīsdimensiju attēls vēl čurāja zīdaiņa autiņos. Tomēr tad neviens nerunāja par četrām vai piecām dimensijām. Šobrīd tiek atzītas apmēram septiņas, jo tieši tik izdodas atdarināt ar datoriem, radot mākslīgā spiediena, siltuma un citas izjūtas.

-    Nevaru nepiekrist, iestarpināja Igra. Tas, ka mēs kaut ko nevaram izmērīt, nozīmē tikai to, ka mums nav ierīces tā mērīšanai vai atbilstošas mērvienības. Pats lielums taču pastāv.

-    Tu tikko citiem vārdiem pateici to, ko savulaik labprāt atkārtoja mans profesors, iesmējās Zefars. Viņš studentiem bieži atgādināja, ka gravitācija pastāvēja vēl pirms tam, kad ābols uzkrita Ņūtonam uz galvas.

Meža klusumā ietriecās skaļi, sirsnīgi smiekli. No visa mazā pulciņa nesmējās tikai divi: Heinrihs un Vorjaks. Heinrihs, kā jau cilvēks, kas audzis tālu no civilizācijas un savas izcelsmes dēļ spiests turēties tālāk no cilvēkiem, skolā nebija mācījies, tādēļ Zefara pieminētā prātula viņam neko neizteica. Bet Vorjaks nesmējās tāpēc, ka viņam bija svešs gan vārds "gravitācija", gan Ņūtons. Turklāt Domhandā neviens par gravitāciju neprātoja, ņemot vērā to, ka teju vai ikviens, kuram pietika talanta, varēja iemācīties lidot.

-    Nu, lūk, Zefars turpināja. Kad mūsu tehnoloģijas izrāpās no bērnu autiņiem un ar vienu kāju iekāpa daudzdimensiju pasaulē, radās ļautiņi, kuri iemācījās izveidot elektroniskās narkotikas. Arī jūsu orku uguns ūdens, ja to lieto bieži, galu galā rada atkarību, vai ne?

-     Tu laikam domā to parādību, ko mēs saucam par noslīkšanu? Vorjaks precizēja. Tā mēs sakām par tiem ļautiņiem, kuri uguns ūdeni dzer tādēļ, lai aizmirstu bēdas. Viņi tikām slīcina bēdas uguns ūdeni, līdz bez uguns ūdens piņģerota vairs nespēj no rīta pamosties vai vakarā doties pie miera.

-    Precīzi! Zefaram patika šis atkarības apzīmējums. Ari pie mums ne viens vien ir "noslīcis pudelē". Bet alkohols ir tikai viena no atkarībām. Jau sen pasaule pazina ari vielas, kuras sauc par narkotikām. Tās iegūst no augiem vai rada laboratorijās. Iedarbība un sekas ir līdzīgas uguns ūdens iedarbībai. Ja ir lietotas šādas narkotikas, mēs varam noteikt, ka cilvēks tās ir lietojis, jo, noritas, ieelpotas vai ievadītas asinis, reibinošās vielas nonāk cilvēka organismā un uz laiku tur paliek. Arī ārstēšana no šādām atkarībām, lai gan ir ilga un mokoša, tomēr nav neiespējama. Bet elektronika tas jau ir cits stāsts. Tās faktiski ir datorprogrammas, kuras kairina noteiktus smadzeņu centrus, liekot pastiprināti piegādāt asinīm vielas, kuras sauc par hormoniem. Tās mūsu organismā rada dažādas sajūtas. Piemēram, ja cilvēku nobiedē, viņa ķermeni paaugstinās adrenalīna daudzums.

-Ja cilvēku nobiedē, viņš vai nu bēg, ko nagi nes, prātoja Vorjaks, vai cīnās kā lauva, lai gan pēc dabas ir miermīlīgs.

-     Es tev to izskaidrotu, bet tas būs ilgi, Zefars turpināja. Tādēļ pateikšu tikai to, ka atsevišķi elektronikas paveidi mākslīgi izraisa adrenalīna pieplūdumu, un, kā jau tu teici, pat miermīlīgs cilvēks pēkšņi spēj cīnīties kā lauva. Taču, ja mēs apcietinām šādu cilvēku, mēs viņa asinis neko neatrodam. Turklāt citas atkarības vielas ir kādu laiku jālieto, pirms rodas atkarība. Pirmais uguns ūdens piņģerots jau nevienu vēl nav noslīcinājis. Bet elektronika rada atkarību jau kopš pirmās reizes, jo tā stimulē tieši mūsu smadzenes.

-    Tad pat jauki cilvēki kļūst par mežonīgiem dzīvniekiem, smagi nopūtās Obzāns, noburkšķot "atvaino!", jo nevēlējās aizvainot meža sargu. Viņi pārstāj sevi kontrolēt, smadzenes darbojas tikai instinktu līmenī, un ļautiņi ķeras cits citam pie rikles tikai tādēļ vien, lai izgāztu pār kādu milzīgi sakāpinātu agresiju.

-    Varenās stihijas! iesaucās Vorjaks. Kaut ko tādu nespētu panākt pat Rorikors! Ļaunākais, ko izdevies panākt viņam, ir neprāta uzsūtišana veselam ciemam. Bet tas, ko tu stāstīji… Un man vēl šķita, ka Loredas terors mūsu pasaulē ir lielākā problēma! Kas tāds varētu notikt, ja kāds neprātis nozagtu priesterim zālītes, kas ļauj runāt ar gariem.

-    Klau, noguris no šim pārgudrajām diskusijām, ieminējās Sedrs, vai mēs te esam sanākuši uz pikniku? Ja nekļūdos, mums šajā ekskursijā vēl tāls ceļš ir priekšā. Varbūt dosimies?

Atzinis, ka ceļinieki tiešām ir nedaudz aizkavējušies, Vorjaks tūliņ pat bija gatavs doties ceļā.

Elkardona, pēc dažām stundām

Iepriekšējā nakti Meistars bija kļuvis īpaši uzstājīgs. Smagāram nācās taisnoties kā skolas puikam, un tādēļ viņš no rīta bija īpaši sliktā omā. To gan nedaudz uzlaboja Liza, taču atkal sabojāja mistiskā Rorikora skolniece, kas bija uzradusies kā no zila gaisa. Viņa bija ieradusies kopā ar burvi brokastīs, un Rorikors savos paskaidrojumos aprobežojās tikai ar to, ka Firistra esot viņa mācekle no Tālajām Austrumu salām. Mataau ar šādu paskaidrojumu acīmredzot pietika.

Taču Smagāru jaunava nez kādēļ darīja piesardzīgu. Viņas klātbūtnē viņam bija ļoti grūti kontrolēt savas sajūtas. Ilgus gadus viņš bija veltījis tam, lai būtu sava ķermeņa pavēlnieks. Kopš Oksanas nodevības Smagārs vairs nebija pat iedomājies veidot attiecības ar kādu sievieti. Pirmkārt, viņš šīm melīgajām radībām neuzticējās. Otrkārt, viņam bija pārāk daudz darāmā, lai uzkārtu sev kaklā tādu vājo posmu. Ļaudis, pret kuriem viņš bija uzsācis ēnu tiesas karu, būtu šādu faktoru nekavējoties izmantojuši pret viņu.

Protams, viņš bija veselīgs vīrietis ar visām no tā izrietošajām vajadzībām. Taču Smagārs drīz vien atklāja, ka tās ir tikai ķermeņa vajadzības, tāpat kā nepieciešamība uzņemt šķidrumu vai pārtiku un bioloģisko procesu blakusproduktu izvadīšana. Tādēļ viņš strādāja līdz spēku izsīkumam, veltot miegam tikai minimālo nepieciešamo laiku, un tādējādi viņa domas vienmēr bija nodarbinātas, ķermenis nogurdināts un seksuālās vajadzības laika gaitā izzuda kā nevajadzīgs rudiments.

Bet Firistras klātbūtnē senās dziņas atmodās. Smagāra zemākie apziņas līmeņi pieteica savas tiesības, un viņam nācās krietni saņemties, lai ar kādu nejaušu vārdu vai žestu nenodotu savu vājumu. Kaut kas ar šo meiču nebija labi. Kas īsti?

Smagārs mēģināja tikt klāt viņas prātam, taču ari tas neizdevās. Meičas domas bija tik lieliski aizsargātas. Turklāt viņa acīmredzot juta šādu iejaukšanos, jo ikreiz, kad Smagārs mēģināja piekļūt Firistras domām, viņa pievērsa Smagāram savas tumšās, gandrīz melnās acis, un to skatiens iedarbojās uz Smagāra limbisko sistēmu kā elektronika. Vienīgais, kas palīdzēja Smagāram neizgāzties, bija Liza. Meitene pazemīgi sēdēja viņam līdzās uz zema soliņa, un, kad vien Firistras ietekme

kļuva neciešama, Smagārs pievērsās Gjaraha meitai.

* * *

ŠI bija smaga nakts. Liza bija centusies izprast tēlus, kas apciemoja viņu sapni, taču nespēja saskatīt nevienu seju. Pa vidu jaucās ari murgi par pārtapšanu citā veidolā. Viņa pat miegā juta, ka viss viņas ķermenis it kā stiepjas garumā, kļūst lielāks, masivāks. Sāpēja mugura. Ada dega kā liesmās. Reizi pa reizei Liza pamodās no pašas sāpju vaidiem. Galu galā viņa bija ataicinājusi pie sevis Teanilu, jo elfas klātbūtnē nez kādēļ jutās labāk. Murgu nomocītā meitene uz rīta pusi bija iekritusi smagā bezsapņu miegā, bet tas nesniedza atspirdzinājumu.

Tagad, sēžot lielajā zālē pie kamīna kopā ar lēdiju Firistru, Liza nez kādēļ juta savādu saikni ar šo sievieti. It kā viņas jau būtu tikušās, būtu labi pazīstamas, pat radniecīgas. Kaut kas dziļi Lizas būtībā tiecās pretī Firistrai, vienlaikus it kā brīdinot, ka no šīs būtnes jāturas labi tālu. Pretrunīgās sajūtas pēc murgu nakts bija kā spīdzināšana ar turpinājumiem. Lai gan Liza riskēja izraisīt skolotāja neapmierinātību, viņa tomēr uzdrīkstējās beidzot ierosināt abiem doties uz treniņu laukumu. Meitenei bija vienalga, kurp doties, lai tikai nebūtu jāuzturas vienā telpā ar tumšmataino sievieti.

Loredas mežā, ap pusdienlaiku

Igra neslēpa, ka Vorjaks viņai šķiet ļoti simpātisks. Meiteni valdzināja iespēja uzzināt no viņa dabas noslēpumus. Tomēr tas, ko viņa bija redzējusi šorīt, Vorjaka noslēpumainībai piešķīra jaunu jēgu.

Nošķīrusies no pulciņa un piebiedrojusies Sedram, kurš, kā ierasts, vilkās visiem nopakaļ, pukodamies par nepieciešamību mērot tik garu ceļu kājām, Igra bridi pacietīgi klausījās drauga burkšķēšanā.

-    Nē, nu padomā! Sedrs iesmējās. Baigie burvji… Varētu taču uzburt kaut kādus ratus vai materializēt mistiskus lidojošus transportlīdzekļus. Bet nē… Soļojam kā alu laikmeta mežoņi. Obzāns arī labais! Materializēt kaudzīti šejienes naudas viņam ir sīkums, bet uzsaukt mums kādu lidaparātu to viņš nespēj. Kāda jēga no visām tām burveklībām?! Šī ir tikai otrā diena! Iztēlojies, ka mēs šitā klīdīsim pa mežiem un vēl velns zina kur veselas divas nedēļas.

-    Nedomāju gan, ka būs tik traki, Igra sprieda. Klau, tu lasīji tos domhandiešu dokumentus. Vai nemanīji tur kādas ziņas par vampīriem?

-     Ko? Sedrs uzreiz pat nesaprata, par ko draudzene runā.

-    Es pavēroju mūsu pavadoni, Igra domigi skaidroja. Viņš atteicās no mūsu piedāvātās pārtikas, šonakt viņš visu nakti bija nomodā, viņam ir dzeltenas acis un ļoti izteikti ilkņi. Šorīt, atgriežoties pie mums, viņam uz zoda bija asinis. Turklāt viņš mūs ved pa meža ēnainākajām vietām, kur saule iespīd ļoti maz.

-    Nu, vai zini! Sedrs pēkšņi apstājās. Beidzot viņš bija aptvēris, ka viņa problēmas Igrai šķiet mazsvarīgas. Viņai vairāk interesēja Vorjaks un viņa dīvainības. Ja tev nerūp tas, cik drīz mēs nonāksim pie Mentaras valdniekiem, ja tevi neuztrauc tas, ka Suzanna pēc nu jau bez divām dienām mēneša iekritīs Smagāra kaislīgajos apskāvienos, ja tev šķiet mazsvarīgi, ka mēs te bezdarbībā pastaigājamies pa mežu, kur mums var galu galā beigties arī pārtikas krājumi, un darbi stāv uz vietas, tad kādas tev pēc tā visa ir tiesības pārmest man, ka esmu bezatbildīgs un nenobriedis! Tev, redz, rūp Vorjaks! Vampīri?! Ko tu neteiksi! Ej! Pajautā savam elkam Obzānam! Es jau neesmu domātājs vai staigājoša enciklopēdija. Ja tev nav ideju, kā mums visiem pēc iespējas ātrāk izkļūt no šīs ķezas, tad liec mani mierā! Ej, izraudies uz pleca savam aizbildnim!

Meža klusumā pļaukas skaņa atbalsojās kā lielgabalā šāviens. Šoreiz Sedrs bija pārkāpis visas robežas. Tikai tagad Igra pamanīja, ka pārējie, dzirdot Sedra klaigāšanu, ir nostājušies aplī ap viņiem.

"Nez, kurš ir pārdevis biļetes uz izrādi?!" Igra nikni nolūkojās uz pārējiem un, apcirtusies uz papēža, stingriem soļiem devās projām pa taku.

-     Man tā šķiet, cenšoties nomierināt dusmās iekarsušo Sedru, ieminējās Obzāns, ka tev derētu saņemties.

-    Bet tev, Sedrs spēra soli tuvāk biedram, nikni bakstīdams viņam krūtis ar rādītājpirkstu, vajadzētu vienreiz pievaldīties un izbeigt tēlot te nez kādu komandieri! Atradies vadonis! Turies no viņas pa gabalu, dzirdi?!

Sedra roka pēkšņi pašāvās augšup un plauksta jau apvijās zobena rokturim. Šajā mirkli viņš būtu spējis sakapāt gabalos šo sprukstiņu, kurš patiesībā bija vainojams visās viņu ķibelēs. Ja Obzāns nebūtu gadījies šķērsielā pie Vispasaules galerijas, viņi, iespējams, vēl tagad dzīvotu savu rāmo dzīvi. Viņš un tikai viņš šajā mirkli Sedra uztverē bija visu viņa problēmu cēlonis.

-     Neuzdrīksties! kā no zemes izaudzis, starp viņu un Obzānu pēkšņi nostājās Vorjaks. Pietiek ar to, ka tu jau vakar visu dienu piegānīji mežu ar savu slikto omu. Šodien tu vēl gribi piemēslot to ar saviem dusmu izvirdumiem! Norimsties, puika! Ja gribi izplūkties meitenes dēļ, vispirms izkļūsti no meža. Šim mežam jau tā ir nācies pārāk daudz ciest no ļaunuma. Es neļaušu arī tev to piesārņot.

Ielūkojies Vorjaka dzeltenajās acīs, Sedrs saprata, ka te nekādu joku nebūs. Ja viņš nepakļausies, viņu gaida nopietnas nepatikšanas. Turklāt, pamanījis Vorjaka acu krāsu, Sedrs nosprieda, ka Igrai, iespējams, ir taisnība un tādēļ nebūtu prātīgi salēkties ar šo vīru. Lai gan dusmas tik drīz nerima, Sedrs atlaida zobenu un, pagrūdis malā Vorjaku, devās nopakaļ Igrai.

-     Kāda muša viņam iekodusi? nolūkojoties pakaļ aizejošajiem, domīgi ieminējās Heinrihs.

Paraustījis plecus par zīmi, ka nevēlas apspriest šo tēmu, Obzāns atsāka soļot. Pēc mirkļa viņam pievienojās arī pārējie.

-Ja Sedrs būtu kādus dažus gadus jaunāks, domīgi noteica Zefārs, es teiktu, ka viņā plosās hormonu vētras. Bet pubertātes periodam jau tā kā būtu par vēlu.

-    Man gan šķiet, ka es zinu, kāda muša šim ir iekodusi, Vorjaka sejā rotājās viltīgs smaids. Tam puisim ir viena kaite: greiza sirds. Viņš pats to vēl, iespējams, neapzinās, bet viņš līdz ausim ir iemīlējies tajā meitietī. Tāpēc ari plosās kā stirnbuks riesta laikā.

-   Tas, ka Sedrs varētu būt samīlējies Igrā, nebūtu nekāds brīnums, prātoja Heinrihs, bet uz ko lai viņš būtu greizsirdīgs?

-    Uz Obzānu, protams, Vorjaks noteica tā, it kā runa būtu par pilnīgi acīm redzamo.

-    Ko?! vienā balsī iesaucās Zefars un Heinrihs.

-    Muļķības! atmeta Heinrihs. Obzāns varētu Igrai būt labākajā gadījumā vecākais brālis. Es vēl spētu saprast, ja Sedrs kaut ko tādu iedomātos par mani vai Zefāru. Bet ne jau Obzānu!

-     Turklāt Sedram diez vai ir par ko uztraukties, piebilda Zefars. Viņi ar Igru ir kopā jau tik ilgi.

-     Ko nozīmē "ilgi"? iesmējās Voijaks.

-    Cik man zināms, jau kādus sešus vai septiņus gadus, paskaidroja Zefars. Kopš tā laika, kad Igra vēl bija čūska.

-    Ha! Vorjaks uzsita sev pa gurnu. Tad redz, kāpēc es jūtu, ka tam meitēnam ir dzīvnieka gars!

-    Klau! Obzāns pēkšņi apstājās kā iemiets, un Zefars gandrīz uztriecās viņam virsū. Vai jums nešķiet, ka jūs šobrīd uzvedaties kā ciemata vecūksnes, sasēdušas piesaulītē uz soliņa?! Nezinu, kā tev ar tavām izcilajām manierēm, Zefār, bet man ir mācīts, ka nav glīti apspriest cilvēkus, viņiem klāt neesot. To saucot par tenkošanu.

Viņš nomērīja visus ar nosodošu skatienu un, tikpat pēkšņi kā apstājies, atsāka ceļu, vēl vairāk paātrinādams soli.

Pārējie bridi stāvēja apstulbuši, bet tad, saprotot, ka viņu uzvedība patiesi bijusi visai nepiedienīga, nokaunējās un turpināja ceļu, cenšoties turēties kādu sprīdi iepakaļ Obzānam, lai vēl vairāk nenokaitinātu kareivi. Tikai Vorjaks pēkšņi nozuda un jau nākamajā mirklī bija redzams soļojam līdzās Igrai.

-     Mums vēl kādu laiku nāksies būt kopā, meitēn, Vorjaks sacīja sev neraksturīgi nopietnā balsī, tādēļ es nevēlos, lai šajā mazajā strīdnieku bariņā, kur jau tā ir visai saspīlētas attiecības, rastos ari neuzticēšanās. Es dzirdēju tavu jautājumu. Varu nomierināt tevi: Domhandā vienīgie vampīri ir atsevišķas sikspārņu sugas un, protams, seski. Citu būtņu, kas pārtiktu no asinīm, šeit nav. Un arī Jaunajā pasaulē nav. Ir gan dzirdēts par dažiem ļaudīm, kuriem bijušas kaut kādas problēmas ar galvas veselību. Bet tas, ko daži jūsējie ir stāstījuši par vampīriem, ir pilnīgas blēņas.

-    Nu, pie mums stāsta, ka esot bijis kāds senlaiku augstmanis Drakula, kas esot pārticis no cilvēku asinīm, vairījies no dienas gaismas un gulējis zārkā, meitene atstāstīja to, ko bija redzējusi televīzijā.

-    Jā, jā, Vorjaks iesmējās. Par Pūķa sirds grāfu ari pie mums stāsta zilus brīnumus. Bet es tev varu apzvērēt pie Stihiju spēka, ka pusi no stāstītā vari norakstīt uz ļaužu iztēli. Ūrks, mans skolotājs, stāstīja man par šo savādnieku. Tas esot bijis ļoti interesants cilvēks ar visai izaicinošu uzvedību un kāri pakacināt sava laika tumsonīgos ļautiņus. Diez vai man vajadzētu tev to visu pārstāstīt. Labāk vēlāk pajautā kādam no senajiem. Tie zinās teikt precīzāk.

-    Bet kā tad ar tavām dīvainībām? ieminējās Igra. Tev ir visas pazīmes, kādas pie mums mēdz piedēvēt vampīriem: ilkņi, dzeltenas acis…

-     Es gan tās nesauktu par dīvainībām, Vorjaks noplātīja rokas. Te tādu "dīvainību" tavā ceļā vēl būs tiku tikām. Bet, lai nomierinātu tavu satraukto prātu, atklāšu tev kādu noslēpumu, tikai tev jāapsola, ka neizpaudīsi to pat savam draugam.

Igra pētoši noskatīja Vorjaku no galvas līdz kājām un, mirkli padomājusi, apstiprinoši pamāja.

-     Tāpat kā tevi mīt dzīvnieka gars, jo esi bijusi čūska, noteica Vorjaks, ari mani ir dzīvnieka gars. Tikai manī mītošajam garam ir cita izcelsme. Pagaidām es tev vairāk neko neatklāšu. Pienāks diena, kad tu visu uzzināsi.

-    Kādēļ mēs visu laiku turamies biežņā? Igra tomēr vēl nespēja rimties.

-    Tādēļ, ka te mēs esam labāk aizsargāti, Vorjaks paraustīja plecus. Loredā nav Rorikoram lojālu būtņu, kas spētu mūs atklāt no gaisa, taču ir arī citi veidi, kā atklāt mūsu atrašanās vietu. Koki šajā gadījumā ir ideāli sabiedrotie. Tie spēj radīt tādus traucējumus, ka pat Ledkalnes ķēniņš mūs šeit nepamanītu. Tas arī viss.

Vorjaka paskaidrojums gan nomierināja meiteni, gan sniedza viņai jaunu vielu pārdomām. Tagad Igra centās atcerēties, kuram dzīvniekam ir raksturīgas īpašības, kādas viņa ievērojusi meža sargā.

Elkardona, tās pašas dienas vidus

Firistra gavilēja. Jaunais ķermenis un tā izcelsme bija dāvājuši viņai jaunas iespējas. Mātes sirēnas izcelsme padarīja viņu par visspēcīgu, jo neviens vīrietis, izņemot Meistaru, nespēja pretoties viņas valdzinājumam. Ar īso rīta cēlienu pietika, lai viņa pagūtu lieliski izbaudīt savu varu. Pat neparastais vīrs Smegs Smagārs ar grūtībām turējās pretī Firistras spēkam. Apvienojot to ar viņā mītošo dēmonu zināšanām un prasmēm, viņa spētu visu pasauli nospiest uz ceļiem. Tagad vara pār visu pasauli viņai bija sasniedzamāka nekā jebkad iepriekš.

-    Jā, mans draugs, Rorikors domīgi noteica, lūkojoties laukā pa logu. Pasaule ir stipri mainījusies. Kādreiz tikai retajam cilvēkam izpaudās kaut kādas pārdabiskas spējas. Vēl mazāk bija to, kuriem bija pa spēkam šīs spējas attīstīt. Tagad teju vai katrs otrais dzimst ar kaut kādiem talantiem. Šī suga ir attīstījusies. Laikam jau tāda ir maksa par evolūciju, mans draugs.

-    Taču viņi vēl aizvien ir visai vāji, Meistar, Firistra domīgi vilka ar pirkstu pār kamīna dzegas rotājumiem. Palūkojies uz viņiem! Pietiek vien sirēnai pamirkšķināt ar aci, un primitīvie radījumi jau vairs nespēj savaldīt savas bikses.

-    Jācer, ka šī vājībiņa mums nāks par labu, nosprieda Rorikors un, pēkšņi pagriezies pret Firistru, iejautājās: Kad tieši jūs atmodāties?

-    Aizvakar no rīta, meitene noskaldīja. Vispirms es ieraudzīju ūdens atspulgā Telokhola seju, un tās pašas dienas vakarā mēs atmodāmies šajā ķermenī.

-    Lieliski, lieliski, Rorikors nomurmināja. Ļoti iespējams, ka tam ir izskaidrojums.

-    Kāds, Meistar?

-     Lai nu paliek, burvis pēkšņi sarosījās. Kamēr jūs dusējāt, mani mīļie, esmu šo to noskaidrojis. Tagad mums ir mazliet jānogaida un tad… Vārdu sakot, esiet gatavi! Iespējams, mums drīz būs daudz darāmā.

Astafals no pieredzes zināja, ka prašņāšana neko nelīdzēs. Ja Meistars bija noteicis "lai nu paliek", tad pareizākā nostāja bija nogaidīšana. Tiesa, viņi jau bija gaidījuši gandrīz septiņdesmit tūkstošus gadu. Taču Meistars noteikti zināja, kā tieši būs labāk. Izstaipījusies Firistra piecēlās no milzīgā krēsla. Pēkšņi viņai prātā iešāvās vēl kāds jautājums:

-    Meistar, kad šorīt sēdējām kamīnzālē, es sajutu kaut ko savādu. Kaleaks it kā juta daļu sevis paša. Bet šī daļa ir citāda.

-    Klīst baumas, ka jūsu daļas esot aizklīdušas citos ķermeņos. Iespējams, tas ari ir bijis viens no faktoriem jauno cirmeniešu izraudzīšanai. Ja tā ir, tad Smagārā vajadzētu būt kaut kādai daļai no Kaleaka.

-    Iespējams. Bet ši sajūta Kaleakam bija gan attiecībā uz Smagāru, gan uz to viņa meiču.

Šī ziņa Rorikoru nedaudz izsita no sliedēm. Garu lausku pārceļošana vai dubultošanās iepriekš nebija manīta. Vai tiešām Smagārs un mazā lelle bija saistīti ciešāk, nekā tas izskatījās?

Loredas mežs, pievakare

Sedra dusmas pamazām noplaka, un viņš atguva spēju domāt sakarīgi. Kā gan viņš bija varējis rīkoties tik stulbi?! Igra pilnīgi noteikti nebija vainīga, ka Domhanda dažbrīd neattaisnoja viņa sapņus, kurus Sedrs bija izsapņojis pirms došanās šurp. Kā viņš bija varējis izgāzt savu neapmierinātību pār draudzeni? Ari pār Obzānu… Līdz ar apziņu, ka rīkojies nepiedienīgi, nāca arī garīgās paģiras. Sedrs šaustīja sevi par nesavaldību, garīgā brieduma trūkumu un bērnišķību. Viņš apzinājās, ka ir jāatvainojas gan Igrai, gan Obzānam. Bet kā?! Sarīkot jandāliņu, visiem dzirdot, bija viegli. Testosterona aizmiglotais saprāts klusēja, kad bija jākliedz, un pretojās, kad bija publiski jāatzīst savas kļūdas. Viņam bija nepieciešams diezgan ilgs laiks, lai sāktu sarunu ar Obzānu. Beidzot viņam izdevās pievienoties biedram, kad pārējie bija krietnus desmit soļus atpalikuši.

-     Ceru, ka saproti, Sedrs nedroši iesāka, man nav viegli par to runāt… Klau! Es izrīkojos kā pēdējais draņķis… Man vienkārši… Es nezinu… Piedod, ja vari!

-    Ne jau man tev jālūdz piedošana, Obzāns drūmi noteica. Man tavi emociju uzplaiksnījumi bijuši nebijuši. Tie traucē kopīgajai misijai un tikai. Bet Igru tu esi ļoti sāpīgi aizvainojis.

-     Zinu, Sedrs noburkšķēja. Es runāšu ar viņu. Taču vienīgais, uz ko varu cerēt, ir viņas bezgalīgā iecietība. Patiesībā es viņas vietā man nepiedotu.

-    Es arī, Obzāns noskaldīja. Paklau, Sedr! Man šķiet, ka nu jau tev bija laiks pierast pie domas, ka Igra vairs nav tavs mājdzīvnieciņš, kuram var veltīt uzmanību tikai tad, kad tev to gribas. Igra ir cilvēks, un tev gribi vai ne nāksies izturēties pret viņu ar cieņu. Tev ir ļoti paveicies, ka tavā dzīvē ir tik uzticams un saprotošs cilvēks. Ja tu nespēj to novērtēt, tad tu patiesībā neesi pat sarūsējušas naglas vērts.

-     Vēl kas, brīdi klusējis, Obzāns turpināja, it kā Sedram jau tā nebūtu gana slikti. Šajā jezgā mēs visi esam cits ar citu cieši saistīti, un es cīnīšos par jums kā par sevi pašu. Iegaumē: ja tavas muļķības dēļ no Igras galvas nokritīs kaut mats, ja tavu uzbrukumu dēļ es redzēšu viņas acīs kaut vienu asaru, tev, puis, būs darīšana ar mani.

-    Un ar mani, Obzānam blakus pēkšņi nostājās Zefārs.

-    Ar mani arī, piebilda Heinrihs, nostājoties līdzās biedriem.

Sedrs jutās kā jaunāko klašu skolnieks, kurš atļāvies savam stāvoklim nepiedienīgu uzvedību un kuru apstājuši lielākie puikas, lai brīdinātu par šādas uzvedības sekām turpmāk. Nomurminājis: "Es saprotu," viņš nokāra galvu un viens devās tālāk, lai sakopotu spēkus krietni smagākam pārbaudījumam sarunai ar Igru. Apziņa, ka cilvēki, ar kuriem liktenis ir salicis viņu vienā laivā, tagad ir ne vien viņa komanda, bet ari ģimene, lika uz daudzām lietām palūkoties ar citām acīm. Viņš zināja, ka ne jau tikai Igras, bet arī viņa dēļ ikviens no viņu mazā pulciņa nešauboties atdos savu dzīvību. Nu viņam bija jārod sevī godīga atbilde uz diviem jautājumiem: vai viņš ir viņu dzīvību cienīgs un vai arī viņš nešauboties upurētu sevi, lai glābtu ikvienu no viņiem?

* * *

Viņa jutās sāpināta. Kā gan Sedrs varēja tā rīkoties? Nu labi, Igra saprata, ka Sedram tiešām šobrīd nav viegli, taču tas noteikti nebija attaisnojums šādai uzvedībai. Ja vēl būtu par ko! Viņa tikai gribēja uzzināt viņa viedokli. Protams, varētu domāt, ka uz Igru draugs dusmojas Obzāna dēļ. Tomēr Igra nekādi nespēja saprast, ar ko Obzāns ir izpelnījies Sedra dusmas.

Varbūt tas bija tādēļ, ka Sedrs līdz šim nebija saskāries ar nepārvaramu attālumu. Viņam atlika vien uzkāpt uz dēļa, un ļaunākajā gadījumā pēc dažām stundām bija iespējams nokļūt simtiem kilometru tālu. Cilvēkam, kas pieradis pie šādas pārvietošanās, kātošana cauri mežam līdz krampjiem ikru muskuļos diez vai varēja uzlabot omu. Spēja ātri pārvarēt lielus attālumus nevarēja neietekmēt ari domāšanu un attieksmi pret dzīvi. Bet Obzāns taču bija visu paskaidrojis!

"Atkal Obzāns," Igra pieķēra sevi. "Acīmredzot tur tas joks! Obzāns man ir kļuvis par tādu kā paraugu. Bet kurš gan liedz Sedram likt lietā Cirmeņa zināšanas?! Ja viņš mazāk nodarbinātu savu prātu ar dusmošanos par sīkumiem, iespējams, Cirmens sāktu ar viņu runāt un tad viņš tiešām kļūtu par mūsu mazās vienības līderi."

Meitenes domas pārtrauca kluss, teju vai čukstus nomurmināts: "Piedod, lūdzu!" Igrai nācās atzīt, ka spēja apzināties, cik nepareizi viņš ir rīkojies, ir Sedra labākā īpašība. Tomēr viņa nekādi nespēja pieņemt, ka viņš tik aizrautīgā ietiepībā atkal un atkal kāpa uz viena un tā paša grābekļa.

-    Tu domā, ka vienmēr varēsi tā uzvesties un pēc tam atliks tikai pateikt "piedod", un viss tiks izdzēsts kā tavā mīļotajā datorā?! Igras sašutumam nebija robežu.

-   Nebūt ne, Sedrs noteica. Mazais, es zinu, ka man jāmainās, bet ceru, ka tu saproti: tas nebūt nav tik viegli. Es varu vienkārši pateikt, ka tagad es būšu cits cilvēks, bet tas nenotiks kā pēc burvja mājiena. Es cenšos mainīties. Goda vārds!

-     Kaut kā tev tas pārlieku labi nesanāk, Igra iesmējās. Man gan šķiet, ka kļūst ar katru dienu aizvien sliktāk. Līdz šim tu negribēji dzīvot pēc kāda sarakstītā scenārija. Tagad tev traucē Obzāns. Kas būs nākamā dusmu uzliesmojuma iemesls?

-    Nākamā uzliesmojuma nebūs, mazais, Sedrs noskaldīja un, paberzējis vaigu, turpināja: Šodien es dabūju tādu mācību, kādu nav iespējams aizmirst. Daudz ko sapratu. Es mainos un turpināšu mainīties, taču bez tevis man tas būs daudz grūtāk.

-     Nezinu, kādu mācību tu tur esi dabūjis, Igra cieši ieskatījās drauga acīs, bet es tev teikšu vienu: ja tev šķiet, ka es izrādu Obzānam pārāk daudz cieņas, tad padomā, uz cik jautājumiem tu spētu man atbildēt. Jā, šajā pusē mēs visi esam pirmo reizi, bet Obzāns par šejienes dzīvi zina daudz vairāk nekā ikviens no mums. Ja tas tev traucē, tad es tev tur neko nevaru līdzēt.

-    Nē, nepavisam, Sedrs nomurmināja. Atzīšos, ka mani nedaudz kaitina Obzāna pašpasludinātā vadoņa nostāja, bet…

-    Ko?! Igrai šķita, ka viņa sapņo. Pašpasludinātais vadonis! Vai Obzāns jebkad ir teicis, ka mums viņš jāklausa? Atceries kaut vai to, ka bez Obzāna mēs, visticamāk, šobrīd vairs nebūtu starp dzīvajiem. Ak, atvainojiet, aizmirsu, ka mēs taču esam nemirstīgi! Kurš mūs izvilka no tās elles? Kurš izglāba mūs no Smagāra? Kurš atrada mums slēpni? Viņš nekad dzirdi?! nekad nav pieprasījis sev jebkādu īpaši privileģētu stāvokli. Ja tev vēl aizvien šķiet, ka dimanta zobens tevi kaut kādā veidā padara par vadoni, tad te nu man tevi nāksies sarūgtināt. Par lideri cilvēks kļūst nevis tādēļ, ka kāds ir uz viņu norādījis ar pirkstu, bet gan tādēļ, ka viņš ir citiem pierādījis: uz viņu var paļauties, viņš zina, ko dara, un spēj uzņemties atbildību, ja ir kļūdījies. Obzāns to ir pierādījis. Kad būsi iekarojis tādu pašu cieņu no pārējiem, arī tu varēsi kļūt par vadoni.

Jau otro reizi šajā dienā Sedrs jutās kā nopērts. Bet par savām kļūdām ir jāmaksā. Nokāris galvu, viņš soļoja līdzās draudzenei, apdomājot viņas teikto. Soļi virknējās kilometros, minūtes stundās. Saule jau sāka slīdēt aiz apvāršņa, kad mežs kļuva skrajāks. Starp kokiem bija redzami plašāki debesu laukumi. Sedrs nosprieda, ka tieši meža biežņa ir bijusi viens no iemesliem viņa drūmajai omai pēdējo divu dienu laikā. Viņam pietrūka debesu plašuma. Acīmredzot ari pārējiem divas dienas mežā bija šķitušas pārlieku garas. Kā dzīvnieks, sajūtot ūdens tuvumu, pieliek soli, lai ātrāk tiktu pie veldzes, ari ceļinieki, paši to neapzinoties, sāka soļot ātrāk, lai drīzāk sasniegtu meža malu.

Te nu tā beidzot bija. Pēdējie koki pašķīrās, un viņi attapās plaša, nesen apsēta labības lauka malā. Apvārsnis nebija samanāms jūdzēm tālu. Visapkārt pletās tīrumi, un kaut kur tālumā vīdēja neliels ciemats. Pēc acumēra Sedrs sprieda, ka līdz tam būs jāsoļo vēl kāda stunda. Tomēr nu jau šī stunda šķita tīrais sīkums. Sedrs dziļi ieelpoja, un viņa oma ar katru mirkli uzlabojās. Šeit, meža malā, gaiss smaržoja pavisam citādi nekā meža biezoknī, kur tas šķita biezs un sastāvējies.

Pagriezies pa labi, Sedrs pamanīja, ka ari Igras sejā jaušams atvieglojums. Lai gan meitene arī mežā bija jutusies piederīga, ilgi uzturēties biežņā nespēja pat viņa. Līdzīgas izjūtas atspoguļojās gan Zefāra, gan Obzāna sejā. Vienīgais, kura sejas izteiksme palika nemainiga, bija Heinrihs. Lielāko daļu dzīves viņš bija nodzīvojis līdzās mežam, tādēļ viņam šī bija teju vai dzimtā stihija. Turpretī Vorjaka vaigs šķita apmācies un drūms.

-    Redzat tur tos jumtus? Vorjaks norādīja uz māju pudurīti. Tas ir Reksakas miests. Tiktāl es jūs pavadīšu, bet tālāk vairs kopā ar jums neiešu. Es nedrīkstu atstāt mežu ilgāku laiku vienu. Pirms dodamies tālāk, jums vēl ir darāms kāds darbiņš.

-    Šis mežs, viņš turpināja, cieši lūkojoties biedros, ir devis jums patvērumu, aizsargājis jūs un bijis jūsu mājas divas dienas un naktis.

Tas ir devis jums daļu no sevis. Pateicība ari ir enerģijas veids, un tā jums jāatdod mežam atpakaļ.

Igra lieliski saprata, par ko Vorjaks runā, un, pagriezusies ar seju pret mežu, raidīja tā virzienā tik spēcīgu pateicību un mīlestību, cik nu vien viņas pagurušais ķermenis spēja. Ari pārējie rīkojās tāpat. Tikai Sedram, šķiet, pret mežu nekādu simpātiju nebija. Viņš un mežs bija cits no cita pamatigi noguruši un sajuta vienīgi atvieglojumu par to, ka viņu saskarsme nu ir beigusies. Tomēr arī Sedrs pavērsa skatu uz mežu un klusi nomurmināja: "Paldies!"

Readona, vēls tās pašas dienas vakars

Pēdējais tukšais pajūgs rimti ripoja projām no pils. Lāpas gaismā pārlūkojis pergamenta tīstokli, Memetrijs bija apmierināts. Divu dienu laikā pilsēta bija saposta, visi nepieciešamie krājumi sagādāti, piesaistīts pietiekams daudzums darba roku. Vēl tikai pirms stundas no Netoras pievārtes bija ieradušies pēdējie papildspēki. Ķēkša bija norīkojusi virtuvē strādājošos divās maiņās, no kurām pirmā strādās visu nakti līdz rītam, bet otra sāks darbu līdz ar saullēktu.

Pārgurušu burvju pulciņš pagāja garām valdniekam, atvadoties vien ar galvas mājienu. Arī viņi bija savu darbu padarījuši godam. Istabas bija iekārtotas katram viesim atbilstoši. Turklāt nevienam viesim nenācās gaidīt. Visas dienas garumā dažādās Readonas vietās pavērās teleportācijas portāli, enerģijas lauki, nolaidās pegazi un tika izsaukti dēmoni. Kā pēdējos, apvienojot veselu astoņu burvju spēku, Readona izsauca dēmonus Datrasu un Mumbudranu. Viņu ierašanās visai pilsētai bija liels notikums. Meitenes, sastājušās burvju tuvumā, pavērtām mutēm nolūkojās uz milzīgā auguma dēmoniem, klusi apspriežot gan viņu neparasto ādas krāsu, gan apbrīnojot varenos spārnus, gan sajūsmināti apspriežot abu dēmonu valdzinošās ārienes un liesmojošās acis. Vairums mentariešu dažādo tautu un rasu pārstāvjus pašu acīm skatīja pirmo reizi mūžā. Pat daži sirmgalvji par šīm būtnēm bija dzirdējuši tikai nostāstus.

Nodzēsis lāpu, Memetrijs nolūkojās uz pilsētu. Gaismas logos pamazām izdzisa. Pilsētnieki devās pie miera, apzinoties, ka nākamā diena prasīs no viņiem vēl vairāk spēku. Drīz vien vienīgās gaismas pilsētā bija tikai ielu laternas. Neviens burvis vairs nejuta sevī spēkus tās apdzēst. Un kas par to?! Lai jau paliek līdz rītam.

Te nu tā dusēja pie viņa kājām viņa Readona, viņa pilsēta. Memetrija sirdi pildīja bezgalīga mīlestība un prieks. Ikviens viņa pavalstnieks jaunajam valdniekam šķita īpašs. Ikviens bija cieņas un apbrīnas vērts. Kā nu ne?! Tiklīdz Readona padeva ziņu, ka ierodas cirmenieši, katrs bija gatavs palīdzēt, cik vien spēja. Protams, pils bija izsludinājusi bagātīgas atlīdzības gan par pārtiku, gan darbu, taču mentarieši no tuvienes un tālienes steidza uz Readonu ne jau peļņas dēļ. Pat ja pils nebūtu solījusi neko, palīdzēt valdniekiem ikviens uzskatīja par savu pienākumu. Dažbrīd valdniekiem pat bija jāsūta atpakaļ vezumi, kuros zemnieki veda pēdējo, kas bija atlicis viņu klētīs un pieliekamajos. Sējas laiks ritēja pilnā sparā, tādēļ pārtikas piegādei nācās noteikt stingrus ierobežojumus. Galu galā Readona izsludināja noteikumu, ka katrs drīkst vest uz pili tikai to, kas paliek pāri pēc sēklai atliktā un iztikšanai līdz ražas laikam sarūpētā. Tomēr noteikumi pajūgu plūsmu nemazināja.

Lūkojoties uz pilsētu, Memetrijs atcerējās kronēšanas zvēresta vārdus: "Es atdošu pēdējo asins lāsi, pēdējo dvašu, lai rūpētos par savas tautas drošību, brīvību un labklājību." Ari šodien viņš šo zvērestu varētu atkārtot, ne mirkli nešauboties.

Nogriezies ap stūri, valdnieks devās uz pils sāndurvīm. Šeit, pils pagalmā, valdīja naksnīgs miers. Atvēris zemas, smagas ozolkoka durvis, viņš nokāpa pa vītņu kāpnēm pagrabā un pa šauru gaiteni devās uz valdnieka Triēna sava vecā skolotāja ierīkoto darbnīcu. Šī visā pilī bija viņa iecienītākā vieta. Lai gan Triēns bija devies pie pavēlnieces Meorniras jau pirms četriem gadiem, šeit, darbnīcā, Memetrijs vēl aizvien juta viņa klātbūtni. Dažkārt viņš pat sarunājās ar skolotāju, un šķita, ka skolotājs viņam atbild.

Paņēmis lāpu, Memetrijs izgaismoja velvēto telpu. Viņš neiededza liesmu ķēdi. Šoreiz viņam pietiks tikai ar gaismu pie darba galda. Uzsaucis "Quardendra!", Memetrijs aizdedza uguni zem milzīgā vara katla. Katlā sāka burbuļot ūdens, un visā telpā kļuva jūtama kūstošu aitu tauku smarža. Kamēr kausējās tauki, valdnieks paņēma te vienu, te citu trauciņu un pa šķipsniņai vai pilītei sajauca traukā smaržvielas. Tās viņam bija iemācījis savākt un sagatavot Triēns.

Smaržas izplatījās telpā, modinot atmiņas. Jauneklis atkal jutās tā, kā bija juties pirms daudziem gadiem, kad abi ar brāli tikko bija ieradušies Readonā. Pēc vectēva Klaotala sakāves cīņā par Loredas troņa atgūšanu viņš bija devies bēgļa gaitās uz Reakordu. Diženās pilsētas drupu tuvumā patvērumu bija radusi ne viena vien slavena Domhandas dzimta. Dusmās par Talu bezkaunību Loredas diktators Brāns bija izsludinājis naostaru vajāšanu. Lai pasargātu savu tobrīd vēl pusaudzi dēlu, vectēvs bija nomainījis tēva vārdu pret nevienam neko nevēstošo Searinu un stingri noteicis nevienai dzimtas atvasei vairs nedot Talu vārdu. Drošības labad vectēvs noslēpa divus spēcīgākos Talu dzimtas dārgumus Eksorandu un Akotala masku bet Zvaigžņu loks, kā jau visi ar saprātu apveltītie priekšmeti, no krāšņa karavīra loka pārtapa vienkāršā mednieka lokā, kurā neviens vairs nespētu atpazīt leģendāro priekšmetu.

Terors pret naostariem bija baiss. Divas no sešām naostaru dzimtām Knati un Frani tika iznīcinātas pilnībā. Taiju atrašanās vieta jau sen bija noslēpumā tīta. Klīda baumas, ka šī dzimta esot patvērusies Jaunajā pasaulē. Tali nomainīja vārdu, bet Nāli un Trili, riskējot ar dzīvību, labāk izvēlējās lūgt patvērumu pie Loredai nedraudzīgām tautām.

Kad Brāns tika gāzts, naostaru vajāšana beidzās, taču vispārējā situācija nekļuva vieglāka. Searins nolēma, ka neatkārtos sava tēva kļūdas, un tā ari mūžu nodzīvoja kā vienkāršs zemnieks un karavīrs. Kad tēvs krita kaujā pie Reksakas un māte sērās pārdzīvoja viņu tikai vienu vasaru, Memetrijs un Katrakans nolēma nepalikt pie Reakordas, ar kuru saistījās pārāk daudz skumju atmiņu. Atsaukušies Mentaras valdnieka aicinājumam, pusaudži devās uz Readonu, lai kļūtu par Triēna pāžiem.

Jau kopš viņu pirmās ierašanās Readonā Triēns pret abiem zēniem sāka izturēties kā pret paša dēliem. Viņš iemācīja puikām visu, ko zināja pats, un sūtīja viņus arī mācībā pie zinšu ļaudīm. Tā brāļi veselu gadu nodzīvoja pie pūķiem, kur pie Arika apguva gan pūķu zintis, gan kaujas mākslu. Lai kur puikas būtu viesojušies, ikviens abus jaunekļus no sirds iemīļoja. Zēni vēl nebija sasnieguši pilngadību, kad kādudien Triēns uzaicināja abus savā darbnīcā. Noteicis, ka nebūt nevēlas izrādīt necieņu jaunekļu vecākiem, viņš piedāvājās likuma priekšā pieņemt viņus par saviem dēliem un iecelt par troņmantniekiem. Triēns paskaidroja, ka jau kopš sākta gala zinājis, kas viņi ir, jo ir tikai viena puselfu dzimta, kas dzīvojusi pie Reakordas. Valdnieks noteica, ka šādi tikšot atjaunots taisnīgums un Akotala mantinieki atgriezīsies sava senča tronī.

Pēdējos Triēna valdīšanas gadus viņi faktiski dalīja troni uz trim: valdnieks nodarbojās ar Mentaras saimnieciskajiem jautājumiem, Memetrijs uzņēmās attiecības ar citām valstīm, jo viņam piemita lieliskas diplomāta spējas, bet Katrakans pievērsās valsts drošības jautājumiem, kļūdams par armijas virspavēlnieku. Tāda pati kārtība saglabājās ari pēc Triēna nāves. Atšķirība bija tikai tā, ka Memetrijs pārņēma savā ziņā ari saimniecības lietas.

Mentarieši mīlēja jaunos valdniekus un uzticējās tiem. It sevišķi pēc tam, kad abi apliecināja sevi kaujā. Sajutis, ka Triēna dienas ir skaitītas, lords Mataau sāka karagājienu pret Mentaru. Lai gan Memetrijs savā būtībā ir miermīlīgs cilvēks, toreiz viņš stājās līdzās brālim, un, cīnoties mentariešu avangardā, viņi burtiski sagrāva Loredas karapulkus. Tik apkaunojošu sakāvi Loreda nebija piedzīvojusi, un Mataau nolīda Elkardonā, lai aizlaizītu brūces. Kopš tā laika Mentarā valdija miers un ļaudis vienmēr zināja, ka var paļauties uz valdniekiem.

Tauki bija izkusuši, un Memetrijs tiem pievienoja smaržvielas. Ar vara kausu pasmēlis sagatavoto šķidrumu, viņš lēni sāka to liet veidnēs, kurās jau bija ievietojis džutas degļus.

-    Atceries, dēls, Memetrijs atkal dzirdēja Triēna balsi, ikvienam zemniekam ir tiesības nākt pie valdnieka un lūgt tā padomu. Un valdniekam ir jāspēj šo padomu dot. Karaliste, manu zēn, tas nav tikai tronis vien. Karaliste ir no akvedukta līdz rotkaļa smalkajiem instrumentiem, un labam valdniekam jāzina par tiem visiem. Tikai tad tauta uzticēsies valdniekam un sekos viņam, lai kur valdnieks to sauktu.

-    Jau atkal niekojies ar svecēm, jaunekļa domas iztraucēja brāļa balss.

-    Ari tas kādam ir jādara, Memetrijs pasmaidīja.

-     Protams, protams, Katrakans atmeta ar roku. Tikai man šķiet, ka šodienas darbu normu tu jau esi pārpildījis, vecīt. Laiks atpūsties. Rīt būs gara diena. Jāatzīst, ka mums jau tā ir izdevies paveikt neiespējamo. Dažu dienu laikā esam saposuši pili un pilsētu, visu sagādājuši un sagatavojuši. Met nu mieru! Citādi vēl pārstrādāsies līdz sabrukumam kā Vihels.

-    Es tikai pabeigšu šeit un tad došos gulēt, Memetrijs nomurmināja. Katrakans, protams, gribēja kā labāk, tomēr jaunekli kaitināja brāļa aizbildnieciskais tonis.

-    Labs ir, Katrakans kapitulēja. Es tad nu rāpšos cisās.

Aizejot Katrakans vēl izmeta pār plecu, ka beidzot esot ieradies Ermariela sūtnis, kuram bijis jāpavēsta par abu piramīdas burvju ierašanos. Ziņa lika Memetrijam pasmaidīt. Acīmredzot jaunā burve Alevina ar savu straujo dabu vēl liks valodām par sevi klīst no mutes mutē.

Elkardona, tajā pašā laikā

Lai gan bija jau visai vēls, Mataau vēl nesteidzās doties pie miera. Tas diemžēl nozīmēja, ka ari pārējiem pieklājība lika ilgāk uzkavēties kamīnzālē, lai gan garlaicīgāku sabiedrību Smagārs pat atcerēties nespēja. Turklāt viņu jau atkal tracināja Firistras klātbūtne. Beidzot Mataau sarosījās, un Smagārs atviegloti nopriecājās, ka drīz varēs ieslīgt meditācijā.

Pēkšņi kamīnzāles divviru durvis atsprāga vaļā, it kā tām būtu iebliezts ar ballistu, un zālē teju vai rāpus ieklunkureja asinīm noplūdis karavīrs. Nabags metās Mataau pie kājām, lūgdamies žēlastību. Viņš bija smagi ievainots plecā, un ne mazāk draudīgs ievainojums bija redzams vīra kreisās kājas pacelē. Šis "paraksts" Smagāram lika saausīties.

-     Žēlo, valdniek! kareivis šņukstēja kā bērns. Es steidzos, cik vien ātri spēju… Visi ir nokauti… Mani nepamanīja, jo biju pakritis zem pārējo ķermeņiem.

-     Runā sakarigāk, kraupainais lops! Mataau uzbrēca un iespēra vīram pa žokli.

-    Viņi ienāca pa Vārtiem, valdniek! kareivis mēģināja saņemties, taču bailes bija pārlieku apdullinājušas vīra prātu. Pieci kareivji! Viņi nosauca sevi par Cirmeņa karotājiem. Apkāva visus, kas bija nolikti sardzē… Žēlo, valdniek!

-    Tā, tā, tā, Mataau nomurmināja, vēršoties pie Smagāra. Izskatās, mans draugs, ka tev bijusi taisnība. Kad tas notika?

-    Nesodi, valdniek! smilkstēja kareivis. Es steidzos, cik spēju… Divas dienas es gāju cauri mežam… Brīžam zaudēju samaņu… Kad attapos, steidzos tālāk. Apžēlojies!

-    Un tu vienīgais izdzīvoji? Mataau ieurbās vīrā ar skatienu.

-    Biju ievainots, valdniek, tuvu nāvei… Citi sakrita man virsū… Nesodi, valdniek! vīrs murmināja, bet Smagārs jau viņa atmiņās atrada visu nepieciešamo informāciju par kauju pie Vārtiem. Bija jāatzīst, ka Obzāns un viņa biedri tiešām bija cīnījušies godam.

-    Protams, mans draugs, protams… nomurmināja Mataau. Par pašaizliedzīgu kalpošanu savam valdniekam kareivim pienākas balva. Tu to dabūsi.

Ar zibenīgu kustību viņš izrāva no maksts asinssarkanu zobenu, un vira galva jau tajā pašā mirkli ripoja projām pa zāles grīdu. Liza ieķērās Smagāra rokā. Meitenes sirdi stindzināja šausmas. Turpretī Firistras sejā bija lasāma sajūsma. Tik asinskāru skatienu Smagārs nebija redzējis vēl nevienai sievietei. Šķita, ka viņa barojas no šā kareivja nāves tāpat kā Rorikora radītais zobens no tā asinīm.

-    Tātad tavi draugi jau divas dienas blandās pa Loredas mežu, noteica Mataau, ar kāju pasperdams malā kareivja ķermeni. Nekur tālu jau nebūs tikuši. Šajā mežā bez laba pavadoņa var itin viegli apmaldīties.

-    Tiesa, Smagārs atzina, turklāt neviens no viņiem šeit nekad iepriekš nav bijis.

Pasaucis Renāru, Smagārs pavēlēja tūliņ pat pulcēt trīs simtus vīru un nekavējoties doties mežā. Viņš bija pārliecināts, ka Obzāns un pārējie meklējami kaut kur turpat, Vārtu tuvumā, lai gan pieļāva iespēju, ka divu dienu laikā viņi varētu būt atklīduši jau līdz Elkardonai. Zinādams, ka neviens no vajājamiem nezina šejienes ģeogrāfiju, viņš pat neiedomājās, ka Obzāns varētu būt devies kādā noteiktā virzienā. Mataau piedāvāja ņemt līdzi ari trīs simtus viņa viru, uzsverot, ka naktī mežā vietējie labāk pratis atrast ceļu. Pieklājība lika Smagāram piekrist.

Aizbildinājies, ka jāuzmana vajātāju gatavošanās ceļam, Smagārs saņēma Lizu aiz elkoņa un veda viņu pagalmā, tālāk projām no vietas, kurā atradās līķis. Drīz vien Smagāra piemēram sekoja ari Rorikors.

Viņam steigšus bija jāapspriežas ar Astafalu.

* * *

Ieroču šķinda, pakavu klaudzieni, zirgu zviedzieni, kareivju sasaukšanās tas viss radīja nepārspējamo uvertīru, kas ievadīja karagājienu. Smagāram patika šis skaņas. Viņš bija piedalījies vairākos karagājienos šeit, Domhandā, un tie būtiski atšķīrās no kaujas operācijām Jaunajā pasaulē. Šeit kaujām piemita kaut kas personisks, intīms. Virs stājās pretī vīram, un kaujas iznākumu izšķīra vadoņu stratēģiskā domāšana un karavīru sagatavotība. Lai gan Jaunajā pasaulē kari jau sen vairs nenotika, tie, par kuriem Smagārs bija lasījis, viņam derdzās.

"Liela māka," viņš prātoja, "pacelt gaisā lidmašīnu eskadru un nobumbot veselu reģionu! Tur nekādas dižās iemaņas nevajag. Bet šeit… Te viss ir pa istam."

Pārliecinājies, ka vajāšanai spēku būs pietiekami daudz, Smagārs jau griezās, lai dotos atpakaļ uz pili, kad Liza pēkšņi apturēja viņu un, ieskatījusies skolotājam cieši acīs, ierunājās:

-    Šis gan nav piemērots brīdis, skolotāj, bet es tomēr ļoti vēlētos zināt: vai es jebkad atgūšu atmiņu?

-    Mīļais bērns, Smagārs uzlika plaukstas meitenes pleciem. Es tiešām nezinu, ko tev atbildēt. Tāpat kā tu, arī es ceru, ka tu jo drīz atgūsi pati sevi, taču apgalvot to nevaru.

Lizas acis cieši raudzījās Smagāra sejā, un pēkšņi tās vairs nebija Lizas acis. Tās atkal bija viņa mātes acis, kas skumji raudzījās viņā. Ar pūlēm aizgainījis vīziju un nostrostējis pats sevi par kārtējo sentimentalitātes uzplūdu, Smagārs apskāva Lizu un vedināja viņu doties atpakaļ.

Reksaka, tajā pašā laikā

Ceļš drīzāk jau platāka taka vijās starp tikko uzartiem laukiem. Zeme vakara vēsumā rāmi elpoja, un pāri laukiem klājās noslēpumaini miglas palagi. Drīzumā vienīgais orientieris bija palikušas tikai ciemata gaismas. Debesis jau bija pilnīgi satumsušas, kad Vorjaks un ceļotāji sasniedza Reksakas krodziņu.

Smagās ozolkoka durvis vērās ar skumīgu čīkstu, un ceļinieku sejās iesitās krodziņa smaržas. Telpas pustumsā bija samanāmi divi trīs duči ļaužu, kas mierīgi sēdēja pie galdiņiem, notriecot laiku pirms došanās pie miera. Ceļiniekiem ienākot telpā, visu sejas pavērsās pret durvīm, un pēkšņi ikviena kustība bija apstājusies. Sedram ienāca prātā kāda sena filma, kuru viņš bija skatījies bērnībā. Ari tajā, varonim ienākot krogā, visi apkārtējie pēkšņi sastinga. Cits palika stāvam ar puspaceltu kausu, cits bija apklusis pusvārdā. Brīdi, kas visiem šķita garš kā mūžība, ceļinieki lūkojās šajā sastingušajā ainā. Ar apdullinošu, pērkondārdam līdzīgu troksni pēkšņajā klusumā ielauzās šķidruma šļaksti. Pievērsis skatienu durvīm, krodzinieks bija turpinājis liet kausā kvasu, un nu kauss bija pilns un kvasa straumīte pāri kroga letei plūda uz klona. Pēkšņā skaņa atdzīvināja sastingušos, un ļaudis atkal ķērās pie darbībām, kuras bija tik negaidīti pārtraukuši.

No telpas tālākā stūra tumsas atdalījās kāds stāvs un tuvojās atnācējiem. Tas bija stalts virs, kurš pēc skata varēja būt Obzāna vienaudzis. Tomēr neviens no ceļiniekiem neņemtos apgalvot, ka tā tas tiešām ir, jo bija jau saskārušies ar ārienes maldinošo iespaidu. Cilvēks pēc skata drīzāk līdzinājās Jaunās pasaules iedzīvotājam, jo domhandieši parasti audzēja bārdas un garus matus, bet šim seja bija gludi skūta un diezgan īsie, gaišie salmu krāsas mati rūpīgi atsukāti atpakaļ. Vienīgais, kas lika domāt, ka viņš ir šejienietis, bija viņa visai greznais domhandiešu stila apģērbs.

-    Mēs tad nu būtu atnākuši, Lodorjan, Vorjaks noteica, sirsnīgi spiežot svešinieka roku. Vai no Sorana ziņu vēl nav?

-    Soranu aizkavējis spēcīgs lietus, par Lodorjanu nosauktais vīrs paskaidroja, bet tu vari droši atstāt viesus manā ziņā.

-   Lai notiek, Vorjaks noteica un atsveicinājās no biedriem, paskaidrojot, ka viņam jāsteidzas atpakaļ pie meža.

Igra ielūkojās Lodorjana acīs, un to skatiens viņai nez kādēļ šķita ļoti pazīstams. It kā viņa šo vīru jau kādreiz būtu sastapusi, tikai meitenei nekādi neizdevās atcerēties, kur. Ar Sedru notika līdzīgi. Vīra acis pilnīgi noteikti viņš kaut kur bija redzējis. Tomēr Sedram kā jau kurjeram bija visai laba redzes atmiņa, un viņš varētu likt galvu ķīlā, ka ar šo cilvēku viņš nekad savā mūžā nebija ticies.

Ar rokas mājienu Lodorjans aicināja biedrus sekot viņam uz kroga zāles tālāko kaktu, kur viņus gaidīja bagātīgi klāts galds. Viņa sejā ne reizi nebija pakustējies neviens muskulis. Lai gan visai skaista, tā izskatījās kā nedzīva maska, kurā dzīvas bija tikai tumšās, caururbjošās acis.

Divas dienas ceļojot cauri mežam, cirmenieši bija pārtikuši no līdzpaņemtās ēdmaņas. Viņiem gan nebija nācies knapināties, tomēr kaltētās zivis un žāvētā gaļa noteikti nespēja sacensties ar siltu, tikko pagatavotu ēdienu. Lielie šķīvji un bļodas, dažādiem ēdieniem bagātīgi piekrautas, izplatīja telpā valdzinošu smaržu un lika cirmeniešu mutēs sariesties siekalām. Zefārs atzinīgi novērtēja kroga piedāvājumu, kurā netrūka ne kūpošu pīrāgu, ne cepta sivēna, ne paipalu un fazāna. Dažus ēdienus viņš nepazina. īpašu viņa uzmanību piesaistīja tumšu, gandrīz melnu desu luņķi, kas vilināt vilināja iecirst tajos zobus.

Novilkuši biezos apmetņus, cirmenieši sasēdās ap galdu, un, par pārsteigumu Zefāram, pie viņiem tūliņ pat pieskrēja vairāki pusaugu puikas, kas nesa lielas bļodas ar ūdeni un nebalinātus linu dvieļus.

"Augsta līmeņa serviss tik nomaļā vietā tas tiešām ir apbrīnas vērts," Zefārs atzinigi nodomāja.

Obzāns pamatīgi nopūlējās, mēģinot noskaidrot, kas ir šis vīrs un kas viņam aiz ādas. Kaut kas gluži vai instinktīvi lika viņam būt modram. Lai gan Vorjaks bija nodevis viņus Lodorjana gādībā, pieredzējušais karotājs nespēja uzticēties viņam. Tomēr, lai kā Obzāns nopūlējās, piekļūt Lodorjana domām viņam neizdevās.

Iecietīgi ieturējis pauzi, Lodorjans ļāva ceļiniekiem vispirms apmierināt ķermeņa vajadzību pēc kārtīgas maltītes. Lai gan viņa niekošanās ap kvasa kausu bija nedaudz kaitinoša, it kā viņš vērotu biedrus ēdam, viņi mierināja sevi ar domu, ka šim kungam nav nācies vairākas dienas dzīvot ceļojuma režīmā.

"Svens aiz šausmām šobrīd, iespējams, nomirtu," nodomāja Zefars, paķerot no šķīvja ceptu paipalu un kā mežonis iecērtot zobus mīkstajā gaļā. Viņam maltīte izvērtās par īstu piedzīvojumu. Nemaz jau nerunājot par dabiskas pārtikas baudīšanu, viņu vai apbūra iespēja turēt ēdienu rokās, nevis gramšķoties gar to ar nažiem un dakšiņām. Pagrābis veselu riekšu vārītu zirņu, viņš sabēra tos mutē un izbaudīja miltaino, nedaudz saldeno garšu.

Redzot, ka ceļinieki apmierinājuši pirmo izsalkumu, Lodorjans pavēstīja viņiem, ka krogā diemžēl esot bijis iespējams sagatavot tikai trīs istabas.

-    Es ceru, ka puiši būs īsti džentlmeņi un atsevišķu istabu atvēlēs meitenei, viņš noteica.

-    Uf kaf mēf sosimief tāfāk? Sedrs ierunājās ar pilnu muti.

-     Domāju, ka tas notiks jau rīt, Lodorjans bilda nesatricināmā mierā, nekādi neizrādot, ka Sedra uzvedība būtu nepiedienīga. Tomēr Igru šāda uzvedība kaitināja, un viņa zem galda nikni iespēra draugam pa potīti. Labs miegs jums būtu nepieciešams tik un tā, turklāt naktī turpināt ceļu nebūtu prātīgi. Te nu jāsaka: labi vien, ka jūs nokavējāties par veselām divām dienām.

-   Nokavējāmies?! Obzāns neslēpa izbrīnu. Mēs tikai pirms divām dienām ieradāmies.

-     Zinu, Lodorjana seja palika tikpat neizdibināma. Tādēļ jau Vorjakam bija īpaši pieteikts patrulēt Vārtu tuvumā. Jums bija jāierodas divas dienas agrāk. Taču viss notiek uz labu. Citādi mums nāktos doties ceļā bez Sorana. Tagad viss ir tieši tā, kā vajag: jūs esat šeit, un rit ieradīsies arī Sorans. Dažkārt viss sakārtojas pats.

-    Tagad noskaidrosim, Obzāns pēkšņi kļuva bargs, kādēļ Vorjakam kāds lika patrulēt pie Vārtiem un KĀ kāds varēja zināt, ka mēs ieradīsimies? Ko tas viss nozīmē? Kas, sasodīts, ir Sorans? Un kas, pie velna, esi tu pats?

-     Šobrīd daļēji atbildēšu tikai uz diviem taviem jautājumiem, Obzān, virs domīgi vilka pirkstu gar kausa malu. Pārējos jautājumus atstāsim uz rītu, kad prāti būs atpūtušies. Ar nogurušu galvu neviens nav cīnītājs. Kā jau Vorjaks sacīja: mans vārds ir Lodorjans, un es esmu lēdijas Nāgas un Pareģa padotais. Esmu lojāls Mentarai un visiem, kas cīnās pret varmākām. Ar to pagaidām pietiek. Sorans ir Vēja elementu tautas princis. Viņš rūpēsies par jūsu nogādāšanu Readonā, kur jūs jau gaida.

-    Turklāt, Lodorjans pēc īsas pauzes turpināja, man jūs jābrīdina: ņemot vērā, ka mēs atrodamies Loredas teritorijā, šie cilvēki ļoti riskē, dodot jums patvērumu. Nemaz jau nerunājot par to, ka viņi piedalās šajā Loredai nedraudzīgajā akcijā. Tādēļ, lai pasargātu sevi, viņiem nāksies sūtīt vēstnesi uz Elkardonu. Pretējā gadījumā šis jaukais ciemats var tikt noslaucīts no zemes virsas. Taču par to jau ir padomāts, un vēstnesis dosies ceļā rit agri no rīta, lai nonāktu Elkardonā tad, kad jūs jau būsiet ceļā uz Readonu.

-    Kā mēs varam būt pārliecināti, Obzāns ar acīm teju vai svilināja svešinieku, ka vēstnesis nav devies ceļā jau tagad?

-    Šoreiz, kareivi, tev nāksies uzticēties, Lodorjans noskaldīja. Ja nē, nevaru tev ieteikt citu risinājumu.

-     Lai būtu, Obzāns negribīgi piekrita, saprotot, ka nakts laikā un bez pavadoņa viņiem tik un tā nav izredžu pārkļūt pāri Loredas robežai. Tomēr ņem vērā, ka es būšu modrs un maniem biedriem neviens nespēs pielavīties nepamanīts.

Izskatījās, ka šāds brīdinājums Lodorjanam ir tikai tukša skaņa, bet biedru acīs bija lasāma pateicība un cieņa. Kad maltīte bija beigusies un Lodorjans mudināja cirmeniešus doties pie miera, Obzāns ar rokas mājienu atturēja viņus no tā.

-     Man nav ne jausmas, kas visu šo rīko, viņš noteica, un es nezinu, kāda ir vienošanās ar šiem ļaudīm, bet es neesmu radis kaut ko saņemt, neko nedodot pretī.

Bridi viņš nekustīgi sēdēja, aizvēris acis, tad piecēlās, un viņa rokās bija brangi pietūcis naudas zutenis. Dažos soļos šķērsojis kroga zāli, viņš, ne vārda nesakot, nolika zuteni uz kroga letes un atgriezies paķēra savu apmetni, ar žestu aicinot biedrus doties viņam līdzi. Lodorjans soļoja pa priekšu, rādot ceļu uz kāpnēm, kas veda kroga augšstāvā.

Elkardona, tajā pašā laikā

Nolicis uz galda gludu malahlta plāksni, kas bija iestrādāta izsmalcinātā sudraba ietvarā, Rorikors mirkli ar pirkstu galiem glaudīja gludo akmeni. Atspiedusies ar plaukstām pret galdu, Firistra ar plēsīga putna skatienu vēroja katru burvja kustību.

Beidzot akmens plāksne atdzīvojās. Augšup no tās pacēlās viegla migliņa, un, kad tā izklīda, virs plāksnes bija redzama kāda telpa un pie galda sēdoši ļaudis. Rorikors uzmanīgi ielūkojās viņu sejās, un šķita, ka redzētais viņam patīk.

-    Cirmens ir tik paredzams, burvis pasmīnēja. Es pat teiktu, ka viņš jau otro reizi atkārto tās pašas kļūdas. Vienīgie, kas šajā pulciņā liek saausīties, ir šis tumšmatis un meiča.

Ar garo, slaido pirkstu viņš norādīja uz Obzānu un Igru. Firistra ieurbās ar acīm pie galda sēdošajos. Viņa vēlējās pēc iespējas labāk iegaumēt viņu sejas. Pēkšņi Rorikors dusmās trieca dūri pret galdu ar tādu sparu, ka zvaigžņu modelis nokrita no galda malas un ar būkšķi atsitās pret grīdu.

-     Glumais draņķis! viņš it kā atbildēja uz Firistras vārdos neizteikto jautājumu. Man jau vajadzēja paredzēt, ka bez šā ložņas te neiztikt. Iegaumē šo ģīmi, Astafal! Iegaumē to labi! Jau trīssimts gadus šis mērglis jaucas manos plānos. Arī šoreiz bez viņa nav iztikts.

-    Meistar, Firistras acīs dega velnišķīgs spīdums, vai zini, kur tas atrodas?

-    Protams, mans draugs, burvis smaidot uzlūkoja mācekli. Arī tu šo vietu zini. Tā ir Reksaka.

Astafala gars bija gatavs vai izlēkt no Firistras ķermeņa. Jā! Viņš labi zināja šo miestu. Savulaik tieši Astafals bija vienā naktī nosvilinājis šajā miestā ikvienu māju. Uguns vēl nebija izdegusi, kad visā ciemā nebija palikusi neviena nepiesmieta sieviete ne veca, ne jauna, ne pat zīdainis. Visi vīri, kas vien spēja pacelt cērti, tika aizdzīti uz Malkoras raktuvēm, bet tie, kas darbam bija par vārgu, turpat uz vietas kļuva par labiem objektiem, uz kuriem pārbaudīt, cik ilgi cilvēka ķermenis spēj izturēt moku cilpas un žņaugu valgu Vārdu iedarbibu.

-    Nē, mans draugs, apjaušot dēmona noskaņojumu, noteica Rorikors. Šoreiz ne. Šoreiz mums ir citi mērķi. Mēs varam atgūt kristālus un iegūt milzīgu varu.

-    Es atgūšu tos, Meistar! Astafals domās jau bija ceļā uz Reksaku.

-    Rāmi, mīļais, rāmi, burvis uzlika roku uz Firistras pleca. Šoreiz mums ir cits darbiņš. Cirmens ir padarījis mūsu kristālus krietni varenākus, nekā tie bija kādreiz. Tu jau redzēji gredzenu. Ar gredzeniem ir saistīti ari zobeni. Cits bez cita tie nav nekā vērti, bet kopā tie kļūst par varenu ieroci. Turklāt esmu atklājis kādu rituālu, ja iegūsim visus piecus kristālus un rituāla laikā izliesim cirmeniešu asinis, mēs iegūsim neierobežotu varu. Tādēļ tavs uzdevums, mans draugs, ir nevis vienkārši atgūt kristālus, bet ari sagūstīt pašus Cirmeņa izvēlētos. Viens mums jau ir. Atliek iegūt pārējos četrus. Man gan šķiet, ka tas nebūs grūti. Vienīgā vājā vieta varētu būt meiča, bet gan jau tu tiksi galā ari ar to.

Kā medību suns, kas saodis asinis, Firistra nekavējoties devās uz staļļiem un, neviena nemanīta, paņēma vienu no zirgiem, kas apseglots gaidīja vajāšanai norīkotos karavīrus. Neviens pat nepaguva attapt,

kad Firistra nozuda Reksakas virzienā.

* * *

Palikt vienam Mataau nenācās. Tiklīdz viņš bija uzbrēcis raitniekam, lai beidzot aizvāc mēslus, norādot uz nedzīvo ķermeni, zālē iebrāzās sargkareivis, kurš aizelsies stāstīja, ka pie pils vārtiem stāvot malkoriešu centūrija un šie nekauņas pieprasot tūlītēju audienci, neklausoties nekādās runās par vēlo stundu. Sarga skaidrojumi vēl nebija beigušies, kad zāles durvis parādījās desmit malkoriešu delegācija.

-     Atvaino, valdniek, par vēlo apciemojumu, noteica stalts virs, bet Malkoru ir sasniegušas ziņas, ka tu esi pārkāpis miera nolīgumu.

-     KO?! Mataau sašutumā iebrēcās. Kurš atļaujas izplatīt tādas nekaunīgas baumas?! Kuru nolīguma noteikumu es esmu pārkāpis?

-    Noteikumu par Malkoras gūstekņu atbrīvošanu un viņu un viņu pēcnācēju nevajāšanu, runasvīrs noskaldīja. Tavā pilī pret savu gribu tiekot turēts malkorietis, tādēļ esam ieradušies pieprasīt gūstekņa izdošanu.

-    Ha! Mataau sakrustoja rokas uz krūtīm un lielmanīgi nolūkojās uz malkoriešiem no savas varas augstumiem. Kur tad ir tas malkorietis, kuru es turu gūstā? Ejiet, apgrieziet pili kājām gaisā, pārmeklējiet to no pamatiem līdz sargtorņa smailei! Visā Elkardonā jūs neatradīsiet nevienu sasodītu malkorieti! Ja neskaitām jūs pašus, protams.

-    Vai tas nozīmē, ka valdnieks ir devis atļauju veikt pils pārmeklēšanu? malkoriešu runasvīrs stingri jautāja.

-    Ko tu atļaujies?! Mataau iebrēcās, iespieda dūres sānos un, noliecis pieri uz priekšu, kā saniknots vērsis gāja aizvien tuvāk sūtņiem.

Tieši tobrīd iedams garām kamīnzāles plaši atvērtajām durvīm, Smagārs uzmanīgāk ieklausījās sarunā. Drīz vien sapratis, ka Malkoru kaut kādā veidā ir sasniegušas ziņas par Lizu, viņš sāka drudžaini prātot, kā rīkoties tālāk. No vienas puses, viņš varētu nelikties ne zinis un ļaut visam iet savu gaitu. Mataau nezināja, kas ir Liza, un, visticamāk, tik drīz to neuzzinās. No otras puses, ja tādēļ starp Malkoru un Loredu izceltos strīds un nāktu gaismā, ka viņš slēpis Lizas izcelsmi, izskaidrošanās ar Mataau nebūtu no patīkamākajām un varētu beigties ar sabiedrotā zaudēšanu. Atklājot Lizas identitāti tagad, izskaidrošanās neizpaliktu, tomēr tā būtu krietni vieglāka. Ķīviņa gadījumā viņš izrādītos apliecinājis Mataau savu lojalitāti, atklājot savas gūsteknes piederību Mataau nīstajai Malkoras tautai. Par to, kā šīs ziņas nonākušas Malkorā, viņam vēl būs laiks padomāt.

-    Acīmredzot te noticis kāds pārpratums, Smagārs runāja klusi, taču viņa teikto dzirdēja ikviens zālē esošais. Ļaužu pulciņš pašķīrās, un, vedot Lizu pie rokas, Smagārs iesoļoja zālē. Jums taisnība, kungi! Elkardonas pilī tiešām ir malkorietis.

Mirkli ieturējis teatrālu pauzi, viņš pagriezās pret delegātiem un ar roku norādīja uz meiteni.

-    Tikai pareizāk gan būtu teikt malkoriete. Lēdija Elizabete, mana mīļākā skolniece, ir Malkoras Gjaraha meita, graciozi pieliecies, Smagārs satvēra Lizas roku un piespieda viņas smalkos pirkstus pie lūpām.

Dobjš troksnis lika viņam atskatīties. Satvēris abām rokām krūtis, Mataau bija atkritis krēslā un kā sausumā izmesta zivs plātīja muti, tverot gaisu. Viņa izvelbtajās acīs Liza uz mirkli pamanija bailes. Kopš ierašanās pilī meitenes seja pirmo reizi atplauka patiesā smaidā. Viņa jutās kā cilvēks, kas beidzot notvēris derdzīgu rāpuli un uzlūko to pēdējo reizi, pirms apgriezt tam sprandu. Tēva slepkava tagad zināja, kas viņa ir, un baidījās no viņas. Tas lika meitenei staltāk izsliet nelielo augumu, jūtot savu pārākumu.

-    Viņa, Smagārs turpināja, atrodas šeit no brīvas gribas. Tādējādi lords Mataau nav pārkāpis miera nolīguma noteikumus un jūsu pretenzijas ir nepamatotas. Dodieties mājup, kungi! Tas šobrīd būtu labākais.

-   Vai tu tiešām esi Gjaraha meita? līdzās meitenei atskanēja klusa, vecišķa balss. Viņa palūkojās uz runātāju, kas bija panācis uz priekšu un nostājies apmēram soļa attālumā no viņas. Tas bija apmēram viņas auguma sirmgalvis ar grumbu izvagotu seju. Večuka ilgā mūža laikā izbalējušās acis pētoši vērās meitenē, un kāda iekšējā balss čukstēja, ka šis cilvēks kaut kādā veidā ir saistīts ar viņu. Lai gan Liza nespēja atcerēties tēvu, skolotājs bija sacījis, ka viņas tēvs Gjarahs no Malkoras esot bijis dižens karotājs.

-    Tā tas ir, veco vīr, meitene atbildēja apstiprinoši.

-    Ja jau tu esi šajā sātana bedrē no brīva prāta, pār vīra vaigu noritēja mirdzoša asara, tu drīksti doties projām, kad vien pati vēlies. Nāc mums līdzi, meit! Nāc uz sava tēva mājām!

Sirmgalvja lūgums bija ļoti vilinošs. Lizas sirdī ieplūda neparasts siltums, taču viņas prāts lika meitenei apdomāties. Ja viņa ietu līdzi šiem svešajiem ļaudīm, viņa, iespējams, nekad neatgūtu atmiņu. Turklāt viņa bija vajadzīga šeit, līdzās skolotājam. It sevišķi tagad, kad Domhandā bija ieradušies ļaudis, uz kuru rokām, pēc skolotāja teiktā, bija viņas mātes asinis. Skolotājs bija viņas vienīgā cerība atriebties. Un vēl viņa diez vai jebkad vairs būs tik tuvu tēva slepkavam. Nē! Pagaidām, vismaz pagaidām viņai ir jāpaliek pie skolotāja. Kad viņa būs atriebusi māti un tēvu, tad viņa varēs doties pie malkoriešiem.

-     Veco vīr, tu šķieti gudrs cilvēks, meitene uzlika plaukstu uz večuka kaulainā pleca, tādēļ domāju, ka sapratīsi mani. Pagaidām es nevaru doties tev līdzi. Varbūt kādreiz, bet ne tagad.

-     Malkorietim nav vietas slepkavas mājās, sirmgalvis nikni nošņāca.

-     Kurš te ir slepkava? iebrēcās Mataau.

-    Ikviens zina, ka Gjarahs bija vienīgais gūsteknis, kas neatgriezās no tavas pils pagrabiem, večuka galva sāka viegli drebēt.

-    Ha-hā! Mataau iesmējās. Ja es būtu nobeidzis Gjarahu, kā gan viņš būtu varējis dzemdināt šo… šo… savu meitu?

-    Es paskaidrošu, Smagārs vēlīgi smaidīja, uzlūkojot malkoriešus. Gjarahs neatgriezās no gūsta, jo es aizvedu viņu uz Jauno pasauli. Diemžēl Malkoras aplenkums bija darījis savu, un Gjaraha veselība bija smagi iedragāta. Pirms dažiem gadiem viņš devās uz Garu valstību. Lēdija Elizabete jau sen ir manā aizbildnībā, un es rūpējos par viņu kā par paša meitu.

To teicis, Smagārs apskāva meitenes plecus un, neviena neaizkavēts, šķērsoja zāli, lai dotos pie miera.

Reksakas ciemats, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša otrā ceturkšņa beigas

(13. aprīlis pēc jaunās pasaules kalendāra)

Lai mazinātu spriedzi, Heinrihs bija piedāvājis Sedram iekārtoties vienā istabā. Arī Igra atzina, ka tā būtu laba doma. Konfrontēt Sedru ar Obzānu šobrīd nebija prātīga doma. Tādēļ Zefārs un Obzāns devās uz vienu istabu, Heinrihs un Sedrs uz otru, bet Igra iekārtojās trešajā.

Lai gan pieradis bieži uzturēties skarbos apstākļos, Obzāns tomēr tīksmi izbaudīja iespēju reizi vairāku dienu laikā novilkt drānas un ļaut ūdenim plūst pār augumu. Viņš būtu varējis nostāvēt zem ūdens strūklas visu nakti, taču atturējās no šāda kārdinājuma, jūtot, cik nepacietīgi pie durvīm mīņājas Zefārs.

"Civilizācijas luteklītim grūti nociesties," Obzāns sevi pasmaidīja un rūpīgi noberzējās ar linu dvieli. Visas raizes bija kā ar roku noņemtas, un viņš jutās krietni labāk.

-   Nez, kā viņiem tas izdodas bez centralizētas ūdens apgādes, sūkņu stacijām un ūdens filtrēšanas sistēmām? bužinot ar dvieli slapjos matus, retoriski jautāja Zefārs, apmierināts un piesarcis iznākot no mazgāšanās telpas. Jāatzīst: lai gan šiem ļaudīm ir pilnīgi svešs vārds "elektrība", viņu civilizētības līmenis nebūt nav tik zems, kā varētu šķist. Ari kanalizācija ir visai augstā līmenī.

-     Diez vai es tev spēšu sniegt atbildes uz šiem jautājumiem, gurdi noteica Obzāns, kurš jau kārtējo reizi sevī nopukojās par Zefāra izziņas kaisli.

-    Uz šiem vari palikt atbildi parādā, domīgi noteica Zefārs, apsēžoties uz platās, masīvās gultas malas. Ir cits jautājums, kas mani uztrauc krietni vairāk. Tikai nedomā, ka es jaucos citu darīšanās, bet, manuprāt, ir lietas, kas ir jānoskaidro, jo tās var ietekmēt mūsu uzdevumu izpildi.

Obzāns veltīja biedram jautājošu skatienu. Lai gan Zefārs nebija īpaši trenējies, piekļūšana viņa domām Obzānam dažkārt sagādāja zināmas grūtības. Acīmredzot šim puisim piemita dabisks domu slēpšanas talants vai arī viņš šo spēju instinktīvi bija attīstījis sava darba dēļ.

-    Tikai atbildi godīgi, lūdzu, Zefārs turpināja. Vai starp tevi un Igru tiešām kaut kas notiek?

Tas nu gan bija visai negaidīti. Nenoliedzami, šīs dienas notikumi mežā varēja pārējos biedros radīt kaut kādas aizdomas, tomēr tik tiešu jautājumu Obzāns nebija gaidījis. Citreiz viņš drīzāk būtu atcirtis kaut ko par to, ka tā nav Zefāra darīšana, bet šī nebija īstā reize. Būdams pēc dabas visai atvērts cilvēks, Obzāns vienmēr juta nepieciešamību no sirds izrunāties ar kādu. Dzīvojot kazarmās, tas bija visai sarežģīti, jo ikviens varēja viņa sacīto mēģināt izmantot pret viņu pašu. Starp Smagāra ļaudīm valdīja nežēlīga konkurence. Vienīgie cilvēki, kuriem viņš bija uzticējies, bija Gjarahs un Renārs. Nu jau labu laiku viņam nebija bijusi iespēja vienkārši izkratit sirdi. Attiecībā uz Zefāru Obzāns bija pārliecināts, ka šis puisis viņam uzticēto pret Obzānu neizmantos. Turklāt Zefārs bija apliecinājis, ka ir godavīrs, tātad nebija jāuztraucas arī par to, ka viņš varētu Obzāna teikto pat nejauši izpaust kādam citam.

-    Ja godīgi, Obzāns nopūtās un, pagriezies uz sāniem, atspieda vaigu plaukstā, es pats īsti nezinu. Tas laikam izklausīsies muļķīgi, bet es pat nezinu, kas ir tā mīlestība un iemīlēšanās, par kuru visi tā jūsmo. Smagārs savāca mani no mana ciemata, kad es vēl biju gluži sīks puika. Protams, biju dzirdējis, kā citi puikas spriedelē par skuķiem, bet man pašam nekad neviena meitene pat tā īsti patikusi nebija. Kazarmās, pats saproti, meiteņu nebija. Smagārs sievietes necieš ne acu galā, tādēļ arī starp kalpotājiem nekad nav bijis nevienas sievietes.

-     Nav jau tā, ka tu vispār neesi saskāries ar sievietēm, Zefārs domīgi ieminējās. Vismaz ar Sofiju un Lizu taču tev nācās saskarties, vai ne?

-     Jā, Obzāns piekrita, bet Sofija man allaž ir bijusi kā vecākā māsa. Un Liza… Gjaraha bērns man ir svētums. Nē, es atzīstu, ka viņa ir izskatīga, bet man viņa ir bērns, nevis sieviete. Lai gan Igra ir krietni jaunāka, viņa ir daudz vairāk pieaugusi. Nezinu, ko domāt… Vienkārši, kad Igra ir līdzās, visas likstas un ķibeles šķiet atrisināmas, visi šķēršļi pārvarami, visi uzdevumi izpildāmi. Viņa ir tik trausla un vienlaikus tik stipra. Kad skatos uz viņu, nevaru nedomāt par to, ko viņai ir nācies pārdzīvot. Pavisam mazai, kad viņai vēl bija kopā ar citiem bērniem jāskraida apkārt, spēlējot sunīšus, viņai nācās cīnīties par izdzīvošanu. Te nu gan jāsaka, ka Igrai paveicās nokļūt pie Sedra. Vismaz viņš pret Igru izturējās normāli. Bet tik un tā. Viņai ir tik daudz atņemts, tik daudz bijis liegts. Man gribas kaut nedaudz atdot viņai atpakaļ no tā, kā viņai nebija. Vai tas nozīmē, ka starp mums kaut kas ir? Es nezinu. Cik esmu paguvis noskaidrot, Sedrs viņai ir īpaši nozīmīgs. Ja tā, es nemēģināšu jaukties pa vidu. Taču es centīšos vienmēr būt līdzās, kad būšu viņai vajadzīgs.

-   Jā, Zefīrs novilka, tā vien izklausās, draugs, ka tas viss ir nopietni.

-    Un tu pats? Obzāns šķelmīgi pasmaidīja.

-    Ko es? Zefārs palūkojās Obzānā plaši ieplestām acīm.

-    Atvaino, ja bāžu degunu tavās darīšanās, Obzāns piemiedza ar aci, bet tikai aklais nepamanīs, ka tu esi līdz ausu ļipiņām samīlējies savā amazonē. Pat es, kurš nejēdz, kas ir mīlestība.

-    Jāatzīst, ka tu tiešām bāz degunu manās darīšanās, Zefīrs sapīka, bet atklātību pret atklātību. Tas ir tikai godīgi. Ko lai saku? Jā, tā tas ir. Turklāt jau ļoti sen. Bet par Suzannu nav vērts runāt. Tur viss tāpat ir skaidrs.

-    Man nav skaidrs, Obzāns uzrāva uzacis gandrīz līdz pieres vidum.

-    Te viss ir vienkārši kā divi reiz divi, nopūties Zefīrs atkrita gultā. Pat ja pieņemam, ka Jaunajā pasaulē izcelsmei nav noteicoša loma un tur mēs esam puslīdz vienā līgā, šeit situācija ir pavisam cita: viņa ir valdniece, es karavīrs. Šādas partijas ir iespējamas tikai pasakās. Reālajā dzīvē viņa kāps tronī, kas viņai pienākas, bet es cīnīšos kaujas laukā. Vanags un zvirbulis vienās debesīs nelido.

-    Kā tad paliek ar Akotalu? Obzāns ieminējās. Arī viņš bija tikai karavīrs. Taču tik izcils, tik pašaizliedzīgs, tik drosmīgs, ka tauta viņu izvēlējās par savu valdnieku. Nemet plinti krūmos, draugs! Pierādi sevi, un princese būs tava! Neesmu gan nekāds labais padomdevējs un sirdslietu eksperts, bet man šķiet, ka tev par to vajadzētu padomāt. Citādi iegrūdīsi meiteni nelaimē.

-    Ko tu ar to gribi teikt? Zefārs pielēca sēdus.

-    Tikai to, ka Suzannai tu esi ļoti miļš, Obzāns viltīgi atbildēja.

Ari to nepamanītu tikai pilnīgs muļķis. Ņemot vērā, ka Tali ir puselfi,

viņas turēšana pa gabalu no sevis var bēdīgi beigties ne vien tev pašam, bet ari viņai. Elfi iemīl vienu reizi mūžā. Padomā par to!

Zefārs atslīga spilvenos un ilgi raudzījās griestos. Tas, ko Obzāns bija viņam pavēstījis, šķita neiespējami. Tomēr neticēt biedra teiktajam viņam nebija iemesla. Obzāns labāk par visiem spēja ielūkoties pat tajās cilvēku domās, kuras pats domu īpašnieks reizēm neapzinājās. Acīmredzot viņam bija iemesls šādam apgalvojumam. Apziņa, ka Suzannai pret viņu varētu būt jūtas, kas pārsniedz draudzību, spārnoja un vienlaikus biedēja. Ja tā tiešām ir, tad Zefārs bija sprukās. Tuvoties valdniecei tas nebūtu pareizi, atgrūst elfu asiņu mantinieci tas nozīmētu nolemt viņu vientulībai. Kod, kurā pirkstā gribi, tik un tā sāpēs visa roka. Palūkojies uz Obzānu, Zefārs secināja, ka biedrs jau ir cieši

iemidzis. Zefārs nopūta sveci, un istaba iegrima dziļā, mierinošā tumsā.

* * *

Lai gan nogurušais ķermenis alktin alka atpūtas, Igra nesteidzās doties pie miera. Tukšu, neko neredzošu skatienu viņa vērās aiz loga valdošajā tumsā, ļaujot domām dzīvot pašām savu dzīvi. Pēdējās dienās bijis tik daudz iespaidu, ka to visu sakārtošanai un pārdomāšanai Igrai būtu nepieciešami vairāki gadi. Viņa atcerējās, kā bērnībā bija bērusi ūdens glāzē smiltis un vērojusi, kā smilšu graudi peld šķidrumā. Vieni uzreiz grima glāzes dibenā, citi cēlās augšup, citi virpuļoja. Bet galu galā visas smiltis tik un tā nogūlās glāzes apakšā. Acīmredzot viņai bija nepieciešams tieši tas pats ļaut, lai domas pašas sakārtojas kā smiltis ūdens glāzē. Ja tas izdosies, tad viņas domas noskaidrosies un būs rāmas tikmēr, kamēr šajā glāzē kāds neiemetīs kārtējo smilšu sauju vai akmeni, kas liks smilšu graudiņiem atkal virpuļot mežonīgā dejā.

Meitenes domas pievērsās īsajai apspriedei, kas pirms došanās katram uz savu istabu bija notikusi Sedra un Heinriha istabas puskrēslā. Galvenais jautājums bija par to, kā pēc iespējas ātrāk tikt līdz Mentarai. Lodorjans bija teicis, ka tālāk viņus vadīs tas Vēja tautas princis. Taču viņi tik un tā meklēja risinājumus, kā pārvietoties ātrāk. Visticamāk, Sorans atvedīs zirgus. Tas gan saīsinātu viņu ceļojumu, tomēr ar to būtu par maz. Obzāns bija piedāvājis pārvietoties "lēcieniem" teleportēties, orientējoties pēc horizonta. ŠI ideja tika atmesta kā nederīga, jo Sedrs un Heinrihs teleportēšanās prasmē nebija sasnieguši labus rezultātus. Spīdoši negāja ari Zefāram. Vienīgais, kurš spēja daudzmaz normāli pārvarēt lielākus attālumus, bija Igra. Tas nozīmētu, ka Obzānam būtu jāteleportējas, ņemot līdzi pārējos. Tā viņi varētu pieveikt sešus septiņus lēcienus, starp lēcieniem ieturot krietnas pauzes, citādi Obzāns pārāk novājinās sevi.

Igra bija piedāvājusi izmantot Geparda medaljonu, taču ari šī doma nebija veiksmīga, jo medaljons spēja pārcelt citā vietā tikai vienu cilvēku. Atlika cerēt, ka princim būs gana ātri zirgi un tie cirmenieši, kas iepriekš ar šādu pārvietošanos nebija saskārušies, nekļūs pārējiem par bremzējošu faktoru.

Viņas domas iztraucēja kluss klauvējiens pie durvīm. Nedaudz iztrūkusies, Igra paņēma sveci un, mazliet pavērusi durvis, klusi jautāja:

-    Kas tur?

-    Nebīsties, Igra, tas esmu es Lodorjans. Vai neiztraucēšu tevi, ja lūgšu veltīt man bridi tava laika sarunai?

Negaidītais apciemojums tik vēlā stundā gan šķita Igrai nedaudz nepiedienīgs, tomēr, būdama pārliecināta, ka spēs sevi aizstāvēt, meitene pavēra durvis plašāk, ielaižot istabā vēlo ciemiņu. Ņemot vērā, ka vīram bija pieticis nekaunības ierasties pie viņas nakts vidū, Igrai nenāca ne prātā demonstrēt labas manieres. Viņa nolika sveci atpakaļ uz galda un, pat nepiedāvājusi viesim apsēsties, ierāpās lielajā krēslā, pievilka kājas pie krūtīm un, aplikusi rokas ap ceļgaliem, atspieda zodu pret tiem, jautājoši uzlūkojot Lodorjanu, kurš brīdi mīņājās istabas vidū. Nesagaidījis uzaicinājumu apsēsties, Lodorjans paņēma krēslu, apgrieza to ar atzveltni pret Igru un, jāteniski apsēdies, atbalstīja pret atzveltnes augšu elkoņos saliektas rokas.

-    Es saprotu, ka mana ierašanās nenāk īsti piemērotā brīdī, Igrai turpinot nogaidoši klusēt, Lodorjans sāka sarunu, taču man ir svarīgs iemesls aprunāties ar tevi, pirms tu dodies uz Readonu. Tu pareizi nojauti, ka mēs jau agrāk esam tikušies. Patiesībā mēs pat esam kādu laiku pavadījuši kopā. Kad Morigana tevi pārvērta, es biju tas, kas tevi paņēma no tavas mātes un nodeva Sedra gādībā.

-    Tikai nevajag! Igra iesmējās. Cik paguvu palūkoties pa cibas vāka spraugu, māte mani atdeva vecam vīram. Bet tu tāds nebūt neesi.

-     Varbūt tev labāk pazīstams būs šāds mans izskats? Lodorjans jautāja, Igras acu priekšā pārvēršoties vecā tumsnējā vīreli ar pārdabiski garām ūsām. Mirkli saglabājis šādu formu, Lodorjans atgriezās iepriekšējā izskatā.

-   Labi, Igra centās neizrādīt pārsteigumu. Pieņemsim, ka tu saki taisnību. Ko tu tagad gribi? Pateicību par izglābšanu?

-    Nebūt ne, Lodorjans novicināja roku, un Igra nodomāja, ka viņa seja laikam ir paralizēta, jo kopš iepazīšanās brīža tā bija palikusi spītīgi nekustīga. Kā jau sacīju pie vakariņām, es esmu lēdijas Nāgas kalpotājs. Tas nozīmē, ka esmu tas, kuru dēvē par Čūsku pavēlnieku. Mans galvenais uzdevums ir uzraudzīt, lai cilvēki neizmantotu čūskas lāstu, kā arī rūpēties par visiem rāpuļiem gan tādiem dzimušajiem, gan pārvērstajiem. Ja kāds burvis vai ragana izmanto čūskas lāstu, es tieku sūtīts sodīt vainīgo, un sods par šo pārkāpumu ir ļoti bargs.

-    Tad tu biji tas, kas ieradās pēc Moriganas un iecēla amatā Seonaidu? meitene saausījās.

-   Jā, Igra, Lodorjans apstiprināja. Man nācās tā rīkoties, jo Morigana pārkāpa noteikumus. Taču es nenācu runāt par to. Esmu godprātīgi pildījis savus pienākumus jau trīs gadu simteņus, un jāatzīst, ka mēs rāpuļi neesam tā vieglāk pārvaldāmā sabiedrība. Esmu noguris. Tādēļ lēdija Nāga atļāva man izvēlēties sev pēcteci. Taču te ir kāda nopietna problēma: par Čūsku pavēlnieku nevar kļūt tāds, kas dzimis rāpuļa ādā. Par pavēlnieku var kļūt tikai tāds, kas pats ir cietis no čūskas lāsta un ir atsvabināts. Pašlaik no visiem iespējamajiem kandidātiem tu esi vispiemērotākā. Tādēļ es nāku piedāvāt tev pārņemt manu amatu.

-     Daudz ir tādu, kas ir tikuši pārvērsti? taujāja Igra.

-    Kopumā jā, vīrs apstiprinoši pamāja, taču ne visiem izdodas atgūt savu agrāko izskatu. Redzi, vainīgā burvja vai raganas sodīšana nelauž pašu lāstu. Lāstu var lauzt tikai tad, ja kāds cilvēks raud par čūskas likteni. Kā jau tu pati saproti, ne jau visiem izdodas nokļūt atbilstošā situācijā. Kurš gan ies apraudāt čūsku? Neesam jau tie iecienītākie dzīvnieki.

-     Kā tad ar tevi? Igras acīs iedegās bīstamas uguntiņas. Tu tagad esi cilvēks. Vai tu neapraudi pārvērsto likteni? Vai tavas asaras jau beigušās?

-    Manas asaras varētu savākt kaut veselā baseinā un izpeldināt tajā visus pārvērstos, tas tik un tā neko nelīdzētu, Lodorjans paskaidroja.

-     Pārvērstais nevar lauzt čūskas lāstu. Tādēļ jau sods par šo lāstu ir tik bargs, jo tas ir gandriz nelaužams.

-     Nja, Igra paberzēja degungalu. Atgriežoties pie tava piedāvājuma, man gan jāsaka, ka mums te, zini, ir šādas tādas lietas kārtojamas. Tādēļ es šobrid nevaru tev neko apsolīt. Saproti, es pat nezinu, vai pēc visas tās ballītes, kas mums stāv priekšā, es vairs būšu vienā gabalā. Atvaino, bet šī saruna ir nelaikā ne tikai vēlās stundas, bet ari situācijas dēļ.

-     Šī, kā tu to nosauci, ballīte beigsies agri vai vēlu, un, cik man zināms, tu būsi vienā gabalā un visai neskarta, Lodorjans runāja tā, it kā pats būtu jau to visu pieredzējis.

-     Vai tas būtu kaut kāds kārtējais triks? Igra sarauca pieri. Ja tu kaut ko zini, tad klāj vaļā. Tikai bez pekstiņiem, jo man šobrid nav jokiem piemērots garastāvoklis.

-     Kā jau sacīju, es kalpoju ari Pareģim, virs skaidroja. Patiesība ir tāda, ka jūs šobrīd esat saistīti ar piecām galvenajām Dabas stihijām, katrai no tām kalpo viens kristāls. Bet pastāv ari varenāks spēks. Tāda kā augstākā stihija, kā visu Stihiju stihija. To sauc par laiku. Ari šo Stihiju uzmana Meistars, taču viņa nav starp pieciem Stihiju Meistariem. Turklāt viņš nav miesisks. Viņu sauc par Laika sargu jeb Pareģi. Viņa kalpotājiem bieži nākas pārvietoties laikā, lai izpildītu kādu Pareģa rīkojumu. Viens no šādiem rīkojumiem bija tevis aizvešana no mājām.

-    Tātad pie Sedra es nenokļuvu nejauši, Igra noteica. Es to zināju!

-Jā, Lodorjans turpināja, it kā Igra nebūtu viņu pārtraukusi. Tā

nebija nejaušība. Es redzēju, ka tu biji izrāpusies no kūts, lai pasildītos saulītē, un tev uzbruka kaimiņu suņi. Lai to nepieļautu, es lūdzu Pareģa atļauju atgriezties un aizvest tevi no mājām. Tobrīd es jau biju noskaidrojis, kas tieši ir Cirmeņa izvēlētie. Labprātāk es tevi būtu atdevis Zefāram, taču viņa prāts tobrīd nebija gatavs pieņemt tevi. Obzāns mitinājās kazarmās, kur dzīvniekam nebūtu vietas. Smegs Smagārs bija jau tiktāl apmaldījies tumsas ceļos, ka cerēt uz viņu būtu bijis dumji. Tādēļ es izvēlējos Sedru. Un nebiju kļūdījies.

-     Precizēsim, Igra ieurbās Lodorjanā ar savām zaļajām acīm.

-    Tātad tu vari ceļot laikā un novērst vienu vai otru notikumu. Tu zini, kas bija un kas būs. Tu zini, kā beigsies viens vai otrs notikums. Vai esmu pareizi sapratusi?

Lodorjans apstiprinoši pamāja ar galvu un, pavilcis augšup piedurkni, norādīja uz izsmalcinātu zaļa nefrita aproci. Tā izskatījās kā vīra rokai apvijies krokodils ar mirdzošām zelta acīm.

-    Šis ļāva man noskaidrot, ka jūs ieradīsieties Domhandā, un veikt visus sagatavošanās darbus, lai pēc iespējas drošāk nogādātu jūs Readonā, Lodorjans paskaidroja. Diemžēl es nevarēju novērst to, ka pie Vārtiem bija novietota Mataau patruļa.

-     Tad kāda pustraka troļļa dēļ tu neatturēji Moriganu, kad viņa grasījās mani pārvērst?! Igra strauji elpoja, viņas nāsis iepletās un vaigos iesitās sārtums.

-    Nevarēju, vīrs mierīgi atbildēja. Nevienu nevar sodīt par to, ka viņš kaut kad pastrādās noziegumu. Sodīt drīkst tikai tad, kad pārkāpums ir izdarīts. Es ļoti vēlētos pasargāt no čūskas lāsta ikvienu, kas ar to saskāries, taču tas nav manos spēkos.

-    Tas nozīmē, ka tu zināji par Sofiju un Lizu? Igras balss aizlūza. Dusmas viņā bangoja kā milzu viļņi okeānā.

-    Man žēl… Lodorjans iesāka, bet nepaguva pabeigt.

Pēkšņi Igra bija pielēkusi kājās un turēja savu zobenu vīram pie rīkles.

-    Tagad pasaki man, viņas acis niknumā liesmoja, kas man varētu liegt piespiest tevi doties uz to dienu un izglābt viņas abas?! Varbūt kāds spēs mani apturēt, ja es tagad pārgrieztu tavu nodevīgo rīkli, savāktu to tavu grabuli un pati izlabotu gan šo, gan citas kļūdas?

-    Neviens tevi neatturēs, Lodorjans bezkaislīgi atbildēja. To spētu tikai Pareģis. Tomēr, pirms tu sper šādu soli, padomā par sekām. Ar laiku nav joki. Ne velti es nedrīkstu nevienu notikumu mainīt bez Pareģa atļaujas. Lizai bija jānokļūst tur, kur viņa šobrīd atrodas. Tas ir nepieciešams jūsu misijas veiksmīgai izpildei. Nāks laiks, un tu to sapratīsi. Par Sofiju es sēroju ne mazāk par jums. Viņa bija izcila sieviete. Taču viņa zināja, kādam mērķi dzīvo un kalpo. Tici man, pasaulē ir neskaitāmi tūkstoši kļūdu, kuras tā vien gribētos novērst un labot, taču pat niecīga notikuma izmainīšana pagātnē var izraisīt globālu katastrofu nākotnē. Turklāt tas, kurš rīkojies ar laiku bez Pareģa atļaujas, tiek smagi sodīts. Visbiežāk šis pārkāpējs tiek nosūtīts laika cilpā. Tādēļ, lai cik ļoti tev sāp sirds par kādu, padomā par to, ka pasaulē viss ir sakārtots un pakārtots. Nekas nenotiek nejauši un nelaikā.

To teikdams, Lodorjans ar rādītājpirkstu un īkšķi saņēma Igras zobena smaili un atvirzīja to tālāk no sava kakla. Meitene padevās. Vira teiktajā noteikti bija sava jēga. Apātiski ieslidinājusi zobenu atpakaļ maksti, viņa atkal apsēdās, aplika rokas ap ceļgaliem un atspieda pret tiem pieri, noslēpjot seju. Ilgāku laiku viņa klusēja, un ari Lodorjans nebilda ne vārda.

-    Tu gribi teikt, ka nezini, kādu atbildi es tev galu galā došu? viņa beidzot ierunājās.

-     Nē, nezinu gan, atbildēja Lodorjans. Esmu redzējis vairākas iespējamās nākotnes, un man nav ne jausmas, kura no tām kļūs par realitāti.

-    Neņem ļaunā, meitenes balss skanēja dobji un smagnēji, bet tagad es lūgšu tevi iet projām. Es vēlos pabūt viena. Lai vai kā, šobrīd es tev tik un tā nekādu atbildi nesniegšu.

Ar visu savu pozu Igra skaidri norādīja Lodorjanam, ka saruna ir beigusies, un virs tam nepretojās.

"Cik tas gan ir baisi," prātoja Igra. "Vecā ragana Epona, tie viri šķērsielā, ari Morigana, viri pie Vārtiem, Sofija visu šo cilvēku nāves tā vai citādi ir saistītas ar mani, manu dzīvi, manu misiju. Vai tiešām kāda mērķa sasniegšana nav iespējama, ja neesi pārkāpis pāri līķu kalniem?"

Elkardona, īsi pirms rītausmas

Liza pamodās pēkšņi, it kā kāds būtu pieskāries viņas plecam. Istabā pilnīgi noteikti kāds bija. Tomēr, lai kā viņa centās ielūkoties tumsā, redzēt viņa nevienu neredzēja. Meitene labi atcerējās, ka pirms došanās pie miera pati bija aizslēgusi durvis, lai justos drošāk.

Pēc tikšanās ar malkoriešiem Lizai bija radušies vairāki jautājumi par tēvu. Skolotājs bija atklājis viņai tādus nesenās vēstures faktus, kas lika asinīm sastingt. Pirms gandrīz trīsdesmit gadiem lords Mataau bija nolēmis beidzot pakļaut sev Malkoru. Tā bija stratēģiski ļoti nozīmīga teritorija. Pirmkārt, Malkorai cauri plūda viena no lielākajām upēm. Otrkārt, Malkorai piederēja slavenās Malkoras kalnu raktuves. Ne mazāk svarīgi bija ari tas, ka Malkoras kalni nodrošināja zināmas priekšrocības karā. Malkoriešiem gan tās nebija palīdzējušas. Vismaz ne toreiz. Lorda Mataau spēki bija aplenkuši Malkoras galvaspilsētu Sriefu vasaras trešā mēneša sākumā. Visas iespējas novākt tā gada ražu un sagatavoties ziemai tika liegtas. Valsts tika nošķirta no tās valdniekiem un bija spiesta dzīvot, kā nu pati prata. Turklāt ļaudis, kas nedzīvoja Sriefā, drīz vien tika apkauti vai aizvesti gūstā uz Loredu.

Kamēr vien pietika krājumu, malkorieši braši turējās pretī Mataau spēkiem. Tomēr viņi nebija rēķinājušies ar Rorikora viltībām. Burvis uzpirka vienu no pilsētniekiem, piesolot tam iespēju doties projām no Sriefas dzīvam, un nodevējs bija saindējis ūdeni pilsētas galvenajā akā. Ļaunākais, ka ūdenī tika ieplūdināta nevis kāda nāvējoša inde, kas uzreiz tiktu pamanīta un liktu pilsētai vien izjust slāpes. Akā ieplūdināja sērgu, kuru mēdz dēvēt par mēri. Kad pilsētnieki attapa, ka ūdens ir saindēts, bija jau nodarīts milzīgs ļaunums. Ja tobrīd pilsētā būtu bijis burvis, ar sērgu un tās sekām tiktu galā ātri. Kā par postu, divas dienas pirms aplenkuma sākuma pilsētas burvis bija devies ikgadējā svētceļojumā, un tā nu aplenktajiem atlika cerēt vienīgi uz burvja mācekli. Labi vēl, ka jaunajam burvim talkā nāca divi pilsētas dziednieki. Sērgu cilvēku ķermeņos viņi galu galā novērsa, bet malkoriešu veselība bija nopietni iedragāta.

Šī bijusi pirmā reize, kad savas izcilās īpašības apliecinājis Gjarahs. Ja jau loredieši saindējuši viņu ūdeni, Gjarahs pavēlējis smelt to spaiņos un no pilsētas mūriem liet virsū lorediešu karavīriem. Mēris ātri izplatījies Loredas armijas rindās, un kādu bridi aplenktie varējuši uzelpot. Vismaz ikdienas uzbrukumi tikuši pārtraukti. Bet Loredas armija ar šādām ķibelēm tika galā ļoti ātri: tika atsaukti papildspēki un Rorikors ar maģiju izārstējis tos, kas vēl bija ārstējami.

Uzbrukumi atsākās. Laiks kļuva aizvien aukstāks. Kurināmā nebija, un malkorieši bija spiesti drebināties vēju izpūstajos mājokļos. Lai pasargātu sievietes, bērnus un sirmgalvjus no nāves nosalstot, viņus izmitināja Sriefas pilī, kur ar minimālu kurināmā daudzumu bija iespējams sasildīt lielāku skaitu cilvēku. Drīz vien pilsētā nebija palicis nevienu durvju, logu aplodu vai jumta lubu. Pārtikas krājumi, kas jau aplenkuma sākumā nebija nekādi dižie, bija pilnīgi izsīkuši. Bada nomocītie cilvēki izmisumā dežurēja pie pilsētas mūra, gaidot, kad lejup kritīs kāds nokauta karavīra ķermenis. Sākumā šo izmisuma soli piekopa tikai daži, taču vēlāk kanibālu skaits pieauga. Grūti pateikt, kas būtu bijis ļaunāk: ļaut pilsētai pildīties pūstošiem karavīru līķiem vai viņu nāvei pabarot citus.

Noturējušies pret Loredas armiju sešus mēnešus, neilgi pēc ziemas saulgriežiem malkorieši padevās. Ikviens, kas bija palicis dzīvs, tika aizvests gūstā. Tikai pēc vairākiem mēnešiem tika panākts miera nolīgums, kas [āva malkoriešiem atgriezties mājās. Loreda nevarēja atļauties tik daudz cilvēku, kas tagad dzīvotu un saimniekotu iekarotajās teritorijās, tādēļ tika nolemts, ka par uzticamākajiem (proti, salauztākajiem) atzitie malkorieši atgriezīsies, lai kalpotu Loredai kā miermīlīgi pavalstnieki.

Bet arī ar to malkoriešu bēdas vēl nebeidzās. Visa iepriekšējā gada raža bija palikusi uz lauka, apcirkņos nebija ne miltumiņa. Dažiem izdevās no sasalušās zemes izkārpīt kādu kartupeli, taču tas vairāk kaitēja nekā nodrošināja iztiku. Lūgt palīdzību kaimiņiem nebija iespējams, jo Loreda bija pakļāvusi visas Malkoras kaimiņvalstis. Ziemas spelgonl mēģināt doties pa upi uz augšu, lai tiktu līdz Mentarai, neviens neuzdrīkstējās. Atlika norit lepnumu un zemoties Loredas priekšā, lūdzot kādu mazumiņu pārtikas.

-    Tas, ka šobrīd vēl ir dzīvs kaut viens malkorietis, patiešām ir brīnums, Smagārs bija grūtsirdīgi nopūties. Vienmēr esmu apbrīnojis drosmīgos un lepnos ļaudis. Ari tevi ir ļoti labi redzams malkorietes gars, mīļā.

Smagārs vēl pavēstīja Lizai, ka, būdams Mataau sabiedrotais, viņš esot izpircis Gjarahu no gūsta, lai paglābtu kara varoni no iespējamā nāvessoda. Viņš teju vai raudāja, stāstot, cik ļoti nožēlo, ka nav varējis palīdzēt Gjaraham vēl vairāk. Labākais, ko Smagārs esot spējis izdarīt, bija atteikšanās piedalīties Malkoras aplenkumā. Taču nežēlīgais karš bija novājinājis Gjarahu, un drīz vien viņš no kara ievainojumiem un sērgas sekām nomiris, atstājot atraitni un divus mazuļus.

-     Manis diemžēl nebija klāt, kad Heinrihs uzbruka tavai mātei, Smagārs bija apskāvis meitenes plecus, taču man šķiet, ka zinu, kas lika viņam šādi rīkoties. Kad tava tēva veselība galīgi sašķobījās, Heinrihs lūdza, lai jūsu māte atļauj izmantot Pentagrammas amuletu, kas, iespējams, būtu varējis glābt Gjarahu. Bet Sofija bija nepielūdzama.

Viss skolotāja stāstītais izklausījās ticami un neticami vienlaikus. Kaut kas lika Lizai apšaubīt visu, ko viņš stāstīja par viņas ģimeni. Bet kāda iekšēja balss pavēlēja meitenei klausīt viņam bez ierunām.

Loga tuvumā kaut kas sakustējās. Meitene piekala skatienu vietai, kurā bija jutusi kustību, taču tumsā nekas nebija redzams. Viegla gaisa sakustēšanās tieši Lizai blakus lika viņai pielēkt sēdus. Nerodot labāku risinājumu, meitene čukstus jautāja:

-    Kas te ir?

-   Nebīsties, mīlulīt! klusa balss, kas drīzāk līdzinājās vēja šalkšanai vai lapu čaboņai, uzrunāja meiteni. Man ilgi neļāva tevi apciemot, bet šobrīd tu esi lielās briesmās. Klausies, ko tev teikšu, un iegaumē labi: neuzticies nevienam un nekam! Netici tam, ko redzi! Netici tam, ko dzirdi! Tici tikai savai sirdij! Tikai tā tevi spēs pasargāt.

-     Kas tu esi? meitene drebošā balsī jautāja, taču viegla pūsma liecināja, ka tas, kas bijis viņas istabā, jau ir izgaisis. Liza nebūtu varējusi pateikt, vai tas ir bijis sapnis vai īstenība. Taču vienu viņa zināja noteikti: tas, kas bija nācis viņu brīdināt, bija kaut kas Lizai ļoti tuvs.

Reksaka, agrs rīts

Jau kuru ritu pēc kārtas Igra modās atkal citā vietā. Viņa jau bija pieradusi, ka pirmās minūtes pēc pamošanās pagāja, apjaušot, kur viņa atrodas. Kopš viesošanās Atraktu namā viņa nebija uzturējusies kaut kur ilgāk par dažām dienām.

Stingi lūkojoties nomelnējušajās griestu sijās, meitene prātoja par iepriekšējā vakara sarunu. No vienas puses, varēja jau saprast to Lodorjanu. Vairākus gadsimtus valdīt pār čūskām, rūpēties par to dzīvi, problēmām un savstarpējām attiecībām tas diez vai bija viegli. Igru nez kādēļ nepameta aizdomas, ka visas šā vira darbības iepriekš ir bijušas apzināti vērstas uz to, lai sagatavotu Igru par savu pēcteci. No otras puses, nez vai viņš to varētu, ja jau visas viņa darbības regulē divi, cik Igra varēja spriest, visai vareni pavēlnieki.

"Cik gan briesmīgi tas ir: visu mūžu kalpot diviem kungiem, darīt tikai to, ko tev liek," meitene prātoja. "Es gan nevēlētos tādu dzīvi. Paldies par kūkām! Ja kāds vēlas gadsimtiem dzīvot kā tāds aiz aukliņām raustāms ampelmanis, laipni lūdzu. Bet ne es."

"Eu, meitēn!" viņas domās ielauzās Obzāna balss. "Tu sāc izklausīties pēc Sedra."

"Kā tev nav kauna?!" Igra uzmeta lūpu. Parasti Obzāns nemēdza jaukties viņas domās, tādēļ viņa jutās kā nedarbos pieķerta.

"Nav gan," Obzāna domās jautās zobgalīgs tonis. "Man nācās tev pieslēgties, draudziņ. It sevišķi pēc tam, kad tu vakarnakt gandrīz noskuvi mūsu sagaidītāju. Mēs, meitēn, atrodamies naidīgā teritorijā, un, sajūtot tavas dusmas un ķeršanos pie zobena, man neatlika nekas cits kā lūkot, vai tev nevajadzēs palīdzību."

"Paldies, protams," Igra pasmaidīja par Obzāna jauko salīdzinājumu, "bet tagad gan man briesmas vairs nedraud. Es arī nevienam vairs nedraudu. Tādēļ vari droši atstāt mani vienu. Starp citu, es grasos iet mazgāties, tādēļ tava klātbūtne nebūtu vēlama."

Viņa gandrīz fiziski sajuta, ka Obzāns atstājis viņu divvientulībā ar sevi pašu, un devās sagatavoties jaunai dienai. Lai gan Igra bija ņēmusi vērā Vorjaka pamācības par "enerģijas mucu", organisms bija radis, ka no rītiem to sagaida brokastis, un vēders uzstājīgi prasīja savu tiesu. Aši nomazgājusies un saģērbusies, Igra jau pēc dažām minūtēm moži devās lejup pa kāpnēm un tur saskrējās ar pārējiem. Kāpņu galā kā marmora kolonna tikpat salts un stalts viņus sagaidīja Lodorjans. Igra vērīgāk ielūkojās viņa sejā un secināja, ka viņu varētu pat nosaukt par glītu, ja vien kalsnā seja kaut reizi pakustētos, paužot čūsku pavēlnieka izjūtas.

-    Man ir vēl tikai viens jautājums, Igra nostājās Lodorjana priekšā un labrīta vēlējuma vietā, cieši raugoties vīra acīs, uzrunāja viņu. Kādēļ tu un spēki, kuriem tu kalpo, pieļāvāt to, ka viens no mums ir nostājies uz tumsas ceļa?

-    Izvēles brīvība ir svētums, Lodorjans palika tikpat nesatricināmi mierīgs kā līdz šim. Viņš izvēlējās to, kas viņam šķita pareizi, un tās ir viņa tiesības. Bet nesteidzies viņu tiesāt!

Igru sadusmoja Lodorjana aizstāvības runa. Nepietika ar to, ka Zefārs jau bija sācis aizstāvēt Smagāru un arī Obzāns ieteica visus nešķirot tikai "melnajos" un "baltajos", tagad šo nelieti aizstāvēja arī Lodorjans. Cenšoties nekrist kārdinājumā atkal ķerties šim mūdzim pie rīkles, Igra pagāja čūsku pavēlniekam garām kā tukšai vietai un piebiedrojās pārējiem pie bagātīgi klātā brokastu galda. Agrajā rīta stundā viņi kroga zālē bija vienīgie, ja neņem vērā krodzinieku un viņa palīgus. Cenšoties nekaitināt Igru, Lodorjans apsēdās pie kroga letes un izlikās biedrus neredzam.

Tikko viņi bija beiguši ieturēties un sāka pārspriest tuvākās nākotnes perspektīvas, kroga smagās durvis atsprāga vaļā, pat nepagūstot iečīkstēties, un, plati smaidīdams, tajās stāvēja kalsns neliela auguma jauneklis.

-   Tad nu beidzot esi klāt, Lodorjans piecēlās un steidzās jauneklim pretī.

-    Gaismu jums, sveicināja svešinieks.

-    Arī tevi, Soran, lai tumsa nebiedē, Lodorjans enerģiski apskāva puisi, kurš krietnu galvas tiesu garākā un stingri plecīgākā čūsku pavēlnieka apskāvienos gandrīz nozuda.

Natūriķu sveiciens šeit, Domhandā, Igru gandrīz izsita no sliedēm. Kā?! Iespējams, natūriķi šo sveicienu pirms daudziem gadiem ir kaut kā aizguvuši no šejieniešiem. Galu galā nu jau viņai vairs nebija nekāds noslēpums, ka sakari starp abām pasaulēm ir visai cieši.

Atbrīvojies no Lodorjana apskāvieniem, jauneklis uzlūkoja ceļiniekus un, mirkli pamīņājies, it kā nebūtu drošs, iet tālāk vai ne, stingriem soļiem devās pie cirmeniešu galda. Atmetis sava apmetņa stūri, viņš atslīga krēslā. Igra būtu likusi galvu ķīlā, ka šim princim jau nu gan nebūs vairāk gadu kā Sedram un Heinriham. Lai gan puiša zodu klāja pašķidra bārdiņa, Igra pamanīja uz viņa vaiga dažas pūtītes. Jaunekļa kalsnajā, smalkajā sejā īpaši izcēlās diezgan masīvais deguns, kas padarīja viņu līdzīgu putnam. Smalkās uzacis izcēla salīdzinoši augsto pieri un piešķīra pelēko acu skatienam kaut kādu īpašu, netveramu burvību. Uztvēris Igras pētošo skatienu, jauneklis mulsi pasmaidīja.

-     Nu, vai esat jau pabrokastojuši? viņš jautāja možā balsī. Ja tā, tad es tikai apslapināšu rīkli, un varēsim doties ceļā.

-    Ar tavu atļauju, Soran, es tad nu došos ceļā, Lodorjans uzlika plaukstu jauneklim uz pleca.

-     Droši! Sorans atsaucās. Mēs vēl mirkli uzkavēsimies un tad ari dosimies. Ceru, ka Hurs jūs ir labi pabarojis. Nākamā maltīte vakariņas Readonā.

Atvadoties Lodorjans pārējiem veltīja tikai galvas mājienu, bet, piegājis pie Sedra, klusi pačukstēja puisim pie pašas auss: Sargi viņu, Sedr, kā savu paša dzīvību!

Un projām viņš bija. Sedram atlika vien noskatīties pakaļ savādniekam.

-     Bet tas nav iespējams, noburkšķēja Heinrihs. Līdz Readonai vēl ir tāls ceļš. Pat ar visātrāko dēli to nebūtu iespējams pieveikt vienas dienas laikā.

-    Bet es jau jums nepiedāvāju ceļot ar kaut kādiem dēļiem, puisis iesmējās. Mēs ceļosim ar vēja diskiem. Ja vien princis Tamorals nosacīti mans brālēns nebūtu izdomājis, ka tieši manā ceļā ir nepieciešams lietus, mēs jau sen būtu šeit. Par sevi jau es neuztraucos. Neesam jau kūstoši. Bet Loredas zemnieki diez vai priecātos, ja mēs tur saceltu nelielu vētru. Neuztraucieties! Ceļā uz Readonu mūs nekas neaizkavēs. Es jau nosūtīju ziņu Tamoralam, lai ir tik labs un pamaina līšanas laikus. Mums priekšā būs labs laiks.

Paķēris krodzinieka pasniegto kvasa kausu, jauneklis to iztukšoja vienā paņēmienā un, pateicies par dzērienu, pielēca kājās.

-    Nu, ejam?! viņš šķelmīgi uzlūkoja cirmeniešus. Mani viri jau būs apsūnojuši gaidīdami.

Ceļinieki cēlās kājās, aplika tarbas un paņēma apmetņus, kas bija uzklāti uz krēslu atzveltnēm.

-     Mirklīti, Sorans nopētīja ceļiniekus. Kas ir tarbās?

-    Viss ceļam nepieciešamais, atbildēja Obzāns.

-     Nedomāju gan, Sorans sparīgi papurināja galvu un, norādot uz apmetņiem, turpināja: Šos aplieciet un nostipriniet labi cieši. Pasvied tarbu!

Pakļāvies jaunekļa pavēlei, Zefārs pasniedza viņam savu ceļasomu. Ar ašu kustību princis atrāva vaļā auklu un ielūkojās ceļasomā.

-    Šo velc mugurā jau tagad, viņš pasniedza Zefaram Ullas iedoto vamzi. Ja ari pārējiem ir kaut kas siltāks, iesaku uzvilkt. Bet pārtika jums noteikti nebūs vajadzīga. To varat atstāt tepat. Neapkraujieties ar lieku nesamo.

Nedaudz kurnēdami, ceļinieki pakļāvās, un pēc mirkļa visi beidzot bija gatavi doties ceļā. Atvadījušies no krodzinieka, viņi izgāja pagalmā un tā ari palika, stāvot pavērtām mutēm. Kroga pagalma vidū apmēram pusmetra augstumā virs zemes virpuļoja pieci nelieli virpuļviesulīši. Kopā tie radīja kā helikoptera spārnu saceltu vēju. Sprīdi nomaļāk bija sastājušies pieci garmataini un bārdaini vīri, tērpušies sūnu krāsas drānās.

-    Nu, re! Sorans staroja kā pavasara saulīte. Ar šiem iet cauri lietus zonai nebūtu prāta darbs.

-     Kā ar šādu var ceļot? Sedra acis sajūsmā mirdzēja kā bērnam pie Ziemassvētku eglītes.

-     Ērti un ātri, smējās Sorans. Kā jau teicu: vakariņas ēdīsim Readonā.

-     Bet tie ir gandrīz pusotrs tūkstotis kilometru, noelsās Zefars.

Mans mazulītis uzrauj tikai 350 kilometrus stundā. Pat tad no viņa

ir jāizspiež viss, uz ko tas ir spējīgs.

-      Man ar dēli tās būtu divas dienas, laižot pa ceturto līmeni un izdzenot baterijas tukšas, Sedrs atzinīgi novērtēja vēja disku iespējas.

-    Ātrumu neesam mērījuši, Sorans smējās, it kā puiši būtu viņam pavēstījuši labu joku, bet no Mancetāras līdz Pussalai esam izbrāzušies trijās dienās. Tas tik bija skrējiens!

Sedrs atsauca atmiņā Domhandas karti. Mancetāra bija šā kontinenta tālākais rietumu punkts, apmēram tur, kur Jaunajā pasaulē atradās Pireneju pussala. Pussala savukārt bija tālākais austrumu punkts, aptuveni tur, kur atradās Kuriļu salas. Šķērsot visu Eirāziju trijās dienās tas pat Sedra matiem lika saslieties stāvus.

-     Riskēju izklausīties netaktisks, kurjers bikli ieminējās, bet vai vari parādīt, kā šito vadīt?

-     Tu zini novērtēt labu mantu, Sorans apmierināti noteica un, pamājis vīriem, norādīja ar roku uz disku un tad uz Sedru.

Viens no Sorana vīriem piegāja pie diska un aicinoši pamāja Sedram. Nespēdams noticēt savai veiksmei, puisis teciņus vien aizsteidzās pie viņam norādītā viesuļa. Tiklīdz vīrs pieskārās viesulim, tas paaugās, izpletās un virs tā izveidojās neredzama spēka lauks, kas kalpoja kā savdabiga platforma. Plati smaidīdams, vējskrējēju vīrs pasniedza Sedram roku un palīdzēja uzrāpties uz, Igrasprāt, šaubīgā veidojuma. Stāvēt uz gaisa, vēl vairāk uz viesuļa, malas viņai šķita ne vien stulbi, bet arī bīstami.

Taču Sedrs bija citās domās. Mirkli pazvārojies, lai atgūtu līdzsvaru, viņš jau jutās kā daļa no diska. Vējskrējējs parādīja Sedram kāju kustības, kas ļāva vadīt disku uz priekšu, atpakaļ, pagriezt pa labi vai pa kreisi un apturēt. Sākumā vējskrējējs lēnām vadīja disku nelielā augstumā pāri uzartajam laukam. Taču drīz vien Sedrs bija apradis ar diska neparastajām kustībām un vieglo vibrāciju un, palūdzis diska vadītāja atļauju, pacēla disku augstāk. Virpulis kļuva lielāks, jaudīgāks. Noliecies uz priekšu un ieliecies ceļgalos, Sedrs kā vējš traucās uz priekšu. Viņš beidzot atkal bija savā elementā. Iespēja lidot, pieskarties debesīm, aizsniegt mākoņus tas viss ar katru mirkli uzlaboja viņa vēl nesen drūmo noskaņojumu.

Pārējie gan tādu sajūsmu neizrādīja. Igra vēl labi atcerējās tos dažus lidojumus kopā ar Sedru, un domas vien, ka nāksies lidot, turklāt par transportu izmantojot tukšu gaisu, lika skudriņām pārskriet pāri meitenes mugurai. Ja viņa atkal varētu aptīties Sedram ap kaklu kā agrāk, tad vēl šāda ceļošana būtu nieks. Bet tagad… Arī Obzāns un Heinrihs nešķita laimē starojam. Vienīgais, kurš pret šādu ceļošanas veidu izturējās mierīgi, bija Zefārs.

-Ja vien man tas verķis nav pašam jāstūrē, viņš paraustīja plecus, manis pēc varam lidot kaut zvirbuļu vilktos kaujas ratos. Galvenais ātrāk nokļūt galā.

-     Zvirbuļus nesolīšu, Sorans acīmredzot nesaprata Zefāra metaforu, Loredas teritorijā tā būtu neizpildāma vēlme.

Tostarp, laimē starojošs un sasarcis, atgriezās Sedrs. Nolēcis no vēja diska, viņš nespēja vien beigt slavēt šā transporta piedāvātās iespējas. Kurjers mazliet sabozās, jo, izņemot Soranu, neviens cits viņa sajūsmā nedalījās. Taču prieks par gaidāmo lidojumu bija pārāk liels, un Sedrs nespēja ilgi dusmoties uz zemes ļaudīm, kā viņš smejoties nodēvēja pārējos.

-    Princi Soran, neviens nepamanīja maza auguma vīreli, kas bija pienācis ceļinieku pulciņam no aizmugures. Ja neiebilsti, es nu tagad došos uz Elkardonu ziņot par cirmeniešu ierašanos.

-    Ar tīru sirdsapziņu, Sorans papliķēja vīram pa muguru. Tu vēl ne tuvu nebūsi Elkardonai, kad mēs jau sveiksim Mentaras valdniekus.

Ellcardona, tajā pašā laikā

Visu nakti Smagārs bija aizvadījis meditācijā un sarunās ar Meistaru. Viņiem bija ko pārrunāt. Bija pats par sevi saprotams, ka pēc tikšanās ar malkoriešiem Liza uzdos jautājumus. Noklusējis meitenei to, ka pats bija piedalījies aplenkumā, viņš atklāja meitenei Mataau baisās kara metodes. Jau toreiz, kad viņi mēnešiem ilgi turēja aplenkumā Malkoras galvaspilsētu, viņš bija klaji kritizējis karavadoņa lēmumus. Taču tolaik Mataau bija salīdzinoši nesen ieguvis varu un pat nedomāja klausīties kādā. Tikai Rorikorā.

Lizas jautājumi neaprobežojās tikai ar tēvu. Viņa centās saprast, kādēļ brālis, kā Smagārs bija meitenei stāstījis, nogalināja viņu māti. Šķita, ka meitene pamazām atgūst atmiņu. Tas bija neparasti, lai gan ne neiespējami. Sofijas aizsardzība varēja mazināties. Tas pat būtu labi. Ja Liza, paliekot Verga saites gūstā, atgūs atmiņu, viņa varēs pavēstīt daudz ko tādu, ko viņš ļoti alka zināt.

Liza bija pilna apņēmības atriebt tēvu un jautāja, vai būtu iespējams izaicināt Mataau uz divkauju. Labi vēl, ka Smagāram izdevās pārliecināt meiteni tā nerīkoties. Mataau bija pilnīgs analfabēts maģijā, taču ar zobenu viņš rīkojās tiešām meistarīgi. Lai gan Smagārs ne mirkli nešaubījās par Lizas prasmēm, Mataau zobens nogalinātu meiteni pat ar vismazāko skrambu. Par šo zobenu Smagārs zināja gandrīz visu. Rorikors bija to norūdījis ar seniem Vārdiem, kas lika zobenam izsūkt no pretinieka visas asinis. Pat niecīgākais ievainojums ar to bija nāvējošs. Turklāt saķeršanās ar Mataau šobrīd bija nevēlama. Jau tā Smagāru gaidīja nepatīkama izskaidrošanās.

Neatbildēti bija ari citi jautājumi. Vispirms tas, ka sargs bija pieminējis piecus karavīrus. Tam varēja būt tikai viens izskaidrojums: Obzāns, plānojot atgūt Lizu, bija atvedis līdzi arī Atraktu puišeli. Tas varētu izskaidrot ari otru jautājumu: kā malkorieši uzzinājuši par Lizu. Acīmredzot viņš ir paguvis atrast sabiedrotos Malkorā, un tad bija iespējams, ka visa Obzāna varza ir devusies turp. Ja vajāšanas grupas atgriezīsies bez rezultātiem, šāds variants varētu būt visticamākais. Divu dienu laikā tikt no Vārtiem līdz Malkorai bija nieks.

"Tā vien šķiet, ka es šo pavēļu pildīšanai radīto slepkavu esmu novērtējis par zemu," prātoja Smagārs. "Kādēļ vienmēr ir jābūt tā? Obzāns būtībā uz tiem pašiem mērķiem tendēts cilvēks, kurš spētu paveikt tik daudz. Tas pats Gjarahs… Kareivis ar izteiktu taisnīguma izjūtu. Sofija Atrakta apdāvināta senas dzimtas pārstāve, kas varētu padarīt pasauli ievērojami labāku… Droši vien ari tie pārējie, kurus izvēlējies Cirmens, ir tādi paši. Sadarbojoties mēs spētu daudz ātrāk sasniegt visiem tik nepieciešamo taisnīgo Jauno pasauli, kuru jau esmu izsapņojis vissīkākajās niansēs. Bet nē! Viņiem visiem vajadzēja būt pārliecinātiem, ka taisnīgums pastāv tikai likuma ietvaros. Stulbums! Likums un taisnīgums ir diametrāli pretējas lietas!"

Smagārs atcerējās laiku pirms gandrīz simts gadiem, kad viņš tikko bija sācis kalpot Meistaram. Toreiz viņš bija savācis veselu kalnu pierādījumu pret elektronikas ražotāju karteli. Viņš bija piekļuvis tik tuvu pašam karteļa vadonim, ka viņa arests bija tikai tehniskas dabas jautājums. Noplūdinājis policijai pierādījumus, Smagārs pieteicās palīdzēt likumsargiem nelieša aizturēšanā. Likums? Toreiz likums izrādījās pērkama prece. Karteļa īpašnieka finanšu iespējas ļāva viņam turēt savā kabatā visu vietējo policiju un daļu Unipola. Visi Smagāra centieni beidzās ar to, ka viņam nācās izvēlēties doties cietumā, uzņemoties karteļa īpašnieka vainu, vai sastapties aci pret aci ar nelieša rokaspuišiem. Lieki piebilst, ka tolaik viņa iemaņas maģijā vēl nebija tik labas un Meistars viņam vēl nebija dāvājis neievainojamlbu.

Cietumā pavadītais laiks tomēr nebija zaudēts. Tieši tur Smagārs sāka veidot savu Ordeni un ieguva vērtīgus sakarus.

"Kādēļ tu domā, ka Obzāns ir aprobežots kaujinieks, kurš prot vienīgi izpildīt pavēles?" Meistars izsmējīgi jautāja. "Tu pats viņu apmācīji un zini, ka šim puisim galva strādā."

"Es nekad tev neesmu to jautājis," Smagārs gurdi uzrunāja Meistaru, "tomēr tagad lūgšu atklāt: kādēļ tu liki atdot Obzānam Cirmeņa zobenu?"

"Kā tev pašam šķiet?" Meistars ņirdza.

"Līdz šim es domāju, ka tu centies nodrošināt zobena un gredzena atrašanos manā tuvumā," atzinās Smagārs. "Bet tagad es vairs neesmu pārliecināts."

"Jā, manu zēn," ķērkstošā balss pārgāja ņirdzošā gurkstoņā. "Slikti tu esi pētījis tīstokļus, kurus es tev palīdzēju atrast. Vai atceries Kranoka pareģojumu?"

"Es to zinu no galvas," Smagārs ironizēja. "Taču nekādu sakarību es tajā nesaskatu."

"Tad padomā kārtīgi!" Meistars uzbrēca. "Ne vienmēr tumsā taustās tas, kuram nav lāpas. Beidz reiz uzskatīt, ka visa pasaule ir dumjāka par tevi!"

Readona, vēla pēcpusdiena

Kamēr Katrakans grozījās pie milzīgā spoguļa, pārliecinoties, ka tērps ir sakārtots nevainojami, Memetrijs vēl pēdējo reizi uzmeta aci savam sarakstam. Nē! Tomēr nekas nebija aizmirsts. Viss bija gatavs, un nu bija sācies visdrausmīgākais bridis gaidīšana. Kuru katru bridi Readonas mūriem pārlaidlsies Sorans, un līdz ar viņu būs klāt ari tik sen gaidītie viesi.

Brāļuk, Katrakans čukstēja, tev apkakle sašķiebusies.

-    Beidz māžoties! Memetrijs nikni uzsauca, pavirši uzmetis skatienu savam atspulgam. Protams, brālis vienkārši vēlējās mazināt spriedzi, tomēr šobrīd būtu krietni labāk, ja Katrakans kaut uz brīdi kļūtu nopietnāks.

-     Valdniek! brāļu istabas durvīs parādījās pāža sasarkusi seja. Kraukļi ziņo, ka vējskrējēji ir piecus kilometrus no Readonas. Ir laiks!

Pēdējo reizi pārlaidis acis sarakstam, Memetrijs atviegloti nopūtās un neiebilda, ka Katrakans jau nepacietīgi velk viņu aiz piedurknes.

Nokāpuši lejā, abi valdnieki tik tikko paguva ieņemt savas vietas uz pils kāpnēm, kad dažu desmitu soļu attālumā nolaidās pieci vēja diski un Sorans, sakļāvis savu apmetni, kas izskatījās kā no koku lapām veidots zvīņu klājums, nolēca zemē tieši līdzās abiem Mentaras valdniekiem.

-   Tuk-tuk! Esam klāt! vējskrējēju princis iesmējās. Gaismu jums, mīļie!

-   Lai ari tevi tumsa nebiedē! Katrakans iedunkāja Soranu. Prieks tevi redzēt, vecīt!

-    Nebozies, Memetrij, Sorans apskāva draugu. Stīvās ceremonijas pietaupīsim vakaram. Citādi šamie nobīsies vēl. Palūko! Meitēnam jau pirksti krampjos no turēšanās pie diska malas. Un tas sprogainītis ar' izskatās tāds pazaļš no vaiga. Vienīgi Sedrs un Zefārs staro kā zvaigznītes debesīs.

Lai gan Memetrij am neformālā izturēšanās šķita nevietā, nopētot cirmeniešus, viņam nācās piekrist, ka pagaidām būtu labāk iztikt bez galma ceremoniju stīvuma. Lidojuma nobiedētie ceļinieki apmulsuši mīņājās netālu no diskiem un ar bažīgu skatienu vēroja uz pils kāpnēm stāvošos sagaidītājus.

* * *

Cik patīkami bija sajust kājas atkal pieskārāmies cietai zemei! Igrai un Heinriham šis ceļojums šķita vienkārši briesmīgs. Meitene visu ceļu bija centusies stingri turēties pie diska malas un turēt acis ciet, lai nebūtu jāredz zem viņiem mežonīgā ātrumā slīdošā zeme. Arī Heinriham neklājās labāk. Viņš gan bija visu ceļu varonīgi sēdējis uz vēja diska, drošības labad turoties tālāk no tā malām. Obzāns savas izjūtas rūpīgi slēpa, tomēr Igrai šķita, ka ari viņam šis ceļojums diez kā vis nepatika. To no sirds bija izbaudījis tikai viņas trakulīgais draugs un ari Zefārs, kura vājība bija ātras mašīnas.

Sorans, kurš pats lidošanai disku neizmantoja, jo viņam pietika ar elfu darināto apmetni, bija noteicis, ka diski netiks laisti pilnā ātrumā un arī ne pārāk augstu. Vienīgā vieta, kur diski tika pacelti, pēc Sedra aprēķiniem, aptuveni 400 metru augstumā, bija Loredas ārējais mūris. Pats mūris gan slējās vien kādu septiņu astoņu metru augstumā, taču vējskrējēji negribēja riskēt. No zemes viņus varētu pamanīt. Šis bija ceļojuma nepatīkamākais brīdis. Visām nedrošības, reibuma un nelabuma sajūtām pievienojās ari retinātais gaiss un spiediens.

Nokļūstot virs Mentaras, viņi nolaidās tuvāk zemei, taču tik un tā turējās apmēram 50 metru augstumā, lai varētu lidot taisnā līnijā, nemetot līkumus ap mežiem un neradot draudus pilsētām. Tikai tiešā Readonas tuvumā vējskrējēji nolaida diskus dažu metru augstumā virs zemes un samazināja ātrumu, lai ceļinieki varētu izbaudīt Readonas apkārtnes ainavas un apburošo skatu uz seno pili.

Tā bija redzama jau krietnu gabalu no Mentaras galvaspilsētas sena pils pakalna virsotnē. Tās vara krāsā vizošās sienas, zaļie un sarkanie jumti, smailie torņi un biezie mūri atsauca atmiņā bērnu dienu pasaku grāmatas.

"Pusi karaļvalsts un princesi par sievu," domās citēja Zefārs.

"Tikai bez vēja diskiem pūrā," Obzāns viņam atbildēja, un šī bija pirmā reize pēc Reksakas atstāšanas, kad Igrai izdevās pasmaidīt. Skats tiešām bija lielisks.

Igra būtu vēlējusies, lai viņi nolaistos kaut kur ārpus pilsētas un pilsētā jau iesoļotu kājām. Tas ļautu viņai justies nedaudz drošākai, pārliecinātākai par sevi. Tagad, stāvot pils priekšā, meitene jutās sīka un niecīga. Lai gan jau notālēm bija redzams, ka abi leģendārās Mentaras valdnieki ir puikas, kas nebija ne par matu vecāki par Sedru un Heinrihu, viņu stāvoklis piešķīra abiem neparastu auru.

Meitene centās saņemties, lai kaut kā neizgāztos. Ja vēl šie valdnieki te būtu divi vien. Bet nē! Pils pagalmā bija sapulcējies kupls sagaidītāju pulks.

"Vai viņi te sasaukuši visu Readonu?" Igra pukojās.

"Ka tik ne visu Mentaru," Heinrihs acīmredzot jutās tikpat draņķīgi.

"Dzi, Obzān," moži uzsauca Sedrs. "Vai tik cīņas treniņiem un deju nodarbībām nevajadzēja piemest ari galma etiķetes kursus?"

"Izbeidz!" Igra uzbrēca. Sedra lidojuma laikā atgūtais nebēdnīgais noskaņojums šobrīd patiesi bija nevietā. "Vienīgais no mums, kurš spētu šajā situācijā neizgāzties, ir Zefārs. Tad nu ari esi tik labs, savācies, Zefār, un būsi mūsu visu runasvīrs."

"Labās manieres man, protams, nav svešas," Zefārs izklausījās sapīcis, "bet tas nenozīmē, ka es zinu, kā izturēties pret karaliskām personām. Tik diži jau Safrolo nav, lai tos aicinātu uz karaliskām ballēm vai tējas vakariem."

"Tu vismaz zināsi, kad un kā ar šīm karaliskajām personām runāt," Igra drošināja biedru.

"Nu tak tāpat kā ar Suzannu," Sedrs pamazām kļuva neciešami jautrs. "Re, šis Sorans ari esot princis. Tātad karaliska persona. Un kāds ir?! Vienkāršs un atvērts puisis. Nekādu problēmu."

"Tas tikai tādēļ, ka viņš tevi uzstutēja uz tā diska," bozās Igra.

-    Nu, ko jūs te iestrēgāt? jautāja Sorans, kuram bija apnicis gaidīt, kad beidzot cirmenieši nāks sasveicināties ar valdniekiem. Ejam! Citādi Memetrijam drīz pazoles pie trepēm pieaugs.

Ar vienu roku ieāķējies elkonī Sedram, ar otru Obzānam, Sorans vilka abus uz priekšu, cerot, ka nu jau pārējie vairs nepaliks iepakaļ. Un… Te nu viņi stāvēja, aci pret aci ar valdniekiem, par kuriem bija tik daudz dzirdējuši un no kuriem viņu misijā tik daudz bija atkarīgs.

-    Esiet sveicināti Readonā, Cirmeņa karotāji! Memetrijs izstomīja ceremoniālo valdnieka sveicienu.

Uz mirkli iestājās neveikls klusums. Cirmenieši klusībā cerēja, ka Zefārs atbildēs uz sveicienu, bet biedrs, kā par spīti, stāvēja kā mēli norijis. Pauze nepieklājīgi ievilkās, un Obzāns, sakopojis drosmi, paspēra soli uz priekšu, nostājās abu valdnieku priekšā un, uzlicis plaukstu uz sirds, zemu paklanījās abu jaunekļu priekšā, ar kreiso plaukstu pieskaroties zemei.

-    Danvei! viņš sveicināja elfu valodā. Esiet sveicināti!

Igru nepameta iedoma, ka visi klātesošie ar acīm teju vai urbjas viņos. īpaši tas izpaudās trim visai atšķirīgiem cilvēkiem, kas stāvēja pa labi no valdniekiem. Gara auguma sirmgalvis, kas bija tērpies garās, tumšzilās drānās, ko rotāja zeltaini, zvaigznēm līdzīgi izšuvumi, vērīgi pētīja viesus ar tumši pelēkām acīm. Sirma bārda sniedzās vīram līdz krūtīm, un rieta saulē tā iekrāsojās neparasti sārtā toni. Līdzās šim garajam, gaišajam stāvam bija nostājusies vidēji liela auguma jaunava, kura līdzās sirmgalvim izskatījās sīka un trausla. Tumšie mati ieskāva viņas bālo seju, radot nedaudz spokainu iespaidu, ko vēl vairāk izcēla sniegbaltais tērps. Trešais bija īpaši kolorīts tips. Domās īsi apspriedusies ar Zefāru, Igra piekrita, ka Jaunajā pasaulē šis vīrs varētu labi iederēties starp Havaju salu iedzīvotājiem. Ar ārieni krasi kontrastēja viņa zaļais tērps, kādus, kā ceļinieki jau bija paguvuši saprast, parasti valkāja Mežu ļaudis un visi, kas bija jebkā saistīti ar mežiem.

"Tropu iezemietis Sibīrijas taigā," Zefārs mēģināja pajokot.

Viņu pārdomas pārtrauca valdnieks Memetrijs. Stostoties, sarkstot un minstinoties pie katra vārda, viņš apjautājās, vai ceļojums bijis patīkams, un, nopurpinājis vēl kaut ko no pieklājības frāžu klāsta, norādīja uz stalto sirmgalvi:

-     Vihels ir laipni pieteicies pavadīt jūs uz jums sagatavotajām istabām, viņš centās runāt mierīgi, taču balss viņam mežonīgi drebēja. Domāju, ka Alevina varētu palīdzēt Igrai no Saules ciemata. Ari Džulians palīdzēs jums iekārtoties. Savās istabās jūs atradīsiet visu nepieciešamo. Ja ir kādas īpašas vēlmes, droši vērsieties pie burvjiem. Viņi rūpēsies par jūsu ērtībām.

-     Vārdu sakot, Katrakanam šīs stīvās runas jau bija apnikušas,

-    jūtieties kā mājās, neaizmirstot, ka esat ciemiņi. Beidz, brāl! Ejam, es pats parādīšu, kur ir istabas. Vihel, draugs, piebiedrojies. Un jūs abi divi ari.

Kā aušīgs puika Katrakans nolēca divus pakāpienus zemāk, paķēra aiz rokas Obzānu un, uzsaucis pārējiem: "Ejam!" devās uz milzīgajām pils parādes ieejas durvīm, pie kurām dežurēja livrejās tērpti sulaiņi, gatavi kuru katru brīdi plaši pavērt ceļu saviem valdniekiem.

Lai justos drošāk, Igra iekrampējās Sedra rokā. Katrakana runas veids viņas uztverē galīgi negāja kopā ne ar viņa stāvokli, ne jo īpaši

-     ar sagaidīšanas ceremonijai par godu uzvilktajām valdnieka goda drānām. Heinrihs vilkās citiem nopakaļ, domās neslēpdams Igrai, ka sāk šajā sabiedrībā justies neiederīgs. Galu galā sagaidīšanas ceremonija tika gatavota par godu cirmeniešiem. Sedrs, cik vien labi spēja, centās sadrūmušo draugu nomierināt, izsakot cerību, ka tā tas būs tikai šodien, kamēr viņi vēl skaitās tādi kā goda viesi. Tomēr Zefārs bija citās domās.

"Negribu jūs sarūgtināt un biedēt," viņš ieminējās, "bet man ir pamatotas aizdomas, ka ar šo dienu viss vēl nebeigsies. Es sajūtu šajā ēkā milzīgu daudzumu dažādas enerģijas un domu. Nezinu, vai tā tiešām ir, jo es kaut ko tādu sajutu pirmo reizi, tomēr…"

"Tā ir, Zefar," apstiprināja Obzāns. "Man šajā haosā pat jūs ir grūti sadzirdēt. Tā vien šķiet, ka te zum kā bišu stropā."

Reksaka, tajā pašā laikā

Arāji pamazām atgriezās no lauka, un viri jau klusām, lai nekaitinātu sievas, sprieda, ka vakara cēlienu vajadzētu pavadīt krogā, kad pa ceļu starp laukiem, traucoties mežonīgā ātrumā uz putās nodzīta zirga, ciematā iebrāzās jātnieks. Melnās drānas vējā plīvoja kā ļaunu vēstoša putna spārni. Pat nepapūlējies piesiet zirgu, jātnieks izlēca no segliem, devās uz kroga ēku un ar kāju atspēra vaļā durvis.

-    Valdnieka vārdā! jātnieks uzbrēca pārbiedētajiem ciematniekiem.

-     Nekavējoties izdodiet Loredas ienaidniekus! Iespējams, tad jums izdosies saglabāt savu miestu.

-     Kundze! krodzinieks, zemu klanoties melnā tērptās jātnieces priekšā, pakalpīgi noslaucīja krēslu, pirms piedāvāt viņai apsēsties.

-    Es tiešām nesaprotu, par ko tu runā.

-     Beidz izlikties, nožēlojamais! Firistra sagrāba veco vīru aiz apkakles. Vakar tavā krogā ieradās valdnieka ienaidnieki. Izdod man viņus, un es tevi nogalināšu ātri! Ja slēpsi tos, es tev sagādāšu tādu izklaidi, ka nāve tev šķitīs atpestīšana.

-     Ak tā, krodzinieks novilka. Kundze laikam domā tos piecus klaidoņus, kas te ieradās vakarnakt.

-    Vai tev, lops, nav noteikts ziņot valdniekam par jebkuriem aizdomīgiem svešiniekiem, kas parādās ciema tuvumā?! šķietami trauslajās Firistras rokās krodzinieks tirinājās kā nieka kaķēns. Kur ir tie klaidoņi?!

-     Mēs izsūtījām vēstnesi, kundze, krodzinieks izstomija. Jau vakarnakt. Ja kundze jāj no pils, tad jums ceļā vajadzēja satikties.

-    Kas to var pierādīt, mērgli? Firistra urbās krodziniekā ar acīm. Viņa ielūkojās vīra domās, lai pieķertu viņu melos. Tomēr, lai kā viņa pūlējās, večuka atmiņās bija tumsā nozūdošs jātnieks, kas devās Elkardonas virzienā. Nolaidusi vīru atpakaļ uz klona, Firistra sāpīgi iesita viņam pa seju. Pieņemsim, ka es tev ticu. Kādēļ jūs neaizkavējāt valdnieka ienaidniekus, līdz ierodas kareivji?

-    Bet, kundze… krodzinieks iesmilkstējās, slaukot asinis no pārsistās lūpas, ko gan mēs būtu varējuši izdarīt? Viņi bija bruņoti. Vai mēs ar mēslu dakšām un izkaptīm varētu stāties pretī ļaudīm ar zobeniem?

-    Ja jau tev nepietiek prāta godam nomirt sava valdnieka vārdā, Firistra atvēzējās kārtējam sitienam, varbūt tavā stulbajā pauri vismaz radās doma, ka vajadzētu paklausīties viņu sarunās?

Virs bailēs parāvās tālāk no Firistras, lai izvairītos no sitiena, un tikai papurināja galvu, liekot saprast, ka sarunās nav ieklausījies.

-    Pasaki man, kurp viņi devās, Firistra pieliecās vīram pie pašas sejas un dusmās šņāca.

-    Es tikai redzēju, ka viņi aizgāja uz austrumiem, krodzinieks ar rokām centās aizsegt seju.

-     Nekam nederīgais grausts! Kam gan tu vispār esi vajadzīgs?! Ja tu pat neproties kalpot savam valdniekam, draņķi, sperot un sitot krodziniekam, Firistra izgāza dusmas par zaudēto iespēju notvert cirmeniešus. Vai tev pašam sava pastāvēšana nešķiet pilnīgi nevērtīga?!

Šeit vairs nebija ko meklēt. Atstājusi piekauto vīru kunkstam uz klona, Firistra apcirtās uz papēža un, uzbrēkusi pārbiedētajiem kroga apmeklētājiem, lai sagādā viņai visātrāko zirgu, devās laukā no kroga. Ja vien Meistars nebūtu noteicis, ka šoreiz Reksaka ir jāpasaudzē, viņa ar vienu rokas mājienu noslaucītu šo nožēlojamo bedri no zemes vaiga.

"Vismaz šie ļautiņi ātri pilda pavēles," Firistra sprieda, novērtējot zirgu, kuru kāds noskrandis zemniekpuika teju vai atspēries vilka uz viņas pusi. Zirgs pretojās, cik spēka, it kā kaut kas liktu viņam turēties no šīs jātnieces pa gabalu.

-    Ko tu tur muļļājies, tārps?! Firistra uzbrēca puišelim. Ja nevari tikt galā ar vienu stulbu lopiņu, kāds tad no tevis pasaulei labums?

Sagrābusi pavadu, Firistra raušus parāva zirgu, un jau nākamajā mirklī viņa sēdēja seglos. Zirgs saslējās pakaļkājās, tomēr pretoties Astafala spēkam viņš nespēja. Mežonīgi iezviedzies un saņēmis kārtīgu spērienu pa sāniem, ērzelis sāka skrējienu austrumu virzienā.

-     Vectēv! pārbijies puika ieskrēja krogā un piesteidzās pie krodzinieka.

-    Viss kārtībā, manu zēn, vecais krodzinieks pieslējās sēdus, un šķita neticami, ka pēc tādas piekaušanas viņš jūtas tik možs un spēj smaidīt. Noslaucījis no sejas asinis un aptaustījis sasisto lūpu, viņš satvēra puikas roku, lai pieceltos kājās. Vai nu man jāpierod dabūt pa purnu?! Ne jau tādos vien kautiņos ir nācies piedalīties. Savu esam paveikuši godam, un tas ir pats galvenais.

Elkardona, tajā pašā laikā

-   Pieņemsim, pieņemsim, Mataau nomurmināja. Kā es varu zināt, ka nepastāv vēl kaut kas, ko tu man neesi pateicis?

-    Mums abiem ir tikai viena iespēja, mans draugs, Smagārs pasmaidīja. Vienkārši uzticēties. Ari tu taču neatskaities man par katru savu darbību.

-    Jā, tomēr manas darbības neapdraud tavas pozīcijas, Mataau niknumā piecirta kāju. Tas, ka tu noklusēji man par savas pavadones izcelsmi un to, kā viņa nokļuvusi šeit, varēja kļūt par iemeslu jaunam karam ar Malkoru. Vai tu vismaz to spēj saprast?

-    Nevis varēja, smaids nepameta Smagāra seju, bet gan kļuva. Malkorieši par lēdijas Elizabetes atrašanos tavā pilī varēja uzzināt tikai no Gjaraha dēla. Tas nozīmē, ka Obzāns ar savu varzu ir devies uz Malkoru. Viņi vainoja tevi nolīguma neievērošanā?! Kā tad būtu jāsaprot tas, ka Malkora devusi patvērumu maniem un tātad arī taviem ienaidniekiem? Vai tas nav teju vai atklāts kara pieteikums?

-    Es nedrīkstu vajāt Gjaraha dēlu par tēva pārkāpumiem! Mataau kliedza.

-    Nevis Gjaraha dēlu, Smagārs izlaboja, bet valdniekam naidīgus kareivjus, kuri ceļo kopā ar viņu. Izvēle ir tavās rokās, mans draugs. Tiklīdz atgriezīsies izlūki, es vedīšu savus ļaudis uz Malkoru. Vari piedalīties, ja vēlies. Ja ne, man pietiks kareivju šādai kampaņai.

"Sasodītais Smagārs!" Mataau dusmās vārījās. Nu viņam bija par ko padomāt. Malkora jau sen bija pasākusi demonstrēt savus radziņus. Patiesībā jau sen vajadzēja nepakļāvīgajiem malkoriešiem atgādināt, kurš te ir noteicējs. Šobrīd bija radies ari piemērots iemesls. Bet uzbrukums Malkorai varēja izprovocēt neatkarīgo spēku sacelšanos. Smagāra pašdarbība situāciju noteikti neuzlabos. Ļaunākais, ka pat tad, ja Smagārs augstsirdības uzplūdā savas darbības pamatotu ar Mataau rīkojumu, tik un tā Loredas valdnieks tiktu uzskatīts par vārguli, kas grābj ogles ar citu rokām.

"Man par to jāaprunājas ar Rorikoru," Mataau beidzot izlēma.

Readona, pēc dažām stundām

Burvji bija centušies, cik vien labi spējuši. Izrādījās, ka Lodorjans, kurš varēja brīvi pārvietoties starp pasaulēm, bija pavēstījis ne tikai to, ka cirmenieši teju teju ieradīsies, bet ari vispārīgos vilcienos raksturojis viņu ieradumus. Lai gan domhandiešu izpratne par daudzām lietām būtiski atšķīrās no Jaunās pasaules cilvēku izpratnes, kopumā ņemot, viņiem bija izdevies iekārtot cirmeniešu istabas atbilstoši viņu ierastajai videi.

Igras un Heinriha istabas, šķiet, bija sagādājušas vismazāk grūtību. Tās bija iekārtotas vislabākajās natūriķu tradīcijās: pieticīgas, vienkāršas un ērtas. Vienīgais, kas nedaudz mulsināja Igru, bija telpas plašums. Bet pie tā varēja pierast.

Ari Obzāna ierastās vides iekārtošana nebija prasījusi pārāk daudz pūļu. Vihels to bija izveidojis, kā jau kareivim nepieciešams, askētisku un funkcionālu. Obzāns atzinīgi novērtēja gan meditācijām iekāroto stūrīti, kurā netrūka ne sveču, ne kvēpināmo smaržvielu, gan vietu fiziskajām nodarbībām, kurā bija novietots pat manekens sitienu trenēšanai.

Vislielākās grūtības, šķiet, bija radījusi Sedra istaba. Domhandiešiem nebija ar ādu pārvilktu mēbeļu un modernās tehnikas. Tomēr Sedrs bija apmierināts ar burvju veikumu. Viņš uzslavēja Džulianu, nosakot, ka šajā istabā pietrūkst tikai platekrāna televizora un mūzikas atskaņošanas sistēmas. Viss pārējais esot gandrīz kā viņa mājās. Tas gan nebija tiesa, jo Sedra dzīvoklī diez vai kāds spētu atrast kaut vienu interjera priekšmetu ar noapaļotām formām. Turpretī šeit viņa istabā bija novietoti grezniem kokgriezumiem rotāti atpūtas krēsli un sofa. Arī kafijas galdiņš, kas balstījās uz ieliektām, lauvas ķetnām līdzīgi veidotām kājām, noteikti neatbilda tam minimālismam, kāds valdīja Sedra mājokli.

Vislielāko atzinību abi jaunie burvji saņēma no Zefāra. Tiklīdz puisis atvēra sev iekārtotās istabas durvis, viņu pārņēma savāda smeldze.

"Mājas, mīļās mājas," viņš nodomāja, lūkojoties uz zīda pārklāju, kas biezās krokās klājās pāri platajai gultai, plūstot līdz pašai grīdai kā skaists ūdenskritums. Viss, sākot no sīkākajiem interjera nieciņiem un beidzot pat ar telpaugiem podiņos, bija tieši tāpat kā viņa dzīvokli. Atšķirība tikai tā, ka šī bija viena istaba, nevis viss viņa penthouse. Uz bridi Zefaram pat šķita, ka viņš jūt telpā kafijas un svaigi ceptu kruasānu smaržu. Aizverot acis, viņš sadzirdēja tik labi pazīstamo "Labrīt, kungs!", un Zefāra acīs sariesās asaras.

"Ak, mīļais, mīļais Sven! Cik ļoti man tevis pietrūkst!"

Uzklausījuši atzinības vārdus, burvji atvadījās, piekodinot, ka pēc dažām stundām, kas tika atvēlētas atpūtai, atgriezīsies un palīdzēs cirmeniešiem saposties svinīgajai ceremonijai.

-    Kas tā par ceremoniju? Sedrs jautāja Memetrijam.

-   Ak, neņem galvā! Katrakans iesmējās. Viens garlaicīgs un stīvs pasākums, kas, lai slavēti Noljāras kalni, nevilksies ilgi. Tikai nodeva tradīcijām. Nekas vairāk.

-    Bet tad mums vajadzētu padomāt ari par savu izskatu, Zefārs nedroši ieminējās, palūkojoties uz vienkāršajām, ceļā nedaudz cietušajām drānām.

-    Atslābsti! Katrakans uzsita viņam uz pleca. Jums ir sarūpēts, ko vilkt uz balli. Būs labi!

-    Vai Readonā ir arī kāds bārddzinis? jautāja Zefars, izteiksmīgi paberzējot nu jau ar diezgan krietnu bārdu noaugušo vaigu. Es labprāt sakoptos.

-    Ja vajadzēs, atradīsim tev ari bārddzini, valdnieks iesmējās, bet man šķiet, ka Džulians ar to visu tiks galā krietni labāk.

Atvadījušies abi jaunekļi atstāja cirmeniešus vienus, lai jau pēc dažām stundām satiktos troņa zālē, kur bija jānotiek sagaidīšanas ceremonijai. Kalpotāji ienesa viņu istabās uzkodas un atspirdzinājumus,

un beidzot viņi varēja pabūt vieni, neuztraucoties cits par cita drošību.

* * *

Atlaidusies gultā pēc gandrīz stundu ilgās mērcēšanās smaržvielām un svaigām ziedlapām bagātinātajā vannā, Igra jutās kā nokļuvusi debesīs. Viņa nebija izlutināta, bet reizēm šādi mazi prieki spēja piešķirt dzīvei citus toņus. Alevina bija atsūtījusi pie Igras divas vietējās dziednieces, kas meitenes ķermeni izmasēja ar smaržīgām eļļām un ietina siltā segā, lai viņa varētu atpūsties. Uz mirkli Igra iesnaudās, kad istabā kā vējš iebrāzās Alevina, paziņojot, ka pienācis laiks posties.

-     Šo es pati tev sagatavoju, jaunā burve lepni rādīja meitenei izsmalcinātu, elfu stilā darinātu rubīnsarkanu tērpu. Ērti piegulošās bikses bija piemērotas pat jāšanai, ja nepieciešams, un pagarais virsvalks, kas sniedzās līdz ceļgaliem, nevainojami izcēla meitenes vingrā, slaidā auguma aprises. Atkarībā no gaismas intensitātes un leņķa audums atmirdzēja visos sarkanajos toņos. Nekādu lieku rotājumu, nekādu pārmērību, nekādu izšuvumu. Tikai mirdzošas zelta pogas un šaura, zeltīta lentīte gar pašu mazās, stāvās apkaklītes malu. Pirmo reizi mūžā Igra, ieskatoties spogulī, no sirds priecājās par savu atspulgu un bija spiesta atzīt, ka ir skaista.

-     Es ilgāku laiku prātoju, ko iesākt ar tavām krēpēm, Alevina čaloja. Savākt ciešā sakārtojumā tas izcels tavu kaklu, bet mazinās dabisko mežonīgumu. Atstāt pilnīgi izlaistus tad tu izskatīties pēc maza zvērēna. Ko tu teiktu, ja mēs izdarītu šādi?

Apsēdinājusi Igru spoguļa priekšā, Alevina saņēma daļu matu pakausī, sastiprināja tos ar sarkanu rozi un pārējos matus rūpīgi izsukāja, ļaujot plūst pār meitenes slaidajiem pleciem. Igra vēlreiz ieskatījās spogulī un sajūsmā noelsās. Alevinas rokas bija viņu pārvērtušas līdz nepazīšanai. Meitene, kas līdz šim nebija pievērsusi uzmanību savam izskatam, pēkšņi pārliecinājās, ka viņa var izskatīties tiešām lieliski. Igras zaļās acis sajūsmā iemirdzējās, un tumši rudie mati uz sarkanā tērpa fona kvēloja kā rītausmas debesis. Sajūsmas pārņemta, meitene sirsnīgi apskāva jauno burvi.

-     Nemāžojies nu! Alevina iesmējās. Ar tavu izskatu tu spētu sagrozīt ne vienu vien galvu. Vismaz tev noteikti nevajag ne hennu,

ne basmu, ne sodrējus kā daudzām meitenēm.

* * *

Atpūtai atvēlēto laiku Obzāns nolēma veltīt meditācijai. Tā ļāva viņam daudz ātrāk atgūt spēkus. Tomēr kaut kas pilī viņam lika būt modram. Šeit bija pārāk daudz domu, pārāk daudz enerģijas. Tā bija tik daudzveidīga.

"Kas te, pie joda, notiek?" viņš prātoja. Bet ilgi viņam prātot nenācās. Vihels ieradās, lai palīdzētu kareivim saposties.

-    Vihel, Obzāns piesardzīgi iejautājās. Cik daudz ļaužu mīt šajā pili?

-   Precīzi nepateikšu, jo dažādos laika posmos ir nepieciešams dažāds cilvēku daudzums, Vihels domīgi pakasīja zodu. Šobrīd varētu būt kādi četri pieci simti.

-    Tik daudz! Obzāns neslēpa izbrīnu. Man jau šķita, ka šeit ir tā kā par skaļu.

-    Mēs rūpīgi nošķīrām šīs telpas no apkārtējām skaņām, burvis teikto ņēma pie sirds. Vismaz es neko nedzirdu.

-    Tiešām? Obzāns šķelmīgi ielūkojās burvja sejā. Vai tad tu nedzirdi to domu jūkli, kas virmo gaisā? Vai arī esi pie tā tik ļoti pieradis, ka tevi tas vairs netraucē?

-    Ak tā… Vihels novilka. Jā, par to mēs nebijām padomājuši. Pacentīsimies to tuvākajā laikā novērst.

Pasniedzis Obzānam melnu tērpu, kas bija piegriezts mats matā tāpat kā Igras tērps, Vihels gaidīja cirmenieša turpmākos norādījumus.

-    Paldies, Vihel, Obzāns sirsnīgi uzsmaidīja burvim, tālāk es pats.

* * *

Ne Sedru, ne Heinrihu ataugušo matu un bārdas problēmas nesatrauca. Vienīgais, ko viņi vēlējās, lai viņu bārdas tiktu apcirptas pēc domhandiešu modes. Arī ar sapošanos viņiem nebija jāpalīdz. Turpretī Zefārs, beidzot ticis pie šīs pasaules civilizācijas labumiem, nespēja vien izlemt, ko vēlas vispirms vannu un masāžu vai bārddziņa pakalpojumus. Pārliecinājies, ka Džulians ar viņa matiem tiek galā nebūt ne sliktāk par dažu labu dārgāko salona frizieri, viņš beidzot nolēma uzticēt jaunajam burvim arī savu seju. Drīz vien viņam nācās atzīt, ka maģija šajā jomā spēj tikpat daudz kā modernākie lāzerskuvekļi. Ja ne vēl vairāk.

Atguvis civilizēta cilvēka izskatu, Zefārs jutās krietni labāk. Arī pelde un šejienes dziednieku iemaņas masāžas jomā izpelnījās neviltotu Zefāra atzinību. Sajūsmas kalngali tika sasniegti, kad Džulians parādīja Zefāram tērpu, kas bija sagatavots ceremonijai. Safīrzilais audums vakara saules staros atmirdzēja tūkstoš atspīdumos. Noglaudījis tērpu, uz tausti novērtējot auduma kvalitāti, Zefārs spēja vienīgi noelsties. Maigais zīds patīkami pieglaudās plaukstai. Nekad iepriekš nevienā ekskluzīvākajā veikalā, nevienā modes namā Zefārs nebija redzējis šādu auduma pinuma tehniku.

-    Tas ir elfu darinājums, Džulians bezkaislīgi paskaidroja.

-    Tu gan pēc elfa gluži neizskaties, Zefārs pasmaidīja. Arī vārds tev ir domhandietim visai neparasts.

-   Tavas novērošanas spējas ir tiešām atzīstamas, cirmeniet, Džulians pasmaidīja. Es neesmu šejienietis, tas tiesa. Taču es šeit esmu jau ļoti sen, tādēļ vairāk esmu piederīgs Domhandai nekā Jaunajai pasaulei.

-    Tātad man bija taisnība, Zefārs triumfējoši iesaucās. Es jau domāju, ka tā jābūt. Nebūtu loģiski, ja tikai domhandieši ik pa laikam aizklejotu uz Jauno pasauli, bet neviens Jaunās pasaules cilvēks nekad nebūtu pārvācies uz šejieni.

-     Daudz tādu gan nav, Džulians paskaidroja. Jaunās pasaules iedzīvotāju reģistrs nav diez cik garš. Mans skolotājs elfu princis Ermariels zināja teikt, ka burvis Merlins, par kuru man vecmāmiņa stāstīja pasakas, esot te bijis biežs viesis. Nācis un gājis, kad pašam patīk. Pastāv uzskats, ka Vārtu Vārdus viņš esot atklājis pats, jo šajā pusē tiek lietoti citādi Vārdi.

-     Kā tu šeit nokļuvi? Zefars nespēja apslāpēt savu zinātkāri.

-    Tas bija negadījums, Džulians noplātīja rokas. Bijām devušies ceļojumā uz Stounhendžu. Kā jau sešus gadus vecs ķipars: noklīdu no vecākiem un apmaldījos. Kad satumsa, pamanīju tempļa tuvumā cilvēkus un nolēmu, ka tā ir kāda ceļotāju grupa. Lai nu kā, starp cilvēkiem tomēr drošāk. Devos pie viņiem, bet tad pamanīju, ka tie ir bargi vīri ar zobeniem. Viņi kaut ko darīja tempļa iekšienē, un tad pie altāra pēkšņi parādījās mirdzums. Ziņkāre pārmāca bailes, un es kopā ar šiem ļaudīm devos uz mirdzuma pusi. Kad nokļuvu šeit, nakts un meža biezoknis atkal ļāva bailēm ņemt virsroku. Es noslēpos no bruņotajiem ļaudīm turpat, netālu no Vārtiem. Visu nakti tupēju krūmos un pinkšķēju, bet no rīta sāku meklēt izeju no meža. Gāju uz labu laimi, nomaldījos vēl vairāk. Tā tas turpinājās vairākas dienas. Labi, ka tobrīd mežā bija ogas. Vismaz nenomiru badā. Kad mani atrada Zvaigžņu skrējēju cilts ļaudis, biju bez samaņas un galīgi novārdzis. Viņi nosprieda, ka vislabāk būtu nogādāt mani Matanelfā pie Ermariela. Tā nu elfi mani uzaudzināja kā savējo. Te nu es esmu savā pirmajā kalpībā pie valdniekiem.

-    Tu par to runā tik viegli, Zefārs, kuram par mazā zēna likteni sāpēja sirds, nespēja noticēt pats savām ausīm.

-    Jā, Džulians atmeta ar roku. Sākumā naktīs rādījās murgi. Vēlāk vēl kādu laiku baidījos no meža, bet ne jau velti saka, ka laiks visu dziedē. Elfi pret mani izturējās ļoti labi. Man bija brīnišķīgi audžuvecāki. Pie elfiem nodzīvotais laiks ir pārāk skaists, lai tam cauri spētu izspraukties tālaika šausmas.

-     Un tu nekad neesi domājis par atgriešanos? Zefārs nerimās.

-     Atgriešanos kur? Džulians iesmējās. Saviem vecākiem esmu zudis. Iespējams, ka viņi jau sen ir devušies pie Meorniras. Jau tolaik, kad man bija seši gadi, mātei bija četrdesmit un tēvam piecdesmit divi. Ir pagājuši vairāk nekā divdesmit gadi. Turklāt es tagad vairs nespētu iedzīvoties Jaunajā pasaulē. Cik atceros, tur viss notika tik strauji. Ļaudis allaž kaut kur steidzās, nevienam nekad nebija laika. Pat mani vecāki, kuri dzīvoja tik brīnumainā vietā, kādas ir Havaju salas, pakļāvās Jaunās pasaules untumam un tā vietā, lai baudītu dabas skaistumu, okeāna varenību un to, kāds brīnums ir pati dzīve, veidoja karjeru, nemitīgi rūpējās par "dzīves kvalitātes uzlabošanu" un citiem zudlgiem niekiem. Šeit viss ir citādi. Gan pats redzēsi.

Zefārs piekrita Džuliana teiktajam. Ari viņš jau bija pamanījis, cik būtiski mainījās viņa paša un biedru vērtību skala, kopš viņi bija ieradušies Domhandā. Divu dienu laikā viņi jau bija kļuvuši par gluži citiem cilvēkiem. Tas gan bija visai individuāli. Piemēram, Sedrs Zefāram šķita mainījies tikai uz sliktu.

Elkardona, tajā pašā laikā

Rorikors domīgi vilka ar pirkstu galiem pa malahlta plāksnes gludo virsmu. Firistra bija atsūtījusi ziņu, ka Reksakā nevienu vairs nav atradusi un dodas uz austrumiem. Tātad viņiem visai drīz bija jānonāk Elkardonas tuvumā. Tomēr vienības, kas nakti tika izsūtītas pārmeklēt mežu, neatrada nekādas pēdas, kas liecinātu par svešinieku tuvošanos pilsētai. Norāde "no Reksakas uz austrumiem" varēja nozīmēt daudz ko: gan uz Elkardonu, gan uz Malkoru, gan tikpat labi uz Mentaru. Viņš centās atrast cirmeniešus ar plāksnes palīdzību, taču malahīts nez kādēļ klusēja. Tam varēja būt tikai viens izskaidrojums: cirmenieši atrodas visai spēcigas maģijas aizsardzībā. Bet kur?!

Tik spēcīga maģija bija zināma vienīgi elfiem. Apsēdies krēslā, burvis koncentrējās un atdalīja garu no ķermeņa. Drīz vien viņš caur garu pasaules zemākajiem slāņiem jau bija nokļuvis teju vai citā pasaules malā. Precīzāk Norosā. Marikra pils tumšajās zālēs neviena nebija, tomēr burvja gars drīz vien sajuta savas skolnieces gara vibrācijas. Šķērsojis vairākas telpas, Rorikora gars nokļuva nelielā bibliotēkā.

-    Sveiks, Hugāl! Rorikors sveicināja un bez liekiem ievadiem ķērās pie lietas būtības. Man prieks, ka abi esat šeit. Teltikla! Vai elfu aprindās nav dzirdētas runas par cirmeniešu ierašanos?

-    Kaut kas visai neskaidrs ir manīts, tumsas elfa Teltikla atbildēja. Bet neviens neko konkrētu nav teicis.

-     Mūsu nostūri par tādām lietām runā tikai tad, kad kaut kas jau uzkrit uz galvas, Norosas princis, dēmonvaldis Hugāls ciniski iesmējās. Neviens netur par vajadzīgu mums kaut ko ziņot. Ja mēs vienā jaukā dienā nogrimtu ar visu Norosu, Elkardona tikai pēc mēneša sajustu, ka kādam krēsls zem sēžamvietas notrīc.

-     Ko nu sūksties, Teltikla nosmīnēja. Neviens jau tev nav licis dzīvot tik nošķirti.

-     Ķīvēties varēsiet vēlāk! Rorikors uzbrēca.

-    Labi jau, labi, tumsas elfa nozibināja savas gandrīz pilnīgi melnās acis. Ir dzirdēts, ka Triēna puikas rīkojot kaut kādu lielu saietu. Tas arī viss. Ar vai bez cirmeniešiem tas man nav zināms. Ja vēlies zināt manas domas, visa tā jezga ap cirmeniešu iespējamo ierašanos, manuprāt, ir tikai burbulis. Nav nekādu cirmeniešu. Pasaciņas zemnieku mierināšanai. Lai vienkāršajiem ļautiņiem ir klusībā uz ko cerēt sak', pienāks diena, kad pār mūsu galvām saulīte atmirdzēs…

-    Tev taisnība, tavas domas mani tiešām neinteresē, Rorikors nošņācās. Par cirmeniešiem runājot: noņem zvīņas no acīm! Viens cirmenietis atrodas tikai dažu soļu attālumā no manis. Arī pārējie nav nekāda pasaciņa, kā tev labpatīk domāt. Ja vēlies par to pārliecināties, varbūt iekļūsti tajā saietā. Kādēļ gan tev nepieprasīt savas tiesības tikt aicinātai uz Readonas rīkotajiem pasākumiem?

Ar iegūtajām ziņām Rorikoram pietika. Viņš droši varēja atgriezties savā ķermenī. Tagad malahīta plāksnei vairs nebija nekādas nozīmes. Ja cirmenieši atradās Readonā un tur pulcējās elfi, tad atrast viņus varēja, tikai pašam ierodoties pilī. To nu viņš nedarīs.

Pie durvīm bija dzirdama jezga. Tieši tajā brīdī, kad Rorikora gars un ķermenis atkal apvienojās, durvis atsprāga un burvja kabinetā iebrāzās Mataau.

"Vai šis lauķis reiz sapratīs, ka vispirms ir jāpieklauvē?" burvis nopūtās.

Noklausījies Mataau juceklīgo stāstījumu par malkoriešu ierašanos un Smagāra paskaidrojumiem, burvis domīgi pārlaida roku pār savu rūpīgi apcirpto bārdu. Bija pienācis laiks kārtējai kaujai. Būdams vienkāršs karavīrs ar lielām ambīcijām, Mataau ilgi nespēja sēdēt mierā. Turklāt Smagāra ierašanās sniedza viņam mānīgu drošības sajūtu. Bija jāizlemj nevis tas, teikt vai neteikt Mataau, ka cirmenieši meklējami

Readonā, nevis Sriefa, bet gan tas, vai šobrīd labāk uzbrukt Malkorai vai Mentarai.

Mentara pašlaik bija pārāk stipra. Lai cik lieli spēki tiktu sūtīti pret Readonu, sakāve bija pārāk droša. Malkora turpretī vienmēr ir bijusi vāja. Tikai malkoriešu nesalaužamais gars bija ļāvis tai turēties pretī Loredas spēkiem. Nedrīkstēja neņemt vērā ari to, ka Malkora jau kādu laiku izrādīja nepakļaušanos un dumpīgs anklāvs Loredas sirdi bija kaitīgs labam nakts miegam. Neliela izplūkšanās liktu Mataau kļūt krietni rāmākam un līdz ar to vadāmākam. Turklāt gājiens pret Malkoru ļautu šo to pārbaudīt. Rorikors jau sen bija novērojis, ka pārmaiņu laiks nenovēršami tuvojas.

Apsolījis, ka pajautās padomu gariem, Rorikors diezgan ātri atkratījās no neaicinātā ciemiņa. Viņam bija darāms kas svarīgāks.

Readona, tās pašas dienas vakars

Pasākums tiešām bija visai stīvs, taču par garlaicīgu to nosaukt bija grūti. Milzīgajā Readonas pils troņa zālē uz paaugstinājuma, uz kuru veda pieci pakāpieni, savos troņa krēslos sēdēja Mentaras valdnieki. Memetrijs nodevu amatam maksāja nekurnēdams, turpretī Katrakans nemitīgi dīdljās, it kā kāds uz viņa sēdekļa būtu nolicis naglu. Pa labi no valdniekiem uz krietni pieticīgākiem sēdekļiem bija apsēdināti goda viesi. Kreisajā pusē stāvēja visi trīs pils burvji.

Sedram bija grūti atraut skatienu no Igras. Kopš viņa bija nokāpusi troņa zālē, viņš kā hipnotizēts apbrīnoja draudzenes pārvērtības. Sākumā Igra no šādas uzmanības apmulsa, bet nu jau drauga uzmācīgais skatiens sāka viņu kaitināt.

Ceremonijas sākumā Zefars vēl jutās normāli. Kad pieteica pirmos viesus, proti, elfu karalisko ģimeni valdnieku Natorelu, viņa sievu Niētlu un meitu Mataliru -, viņš vairāk uzmanības veltīja elfu neparastajiem tērpiem, nevis pašiem ļaudīm. Taču, kad herolds pieteica kapteini Ariku no Pūķu zemes, Zefāra sirds pamira. Vai tiešām šajā telpā tūlīt ienāks radījums, par kuru viņš bija dzirdējis tik daudz neparasta, radījums, kurš ar spārniem spēj aizsegt sauli? Kur viņš te ietilps?

Tomēr Zefāra bažas izgaisa, kad vecais pūķu kapteinis cienīgi iesoļoja zālē kā visparastākais cilvēks. Nu, varbūt krietni prāvāks augumā un ar raženāku miesas būvi apveltīts, bet bez milzīgiem spārniem un astes, kas spējot noslaucīt pat nelielas pilsētas.

Realitātes izjūta izgaisa, kad zālē ienāca abi dēmoni brālēni Datrass un Mumbadrans. Viņu trīs (vai vismaz apmēram trīs) metrus garie augumi tik tikko nesniedzās līdz zāles augstajiem griestiem. Acīmredzot tieši tādēļ troņa zāles griestu apgaismojuma svečturi bija pievilkti gandrīz pie pašiem griestiem. Turklāt gan elfi, gan Ariks vismaz bija cilvēkiem ierastā krāsā. Bet šie! Datrasa zilā āda krāsas intensitātes ziņā varēja sacensties ar Zefāra tērpu, bet Mumbadrans bija pilnigi melns.

"Kādai gan jābūt asiņu krāsai, lai veidotu šādu ādas toni?" prātoja Zefars, cenšoties atcerēties visu, ko viņš zināja par bioloģiju. "Vēl tie iespaidīgie spārni un komiskie, mazie radziņi uz pieres kauliem!"

Realitātes izjūta nedaudz atgriezās, kad cits pēc cita atdot godu pienāca elementu prinči. Soranu viņi jau pazina, tikai šoreiz jauneklis nebija tas aušīgais tipiņš, kuru viņi satika šorīt. Cēlā gaita un staltā stāja bija karaliskai personai atbilstoša. Neiederīgs šķita tikai viņa zaļais tērps un lapu apmetnis. Taču tā laikam elementu prinčiem bija pieņemts, jo visai savdabīga paskata drānas bija arī pārējiem. Tamorals ūdens elementa tautas princis bija ģērbies jūras krāsas tērpā, un viņa plecus sedza apmetnis, kas atgādināja glīti iekārtotu akvāriju. Zefārs varētu apzvērēt, ka redzējis zivtiņu kustību un gaisa burbulīšus. Vienkāršākais ietērps bija Vereganam zemes elementa tautas princim. Zemes krāsas tērpu rotāja dažādu krāsu un formu kristāli, bet apmetnis atgādināja labi koptu mauriņu. Visai neparasts izskatījās Gromenārs, kura liesmojošais ietērps runāja skaidrāk par herolda pieteikumu. Turpretī Krioma tērps Zefāram nekādi nesaistījās ar zibens elementa tautu. Dažādu toņu pelēkā krāsa vairāk piederētos mākoņu raksturošanai.

Meža un džungļu elfi atšķīrās ar ādas krāsu un sejas pantiem. Meža elfi drīzāk atgādināja eiropeīdus, turpretī džungļu elfos Zefars manīja zināmu līdzību ar senajiem maijiem. Lai Zefāra "Alises sindroms" būtu pilnīgs, tronim, viegli gāzelēdamies, tuvojās pelēcīgie kalnu troļļi, kuri augumā varēja sacensties ar abiem dēmoniem. Nu, varbūt kādu pusmetru mazāki. Taču to kompensēja viņu pamatīgie auguma apmēri. Savukārt rūķi bija pilnīgs pretstats. Uz viņu fona pat Igra izskatījās pēc milzenes.

Aizspogulija uzplauka, kad zālē iesoļoja valdnieks Helens un viņa sieva, valdniece Selena. Tiesa, apgalvojums, ka viņi iesoļoja, bija nedaudz neprecīzs. Drīzāk jau būtu jāsaka "ielēkšoja", jo taurīdiem bija briežiem raksturīgā gaita. Viņi gāja, augstu cilājot priekškājas un nedaudz komiski kustinot ķermeņa aizmuguri.

"Cik labi, ka Uve un Ingrīda mums par šiem radījumiem jau pastāstīja," prātoja Zefārs, kurš visiem spēkiem centās neizrādīt savu izbrīnu. "Interesanti būtu uzzināt kaut ko vairāk par šo būtņu anatomiju un fizioloģiskajiem procesiem. Kā viņi spēj sevī apvienot divu atšķirīgu zīdītāju gremošanas, reproduktīvās un citas orgānu sistēmas? Ar šādiem atklājumiem Jaunajā pasaulē būtu tikai divas iespējas: Nobela prēmija vai trakonams."

Viesi plūda nebeidzamā straumē, un kādu bridi jau sāka šķist, ka pasaku tēlu parādes gājienam nebūs gala, kad Zefārs pamanīja kustību pa kreisi no sevis. Memetrijs bija piecēlies kājās un ar svinīgu runu sveica visus klātesošos. Viņš izteica cerību, ka cirmeniešu atgriešanās nesīs Domhandai ilgi gaidītās pārmaiņas un ka šis ir pagrieziena brīdis, kas atvērs jaunu lappusi Domhandas vēsturē, ļaujot ne tikai iedibināt sen gaidīto mieru, bet arī apvienot abu pasauļu kultūru.

Tikko valdnieks bija beidzis savu runu un viesi sveica to cits ar aplausiem, cits ar ūjināšanu, cits ar nagu klaudzināšanu, troņa zāles durvis atkal atvērās. Herolds tikko paguva piesist zizli pie grīdas, kad tika nogrūsts malā. Telpā kā vētra iebrāzās kaut kas balti pērļaini mirdzošs, kā savdabīga gaismas lode, kas, nokļuvusi līdz zāles vidum, ieguva skaidrākas aprises.

Tā bija neaprakstāmi daiļa gaišmataina sieviete ar bālu ādu un lielām, mirdzošām acīm. Viņas seja, kurā līdzās pastāvēja gan bērnišķīgs naivums, gan teju vai pusi dzīves nodzīvojušas sievietes viedais briedums, dusmās bija ieguvusi baisu izteiksmi. Gaišajiem matiem plīvojot un zili pelēkajām acīm salti mirdzot, viņa slaidi nobremzēja pie troņa pakāpieniem, uzkāpjot uz pirmā no tiem. Cik Zefārs bija paguvis ievērot, neviens no viesiem šādu vaļību neatļāvās. Tas lika viņam secināt, ka šī dāma ir kaut kas tiešām īpašs.

-    Tā izskatās, ka esmu nelaikā, mirdzošā parādība uzrunāja Memetriju. Bet tas nekas. Gan piecietīsiet. Turklāt arī citiem šeit klātesošajiem derēs dzirdēt to, kas man ir sakāms.

-   Kur nu nelaikā, Meornira! Memetrijs izsaucās. Mēs tev sūtījām ielūgumu, bet saņēmām atbildi, ka tu esot pārāk aizņemta.

-    Esmu jau ari! Meornira dusmās iešņācās. Kā tev šķiet: vai man var būt brīvs bridis, kamēr tie tur liek manai valstībai pārvērsties par ceļmalas iebrauktuvi?

-     Par ko tieši ir runa? Memetrijs centās izteikties pēc iespējas mierīgāk, taču stostīšanās nodeva viņa satraukumu.

-    Es, draudziņ, runāju par Loredu! Man ir apnicis, ka viņu dēļ mani vārti visu laiku stāv vaļā. Gari klejo, kur grib. Tikko pa manas valstības apakšējiem slāņiem atkal kaut kas nozibēja. Viņi apkauj cilvēkus, kuri nav pabeiguši savus šīs zemes uzdevumus, tie par katru vari cenšas nokļūt atpakaļ pie dzīvajiem un bieži vien velk savus dzīvos līdzi uz manu valstību!

Pametusi skatienu pa labi, Meornira rūpīgi nopētīja goda viesus.

-     Es nesaku, ka man nav problēmu arī ar Jaunās pasaules aizgājējiem, viņa dusmās samiedza acis šaurās svītriņās, bet jūsējie vismaz protas palikt tur, kur ir nokļuvuši. Retais cenšas nokļūt atpakaļ.

-    Bet šie, viņa atkal pievērsās Memetrijam, tas nu ir kaut kas nepieredzēts!

-    Dārgo valdniec, Katrakans, kurš, Meornirai ierodoties, bija pārstājis dīdīties un nu sēdēja sastindzis kā sālsstabs ar svētlaimīgu smaidu sejā, pamazām atguvās un piecēlās kājās, man tiešām žēl, ka Loreda sagādā tev tik daudz rūpju. Es personiski apsolu, ka tavai problēmai tiks meklēts risinājums. Bet pagaidām es piedāvāju tev pievienoties mūsu viesu pulkam un kopā ar mums nosvinēt Cirmeņa karotāju ierašanos.

Izskatījās, ka Katrakana teiktais iedarbojas. Meorniras dusmas lēnām plaka. Arī apkārtējo balsu murdoņa apliecināja, ka ikviens, kas atrodas šajā zālē, ir gatavs kopā ar Garu valstības valdnieci meklēt risinājumu, lai gari nevarētu nekontrolēti klejot starp mirušo un dzīvo valstībām.

Zefārs pamanīja, ka Memetrijs kaut kā neparasti palūkojas uz brāli. Skatiens šķita ļoti zīmīgs. Taču Zefaram nebija laika padomāt par tā iemesliem, jo durvis jau atkal atvērās un, neļāvusi heroldam bilst ne vārda, zālē burtiski iepeldēja cita efektīga sieviete, Meorniras pretstats. Baisi skaista, tumšmataina būtne ar milzīgām, gandrīz melnām acīm un velnišķīgi skaistu seju, tērpusies melnās, plandošās drānās, slīdēja uz troņa pusi.

-    Tevi gan te neviens nav saucis! Memetrijs pēkšņi bija dusmās piesarcis.

Zālē valdīja nāvīgs klusums. Neviens no viesiem neuzdrīkstējās šīs būtnes klātbūtnē pat elpot. It kā pati atrašanās vienā telpā ar viņu varētu būt nāvējoša. Zefārs paguva pamanīt, ka šī sieviete ir piederīga elfu tautai, taču viņa zināšanas par elfiem vēl nebija pietiekami plašas, lai viņš spētu noteikt, kādus elfus viņa pārstāv. Pēc Memetrija izsauciena viņš sprieda, ka viņa noteikti nav Mentaras sabiedroto un atbalstītāju draugs. Tas ļāva noprast, ka viņa acīmredzot ir no tiem elfiem, kuri pārgājuši tumsas pusē.

-     Pazūdi, Teltikla, iekams es neesmu zaudējusi savaldīšanos un pati savām rokām nosūtījusi tevi pie gariem! Meorniras dusmas atgriezās ar divkāršu spēku.

-    0! Readonas pils ieguvusi saimnieci, tumsas elfa iesmējās. Nav glīti neaicināt vecus draugus uz kāzām.

-    Teltikla, Memetrijs norija siekalas, šajā pilī tumsas elfiem un Rorikora līdzskrējējiem nav vietas. Pazūdi, iekams neesmu licis tevi patriekt!

-    Ha! Ko gan man var nodarīt līdz mirstīgā līmenim kritušas elfas pēcnācējs un viena Sornas nekromante? elfa ņirgājās.

-    Ja tu vēl neesi pilnīgi zaudējusi pēdējo sirdsapziņas kripatu, tronim nesatricināmi mierīgi tuvojās elfu valdnieks Natorels, iesaku tev tūliņ pat doties projām.

-    Es nemaz nedomāju te ilgi uzturēties, elfa iesmējās velnišķīgus smieklus. Ja mani nevēlas, neiešu uzmākties. Tam, skolotāj, esmu par lepnu. Es tikai vēlējos pašas acīm pārliecināties par to, ka baumas ir patiesas un leģendārie cirmenieši nav tikai vecu sievu pasakas.

-     Šie tad arī būtu tie varoņi? Teltikla pievērsās atnācējiem, kuri arī bija piecēlušies kājās un gatavi kuru katru brīdi sākt cīņu ar baiso radību. Nekas dižs, man jāteic. Es nesaprotu, kādēļ daži domā, ka jūs spējat radīt draudus. It sevišķi šī te… Pilnīgs bērns un jau spiesta vicināt zobenu. Jāteic, ka Cirmens laikam ir ļoti izmisis, ja saviem mērķiem jau sāk izmantot mazas meitenes. Labi, turpiniet vien priecāties! Tas, cik man zināms, nebūs uz ilgu laiku.

To teikusi, tumsas elfa cēli pagriezās un slīdošā gaitā devās cauri zālei, baiļu un riebuma pilnu skatienu pavadīta. Kad aiz viņas muguras aizvērās zāles durvis, varēja dzirdēt, ka lielākā daļa klātesošo atviegloti nopūšas. Zefāram šķita, ka zālē ieplūdis vairāk gaisa.

Tiklīdz durvis aiz baisās parādības bija aizvērušās, Memetrijs, nodevis valdnieci elfa Natorela gādībā, atkal vērsās pie klātesošajiem.

-    Dārgie draugi! Man tiešām žēl, ka jums nācās piedzīvot šo nepatīkamo bridi. Tomēr es priecājos, ka viss ir beidzies, tādēļ piedāvāju atgriezties pie tā, kādēļ mēs esam sapulcējušies. Šodien mums ar brāli ir dāvāts milzīgs gods, kādu Domhandā līdz šim nav piedzīvojis neviens valdnieks. Mēs priecājamies iepazīstināt jūs ar varoņa Cirmeņa izredzētajiem.

Piegājis pie Igras, Memetrijs galanti pasniedza viņai atbalstam roku un, izvedis viņu troņa priekšā, norādīja klātesošajiem uz šādas uzmanības dēļ piesarkušo meiteni.

-     Igra no Saules ciemata ir izraudzīta kā Uguns Stihijas zobena sargātāja.

Tad valdnieks pievērsās Obzānam, un izrādījās, ka arī kaujinieks bija ieguvis domhandieša cienīgu pavārdu. Viņu Memetrijs nosauca par Obzānu Pašaizliedzīgo. Nostatījis Obzānu pretī Igrai, Memetrijs paņēma pie rokas Sedru un, pievedis viņu blakus Igrai, iepazīstināja domhandiešus ar Sedru Nevaldāmo. Igra ar pūlēm novaldījās, lai nesāktu smieties par šādu pavārda izvēli viņas draugam.

"Ne ko pielikt, ne atņemt," meitene sprieda, "ja Sedrs sāk plosīties, viņu savaldīt spēj tikai elektrošoks."

Nostatīts blakus Obzānam, savu pavārdu uzzināja ari Zefārs, kurš nu bija nodēvēts par Viedo. Igrai gan šķita, ka "Zinošais" būtu trāpīgāk.

Visbeidzot Memetrijs pievērsās Heinriham, kas bija tērpies mentariešu svētku drānās. Ieturējis zīmīgu pauzi, Memetrijs izveda jaunekli troņa priekšā un, starojot priekā un lepnumā, vērsās pie viesiem:

-     Draugi! Ir liela laime, ka Domhandā ieradušies Cirmeņa varoņi. Taču vēl lielāks prieks un laime ir tad, ja Domhandā atgriežas domhandiešu pēcnācēji. Ar pamatotu lepnumu es iepazīstinu jūs ar leģendārā varoņa Malkoras Gjaraha un jau sen par mūsu pasaulē zudušu uzskatītās Atraktu dzimtas pēcnācējas Sofijas dēlu Heinrihu.

Zāli pāršalca balsu murdoņa, un sarkankoka paneļiem rotātās sienas vēl ilgi drebēja no vētrainu aplausu skaņām. Pēkšņi kaut kur no durvju puses aplausu vētrai pa vidu atskanēja sauciens: "Nodevējs!"

Aplausi aprima tikpat pēkšņi, kā bija sākušies. Visu skatieni pievērsās runātājam, kurš atradās gandrīz pie pašām durvīm. Tas bija gadus trīsdesmit vai trīsdesmit piecus vecs karavīrs malkoriešu drānās. Igra atcerējās, ka šis vīrs bija viens no diviem Malkoras pārstāvjiem, kas pa slepenām ejām ar zemes elementāļu palīdzību bija ieradušies uz šo ceremoniju.

-   Tam, kuram pietiek drosmes nosaukt mani par nodevēju, Heinriha balss skanēja bargi, jānāk visu priekšā un jāpamato savas apsūdzības, ja to spēj. Bet, ja nespēj, lai ar savām asinīm divkaujā nomazgā savu negodu.

No Igrai nu jau labi pazīstamā jaunekļa vairs nebija ne vēsts. Troņa priekšā stāvēja stalts, valdonīgs, pašpārliecināts vīrietis, kurš zināja savu darbu un vārdu vērtību un spēja atbildēt par katru savu elpas vilcienu.

-    Es Malkoras maršals Raveks no Sriefas apgalvoju, ka šis vīrs ir nodevējs! vīrietis nāca aizvien tuvāk tronim un runāja tik pārliecinoši, ka pat Memetrijs jautājoši uzlūkoja Heinrihu.

-    Kā jau teicu, malkoriet, no troņa paaugstinājuma augšējā pakāpiena nolūkojoties uz troņa priekšā stāvošo viru, pavēlēja Heinrihs, pamato savas apsūdzības!

-    Man ir pamatojums, malkorietis pacēla tīstokli. Šo ziņu tikko atgādāja brīvajām tautām uzticams ērglis, kurš to saņēmis no Loredas dzīvniekiem. Lai visi dzird, par kādiem Loredas roklaižām ir izauguši Gjaraha bērni!

"Ar šo paziņojam, ka baumas par Malkoras Gjaraha meitas atrašanos Elkardonas pilī ir radušas apstiprinājumu. Taču nav apstiprinājušās ziņas par to, ka malkoriete ienaidnieka mājoklī atrodas kā gūstekne. Ar pašas muti jaunava ir apliecinājusi, ka Loredas pilī uzturas no brīva prāta, un atteicās doties līdzi malkoriešu centūrijai. Jaunava netiek turēta sasaistīta, un nav redzamas sitienu vai spīdzināšanas pēdas.

Sirdij asiņojot par šo ziņu,

pulkvedis Diāts."

Nolasījis šo paziņojumu, malkoriešu virsnieks ar nicinājuma pilnu skatienu palūkojās uz Heinrihu.

-     Malkoriešu centūrijai bija pievienojies Malkoras Gjaraha vecais tēvs, vicinot tīstokli kā zobenu, turpināja Raveks. Neraugoties uz cienījamo vecumu, viņš devās šajā ceļojumā, lai glābtu sava dēla asinis. Pat tikšanās ar pašas tuvinieku nelika malkorietei sekot saviem tautiešiem. Viņa labāk izvēlas elpot vienu gaisu ar Malkoras sievu un bērnu slepkavu, ēst pie viena galda ar to, kas indējis un spīdzinājis viņas tautiešus. Ja tā nav nodeviba, kas tad? Ja māsa nodod savu tautu, tad ari brālis nevar būt uzticams brīvajiem ļaudīm. Šis jauneklis kā nodevīga čūska ir ielavījies Mentaras valdnieku mājoklī! Bet nu nodevējs ir atmaskots!

Šķita, zālē visi bija aizturējuši elpu. Apsūdzības bija tik nopietnas un pamatotas, ka vajadzēja pamatīgus atspēkojumus, lai Heinrihs netiktu uzskatīts par nodevēju.

"Patrāpies tik man ceļā, Ravek, un tev nāksies samaksāt par "nodevīgu čūsku"," Igra vārījās dusmās. Viņa labprāt būtu ķērusies šim vīram pie rīkles, lai aizstāvētu biedru, taču nolēma, ka labāk ļaut šo starpgadījumu atrisināt citiem, kuri to pratīs paveikt bez zobenu vicināšanas.

Arī valdnieci Meorniru teiktais bija aizskāris. It kā viņai sejā būtu ietriekusies spēja brāzma, Meorniras gaišie mati pēkšņi sāka plīvot. Acīs dega dusmas, un viņa draudīgi tuvojās malkorietim.

-    Ne vienmēr brālis un māsa iet vienu taku, to iegaumē, nožēlojamais! viņa iemeta kareivim sejā. Es varu apliecināt, ka Malkoras Gjaraha dēls nav nodevējs! Un meita ari. Vēl tikai iepriekšējā naktī ar manu atļauju uz Elkardonas pili, lai brīdinātu savu meitu un pasargātu viņu no tumsas kalpu viltībām, devās Atraktu Sofijas gars. Ja meitene, kā tu atļāvies apgalvot, no brīva prāta ēstu pie viena galda ar savas tautas indētāju, mātes gars, kas tikko atkal atradis savu mīļoto vīru, nesteigtos uz dzīvajo pasauli.

-    Arī es galvoju par malkorieti, Obzāns nostājās līdzās Heinriham. Es pats palīdzēju Heinriham aizvadīt māti pēdējā gaitā. Es savām acīm redzēju uz sievietes kakla Žņaugu Vārdu atstātās pēdas un zinu, kā rokas mirkst šīs ģimenes asinīs. Lai gan neesmu redzējis meiteni, kopš Gjaraha ģimenei uzbruka zaļais cirmenietis, esmu drošs, ka Malkoras varoņa meita atrodas Verga saites Vārdu iespaidā. Es pazīstu šo jaunavu kopš mazotnes un zinu, ka tēva gods un piemiņa viņai ir svēta.

Zālē atskanēja atsevišķi slāpēti kliedzieni. Gandrīz ikviena Domhandā dzīvojošā rase un tauta kādreiz bija saskārusies ar baiso Verga saites lāstu. Gandrīz katrs domhandietis zināja, ka Rorikora izveidotie Verga saites Vārdi ir lāsts, kas pakļauj un salauž jebkuras būtnes brīvo gribu.

-     Ravek no Sriefas! Heinrihs satvēra tēva zobena rokturi. Vai tev ir atspēkojumi šeit izskanējušajiem galvojumiem?

Vīrs klusēja, mēģinot aptvert tikko dzirdēto, kas bija pretrunā ar ziņām, kuras viņš bija saņēmis. Turklāt apsūdzētajam par aizstāvjiem bija uzmetušies visai cienījami ļaudis. Viņš gan nepazina cirmenieti Obzānu, taču apšaubīt Garu valstības valdnieces teikto mirstīgais neuzdrīkstējās.

-Ja tev nav pierādījumu, ka esmu nodevējs, skarbi noteica Heinrihs, tad esi virs un uzņemies atbildību par saviem vārdiem. Lai mana tēva zobens nomazgā tavu negodu!

-    Apstājies, malkoriet! Memetrijs uzlika plaukstu uz Heinriha rokas. Ir citi veidi, kā izpirkt vainu. Loredas tumsas kalpi kļūst stiprāki ikreiz, kad tiem izdevies sanaidot tēvu ar dēlu un brāli ar brāli. Valdniecei Meornirai jau tā pietiek rūpju. Tādēļ malkoriešiem nevajadzētu izliet vienam otra asinis.

-    Lai notiek, valdniek, Heinrihs mirkli pārdomāja. Ja šim vīram pietika drosmes nākt visu Domhandas tautu priekšā un apsūdzēt manu ģimeni nodevībā, lai tad parāda drosmi visu priekšā ari atzīt savu vainu un lūgt piedošanu man, manai māsai un manu vecāku piemiņai!

Heinriha vārdi izskanēja dziļā klusumā. Visi skatieni bija piekalti Malkoras maršalam. Katrs, kurš bija kaut reizi piedalījies kaujā, zināja, ka divkaujā šādu aizskārumu nomazgāt būt daudz vieglāk nekā, visiem dzirdot, atzīt savu kļūdu.

-    Es atzīstu, pēc ilgākas klusēšanas dobjā balsi ierunājās Raveks, ka esmu ticis maldināts. Atzīstu, ka mans spriedums bija balstīts uz manu tautiešu ziņojumu. Es pieļauju, ka mani tautieši nav pamanijuši Verga saites Vārdu pazīmes, kas redzamas tikai burvjiem. Šo apstākļu dēļ esmu pieļāvis kļūdu un aizskāris varoņa Gjaraha bērnu godu un viņa paša piemiņu. Es lūdzu piedot manu kļūdīšanos! Ja vien Heinrihs Malkorietis spēs man piedot, jutīšos pagodināts spiest viņa godīgo roku.

Ar klusu knikšķi Gjaraha zobens ieslīdzēja atpakaļ makstī, un Igra atviegloti nopūtās. Kautiņš šeit un tagad tas nu tiešām būtu ļoti nepiemēroti. Lai gan šis vīrelis, Igrasprāt, tomēr bija pelnījis dabūt pa muti. Nav jākultivē derdzīgie miti par čūsku nodevigumu! Tad jau nav jābrīnās, ka ļaudis nespēj apraudāt rāpuļa likteni un čūskas lāsts kļūst par nelaužamu, ja katrs muļķis ikreiz piesauks čūsku visnešpetnāko izdarību raksturošanai.

Brīdi nogaidījis, Heinrihs nokāpa no troņa paaugstinājuma un sniedza roku Malkoras maršalam.

Tas tik bija pavērsiens! Cik tur trūka, un Readonas pils būtu pārvērtusies par kaujas lauku! Labi, ka viss beidzās labi. Obzāns atļāvās atslābināties.

Draugi! Memetrijs vērsās pie klātesošajiem. Tā vien šķiet, ka mūsu ceremonijai nav lemts noslēgties tā, kā tā bija iecerēta. Jau otro reizi tā tiek rupji pārtraukta, un es to uztveru kā zīmi. Mums šodien nācās piedzīvot daudz nepatīkamu mirkļu, tādēļ domāju, ka neviens no jums neņems ļaunā, ja atkāpšos no oficiālo ceremoniju kārtības un aicināšu visus pulcēties pie mielasta galda. Ceru, ka tas mazinās spriedzi un ļaus mums rast risinājumus daudziem sasāpējušiem jautājumiem.

Memetrijs un ceremonijmeistars bija stingri piekodinājuši Katrakanam, ka viņam kā vecākajam brālim ir jāpavada pie mielasta galda Igra. Viņiem sekotu Memetrijs ar pārējiem cirmeniešiem un citi viesi. Taču, tiklīdz Vihels pamāja ar roku un sarkankoka paneļiem greznotā siena sašķīda miljardos spilgtu zibšņu, paverot skatieniem mielasta zāli, kas bija neliela futbola laukuma lielumā, Katrakans jau bija aizmirsis savus namatēva pienākumus. Kā nebēdnīgs kazlēns viņš nolēkšoja pa troņa pakāpieniem un, izsmalcināti paklanījies, piedāvāja valdniecei Meornirai atbalstam savu delmu. Obzānam nācās atzīt, ka no pieklājības viedokļa tas bija visai neglīts solis. Šādi Meornira tika pasludināta par daudz svarīgāku viešņu nekā Igra. Taču kareivis to neņēma ļaunā. Cik viņš bija paguvis ievērot, Katrakans nebija no tiem, kuri labprāt pacieta "augsto aprindu" ceremonijas. Ja šis balamute pēkšņi bija pārvērties par galantāko kavalieri visā Mentarā, tad tam noteikti bija iemesls. Turklāt labi redzams.

Brāļa izgāšanos steidza labot Memetrijs. Viņš graciozi paklanījās Igras priekšā un piedāvāja viņai savu roku. Samulsusi un piesarkusi meitene uzlika drebošo plaukstu uz valdnieka rokas un kopā ar viņu devās uz mielasta zāli.

Elkardona, tajā pašā laikā

Iznākusi no Readonas pils, Teltikla ļāva vaļu dusmām. Cik labprāt viņa pašas rokām nožņaugtu to iznireli Meorniru, ja vien šī derdzīgā mirstīgā jau nebūtu parūpējusies par savu drošību!

Cēlusies no pirmā dēmonvalža Marikra slavenās dzimtas, Meornira bija Norosas troņmantnieka Hugāla jaunākā māsa un tuvākā pretendente uz Norosas troni, ja viņas brālis ietu bojā, neatstājot mantiniekus. Abi topošie dēmonvalži tika audzināti gandrīz vienādi, taču Hugāls vienmēr saņēma vairāk vecāku uzmanības un uzslavu. It sevišķi tad, kad jaunais princis iemācījās visai meistarīgi spīdzināt savus kalpus un citus pils ļaudis.

Lai nodrošinātu savas varas pārmantojamību, Marikrs bija vienojies ar Tumsas spēkiem, un tas nozīmēja, ka pat tiem Marikra pēcnācējiem, kuri nevēlētos kļūt par dēmonvalžiem, netika dota izvēle. Valdīt pār dēmoniem nebija nekāda joka lieta. Ligandroiri, kuri jau kopš laika gala bija apveltīti ar lielāku fizisko un mazāku mentālo spēku, labprāt pakļāvās Loredai, savam pavēlniekam un aizbildnim Rorikoram. Šajos dēmonos burvis vienmēr bija saskatījis pirmo dēmonu un jo īpaši Astafala ipašības. Tas bija varens spēks, uz kuru Rorikors vienmēr varēja paļauties. Savukārt garandroiri uzskatīja, ka senajai kārtībai reiz ir jābeidzas un dēmoniem nav jābūt tikai Rorikora lellēm un sakapāšanai izmantojamiem dzīvajiem vairogiem. Garandroiri bija izkopuši maģijas prasmes, ziedojot tām daļu sava iedzimtā fiziskā spēka. Noslēdzot vienošanos ar Tlimsu, Marikrs ieguva spēju pakļaut garandroirus, turot tos bailēs, izmantojot spīdzināšanu un maģiju, kas lika dēmoniem klausīt Marikra dzimtai.

Tas bija galvenais iemesls, kādēļ vecāki tik ļoti lepojās ar Hugālu un pamazām atsvešinājās no Meorniras, kurai sāpju nodarīšana derdzās kopš mazotnes. Divpadsmit gadu vecumā Meornira slepus aizbēga no pils un devās pie elfiem, lai tur meklētu patvērumu un glābiņu. Nonākusi Natorela namā, meitene sāka apgūt elfu zintis un rādīja apbrīnojamus rezultātus. Viņas biedrene Teltikla, kas bija dzimusi dižciltīgu tumsas elfu ģimenē, bieži bija spiesta lūgt mirstīgās meitenes palīdzību dažādu maģisko darbību apgūšanā.

Meorniras satriecošie panākumi rosināja Natorelu pieņemt visai neparastu lēmumu: elfu valdnieks bija pārliecināts, ka mirstīgā jaunava, kas apveltīta ar nesatricināmu gara spēku, spētu kļūt par burvi, kurai ir pa spēkam vērst tumsu pret tumsu. Natorela brālis Ermariels, kas savu dzīvi veltīja maģijas izpētei, pierunāja brāli mainīt lēmumu, jo Meorniras spēks bija tieši tas, kas nepieciešams, lai beidzot ieviestu kārtību garu pasaulē, kurā tobrīd valdīja neaprakstāms haoss. Meornira piekrita šim piedāvājumam un tika nosūtīta mācībā pie Sornas nekromantiem.

Taču Meorniras dzīves ceļa izvēle nebija viņas rokās. Marikra līgums saistīja arī viņu, un, kamēr vien Hugālam nebija mantinieka, viņai bija jāpaliek savā ģimenē kā rezerves spēlētājai. Vecāki pieprasīja Meorniras atgriešanos, un no asinssaišu viedokļa jaunavai nebija izvēles. Ja tēvs pieprasīja, viņai bija jāpakļaujas.

Taču tad Meornira paveica kaut ko tādu, ko nespētu pat dažs labs izcilāks burvis. Viņa brīvprātīgi atstāja savu ķermeni, kuru asinssaites vienoja ar ģimeni un tās līgumu. Pārcēlusies uz garu pasauli, viņa būtībā bija mirusi. Tomēr Meornira atgriezās, materializēja sev jaunu ķermeni, kuram asinssaišu zīmoga nebija, un dematerializēja miesu, kurā bija piedzimusi. Tā viņa atbrīvojās gan no dzimtas saitēm, gan no piederības tikai dzīvo pasaulei. Tagad viņa vienlaikus bija gan dzīva, gan mirusi un varēja brīvi pārvietoties starp abām pasaulēm.

Abu skolotāju Ermariela un Natorela jūsmošana par Meorniru kļuva par nebeidzamu indes kausu, kuru Teltiklai nācās tukšot katru dienu, līdz viņa drīkstēja atstāt Natorela namu. Viņai tika piedāvāta iespēja neatgriezties pie tumsas elfiem un pievienoties Gaismas un Taisnīguma spēkiem, taču šāda izvēle elfai nebija ne prātā. Viņa nolēma padziļināt savas zināšanas, mācoties pie Rorikora, un visbeidzot kļuva par uzticamu Hugāla biedreni, kura bieži vien palīdzēja topošajam dēmonvaldim pilnveidot tumšo zinšu prasmes. Klusībā Teltikla cerēja, ka viņas atbalsts būs Meornirai kā ērkšķis sirdī. Bet jau drīz elfai nācās pārliecināties par to, ka Hugāla liktenis māsai ir dziļi vienaldzīgs.

Dusmu uzplūdā Teltikla nolēma, ka atpakaļceļā uz Norosu izmetīs līkumu un apciemos savu skolotāju, lai izkratītu viņam sirdi. Viņa nebija cerējusi uz siltu sagaidīšanu Readonā, bet sastapt tur Meorniru teju vai goda viešņas statusā tas jau bija kas nedzirdēts. Turklāt Rorikoram būs interesanti uzzināt, ka leģendārie cirmenieši ir visīstākie bērni.

Atvērusi portālu turpat Readonas pils pagalmā, Teltikla devās uz Elkardonu. Pils bija labi aizsargāta, taču, atrodoties tiešā tās tuvumā, elfa viegli varēja sazināties ar Rorikoru, lai iekļūtu pilī, neviena nepamanīta.

-   Ja tagad pasāktu kaut ko interesantu pret abiem Triēna puikām, elfa noteica, kad bija sniegusi burvim īsu, bet izsmeļošu šāvakara piedzīvojumu izklāstu, mums varētu izdoties ar vienu bultu nošaut gan briedi, gan pāri irbīšu.

-    Esi gan tu strauja, Rorikors iesmējās. Elfas dusmu uzplūdā izdarīto secinājumu pamatā nebija ne miņas no loģikas. Lai gan Rorikors ļoti labprāt apmācīja elfas, viņš jau sen bija pārliecinājies, ka ne mirstīgas, ne nemirstīgas sievietes nav pietiekami tālredzīgas, lai izplānotu labi pārdomātu un uzvaru garantējošu kaujas stratēģiju. Te jārīkojas ar prātu, Teltikla, nevis ar dusmām.

-   Kas tur ko prātot? elfa iespurcās. Ceļam kājās dēmonus, sapulcējam tumsas elfus, liekam klāt Loredas spēkus un Sornas nekromantus, citus tev lojālos spēkus, un Mentara divu dienu laikā līdīs uz vēdera tavā priekšā. Viens šāviens, un Triēna puikas tev spodrinās zābakus, bet tie sīkuļi cirmenieši pienesis ūdeni.

-    Vai tik es nedzirdu tevī kāri atriebties par aizvainojumu? Rorikors ielūkojās elfas tumšajās acis. Kā tu pacelsi dēmonus, ko? Derids ir uz nāves gultas un skaidri spēj domāt tikai stundu dienā. Hugālam, protams, ir vara, bet viņš vēl nav valdnieks un Norosas spēki nav zvērējuši viņam uzticību. Viņi šobrīd nav labākie sabiedrotie. Dēmoni Hugāla dēļ šobrīd pat aci nepamirkšķinās. Sorna arī vairāk interesējas pati par sevi un piedalītos šādā karagājienā tikai tad, ja tai atlēktu savs labums. Ko tu viņiem šobrīd vari piedāvāt? Neko! Mentara atbildēs uz tumsas elfu spēkiem ar gaismas elfu karapulkiem, un šī cīņa beigsies ar neizšķirtu, tādēļ tā ir pilnīgi bezjēdzīga. Loreda viena pret Mentaru neko nespēs. Tas jau ir mēģināts. Nē, mana dārgā! Tik vērienīgam pasākumam ir rūpīgi jāsagatavojas. Nedomā, ka es vai ik dienu neprātoju par to, kā tikt galā ar nepakļaušanās citadeli Mentaru. Bet vēl ir par agru.

-     Kamēr tu te sēdi un prāto, elfa pielēca kājās, viņi jau nu noteikti negaidīs. Nebūs vēl iestājusies pusnakts, kad Readonas pili tiks cilāti un pārrunāti kauju plāni. Ilgi nebūs jāgaida, lai tie paši dēmoni parādītu tev pigu. Ne velti pili ir ieradies ari Datrass ar visu savu nīkulīgo brālēnu. Ja nu tev jāprāto, tad es dodos projām. Man te vairs nekas nav meklējams.

Klusi kā pati nakts Teltikla izslīdēja no pils un teleportējās tieši uz Norosu.

Readona, ap pusnakti

Maltīte bija brīnišķīga. Zefārs ar baudu ieelpoja ikvienu smaržu, izgaršoja katra ēdiena smalkākās nianses. Viņa uzslavu izpelnījās gan ķēkšas, gan moderes, gan pils vīna pagrabi. Šķita apbrīnojami, ka visi ēdieni tik vērienigam pasākumam bija gatavoti tepat, pils ķēķi. Ja šāds sammits notiktu Jaunajā pasaulē, tā apkalpošana tiktu uzticēta vismaz trim četriem restorāniem un vairākām viesmiļu aģentūrām. Uz mirkli Zefāram radās aizdomas, ka te izmantota maģija, un viņš atļāvās uzdot šo jautājumu Memetrijam, kurš sēdēja tieši viņam līdzās.

-     Nē, iesmējās valdnieks, te nekādas maģijas nav. Vienkārši mēs paaicinājām talkā ļaudis no tuvējiem ciemiem, un ķēkša norīkoja ļaudis strādāt divās maiņās. Viņa mums ir īsta meistare.

-    Tas nav pat jāpierāda, Zefars noteica. Ikviens ēdiens ir īsts kulinārijas šedevrs. Un pārtika… Visa tik dabiska un garšīga.

-    Dabiska? Memetrijs bija neizpratnē. Vai tad mēdz būt nedabiska?

-    Nu, ne gluži nedabiska, Zefārs nedaudz samulsa, bet sintezēta.

-     Sinte… kāda? Katrakans izbrīnā pat pārstāja ar acīm urbties Meornirā.

-     Sintezēta, paskaidroja Sedrs. Mums ar tādu pilni lielveikali. Tas ir ātri, ērti, lēti un nerada vides piesārņojumu.

-    Kā tāda garšo? Memetrija seja pārsteigumā izstiepās gara.

-    Normāli, Sedrs atmeta ar roku. Ēdam un neesam vēl nomiruši. Tad jau viss ir labi.

-     Tā ir, Zefārs apstiprināja, tomēr es izjūtu ēdienu citādi nekā vairums cilvēku. Man ir ļoti svarīgi, lai pārtikā būtu jūtama dzīvība, ja saproti, ko vēlos teikt.

-    Šķiet, ka saprotu, Memetrijs noteica. Ja ruksis ir rukšķējis, tad tas ir krietni garšīgāks nekā… kā tu teici? Sintezēts?

-    Pie mums rukši urkšķ tikai natūriķu ciematos, paskaidroja Igra.

-    Es tomēr nesaprotu to sintezēšanu, Memetrijs domīgi salocīja servjeti.

-    Tas ir vienkārši, Zefārs atmeta ar roku, un Obzāns domās izteica līdzjūtību Memetrijam, jo Zefāra "vienkārši" nozīmēja zinātnisku lekciju. Tiek ņemta viena viela, tāds kā pamats, parasti ūdeņradis. Ar milzīgu jaudu pamatvielai tiek pievienoti protoni jeb pozitīvās daļiņas, kas vienkāršo ūdeņradi pēc vajadzības pārvērš par gaļu, miltiem, augļiem, dārzeņiem vai jebko citu. Nav jāar, jāsēj, jāmēslo, jāprāto par lopkautuvju radīto piesārņojumu un neskaitāmām citām nelaimēm, ar kurām Jaunā pasaule bezcerīgi cīnījās pirms šīs tehnoloģijas izgudrošanas.

-     Izklausās pēc maģijas, ieminējās Katrakans. Tomēr es nesaprotu, kā vienu vielu tikai ar daļiņu pievienošanu var pārvērst, par ko vien vēlies, neizmantojot zintis.

-     Mēģināšu paskaidrot, Zefārs ar katru mirkli iekaisa aizvien vairāk. Beidzot viņam bija zinātkāra un klausīties gatava auditorija. Kad jūsu ķēkša cep pīrāgus, viņa iejauc mīklu, vai ne? Lūk! Te notiek tas pats. Ūdeņraža atomos nosacīti salīdzināsim tos ar miltiem ar milzīgu spēku iespiež papildu pozitīvās daļiņas. Mēs to ērtības labad varam salīdzināt ar raugu. Kad miltiem pievienojas raugs, tie taču vairs nav milti, vai ne? Rūgstot miklā rodas gāze, mazinās cukuru daudzums, jo tie piedalās rūgšanā, un milti ir mainījušies līdz nepazīšanai. Tā arī sintezēšanas rūpniecībā ūdeņradim pieliek noteiktu protonu skaitu, lai tas kļūtu par gaļu vai pat jau gatavu cepeti.

-    Tas ir briesmīgi, Memetrijs noelsās, taču tik interesanti. Tu saki, ka garšo kā īsti?

-   Jā, Zefārs apliecināja. Arī salīdzināti laboratorijā, īstie un sintezētie būs vienādi. Bet es jūtu, ir vai nav īsts, un man tas ir svarīgi. Visu bērnību man mīļākā vieta rotaļām ir bijusi virtuve.

-    Zefārs mums ir gardēžu klubiņa godabiedrs, iesmējās Sedrs, un Zefārs nedaudz sapīka.

-     Man gan nav tik svarīgi, lai viss būtu dabisks, Igra mēģināja nogludināt situāciju, kaut arī tur, kur esmu dzimusi un augusi, rukši tiešām ir visīstākie. Taču man šķiet, ka sintezētā pārtika ir tas pats, kas apēst ilūziju. Vēders šķiet pilns, bet sāta sajūtas nav.

Šis salīdzinājums Memetrijam šķita saprotamāks. Tomēr valdnieks paturēja prātā, ka, tiklīdz būs piemērots brīdis, viņam būs rūpīgāk

jāiztaujā Zefārs par Jaunās pasaules brīnumiem.

* * *

Kad viesi jau bija gana baudījuši galdā celtos labumus, sarunas pamazām pievērsās galvenajam notikumam, kura dēļ visi bija sapulcējušies. Taču Memetrijs diplomātiski novirzīja sarunas citā gultnē, paskaidrojot, ka jau ir pārāk vēls un nakts nav piemērots laiks apspriedēm. Tika nolemts, ka sarunas par nākotnes iecerēm sāksies nākamajā dienā uzreiz pēc brokastīm.

Aplaidusi skatienu milzīgajam dzīru galdam, Igra ieminējās Memetrijam, ka ir kāda lieta, kuru uz rītu atstāt nebūtu prātīgi. Pārējie viesi bija nogrimuši sarunās, un neviens vairs nepievērsa uzmanību valdnieku galam. Igra palūdza Obzānu pievienoties viņai, lai pavēstītu Memetrijam un Katrakanam svarīgāko ziņu, kuru viņi bija atnesuši.

Tiesa, piedabūt Katrakanu pievērsties sarunai nebija viegli. Jaunais valdnieks kā apmāts tvēra ik mirkli, lai uzrunātu Meorniru vai vienkārši pārtvertu viņas skatienu. Beidzot Memetrijs neizturēja un zem galda iespēra brālim pa potīti.

-     Sāp! Katrakans pikti iesaucās.

-     Atver ausis un paklausies, Memetrijs noņurdēja. Cirmenieši vēlas pavēstīt kaut ko svarīgu.

-    Tādēļ jau nav jāspārdās, Katrakans turpināja īgņoties, berzēdams potīti.

-    Gribējām to pateikt ierodoties, Obzāns iesāka, bet sagaidīšana uz pils kāpnēm mūs, maigi izsakoties, samulsināja.

-    Es jau teicu tam ākstam, ka nav ko māžoties, Katrakans pamazām atguva nebēdnīgo noskaņojumu. Viņš nekad nespēja ilgi dusmoties. Bet viņam, redz, "ko nodomās viesi?", "ko teiks ļaudis?", diplomātija, tēls… Esam tak visi savējie.

-    Par to parunāsim vēlāk, Memetrijs piesarka. Par tavām interesēm arī.

-     Pat nezinu, ar ko lai sāku, nopūtās Obzāns, kad abi brāļi bija beiguši ķildoties un pievērsās cirmeniešiem.

-     Sāc ar galveno, un nebūsi kļūdījies, iesmējās Katrakans.

-    Tad nu tā, vīrs sakopoja visus spēkus un spēra laukā svarīgāko ziņu: Mēs esam pagodināti sveicināt jūs abus no jūsu māsīcas, Sevritala mazmazmazmeitas.

-    KO?! abu valdnieku sejas pārsteigumā izstiepās garas jo garas.

-    Ieknieb man, brāl, iesaucās Katrakans.

īsumā izstāstījuši abiem, kā sastapuši Suzannu un kā atklājuši viņas saistību ar Talu dzimtu, cirmenieši pavēstīja, ka Suzanna šobrīd pulcē Jaunajā pasaulē mītošos domhandiešu pēctečus, lai drīzumā ierastos Domhandā ar pamatīgiem spēkiem.

-    Tas tik ir pavērsiens! Katrakans iesaucās.

-    Jā, tas nozīmē ļoti daudz, Memetrija acis iemirdzējās. Jau sen bija zaudētas cerības, ka Nalatala dēls spējis paglābties. Tagad es saprotu, kādēļ mēs nevarējām atvērt to sasodīto alu!

Katrakans piekrītoši pamāja un, uztvēris zobenvalžu jautājošos skatienus, paskaidroja:

-     Mūsu vectēvs, kad Brāns viņu sakāva pie Elkardonas, bēga uz Reakordu, paņemot sev līdzi tikai vienu no trim leģendārajām Akotala mantām Zvaigžņu loku. Tas tagad glabājas šeit, pilī, un, ja vēlaties, es jums rit to parādīšu. Akotala zobenu un masku viņš kaut kur noslēpa, atstājot tikai mīklainas norādes. Mēs ar brāļuku tās atšifrējām un pat atradām alu, kurā, spriežot pēc norādēm, ir noslēpts Eksorands, taču mums neizdevās to atvērt. Vectēvs savā norādē rakstīja: "Kad Talu asinis vienotas būs, Eksorands tām palīgs kļūs." Līdz šim mēs esam visādi centušies saprast šo izteikumu, bet bez rezultātiem. Kā lai "Talu asinis" kļūtu vienotas?! Bet, re, vecais nav bijis ar pliku roku ņemams! Kaut kā būs jutis vai zinājis, ka Jaunajā pasaulē ari ir Talu asinis. Tagad viņa teiktais iegūst jēgu.

-    Tur nav tikai Talu asinis vien, ieminējās Igra. Suzannas māte ir no Lāču tautas.

-    Svētie Noljāras kalni! Katrakans noelsās. Lāči jau mums tikpat kā izmiruši. Daža laba saime vēl kaut kur patvērusies pie draudzīgām tautām, un tas ari viss.

-Jā, novilka Memetrijs, tā vien izskatās, ka sen neesmu ielūkojies Jaunās pasaules domhandiešu reģistrā. Tie tik ir jaunumi! Māsīca! Katrakan! Vai tu maz saproti, ko tas nozīmē?!

Katrakans saprata tikai to, ka nu viņu ģimenei ir iespējams atkal apvienoties un vēl ar jaunām asinīm. Viņam šķita: jo lielāka ģimene, jo vairāk jautrības. Tomēr Memetrijam bija padomā kas vairāk.

-    Tas nozīmē, ka mēs tagad varētu trijatā pieteikt senču tiesības uz Loredu! viņš smaidīja kā saulīte. Obzān, kāda viņa ir?

-    Man šķiet, ka uz šo jautājumu labāk spētu atbildēt Zefars, viltīgi smaidot, noteica Obzāns. Viņš savu bija paveicis.

Reakorda, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša otrā ceturkšņa pēdējā diena

(14. aprīlis pēc Jaunās pasaules kalendāra)

Firistra dzina zirgu uz priekšu, cik vien spēja, taču ērzelis bija spītīgs un nebūt nepakļāvās ne spērieniem, ne pletnes cirtieniem. Lai gan Reksakā iegūtās norādes bija visai miglainas, kaut kas lika Firistrai traukties uz dzimtās Reakordas pusi. Beidzot ap pusnakti viņa bija sasniegusi senās pilsētas pierobežu. Kārtējo reizi iecirtuši papēžus zirgam sānos, viņa skubināja dzīvnieku, taču panāca pretējo: zirgs mežonīgi iezviedzās, saslējās pakaļkājās un burtiski nokratīja jātnieci. Guļot zālē, Firistra palūkojās augšup un uz mirkli šausmās sastinga. Priekškāju pakavi gandrīz skāra meitenes seju. Viņa sajuta zirga naidu, taču nespēja noticēt tam, ka lops spētu ienīst. Pēdējā brīdī zirgs pēkšņi parāvās sāņus un izvairījās nodarīt pāri cilvēkam. Nicīgi nosprauslājies, ērzelis apcirtās un nozuda tumsā.

Palikusi viena, Firistra bridi pārdomāja, ko darīt tālāk. Iesoļot Reakordā viņa nevarēja. Šobrīd viņai bija svarīgāks uzdevums nekā stulba izskaidrošanās ar kādreizējiem ģimenes locekļiem. Tomēr Reakordas tuvums bija visai izdevīgs. Teju vai katrā ciematnieku mājā bija pa kādam jājamlopam. Klusi un nemanāmi ielavīties kādā stallī Firistrai nebūs grūti. Ja izdosies, viņa paķers pat divus zirgus, lai ir viens maiņai. Citādi atkal paliks uz ceļa.

Kā ēna viņa slīdēja starp kokiem un drīzumā sasniedza nomaļākās mājas. Viņas nozušana pirms dažām dienām bija likusi ciematniekiem kļūt modriem. Daži jaunekļi, ar kuriem viņa iepriekš bija draudzējusies, bija nolikti sardzē. Firistrai būtu tīrais nieks tikt galā pat ar visiem ciemata vīriem, kopā ņemtiem, taču lieks troksnis šobrīd neietilpa viņas plānos. Slēpjoties ēku ēnās, viņa drīz vien sasniedza tuvāko stalli un, pārliecinājusies, ka šeit nav neviena sarga, paķēra pie pavadas pirmos divus zirģeļus, kas trāpījās tuvāk durvīm. Kad sargi attapa, ka kāds siro pa ciemu, par Firistras viesošanos Reakordā vairs liecināja tikai aizvien tālāk izzūdoša pakavu klaudzoņa.

Readona, agrs rīts

Rosība pilī sākās jau līdz ar pirmajiem rītausmas stariem. Dažādām tautām bija dažādi ieradumi, un tas šobrīd padarīja dzīvi pilī nedaudz haotisku. Taču pēc brokastīm dienas ritms kļuva noteiktāks. Kā jau vienojušies iepriekšējā vakarā, viesi pulcējās troņa zālē, kas bija iekārtota pārrunu vajadzībām. Šoreiz zāle vairs nebija tik pilna kā iepriekšējā vakarā, jo vairākas valdnieces un valdnieku pēcnācēji, kas kā viesi piedalījās sagaidīšanas ceremonijā, pārrunās piedalīties nebija pilnvaroti. Orki, rūķi un troļļi politikas jautājumos bija salīdzinoši konservatīvi, un tādēļ uz pārrunām ieradās tikai šo rasu valdnieki. Turpretī elfu vidū valdīja vienlīdzība, un elfas ne tikai piedalījās šādās pārrunās, bet arī bija nenovērtējamas kā padomdevējas. Ari taurīdu valdnieks pie pārrunu galda sēdās (drīzāk gan jāsaka notupās) viens. Taču, lai cik patriarhāli dažu rasu un tautu pārstāvji bija attiecībā uz savām sievietēm, viņi necēla iebildumus pret citu rasu un tautu sieviešu piedalīšanos diskusijās un pat respektēja viņu viedokli. īpašu apkārtējo cieņu baudīja sirēnu valdniece.

Memetrijam, kas vērienīgās pārrunās piedalījās bieži, tautu pārstāvji bija labi pazīstami. Turpretī Katrakanam, kas no Mentaras izceļoja vien tad, kad tas bija īpaši nepieciešams, daudzi klātesošie bija tikpat sveši un nepazīstami kā cirmeniešiem.

Viens no svarīgākajiem jautājumiem, kuru šīsdienas pārrunās bija nolemts apspriest, bija Gjaraha meitas atbrīvošanas pasākumi. Datrass piedāvāja sapulcēt pietiekami lielus spēkus un doties uz Elkardonu, lai atkarotu meiteni. Ari Heinriham šāda doma bija ienākusi prātā, taču pret to asi iebilda Meornira. Viņas valstībā jau tā bija pārlieku daudz garu, kas, krītot kaujās, tiecās atgriezties pie dzīvajiem. Ari elfi, kas savā būtībā bija pret jebkādu vardarbību, nepiekrita šādam risinājumam.

Memetrijs piedāvāja sākt pārrunas. Kādēļ neļaut Mataau izvirzīt savas pretprasības? Tomēr šādu risinājumu noraidīja Obzāns. Viņš zināja, ko Mataau pieprasīs apmaiņā pret Lizu. Ne velti Smagārs tik pamatīgi bija iesēdies Elkardonas pilī. Četri cirmenieši apmaiņā pret Lizu šāds risinājums neguva ari pārējo atbalstu. Turklāt no laba prāta Liza Elkardonu nepametīs. Par to jau bija varējuši pārliecināties malkorieši.

-     Tā vien šķiet, ka esmu slikti tevi mācījis, Katrakan, uzmanīgi klausījies diskusijās, beidzot ierunājās Ariks. Vai tiešām neviens no jums neredz, ka te ir tikai viena iespēja? Ir jāizveido neliela, bet ļoti spēcīga kaujas vienība, kas spētu iekļūt pilī, neviena nemanīta, un tikt klāt meitenei, pirms kāds sargs paguvis kaut iepīkstēties.

-    Pat ja šāda pašnāvības misija izdotos, Katrakans nicīgi pasmīnēja, ko iesāksim, kad būsim pilī?

-   Verga saites Vārdi nav neatceļami, Ariks nikni uzsita ar plaukstu pa pārrunu galda virsmu, un no šā trieciena nodrebēja visas uz milzīgā galda novietotās glāzes un šķīvji. Vai šajā telpā, izņemot elfus, ir kāds, kurš prot atcelt Vārdus?

Tika paceltas vairākas rokas, taču Ariks pievērsās Obzānam.

-    Tad es tiešām nesaprotu, ko mēs te kaltējam mutes?! pūķu kapteinis nosprauslājās, un no viņa mutes izvēlās prāvs tvaika mākonis.

-     Atvainojiet! Ja tik pieredzējis karavīrs prot ari atsaukt Vārdus, tad mums nepieciešami vēl tikai daži, kas palīdzētu Obzānam īstenot šo operāciju. Tomēr gribu atgādināt: šāda misija ir bīstama, tādēļ pieteikšanās ir brīvprātīga.

Atsaucība bija liela, tomēr ne jau visi bija misijā iesaistāmi. Orki, būdami ļoti drosmīgi un kareivīgi, pieteicās pirmie, bet Ariks viņus noraidīja, jo viņi bija nepārspējami kaujas laukā, nevis slepenās operācijās. Noraidījumu piedzīvoja arī troļļi, dēmoni un vairāki citi brīvprātīgie. Izcili piemēroti šādam pasākumam bija elfi. Viņu smalkie augumi un izveicība būtu milzīga priekšrocība.

-     Ar mūsu spēkiem un cirmeniešiem pietiks, vispārējo kņadu pēkšņi aprāva kāds neliela auguma vīrs ar dzeltenīgu ādas krāsu, augstiem vaigu kauliem un izteiksmīgām mandeļveida acīm. Ja nu vienīgi mums drošības labad pievienotos Readonas pils jaunais burvis Džulians.

-    Visu cieņu, meistar Šorio! Ariks iebilda. Lai cik nepārspējami ir Salojālu kaujinieki, te jārēķinās ar Mataau bezgalīgo nežēlību un Rorikora spēku.

-     Kapteinis Arik-sans domā, ka salojālu dzīvības ir vairāk vērtas nekā varoņa meitas atgūšana? meistars Šorio viltīgi piemiedza acis.

-     Mani ļaudis parūpētos par iekļūšanu pilī un drošu atkāpšanos kopā ar gūstekni, bet Obzān-sans atbrīvotu jaunavu un dotos projām, kamēr mēs nodrošinātu viņa aizmuguri. Tad misijās nebūtu jādodas visiem četriem Cirmeņa karotājiem, kas būtu riskanti. Palabojiet mani, ja kļūdos, bet vai jaunava gadījumā neizskatās pēc ēsmas peļu lamatās? Esmu drošs, ka Elkardonā to tik vien gaida, kad Cirmeņa karotāji ieradīsies glābt meiteni.

-    Meistara teiktajā ir dziļa patiesība, smagi nopūtās Datrass. Ari man šķiet, ka malkoriete tiek turēta kā ēsma. Tādēļ Elkardonas tuvumā nevajadzētu rādīties nevienam cirmenietim.

-    Mēs labprāt dotos šajā misijā kopā ar salojālu kareivjiem, ieminējās Raveks. Es personiski atdotu dzīvību par Gjaraha meitu, taču neviens, izņemot Cirmeņa kareivjus un malkorieti, nav meiteni redzējis.

Tika nolemts, ka misijā dosies salojāli un cirmenieši kopā ar Džulianu, taču pilī iekšā ies tikai Obzāns; pārējie gaidīs drošā vietā, lai nodrošinātu ātru atkāpšanos. Sorans piedāvāja izmantot vēja diskus un saņēma no Sedra uzslavu par lielisko ideju. Taču Igra atgādināja, ka ne visi ir tik prasmīgi gaisa sērfotāji. Tas nozīmētu, ka lidot varētu tikai daži. Pārējiem nāksies doties projām jāšus, un te radās risks tikt notvertiem.

Elkardonā ir gūstekņi, kuri pateicībā par atbrīvošanu nogādātu bēgļus drošībā ļoti ātri, ieminējās sirēnu valdniece Nolintra. Pirms vairākiem gadiem Vienradžu kalnos tika nolaupīti daži desmiti grifu olu un mazuļu, kas ar Verga saiti ir piesaistīti Elkardonas valdniekam. Pateicībā par atbrīvošanu grifi kļūtu par uzticamiem sabiedrotajiem.

Tas jau izklausījās krietni labāk. Kopējais operācijas plāns nu bija gatavs, atlika vien izstrādāt visas sīkākās tā nianses, lai garantētu operācijas izdošanos.

Nākamais jautājums bija Suzannas un domhandiešu ierašanās. Ziņa par Talu mantinieces brīnumaino atrašanos izraisīja nedalītu sajūsmu. Domhandieši ar gavilēm sveica ziņu, ka drīz mājup pārradīsies daudzi, kas tika uzskatīti par savai pasaulei zudušiem. No visām pusēm kā krusa bira jautājumi, vai to vidū, kas ieradīsies, ir vienas, otras, trešās un nez kurās dzimtas piederīgie. Tik sīku atskaiti sniegt nevienam nebija pa spēkam, tādēļ Memetrijs aicināja domhandiešus būt pacietīgiem un savu piederīgo likteņus izzināt tad, kad būs ieradusies Suzanna. Turklāt viņš atgādināja, ka ikviens var ielūkoties Jaunās pasaules domhandiešu reģistrā, kas sniegtu atbildes uz daudziem jautājumiem.

Vairāki klātesošie ierosināja nodrošināt pie Vārtiem pienācīgu sagaidītāju pulku, taču šis ierosinājums tūliņ pat tika noraidīts. Vārti atrodas Loredas teritorijā, un nav jēgas riskēt, sūtot turp sagaidītājus. Gluži pretēji. Suzannas ierašanās būtu turama vislielākajā noslēpumā, lai pat muša nespētu pienest ziņas Mataau.

Šo domu atbalstīja gan Ariks, gan elfi, kuri pamatoti nosauca Suzannu par Mentaras slepeno ieroci. Sirēnu pārstāve ieminējās, ka tad, kad cirmenieši dosies pakaļ Suzannai, kopā ar viņiem būtu jādodas kādam no brāļiem. Lai gan šī ideja patika visiem, ilgākas diskusijas izvērtās par to, kurš tieši dosies uz Jauno pasauli Memetrijs vai Katrakans. Visbeidzot Datrass izšķīra šo strīdu. Pašlaik nenotika nekādas nopietnas pārrunas starp valstīm, un, pat ja tādas kļūtu nepieciešams, zinot situāciju, tās varētu atlikt līdz Memetrija atgriešanās brīdim. Turpretī atstāt Mentaru bez armijas virspavēlnieka nebūtu droši, īpaši jau pēc tam, kad Loreda būs nokaitināta nolaupītās meitenes dēļ. Uzklausījuši Datrasa argumentus, domhandieši vienbalsīgi nolēma, ka cirmeniešiem līdzi dosies Memetrijs. Lai gan lielākā daļa Smagāra spēku atradās Domhandā, atstāt valdnieku Jaunajā pasaulē bez atbalsta un aizsardzības nebūtu prātīgi, tādēļ viņam līdzi dotos arī abi jaunie burvji. Pārējiem bija jāparūpējas par krietni lielā domhandiešu skaita izmitināšanu un apgādi.

Visbeidzot cirmenieši darīja zināmu jautājumu, kas viņus satrauca visvairāk.

-    Mūsu galvenais uzdevums Domhandā, grūtsirdīgi iesāka Obzāns, ir kristālu atdošana dižajiem Meistariem. Taču mums nav pat vismazākās nojausmas, kur viņus meklēt.

-    Kas tur ko meklēt, iesmējās Sorans. Lecam uz diskiem, un ap vakaru būsim klāt!

-    Muļķības, augstprātīgi nosprauslojās Gromenārs. Šobrīd Cirmeņa kareivjiem pie Meistariem nekas nav meklējams. Ja kāds vēlas atdot kristālus, tad atļaujiet jautāt: kur ir piektais?

-     Diemžēl piektais kristāls ir naidīgās rokās, Obzāns nopūtās. Pārrunas, kas kopš paša rīta turpinājās jau piekto stundu, bija izsmēlušas viņa spēkus.

-    Tātad… uguns elementa tautas princis pavīpsnāja. Jautājums vispirms ir par to, kā atgūt piekto kristālu. Tikai tad ir jēga domāt par došanos pie Meistariem. Viņiem nav laika tukšām pļāpām.

-    Nepārspīlē, brāl, rāmi noteica Tamorals. Meistari varētu ieteikt, kā vislabāk rīkoties, lai atgūtu piekto kristālu. Taču man šķiet, ka cirmeniešiem vispirms vēl ir jāpaveic citi uzdevumi. Atcerieties, brāļi, kālab mēs tikām izraudzīti!

Atbildot uz cirmeniešu jautājošajiem skatieniem, Tamorals paskaidroja, ka pirms vairākiem gadu desmitiem, kad šķitis, ka cerību uz Cirmeņa atgriešanos vairs nav, piecu elementu tautu valdnieces atsaukušās Meistaru aicinājumam. Kad valdnieces ieņēmušas bērnus, viņas atteikušās no savām elementu spējām un kā vienkāršas mirstīgās apmetušās Reskas templī, kur šobrīd glabājas Elementu kristāli. Meistari pieskatījuši mātes, veikuši dažādus senus un slepenus rituālus un tā panākuši, ka zēniem piedzimstot piemitušas katram sava elementa stiprākās īpašības, tomēr viņi ir ari tuvi cilvēkiem. Tā izveidoti elementu prinči, kuru spējas ir gandrīz līdzvērtīgas cirmeniešu spējām, bet viņiem nav nepieciešams ne kristālu tuvums, ne Cirmeņa svētība.

-    Tagad, kad cirmenieši ir atgriezušies Domhandā, mēs esam tikai viņu palīgi, nevis vietnieki vai aizstājēji, noskaldīja Tamorals.

Igra nomērīja ar skatienu Gromenāru un secināja, ka no tāda palīga viņa gan labāk turētos pa gabalu. Jauneklis izskatījās tā, it kā būtu pārliecināts, ka pasaule vispār ir radīta tikai viņa ērtībām un vajadzībām. Turpretī Sedram radās iespaids, ka Sorans ir ja ne viņa klons, tad gandrīz vai dvīņubrālis noteikti. Ne velti viņš kopš sākta gala bija sajutis šajā jauneklī kaut ko tuvu un radniecīgu.

Līdzīgi jutās arī Zefars. Tamorals šķita tikpat izziņas kārs un mierīgs kā viņš pats. Zināma līdzība bija saskatāma arī Obzānā un Kriomā. Lai gan no viņiem četriem Obzāns bija vecākais, bet no pieciem elementu prinčiem Krioms visjaunākais, abi bija dzimuši līderi, lieliski stratēģi un pašaizliedzīgi sekoja savai misijai. Neapskaužamākajā situācijā bija nokļuvis Veregans. Cirmenietis, kura misiju viņam tagad būtu jāpalīdz izpildīt, bija nostājies Tumsas spēku pusē. Rāmais zemes elementa princis skumji lūkojās sev priekšā, it kā cenšoties rast sava stāvokļa izskaidrojumu galda virsmas rakstos.

Tā nu šis jautājums tika atlikts uz vēlāku laiku, kad situācija būs mainījusies. Atlika vien cerēt, ka tā mainīsies uz labo pusi.

Saule jau slīdēja aiz apvāršņa, kad pārrunu dalībnieki beidzot cēlās no galda, lai ieturētu vakariņas un dotos atpūsties. Visi bija pārguruši un jutās iztukšoti. Vienīgais izņēmums, šķiet, bija Sorans, kurš bārstīja jokus un visiem spēkiem centās uzturēt pārējos modru garu.

Kamēr sanāksmes dalībnieki, sadalījušies grupiņās, tērzēdami devās uz ēdamzāli, Memetrijs pārtvēra brāli, kurš jau bija ieņēmis izdevīgāko pozīciju, lai piedāvātu Meornirai kavaliera pakalpojumus.

-   Tā, protams, nav mana darīšana, Katrakan, valdnieks rāmi uzrunāja brāli, bet man tevi jābrīdina, ka šis rieksts tev nav pa zobam.

-     Tev taisnība, Memetrij, Katrakans pat necentās izlocīties un visai pikti atcirta: Tā noteikti nav tava darīšana!

-    Aizmirsti, brālis atmeta ar roku. Mans pienākums bija tevi brīdināt. Tas arī viss.

-    Ak, brālīt, jauneklis grūtsirdīgi nopūtās. Es nojaušu, ka tas ir bezcerīgi. Bet… Tas bija kā zibens spēriens no skaidrām debesīm. Viņa ir tik neparasta. Esmu pagalam!

Un viņš jau spraucās cauri viesu pūlim, lai nokļūtu Meorniras tuvumā.

Elkardona, ap to pašu laiku

Mataau vienmēr uzturēja savu armiju kaujas gatavībā. Tādēļ mobilizācija neprasīja ilgu laiku. Tiklidz tie, kas bija sūtīti pārmeklēt mežu ap Vārtiem, bija atgriezušies un paziņoja, ka nekādas cirmeniešu pēdas nav atraduši, Mataau izziņoja gatavošanos gājienam uz Malkoru. Pēc sarunas ar Rorikoru viņš bija pieņēmis lēmumu, ka neliela sapurināšana dumpīgajam anklāvam nenāks par ļaunu. Turklāt diktatoru valdzināja iespēja sagūstīt Cirmeņa karotājus. Viņš instinktīvi juta, ka šo cilvēku ierašanās Domhandā nopietni apdraud ne tikai viņa plānus, bet arī pašreizējās pozīcijas. Dziļi sirdī viņš nojauta, ka šajā karagājienā viņam ierādīta tāda kā upurējamā dzīvnieka, nevis varena valdnieka loma. Taču viņš jau bija sajutis asiņu smaržu, un loredieša slepkavnieciskie instinkti ņēma virsroku pār saprāta balsi. Kas būs, būs.

Readona, vēlu tās pašas dienas vakarā

Šīs vakariņas būtiski atšķīrās no iepriekšējā vakara stīvi oficiālās maltītes. Šoreiz kalpotāji bija parūpējušies, lai viesiem būtu iespēja pašiem izvēlēties sarunbiedrus, neliekot iztikt ar to, kas kļuvis par blakussēdētāju pie galda. Lai gan diena bija bijusi gara un nogurdinoša, klātesošie, kas vēl uz kādu brīdi varēja aizkavēties Readonā, nesteidzās doties pie miera.

Daži tūlīt pēc pārrunām bija atvadījušies. Vienus gaidīja tāls ceļš, citiem bija neatliekamas darīšanas, vēl kādam bija jāsteidzas, jo nebija kam uzticēt savu pienākumu pildīšanu.

Igra domīgi stāvēja milzīgā loga nišā un, izliekoties, ka lēni malko smaržīgu zāļu tēju, pāri kausa malām vēroja abus dēmonus. Meitenes prātu satrauca ne tikai tas, kā viņi ieguvuši šādu ārieni; viņa domāja, vai šis process ir atgriezenisks. Vai, piemēram, Datrass kādreiz varētu atbrīvoties no savas zilās ādas krāsas un spārniem, kā ari milzonīgā auguma? Alevina viņai bija stāstījusi, ka šo laiku dēmoni ir tiešie pirmo dēmonu pēcteči. Tas nozīmēja, ka tagadējie dēmoni maksāja par savu senču kļūdām.

"Tāpat kā par tām maksājam mēs," meitene sprieda.

Negribīgi viņai nācās atzīt, ka interese par dēmoniem nav saistīta tikai ar cilvēcību vien. Kopš abi garandroiri bija iesoļojuši ceremonijas zālē, Igra ik pa laikam pieķēra sevi vērojam Datrasu. Ja būtu piemērojama cilvēku vecuma mēraukla, Igra teiktu, ka šim dēmonam ir apmēram piecdesmit gadu vai nedaudz vairāk. Taču Domhandā viņa jau vairs necentās noteikt kāda vecumu tikai pēc izskata. Tas bija bezjēdzigi. Šajā gadījumā viņa būtu kļūdījusies par gandrīz diviem gadu simtiem, jo Datrass bija 240 gadus vecs dēmons.

"Pašā spēka plaukumā," bija sacījusi Alevina.

Igra mēģināja abstrahēties no dēmona zilās ādas krāsas un neievērot komiskos, mazos radziņus uz viņa pieres kauliem. Ja neņēma vērā tos un vēl spārnus, varētu sacīt, ka Datrasam piemita savdabīgs, īpatnējs skaistums. Kalsnajā sejā īpaši piesaistīja dziļi dobuļos iegrimušās tumšās acis, kas, dēmonam saniknojoties, uzliesmoja sarkanas. Izteiktā virsdegune, kas bija kā radīta briļļu valkāšanai, veidoja skaidri izteiktu robežu starp pieri un pārējo seju. Dēmona iekritušie vaigi un izteiktā žokļa līnija iezīmēja viņa sejā skarbākus toņus. Ja Datrass būtu cilvēks, viņš spētu sagrozīt galvu ne vienai vien daiļā dzimuma būtnei, un Igra pieķēra sevi domājam: "Ja es būtu par kādiem trīsdesmit gadiem vecāka…"

-    Garlaikojies? meitenes domas pārtrauca Džuliana balss.

-     Ne gluži, Igra moži atsaucās. Šeit garlaicība nedraud.

-   Jā, burvis pārlaida skatienu zālei. Man ari sākumā tā bija. Lai gan es maz ko atceros no tiem laikiem. Biju vēl pārāk mazs ķipars.

-    Mani visvairāk pārsteidz tas, Igra domīgi iesāka, ka visu tautu un rasu pārstāvji ir gatavi mesties cīņā par viena cilvēka glābšanu. Pat neraugoties uz to, ka šis cilvēks nav šejienietis.

-   Tu domā Lizu? Džulians precizēja, un, kad Igra piekrītoši pamāja, burvis klusi iesmējās. Lai to saprastu, ir jāzina, kā domā domhandieši. Šeit tādas lietas uztver pavisam citādi. Mēs… Atvaino, es jau sen sevi uzskatu par šejienieti. Mēs augstu vērtējam ikvienu dzīvības izpausmes formu. Katra būtne liela vai maza ir nozīmīga un vajadzīga. Dabā jau nav nekā lieka. Ja dzīvības cikls beidzas dabiski, tas nevienu nesatrauc. Taču, tiklīdz tas izbeigts vardarbīgi, visa Domhanda to jūt. Tas gan neattiecas uz dzīvības izbeigšanu tad, kad tā saistās ar dabiskajiem procesiem.

-    Ja kāds kādu apēd? Igra iesmējās.

-     Pareizi, burvis pamāja. Tā nu tas dabā ir iekārtots: pele ir vajadzīga, lai pūcei būtu iespēja uzturēt savu dzīvību. Bet te ir savi faktori, kurus nedrikst ignorēt. To peli, kas ir pietiekami atjautiga un ātra, lai nekļūtu pūcei par vakariņām, putns nomedīt nespēs. Tā ir dabiskā atlase. Ja tā nenotiks, dziviba, kas kalpo par barību citai dzīvībai, savairosies un zudīs līdzsvars.

-    Kā tad ar kaitēkļiem? meitene atcerējās savu ciematnieku pūliņus, apkarojot grauzējus, kuri iemitinājās klētīs.

-    Te nu jāsāk ar to, kas īsti ir kaitēklis, Džulians domīgi palūkojās Igrai pār plecu, it kā atbildi meklētu tumsā aiz loga. Daža laba dzīvības forma par kaitēkli visbiežāk kļūst cilvēku darbības dēļ. Piemēram, Loredas mežos šobrīd ir ļoti savairojušies kukaiņi un sīkie grauzēji. Ja mežā valdītu dabiskā kārtība, putni regulētu gan kukaiņu, gan peļu un cirslīšu daudzumu. Tagad tā nenotiek, un tie, kas dabā ir nepieciešami, kļūst par apgrūtinājumu.

-    Bet Liza nav šejieniete, un viņas esamība vai neesamība neietekmētu līdzsvaru Domhandā, meitene sprieda. Ari Vorjaks apšaubīja to, ka Mentara varētu gribēt palīdzēt Lizai.

-    Vorjaka izturēšanās mani pārsteidz, lai gan viņš mēdz būt visai mulsinošs. Taču kopumā tā var domāt tikai Jaunās pasaules cilvēks, burvis skumji pasmaidīja. Arī man kādreiz šķita, ka pareizi ir tā, kā tas notiek Jaunajā pasaulē, kur katrs cilvēks ir pats par sevi, katram rūp tikai viņa paša ikdiena. Ja tā stingri ņemam, tad Liza ir Domhandas kādreiz zaudētais bērns. Šeit viņai ir liela nozīme. Nevērīgi pret atsevišķiem cilvēkiem var atļauties izturēties Jaunajā pasaulē, kur pat pēc tādas milzīgas katastrofas, kāds bija Lielais Sprādziens, cilvēku populācija savus miljardus atguva dažu gadsimtu laikā. Šeit par populāciju nesauc tikai cilvēkus. Šeit populācija ir viss dzīvais sākot ar koku un beidzot ar garu.

-     Bet tu neesi šejienietis, Igra piesardzīgi ieminējās. Taču tas nav traucējis tev iemācīties domāt vietējo kategorijās.

-    Laikam jau tieši uzskatu atšķirības dēļ mūsu šeit ir mazāk nekā domhandiešu Jaunajā pasaulē, Džulians paraustīja plecus. Pat Merlins nebija spējis šeit iedzīvoties uz palikšanu. Bet man bija lieliski audžuvecāki. Jaunajai pasaulei esmu svešs. Es pat domāju, ka nespētu tur dzīvot.

-    Un tomēr, mirkli klusējusi, Igra pašūpoja galvu, arī šeit visi nav vienlīdz nozīmīgi.

-     Kā tu to domā? burvis neizpratnē iepleta acis.

-    Palūkojies pats, meitene ar rokas mājienu mudināja Džulianu paraudzīties uz klātesošajiem. Es kaut kā nemanīju starp sveicējiem nevienu zirgu, ziloni vai vismaz vilku. Ja jau šeit populācija ir viss dzīvais, kādēļ šādās sapulcēs nav pārstāvētas visas dzīvības formas?

-    Redz, kā, Džulians iesmējās. Ak, Jaunās pasaules meita! Protams, šeit ir pārstāvētas visu dzīvības formu intereses. Es negribētu šobrīd nogurdināt tevi ar stāstiem par Domhandas vēsturi un to, kā attīstījusies šejienes pasaules iekārta. Pateikšu tikai to, ka tu reti kurā lielajā kopā sanākšanas reizē redzēsi visu sugu pārstāvjus. Bet viņu viedoklis noteikti tiks pārstāvēts. Vienkārši dažas dzīvības formas savu interešu aizstāvēšanu ir uzticējušas noteiktu spēku pārstāvjiem. Mežu iemītniekus te pārstāv Sorans. Gan Zvaigžņu skrējēji, gan Vējskrējēji rūpējas par mežiem un visiem to iemītniekiem. Ikviena ūdeņu būtne paļaujas uz Tamorālu. Elementu prinči nav vienīgie pilnvarotie. Arī pūķi, orki un troļļi pārstāv gan sevi, gan citas būtnes. Padomā pati, cik mulsinoši tas būtu, ja pie pārrunu galda sēstos ronis.

Džuliana paskaidrojums lika Igrai vēlreiz ielūkoties dažādajās būtnēs, kas pildīja zāli. Pat viņai natūriķei nebija viegli domāt tik plašā mērogā.

* # *

Heinrihs ar Raveku nošķīrās no pārējiem viesiem, jo puisim par visu vairāk gribējās izjautāt tautieti gan par tēvu, gan vienīgo dzīvu palikušo tuvinieku vectēvu, gan par pašu Malkoru. Klausoties maršala stāstos, jaunekli pārņēma aizvien lielāks niknums. No mātes, kura par Malkoras aplenkumu zināja tikai to, ko Gjarahs bija paguvis vai vēlējies pastāstīt, Heinrihs bija guvis tikai virspusīgu priekšstatu par karu, kas pakļāva viņa tautu. Tagad viņš uzzināja visu patiesību. Jaunekļa sirdī dusmas mijās ar sāpēm, un viņš neslēpa asaras tās straumēm plūda pār viņa vaigiem. Aplenkuma laikā Raveks bija bijis vēl gluži bērns, taču viņš labi atcerējās, kā svētījis brīžus, kad miegs pārmācis izsalkumu un aukstumu, jo tā bijusi iespēja aizmirsties kaut uz īsu brīdi. Cieši saspiedis dūres, Heinrihs sakoda zobus, lai savaldītu jūtas, kas draudēja viņu saplosīt.

-     Zvēru pie tēva piemiņas, viņš trieca dūri pret sienu ar tādu spēku, ka senā pils šķita nodrebam līdz pašiem pamatiem, es tikšu klāt tam nelietim, un tad viņa stundas būs skaitītas!

-     Nomierinies, draugs, Raveks tēvišķi apskāva jaunekļa plecus. Nokaujot diktatoru, neko nevar panākt. Ja nogalināsi šo, vietā nāks cits. Vēl nav zināms, vai nākamais nebūs vēl nežēlīgāks. Mēs par to jau esam domājuši, taču atmetām šādu iespēju.

-    Bet nevar taču pieļaut, lai Mataau vara turpinās mūžīgi, Heinrihs iebilda.

-    Viņa vara balstās uz cilvēku bailēm, Raveks paskaidroja. Bailēs no nāves cilvēki ir gatavi kalpot Mataau, lai gan šī kalpošana ir visīsākais ceļš uz Meorniras valstību. Ja ļaudis sapratis, ka viņi un tikai viņi ir Mataau varas pamatā un vairs nepakļausies diktatoram, valdnieks tiks gāzts un cilvēki kļūs brīvi.

-     Kādēļ viņi to vēl līdz šim nav sapratuši? jauneklis teju vai kliedza.

-   Tu vēl esi jauns, manu zēn, maršals nopūtās. Tu vēl nezini, kas ir īstas bailes. Tās aptumšo prātu un salauž gribu. Bet, tici man, reiz pienāks tā diena, kad tie, kurus Mataau izmanto kā kaujā laižamu gaļas vairogu, sacelsies un gāzīs apspiedēju. Ja pakļautie baiļu iespaidā vairs nekaros viņam par prieku un pakļautībā esošās zemes vairs nemaksās milzīgās nodevas, viņa vara beigsies.

Raveks pavēstīja Heinriham, ka kādreiz pārtikusi un bagātā Malkora tagad ir kļuvusi par nožēlojamu, nabadzībā grimstošu nomali. Mataau pieprasīja, lai ikviens viņa pavalstnieks maksā Elkardonai septiņas desmitās tiesas no saviem guvumiem. Tas attiecās uz ikvienu amatnieku, zvejnieku, zemnieku vai tirgotāju. Ja iegadījās neražas gads, Mataau uz gadu samazināja nodevu apmēru līdz sešām desmitajām tiesām, lai turpmākos četrus gadus piedzītu astoņas desmitās tiesas. Ļaudis dzīvoja pusbadā, bet Elkardona vai peldējās bagātībā.

-    Bet ari citi valdnieki piedzen nodevas, Heinrihs nesaprata.

-    Tiesa, Raveks apstiprināja. Bet Readona, piemēram, piedzen tikai vienu desmito tiesu, no kuras uztur gan pili, gan ierēdņus un vēl iemanās veidot uzkrājumus. Kad Mentara piedzīvo neražu, Memetrijs no valsts ietaupītā izdala pārtiku iedzīvotājiem un nodrošina sējai nepieciešamo. Tādēļ mentarieši labprāt maksā nodevas pilij, jo pils rūpējas par ļaudīm. Mataau izspiež no cilvēkiem pēdējo, lai apmierinātu tikai savas iegribas. Labi vēl, ka ari viņam ir jāpakļaujas augstākajiem likumiem. Ja tā nebūtu, Malkoras upē jau sen vairs nebūtu nevienas zivs un Malkoras kalni būtu noskaldīti no zemes virsas.

Lai gan Obzānam nebija viegli pierast pie domas, ka valdnieks var būt tāds kā Katrakans, aušīgs puika, kuram domas grozās tikai ap to, kā atkal pastrādāt kādu nedarbu, tomēr ar Katrakanu kaujiniekam sarunāties bija krietni vieglāk nekā ar nemitīgi mulstošo un sarkstošo Memetriju. Nogaidījis mirkli, kad Katrakans uz brīdi bija palicis viens, Obzāns nolēma beidzot noskaidrot to, kas viņam nelika mieru kopš pārrunu rīta cēliena.

-    Vai drikstu jautāt? kareivis nedroši iesāka.

-    Sper tik laukā! Katrakans draudzīgi uzsmaidīja Obzānam. Kas uz sirds?

-   Kas ir šie noslēpumainie salojāli, kuri tik labprāt pieteicās palīdzēt Lizas glābšanā?

-     0! Katrakans izteiksmīgi iepleta rokas. Tā ir leģenda. Kad mācījos pie salojāliem, man nebija ne laika, ne iespējas apjautāties, kā sensejs Salojāls nokļuvis Domhandā. Cik nu zinu no manu skolotāju stāstītā, salojālu tempļa dibinātājs esot no Jaunās pasaules. Viņš esot dzimis vietā, ko jūs saucot par Japānu. Tas esot noticis ļoti sen, pēc jūsu laika skaitīšanas, 20. gadsimtā. Toreiz pie jums esot no debesīm mesti kaut kādi nāves rīki, uguns bumbas, kas noslaucījušas no zemes veselas pilsētas ar visiem iedzīvotājiem.

-    Vai tik runa nav par pirmajām atombumbām? sarunai pievienojās Zefārs, kas nemanot bija pienācis no aizmugures.

-     To nu es tev nezinu teikt, Katrakans iesmējās. Es zinu tikai vienu veidu, kā iespējams nodarīt tādu postu. Ja Arikam piemetīsies iesnas, vesela pilsēta var pārvērsties kūpošā drupu kaudzītē.

Zefārs vērtējoši palūkojās uz pūķu kapteini, tomēr nespēja iztēloties, ka viņš spētu radīt tādus postījumus. Vīrs gan bija iespaidīga auguma, un arī tvaikus nākam no Arika mutes Zefārs bija pamanījis, tomēr Katrakana teiktais šķita nedaudz pārspīlēts.

-     Cilvēka formā viņš nav bistams, Katrakans mierinoši noteica. Ļaunākajā gadījumā var izspļaut nelielu liesmu. Bet, kad Ariks ir savā dabiskajā formā, tad tik saturies! No viņa kliedziena vien mūžveci kalni nodreb kā cepumu tornītis.

-     Atgriezīsimies pie salojāliem, atgādināja Obzāns, jūtot, ka saruna var aizvirzīties citā gultnē.

-    Ak jā, par salojāliem, iesaucās Katrakans. Toreiz, kad no debesīm esot nokritusi uguns lode, sensejs Salojāls un viņa saime tikko sēdušies pie brokastu galda. Uguns lodes iespaidā radies portāls, un visa Salojāla ģimene attapusies šeit, Domhandā. Viņi visi bija saindējušies ar uguns lodes indi, un mūsu dziednieki un burvji ilgi nopūlējušies, lai viņus izdziedinātu. Kad Salojāli atguva veselību, sensejs Salojāls pateicībā nodibināja templi un sāka mācīt domhandiešiem senās zintis, kuras mantojis no saviem senčiem. Viņš apmetās Pussalā, un tagad salojālu templī laipni gaidīts ir ikviens, kas vēlas mācīties, kā viņi to sauc, seno nindzju mācību.

-    Es sapratu! Zefīrs starot staroja. Runa noteikti ir par Hirosimas bombardēšanu. Tas notika agri no rīta. Iespējams, ka atombumbas sprādziena dēļ ir radusies kaut kāda elektromagnētiskā anomālija, kas izveidojusi portālu pat tur, kur tam nav jābūt. Inde, par kuru tu runāji, patiesībā nav nekāda inde. Acīmredzot Salojāls bija saņēmis lielu radiācijas devu. To mēdz saukt arī par staru slimību. Man jāatzīst, ka jūsu dziednieki ir īsti brīnumdari, jo vēl pirms Lielā Sprādziena staru slimība tika uzskatīta par neārstējamu. Tagad mēs esam no šī apdraudējuma tikuši vaļā, jo kodoltehnoloģijas vairs netiek izmantotas.

-     Ja tev tā tīk, Katrakans, kurš visu Zefāra tirādi bija noklausījies pavērtu muti, paraustīja plecus un iesmējās. Es no tevis teiktā sapratu tikai vārdus "staru" un "brīnumdari". Svarīgākais ir tas, ka tagad salojāli ir kļuvuši par nepārspējamiem karotājiem un zinšu glabātājiem. Nav smādējuši arī šejieniešu zintis. Daudzi salojālu karotāji ir mācījušies pie elfiem. Gan jau paši redzēsiet.

Katrakans atklāja draugiem, ka meistars Šorio ziņojis par desmit salojālu kaujinieku ierašanos jau nākamās dienas rītā. Misija esot pārāk riskanta, tādēļ neviens no salojālu sensejiem neuzdrīkstoties dot rīkojumu saviem karotājiem. Tikusi izsludināta brīvprātīga pieteikšanās, un nu karavīriem esot jāsagatavo savi gari misijai.

Readonas rietumu vārti, tajā pašā laikā

Mataau un Rorikora vārds Mentarā par atslēgu visām durvīm vairs nekalpoja. Gluži pretēji, Firistrai nācās apvaldīt sevi vēlmi visas durvis vērt vaļā ar kājas spērienu. Te bija jāizmanto atjautība, viltība un no sirēnām mantotais valdzinājums. Atlaidusi putās nodzītos zirgus, lai skrien, kur pašiem tīk, jaunava mirkli uzkavējās tuvējā krogā.

Atvilkusi elpu un materializējusi sev sievišķigāku ietērpu, Firistra ļāva cirtainajiem matiem brīvi plūst pār pleciem. Kupliem brunčiem bija kāda nozīmīga priekšrocība: to krokās viegli varēja noslēpt gan dunci, gan zobenu.

Saule jau slīdēja aiz apvāršņa, kad Firistrai izdevās vienoties ar kādu vezumnieku, ka tas aizvedis viņu līdz pilsētai. Nu viņa stāvēja naidīgās citadeles vārtu priekšā.

Mentara bija atvērta un draudzīga valsts. Parasti šejienes pilsētu vārti nekad netika slēgti. Ari sargu nebija daudz. Tomēr šobrīd Readonā uzturējās pārāk daudz svarīgu personu, tādēļ sargi katram, kas mēģināja ieiet pilsētā, lika nosaukt savu vārdu, un tas tika pierakstīts garā sarakstā, kā ari paskaidrot sava apciemojuma mērķi un apmešanās vietu. Tieši pēdējā kļuva par Firistras klupšanas akmeni. Viņas vārds nevienam neko neizteica, turklāt Reakorda kā dzimšanas vieta nodrošināja Firistrai uzticama cilvēka statusu. Apciemojuma mērķi izdomāt nebija grūti. Vai nu mazums dziedātāja, dejotāja, burve izklaidētāja… Bet apmešanās vietas Firistrai nebija. Kā viņa bija uzzinājusi krogā, ari atrast tādu nebūtu viegli, jo pilsēta mudžēja no dažnedažādu ļaužu pieplūduma.

Readonā bija tikai divi cilvēki, kurus Firistra pazina, tomēr Katrakana un Memetrija piesaukšana nez vai būtu laba doma. Nespējot izdomāt neko labāku, viņa nolēma paļauties uz sevi mītošo garu spējām. Astafals taču kādreiz bija itin labi pratis likt cilvēkiem domāt to, kas viņam bija vajadzīgs.

Uzbūrusi sejā valdzinošu smaidu, Firistra devās sargu virzienā un mirkli vēlāk lepni soļoja cauri Readonas vārtiem.

Readonas pils, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša trešā ceturkšņa pirmā diena

(15. aprīlis pēc Jaunās pasaules kalendāra)

Viņš mīlēja savus tautiešus, savu zemi, laukus, mežus… Taču, raugoties, kā dzīvo viņa tuvinieki, viņam bieži šķita, ka kaut kas nav īsti kārtībā. Viņš palūkojās pa kreisi un redzēja, kā Astafals un Telokhols, sviedriem noplūduši un salīkuši zem nastas svara, stiepa kārtējo baļķi, lai iebūvētu to Astafala māsas jaunās ģimenes mājas sienā. Haselks kopā ar tēvu skubināja kuslo zirģeli vilkt pret kalnu smago siena vezumu. Telokhola māte, vecajām, mezglainajām rokām viegli trīsot, nesa no akas smagus, ūdens pilnus spaiņus.

"Vai tiešām cilvēkiem visu mūžu ir tā jānopūlas, lai iegūtu to, kas viņiem nepieciešams?" Navandars domāja. "Ja būtu iespējams uzsist knipi un mājās spaiņi paši pildītos ar ūdeni! Ja tikai ar domu vien varētu pacelt gaisā smago siena krāvumu un nolikt to šķūnī. Ja varētu tikai ar vēlēšanos vien uzcelt māju. Cilvēkiem būtu vairāk laika sev pašiem, vairs nebūtu tik smagi jāstrādā."

"Seko man, un tu spēsi to visu sasniegt!" kāda klusa balss ierunājās Navandara sirdī. "Seko man, un es dāvāšu tev spēku, kāda nav nevienam citam. Es padarīšu tevi varenu. Visa pasaule gulēs pie tavām kājām un apbrīnos tevi."

"Kam man apbrīna un vara?" Navandars sevī iesmējās. "Es tikai vēlos, lai maniem ļaudīm būtu vieglāka dzīve."

"Kas tevi sagaida šeit?" balss jautāja. "Paliec, un tava dzīve būs tikai sēju, pļauju un kulšanu mija. Nebeidzams ritenis, kas griežas un griežas. Gadu no gada viens un tas pats, līdz nāvei. Seko man, un tu būsi varens, dzīvosi mūžīgi un spēsi paveikt visu, ko vien vēlēsies."

Viņš palūkojās uz saviem līdzcilvēkiem, un viņu smagais liktenis izdarīja izvēli viņa vietā.

Atmiņu ainas slīdēja garām, saplūstot vienā raibā audeklā. Tagad viņš spēja ar domu vien pacelt milzīgus labības maisus un likt tiem pašiem virzīties uz klētīm. Nevienam vairs nebija jāar, jāsēj un jāpļauj. Viņš un viņa biedri to visu paveica ar domu un Vārdu spēku. Astafals spēja likt graudiem izbirt no vārpām un, paceļoties gaisā, pašiem sabirt maisos. Turklāt tie vairs nebija jāžāvē. Telokholam atlika vien uzpūst tiem dvašu, un graudus varēja bērt dzirnavās. Kad vajadzēja lietu, Haseīks lika zibeņiem spert un pērkoniem dārdēt, un viss, kam pieskārās Kaleaks, plauka un zēla. Viņi lika pazust ziemas salam, un viņu ļaudis ieguva pat trīs ražas gadā. Nevienam vairs nebija jānopūlas, un ciematā iestājās mūžīgie svētki.

Atmiņas atkal savērpās, un nu jau viņš sēdēja savas mātes mājas priekšā un ar šausmām lūkojās uz savām rokām, kuru plaukstas bija kļuvušas nesamērīgi lielas. Astafals sūkstījās par savām pēdām, kuras bija piemeklējusi tā pati liga. Neviens dziednieks nezināja, ko ar to iesākt. Ikreiz, kad viņi pieci bija lietojuši kādu no Vārdiem, tas ietekmēja viņu ķermeņus. Augumi sakumpa, kauli sāpēja, āda svila. Meistars bija sacījis, ka viņu ķermeņi nav pietiekami stipri, lai izturētu Vārdu iedarbību. Viņš piedāvāja visiem pieciem doties kopā ar viņu uz Malkoras kalniem, lai tur rūdītu ķermeni un iegūtu spēku, kas nepieciešams Vārdu izmantošanai. Neviens no pieciem jaunekļiem nevēlējās vairs ilgāk ciest šādas mocības un nolēma doties projām no ciema, lai sekotu Meistaram.

Tumšās kalnu ejas bija drūmas un biedējošas, tomēr briesmīgākas bija rūdīšanās nodarbības. Meistara Vārdi lika viņu ķermeņiem mainīties. Viņi kļuva stiprāki, taču šis spēks nāca caur baisām ciešanām. Ar katru nodarbību viņi aizvien vairāk un vairāk pārvērtās un aizvien mazāk atcerējās paši sevi. Kad Meistara Vārdi viņus vairs nespēja sāpināt, viņi atcerējās vairs tikai to, kādi ir viņiem dotie vārdi.

Astafals ierosināja apciemot viņu tuviniekus, cerot, ka tad atgūs atmiņas, bet ciematā viņus gaidīja nepatīkams pārsteigums. Ieraudzījuši viņus, ļaudis ķēra pēc akmeņiem un meta ar visu, kas bija pa rokai. Šāda sagaidīšana sāpēja. Ļoti sāpēja. Sāpēja ne jau ķermenim, kuram trāpīts ar akmeni, bet kaut kur dziļi, dziļi krūtīs.

Kas vispār bija šie ļaudis, kas atļāvās pret viņiem tā izturēties? Stāvot akmeņu krusas vidū, viņi mēģināja atcerēties, kādēļ bija šurp nākuši, līdz sadzirdēja vienīgo, ko vairs pazina, Meistara balsi, kas sauca viņus pie sevis.

* * *

Zefārs pamodās no paša kliedziena. Viņš bija jutis visas sāpes, kuras Navandaram bija nodarījuši Meistara Rūdīšanas Vārdi. Noplūdis saltiem, lipīgiem sviedriem, viņš sēdēja gultā un mēģināja nomierināt mežonīgi strauji pukstošo sirdi. Tad, lūk, kā bija radušies tie, kuru garu lauskas viņi nesa sevi! Tas bija baisi.

Pie durvīm klauvēja. Drebošām kājām un grīļodamies Zefārs aizsteberēja līdz durvīm un pašam sev svešādā balsī, izkaltušajam kaklam mežonīgi sāpot, izstomīja:

-    Kas?

-    Atver, Zeflr, aiz durvīm klusi skanēja Igras balss.

Atvēris durvis, viņš ieraudzīja Obzāna šausmās pārvērsto seju. Turpat līdzās stāvēja arī Sedrs un Igra.

-    Vai apciemojumam nav tā kā drusku par vēlu? beidzot norijis siekalas un atguvis spēju runāt, Zefīrs pikti jautāja.

-    Par agru, drūmi nomurmināja Obzāns. Jau sen ir pāri pusnaktij. Taču mēs nevarējām palikt gultā, dzirdot tevi kliedzam pa visu pili tā, it kā tev kāds rautu galvu nost.

-    Nūjā, Zefars izstomīja, atgriežoties gultā un liekot bez vārdiem saprast, ka biedri drīkst ienākt. Es redzēju sliktu sapni. Iespējams, ka kliedzu.

-    Tu arī?! izsaucās Igra.

-    Kā to saprast: "Tu arī!"? Zefārs neizpratnē apcirtās un gandrīz zaudēja līdzsvaru.

-    Vai tik tu nesapņoji par to, kā kļuvi par dēmonu? apjautājās Sedrs.

Zefara acis izbrīnā iepletās. Sedrs jau nu nebija tas, kuram diži padevās citu cilvēku domu lasīšana. Ja šādu jautājumu būtu uzdevis Obzāns, Zefārs to uztvertu kā pašu par sevi saprotamu.

Apsēdušies uz Zefāra platās gultas, biedri pavēstīja, ka arī viņi redzējuši līdzīgus sapņus. Tie gan bija katram savi, tomēr kopumā līdzīgi. Igra bija redzējusi, kā viņi visi bija devušies uz Jauno pasauli, lai nozagtu Meistariem kristālus, un kā Telokhols bija saņēmis Uguns Meistares raidīto liesmu triecienu, kas pamatīgi sakropļoja viņa seju un daļu ķermeņa.

Sedrs jau otro reizi bija izdzīvojis Astafala pēdējo kauju ar Cirmeņu, tikai šoreiz no Astafala skatījuma. Bet Obzāns bija dabūjis ciest no Meistara Vārdiem, ar kuriem tas bija pārveidojis Haseīka ķermeni. Dēmonu pārdzīvotais izraisīja biedru līdzjūtību. Visi viņi taču bija bijuši cilvēki, un tikai cilvēciskais vājums, nespēja pretoties varas un spēka kārdinājumam bija padarījis viņus par tiem, par ko viņi kļuva.

-    Kā var tik pilnīgi aizmirst sevi, savu izcelsmi, brīnījās Igra, lai vairs neatcerētos, kas ir cilvēks?

Viņa sapnī bija redzējusi, ka pirmie vergi miruši bada nāvē, jo dēmoni neatcerējās pat to, ka cilvēkiem ir nepieciešams uzturs. To viņiem bija paskaidrojis Meistars.

-    Ja vēl varētu noskaidrot, prātoja Zefars, kas ir šis noslēpumainais Meistars, kurš viņus tā izkropļoja.

Taču izrādījās, ka Meistara seju nebija redzējis neviens no viņiem. Sātana kārdinātāja personība tā arī palika miglā tīta.

Elkardona, agrs rīts

Nekāda pārākā stratēģiskā plānošana nebija nepieciešama. Mataau bija pārliecināts, ka pietiks vien nodemonstrēt malkoriešiem cik necik vērā ņemamus spēkus un viņi tūliņ pat izdos cirmeniešus, pat zobenus neizvilkuši. Šā iemesla dēļ viņš pat neplānoja ņemt līdzi pārāk daudz kaujas tehnikas. Kādas desmit trebučetes un pārīti tarānu, ja nu malkorieši sadomā iebarikādēties Sriefā. Turklāt tehnika jau bija ceļā un nekavēs viņus. Arī lielus karapulkus valdnieks izmantot nedomāja. Pietiks ar pieciem sešiem tūkstošiem vīru. Viņa rīcībā bija visi Smagāra vīri. Nedrīkstēja nerēķināties ari ar paša Smagāra kaujas prasmēm. Tās Mataau jau paspējis novērtēt. Smagārs viens pats bija divu duču vīru vērts. Ja tā viņa apmācītā malkoriete ir kaut vai sava skolotāja mazā pirkstiņa vērta, tad ari ar šo spēku nedrīkst nerēķināties.

Par provīziju atbildīgie ziņoja, ka nakts laikā jau ir sagatavojuši nepieciešamos pārtikas vezumus un nosūtījuši tos, lai nevelkas karaspēkam nopakaļ. Kopā ar pārtikas vezumiem bija izbraukuši ari ieroču meistari un kalēji. Atlika sagaidīt, kad tiks taurēta rīta junda, un ap pusdienlaiku viņa karaspēks varēs doties ceļā. Ne vēlāk kā pēc divām dienām viņš jau stāvēs pie Malkoras robežas.

Readona, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša trešā ceturkšņa otrā diena

(16. aprīlis pēc Jaunās pasaules kalendāra)

Visu iepriekšējo dienu cirmenieši bija aizvadījuši interesantās sarunās ar saviem "dubultniekiem" elementu tautu prinčiem. Tas gan neattiecās uz Igru, kura labprātāk tērzēja ar jebkuru, tikai ne ar Gromenāru. Nešķita arī, ka slaido, gaišmataino un visai augstprātīgo jaunekli šāda attieksme būtu pārāk sarūgtinājusi. Cik vien drīz iespējams, viņš, aizbildinoties ar steidzamām darīšanām, atvadījās un devās projām. Turpretī Veregans izrādījās visai interesants sarunbiedrs un labprāt dalījās ar cirmeniešiem savās zināšanās un prasmēs. Dažu stundu laikā viņi iemācījās ieklausīties zemes balsīs, un pacietīgajai Igrai pat izdevās saklausīt dažu akmeņu valodas.

Sedrs un Sorans bija kļuvuši nešķirami. Visu dienu abi tikai laidelējās apkārt ar saviem vēja diskiem un šķita aizmirsuši visu pārējo pasauli. Tomēr skriešanās ar diskiem nebija izrādījusies izklaide vien. Sedrs pat iemēģināja roku vēja stipruma mainīšanā. Tiesa, viņa panākumi šajā jomā nebija nekādi dižie, jo, kā paskaidroja Sorans, lai valdītu pār elementiem, ir nepieciešams īpašs rituāls, kas ļauj saplūst ar tiem.

Zefārs un Tamorals kopš paša rīta bija noslēpušies pils bibliotēkā, kur apsprieda Domhandas ūdeņu floru un faunu. Izrādījās, ka šejienes ūdeņos dzīvo daudz būtņu, kuras Jaunajā pasaulē tika uzskatītas par pasaku tēliem vai sen izmirušiem reliktiem. īpaši Zefāru ieinteresēja Dēmonu sala, kura atradās zem ūdens un kuru ieskāva spēka lauks, kas nejāva salas teritorijā ieplūst ūdenim un nodrošināja elpošanai nepieciešamo gaisu, iegūstot to no ūdenī izšķīdušā skābekļa.

Kamēr pārējie no saviem "dubultniekiem" mācījās, Obzāns bija nejauši nonācis sava "dubultnieka" skolotāja lomā. Krioms bija jaunākais elementu princis, un tādēļ viņam netrūka Zefāram tik raksturīgo bezgalīgo "kāpēc?" un "kā?". Jauneklis ar aizrautību mācījās zobenu cīņas un tuvcīņas paņēmienus un guva neticamus panākumus arī telepātijā un telekinēzē. Obzāns bija gandarīts. Tik talantīga skolnieka viņam nekad nebija bijis. Kā nu ne?! Krioms pārvaldīja tīro enerģiju zibeni. Tādēļ viņam, piemēram, nekādas grūtības neradīja jebkā materializēšana, kas bija vienas enerģijas pārvēršana citā.

Vēlāk pēcpusdienā, kad atvadījās ari pārējie un Readonā uzkavējās vairs tikai Meornira, Sorans, Tamorals un Ariks, ieradās gaidītie salojālu karotāji. To izskats vien nepieradušiem ļaudīm lika ieturēt distanci. Visi desmit salojāli bija gandrīz vienāda auguma, tērpušies melnās drānās, un viņu seju aizsedza melns sejsegs. Vienīgās atklātās ķermeņa vietas bija plaukstas un acis. Viņi bija ļoti nerunīgi. Kad Vihels painteresējās, vai viesiem ir īpašas vēlmes par istabām, kurās viņi tiks izmitināti, salojālu vadonis īsi noskaldīja:

-    Jumts, sienas, grīda, nedaudz rīsu un zivis.

Šāds ziņojums samulsināja pat simt četrus gadus veco burvi, kas ilgajā mūžā bija piedzīvojis visdažādākos dīvaiņus.

Pievakarē Memetrijs uzaicināja cirmeniešus savā darbistabā. Beidzot viņam bija laiks, lai aprunātos par Suzannu un viņas ģimeni, turklāt Igrai ļoti kārojās redzēt leģendāro Zvaigžņu loku, par kuru viņa bija ļoti daudz dzirdējusi. Saudzīgi noglaudījusi slaveno priekšmetu, meitene prātoja, kā gan tas spējis pārtapt vienkāršā mednieka lokā. Lai gan Meornira Igru biedēja, tomēr tieši viņa šķita piemērotākā, lai izskaidrotu šo fenomenu. Saņēmusi drosmi, Igra uzrunāja valdnieci.

-    Tas ir tādēļ, ka tā dēvētajos gudrajos priekšmetos mīt senu garu lauskas, Meornira veikli satvēra loku. Tās piesaista ar īpašu rituālu, un tad priekšmets klausa tikai noteiktai dzimtai. Zvaigžņu loku, tāpat kā Eksorandu un Akotala masku, spēj pakļaut tikai Tali. Parādi, Katrakan!

Laimīgs, ka var pakalpot savas sirds pavēlniecei, Katrakans paņēma no viņas rokām senča loku, un jau pēc mirkļa tas bija sarucis uz pusi kā mazais jātnieku loks. Vēl mirklis, un loks vairs nebija grezns, kokgriezumiem un dārgakmeņiem rotāts. Tas kļuva par vienkāršu, šķiet, mežā nogrieztu zaru, kam piesieta stiegra.

-    Lai kā es censtos, turpināja Meornira, ar žestu parādot Katrakanam, ka nu jau paraugdemonstrējumu pietiks, manās rokās Zvaigžņu loks būs tāds, kādu to pēdējā reizē atstājis kāds Tais. Šis loks jūt Talu asinis. Tas, starp citu, ir ari ļoti noderīgi, lai atklātu viltvāržus.

-    Bet vai tad tas nav pretrunā ar tavas valstības likumiem ieslēgt garu kādā priekšmetā, nevis ļaut tam mieru? Igra neslēpa savu mulsumu. To, ka aizgājēju mieru nedrīkst traucēt, zināja ikviens natūriķu zīdainis.

-     Skaidri redzams, mīļā, ka tu neko nezini par manas valstības iekārtu, Meornira pasmaidīja, un Igrai nācās secināt, ka valdnieces smaids atbruņotu pat akmeni. Garu pasaule ir visai sarežģīta. Pie manis gari nokļūst dažādu iemeslu dēļ. Ja gars atstājis ķermeni tādēļ, ka ķermenis savu laiku ir nokalpojis, tad gars ir viengabalains un, kā es teiktu, veselīgs. Kādu laiku tas klejo pa manas valstības dārziem, lidz ir gatavs doties tālāk. Augstākie gari tad pievienojas pirmavotam. Tie, kas vēl nav sasnieguši briedumu, gaida savu laiku, lai atdzimtu jaunā ķermeni. Bet tie augstākie gari, kas vēlas turpināt kalpošanu citiem, gaida atļauju atdzimt. Tāds ir mans skolotājs Ermariels. Viņš jau sen būtu varējis doties pie pirmavota, taču izvēlas palikt. ŠI ir jau trešā viņa atgriešanās, jo viņa zināšanas šeit ir ļoti nepieciešamas.

Gari, kas nokauti kaujās, visbiežāk ilgi nevar pierast, ka viņu miesiskā dzīve ir beigusies. Tā ir mana lielākā rūpe. Taču ir ari gari, kas nošķirti no saviem ķermeņiem ar Nāves Vārdu. Šie gari visbiežāk sašķist sīkās lauskās, veidojot tādu kā putekļu joslu pie manas valstības vārtiem. Tie nav pat gari, tādēļ nespēj iekļūt Garu valstībā. Dažas no šādām lauskām tu pazīsti pati, vai ne? Redzi nu! Tieši tās tad ari tiek piesaistītas gudrajiem priekšmetiem. Starpība starp tevi un Zvaigžņu loku ir tā, ka tev

ir savs gars un lauska tevi ir izvēlējusies pati, nevis rituālā piesaukta.

* * *

Nakts cirmeniešus atkal pārsteidza ar murgiem par viņos mītošo dēmonu iepriekšējām dzīvēm. Visi kā viens viņi izdzīvoja ciešanas, sāpes un mocības, kas cilvēkus bija pārvērtušas par šausminošiem dēmoniem, kuru sirdis bija satumsušas mūžīgo ciešanu dēļ. Igra sprieda, ka mocības likušas viņiem noslēpt savas būtības dzīlēs pēdējās cilvēcības atliekas, lai tā vieglāk pārciestu smago pārtapšanas posmu, kas bija maksa par viņu krišanu kārdinājumā.

Šorīt visi atkal pulcējās pārrunu zālē, lai kopā ar salojāliem apspriestu gaidāmo došanos uz Elkardonu, kad zālē ieslīdēja kāds karavīrs. Viņš kaut ko pačukstēja Memetrijam, un valdnieka seja pēkšņi satumsa.

-    Draugi, viņš lēni piecēlās kājās un aplaida skatienu visiem klātesošajiem, ir notikusi liela nelaime. Izlūki ziņo, ka Mataau karapulks ir ceļā uz Malkoru. Viņi izgājuši no Elkardonas jau vakar no rīta. Tas nozīmē, ka šobrīd viņi ir pusceļā.

Ziņa šokēja visus. Bridi zālē valdīja klusums, kuru pārtrauca Katrakans.

-    Es nesaprotu, kāds nelabais viņu dzen uz Malkoru?! Kas šim tur zudis?

-    Šķiet, ka es gan saprotu, Obzāns piecēlās un sāka lēniem soļiem mērīt zāli no vienas sienas līdz otrai. Acīmredzot viņam ir kļuvis zināms, ka esam ieradušies, un tas, ka malkorieši devās pie viņa, lai pieprasītu Lizas izdošanu, ir licis Mataau vai Smagāram, kas ir viens un tas pats, nospriest, ka mēs esam Malkorā. Stingri ņemot, mēs varam tikt uzskatīti par Loredas ienaidniekiem, un Mataau grasās uzsākt karu pret saviem pavalstniekiem par nodevību.

-    Tā tik vēl trūka, Igra smagi nopūtās. Tagad mūsu dēļ nāksies ciest pilnīgi nevainīgiem ļaudīm. Mēs nedrīkstam to pieļaut.

-    Te nu es Igrai piekritu, Sedrs uzsita ar plaukstu pa galda virsmu. Mūsu dēļ jau tā ir bijis daudz ciešanu. Es uzskatu, ka mums jādodas talkā malkoriešiem. Turklāt, ja jau Smagārs izmanto Lizu kā ēsmu, viņš viņu droši vien būs paņēmis līdzi.

-    Tas ir perversi, Zefārs ieminējās. Vest malkorieti pret malkoriešiem.

-     Ko tu gribi no tāda… Katrakans nespēja atrast īsti piemērotu apzīmējumu, ar ko raksturot Mataau.

-    …klīniskā kretīna, Zefārs nāca valdniekam talkā, un, neraugoties uz nopietno situāciju, vairāki zālē sēdošie iesmējās par tik trāpīgu raksturojumu.

-     Nu tad ko, Sorans iepleta rokas. Jāiet sadot tam klīniskajam kretīnam pa muti, jāsavāc meitēns, un lieta darīta.

-    Ja jau viss būtu tik vienkārši, nomurmināja Memetrijs. Ja šodien dosieties ceļā, pat ar visātrākajiem zirgiem Malkorā būsiet pēc vairākām dienām.

Sorans un Tamorals piedāvāja citu risinājumu. Tamorals varētu nobremzēt Malkoras upes straumi, Sorans nodrošinātu labu ceļavēju, un ar vienu no Memetrija tirgoņu kuģiem viņi divu dienu laikā nokļūtu Malkorā. Turklāt Tamorals apsolija ari lietus aizsegu, kas neļaus Mataau spiegiem ieraudzīt viņus ceļojam augšup pa upi.

-     Divās dienās Mataau jau būs izpļāvis teju vai visu Malkoru, ciniski iesmējās Meornira.

-    Ja tev ir kāds labāks piedāvājums, Tamorals paraustīja plecus, tad runā. Cik es zinu, tad Loredas robežas nevar šķērsot ar teleportēšanos. Tas atļauts tikai tiem, kuriem šādu atļauju ir devis Rorikors. Ja esi kaut kur piedurknē noslēpusi šādu atļauju, pastāsti ari mums par to.

-    Viena iespēja ir, Meornira turpināja, it kā nemaz nebūtu dzirdējusi Tamorala teikto. Tomēr man jābrīdina, ka tas būs diezgan nepatīkami. Mēs varam izmantot laika loku.

-    Laika loku?! vienā balsī iesaucās Sedrs un Zefārs.

-    Mums ir jāatgriežas laikā, kad Malkora vēl nebija Loredas daļa, valdniece turpināja, bungojot ar pirkstiem pa galdu. Bija redzams, ka viņu kaitina, ja kāds viņu pārtrauc. Tad mēs varēsim teleportēties Malkorā un atgriezties šodienā. Kā jau teicu, tas būs nepatīkami, jo visa pārvietošanās notiks vienā mirklī.

-    Mēs ieradīsimies Malkorā, pirms tā tika iekarota? Heinriha acīs iemirdzējās neparastas uguntiņas. Tad mēs varētu…

-    Nē, nevarētu! Meorniras matus atkal sapurināja citiem nejūtams vējš. Ar laiku nemēdz jokot, jaunekli! Es saprotu, ka tu ļoti vēlētos sastapt tēvu. Bet iztēlojies, ka pie tevis tagad pienāktu tava vecuma jauneklis un paziņotu, ka viņš ir tavs dēls! Šādi pekstiņi mēdz dārgi maksāt.

-Ja pareizi saprotu, bikli ierunājās Igra, šāda darbība tik un tā ir iejaukšanās laikā. Vai tas nenozīmē, ka mēs tiksim sodīti ar laika cilpu?

-    To atstāj manā ziņā, meitēn, Meornira ar rokas mājienu pielika punktu Igras raizēm. Man ar Pareģi ir īpašas attiecības. Ja kāds arī tiks sodīts, tad tā būšu es.

Tika nolemts, ka ceļā dosies cirmenieši, Heinrihs, salojāli un Džulians. Viņa pievienošanās bija obligāta Meorniras prasība, jo viņa uzstāja, ka nedrīkst paļauties tikai uz Obzāna spējām. Rorikors bija neprognozējams, un pastāvēja iespēja, ka būs nepieciešams vairāk nekā viena burvja spēks.

-    Vihel! piecēlusies, lai pirms sarežģītās darbības nedaudz atpūstos, Meornira vērsās pie vecā burvja. Sarūpē, lūdzu, šiem neprāšiem piemērotu bruņojumu.

-    Tas nav nepieciešams, klusi nomurmināja Obzāns.

-     Pārgalvība ir atvedusi uz manu valstību ne vienu vien dižāku karotāju, Meorniras acis ledaini mirdzēja un mati niknumā plīvoja kā viesulī. Tev darāms svarīgs darbs, cirmeniet, un diez vai tu to spēsi, ja būsi sakapāts gabalos.

-     Visu cieņu, valdniec, Obzāns paklanījās, izrādot godu, bet mums tas tiešām nav vajadzīgs. Ir Vārdi, kas spēj pasargāt no ievainojumiem tāpat kā bruņas.

-     Vārdi?! Meornira neticīgi pasmīnēja. Ja tādi Vārdi būtu, vai tiešām tu domā, ka es tos nezinātu? Vihel! Vai esi dzirdējis par šādiem Vārdiem?

Burvis papurināja galvu. Ari Džulians un Alevina neko tādu nebija dzirdējuši.

-    Tomēr, valdniec, Obzāns uzstāja, šādi Vārdi pastāv.

-    Pierādi! Meornira pavēlēja un, pastiepusi roku, uzsauca: Zobenu!

Trīsošiem pirkstiem Katrakans izvilka no maksts savu zobenu un pazemīgi ielika tā rokturi Meorniras plaukstā. Uz mirkli aizvēris acis, Obzāns izsaucās: "Danoj fehra!" ("Radi bruņas!")

Nostājies Meorniras priekšā bez mazākās baiļu un šaubu ēnas sejā, Obzāns iepleta rokas, atsedzot ķermeni cirtieniem. Un Meornira nekavējās. Viņa cirta, cirta un cirta, tomēr neviens cirtiens nespēja cirmenietim kaitēt. Atvēzējusies no visa spēka, valdniece raidīja cirtienu pret kareivja kaklu. Pēc visiem dabas likumiem Obzāna galvai bija jāaizripo pāri visai zālei, bet viņš tikai nedaudz sagrīļojās trieciena ietekmē.

-    Arī šeit tu esi neievainojams? Meornira pielika zobena smaili kareivim pie pakakles un Obzāns instinktīvi parāvās atpakaļ.

-    Diemžēl ne, valdniec, viņš paskaidroja. Arī zemāk par ceļiem šie Vārdi aizsardzību nenodrošina, un zemāk par elkoņiem rokas ir neaizsargātas.

-    Kas tev iemācīja šos Vārdus, cilvēk? nometusi zobenu uz galda kā vecu krāmu, Meornira ar savām ledaini zilajām acīm urbās Obzānā.

-    Mans skolotājs, zaļais cirmenietis Smegs Smagārs, Obzāns godbijīgi nolieca galvu.

-    Tad es zinu, no kuras puses pūš vēji, Meorniras seja sadrūma. Sarūpējiet roku un stilbu bruņas! Ari par savām galvām parūpējieties!

* * *

Jau otro dienu Firistra novēroja pili. Visu iepriekšējo dienu, pārģērbusies par dārznieka palīgu, viņa bija laistījusi puķes un pildījusi tā aprobežotā vira rīkojumus, cerot notvert kādu no Cirmeņa izvēlētajiem vienu. Bet viņi visu laiku bija kopā ar citiem, un Firistrai lieks troksnis nebija vajadzīgs. Atrodoties tik tuvu kristāliem, viņa izjuta nevaldāmas alkas atkal pieskarties tiem, sajust to spēku ieplūstam sevi.

Pēc pilnīgi nelietderīgi aizvadītās dienas Firistra mēģināja nakti ielavīties pilī, taču ari tad cieta sakāvi. Viņai pat bija izdevies atrast neaizslēgtas durvis, kas, spriežot pēc visa, veda uz kādām palīgtelpām, taču Firistrai neizdevās pa tām ieiet. Durvis atvērās, bet aiz tām bija neredzama siena. Acīmredzot te bija izmantota aizsargājoša maģija, kuru nespēja ietekmēt pat Vārdu atcelšana.

Viņa siroja ap pili jau kopš agra rīta, taču neviens, izņemot saimes ļaudis, pils pagalmā neiznāca. Uz mirkli viņai izdevās ielūkoties pa vienu no logiem, aiz kuriem atradās plaša zāle. Bet tie ari bija visi viņas panākumi. Vāroties dusmās, viņa bija gatava satriekt pīšļos ikvienu, kas gadītos pa rokai. Tomēr Meistars bija licis rīkoties apdomīgi, un viņa nolēma gaidīt.

Malkoras robeža, tās pašas dienas vidus

Smagāram radās iespaids, ka Mataau pārāk ilgi ir dīki dzīvojis Elkardonā un nu vairs nespēj nociesties, kad beidzot tiks pie karošanas. Parasti karaspēks pārvietojās diezgan lēni, jo bija jārēķinās ar kājniekiem un kaujas tehniku. Bet šoreiz viss bija citādi. Mataau lika kājniekiem pārvietoties rikšos, nerēķinoties ar to, ka smagās bruņas neļauj cilvēkiem kustēties tik veikli, kā gribētos. Nakts atpūtu viņš saīsināja, cik vien tas bija iespējams. Armija turpināja ceļu, līdz izzuda pēdējie gaismas stari, un nometne tika slieta jau dziļā tumsā. Līdz ar pirmo gaismas svīdumu viņi atsāka ceļu, un Smagāram bija aizdomas, ka viri pat nav paguvuši pabrokastot. Drīz viņi noķēra provīzijas pajūgus un, ēnām kļūstot pavisam īsām, jau bija pie Malkoras robežām.

Malkoriešu izlūki savus pienākumus bija pildījuši godam. Jau pa gabalu bija redzams, ka prāvs pulks bruņotu malkoriešu sagaida viņus pie valsts robežas. Spēki gan nebija lieli, bet tie droši vien bija tikai sagaidītāji.

Izjājis priekšā saviem karavīriem, Mataau valdonīgā balsī pieprasīja, lai malkorieši izdod viņam valsts ienaidniekus, draudot pretējā gadījumā noslaucīt no zemes virsas visu Malkoru. Šāda rīcība liecināja par viņa dusmām un klaji norādīja, ka par saviem spēkiem viņš nav diez cik pārliecināts. Vismaz Smagārs šādu uzvedību uztvertu tieši tā.

-    Valdniek, malkoriešu karavadonis teju vai atklāti ņirgājās par Mataau, par kādiem valsts ienaidniekiem ir runa? Visā Malkorā nav neviena, kas nebūtu zvērējis tev paklausību, kā to prasa tavi likumi.

-    Nekļūsti bezkaunīgs, kraupainais suns! Mataau kliedza. Ja līdz pusnaktij neizdosi man cirmeniešus, tavi ļaudis rītausmu nesagaidīs!

-   Valdniekam kāds laikam stāstījis senās leģendas, virsnieks tēlotā pazemībā ieminējās. Visi labi zina, ka Cirmeņa karotāji ir tikai vecu sievu pasakas, kas tiek stāstītas mazuļiem. Ja vēlies, vari pārbaudīt pats.

-    Esmu runājis, un mans vārds ir likums, krupi! Ej un pasaki saviem maršaliem, lai pieņem lēmumu cirmenieši vai jūsu ļaudis.

Pievilcis pavadu, Mataau strauji pagrieza zirgu un pavēlēja sliet nometni. Nogaidījis mirkli, Smagārs pievienojās viņam un, neslēpjot savu sašutumu, atklāti izteica valdniekam visu, ko domāja par šādu izturēšanos.

-    Aizveries, Smagār! Mataau uzbrēca. Man jau sāk šķist, ka tu te ar mani mēģini spēlēt kaut kādas spēlītes. Varbūt ir vēl kaut kas, ko tu man esi noklusējis vai uzskatījis par mazsvarīgu, ko?

-     Es tikai saku, ka tavas dusmas liks malkoriešiem domāt, ka esi vājš, Smagārs nezaudēja mieru. Turklāt tu noliki ultimāta laiku uz pusnakti, bet līdz tam tavi vīri vēl nebūs gatavi cīņai. Pusotru dienu viņi pārvietojās skriešus un ir noguruši.

-    Nemāci mani! diktators norēcās un iecirta piešus zirgam sānos.

"Kas ar viņu notiek?" prātoja Smagārs. Viņš pazina Mataau jau tad,

kad valdnieks vēl bija tikai maršals. Agrāk šis vīrs pat nelielās akcijās izrādīja militāru tālredzību, un daži viņu uzskatīja par spožu kaujas plānotāju. Bet tagad viņš uzvedās kā pārgalvīgs puišelis vai cilvēks, kas tīši triecas pretī savai nāvei.

Nokāpis no zirga, Smagārs palūkojās uz Malkoras līdzenumu, aiz kura slējās Sriefas plakankalne. Pēdējo reizi viņš šeit bija Malkoras aplenkuma laikā kopā ar Loredas karaspēku. Nācās atzīt, ka nekas nebija mainījies. Tie paši kalni, upe, lauki.

Savādi šķita, ka Smagārs nejuta gredzena iekšējo vibrāciju, kura parasti liecināja par Obzāna tuvumu. Vai varētu būt, ka viņš ir kļūdījies un cirmeniešu šeit nemaz nav? Ja tā, tad viņš pieļauj milzīgu kļūdu, un tas noteikti nebūtu tas, ko viņš bija solījis Meistaram. Uzbrukt pilsētai, kas nav devusi patvērumu ienaidniekiem, būtu netaisnigi. Ko tad, ja malkoriešiem nav ko izdot? Mataau ar šādu atbildi nebūs mierā un uzbruks. Vai viņam bija pa spēkam novērst šo uzbrukumu? Diez vai viņam izdotos vest pie prāta šo Pamplonas vērsi, kas bija gatavs saplosīt ikvienu, kas vien pagadīsies viņam zem kājām.

"Vai es vispār esmu uz pareizā ceļa?" pirmo reizi kopš savas kalpošanas sākuma Smagārs nebija pārliecināts par sevi.

Mieru nelika arī Meistara pēdējās sarunas laikā sacītais. Vai viņš bija kaut ko palaidis garām? Nē, noteikti ne! Viņš zināja katru Kranoka pareģojuma vārdu.

Pie saltas jūras ziemeļos tālu

No miega mosties ir Kaleakam lemts,

Bet atrasts tas tiks dūmu vālos,

Kur acu gaismas mirdzums tam tiks ņemts.

Smieklīgi! Ja tā padomā, tas gandrīz izklausījās kā viņa biogrāfija. Dzimis Norvēģijā pie jūras, dūmu vālos zaudējis redzi…

Par taisnību tas cīnīsies, kā pratīs, Un daudzu ļaužu skolotājs viņš būs. Bet galveno tas nesapratīs, Par sāpju iemeslu viņš kļūs.

Kopš ieguvis zobenu un zvērējis uzticību Odinam, kas caur Meistaru uzrunāja viņa garu, viņš bija veltījis sevi tikai cīņai par taisnīgumu. Jā, viņam bija daudz skolnieku un sekotāju. Bet tās muļķības par "sāpju iemeslu"… Lai gan tie, kas bija krituši no viņa rokas, noteikti uzskatīja viņu par savu ciešanu cēloni. Vai viņš tiešām bija Kaleaka gara lauskas iemiesojums?

Lai zini: meklējumos dodoties, Tu viņu vārdos labi ieklausies!

Vispār pilnīgs absurds! Kādos vārdos? Viņš visos timekļa meklētājos bija izmeklējies ļautiņus, kas runātu kaut ko par Cirmeņu, tā zobeniem, kristāliem vai kaut ko ar šo visu saistītu. Bet nekā!

"Ne jau vienmēr tumsā taustās tas, kuram nav lāpas, Smeg Smagār," viņš atgādināja sev Meistara vārdus.

Smagārs! Ak nē! Kā viņš varēja to nepamanīt? Viņš taču pats vienmēr bija jokojis par šo sakritību. Smagārs un Smaragda Ordenis. Sasodīts! Un Obzāns ieguva obsidiāna zobenu pēc Meistara rīkojuma. Smagārs vienmēr bija domājis, ka Meistars tikai vēlas, lai zobens būtu viņa redzeslokā.

"Un tas kruķis ir Safrolo," viņš jutās kā vēlreiz atguvis redzi. "Safrolo un safīrs tiešām skan līdzīgi."

Ari dimanta zobens šajā sistēmā iederējās. Džons bija noskaidrojis, ka šis zobens nonācis pie gaisa kurjera Sedra Demāna. Nekādu ziņu nebija vienīgi par rubina zobenvaldi. Skaidrs bija tas, ka pirmo reizi tas manīts Skotijā līdzās Demānam. Un Džona atmiņās par kautiņu Lionā bija kaut kāds sievišķis.

"Droši vien Demānam ir draudzenīte," Smagārs pasmaidīja. "Cirmens bija rubīnu iedāvinājis Leotrai. Tagad atkal tas nonācis sievišķa rokās. Kurš niekkalbis uzticētu misiju sievietei? Nodevīgāku būtņu nav visā pasaulē. Ja nu tādā ir atdzimis Telokhols?"

Readonas pils, pēc brīža

Lai grupas ierašanos Malkorā padarītu mazāk pamanāmu, Vihels visiem ceļiniekiem bija sarūpējis apmetņus, kas ļāva nosegt bruņojumu. Negribīgi tos pieņēma arī salojāli, un nu visi bija sapulcējušies pils saimniecības pagalmā. Meornira uzstāja, ka vietai, no kuras viņi dosies ceļā, jābūt pēc iespējas mazāk apmeklētai, lai pārcelšanās vairāk nekā trīsdesmit gadus senā pagātnē neizraisītu sekas. Par līdzīgu lokāciju galamērķi ieminējās ari Sorans. Nebūtu prātīgi, ja viņi pēkšņi parādītos kaut kur Sriefas ielās. Jau tā tik prāva svešinieku pulciņa klejošana pa valsti, pie kuras robežām drīz ieradīsies naidīgs karaspēks, varēja radīt problēmas.

-    Sargiet sevi, un gaidīsim jūs atgriežamies, Memetrijs cieši apskāva cirmeniešus.

Alevina apskāva Igru tik cieši, ka meitenei aizrāvās elpa. Pat puiciskais Katrakans atvadījās no jaunajiem draugiem sev neraksturīgi nopietni, un, kad Meornira atvadoties noskūpstīja jaunekli uz pieres, viņa seja kļuva sarkanāka par Igras zobenu.

Meornira lika visiem sadoties rokās un izveidot noslēgtu apli. Nostājusies tā vidū, viņa jau sagatavojās laika lokam, kad tika rupji pārtraukta.

-     Es iešu jums līdzi, pēkšņi iesaucās Sorans.

-    Vai tas ir kāds joks?! Meornira veltīja viņam iznīcinošu skatienu.

-     Vai izskatās, ka es jokoju? Sorans šoreiz tiešām bija neparasti nopietns. Kā viņi atgriezīsies, ko? Par to kāds ir padomājis? Varbūt tu viņus gaidīsi kaut kur Malkoras kalnos, lai atvestu visus atpakaļ? Viņiem nepieciešams kāds, kurš pazītu Malkoru. Kurš, tavuprāt, pazīst Malkoru labāk par vēju? Tu mūs nogādāsi turp, bet es, kad viss būs galā, teleportēšu visus līdz Loredas robežai, lai uz diska pārceltu viņus pāri mūrim.

-    Tas varētu noderēt, mirkli apdomājusies, Meornira piekrita, un ceļinieku grupa kļuva par vienu cilvēku lielāka.

Sriefas nomale, pēc brīža

Tas bija tiešām briesmīgi. Tiklīdz dedzinošā raustīšana, izplūšana un atkal savienošanās bija beigusies, Igra juta, ka zeme viņai zem kājām bīstami sašūpojas. Meklējot atbalstu, meitene pieķērās tuvākajai rokai, kuru spēja uztaustīt. Kaut kur pakrūtē iespiedās derdzīgs kamols, kurš uzstājīgi pieprasīja, lai to laiž laukā. Atvērusi acis, viņa steigšus meklēja tuvāko kluso stūrīti, lai atrisinātu sāpīgo jautājumu. Skaņas liecināja, ka līdzīgas problēmas ir piemeklējušas ari citus viņas biedrus.

Meornira bija pacietīgi gaidījusi, līdz mirstīgie tiks galā ar ķermeņa protestu pret strauju pārvietošanos laikā un telpā. Tagad, kad visi ceļinieki bija daudzmaz atguvušies, garu valdniecei pienāca laiks atvadīties.

-    Pacentieties pārāk nepapildināt manas valstības iemītnieku skaitu, valdniece skumji uzlūkoja cirmeniešus. Lai gan bez tā, protams, neiztikt.

Pamājusi atvadu sveicienu, Meornira vispirms ļāva izgaist savam fiziskajam ķermenim, un tad kā migla izzuda ari viņas gars. Vēl īsu mirkli vietā, kur valdniece bija stāvējusi, gaiss ņirbēja, saglabājot Meorniras ķermeņa aprises. Nu no viņas vairs nebija ne vēsts.

-    Sāpīgākais jautājums šobrīd ir tas, kā nokļūt pie Raveka un nepieļaut, lai mūs notur par Mataau spiegiem, Igra domīgi ieminējās.

-     Paļausimies uz veiksmi, uzmundrinoši iesmējās Sorans. Ja nekļūdos, mēs neesam pārāk tālu no pils. ŠI šķērsiela ved uz Sriefas galveno ielu. Ejam uz pili, un lai notiek, kam jānotiek.

To nu diez vai varēja nosaukt par spožu domu, taču nekā labāka viņiem nebija. Pat ja viņus apcietinātu kā spiegus, tas tomēr ļautu nokļūt pilī, kas ari bija viņu mērķis.

Sriefa nebija liela pilsēta. Drīzāk to varēja saukt par Malkoras fortu. Pat lēnā pastaigas solī ejot, pilsētu būtu iespējams šķērsot divu triju stundu laikā. Lielākā daļa malkoriešu mitinājās Malkoras līdzenumā un kalnos.

Paslēpusies zem kapuces, Igra slepus palūkojās apkārt. Bija acīm redzams, ka pilsēta vēl ne tik sen ir smagi cietusi. Lielākā daļa ēku bija vecas, laikazoba sagrauztas un kaut kā salāpītas. Vairākām mājām logi bija aizsisti ar dēļiem. Kaltie bruģakmeņi, kas veidoja galvenās ielas segumu, liecināja, ka Sriefā pieredzēti ari labāki laiki. Tālumā vīdošie pilsētas mūri vēstīja, ka to galvenais uzdevums savulaik ir bijis pasargāt Malkoras ļaudis no dažādām dabas kataklizmām, nevis no naidīgu spēku uzbrukumiem. Tam Sriefas mūri noteikti bija pārāk zemi.

No galvenās ielas pavērās skats uz kalniem, kas ieskāva Malkoru no visām pusēm, atstājot tikai šauru aizu ziemeļaustrumos, kur šobrīd pulcējās Loredas armija. Otra vieta, caur kuru varēja iekļūt valstī, bija Malkoras upe, kas sadalīja to divās daļās. Ja Sriefu varētu šķērsot dažās stundās, tad pašas Malkoras šķērsošanai būtu nepieciešamas labi ja divas, augstākais, trīs dienas.

Meitenei radās iespaids, ka savulaik šajā vietā ir noticis kaut kas visai briesmīgs. Sriefas plakankalne kaut kā neiederējās bļodai līdzīgajā Malkoras kalnu grēdā. It kā šī plakankalne te būtu nolikta tīšām, nevis radusies dabiski. No visām pusēm plakankalnei bija stāvas kraujas, un tikai uz upes pusi veda samērā stāva nogāze, kas tika izmantota ari kā ceļš uz pilsētu. Ja tās nebūtu, lai nokļūtu pilsētā, vajadzētu liftu vai līdzīgu pacelšanas mehānismu.

Igra atzina, ka no lauksaimniecības viedokļa Malkoras stāvoklis bija ļoti izdevīgs. Kalni aizsargāja laukus no vējiem, nodrošināja ar kūstošo sniegu ūdeņiem, bet upe nelāva laukiem pārplūst. Izvērtējot apstākļus, meitenei šķita neparasti, ka Loredai vispār ir izdevies iekarot šo valsti, jo tā spētu dzīvot pilnīgi autonomi. Malkorai bija visi nepieciešamie resursi: raktuves, lauki, upe… Tomēr tieši šie apstākļi mazo un pārtikušo valsti padarīja par iekārojamāko kumosu tās milzīgajam kaimiņam.

Neliels ielas līkums, un ceļinieku skatieni atdūrās pret Sriefas pils nomelnējušajiem mūriem. Te jau sen nebija veikti nekādi remonta un uzlabošanas darbi. Uz vecajiem akmeņiem vēl aizvien bija manāmas ienaidnieka raidīto degošo bultu un arī lielāku šāviņu pēdas. Šo pili noteikti nevarēja ne salīdzināt ar Readonas pils izsmalcināto arhitektūru.

Acīmredzot Sriefā vairāk tika domāts par praktiskumu, nevis izskatu.

* * *

Ieraugot gandrīz divus desmitus svešinieku, pilsētas iemītnieki centās pēc iespējas ātrāk nozust pieticīgajos mājokļos. Ielās patrulējošās karavīru vienības nez kādēļ nepievērsa viņiem nekādu uzmanību. Karavīrus vairāk interesēja ar smilšu maisiem piekrauti rati, kas smagi ripoja pils virzienā.

Tomēr viena karavīru vienība nolēma noskaidrot, kas svešajiem darāms pilsētā, kura gatavojās uzbrukumam. Skarbs uzsauciens "Stāt!" lika mazajai vienībai sastingt. No visām pusēm viņus ielenca ar pīķiem un āvām bruņojušies karavīri.

Mēs nākam ar mieru, Heinrihs noteica klusā, nosvērtā balsī un ar ātru rokas kustību noņēma kapuci, atsedzot seju. Es, Malkoras Gjaraha dēls, un mani draugi, Cirmeņa karotāji un salojāli, nākam pie maršala Raveka.

Karavīru vienības komandieris vērīgi ielūkojās jaunekļa sejā. Uz mirkli viņa acis pazibēja šaubas. Šķita, ka viņš pārdomā, kādu lēmumu pieņemt. Bridi svārstījies, viņš lika kareivjiem turēt svešiniekus aplenktus un pamāja, norādot, ka atnācējiem ir jāseko viņam. Obzāns klusibā apbrīnoja Heinriha reakciju un nopriecājās, ka šajā situācijā jauneklis izrādījis apskaužamu attapību un pat nedaudz pārgalvīgu drosmi.

Vēl dažas minūtes, un neparastā procesija sasniedza pils pagalmu, kur komandieris atstāja svešiniekus kareivju uzraudzībā un pats devās pilī, lai ziņotu par notikušo. Obzānam šķita, ka karavīrs pili kavējas veselu mūžību. Laiks ritēja, Mataau spēki jau droši vien bija tuvu, bet viņi te stāv un gaida.

Beidzot pils durvis atvērās un tajās parādījās Raveks, kurš mēģināja būt laipns, pat neraugoties uz visai neparasto situāciju.

-Jums nu gan nevajadzēja šeit tagad rādīties, maršala balsi skanēja pārmetums.

-     Paldies, ceļojums bija patīkams, iesmējās Sorans, labi, ka apjautājies. Ari mēs priecājamies tevi atkal satikt.

-    Neņem ļaunā, Soran, malkorietis samulsa, tomēr jūs esat pēdējie, kuriem šeit tagad bija jāuzrodas. Mataau ieradās, lai pieprasītu cirmeniešu izdošanu. Mēs jau domājām ielaist viņu pašu pilsētā, lai meklē to, kā šeit nav. Ko lai iesākam tagad?

-    Naivi domāt, nomurmināja Sedrs, ka tas lops būtu nācis un kaut ko meklējis. Ja nebūtu ko izdot, ar jums būtu cauri. Tagad vismaz ir izdodamie.

Saņēmis pamatīgu dunku sānos, Sedrs saprata, ka viņa neveiksmīgais joks patiesībā ir izklausījies kā aizvainojums malkoriešiem, un mēģināja teikto vērst par labu.

-     Vai mēs tā ari stāvēsim šeit un tērzēsim par laikapstākļiem vai tomēr ķersimies pie lietas un domāsim, kā sadot tam draņķim pa pakaļu? viņš pasmaidīja.

-    Protams, protams, Raveks attapa un, pagājis malā, aicināja viesus pilī. Nāciet man līdzi!

Brīdi līkumojuši pa pils gaiteņiem, ceļinieki nonāca plašā zālē, kurā uzturējās kāds ducis vīru un sieviešu. Spriežot pēc viņu apģērba, tie bija kaujas vienību komandieri vai pat augstāka ranga virsnieki. Uz ovāla galda, kas atradās zāles viduci, bija izklātas kartes un rasējumi. Bez liekiem vārdiem bija skaidrs, ka cirmeniešu ierašanās ir pārtraukusi apspriedi par malkoriešu izredzēm šajā situācijā.

Pārsteigti un jautājoši skatieni pavadīja katru cirmeniešu kustību. Šādu pavērsienu gaidījis nebija neviens.

-     Tas mošķis pieprasa izdot cirmeniešus? apsēžoties pie galda un nometot apmetni, Sedrs jautāja, nevēršoties ne pie viena konkrēta sarunbiedra. Šķita, ka viņš to jautā pats sev. Ko viņš iesāks, ja jūs nedosiet viņam prasīto?

-   Tad viņš solās noslaucīt Malkoru no zemes virsas, drūmi noteica Raveks.

Obzāns palūkojās uz Sedru, un pēkšņi šis tik labi pazīstamais un visai kaitinošais jauneklis viņam šķita ļoti pārvērties. Puisis, kas vēl šorīt bija nekam nederīgs vējgrābslis, nu sēdēja Sriefas pils zālē kā apdomīgs un nobriedis vīrietis.

"Kas ar viņu noticis?" Obzāns prātoja. "Galvenais kad noticis?"

-    Cik vīru ir Mataau? Sedrs turpināja izjautāt. Vai tiešām to jautāja viņš? Kaut kas viņā bija apmetis kūleni un lika domāt un rīkoties tā, kā Sedrs nekad nebūtu rīkojies.

-     Cik redzēju, Raveks ziņoja, seši, varbūt septiņi tūkstoši.

-    Jūsu spēki ir lielāki?

-    Ja ceļ kājās visus, noteica maršals, varam sapulcēt divas reizes vairāk.

Mirkli Sedrs sēdēja klusēdams, lūkojās sev priekšā neko neredzošām acīm un domīgi bungoja ar labās rokas rādītājpirkstu pa galda malu. Negaidot viņš piecēlās un noskatīja visus zālē klātesošos.

-    Esmu tikai viens no Cirmeņa karotājiem, viņš uzrunāja visus un nevienu, un Malkora ir tikai viena no daudzām Domhandas valstīm, par kuru es zinu visai maz. Tomēr man šķiet, ka Mataau ierašanās Malkorā nav nejauša. Ja nu tā ir malkoriešu lielā iespēja?! Ja nu to, ko tēvam neizdevās nosargāt, dēlam ir lemts atgūt? Man šķiet, ka Malkorai ir jāapsver iespēja stāties pretī diktatoram un atgūt savu valsti. Kaut kas liek man domāt, ka Heinriha klātbūtnei šeit ir simboliska nozīme.

Viņš jautājoši palūkojās uz Raveku un tad uz Heinrihu. Obzāns sajuta simpātijas pret iepriekš tik nenopietno un bezatbildīgo biedru. Pametis skatienu sāņus, viņš pamanīja, ka Igras acīs mirdz sajūsma. Ari Zefārs lūkojās jauneklī izbrīnā pavērtu muti. To nu no Sedra neviens nebija gaidījis.

Malkoriešu rindas pāršalca satraukta balsu murdoņa. Noskaņojums bija kāds nu kuram. Vieni uzskatīja, ka Sedrs mudina malkoriešus uz drošu pašnāvību, tomēr vairums sliecās domāt, ka Sedram ir taisnība.

-     Iespējams, ka tas ir liktenis, domīgi ierunājās Heinrihs. Es piekrītu Sedram. Vai atceries, Ravek, ko tu pats man vēl nesen teici? Diktatora spēks slēpjas tam pakļauto ļaužu bailēs. Ja mūsu ir divreiz vairāk nekā lorediešu, kādēļ lai mēs klanītos tiem? Tikai tādēļ, ka Malkora ir Loredas kādreiz iekarota teritorija? Muļķības! Tikai bailes liedz malkoriešiem stāties pretī varmākam.

-     Kaut kas tevis teiktajā noteikti ir, Raveks domīgi pakasīja pakausi. Taču, ja šāds lēmums tiek pieņemts, mums ir īpaši rūpīgi jāpārdomā, kā to paveikt. Laika mums nav daudz. Mataau ultimāts beidzas pusnakti.

-    Tas nozīmē, ka mums ir veselas vienpadsmit stundas, lai sagatavotos, sparīgi noteica Sedrs. Izvērtēsim mūsu resursus! Man šķiet, ka no Sriefas un tuvākās apkārtnes drošā vietā ir jānogādā sirmgalvji, sievietes un bērni.

-    Vai tad sievietes cirmenieši uzskata par kaut kādām vārgulēm? ciniski iejautājās kāda no malā stāvošajām jaunavām, kas bija ģērbusies piegulošā jātnieces tērpā.

Nopētījis runātāju no galvas līdz kājām, Sedrs jautājoši palūkojās uz Raveku.

-     Pēc aplenkuma vīriešu bija palicis ļoti maz, maršals paskaidroja. Agrāk malkorietes vairāk uzmanības veltīja savām ģimenēm, bet tagad liela daļa sieviešu ir kļuvušas par karotājām. Komandiere Zaneka ir mūsu strēlnieču pulka vadone.

-    Man nav nekādu iebildumu pret sievietēm kaujas laukā, Sedrs pievērsa Zanekai stingru skatienu, tomēr ne visas malkorietes šajā kaujā spēs ņemt rokās ieročus. Esmu pārliecināts, ka kādai ir ari jārūpējas par bērniem. Tādēļ drošībā ir jānogādā ikviens, kurš varētu ciest.

Šis priekšlikums guva atsaucību. Malkorieši atzina to par lielisku domu, un divi virsnieki devās projām, lai sāktu iedzīvotāju evakuēšanu.

-   Vai Malkoras grēda ir pilnīgi droša un nepieejama? Sedrs jautāja, rūpīgi pētot karti.

-     Ir vairākas pārejas, Raveks ar pirkstu iebakstīja dažās vietās kartē, taču tās ir pārāk šauras un nedrošas.

-    Taču Mataau tās varētu izmantot, lai iesūtītu Malkorā kaujinieku vienības, vai ne?

Ravekam nācās atzīt, ka par to neviens nebija padomājis.

-     Derētu izlūkot, vai tur jau kaut kas nekustas, prātoja Sedrs.

-Ja man kāds palīdzētu, ieminējās Džulians, es to varētu nokārtot.

Ermariels man iemācīja uz brīdi iziet no ķermeņa. Šādi es varētu pārlūkot grēdu. Tomēr man būtu nepieciešama palīdzība, lai varu atgriezties.

-    Sedr-san, klusi ieminējās salojālu runasvīrs, kurš līdz šim vienīgais bija pa retam atvēris muti, mēs varētu izlūkot grēdu un, ja tur kāds ir, uzreiz atrisināt šo problēmu.

-    Skan labi, Sedrs nopriecājās. Komandiere Zaneka! Ja piešķirsi šiem vīriem dažus simtus savu strēlnieču, viņas uzreiz varētu aizpildīt atbrīvotās vietas. Tā būtu vērā ņemama priekšrocība.

-     Tagad, kad durvis aiz Zanekas un salojāliem aizvērās, Sedrs turpināja, mums noderētu vēl pārītis priekšrocību. Kā šodien uzzināju, Loredā nav iespējams ieteleportēties. Vai pastāv iespēja ar šādu aizsardzību nodrošināt ari Malkoru?

Džulians domīgi kasīja vaigu, kad viņam līdzās nostājās kalsna, apmēram piecdesmit gadus veca sieviete, kuras izskatu visai neparastu vērta pilnīgi sirmie mati. Viņas seja bija skarba, asiem vaibstiem, un brūnās acis šķita redzam cauri pat bieziem mūriem.

-     Šādus Vārdus es zinu, viņas balss skanēja līdzīgi dobjam vārnas ķērcienam, taču man nekad nav pieticis spēka tos ilgi uzturēt. Ja Ermariela skolnieks man palīdzētu, mēs divatā mēģinātu izveidot aizsardzību apkārt visai Malkorai.

-    Leina, Raveks bažīgi palūkojās uz sievieti, vai esi pārliecināta, ka tev tas nebūs par grūtu?

-    Vienai noteikti, kopā ar dižena burvja skolnieku es to spēšu, burve pārliecinoši noskaldīja, un Džulians piekrītoši pamāja.

-    Arī tas būtu nokārtots, Sedrs saberzēja rokas. Obzānam radās iespaids, ka viņam plānošana un izrīkošana sagādā kaut kādu īpašu baudu. Soran, cik daudz tu drīksti iesaistīties šajā pasākumā?

-    Nu, brāl, princis noplātīja rokas, tu zini, ka es neesmu pilnibā pats par sevi noteicējs. Neņem ļaunā! Kā cilvēks es varu darīt, kas vien tīk. Bet sarīkot vienu krietnu vētru, lai aizpūstu to… kā tu, Zefār, teici? …ak jā, klīnisko kretīnu ar visiem viņa sumpurņiem tiešā ceļā uz Sornas tumšāko kaktu, to es nedrīkstu gan. Tādai izrādei man jāprasa atļauja Meistaram.

-     To es tev nelūdzu, brāl, Sedrs beidzot pasmaidīja. Es te tā padomāju… Kā būtu, ja mēs daļu malkoriešu nogādātu Mataau aiz muguras un tā mīļi uzsistu šim uz pleca? Sak: sveiks, vecīt!

-   To var! Sorans sajūsminājās kā bērns. Šitas lops mūs gaida tikai no Malkoras puses, bet mēs šim iesperam pa pakaļu. Man tas patīk!

-     Kurš tad ies kopā ar aizmugures karotājiem? iejautājās Igra.

-    Ja te neviens neiebilst, Sedrs ar pirkstu vilka pa karti, mēs ar Heinrihu un Obzānu paliktu Malkoras pusē, bet tu un Zefars ar malkoriešu pulku varētu palīdzēt no aizmugures. Lielu pulku sakaut nav viegli, ja vien to nesaskalda sīkās daļās. Mēs no priekšas spiestos viņu rindās kā ķilis, un jūs no aizmugures varētu darīt to pašu. Tā mēs lorediešu pulkus sašķeltu vismaz divās daļās. Leina ar Džulianu nodrošinātu, lai doma par aizmuguri neiešaujas prātā arī tam ar galvu slimajam mūdzim, garantējot, ka paši nedabūsim pa pakaļu.

-    Ja ultimāta laiks izbeidzas pusnaktī, sarunai pievienojās Zefars,

-     tas nozīmē, ka kaujai jānotiek visai apgrūtinātos apstākļos, proti, tumsā. Arī te mums noderētu kāda palīdzība.

-    Nu, uz Gromenāru cerēt nevaram, iesmējās Igra.

-    Bet uz darvas podiem gan, Zefārs viņas piebildi laida pār galvu.

-    Vai malkoriešiem ir darvas krājumi?

Krājumi bija, lai gan ne pārāk lieli. Taču malkoriešu rīcībā bija vairāki duči kannu, kas pilnas ar eļļu, ko vietējie ieguva no saulespuķēm un liniem. Turklāt Sriefas noliktavās bija aizķērušās arī dažas mucas orku ugunsūdens. Uzņēmies vadīt sagatavošanās darbus, Zefars pieaicināja talkā vairākus virsniekus. Tika nolemts, ka darvu izmantos strēlnieču bultām, bet eļļu iepildīs mazākos traukos, kurus varētu mest ienaidnieka rindās. Zefars sprieda, ka ar eļļu aplietam kareivim darvā iemērkta un aizdedzināta bulta spētu nodarīt maksimālu kaitējumu. Orku brūvējumu Zefars noteica neaiztikt, jo tas varēšot noderēt vēlāk brūču apkopšanai.

-    Malkora ir Loredas okupēta, Sedrs domīgi pabungoja ar pirkstu pa galdu, tātad šeit ir jābūt kādiem Loredas pārstāvjiem, vai ne?

-    Likt Malkorā vietvaldi Mataau neuzskatīja par vajadzīgu, Raveks nicīgi iesmējās. Līgums bija Malkorai pārāk neizdevīgs, un līdz šim nevienam nepietika dūšas sacelties pret to. Sriefa ir pārītis nodokļu iekasētāju un rakstvežu, kā arī daži uzraugi, kuru uzdevums ir skatīties, lai malkorieši savās klētīs nenoslēpj kaut ko, kas pienākas Elkardonai. Pašlaik viņi tiek uzraudzīti viņu mājokļos. Negribējām, lai viņi uzzina, ka loredieši jau klauvē pie Malkoras durvīm.

-     Nedomāju, ka uz uzraudzību vien vajadzētu paļauties, Sedrs sprieda. Nebūtu slikti, ja viņus varētu nobāzt kaut kur drošākā vietā, lai mums kāds nesāk elpot pakausī.

Pamājis vienam no virsniekiem, Raveks kaut ko pačukstēja kādam jauneklim, kas stāvēja pie loga netālu no maršala, un puisis steigšus devās projām.

-   Tagad vissvarīgākais, noteica Sedrs, ar dūrēm atbalstoties pret galdu. Vai kāds ir manījis Mataau rindās meiteni?

-     Diemžēl jā, Raveks apstiprināja. Es pats viņu redzēju.

-   Neaizmirsīsim, ka mūsu svarīgākais uzdevums ir Lizas glābšana, Sedrs atgādināja. Tas nozīmē, ka līdz brīdim, kad būsim viņu izvilkuši no tās bedres, avangardam ir jācīnās ļoti prātīgi. Obzān! Kādi ir Smagāra kaujas paņēmieni?

-    Labs jautājums, Obzāns nicīgi iesmējās. Varētu padomāt, ka es ar viņu kopā esmu iekarojis vai pusi pasaules. Es neesmu pat nevienā kaujas operācijā kopā ar viņu bijis. Zinu tikai to, ko man stāstījuši citi. Smagārs neesot no tiem vadoņiem, kas tupēs aizmugurē un skatīsies, kā krīt viņa ļaudis. Viņš ejot kopā ar vīriem pirmajās rindās.

-    Šajā situācijā viņš, visticamāk, turēs sev blakus Lizu, kura kalpos viņam kā vairogs un ēsma, Sedrs sprieda.

-     Tātad pirmajās rindās jābūt ari man un Džulianam, prātoja Obzāns. Turklāt es esmu vienīgais, kurš spēj stāties Smagāram pretī. Nokaut viņu nevar, bet es varētu turēt viņu pa gabalu no pārējiem. Kamēr viņš būs nodarbināts, viņam nebūs laika ari lietot Vārdus. Starp citu, mums jābūt prātīgiem, cīnoties ar Smagāra vīriem. Starp viņiem ir vēl daži Gjaraha skolnieki. Negribētos, lai viņiem nāktos ciest.

Tas tika ņemts vērā. Galvenie aspekti bija izspriesti, un nu atlika vairs tikai sagatavoties kaujai. Obzāns vēl aizvien nespēja aptvert, ka tieši Sedrs šajā situācijā bija uzņēmies iniciatīvu un tik pārdomāti izveidojis vienkāršu, bet efektīvu kaujas plānu. Varbūt viņā beidzot bija sācis mosties Cirmeņa gars?

No pārdomām Obzānu izrāva troksnis aiz zāles durvīm. Lielās ozolkoka durvis pēkšņi atsprāga vaļā, un pa tām savam vecumam neraksturīgi stingriem soļiem iesteidzās sirmgalvis, kuram pēc izskata noteikti nebija mazāk par astoņdesmit gadiem. Sirmie mati plīvoja soļu ritmā, bet augums, lai gan jau sācis sarukt, vēl aizvien bija salīdzinoši stalts. Virs mērķtiecīgi devās tieši pie Heinriha un strauji apstājās dažu soļu attālumā no jaunekļa. Cieši ielūkojies puiša sejā, virs pēkšņi saguma un instinktīvi taustījās pēc kāda atbalsta.

-    Neticēju, ka man teikta patiesība, sirmgalvis atslīga viņam pasniegtajā krēslā un ar plaukstu aizsedza acis.

-    Redzi nu, Vosjal, Raveks plati smaidīja. Es taču tev teicu, ka puika ir mats matā kā Gjarahs.

-     Manu zēn, večuks pastiepa trīsošu roku pretī apmulsušajam Heinriham, vai ļausi vecam vīram tevi apskaut?

Kā atbalstu meklējot, Heinrihs palūkojās uz biedriem, taču viņi bija tikpat apmulsuši kā viņš. Tā vien šķita, ka vienīgie, kas saprot šeit notiekošo, ir malkorieši. Meklējot paskaidrojumus, jauneklis palūkojās uz Raveku.

-     Nemulsini puiku, Vosjal, maršals iesmējās. Ej nu, Heinrih, sasveicinies ar savu vectēvu!

Raveka teiktajam bija sprādziena efekts. Jauneklis ar acīm urbās sirmgalvja sejā, meklējot tajā pazīstamus vaibstus, kas apliecinātu viņu radniecību. Ausīs kā gongs dunēja Raveka vārdi. No sirmgalvja sejas viņā raudzījās vecuma izbalinātas, pelēkzilas acis, kuru kaktiņos krājās asaras. Pakļaujoties iekšējam impulsam, jauneklis noslīga uz ceļgala un ļāva sirmgalvim sevi apskaut.

Vectēvs! Gjaraha tēvs! Kopš mātes bojāejas un Lizas nolaupīšanas Heinrihs bija juties vientuļš pat kopā ar draugiem. Visu šo laiku viņš vienkārši bija ļāvies straumei, kas nesa viņu pretī aizvien jauniem piedzīvojumiem, taču nebija juties piederīgs ne šiem notikumiem, ne cilvēkiem, ar kuriem kopā tos pārdzīvoja. Tagad liktenis viņam bija dāvājis ne vien iespēju izglābt māsu un atgūt savai tautai to, kas tai bija atņemts. Tagad viņš tiešām bija šeit piederīgs. Malkora bija viņa mājas.

Readona, pēc dažām stundām

Tā bija pilnīga nejaušība. Firistra mēģināja iejukt starp pils apkalpotājām, lai iekļūtu pilī vēl pirms nakts iestāšanās. Ielavījusies kādā ēkā, viņa bija sadabūjusi sev zemnieces drānas un jau devās uz pils kalpotāju durvīm, kad kāds viņu pasauca. Sastingusi kā kolonna, Firistra piesardzīgi palūkojās sāņus un apstulbusi palika stāvam.

-    Neticu savām acīm, Katrakans iesaucās. Vai tiešām tā esi tu?!

-    Sveiks, Katrakan, Firistra centās izvairīties no jaunekļa skatiena.

-    Ko tu šeit dari? viņš apbēra meiteni ar jautājumiem. Kā klājas mājiniekiem? Kādēļ tu esi šādās drānās?

-     Es… steigā viņai nenāca prātā neviens ticams izskaidrojums. Man… Ak, Katrakan! Es aizbēgu no mājām.

Izrādījās, ka Navandaram tīri labi padevās melošana. Kautrīgi nodūrusi skatienu, Firistra saraustīti pastāstīja Katrakanam, ka viņa aizbēgusi, lai dotos mācībā pie elfiem, jo vecāki kategoriski pret to iebilduši. Pat esot noskatījuši Firistrai vīru, kuru viņa nu nekādi nevēloties precēt. Meli iedarbojās nevainojami. Tali nekad nebija atbalstījuši norunātas laulības, un izglītošanās šajā ģimenē allaž tika uzskatīta par tiesībām, kas jāpiešķir ikvienam, kurš tiecas uz zinībām.

-    Saulstariņ, jauneklis līdzjūtīgi apskāva bērnības draudzenes plecus. Man ļoti žēl, ka tavējie šādi izrīkojušies. Klau, es domāju, ka tu kādu laiku vari palikt pie mums, līdz izdomāsim, kā dabūt tevi pie elfiem. Ko tu par to saki?

-    Nē, nē, Katrakan, Firistra sparīgi papurināja galvu. Es noteikti nevēlos tevi apgrūtināt. Es tikai dažas dienas pastrādāšu pilī, sapelnīšu naudu ceļam un došos tālāk.

-     Par to nevar būt ne runas! Katrakans bija nepielūdzams, un tieši tas Firistrai bija vajadzīgs. Lai tu strādātu kā kalpone?! Izbeidz runāt muļķības!

"Viss sakārtojas labāk, nekā varētu vēlēties," Firistra gavilēja. "Tagad es palikšu pilī ar pašu valdnieku gādību, un te man cirmenieši būs pieejami visi un uzreiz."

Sriefa, īsi pirms pusnakts

Izņemot strēlnieces, kuras jau atradās uz kalnu pārejām un nogāzēm, pārējie Malkoras spēki pulcējās pie Sriefas pils un pilsētas galvenajā ielā. Karavīriem bija pievienojušies arī vairāki tūkstoši zemnieku, amatnieku un tirgotāju. Ikviens, kas spēja cīnīties, uzskatīja par goda lietu piedalīties šajā kaujā. Ziņa par Gjaraha dēla atgriešanos un Cirmeņa karotāju piedalīšanos iedvesmoja ļaudis beidzot patriekt lorediešus un pavēstīt viņiem, kurš ir saimnieks Malkorā.

-   Mums ir lieliska iespēja radīt par sevi labu iespaidu, lūkojoties uz saviem tautiešiem, negaidot ieminējās Heinrihs. Diži daudz labuma gan no tā nebūs, bet dažs labs bikses pielaidīs.

-    Nevelc garumā, Sorans bija ieintriģēts.

-    Ja nu mēs liktu lorediešiem pretī nevis kādus divpadsmit vai trīspadsmit tūkstošus ļaužu, bet gan visus divdesmit?

-     Kur tu rausi tādus spēkus? Sedrs apmulsa, bet Igra uzreiz saprata, par ko Heinrihs runā.

-    Atskaties, Heinrihs pasmaidīja, un pēkšņi Soranam aiz muguras uzradās pabaisa izskata kareivis, kura sejā bija manāmas tikai divas mirdzošas acis. Tam nebija ne deguna, ne mutes, ne vaibstu.

-    Kas, pie…?! izsaucās Sorans.

-     Ilūzija, Heinrihs viltīgi pasmaidīja. Es varētu izveidot labu pulku šādu karavīru. Neesmu to agrāk mēģinājis, tādēļ nezinu, ko šie spēj. Bet paskats varētu būt visai iespaidīgs.

Sedrs ar pūlēm savaldījās, lai triumfējoši neiesauktos. Šāda priekšrocība viņam pat prātā nebija ienākusi. Pilnīgi pietiks, ja gan Malkoras pusē paliekošo, gan uz aizmuguri teleportējamo rindas tiktu dubultotas ar šādiem mošķiem. Turklāt tādus varētu palaist īstajiem karotājiem pa priekšu, lai uzķer pirmo sitienu. Tas būtiski mazinātu malkoriešu zaudējumus.

-     Ir laiks, Raveks smagi nopūtās un atvēra durvis, kas veda uz pils balkona.

Skats no balkona pavērās elpu aizraujošs. Daudzgalvains pūlis pildīja pils laukumu. Nebija nevienas vietas, kur kāds nebūtu mēģinājis nostāties. Visi vēlējās redzēt leģendāros cirmeniešus. Ļaudis spiedās cieši cits pie cita, un visu acis bija pievērstas vienam punktam.

-     Malkoras ļaudis! Raveks uzrunāja pūli. Šis ir nozīmīgs bridis, par kuru esam sapņojuši gadiem ilgi. Šodien apstākļu sakritība ir dāvājusi mums iespēju piepildīt šo sapni. Loredas spēki jau atkal pulcējas pie mūsu robežām, lai nospiestu mūs uz ceļiem. Taču šoreiz mēs neesam vieni un varam ne tikai patriekt diktatoru, bet ari atgūt mūsu brīvību, lai Malkora atkal kļūtu bagāta un plaukstoša valsts!

-    Tautieši! Ravekam līdzās nostājās Heinrihs. Esmu dzimis tālu projām no Malkoras, bet mana sirds pieder mana tēva dzimtenei. Tur, ienaidnieka rindās, pret savu gribu atrodas mana māsa, Gjaraha meita. Mūsu kopīgs pienākums ir atsvabināt viņu un patriekt Mataau no Malkoras reizi par visām reizēm! Mūsu ir pietiekami daudz, un mēs spējam to paveikt!

Laukumā atskanēja urravas, un ļaudis, sitot pa vairogiem un žvadzinot ieročus, apliecināja gatavību sekot vadoņiem un doties kaujā, lai beidzot varētu savā zemē elpot brīvi.

Jau pievakarē no kalniem tika saņemta ziņa, ka salojāli ir likvidējuši piecas lorediešu vienības, kas mēģinājušas izvietoties austrumu nogāzē, lai nodrošinātu strēlnieču atbalstu. Malkoras strēlnieces veiksmīgi bija iekārtojušās atbrīvotajās pozīcijās, un nesen atgriezās rati, kas bija strēlniecēm piegādājuši darvu.

Vezumi ar eļļas podiem ari jau bija nogādāti pozīcijās. Tagad atlika tikai nogādāt ienaidnieka aizmugurē Igru un Zefaru. Sorans neriskēja tik lielu cilvēku skaitu teleportēt, tādēļ viņš izveidoja pagaidu portālu, kas karapulkus izveda dažu kilometru attālumā no aizas tieši aiz lorediešu nometnes robežām.

Heinriha izveidotās kareivju ilūzijas gan nedaudz biedēja malkoriešus, taču, kad viņš parādīja ļaudīm, ka tie ir pilnīgi nekaitīgi un, ja tiem trāpa ar zobenu, izgaist, cilvēki nomierinājās, lai gan centās turēties no šiem monstriem pa gabalu.

Kritiski palūkojies uz viņam sarūpēto zirgu, Sedrs domīgi pakasīja zodu un vērsās pie Sorana:

-    Es zinu, ka tu nedrīksti iejaukties kā elementālis, bet kā būtu ar vienu vēja disku?

-     Kāda runa?! Sorans uzsita draugam uz pleca. Satvēris Sedra roku, Sorans viņa plaukstā izveidoja nelielu virpuļviesullti. Tiklīdz tev tas vajadzīgs, palaid šito mazulīti uz zemes, un lieta darīta.

Apskāvis Heinrihu, vectēvs nespēja valdīt asaras. Bija smagi apzināties, ka tikko atgūtajam mazdēlam ir jādodas kaujā, kuras iznākums nevienam nebija zināms.

-    Esi piesardzigs, manu puisīt, Vosjals bilda. Atved mājās māšeli!

-     Neraizējies, vectēv, Heinrihs mierināja sirmo viru. Rīts vēl nebūs uzausis, kad mēs jau būsim atpakaļ.

Malkoras robeža, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša trešā ceturkšņa trešā diena

(17. aprīlis pēc Jaunās pasaules kalendāra)

Mēģinājums vēlreiz aprunāties ar Mataau un apelēt pie viņa saprāta cieta neveiksmi. Kā apmāts viņš bija nolēmis nopostīt nepakļāvīgo pundurvalstiņu, pat ja tas prasītu nesamērīgus upurus no pašu lorediešu puses. Šādam niknuma uzplūdam nebija nekāda saprātīga izskaidrojuma.

Smagārs nesaskatīja nekādu jēgu tik milzīgā un neattaisnotā riskā, kas varēja prasīt teju vai visu viņa viru bojāeju. Viņam bija citi mērķi, un par tiem viņš ari cīnīsies. Ja malkorieši nepiekritīs izdot zobenvalžus, viņš pacentīsies iztikt ar iespējami nelieliem zaudējumiem.

-    Smaragda Ordeņa bruņinieki, sasaucis savus virsniekus, Smagārs vērsās pie tiem, mani draugi, mūsu ordeņa mērķis vienmēr ir bijusi un būs ciņa par taisnīgumu. Nodevējs Obzāns ir radis sev sabiedrotos un patvērumu Malkorā pie nodevēja Jirži tautiešiem. Kopā ar viņu šeit slēpjas vēl trīs viltvārži, kuri ir ieguvuši savā varā taisnības cīnītāja Cirmeņa leģendāros zobenus. Jūs zināt, cik svarigi šie zobeni ir mūsu cīņā par labāku un taisnīgāku pasauli. Mums bija nepieciešama lorda Mataau palīdzība, lai viņš kā Loredas valdnieks pieprasītu Obzāna un viņa lidzskrējēju izdošanu. Taču valdnieks ir apņēmies nepakļaušanās gadījumā nopostīt Malkoru, un tas noteikti nebūtu taisnīgi. Pat neraugoties uz to, ka šī valsts devusi patvērumu nodevējiem. Ne jau visi tās ļaudis ir atbildīgi par to. Mūsu mērķis ir tikai tie četri, kas sevi dēvē par Cirmeņa kareivjiem. Tādēļ sagatavojiet savus ļaudis, lai rīkojas apdomīgi un lieki neriskē. Jums jāsagūsta tie četri un dzīvi es uzsveru: DZĪVI! jānogādā pie manis. Par pārējo jums nav jārūpējas. Lai Mataau rīkojas, kā vēlas.

-     Skolotāj, ieminējās Džons, lorda Mataau sūtnis paziņoja, ka mums esot jāstājas rindās kopā ar lorediešiem. Tas būtiski ierobežo mūsu iespējas sekot tikai mūsu mērķiem.

-    Tad dodiet Mataau ierindniekus, Smagārs smagi nopūtās. Bet pabildiniet, lai lieki neriskē.

* * *

Beidzot viss bija sagatavots. Sedrs palūkojās pa labi un kalna nogāzē pamanīja vārgu uguntiņu. Iā bija viena no Malkoras strēlnieču vienībām, kas tikai gaidīja signālu, lai sāktu apšaudīt Loredas armiju ar aizdedzinātām bultām. Malkorieši bija izrādījušies visai attapīgi un no pērnā siena ķīpām bija sasējuši prāvus ruļļus. Aplējuši ar eļļu, malkorieši plānoja tos palaist no kalna, tā izraisot visai pamatīgu jūkli pretinieku rindās.

Sedram nācās atzīt, ka no strēlniecēm labums būs tikai līdz tuvcīņas sākumam, jo pēc tam šādā tumsā pastāvētu risks trāpīt savējiem. Zināmu uztraukumu viņā raisīja tas, ka salojāli vēl aizvien nebija atgriezušies. Viņi šajā kaujā lieti noderētu. Turklāt lieliski apmācītie kaujinieki varētu darboties pilnīgi autonomi, pamatīgi graujot lorediešu armiju no iekšpuses. Atlika cerēt, ka viņi pagūs.

Visvairāk viņu uztrauca Igra. Ja viņi cīnītos blakus, plecu pie pleca, Sedra prāts būtu daudz mierīgāks. Bet tagad viņa bija tālu projām, un viņam atlika paļauties uz Zefāru un viņa prasmēm. Ja nu ar draudzeni šajā kaujā notiks kaut kas nelāgs? Viņš nebūs turējis solījumu! Nebūs nosargājis Igru.

Kopš ierašanās Reksakas ciemā viņiem vairs nebija pat iegadījies brītiņš, lai mierīgi divatā aprunātos. Taču Sedram bija skaidrs, ka kaut kas ir noticis. Kopš tā vakara Igra bija sākusi uzvesties kaut kā citādi. Tad vēl tas Lodorjans. Sedrs nevarēja nedomāt par to, ko viņš bija sacījis atvadoties.

« "Sargi viņu kā paša dzīvību," tie paši vārdi, kurus pirms daudziem gadiem bija sacījis tumsnējais vīrs gadatirgū.

"Attopies, vecīt," Sedrs pārtrauca paša domu gājienu. "Tagad tev ir citas rūpes."

Tomēr… Ja varētu kaut vai domās pārmīt vēl kādu vārdu ar Igru. Taču domu saziņu Obzāns bija stingri aizliedzis. Viņš sacīja, ka Smagārs ir ļoti prasmīgs domu lasītājs un varētu uztvert viņu domas. Tas nebūtu vēlams. Vēl vairāk. Pēdējās stundas pirms kaujas Obzāns bija vaiga sviedros pūlējies iemācīt Sedram savu domu slēpšanu, jo Sedra domas šobrīd bija kara noslēpums. Ja Smagārs tām piekļūtu, visa malkoriešu stratēģija viņam būtu kā uz delnas.

Nobloķēt domas bija tikpat grūti kā nedomāt. Neskaitāmi "ja nu…" rosījās Sedra prātā kā satrakojušās, no spieta izbaidītas bites. Ja nu…

-    Klau, viņš negaidot uzrunāja līdzās stāvošo Obzānu, ja nu ar mani kaut kas šajā kaujā noiet greizi, apsoli man…

Tas nebija viegli. Lai gan pēdējo dienu laikā Obzāns atkal un atkal bija apliecinājis, ka viņi ir biedri, ka viņi var paļauties viens uz otru, lūgt viņam šādu pakalpojumu nozīmēja gandrīz vai pašam kļūt par savas draudzenes un drauga savedēju.

-    Neuztraucies, Obzāns klusi atbildēja, it kā Sedra vārdos neizteiktais lūgums viņam jau būtu zināms. Protams, es par viņu rūpēšos. Uzticies Cirmenam! Šodien tu pierādīji, ka viņš spēj tevi vadīt pa īsto ceļu. Tādēļ tu nedrīksti pat domāt par neizdošanos vai to, ka ar tevi varētu kaut kas atgadīties. Saprati?

Sedrs saprata. Šīs dienas bija padarījušas viņus soli tuvākus, un

šodien viņi visi bija funkcionējuši kā vienots mehānisms.

* * *

Ultimāta laiks bija iztecējis, tomēr neviena puse vēl nesteidzās sākt uzbrukumu. Lāpu vārgajā gaismā lorediešu pulki melnēja kā biedējoša tumša masa uz nakts fona. Elpu aizturējuši, malkorieši gaidīja Sedra pavēles. Iepriekš Heinrihs nebūt nebija sajūsmā par šo cilvēku, taču šodien viņā it kā bija iemājojis sendienu varoņa gars. Tas bija pilnīgi cits Sedrs, un šim cilvēkam Heinrihs bija gatavs uzticēt gan savu, gan savu tautiešu dzīvības. Uz mirkli jaunekļa prātā pat iezagās doma, vai tik ari Sedra senčos nav kāda Jaunajā pasaulē noklīduša malkorieša.

Gaidīšana bija mokoša. Ta vien šķita, ka ikviens gan malkoriešu, gan lorediešu karavīrs cer uz citu risinājumu. Bet šīm cerībām nebija lemts piepildīties. Kādu brīdi augstsirdīgi gaidījis, Mataau divu virsnieku pavadībā izjāja līdzenuma vidū.

-    Jūsu laiks ir beidzies! viņš rēca. Izdodiet savam valdniekam tos nodevēju suņus, un varēsiet doties pie savām sievām!

-    Malkorā nav neviena nodevēja, kopā ar Raveku un vēl dažiem virsniekiem izjājis pretī Mataau, noskaldīja Heinrihs. Malkoriešiem nav valdnieka! Ņem savus ļaudis un dodies atpakaļ uz Loredu, Mataau! Malkora ir brīva valsts, un tev šeit nav teikšanas.

-     Hā! diktators bravūrīgi iesmējās. Tu, šķiet, esi tikko sasities, knisli! Malkora pieder Loredai. Tādēļ atdod man to, kas man pienākas, vai gatavojies mirt par sava valdnieka apvainošanu! Kur ir Cirmeņa kareivji?!

-     Visi, kas sapulcējušies šajā laukā, ir Cirmeņa kareivji, Heinrihs nesatricināmā mierā atkārtoja. Man nav valdnieka, Mataau. Klausieties, Loredas ļaudis! Malkora ir brīva zeme, un, pirms pakļauties šim nožēlojamajam gļēvulim, pajautājiet sev: vai jūs dodaties šajā kaujā tādēļ, ka jūs vada personiska nepatika pret malkoriešiem? Vai varbūt jūs dodaties nāvē, baidoties, ka šis neģēlis jūs nogalinās? Mēs, malkorieši, nebaidāmies no viņa! Arī jums nav jābaidās! Dodieties mājās pie savām ģimenēm. Lai Mataau, ja pietiek drosmes, stājas man pretī, kā vīram pieklājas. Pats saviem spēkiem, nevis slēpjoties aiz savas armijas!

-    Ko tu uzdrīksties, lops?! Mataau niknumā bija gatavs uzsprāgt. Kurš atļaujas saukt mani par gļēvuli un mest man izaicinājumu?

-     Es esmu Heinrihs, Malkoras Gjaraha dēls, Heinrihs noskaldīja,

un šie vārdi iedarbojās kā zemestrīce.

* * *

Lorediešu pulkus pāršalca balsu murdoņa. Niknumā ierēcies kā zvērs, Mataau strauji pievilka pavadu un, apgriezis zirgu, steigšus atgriezās pie savas armijas. No klajuma puses atskanēja saraustītas raga skaņas, un abas armijas sastinga gaidās. Minūtes vilkās lēni kā gadi, taču nekas nenotika. Sedrs saprata. Mataau gaidīja zalvi no saviem strēlniekiem, kurus bija sūtījis kalnos. Ja viņi nebūtu par to parūpējušies, šobrīd puse malkoriešu jau gulētu zemē bez dzīvības.

"Zemisks un nodevīgs gājiens," viņš prātoja. "Acīmredzot šim cilvēkam mērķi attaisno jebkurus līdzekļus. Nu tad saņem, ko esi pelnījis!"

Rags ieķērcās vēlreiz. Pamājis Obzānam, Sedrs bez vārdiem deva rīkojumu eļļas podiņu metējiem. Pēc brīža tumsu pieskandināja trulu būkšķu troksnis, kas radīja apjukumu pretinieku rindās. Kareivji bija gaidījuši citādu uzbrukumu, tāpēc, saņemot tikai triecienus ar māla podiem, vīri apmulsa.

Nesaprotot, kas notiek, Mataau bija pavēlējis taurēt loka šāvējiem trešo reizi. Sedram tikai to vien vajadzēja. Paņēmis lāpu no Sorana rokām, viņš pamāja nogāzes virzienā. Lorediešu ļaudis vēl nebija paguvuši attapties no pirmā pārsteiguma, kad pār viņiem nolija ugunīgs bultu lietus. Visur, kur bultas trāpīja izlijušajā eļļā, ļaudis un zeme uzliesmoja kā lāpas. Lorediešu rindās sākās haoss. Viri vārtījās pa zemi, lai apdzēstu degošos apģērbus, un klaudzināja degošos vairogus. Uzbrukums nevienam nebija ne prātā. Nākamā bultu zalve vēl vairāk pastiprināja ienaidnieka rindās valdošo nekārtību. Tagad Mataau būs krietni jānopūlas, iekams viņš atkal varēs sakārtot savu armiju.

Četrās vietās no kalna tika palaistas siena ķīpas. Kā ugunīgas lodes tās traucās pretī lorediešu rindām, liekot vīriem mesties bēgt.

"Ja šādi viņus pakutināsim," Sedrs prātoja, "iespējams, līdz tuvcīņai

pat netiksim. Lieliski, būs mazāki zaudējumi."

* * *

Malkoras Gjaraha dēls. Malkoras Gjaraha dēls. Malkoras Gjaraha dēls.

Šie vārdi kā āmura sitieni klaudzēja Lizas prātā. Vai tiešām varētu būt, ka šis drosmīgais jauneklis, kas bija mudinājis Loredas ļaudis nedoties pretī nenovēršamai bojāejai, bija viņas mātes slepkava? Vai cilvēks, kas bija gatavs cīnīties par viņas tautiešu brīvību, bija gļēvs nodevējs? Bet tā bija sacījis skolotājs. Ja vien viņa spētu atcerēties…

"Klausi savai sirdij," meitene atcerējās brīdinājumu. Tomēr tas neko nedeva. Lai gan prāts un sirds lika viņai apšaubīt brāļa vainu, kaut kas, kas bija stiprāks par viņu, dzina Lizu uz priekšu pretī cilvēkam, kas esot viņas brālis. Kaut kas lika viņai par katru cenu izdzēst šā vira dzīvību. Viņai nebija spēka pretoties.

Kaut kur tālu priekšā kaut kas notika, taču tumsā meitene nespēja saskatīt, kas tieši. Tikai tad, kad pār Loredas armiju nolija uguns lietus, Liza saprata, ka no kalniem šauj nevis loredieši, bet gan malkorieši.

Labs gājiens, līdzās atskanēja skolotāja balss. To Mataau noteikti nebija gaidījis.

Bet Liza nespēja novērtēt stratēģisko soli. Spēks, kas plosīja viņu no iekšpuses, lika iecirst papēžus zirga sānos un traukties cauri degošo cilvēku rindām. Izvilkusi zobenu, viņa traucās pretī malkoriešiem, saucot: "Stājies man pretī, nelieti!"

Šādu tuvcīņas sākumu nebija gaidījis neviens. Pat Smagārs, kuram nācās atzīt, ka ir nedaudz pārcenties. Viņš bija pastiprinājis Lizas naidu pret brāli, bet nebija domājis, ka meitene rīkosies šādi. Palaist viņu vienu nozīmēja zaudēt būtisku priekšrocību. Viņam bija jāturas līdzās meitenei, jo tikai tā varēja garantēt piekļūšanu Obzānam.

Uzsaucis tuvākajiem virsniekiem, Smagārs paskubināja zirgu un traucās viņai pakaļ. Tomēr bija jau par vēlu. Liza bija sasniegusi malkoriešu rindas un uzbruka Heinriham. Viņa cīnījās tik nikni, ka brālis tik tikko spēja aizsargāties pret cirtienu krusu. Brīdī, kad Smagārs beidzot nokļuva viņas tuvumā, Heinriham talkā jau bija nākuši arī Obzāns un tas gaisa kurjers Demāns. Meiteni ielenca malkoriešu pulciņš, un Smagārs nespēja tik ātri izlauzties tam cauri, lai būtu līdzās Lizai un piekļūtu cirmeniešiem. Uz mirkli viņš apjuka. Smagārs ar acīm meklēja pārējos, taču, izņemot šos divus, nevienu citu cirmenieti šeit nemanīja.

Apjukums Smagāram izrādījās liktenīgs.

* * *

Heinriham bija nepieciešama visa meistarība, lai atvairītu māsas cirtienus. Viņš mēģināja uzrunāt Lizu, taču tas neko nedeva. Šķita, ka viņa neapjēdz, kur atrodas un ko dara, it kā kāds vadītu viņas rokas. Obzāns paguva iesaistīties pēdējā brīdī, kad šķita, ka Liza tūliņ, tūliņ sakapās brāli gabalu gabalos.

Talasta rjane! Obzāns pavēloši uzsauca. Lauz spēku!

Liza sastinga ar cirtienam atvēzētu zobenu. Meitenes acis tumsā iemirdzējās, un lāpu gaismā viņas sejā bija redzamas bailes. Taču Obzānam vairs nebija laika, lai palīdzētu Lizai. Klusībā cerot, ka pārējie zinās, ko iesākt, viņš metās pretī Smagāram, kas kā vējš traucās malkoriešu virzienā.

* * *

Viss sajaucās vienā raibā krāsu jūklī. Viņa dzirdēja kādu kliedzam: "Liec viņu mierā!" Klusa balss čukstēja: "Viņš ir tavas mātes slepkava!" Pa vidu jaucās brīdinājums: "Klausi savai sirdij!"

Uz mirkli Liza atkal bija maza meitene. Viņa skraidīja pa lauku, un gaišmatains zēns smiedamies sekoja viņai, cenšoties pārspēt viņu veiklībā. Atmiņu jūkli pēkšņi skaidri iezīmējās mātes seja. Sofija uzsmaidīja viņai un noglāstīja Lizas vaigu.

Saltas ūdens šļakatas iesitās sejā, un blakus atskanēja skanīgi smiekli: "Tu nu gan esi tūļa, māšel!" Heinrihs!

Krūtis nežēlīgi sāpēja. Šķita, ka kaut kas svešs, glums un pretigs rāpo pa muguru. Kāds sauca viņas vārdu, taču viņa nespēja atbildēt.

Viss satumsa. Liza krita dziļā bezdibeni, taču sirdi nebija baiļu.

* * *

Ķer viņu, Soran! Sedrs uzsauca.

Sekojot Smagāra piemēram, ari loredieši bija sākuši virzīties pretī malkoriešu spēkiem. Tagad Obzāna galvenais uzdevums bija noturēt Smagāru pēc iespējas tālāk no citiem cirmeniešiem, bet Sedram bija jāpalīdz Heinriham vadit kauju. Sorans šobrīd bija vienīgais, kas spēja ātri nogādāt drošībā samaņu zaudējušo Lizu. Vārdu laušana bija uz viņu iedarbojusies neparasti spēcīgi.

Satvēris meiteni rokās, Sorans pacēla savu disku drošā augstumā un traucās uz Sriefu. Tieši tobrīd uguns aizkavētie loredieši sasniedza malkoriešu pirmās rindas. Tagad Zefāra un Igras iejaukšanās bija vairāk nekā vēlama, jo strēlnieces nu bija pēkšņi kļuvušas bezspēcīgas.

Sedrs samanīja līdzās kustamies kaut ko tumšu. Tas bija tikai nojaušams, nevis saredzams, tomēr viņa sirds priecīgi iepukstējās. Salojāli!

Viņi bija atgriezušies, nākot uz aizu pa kalna nogāzi.

* * *

Kārtējā bezjēdzīgā asinspirts viņa garajā, gandrīz simts tūkstošus gadu ilgajā mūžā. Cik šī suga bija vāja un paredzama! Vai tā jelkad ieklausīsies saprāta balsī? Vismaz šis puika viņiem to bija piedāvājis. Ja tā padomā, par ko īsti viņi te plūcās? Viņš vēl spēja saprast malkoriešus, kuri izmantoja šo iespēju, lai atbrīvotos no kaklakunga. Bet lorediešus viņš tiešām nesaprata. Puikam bija taisnība: doties pretī nāvei, baidoties no nāves. Tas raksturoja visu šo sugu ar tās neizskaidrojamo tieksmi uz pašiznīcināšanos.

Tā tas bija jau kopš pašiem pirmsākumiem, kopš pirmtautas ierašanās uz šīs planētas. Visu laiku viņš bija vērojis viņu attīstību. Rorikors bija dzirdējis, ka citur, citās pasaulēs, ja tā varētu tās nosaukt, pirmtauta sākumā bija strauji regresējusi un tad palēnām atguvusies, laika gaitā pasludinot sevi par dominējošo sugu. Šeit viss bija noticis citādi. Daži no pirmtautas bija visiem spēkiem centušies saglabāt savu sākotnējo intelektu, un tas viņiem ari bija izdevies. Šodien viņi lepni sauca sevi par elfiem, lai gan pat starp viņiem Rorikoram ik pa laikam izdevās atrast pa kādam visai vājam radījumam. Ar katru gadu viņi kļuva aizvien vājāki, savu vēlmju un ambīciju vergi. Aizvien biežāk starp elfiem uzradās tie, kuru ambīcijas nesaskanēja ar visas viņu tautas interesēm.

Pārējie, spiesti atteikties no agrākās civilizācijas labumiem, lēni, bet nenovēršami mainījās. Daļa aizgāja kalnos un ilgajos evolūcijas gadsimtos ieguva mazu, druknu un spēcīgu augumu, biezu apmatojumu un spēju labi redzēt tumsā. Tagad viņus sauca par rūķiem, un neviens vairs neatcerējās, ka kādreiz ari viņi bija cilvēki.

Rūķi un tie, kas bija pievērsušies zemkopībai un tagad tika saukti par orkiem, kā ari kalnu alās mītošie troļļi bija Rorikora lielākā sāpe. Pirmtautas transformācijas bija tik apmierinātas ar savu dzīvi, ka tām gandrīz nemaz nebija vēlmju un līdz ar to nebija ari vājību.

Vispateicīgākais materiāls bija tie, kas pēc sākotnējās lejupslīdes bija saglabājuši daļu savu iemaņu, pielāgojās dzivei jebkuros apstākļos kā sērga un pilnībā zaudēja savu saikni ar agrāko dzīvi. Lepni nodēvējuši sevi par cilvēkiem, viņi gadu tūkstošiem tā ari nebija spējuši līdz galam izprast šā vārda būtību. Vismaz šeit viņi nebija dominējošā suga, kas citas uzskata par mazsvarīgākām un radītām vienīgi viņu vajadzību apmierināšanai vai, ja tās kļuva traucējošas, viņiem par sodu.

Tā tas ar cilvēkiem bija noticis ari citur. Iespējams, ka Domhandā viņi nebija tik ļoti degradējušies tādēļ, ka jau pirmtautas ierašanās laikā sākuši sadarboties ar sentautu radībām. Viņam bija stāstīts, ka Jaunajā pasaulē tādas būtnes kā pūķi, elementu tautas un neskaitāmi citi radījumi, kas apdzīvoja Māju planētu pirms pirmtautas ierašanās, jau sen ir tikai mītu un leģendu varoņi. Šeit tie palīdzēja pirmtautai iedzīvoties un dalījās ar to savā dzīvesvietā.

Ak, cik ļoti viņš vēlējās, lai viņam tiktu dots cits uzdevums! Viņš bija lūdzies pārcelt viņu uz kādu citu pasauli, kurā cilvēku virskundzība ik mirkli vairoja viņu vājumu: skaudibu, alkatību, nodevīgumu, zemiskumu. Bet nekā! Viņam bija jāpaliek šeit, kamēr Baltazars izklaidējās Jaunajā pasaulē. Pat tur, šajā cilvēcisko vājību gadatirgū, viņš netika galā viens. Cik daudz garu bija nepieciešams, lai mācītu cilvēkiem cilvēcīgumu! Šaitans, Belcebuls, Lucifers… Vaiga sviedros viņi noņēmās ar šiem ļautiņiem. Rorikors Jaunajā pasaulē tiktu galā viens. Taču viņš bija spiests kvernēt šeit, kur ļaudis kļuva aizvien noturīgāki pret viņa piedāvātajiem pārbaudījumiem. Lai kā viņš bija centies novest no ceļa tos divus puišeļus, Memetrijs un Katrakans prata atrast gaismu.

Pat dēmonu vidū nu jau vairākus gadsimtus mita tādi, kuriem gaismas atšķiršana no tumsas nesagādāja grūtības. Viņi ar katru paaudzi aizvien labāk samierinājās ar savu likteni, nevis pieslējās tumsai.

Patiesībā Rorikoru tas gan priecēja, gan kaitināja. Jo vairāk būtņu sāka atšķirt gaismu no tumsas, jo labāk tie apliecināja, ka viņu potenciāls vēl nebūt nav izsmelts. Tāds jau arī bija Rorikora uzdevums: iemācīt citiem, ka ceļš uz gaismu ved cauri visdziļākajai tumsai. Tomēr ikreiz, kad kāds no tiem apliecināja savu cilvēcisko vājumu, viņa sirds ļauni priecājās. Tā viņi pierādīja, ka viss vēl nebūt nav galā un viņi vēl ne tuvu nav uzveikuši sevī visu tumsu.

Visvairāk Rorikoru kaitināja ideālisti, tādi kā Lodorjans, Meornira, Meistari. Savā pārliecībā par cilvēku spējām apkarot viņos mītošo ļaunumu viņi nemitīgi iejaucās Rorikora darbos un bieži vien glāba krītošos no viņiem pašiem. Viņš bija lūdzis tā nedarīt. Viņš bija lūdzis, lai viņi, tāpat kā Rorikors, aprobežojas tikai ar iespēju piedāvāšanu. Bet kur nu?! Vienīgais gadījums, kad šie ideālisti bija ļāvuši visam ritēt savu gaitu, bija Cirmens. Viņam nepalīdzēja neviens no šiem muļķiem. Rorikors ari tad godīgi palika stāvam malā. Viņam būtu atlicis bilst tikai vienu vārdu Astafalam, un no Cirmeņa paliktu pāri vien atmiņas. Ikvienu Rorikora ieteikumu Astafals uztvēra kā komandu, kas jāizpilda bez ierunām. Cirmens izrādījās visai stiprs, izturīgs un atjautīgs. Rorikoram patika vērot, kā viņš apved ap stūri viņa pirmos īstos skolniekus. Žēl, protams, ka viss beidzās tik skumji. Taču dēmoni paši vien bija vainīgi.

Savā ilgajā mūžā Rorikors tā pa īstam nebija pieķēries nevienai dzīvai būtnei. Visas muļķīgās runas par mīlestību, draudzību, savstarpējām attiecībām tās neizturēja kritiku. Jā, bija atsevišķi gadījumi, tomēr tādu nebija daudz. Laikam jau tieši tādēļ par tiem stāstīja leģendas. Tomēr viņš līdz šim nebija sastapis nevienu, kas būtu kaut kādas pieķeršanās vērts. Varbūt vienīgi Astafals. Aprobežots, dumjš, bet izdarīgs un maģijas apguvē apdāvināts. Viņš bija vienīgais, kura trūkumu Rorikors tiešām izjuta. Nūjā, bija daži, bet… Pārējie? Tie nāca un gāja. Kā gara, nebeidzama kaislību un vājību rinda.

Viņš bija piedzīvojis neskaitāmus valdniekus. Efsilu pakļaut viņam izdevās viegli. Otrais troņmantnieks pietiekami skaidri apzinājās, ka viņa izredzes ir pārāk niecigas, un atlika vien pakārdināt viņu ar iespēju iegūt varu, lai šis vājais cilvēciņš būtu gatavs vērsties pret paša miesīgo brāli.

Septiņdesmittūkstoš gados šādu efsilu Rorikora dzīvē bija sakrājusies vesela galerija. Visiem galu galā pienāca vienādas beigas. Kaut vai tas pats Brāns. Sākumā valdnieks izskatījās ļoti daudzsološs. Rorikors gavilēja, kad Brāns sāka naostaru vajāšanas kampaņu. Taču… Kampaņa drīz vien izvērtās par Brāna apsēstību. Viņam visur rēgojās naostari un to sekotāji. Pat naktīs Brāns murgoja par cīņām ar Tāliem. Nekas cits viņu vairs neinteresēja, un Rorikora darbā viņš bija sevi izsmēlis.

Tobrīd viņa uzmanību piesaistīja daudzsološais jauneklis, kura ambīcijas bija ievērojami lielākas par iespējām. Tā vien šķita, ka viņš apvērstu otrādi zemeslodi, lai pierādītu citiem, cik lielisks un nepārspējams viņš ir. īsā laikā viņš bija uzkalpojies līdz maršala pakāpei, un Rorikoram atlika vien piedāvāt šim jauneklim kļūt par Loredas valdnieku.

Mataau ne mirkli nešaubījās, ka viņam tronis pienākas pēc likuma. Brāna gāšanas ētiskie aspekti puisi ne mirkli nesatrauca. Samusinājis ļaudis, Mataau naktī ieradās pie valdnieka un pieprasīja viņa atteikšanos no troņa, apsolot, ka tad Mataau atļaus Brānam dzīvam doties projām no Loredas. Izdzīvošanas instinkts bija sugas spēcīgākais dzenulis, un Brāns padevās. Taču jau tolaik Mataau piemita ciniska nežēlība. Tiklīdz Brāns bija pasludinājis Loredas ļaudīm, ka atkāpjas no troņa par labu Mataau, viņa galva jau bija atdalījusies no ķermeņa.

Pirmo smago vilšanos Mataau Rorikoram sagādāja tad, kad izrādījās, ka viņš ir viens no retajiem cilvēku sugas pārstāvjiem, kuriem nepiemita nekādas spējas iemācīties Vārdu maģiju. Pat visstulbākais no stulbākajiem sugas pārstāvjiem spēja iemācīties vienkāršākos Vārdus. Tikai ne Mataau.

Kādēļ man tā jānopūlas, lai kādu nogalētu? viņš jautāja, kad Rorikors mācīja viņam Redomendra. Ar zobenu to visu var paveikt daudz ātrāk un vieglāk.

Beidzot Rorikors padevās un sava jaunā aizbilstamā priekam pārvērta viņa kaujas zobenu par asinskāru vampīru. Jo vairāk asiņu zobens sevī uzsūca, jo nežēlīgāks un neuzvaramāks kļuva. Apvienojumā ar īpašnieka asinskāri tas veidoja graujošu aliansi.

Mataau valdīšanas laikā Loredas impērija bija izpletusies divtik.

"Kādēļ jāmaksā, ja var dabūt par velti?" Mataau vienmēr atkārtoja. Ja valsts bija pārāk tālu no Loredas un tādēļ tās pievienošana impērijai prasītu pārāk lielus ieguldījumus, Mataau sarīkoja ātras izlaupīšanas kampaņas, kuru laikā par Loredas īpašumu kļuva ne vien šīs valsts bagātības, bet ari iedzīvotāji, kas tika aizvesti verdzībā. Vergs bija lielisks, lēts darbaspēks, kuram bija jānodrošina tikai minimālais uzturs un kaut cik pieņemams miteklis. Tas Rorikoram vienmēr atsauca atmiņā Astafalu, kurš arī bija sajūsmā par verdzību.

Līdztekus visiem Mataau trūkumiem viņam piemita ari divas lielas kaislības. Pirmā bija Mentara. Viņš alka iekarot agrāko Loredas teritoriju, lai atgūtu lielvalsts agrāko slavu. Šo valdnieka mērķi Rorikors slavēja īpaši. Tādas ambīcijas pirms Mataau nebija bijis nevienam. Turpretī otra viņa kaislība bija visai traucējoša, un Rorikors jau paredzēja, ka tieši tā pieliks punktu Mataau karjerai.

Kādā no sirojumiem Mataau bija iebrucis Loredas un Mentaras robežpilsētā Tennā. Krietni izplosījies un jau devis pavēli ar laupījumu smagi piekrautos vezumus sūtīt uz Elkardonu, viņš kopā ar dažiem rokaspuišiem nolēma iebrukt kādā greznā muižā. Nekāda dižā apsardze muižai nebija, un bruņotie vīri bez grūtībām iekļuva ēkā, kur viņus mierīga un vēsa sagaidīja saimnieka meita. Jaunavas nesatricināmais miers un pārliecība par to, ka šie viri nespēs nodarīt viņai neko ļaunu, laupīja Mataau sirdsmieru. Arī saprātu. Viņš lika nekavējoties griezt riņķi vezumus un atdot pilsētniekiem visu, ko viņš bija paguvis sagrābt. Vēl ļaunāk kļuva tad, kad, atgriezies Elkardonā, Mataau pavēlēja piekraut vairākus vezumus ar bagātīgām veltēm un nosūtīt tās uz Tennu kā atvainošanos par iebrukumu un kā kompensāciju kritušo tuviniekiem.

Pavērsiens gan šokēja, gan iepriecināja Rorikoru. Šokēja tādēļ, ka viņš nebija gaidījis no Mataau šādas pārmaiņas. Iepriecināja, jo gandrīz apstiprināja Rorikoram sen zināmo, tomēr līdz šim sev pierādījumus neradušo teoriju, ka cilvēku suga kļūst cēla un godprātīga, kad tās pārstāvji piedzīvo mīlestību. Taču laiks apliecināja, ka uz Mataau tas noteikti neattiecas.

Sākumā viņš sanīka, klīda pa Elkardonas pili kā ēna, bija zaudējis ēstgribu un nevēlējās vairs, lai viņa istabās viesotos kupls jaunavu un jaunekļu pulks. Agrākās izklaides viņu vairs neiepriecināja. ŠI stadija nebija ilga. Panikuļojis nedēļu, otru, Mataau sajuta pacēlumu. Viņš sagatavoja bagātīgu dāvanu un nosūtīja uz Tennu ziņnesi, kuram bija jāpasaka jaunavai, ka Mataau piedāvā viņai kļūt par Loredas un viņa dzīves pavēlnieci.

Rorikoru nepārsteidza tas, ka ziņnesis atgriezās ar visām dāvanām un noraidošu atbildi. Taču Mataau šī ziņa gandrīz sagrāva. Viņš izmēģinājās gan šā, gan tā, taču, kad kļuva skaidrs, ka ar labu viņam meitenes sirdi neiegūt, Mataau ķērās pie līdzekļiem, kurus prata lietot vislabāk. Viņš vienkārši iebruka Tennā un nolaupīja savu iekāres objektu. Tā pilnīgi noteikti nebija tā mīlestība, par kuras apbrīnojamo ietekmi Rorikors bija dzirdējis.

Vairākus gadus Mataau turēja jaunavu ieslodzītu Elkardonas pilī. Viņš apbēra viņu ar dāvanām un pat mēģināja iegūt meitenes labvēlību, lūdzot Rorikoram saistīt viņu ar Verga saiti, taču no tās viņš drīz vien atteicās. Saistīta jaunava gan pakļāvās savam pavēlniekam, taču bija kā dzīva, staigājoša lelle. Acīmredzot kaut kādas sirdsapziņas paliekas Mataau vēl bija saglabājušās. Tā tas turpinājās līdz brīdim, kad kādurit jaunava bija nozudusi. Kopš tā laika sākās Mataau lejupslīde. Viņam nekas vairs nesagādāja prieku, viņš neko vairs tā pa īstam nevēlējās. Jā, viņš turpināja iekarot jaunas teritorijas, taču darīja to tikai tādēļ, ka virsnieki, kas kalpoja Loredas armijā, darīja to vienīgi peļņas un iespējamā laupījuma dēļ. Daudzsološais Mataau nu bija sevi izsmēlis, un šī kauja, kurā nebija nekādas jēgas, to apliecināja.

Protams, varētu jautāt, kādēļ viņš bija piedāvājis Mataau doties uz Malkoru, zinot, ka neviena cirmenieša Malkorā nav. Bet Rorikoram bija savs aprēķins. Pirmkārt, viņš vēlējās uzzināt, cik labi darbojas spiegu tīkls. Tas, ka šobrīd kaujas laukā plosījās visu kristālu spēks, bija nepārprotams apliecinājums, ka spiegi savu uzdevumu paveikuši nevainojami. Otrkārt, ar šo karu Mataau sevi tā vai citādi iznīcinās.

"Ja izdotos iegūt sev tādu kā Smagārs," prātoja burvis. "Ar viņu tiešām būtu vērts pastrādāt. Viņam ir gan ambīcijas un vājības, gan mērķis, kas liek viņam apdomāt, kas ir gaisma un kas tumsa."

Kas zina, ar ko beigsies šī kauja, ja viņš neiejauksies. Ja nav viņa oponentu, arī viņš drīkst palikt malā. Pagaidām viņš neko tādu nejuta. Vienīgā iejaukšanās, kuru viņš bija pamanījis, bija tas knēvelis Vejinas un Vētra puika. Vismaz Rorikors nespēja rast citu izskaidrojumu tam, kā cirmenieši tik īsā laikā ir paguvuši tikt šurp no Readonas. Tas nozīmē, ka Sorans ir viņus šurp atgādājis pa gaisu, bet pašlaik viņš kaujā piedalījās kā cilvēks, un šādi tam jauktenim nebija iespējams piesieties.

Ja Rorikors iejauktos, iespējams, cirmenieši tiktu sagūstīti vienā mirklī. Tā bija valdzinoša iespēja. Iegūt visu Stihiju varu un kļūt visvarenam. Iespējams, tad viņš varētu pretendēt uz citu pasauli. Taču, ja

neiejauksies, kauja izšķirs, kuram ir labākas nākotnes izredzes Mataau

vai Smagāram. Lai liktenis izšķir!

* * *

Tiklīdz lorediešu pulki negaidot sāka virzīties uz Malkoras pusi, Igra un Zefars metās tiem pakaļ. Uzbrukums no aizmugures izvērtās savdabīgā vajāšanā. Heinriha ilūzijas tiešām lieti noderēja. Atskatījušies loredieši pamanīja negaidītos vajātājus un apjukumā vairs nezināja, ko darīt steigties līdzi pārējiem vai palikt un piesegt savus biedrus.

Gaidot aizmugurē signālu sākt uzbrukumu, viņi nebija dzirdējuši Heinriha uzrunu, tādēļ Zefars jutās visai izbrīnīts, kad daļa lorediešu nolika ieročus un padevās bez cīņas, cerot uz apžēlošanu. Dezertieri tika palaisti, lai iet, kur acis rāda, taču daži paši pieteicās cīnīties malkoriešu rindās.

Būtisku sajukumu lorediešu karaspēkā izraisīja Igra. Jau Šerifā, gatavojoties cīņai, meitenei nācās krietni nopūlēties, līdz viņa panāca mazās, druknās ķēvītes uzticēšanos. Mataau, kā jau valdnieks, kuram savu viru dzīvības nav svarīgas, priekšējās rindās bija salicis kājniekus, bet aizmugurē atstājis kavalēriju. Tiklīdz Igra ar viņai uzticētajiem karotājiem parādījās lorediešu kavalēristiem, to zirgi sāka slieties pakaļkājās un panikā bēga, aizmirstot, ka viņu uzdevums ir klausīt saviem jātniekiem.

Sedra izplānotā stratēģija, lai gan vienkārša, darbojās nevainojami, un lorediešu spēki kusa kā sniegs pavasara saulē. Sīvākās cīņas izvērtās pie aizas. Obzāns pamazām sāka nogurt, taču viņš nedrīkstēja padoties. Ja Smagārs tiks klāt viņa biedriem, kaut vai tikai vienam, visas pūles būs bijušas veltīgas. Arī viņš pats nopietni riskēja. Ja viņš kaut uz mirkli apstāsies, Smagārs var vērst Verga saiti pret Obzānu pašu, un tas būtu ļoti bīstami.

Ar perifēro redzi kareivis pamanīja zaglīgu kustību pa kreisi no sevis. Viņu pārņēma ļauna priekšnojauta. Acīmredzot kāds Smagāra vīrs centās pielavīties viņam no aizmugures, kur viņš bija pilnīgi neaizsargāts. Taču, kamēr viņš drudžaini domāja, kā sadalīt uzmanību uz divām pusēm, pēkšņa vēja brāzma sapurināja Obzāna matus un zobena raksturīgais svilpiens, šķeļot gaisu, pavēstīja viņam, ka nekādu briesmu vairs nav.

Paldies pateiksi vēlāk, Sedrs moži uzsauca un jau bija projām, virpuļojot starp karavīriem uz sava vēja diska kā viesulis.

Kaut kas nebija pareizi. Smagāra pulki šķita kļūstam aizvien vājāki, taču tas nenotika malkoriešu uzbrukuma dēļ. Obzānam radās iespaids, ka kāds no iekšpuses grauj uzbrucēju rindas. Vispirms viņam ienāca prātā salojāli, bet tad Obzāns atskārta, ka viņam taču vēl aizvien bija biedri, uz kuru palīdzību varēja paļauties. Tur, darbojoties nemanāmi kā ēnas, Smagāra rindas plucināja Renārs, Imants, Aļģirds un Sergejs ar saviem puišiem. ŠI apziņa uzmundrināja un dāvāja Obzānam spēkus,

kuri viņam bija tik ļoti nepieciešami.

* * *

-    Lai gan Meornira mums par to galvas neglaudis, Sorana balss atsaknēja Igrai pie pašas auss, tagad mūs nekas vairs nekavē sasist to plātīzeri Mataau lupatās. Liza ir Sriefā un pamazām atgūstas.

Tā bija lieliska ziņa. Igrai šķita, ka viņa ieguvusi otro elpu. Ar vienu roku atgaiņājoties no uzbrūkošā karavīra, ar otru meitene papliķēja ķēvītei pa skaustu, un zirģelis saprata šo signālu. Ar ātru cirtienu padarījusi nekaitīgu uzbrucēju, Igra kā vējš lauzās lorediešu rindās, dragājot tās kā ledlauzis aizsalušas upes ledu. Viņas piemēram sekoja

ari Zefars, un lorediešiem vairs nebija nekādu cerību uzvarēt.

* * *

Atvērusi acis, Liza ieraudzīja tumšus, zemus griestus. Līdzās kāds bija. Viņa visiem spēkiem pūlējās sakārtot savas atmiņas, kurās kopā jaucās ainas no viņas dzīves pirms Verga saites un tās, kura viņai bija kļuvusi par īstenību pēdējo dienu laikā. Kāds saudzīgi pabāza roku viņai zem pakauša, un divas siltas, mīlestības pilnas acis maigi palūkojās meitenē. Lizai šīs acis šķita ļoti pazīstamas, taču viņa nespēja atcerēties, kur bija tās redzējusi.

-    Lēnāk, meitēn, lēnāk, vecišķa balss viņu uzrunāja, kad Liza mēģināja piecelties. Tev nekur nav jāskrien. Še, iedzer šo, tas tev palīdzēs ātrāk atgūt spēkus.

Kalsna, nedaudz dreboša roka pielika pie viņas lūpām koka kausiņu, un Liza negribīgi iedzēra malku dedzinošas dziras, kas apsvilināja rīkli un kā uguns izplatījās pa visu ķermeni.

-     Heinrihs, viņa jautājoši palūkojās uz gādīgo večuku, kur ir mans brālis?

-   Nomierinies, meitēn, Vosjals uzsmaidīja. Heinrihs un tavi draugi vēl nav atgriezušies. Jaunākās ziņas liecina, ka viņiem tur iet visai karsti.

Viņas atmiņā uzplaiksnīja kaujas lauks, ugunīgs bultu lietus un baisais naids, kas lika viņai mesties virsū brālim kā ļaunākajam ienaidniekam. Tas taču bija karš! Tur bija Smagārs. Liza atkal centās piecelties. Viņai bija jāiet talkā brālim. Bija jācīnās kopā ar viņu pret šo monstru, kas nožņaudza mammu… Viņai bija…

Orku ugunsūdens iedarbojās ar apbrīnojamu spēku. Verga saites un

spriedzes novārdzinātā meitene ieslīga dziļā, dziedinošā miegā.

* * *

Pret lorediešu spēkiem kopumā Heinrihs izturējās saudzīgi. Rūpīgi mācījies Obzāna rīkotajos treniņos, viņš bija apguvis iemaņas, kas ļāva padarīt pretinieku nekaitīgu, nenokaujot to. Tas gan bija iespējams tikai retos gadījumos, taču ari tas jau bija sasniegums, kas ļāva nenodarīt ļaunu tiem, kas to nebija pelnījuši.

Ierindas karavīri bija uzklausījuši Heinrihu, bet Mataau virsnieki bija cita lieta viņi cīnījās par savām privilēģijām un iespējamo laupījumu, tādēļ atkāpšanās viņiem nozīmēja ne tikai nāvi no pašu valdnieka rokas, bet ari izredzēto stāvokļa zaudēšanu un represijas pret viņu ģimenēm.

Beidzot, kad virs līdzenuma sāka parādīties pirmā rīta blāzma, Heinrihs bija izcirties līdz lorediešu pēdējām rindām, kur aiz savu cilvēku mugurām slēpās gļēvais un nožēlojamais diktators. Viņš līdz šim pat nebija iesaistījies cīņā, tikai sēdējis, izkliedzis pavēles un vērojis, kā viņa dēļ iet bojā simti cilvēku.

Beidz slēpties, gļēvuli, un stājies man pretī, ja tev ir vīra dūša, Heinrihs uzsauca.

Tas iedarbojās. Kā paša nelabā apsēsts, it kā tikai Heinrihu vien gaidījis, Mataau metās viņam virsū, ik pa laikam ierēcoties kā ievainots lācis. Daži lorediešu virsnieki metās valdniekam palīgā, taču viņš tos rupji aizraidīja projām. Cauri bruņucepures acu atverēm ielūkojies sava pretinieka acīs, cauri bezgalīgam, neprātam līdzīgam naidam Heinrihs pārsteigts samanīja nolemtību. Tā vien šķita, ka Mataau ir gatavs mesties virsū viņa zobenam, lai ātrāk izbeigtu visu.

Lai gan Heinrihs uzskatīja, ka pat tāds valdnieks kā Mataau ir pelnījis taisnu tiesu, viņa sirdī iezagās līdzjūtība. Ja Mataau tiks sakauts un kā karagūsteknis nonāks tiesas priekšā, ikviens, kas cietis viņa valdīšanas laikā, būs gatavs paša rokām apgriezt sakautā valdnieka sprandu. Daudz cilvēcīgāk būtu, ja viņš kristu šajā kaujā. Tas viņam aiztaupītu daudz ciešanu. Protams, viņš bija pelnījis tās visas, un tomēr Heinriham kļuva Mataau žēl. Ja tā padomā, viņš šobrīd ir šeit, sava tēva zemē, bija atguvis savu ģimeni, un viss tikai tādēļ, ka savulaik Mataau bija iekārojis bagāto un auglīgo Malkoru.

Heinrihs atvēzējās un dūra. Neraugoties uz kaltajām bruņām, viņa zobens kaut kā trāpīja Mataau kakla pamatnē un slīpi ietriecās valdnieka krūtīs caur kreisā pleca atslēgkaula bedrīti. Mataau zobens bīstami pietuvojās Heinriham, taču atsitās pret Vārdu nodrošinātajām bruņām un pat neieskrambāja jaunekli. Heinrihs iedzina tēva zobenu vēl dziļāk un pagrieza to. Mataau ieskatījās jaunekļa acīs, un viņa lūpas bez skaņas izdvesa: "Paldies!"

* * *

Līdz brīdim, kad viņa gredzens paziņoja par Obzāna tuvumu, Smagārs vēl aizvien nebija pārliecināts, ka rīkojas pareizi. Viņš jau sāka apsvērt, ka vajadzētu aprunāties ar Rorikoru, lai atceltu ultimātu. Bet tieši tajā brīdī tas notika. Tagad viņa pārliecība bija nelokāma. Tiesa, viņš bija cerējis uz malkoriešu saprātu, kuram vajadzēja atturēt viņus no liekiem upuriem. Klusībā viņš cerēja ari uz to, ka paši zobenvalži nepieļaus malkoriešu bojāeju. Viņš bija stāstījis Obzānam par Mataau un to, cik nežēlīgs ir šis cilvēks. Tomēr tā nenotika. Malkorieši nolēma, ka viņu dzīvības ir mazāk vērtas. Vai varbūt tieši zobenvalži pamudināja viņus uz šādu domu? Nē, te slēpās kaut kas cits. Bet kas?

Smagārs vairākkārt pūlējās piekļūt Obzāna domām, taču skolnieks apliecināja, ka ir labi mācījies. Ari par pārējiem Obzāns bija parūpējies, un Smagāram neizdevās izlobīt no tiem neko vērtīgu vai noderīgu. Kareivji zināja tikai to, ko tiem bija sacījuši virsnieki, un no viņu domām saņemtā informācija liecināja, ka malkorieši vienkārši ir nolēmuši izmantot savu iespēju, lai atkal kļūtu brīvi. Vai šādu domu viņiem bija iedvesis Obzāns? Tāda iespēja bija ticama. Gjarahs zēnu bija pamatīgi ietekmējis. Vai tiešām Smagārs atkal bija izgāzies?

"Ne jau vienmēr tumsā taustās tas, kuram nav lāpas," viņš atkal atcerējās.

"Pēdējā laikā tu esi sācis pārāk bieži šaubīties, Smeg Smagār," izdarot lielisku māņkustību, viņš gandrīz notrieca Obzānu no zirga. Nost ar šaubām! Nost ar svārstīšanos! Meistars vadīja viņu, un caur Meistaru ar viņu runāja pats visvarenais Odins. Kas gan viņš tāds ir, lai apstrīdētu dieva gribu?! Viņš ir tikai rīks varenā dieva rokās, tikai dieva gribas izpildītājs, un dievs vēlas, lai viņš palīdzētu taisnīgumam uzvarēt. Dievs vēlas, lai cilvēki kļūtu laimīgi. Lai Smagārs padarītu pasauli labāku. Viņam ir jāpilda sava misija.

-    Tu, kā rādās, esi kļuvis par visai labu skolotāju, Smagārs smaidot uzrunāja Obzānu. Gods kam gods, Lizu tu esi lieliski apmācījis. Vismaz tiktāl, cik tas attiecas uz zobena vicināšanu. Gandrīz vai jāteic, ka viņa šajā ziņā par tevi ir pārāka, jo Lizai ir gandrīz izdevies uzveikt mani. Tev tik spoži neveicas.

-     Acīmredzot viss atkarīgs no motivācijas, Obzāns pasmaidīja.

-     Lizai ir iemesls vēlēties tavu nāvi. Man šāda iemesla nav. Vismaz pagaidām. Turklāt tā būtu bezjēdzīga laika šķiešana, jo tu tik un tā esi nemirstīgs. Vai ari šajā jomā kaut kas ir mainījies?

-     Kādēļ gan tev neatgriezties, Obzān? Smagārs pēkšņi kļuva nopietns. Tu zini, cik augstu vienmēr esmu vērtējis tavas spējas. Tu zini, ka mūs vieno vieni un tie paši mērķi, vieni un tie paši uzdevumi. Mums nav jācīnās vienam ar otru, manu zēn. Atgriezies! Ja tas ir tik svarīgi, ņem līdzi savus draugus. Esmu pārliecināts, ka mēs atradīsim kopīgu valodu.

-     Protams, protams, Obzāns nicīgi iesmējās, mēs visi pievienosimies tev, lai tu varētu izpildīt savu tumšo rituālu un kļūtu par vienpersonisku Jaunās pasaules vai Domhandas, vai to abu pavēlnieku. Lika pagaidīt!

-     Es apsolu, manu zēn, Smagārs cieši ielūkojās pretinieka acīs,

-     nē, es zvēru, ka atteikšos no rituāla, ja jūs visi pievienosieties man. Kam man rituāls, ja mēs visi būsim kopā? Ja mēs kopīgiem spēkiem cīnīsimies par labāku, taisnīgu pasauli? Atgriezies, Obzān!

-Taisnīgums! Obzāns nošņācās. Ko tu zini par taisnīgumu?! Tev šķita taisnīgi nogalināt neapbruņotu sievieti, lai īstenotu savas iegribas. Tev šķita taisnīgi sarīdīt māsu pret brāli, lai sagūstītu mūs. Tavs taisnīgums nerēķina, cik daudzi līķi jāsakrauj kaudzē, lai tu sasniegtu savas virsotnes. Tāds taisnīgums man nav pieņemams.

-    Manu zēn, tu esi nokavējis dažas svarīgas mācībstundas, Smagāra sejā bija lasāmas skumjas. Dažkārt ir jākāpj pāri līķu kaudzēm, lai sasniegtu cēlus mērķus. Tā rīkojas pati Daba. Atceries Lielo Sprādzienu! Lai apturētu cilvēces neprātu, tā sadumpojās un noslaucīja no Zemes vaiga miljonus cilvēku. Nu cilvēce ir kļuvusi krietni labāka, saprātīgāka, apdomīgāka.

-     Tavuprāt, šobrīd notiekošais ari ir šāds ceļš uz taisnīgumu? Obzāns bija nelokāms.

-    Vai tad nav? Smagāra sejā atgriezās mūžīgais smaids. Tas, ka Malkora ir brīva, ir taisnīgi. Piekriti? Vai to ir iespējams panākt bez ļaužu upuriem? Nē!

-     Būtu iespējams, ja Loredā pie varas nebūtu tāda izdzimteņa kā Mataau un ja šim izdzimtenim nebūtu tava un Rorikora atbalsta, skolnieka vārdi cirta sāpīgāk, nekā būtu spējis viņa zobens. Saprātīgs un taisnīgs valdnieks nepakļautu citas valstis, nomērdējot badā to iedzīvotājus. Pat ja tā būtu noticis, ar saprātīgu un taisnīgu valdnieku būtu iespējams vienoties par neatkarības atgūšanu bez asinsizliešanas. Šim karam nav nekā kopīga ar taisnīgumu, skolotāj. Vai tava izpratne par taisnīgumu lika tev rosināt šo karu? Esmu pārliecināts, ka bez tavas iniciatīvas tas izdzimtenis šeit nebūtu spēris kāju. Zini, kas ir pretīgākais? Tas, ka tu šo karu uzsāki bez iemesla.

-    Atzīstos, es lūdzu Mataau, lai viņš kā likumīgais valdnieks pieprasa jūsu visu izdošanu, Smagārs pat nemēģināja liegties.

-    Pieprasīja izdot to, kā malkoriešiem tobrīd nemaz nebija. Smagāra sejā pazibēja pārsteiguma izteiksme. Ko? Esi pārsteigts, nelieti? Brīdī, kad jūs nokļuvāt šeit, mēs bijām Readonā. Tikai uzzinājuši par šo nodevīgo kara pieteikumu, mēs steidzāmies šurp, lai nepieļautu, ka mūsu dēļ ir jācieš nevainīgiem cilvēkiem. Tā es saprotu taisnīgumu.

-    Tev taisnība, manu zēn, Smagāra seja atkal sadrūma, taisnīgums šajā pasaulē ir miris. Tādēļ man tik ļoti vajadzīga visu zobenvalžu apvienošanās, lai atjaunotu taisnīguma mūžīgo varu.

Tiklīdz rīta blāzma deva pietiekamu apgaismojumu, lai strēlnieces spētu kaujas laukā atšķirt savējos no ienaidniekiem, no kalnu puses atskanēja loku stiegru ritmiskā dziesma. Spalgs svilpiens, un Smagāra zirga ciskā ieurbās bulta. Dzīvnieks saslējās pakaļkājās, un tikai jātnieka meistarība palīdzēja tam noturēties seglos. Nākamā bulta ķēra bīstami tuvu zirga paslēpenēm, un šoreiz Smagāram vairs noturēties neizdevās. Nevēlēdamies izmantot priekšrocības, Obzāns nolēca zemē un atlaida savu ķēvi. Tomēr uz zemes viņu cīņa neturpinājās ilgi. Līdzenumu pāršalca saucieni, ka lords Mataau ir nogalināts, un loredieši, kas vēl bija turpinājuši cīņu, sāka atkāpties.

Nebija jēgas riskēt ar saviem vīriem un turpināt bezjēdzīgo slepkavošanu, tādēļ Smagārs steigšus deva rīkojumu saviem ļaudīm, un viņi pievienojās bēgošo kareivju pulkam.

Rīts uzausa pelēcīgs, apmācies un drūms. Mērķis bija sasniegts. Mataau kritis, loredieši bēga. Sedrs nosprieda, ka vajāt uzbrucējus nav jēgas. Turklāt bija jāļauj sakautajiem tikt galā ar saviem kritušajiem un ievainotajiem. Tam bija vajadzīgs laiks. Arī malkoriešiem bija jāsavāc savu ļaužu ķermeņi, kas kā baiss paklājs sedza līdzenumu. Aizas virzienā lēni kustējās tie, kas vēl spēja paši pārvietoties. Daži palīdzēja ļaudīm, kas paiet vairs nespēja.

"Labi, ka malkoriešu pusē zaudējumu ir krietni mazāk nekā lorediešiem," viņš prātoja, lēni planējot virs kaujas lauka. "Tik un tā žēl, ka šī kauja ir prasījusi daudzu cilvēku dzīvības."

Viņš meklēja Igru. Kauja bija beigusies jau pirms krietna laika, bet meitene vēl aizvien nekur nebija manāma. Lorediešu spēkiem sākot atkāpšanos, arī Smagārs bija laidies lapās, un Obzāns jau bija pievienojies izdzīvojušo meklētājiem. Sorans un Zefars, cik vien spēja, palīdzēja ļaudīm. Sorans bija devies uz tuvāko zemnieku apmetni, lai sadabūtu ratus, bet Zefārs dziedēja smagākos ievainojumus, kuri nevarēja gaidīt, kamēr cietušie tiks nogādāti pie Leinas.

Nekur nemanīja arī šīs kaujas galveno varoni Heinrihu. Visi jau zināja, ka Mataau kritis tieši no Gjaraha dēla rokas. Ikviens, kas vien vēl spēja izrunāt kaut vārdu, runāja par to, un ziņa izplatījās vētras ātrumā.

Beidzot Sedrs viņu atrada. Atslējusi zobenu pret akmeni, Igra sēdēja kalna pakājē un mierinoši glaudīja Heinriha gaišās cirtas. Kā mazs, nobijies bērns jauneklis bija ielicis galvu Igrai klēpī, un elsas lika trīsēt visam viņa augumam. Kaujas uzvarētājs, varonis, kas bija atbrīvojis Malkoru, raudāja kā nevarīgs zīdainis, kas lielveikalā noklīdis no vecākiem.

Vai varu palīdzēt? Sedrs klusi jautāja, notupies līdzās draudzenei.

Igra papurināja galvu.

"Ej vien," viņa domās atbildēja. "Tev tagad ir citas rūpes. Ar viņu es tikšu galā."

Readona, ap to pašu laiku

Pa ceļu lēni aizripoja smagi piekrauts vezums, kas veda ar sēklas kartupeļiem piekrautus maisus uz rietumu laukiem. Tur vairāk nekā trīsdesmit hektāru platībā tie tiks guldīti siltajā, miklajā zemē, lai rudenī nodrošinātu ražu viņa ļaudīm, kuri paši ar zemkopību nenodarbojās.

Ne jau visi var būt zemnieki. Kādam ir jāar, kādam jākaļ, vēl kādam jāvalda. Šogad pavasaris bija sācies agri, un, lai gan līdz vasaras saulgriežiem vēl bija iespējamas salnas, nebija jāuztraucas, ka tikko uzdīgušajiem kartupeļiem tā varētu kaitēt, jo rietumu laukiem salnas nez kādēļ gāja apkārt ar lielu līkumu. Šis solījās būt labs gads.

Nolūkojoties pakaļ zvalstīgajai ratu gaitai, Memetrijs atcerējās kaut kad sen dzirdētu izteikumu, ka neziņa esot mokošāka par mīlu bez pretmīlas. Kopš paša rīta šī atziņa bija viņu vajājusi kā uzmācīgs knislis. Viņa prātā rosījās pārāk daudz jautājumu: kādēļ tik negaidīti Mentarā bija uzradusies Firistra? Kādēļ no Malkoras nebija nekādu ziņu? Kādēļ…

Ikviens sīkākais troksnītis aiz valdnieka kabineta durvīm lika viņa sirdij cerībā iepukstēties straujāk. Bet nekā. Minūtes turpināja vilkties mokoši lēni, līdz sakrājās stundās, kas bija gadsimtiem garas. Viņš bija lūdzis Vihelam, lai tas mēģina kaut ko uzzināt, bet burvis bija atteicies, jo viņa darbības varētu kaitēt cirmeniešiem.

"Kādēļ Lodorjans nekad neierodas tad, kad ir visvairāk vajadzīgs?" valdnieks nosodījās. Nekādu ziņu nebija ari no Meorniras, un tas lika Memetrijam domāt, ka valdniecei šobrīd darba pilnas rokas.

-    Vēl aizvien nekā? durvīs parādījās Katrakana seja. Pat vienmēr dzīvespriecīgais un aušīgais Katrakans izskatījās norūpējies.

Lēni pašūpojis galvu, Memetrijs izlikās, ka viņa uzmanība ir piesaistīta kādam sarakstam. Viņš labprāt izrunātos ar brāli par Firistru, taču šobrīd situācija nebija šādai sarunai piemērota.

Sriefa, pēc dažām stundām

Laikam jau ne velti māte allaž bija viņiem abiem atkārtojusi, ka pret jebkuru kaiti labākās zāles ir miegs. Dziļais, spirdzinošais miegs, kurā nebija sapņu, palīdzēja viņas ķermenim atgūt spēkus, un pēc vairākām stundām Liza pamodās, gandrīz pilnīgi atguvusies. Tomēr tā viņai šķita tikai līdz brīdim, kad viņa atvēra acis un mēģināja piecelties. Pašsajūta bija uzlabojusies, taču muskuļi prāta komandām klausīja negribīgi.

-     Skat, kas pamodies! meitene izdzirdēja Igras balsi. Sveika, varone!

Palūkojusies pa labi un pa kreisi, Liza ieraudzīja viņus visus: Obzānu, Sedru, Heinrihu. Te bija arī kāds dīvainā apmetnī tērpies jauneklis, večuks, kuru viņa atcerējās kaut kad agrāk redzējusi, un kalsna, bāla sieviete, kas sniedza Lizai koka kausiņu.

-     Iedzer! viņa mudināja. Tas tev palīdzēs ātrāk atlabt.

Liza noraidoši papurināja galvu. Pārāk spilgtā atmiņā vēl bija dedzinošais šķidrums, kuru viņa bija dzērusi iepriekš. Tas bija riebigs.

-     Neuztraucies, večuks iesmējās, šis ir liesmu puķes ekstrakts. Tas tikai palidzēs tev atgūt spēkus. Tas nav tik dedzinošs kā orku ugunsūdens.

Liza pakļāvās un iedzēra mazu malciņu. Sirmgalvis bija teicis taisnību. Šis dzēriens garšoja daudz labāk, un, lai gan pats šķidrums bija vēss, tas lika patīkamam, mierinošam siltumam ieplūst locekļos.

-    Kauja, viņa izstomlja, atskāršot, ka ari balss saites klausa negribīgi. Visa pārdzīvotā kamols iespiedās kaklā, un meitene ļāva asarām ritēt pār vaigiem.

-    Par to nu tev tagad vajadzētu domāt vismazāk, iesmējās Sedrs. Kad būsim sakopuši visu to cūcību, varēsim sākt svinēt uzvaru. Līdz tam brīdim tev jābūt veselai.

Uzvara. Viņi bija uzvarējuši. Tātad Smagārs bija sakauts?!

-     Bet viņu nevar ievainot, Liza ieteicās.

-    Kuru? Mataau? neizpratnē jautāja večuks un savādais jauneklis.

-     Nē taču, Liza nespēkā atslīga spilvenos. Smagāru. Es cīnījos ar viņu. Viņš ir neievainojams.

-    Ak, tu par to, Obzāns apsēdās uz guļvietas malas un mierinoši satvēra meitenes roku. Ar viņu viss ir kārtībā. Bet Mataau tavs brālis padarīja nekaitīgu uz visiem laikiem. Viņš tagad ir Malkoras varonis. Tu arī, meitēn.

Jaunā ziņa apstulbināja meitenes vēl pilnībā neatlabušo prātu. Aizvērusi acis, viņa mēģināja sakopot domas. Pēkšņi viena no tām ņēma virsroku pār pārējām:

-     Teanila! Viņa vēl aizvien ir pilī. Viņš liek Teanilai kalpot saviem viesiem.

-    Kas ir Teanila? Sedrs apmulsis palūkojās apkārt, cerot, ka kāds no biedriem spēs viņu apgaismot.

Liza, cik vien sakarīgi spēja, izstāstīja draugiem par elfu un lūdza, lai draugi izdomā, kā atbrīvot Mataau gūstekni.

-     Nu ko, Sedrs domīgi pakasīja zodu, tas nozīmē tikai to, ka mēs vēl neesam izpildījuši visu uzdevumu.

-     Kas tev padomā? Igra bažīgi uzlūkoja draugu. Viņš gan bija šajā kaujā apliecinājis sevi kā lielisks vadonis, bet šādas runas jau sāka izklausīties pēc bezjēdzīgas pārgalvības.

-     Vai atceraties, ko sacīja sirēnu valdniece? viņš vērsās pie pārējiem. Tur ir vēl kāds, kurš gaida mūsu palīdzību, un tagad, kad Mataau ir kritis, tā grifiem ir nepieciešama vēl vairāk. Tas nozīmē, ka mums jāmēģina kaut kā iekļūt Elkardonas pilī, jāatbrīvo Teanila un jāsavāc grifi. Turklāt šobrīd ir labākais brīdis. Kamēr Smagārs ar ievainotajiem aizvilksies līdz Elkardonai, mums ir gana daudz laika, lai to paveiktu bez nepatīkamiem pārsteigumiem.

-    Doma nav slikta, Obzāns prātoja. Pēkšņi kaut kas aiz loga saistīja viņa uzmanību. Paskatieties!

Klātesošo skatieni pievērsās logam, un viņi pārsteigumā sastinga. Pa loga dzegu lēni pastaigājās vārna.

-     Ka tevi jupis! iesaucās Sedrs. Tas nozīmē, ka ātrākais ceļš uz Elkardonu tagad ir kājām, jāšus vai pa gaisu. Soran, esi tik labs, pārbaudi, vai mums ir kaut niecīgākā cerība teleportēties uz Loredu!

Uzrunātais savādnieks kaut ko klusi nomurmināja un, jocīgajam koka lapu apmetnim čabot, izsteidzās no istabas. Liza labprāt uzzinātu, kas ir šis dīvainis, kas kļuvis par viņas draugu sabiedroto, bet nolēma, ka tam

vēl būs laiks. Šobrīd viņa tik un tā nespētu uztvert tik daudz jaunumu.

* * *

Putnu atgriešanās nozīmēja pilnīgu Mataau varas krišanu. Vismaz Malkorā. Tas bezgalīgi iepriecināja vietējos, kuri jau gatavojās rīkot plašas svinības par godu lielajai uzvarai. Lai kā Zefārs un Džulians centās viņus pārliecināt, ka svinības vēlams atlikt līdz brīdim, kad visi ievainotie būs izārstēti un kritušie apbedīti, malkorieši nebija atrunājami. Pat Raveks, kuram nu bija jāpaziņo kritušo tuviniekiem bēdu vēsts.

Atstājuši Leinu pie Lizas, Zefārs un Džulians jau vairākas stundas skaitīja dziedināšanas Vārdus. Spēki sāka izsīkt. Galu galā viņi jau ilgāk nekā diennakti bija nomodā, bija izturējuši nogurdinošu kauju, un nu būtu labi, ja kāds viņus kaut uz bridi aizstātu.

Zefārs mēģināja sazināties ar Obzānu, taču, uzzinājis svaigākos jaunumus, saprata, ka palīdzību var negaidīt. Salojāli, Obzāns un Sedrs gatavojās doties uz Elkardonu. Vēl ļaunāk bija tas, ka ari Džulianam nāksies doties viņiem līdzi, jo Obzāns viens ar visu var netikt galā. Burvja spēku krājumi vēl bija pietiekami, tādēļ Zefārs par viņu neuztraucās.

"Neraizējies," mierināja Obzāns, "mēs tev aizsūtīsim palīgā Igru. Šajā operācijā viņa mums nebūs vajadzīga, bet šeit noderēs."

Readona, ap pusdienlaiku

-     Ir jaunumi? Memetrijs cerību pilns uzlūkoja brāli, kurš tikko bija atgriezies no noliktavām.

-    Un vēl kādi! Katrakans staroja. Viens klijāns tikko pārlaidās pāri, priecīgi saucot, ka putni atgriežas Loredā.

Tā tik bija ziņa! Ja Loredā atgriezās putni, tad malkorieši bija sakāvuši Mataau spēkus vai pat pašu Mataau. Tomēr šī ziņa nesniedza pilnigu priekšstatu par visiem notikumiem. Par cirmeniešiem Memetrijs uztraucās mazāk. Cirmeņa zobeni nodrošināja viņiem nemirstību. Bet Heinrihs nebija cirmenietis. Turklāt neatbildēts palika jautājums par meitenes likteni. Pat tad, ja Mataau ir sakauts, tas vēl nebūt nenozīmēja, ka Liza ir atbrīvota.

-   Iešu, iepriecināšu Firistru un Vihelu, Katrakans gandrīz izdziedāja.

-     Pagaidi, brāl, Memetrija pacietībai bija pienācis gals. Es jau vakar gribēju aprunāties ar tevi par mūsu viešņu.

-     Kas tad nu, vecit? Kādēļ tik oficiāli? Kad kopā rāpāmies kokos, tu tik vēss vis nebiji.

-     Kaut kas te nav lāgā, Memetrijs domīgi iesāka. Kādēļ viņa uzrodas šeit tieši tagad? Vai tev tas nešķiet dīvaini?

-    Kas tur dīvains? Katrakans nesaprata. Viņa taču paskaidroja, ka ir aizlaidusies no mājām, jo viņas vecīši grib viņu izprecināt, bet viņai ir citas intereses. Manuprāt, viss ir ļoti skaidri.

-    Vai tik sirēnas valdzinājums nav aizēnojis garu valdnieces iespaidu? brālis kļuva dzēlīgs. Ieklausies pats sevi! Tur jau tas joks, ka viss izklausās pārāk skaidri. Vai tev kādreiz ir bijis iesmels šaubīties par Braidas vai Braki pozitīvo attieksmi pret izglītību? Padomā! Braki pats kādreiz mācija Firistrai zemtriču zintis.

-    Laiki mainās, cilvēki ari, Katrakans paraustīja plecus. Runājot par sirēnas valdzinājumu, tas uz mani nekad nav iedarbojies. Neiedarbosies arī tagad. Es vienkārši vēlos palīdzēt bērnības draudzenei nokļūt pie elfiem.

Smagi nopūties, Memetrijs saprata, ka bez nopietniem pierādījumiem brāli pārliecināt neizdosies. Te, protams, nebija runa par sirēnām. Katrakans vienmēr bija gatavs pa kaklu pa galvu mesties palīgā ikvienam, kas nonācis grūtībās. Viņš vienmēr bija labās domās par visiem.

-    Zini, kas man ienāca prātā, stāvot durvis, viņš pēkšņi apcirtās. Kā tu domā, Memetrij, kāda viņa ir?

-    Meornira? Memetrijs precizēja.

-     Nē taču! Katrakana vaigi iekrāsojās sārti. Suzanna vai kā nu viņai tas Jaunās pasaules vārds. Tas pilnīgi noteikti būtu jāmaina. Šausmas! Suzanna…

-    Nezinu, Memetrijs paraustīja plecus. Neesmu par to domājis.

-    Zefārs par viņu ir sajūsmā, Katrakans prātoja. Arī pārējie viņu slavēja. Tomēr šīs domas man neliek mieru.

-     Nedomāju, ka cilvēks, kas nav cieņas vērts, būtu izpelnījies cirmeniešu atzinību, valdnieks paraustīja plecus. Kad ieradīsies, tad redzēsim.

Mežā pie Malkoras robežas, pēc brīža

Šī bija smaga sakāve. Loredieši, kas palikuši karotāju rindās, nevis dezertējuši, bija smagi cietuši. Lielāko daļu ievainoto nācās pārvietot nēšus, jo līdzi paņemtajos ratos vietas pietika tikai vissmagāk skartajiem, kuri bija bezsamaņā. Viens no tiem bija Džons. Tieši viņš bija centies piekļūt Obzānam no aizmugures, bet viņu ķēra Sedra zobens.

"Ja vilksimies uz Elkardonu šādā ātrumā," prātoja Smagārs, "vairākums ievainoto paliks tepat, kaut kur ceļa malā."

Tas bija nepieņemami. Zaudēt vēl kaut vienu vīru būtu pārāk liela izšķērdība. Viņš jau bija zaudējis visus savus labākos un uzticamākos kaujiniekus. Renāra viņa uzticamā adjutanta miesas tagad droši vien jau plosīja maitasputni, kas bija atgriezušies Malkorā pēc Mataau krišanas. Džona dzīvība karājās mata galā, un viņam nebija laika, lai divas vai vairākas dienas klumburētu uz Elkardonu.

-     Stāt! Smagārs nokomandēja. Atvelciet elpu, ļaudis!

Nolēcis no zirga, Smagārs pārbaudīja, cik smaga ir situācija kopumā.

Norīkojis tos, kas vēl spēja pārvietoties pašu spēkiem, lai ved zirgus, viņš sagatavojās pagaidu portāla atvēršanai. Tā bija vienīgā iespēja glābt vīrus.

Sriefa, ap to pašu laiku

Sorans atgriezās ar priecīgām ziņām. Līdz ar Mataau bija kritis ne tikai aizliegums putniem, bet ari teleportēšanās liegums. Smagāram un Mataau armijas atliekām tas, protams, maz līdzēja, bet elfas un grifu atbrīvošanas misiju ievērojami atviegloja. Ātri sagatavojušies ceļam,

Sedrs, Obzāns, Sorans, Džulians un salojāli jau bija gatavi doties uz Elkardonu, kad viņiem negaidot pievienojās ari Pretošanās kustības biedri. Lai kā Sedrs protestēja, Renārs visus iebildumus sagrāva ar vienu argumentu:

-    No jums neviens nepazīst Elkardonas pili tik labi kā mēs, un labs gids ikvienu ceļu padarīs uz pusi īsāku.

Te nu Sedram nebija ko likt pretī, tomēr viņš pieprasīja, lai viņiem līdzi dodas tikai Renārs un kāds no vīriem pēc viņa izvēles. Ļaudīm bija jāatpūšas pēc kaujas, un punkts. Izvēlējies Imantu, Renārs pārējos aizsūtīja atpūsties, bet, kad vīri bija pagājuši dažus soļus uz pils pusi, Renārs viņus panāca:

-    Jūsu palīdzība lieti noderēs meitenei un zilajam cirmenietim, viņš sacīja biedriem tā, lai Sedrs nesadzirdētu. Jāpadomā ari par to, ko iesākt ar dezertieriem. Daudziem Loredā ir palikuši tuvinieki.

Klusējot pamājuši, bijušie Smagāra labākie kaujinieki devās uz pili, bet pārējie sagatavojās atvērt pagaidu portālu.

Elkardona, pēc brīža

Nekas visā pilsētā neliecināja, ka armija jau būtu paguvusi atgriezties. Pa ielām laiski pastaigājās Loredas augstmaņi, šur tur redzēja maršējam patruļas. Dzīve galvaspilsētā ritēja savu ierasto gaitu. Tas ļāva nelielajam glābēju pulciņam rīkoties krietni brīvāk. Smagāra kaujiniekus šeit jau pazina un uzskatīja par pilsētai piederīgiem, tādēļ agrākie elites kaujinieki bija ne vien labi gidi, bet ari ticams aizsegs svešinieku klaiņošanai ap pili.

Renārs tūliņ pat noteica, ka vedīs to grupu, kura dosies pakaļ elfai. Viņam pievienojās Obzāns, Sorans un daļa salojālu. Atceroties, cik bezpalīdzīga bija Liza pēc Verga saites noņemšanas, Sedrs ierosināja kaut kā nomaskēt viņu, lai Obzāna grupa varētu bez šķēršļiem izkļūt no pils, nesniedzot atbildes uz liekiem jautājumiem. Doma nebija peļama, taču Obzāns atgādināja, ka viņi varētu izmantot ilūzijas aizsegu, lai neviens pat nepamana, ka viņi šeit bijuši.

Otra grupa kopā ar Džulianu Imanta vadībā devās uz nojumi, kurā mitinājās grifi. Sedrs mītiskos dzīvniekus redzēja pirmo reizi, taču pat viņa nepieredzējušās acis nešaubīgi noteica, ka grifi ir smagi cietuši. Prāvo dzīvnieku spalvas bija blāvas un izskatījās noplukušas. Varenie augumi šķita izdēdējuši, un dzīvnieku acīs nebija ne miņas no vēlmes dzīvot. Acīmredzot Mataau uz maģiju vien nepaļāvās, tādēļ grifi bija saistīti ne vien ar Vārdu spēku, bet ari ar krietni resnām ķēdēm. Svešiniekiem tuvojoties, šķietami bīstamie radījumi, kuru milzīgie knābji vien iedvesa bijību, pat nepaskatījās uz nācēju pusi.

"Kā kaut ko tādu var nodarīt kaut kam tik diženam?" sirdij sažņaudzoties, prātoja Sedrs. "Kāda tad izskatās tā elfa, ja dzīvnieki ir nomocīti līdz šādam stāvoklim?"

Džulians jau sagatavojās atbrīvot pirmo grifu, kad Sedrs viņu apturēja.

-    Vai tev azotē ir ari kāds Vārds, kas šiem skaistuļiem neļautu tepat nespēkā saļimt?

-    Nebēdā, burvis pasmaidīja, es padalīšos ar viņiem savā spēkā. Vismaz tik daudz, lai viņi tiktu drošībā.

-     Mums nāksies viņus ņemt līdzi uz Sriefu, Sedrs noteica.

-    Tad jau viss ir kārtībā, Džulians paraustīja plecus un valdonīgi noskaldīja: Talasta rjane! Lauz spēku!

Tiklīdz Vārdi bija izskanējuši, dzīvnieks it kā atmodās, naida pilnu skatienu palūkojās uz cilvēkiem un sāka mežonīgi raustīt ķēdes, radot pamatīgu troksni. Kņada varēja sapulcēt pils pagalmā visus Elkardonas iedzīvotājus.

-    Ko nu? Sedrs jautāja.

-    Netraucē! strupi atmeta Džulians, kurš šķita aizsnaudies, kājās stāvot. Es cenšos ar viņu sazināties.

-    Tad vispirms pasaki viņam, lai pievaldās, ja vēlas nokļūt brīvībā, citādi mēs visi tūlīt nopelnīsim vienvirziena biļeti pie Meorniras, Sedrs centās nezaudēt dūšu, lai gan tajā pašā laikā izmisīgi pārcilāja prātā visu, ko bija mācījies no Obzāna, un jau grasījās izmēģināt Skaņslāpes Vārdus.

Laikam jau Džulianam bija izdevies. Prāvais teļa lieluma dzīvnieks pierima, lai gan turpināja uzlūkot cilvēkus ar neuzticību. Nopētījis ķēdes, Sedrs secināja, ka ar tām tikt galā būs grūtāk nekā ar Verga saiti. Turklāt no lopiņa ķepām viņš labprātāk turētos pa gabalu, jo pamatīga tērauda āķa lieluma (un, visticamāk, arī asuma) nagi iedvesa puisī bijību. Nemaz jau nerunājot par masīvo knābi un pieauguša albatrosa cienīgajiem spārniem.

Ķēdēm nebija nekādu slēdzeņu vai piekaramo atslēgu. Tās bija kaltas tā, lai veidotu ari nostiprināšanai paredzētās cilpas. Bet tur, kur tās bija piestiprinātas pie ķepām un kaklam apliktajiem gredzeniem, bija izmantotas kniedes. Radās iespaids, ka Mataau vispār nebija plānojis šos dzīvniekus jebkad atbrīvot.

-    Vai tu, lūdzu, nepateiktu viņam, ka man ir jāaplūko paši gredzeni, lai atrastu iespēju viņu atbrīvot, Sedrs domīgi pakasīja zodu.

-    Vai tev tiešām jāaplūko ķēdes, lai tiktu ar tām galā, cirmeniet? Džulians viltīgi pasmīnēja.

"Ak vai!" Sedrs attapa. "Kā gan es varēju būt tik stulbs?!"

Izvilcis no maksts zobenu, viņš atvēzējās un pārcirta ķēdes kā nieku. Par to, kā noņemt briesmīgos gredzenus, viņi varēs domāt vēlāk. Vēl bija jāatbrīvo trīs grifi, un jau tā niecīgās laika rezerves saruka uz lopiņa saceltās kņadas rēķina.

Nevēloties piedzīvot vēl vienu trokšņainu atbrīvošanu, Sedrs vispirms pārcirta pārējo grifu važas un tikai tad ļāva Džulianam ķerties pie Vārdu lietošanas. Tas, protams, bija riskanti, tomēr klusāk. Burvis jau bija pacēlis roku, lai piesauktu Vārdus, kad Sedrs atkal aprāva viņu.

-    Klau, vecīt, viņš cieši ieskatījās acīs jau atbrīvotajam dzīvniekam, kas bija noslēpies nojumes tālākajā stūrī, es nezinu, vai tu saproti manis teikto, bet man derētu tava palīdzība. Ja tavi biedri sacels tādu pašu brēku kā tu, mums visiem klāsies plāni. Ja tu varētu saviem sugas brāļiem paskaidrot, lai uzvedas klusi un rāmi, mēs visi drīz tiksim projām un jau rīt jūs varēsiet brīvi plivināties debesīs kaut kur virs Sriefas. Nebūs nekādu ķēžu, Vārdu un citu mocību.

Cieši skatīties acīs plēsīgam dzīvniekam nebija prātīgi. Grifs šādu izturēšanos uztvēra visai negatīvi. Tomēr izskatījās, ka dzīvnieks ir ieklausījies cilvēka teiktajā un, ja ne sapratis, tad vismaz uztvēris teiktā jēgu.

-    Vispār, Džulians nokremšļojās, dabiskos apstākļos auguši grifi prot runāt ari mūsu valodā. Bet šis acīmredzot nav tas gadījums. Labi, mums nav laika.

Viņš atbrīvoja nākamo grifu. Dzīvnieks draudīgi saslējās pakaļkājās, un Sedram uz mirkli radās iespaids, ka milzonis tūliņ, tūliņ metīsies virsū Džulianam. Taču tā nenotika. Biedējoši iešņācies, dzīvnieks palūkojās sāņus un nolaida priekšķepas uz zemes. Nākamā grifa atbrīvošana jau notika krietni mierīgāk, taču, kad Džulians jau bija sagatavojies atbrivot ceturto dzīvnieku, viņu uzmanību pievērsa troksnis, kas atskanēja no pils puses.

Visu skatieni pievērsās trokšņa cēlājiem, kas izrādījās viņu biedri. Skriedams, ko kājas nes, uz nojumes pusi traucās Sorans, viņam sekoja Obzāns, Renārs un salojāli, kas teju vai nēšus nesa nespēkā saļimušu elfu.

-    Ātri, Obzāns sauca jau pa gabalu, taisāmies projām no šejienes!

-     Kas noticis? Imants bažīgi iejautājās.

-    Smagārs atgriežas caur portālu, aizelsies nobēra Renārs. Mēs tik tikko izsprukām. Viņi kuru katru bridi būs šeit. Pasteidzieties!

Atskanēja atbrīvošanas Vārdi, un ceturtais grifs bija atgūts. Taču tieši šis dzīvnieks izrādīja vislielāko niknumu. Kārpīdams zemi ar prāvajām ķetnām, viņš sagatavojās lēcienam. Sedrs bažīgi palūkojās uz pirmo atbrīvoto grifu, taču viņam radās iespaids, ka arī viņš nespēj neko iesākt. Atstāt dzīvnieku šeit viņi nedrīkstēja, un šādu to ņemt līdzi arī nebija iespējams. Situācija sāka izskatīties visai bezcerīga. No pils puses jau varēja sadzirdēt vajātāju balsis.

-     Vai kādam ir kāda atjautīga ideja? Sedrs neslēpa izmisumu.

-     Deron shalve mandarve, vārgā, bet stingrā balsī ierunājās elfa, dan ne tieve dera te savala neve! Uzticieties šiem cilvēkiem, kā es tiem uzticos!

Grifs nomierinājās un paklausīja. Bija jau pēdējais bridis. Ap stūri parādījās tumšās drānās tērpti ļaudis.

-    Nu ātri portālu, Soran! uzsauca Sedrs, taču draugs jau bija sācis rīkoties bez teikšanas. Nelielais gaisa virpulis auga aizvien lielāks un lielāks. Pēc mirkļa tas jau bija gana plašs, lai tajā varētu iekāpt cilvēks.

-    Pasteidzieties! uzsauca Sorans.

Neviens nebija lieki jāskubina. Divi salojāli ienesa virpulī elfu. Pārējie pielūkoja, lai gaisa anomālijā iekšā dotos ari grifi, kurus neparastā parādība acīmredzami biedēja. Tiklīdz gūstekņi bija projām, tiem sekoja ari pārējie. Kā ieradis, Obzāns gatavojās doties projām pēdējais, tomēr Sorans gandrīz ar varu iegrūda viņu portālā, uzsaucot:

-    Tiksimies Sriefā!

Sriefa, pēc brīža

Tiklīdz Obzāns bija šķērsojis portālu, anomālija izzuda. Viņš vēl ilgi stāvēja, lūkojoties vietā, kur tikko bija virpuļojis gaiss, un klusībā cerēja, ka tūliņ, tūliņ viņam virsū uztrieksies Sorans. Taču nekas nenotika.

-     Kur tad… ieminējās Sedrs, un Obzānam pirmo reizi mūžā bija bail palūkoties kādam cilvēkam acīs.

-     Sasodītais spītnieks! Obzāns dusmās un izmisumā trieca dūri pret plaukstu.

-    Nomierinies, Obzān-san, salojālu pārstāvis uzmundrinoši uzlika plaukstu viņam uz pleca. Šis vīrs zināja, ko dara. Uzticies viņam!

-    Es vēl nekad neesmu zaudējis nevienu viru, Obzāna acis sariesās dusmu asaras. No pils puses pie viņiem jau steidzās Igra un Zefārs, kuriem sekoja vairāki malkorieši un ari bijušie Smagāra viri. Kā lai es tagad skatos cilvēkiem acis?! Kas es par operācijas vadītāju, ja nespēju nosargāt visus savus cilvēkus?!

-     Kas noticis?! sapratusi, ka kaut kas nogājis greizi, taujāja Igra. Kur Sorans?

Vienmēr tik mierīgais un nosvērtais Obzāns nespēkā noslīga uz bruģa un aizsedza seju ar plaukstām. Kā viņš varēja to pieļaut? Kādēļ viņš nepārliecinājās, ka Sorans ir iegājis portālā?

Viņš dzirdēja, ka Sedrs čukstus paskaidro Igrai notikušo, taču viņam nebija spēka ielūkoties meitenes sejā un atzīt, ka tā ir tikai un vienīgi viņa nolaidība. Kā gan viņš tagad varētu sagaidīt, lai viņa biedri uzticētos cilvēkam, kurš glābis savu dzīvību uz cita dzīvības rēķina?

-    Tomēr esat apsteiguši mani, kaut kur no augšas atskanēja puiciski smiekli, un visu skatieni pavērsās augšup.

Lēni un nesteidzīgi sakļaujot savu apmetni kā milzu spārnus, tieši biedru pulciņā nolaidās allaž smaidošais Sorans. Jau nākamajā mirkli Obzāns bija pielēcis kājās un izdarīja to, kas viņam nemaz nebija raksturīgi: visiem par pārsteigumu viņš cieši apskāva princi.

-     Kas tad nu? Sorans iesmējās. Vai esi jau paguvis pēc manis tik ļoti noilgoties?

-     Tu, sasodītais maitasgabals! Obzāns nespēja apslāpēt smaidu un draudzīgi iedunkāja Soranu. Kā tu mani nobiedēji!

-    Hei, vecīt, princis iesmējās, padomā tak ar savu dullo galvu! Es biju labākais kandidāts uz palikšanu. Kādam bija jāaiztaisa durvis, lai nebūtu caurvēja.

-    Bet Smagāra sargi… Obzāns iesāka, taču Sorans, smiedamies kā par labu joku, pārtrauca viņu.

-    Tu nu gan dīvaini spried, brāl! Pamēģini pats cīnīties ar vēju, un tad pastāstīsi, cik lielas bija šito muļķu izredzes noķert mani.

-    Obzān-san, klusi ierunājās salojālu pārstāvis, ja salojāli savu ir padarījuši, mēs labprāt dotos projām.

-     Protams, protams, Obzāns piekrītoši pamāja. Kopš noskaidrojās, ka Sorans ir dzīvs un pat vairāk nekā vesels, Obzāns atguva spēju atgriezties pie tiem pienākumiem, kas viņam bija veicami. Mēs esam ļoti pateicīgi salojāliem par palīdzību. Nododiet manu vissirsnīgāko pateicību meistaram Šorio un ari atvainošanos par to, ka jums nācās piedalīties šajā karā, gar kuru jums nebija nekādas daļas.

-    Salojāli cīnās pret jebkādu tumsu un netaisnību, kareivis paklanījās Obzānam, ar labās rokas plaukstu aptvēris dūrē savilktu kreiso roku. Šis karš bija vērsts pret netaisnību, tātad salojāliem bija goda lieta cīnīties tajā plecu pie pleca ar malkoriešiem un Cirmeņa izredzētajiem.

-    Ceru, ka mēs vēl kādreiz tiksimies patīkamākos apstākļos, pārsteigts par tik milzīgiem vārdu plūdiem, kas salojāliem līdz šim nebija novēroti, Sedrs, atdarinot viņu žestu, paklanījās.

-     Labs ir, zēni, uzsauca Sorans, ja jau grasāties mūs pamest, pat nenosvinējuši kopā ar mums uzvaru, tad nāciet, es jums atvēršu durvis tieši pie meistara Šorio mājām.

-     Kaunies, princi Soran! salojālu kaujinieks negaidīti skarbi uzsauca. Tu, kas esi mācījies pie senseja Šorio, atļaujies uzrunāt salojālus par "zēniem"! Princi Soran! Tu esi solījies necelt neslavu salojāliem!

-     Labi jau, labi, Sorans noņurdēja. Kuram gan patiktu publiski dabūt pērienu, pat ja tas ir tikai vārdisks?! Ejam, zēni un meitenes! Un nav ko pūsties. Kas tur liels?

Turpinādams neapmierināti purpināt, Sorans pagriezās un devās tālāk projām no pils laukuma, lai nenāktos atkal uztraukt grifus, kuriem portāls diez ko nebija paticis.

* * *

Tiklīdz elfa Teanila bija nogādāta Sriefā, Zefārs pārņēma viņu savā gādībā un nogādāja pilī, bet Sorana izraisītās kņadas dēļ Igra tikai tagad pievērsa uzmanību grifiem. Kaut ko tik apbrīnojamu viņa nebija redzējusi pat šeit Domhandā. Protams, augas dienas garlaikojoties Sedra dzīvoklī, viņa bija skatījusies televīzijas pārraides, un dažās no tām grifi kā mītiski radījumi tika pieminēti. Taču redzēt uzzīmētu vai kā citādi atveidotu grifu, kas, piemēram, pakaļkājās saslējies, tur daļu ģerboņa, tas bija viens, bet ieraudzīt šo dzīvnieku savā priekšā dzīvu un elpojošu, turklāt vēl tik iespaidīgi lielu tas jau bija pavisam kas cits. Jau tas vien, ka sēdoša grifa galva bija meitenes krūšu augstumā, lika rasties bijībai pret šiem radījumiem.

Viens no grifiem uzmanīgi vēroja katru meitenes kustību, kamēr pārējie turējās grupiņā, ar visu savu būtību paužot neuzticēšanos un gatavību jebkurā bridi ar knābi un nagiem aizstāvēt sevi.

-    Iešu noskaidrot, kur mēs varētu izmitināt šos gūstekņus, ieteicās Heinrihs.

-     Ņemot vērā, ka pārējie jau ir apkrauti ar darbiem pie Zefara, prātoja Sedrs, kādam no mums jāpaliek un jāpalīdz Igrai ar grifiem.

-    Es palikšu, pieteicās līdz šim klusējušais Sergejs. Man ar dzīvniekiem labi saskan.

-    Sergejs kādreiz studēja veterināriju, Obzāns paskaidroja, sastopoties ar Igras jautājošo skatienu.

-    Kāda nu tur dižā studēšana, kaujinieks atmeta ar roku. Tik vien paguvu kā pabeigt pirmo praksi, kad mani iesauca Smaragda Ordenis.

-    Te vispirms ir jāatrisina cita problēma, noteica Igra, pa gabalu aplūkojot dzīvnieku ķepas un kaklus, uz kuriem no važu gredzeniem bija izveidojušās strutojošas brūces.

Koncentrējusies meitene ieklausījās sevi, lai uztvertu grifa domas un spētu sazināties ar dzīvnieku. Tas prasīja laiku, un vienubrīd Igra jau sāka domāt, ka viņai nebūs lemts apzināti nodibināt kontaktu.

"Nepūlies, jaunava!" viņa beidzot izdzirdēja. "Es vispirms vēlējos pārliecināties, ka tu esi tā vērta, lai es ar tevi runātu."

"Tu nu gan esi uzpūtīgs," Igra pajokoja. "Tad nu tā. Tev nāksies man uzticēties, lai es varu noņemt tev šos moku rīkus. Piekriti?"

"Neesmu jau hiēna, kas kož visam, kam tiek klāt," noteica grifs un pastiepa uz priekšu ķepu, lai Igra vieglāk varētu tikt klāt gredzenam.

Atklājusi, ka bez kalēja palīdzības gredzenu noņemt neizdosies, Igra gandrīz zaudēja dūšu. Grifa brūces bija pārāk bīstami tuvu gredzenam, lai, to noņemot, varētu izmantot jebkādus rīkus. Tie dzīvnieku varētu savainot vēl vairāk.

"Kurš ir teicis, ka šis koka galds ir ciets?" Igra atcerējās Lizas kādreiz teikto. "Nu, protams, ilūzija!"

Igra izveidoja ilūziju, ka gredzenam ir tikai puse, un viegli noņēma to no grifa ķepas. Tiklīdz viņa bija nolikusi gredzena atlikušo dalu sev līdzās uz bruģa, nozudusi daļa atgriezās savā vietā, taču mērķis bija sasniegts.

Atsvabinājusi grifa ķepas, meitene piesardzīgi pieskārās gredzenam, kas atradās grifam ap kaklu.

"Esi nu pacietīgs," viņa brīdināja. "Es centīšos rīkoties pēc iespējas saudzigāk, taču ar šo var būt grūtības. Ķepas tev ir Isspalvainas, bet šīs putna spalvas ir piekaltušas kopā ar asinīm pie gredzena."

"Rīkojies, jaunava," noteica grifs. "Es jau neesmu cālis, lai nespētu paciest sāpes."

Drīz ari šis uzdevums bija paveikts, un Igras acis šausmās iepletās, novērtējot drausmīgo ievainojumu uz dzīvnieka kakla.

"Nezinu, vai pārējie tavi biedri uzskatīs mani par saziņas vērtu," meitene ironizēja, "tādēļ man, iespējams, būs nepieciešama tava palīdzība. Vai paskaidrosi viņiem, ka man jānoņem šie moku rīki?"

"Pat ja tu nebūtu tā cienīga," Igra saklausīja cita grifa balsi, "tu palīdzi mums, un grifs prot to novērtēt."

Saņēmusi šādu atļauju, meitene drīz vien bija noņēmusi važu gredzenus visiem grifiem. Tieši laikā. Tiklīdz viņa bija atbrīvojusi pēdējo grifu, no pils puses ieraudzīja steidzīgiem soļiem tuvojamies Heinrihu un kādu pusaudzi. Klusībā pasmaidījusi par to, cik aši Heinrihs uzņēmies visādu rīkošanu un darīšanu, Igra tomēr novērtēja, ka no viņa varētu sanākt tīri labs Malkoras maršals vai pat valdnieks, lai gan tādu Malkorai nebija.

-    Tā gan nav spoža doma, Heinrihs aizelsies sāka klāstīt jau pa gabalu, bet nekā labāka šobrīd mums nav. Pagaidām grifus izvietosim stallī. Tur vismaz ir silti un sausi. Zinu, zinu! Zirgi var būt visai neciešama sabiedrība, bet īslaicīgi taču tos var pieciest, vai ne?

"Ko teiksiet?" meitene šķelmīgi uzlūkoja savus aizbilstamos.

"Tur noteikti būs labāk nekā nojumē, kur esam dzīvojuši līdz šim," nosprauslājās grifs, kurš pirmais bija uzsācis sarunu ar Igru.

-    Viņi piekrīt, Igra uzsmaidīja draugam.

-    Uf! Heinrihs atviegloti nopūtās. Kāds atvieglojums! Man Leina jau pilnas ausis piestāstīja, cik šie radījumi ir lepni un izvēlīgi. Tad čāpojiet līdzi Nikelam! Viņš jūs aizvedīs uz staļļiem un pēc tam aiznesīs turp ari kasti svaigas gaļas un spaiņus ar ūdeni. Še!

Heinrihs pasniedza Igrai mazu kristāla pudelīti.

-    Tas ir liesmu puķes ekstrakts, viņš paskaidroja. Leina teica, ka tev tas jāpiepilina grifu dzeramajam ūdenim. Tas viņiem palīdzēs.

Un projām viņš bija. Pusaudzis neveikli mīņājās drošā attālumā no lielajiem dzīvniekiem un meta uz tiem bailīgus skatienus.

"Cik dīvains jauneklis," noteica grifs, nolūkojoties pakaļ aizejošajam Heinriham.

-     Ved nu! Igra iedrošināja, un puika, redzami atvieglots, ka nav jāatrodas grifu tuvumā, teciņus vien devās uz pils saimniecības pagalmu.

Grifu izvietošana steliņģos neprasīja daudz laika, un beidzot Igra varēja pievērsties dzīvnieku brūču sadziedēšanai. Šķiet, novērtējis meitenes centienus, grifs paļāvīgi nogūlās, ļaujot Igrai pieskarties savam kaklam.

-    An rjane te galdera si taluta, meitene iesāka. Šodien viņa šos Vārdus izrunāja jau kādu simto reizi. Kamēr biedri bija devušies glābšanas misijā, viņa un Zefars ar dažiem palīgiem glāba un dziedināja kaujā ievainotos. Vieni bija cietuši vairāk, citi mazāk, dažs bija ticis cauri ar kādu skrambu. Leinas palīdzība bija nepieciešama Lizai, bet Sriefas dziednieks, kas bija sniedzis palīdzību cietušajiem jau kopš paša kaujas sākuma, bija tā pārguris, ka viņi to atrada aizmigušu pie kāda ievainotā.

Arī Zefārs jau labu laiku izskatījās visai pelēcīgs, taču viņiem, kā par brīnumu, vēl pietika spēka turpināt. Ķermeņi gan jutās kā salauzti, bet viņi spēja noturēties nomodā un rada sevī spēku, lai palīdzētu citiem.

Grifa brūces dzija acīm redzami. Meitenei pat šķita, ka dzīvnieks sāk izskatīties ievērojami labāk. Vismaz viņa kažoks pamazām atguva spīdumu. Tiesa, viņam būs vēl nepieciešams pieņemties svarā, bet tas jau bija otršķirīgs jautājums. Galvenais tagad viņš bija brīvs.

"Vai jūties labāk?" meitene apjautājās, kad bija sadziedētas arī abas grifa ķepas.

"Tu esi labi pastrādājusi, jaunava," grifs atzinīgi noteica. "Šķiet, ari tavam biedram sokas visai labi."

Igra palūkojās uz steliņģi, kas atradās tieši pretī. Sergejs bija pabeidzis dziedināt augumā mazāko grifu. Viņa uzdevums bija krietni sarežģītāks. Grifam, ar kuru viņš bija strādājis, brūces bija ne vien uz priekšķepām un kakla, bet arī uz labā spārna, kas piedevām izskatījās lauzts.

-    Kā tev sokas? meitene uzsauca.

-    Šī skaistule pagaidām ir saudzējošā mājas režīmā, bet pēc dažām dienām jau varēs izlocīt spārnus, Sergejs bikli pasmaidīja, draudzīgi papliķējot grifam pa skaustu.

-     Skaistule? Igra pārjautāja.

-     Jā, Sergejs mierīgi noteica. Šis grifs ir meitene, turklāt ļoti jauna. Man gan nav diži daudz zināšanu par grifiem, bet es teiktu, ka viņa vēl ir pusaudze. Tas tā nosacīti… Tagad iešu sadakterēt šo visai nīgro kundzi.

Viņš ar roku norādīja uz citu grifu, kas, piešķiebis galvu, neuzticīgi vēroja viņu ar savu dzelteno ērgļa aci.

"Tavs biedrs ir gudrs vīrs," ieminējās grifs. "Ne jau katrs no jūsu sugas spētu pateikt, vai grifs ir pieaudzis vai nav."

"Un tu?" meitene painteresējās. "Tu esi "skaistulis" vai "skaistule"?"

"Esmu grifu tēviņš," dzīvnieks pēkšņi sadrūma un nolika galvu uz ķepām. "Patiesībā tas ir viss, ko es par sevi zinu. Es izšķīlos tur, kur tavi draugi mani atrada, un jau kopš cāļa vecuma esmu bijis nebrīvs. Ja tā nebūtu, mēs ar tevi tagad runātu tavā valodā."

"Cik baisi!" Igra nopūtās un pamanīja, ka dzīvniekam uz muguras ir tumšāka svitra, kas pāri pleciem sniedzās līdz ķepu pamatnēm. Tādas pašas tumšas svītras meitene bija manījusi uz Lizas rokām.

"Tās laikam atstājusi Verga saite," viņa nodomāja. "Klau, vai tu man nepateiktu savu vārdu? Tikai ērtākas saziņas labā. Nav jauki, ka man tevi jāsauc vienkārši par grifu."

"Ja man būtu vārds, es tev noteikti pateiktu to," grifs pašķielēja uz meitenes pusi. "Taču tas, pie kura mēs izšķīlāmies, par šādiem niekiem nerūpējās. Savus vecākus es neatceros. Tā nu sanāk, ka man nav vārda."

"Nu labi," meitene centās uzmundrināt dzīvnieku, kuram šī tēma, redzams, bija visai smaga. "Ja nu tu neizdomā kaut ko labāku, padod ziņu. Es jutīšos pagodināta dot tev vārdu."

"Uzmanies, jaunava!" grifs strauji piecēlās sēdus. "Vienradžu kalnos pastāv uzskats, ka, nosaucot kādu vai kaut ko vārdā, tu kļūsti saistīts ar to līdz mūža galam. Tādēļ jau tikai vecākiem ir atļauts dot vārdu. Viņi ar bērnu ir saistīti uz mūžu."

"Par to nu tu vari neraizēties," Igra noteica. "Ja tev nav iebildumu, mēs droši varētu palikt kopā. Starp citu, mans vārds ir Igra."

"Es padomāšu," grifs pētoši palūkojās uz meiteni. "Bet nu gan tev jāiet pie mana brāļa."

* * *

Kad portāls aiz pēdējā salojāla bija aizvēries, Sorans, Sedrs un Aļģirds vēl brīdi klusējot uzkavējās pils saimniecības pagalma malā.

-    Nu, kādas ieceres šim vakaram? sasitis plaukstas, rotaļīgi iesaucās Sorans, ar vienu roku apskaujot Sedra, ar otru Aļģirda plecus. Dejas ar driādām vai cīkstiņš ar vilkiem? Es lieku uz orku cīņām.

Pie Sorana jociņiem nepieradušajam Aļģirdam bija grūti novērtēt prinča humoru, un skarbais vīrs veltīja jauneklim apjukušu un nosodījuma pilnu skatienu.

-     Man gan padomā ir kas cits, ieminējās Sedrs, kurš Sorana sabiedrībā jutās kā zivs ūdenī. Neesmu pedants, bet man šķiet, ka ir pēdējais laiks savākt pēc vakarnakts baļļuka palikušo cūcību. Ko tu par to saki, Soran?

-     Ar tavu muti runā pats Vieduma gars, vecīt, princis atzinīgi novērtēja. Hei, redz, kur nāk arī palīgi! Ravek!

■                              Maršals drūmi soļoja pāri laukumam uz pili. Acīmredzot viņš bija apstaigājis dažu kritušo ģimenes, un šādu ziņu pavēstīšana noteikti nevarēja uzlabot omu. Neapmierināts par pēkšņo traucējumu, Raveks tomēr mainīja virzienu un pievienojās trijotnei.

-    Dzi, maršal, Sorans iesāka, putnu atgriešanās ir laba lieta, bet mēs te tā prātojam, ka tur līdzenumā šiem būs pārāk glauns atgriešanās dzīru galds. Vai sarūpēsi mums kādu vīru pulciņu un pārīti ratu, lai

■                              varam doties pakaļ kritušajiem? Tostarp apdomā ar saviem padomniekiem, kur viņus novietot, lai tuvinieki var atvadīties.

-   Ak tā, Raveks nomurmināja. Protams, protams. Pagaidiet tepat. Es tūliņ sagādāšu visu nepieciešamo. Jāpadomā ari par pēdējā goda rituālu.

-     Ari par kritušajiem lorediešiem ir jāpadomā, ieminējās Sedrs. Mums vismaz jāpasargā viņu līķi no putniem un zvēriem. Turklāt… Lai arī monstrs, Mataau tomēr skaitījās valdnieks un krita kā vīrs. Vajadzētu viņu kritušos savākt un kaut vai caur portālu aizsūtīt uz Loredu.

-     Par pavadoņiem šiem iedot tos dažus Mataau roklaižas, kas vēl

mitinās Sriefā, piebilda Sorans, draudzīgi uzsitot maršalam uz pleca.

* * *

Tas bija bezjēdzīgi. Viss bijis veltīgi. Kopš atgriešanās Sriefā Zefārs bija sadziedējis pāris tūkstošus visdažādākā smaguma brūču, ievainojumu, dažādu skrambu un neskaitāmu citu traumu. Uz bridi viņam jau sāka šķist, ka viņš skaita Vārdus kā automāts. Nocirstas rokas, kājas, pārcirstas ribas…

Tagad šķietami bezgalīgā ievainoto straume bija beigusies, bet, aplūkojot pils lielajā zālē gulošos, Zefāru pārņēma izmisums. Daļa cietušo bija zaudējusi pārāk daudz asiņu, un viņu stāvoklis bija kritisks. Asiņošanas apturēšana bija tikai puse darba. Bet kur lai ņem asinis, ar kurām atjaunot zaudētās?

Zefārs ķērās pie pēdējā salmiņa. Bija jāapspriežas ar šejienes burvi. Viņai jau nu vajadzētu zināt, kā šeit pieņemts rīkoties tādā situācijā. Atstājis savus pacientus Renāra gādībā, Zefārs devās uz pils otro stāvu, kur atradās Liza un elfa.

Uzsteidzies pa kāpnēm, viņš vēlreiz pārlaida skatienu zālei. Tas bija baiss skats. Ja ņem vērā, ka zālē bija palikuši tikai smagi ievainotie, un to šeit bija ap tūkstoti, tad gribot negribot radās jautājums, vai uzvara nav maksājusi pārāk dārgi.

Klusi pavēris Lizas istabas durvis, Zefārs ar žestiem lūdza, lai Leina iznāk laukā. Viņam negribējās pamodināt Lizu un Teanilu, kuras dziedēja savas mentālās brūces spirdzinošā miegā. Aizvēris durvis, lai viņu balsis nebūtu dzirdamas istabā, Zefārs burvei izklāstīja problēmu.

-    Nu, parasti mēs iztiekam ar liesmu puķi, Leina izskatījās samulsusi. Man iepriekš nav nācies saskarties ar šādu jautājumu.

-    Vai tad pie jums nekad nemēdz būt nekādu problēmu, piemēram, dzemdību laikā? izmisums Zefārā auga augumā.

-    Protams, mēdz, burve nespēja saskatīt saikni starp Zefāra jautājumu un problēmu, ar kuru viņš bija nācis.

-    Nu? Ko tu dari, ja sieviete dzemdību laikā zaudē pārāk daudz asiņu?

-     Ja sākas asiņošana, es to novēršu jau laikus, burve noteica. Bet, ja mātei ir lemts par bērna dzīvību maksāt ar savu, tad tāda ir garu griba un cilvēkam nav tiesību pret to sacelties.

-     Stulbums! Zefārs nenovaldījās. Atvaino! Bet ne jau vienmēr tā ir. Labi, aizmirsti! Kā pie jums ir ar asins pārliešanu?

-    Ko?! Leina lūkojās vīrieti tā, it kā viņam uz deguna būtu izaudzis rags. Kas tā asins pārliešana tāda ir?

-    Procedūra, kuras laikā viena cilvēka asinis tiek ievadītas otra cilvēka vēnā, pirmo reizi mūžā Zefārs ar riebumu citēja kāda jēdziena definīciju.

-    Tas nav iespējams! burve apņēmīgi papurināja galvu.

-    Skaidrs! Leinas reakcija bija pietiekami daiļrunīga, lai pat aklais redzētu, ka asins pārliešana šejieniešiem ir kā lāzerķirurģija. Vai es vismaz varu tev palūgt sarūpēt kaut ko, kas veicina asins atjaunošanos? Kādu mucu sarkanvīna, biešu sulu vai kaut ko tādu. īsi sakot, dzelzi saturošus produktus.

Leina pamāja, tomēr Zefāram bija aizdomas, ka vārdus par "dzelzi saturošiem produktiem" burve gan īsti labi nav sapratusi. Atlika cerēt, ka viņam netiks atnesti veģi ar naglu piedevām.

Viņš jau kāpa lejup pa kāpnēm, kad saskrējās ar Obzānu, Imantu un Džulianu. Ieraugot Zefāru tik drūmu, puiši apjautājās, kas noticis, un, uzmanīgi uzklausījuši viņu, kļuva domīgi.

-    Tas, ka šeit asins pārliešana vēl nav izgudrota, ieminējās Džulians, nebūt nenozīmē, ka to nav iespējams izdarīt. Cits jautājums ir par to, kā to izdarīt.

-     No vienas puses, Zefarā pamazām atmodās cerība, ja šeit pazīst metālu, tad kaut kādā veidā ir iespējams izgatavot adatas. Ir tikai jāizdomā, ar ko tās savienot.

-     Adatas varētu materializēt, sprieda Obzāns. Man ir gadījies redzēt, kādas tās izskatās. Bet tās savienoja caurspīdīga, ja nekļūdos, plastmasas caurule vai kaut kas tāds.

-Jā, bet plastmasas šeit nav, atgādināja Zefārs.

-    Vai šāda adata derēs? Obzāns pastiepa plaukstu, un Zefāra acis priekā iemirdzējās.

-     Tu esi ģēnijs! viņš sajūsmā apskāva biedru. Adata ir lieliska. Ja vien izdotos atrast caurulīti, ar ko savienot divas šādas adatas.

-     Cūku vēnas vai artērijas! pēkšņi iesaucās Džulians.

-     Garām, Zefārs papurināja galvu. Pārāk liels infekcijas risks.

-     Cik atceros no saviem skolas gadiem, ieteicās Imants, senos laikos, kad vēl nebija lāzersterilizācijas iekārtu, sterilizēšanai izmantoja vārīšanu un arī spirtu. Ja Džuliana minētās cūku artērijas novārītu un izskalotu ar spirtu, inficēšanās risks mazinātos.

-     Hm, ir vērts pamēģināt, nu jau tas atkal bija vecais labais Zefārs. Vēl paliek pretspiediena problēma, bet to varētu novērst ar gravitāciju, liekot donoram sēdēt, nevis gulties blakus cietušajam.

-    Manuprāt, te ir vēl nevis viena, bet vairākas problēmas, kāpņu galā atskanēja Sergeja balss. Viņi bija tikuši galā ar grifiem un tagad atgriezās pilī. Pirmkārt, kā tu novērsīsi plaušu embolijas risku? Otrkārt, ko tu darīsi ar atgrūšanas iespējamību?

-    Par otro man galva nesāp, Zefārs iesmējās. Es protu pārbaudīt saderību. Tas ir kriminālistikas pamatkurss. Par embolijas risku gan piekritu, taču tur risinājums varētu būt laiks. Pats esmu bijis donors un atceros, ka asins nodošana ilgst kādas desmit minūtes. To laikā recēšana vēl nebija sākusies. Tātad, ja ierobežosim pārliešanu uz piecām minūtēm, būtiski samazināsim plaušu embolijas risku. Gaisa embolija ir atkarīga no tehnikas, nevis fizioloģijas. Vai pastāv iespēja dabūt kaut kādu laika skaitīšanas rīku, pēc kura var noteikt piecas minūtes?

-     Nu gan tu mūs apvaino, Džulians uzmeta lūpu. Domhandā jau nevalda akmens laikmets.

-    Kā noprotu, tas nozīmēja, ka es šādu riku dabūšu, Zefārs nespēja atturēties neiedzēlis. Obzān! Tavā pārziņā adatu ražošana. Pārējie ķeras pie cūku artēriju sagatavošanas. Igra! Man būs nepieciešama ari tava palīdzība. Izturēsi?

-    Būs labi, meitene gurdi pasmaidīja.

Nokāpis atpakaļ zālē, Zefars noslīga ceļos līdzās kādam smagi ievainotam vīram. Šajās miesās dzīvība tik tikko vēl turējās. Ja viņi nepasteigsies vai ja viņu iecere izgāzīsies, šis vīrs mirs. Tagad Zefāra ļaunākais ienaidnieks bija laiks. Viņam tik ļoti noderētu laika rezerve!

"Ek, valdniece Meornira!" viņš domās uzrunāja garu pavēlnieci. "Kā man tagad noderētu tava palīdzība!"

-     Ko nu klaigā, cirmeniet? gaiss līdzās Zefāram nomirguļoja, un viņš pamanīja valdnieces ņirbošās aprises. Kādēļ sauci?

-    Vai tu varētu man palīdzēt? Zefārs pievērsa parādībai izmisuma pilnu skatienu.

-    Kādu palīdzību tu no manis sagaidi, cilvēk?

-Ja vien tu varētu neņemt pie sevis šo cilvēku, iekams mēs neesam pamēģinājuši, vai izdosies saglabāt viņa dzīvību, ar to būtu līdzēts ļoti daudz, viņš skumji noteica.

-    Kas attiecas uz šo vīru, tad vari būt drošs viņš pie manis tik drīz nenonāks, Meornira čukstēja. Jā, viņš ir šeit, bet visiem spēkiem cenšas turēties tālāk no maniem vārtiem. Viņš ir cīnītājs. Tava iecere, cirmeniet, ir ļoti bīstama, taču tā nav lemta neveiksmei, ja būsi prātīgs. Tikai atceries, ka Domhandā revolūcijas ir liekas. Man tagad jāiet, bet, ja stāvoklis kļūs bīstams, es tevi brīdināšu.

Meorniras atbalsts bija nozīmīgs atvieglojums, tomēr Zefārs bija satraukts. Pasākums tiešām bija riskants. Ja viņš kļūdīsies un kaut viens cilvēks nomirs asins pārliešanas dēļ, tā būs viņa vaina. Ja viņš nerīkosies un cilvēki mirs asins zuduma dēļ, tā būs viņa vaina. Tomēr šajā gadījumā viņu vismaz nevainos citi. Tikai viņš pats.

"Es tūliņ pamodīšos, un tas viss izrādīsies tikai slikts sapnis," Zefars aizvēra acis. "Tūlīt, tūlīt istabā ienāks Svens. Tūlīt atskanēs viņa ikrīta sveiciens. Ak, Dievs, lūdzu, liec, lai tas viss būtu tikai sapnis!"

-    Kas tie tev par arhaiskiem izteicieniem? Svena balss vietā atskanēja Obzāna balss. Tas jau ož pēc drūmā divdesmitā gadsimta. Labāk ievērtē šo!

Samulsis kā nedarbos pieķerts puika, Zefārs palūkojās uz Obzānu, kas viņam deguna priekšā karināja ar bālai auklai līdzīgu artēriju savienotas adatas.

-     Labs veikums, puiši! viņš uzslavēja. Tagad man vajag tīru šķīvi, sīkos gabalos sadalītu audumu linu vai kokvilnu un kādus trīs dučus smailu koka irbulīšu.

-    Šo ari, starojot pa visu seju, Džulians lepni pasniedza Zefaram smilšu pulksteni.

-    Un brīvprātīgo, kas kļūs par pirmo donoru, ieminējās Imants.

Tas jau skanēja cerīgi. Igra sarūpēja šķīvi, kuru viņa jau pati bija

iedomājusies noslaucīt ar orku brūvējumā samērcētu drānas gabalu. Viņa vēl labi atcerējās, kā Zefārs šorīt bija jūsmojis par šo šķidrumu. "Vistīrākais graudu spirts! Jā, Jaunajā pasaulē tādu mantu atrast būtu grūti."

-     Nu? Kurš piesakās? Zefārs aplaida skatienu zālei. Arī tie cietušie, kuru ievainojumi nebija pārāk smagi, varēja ziedot asinis savu biedru glābšanai.

-    Mēģināsim ar mani, Obzāns jau tvēra pie plaukstas pamatnes, lai uzrotītu piedurkni.

-     Atvaino, vecīt, Zefārs papurināja galvu, bet tu šoreiz paliec aiz borta. Revolūcijas Domhandā ir liekas. Mēs par donoriem domhandiešiem nederam.

Sašutuma pilnu "kā?", "kāpēc?" un "kas tad nu?" krusa nolija pār Zefāra galvu. Jaunās pasaules ļaudis jutās aizskarti un noniecināti.

-     Draugi, Zefārs centās izlauzties cauri sašutušo balsu troksnim, draugi! Nomierinieties, lūdzu! Padomājiet paši! Mēs esam dzimuši un auguši citā vidē, citādos apstākļos, un mūsu asinīs jau ģenētiski ir antivielas, kas mums nepieciešamas, lai mēs spētu pretoties tiem vīrusiem, baktērijām un citiem ārējiem faktoriem, kas pastāv mūsu pasaulē. Šie cilvēki ir visu savu mūžu paaudžu paaudzēs dzīvojuši atšķirīgā vidē. Šeit nav piedzīvotas ne dažādu vīrusu pandēmijas, ne šo vīrusu mutācijas, ne radiācijas ietekme, piesārņojums un neskaitāmas citas problēmas. Ja tā varētu salīdzināt, tad viņu asinis ir jaunavīgi šķīstas, un mūsu asinis viņiem var būt nāvējoša inde.

-     Bet manām asinīm vajadzētu derēt, iejaucās Heinrihs, kurš nu jau ikvienā savā domā bija gatavs atdot sevi par Malkoru un tās ļaudīm.

-     Man tiešām žēl, draugs, Zefārs pašūpoja galvu. Arī tu nederi. Tu vispār esi ģenētisks brīnums. Tu esi radies no diviem atšķirīgiem domhandiešiem: viens no tiem fizioloģiski jau bija paaudzēs adaptējies Jaunajā pasaulē, bet otrs tur bija ieradies gluži nesen. Tu esi mantojis gan mātes imunitāti, gan tēva tīrās asinis. Tādēļ tu ari nebūsi piemērots donors. Mums nepieciešamas domhandieša asinis.

-    Ņem! pagrūžot malā vēl aizvien visai sašutušos Jaunās pasaules ļaudis, Zefāra priekšā nostājās Raveks.

-     Paldies, maršal! Zefars atviegloti nopūtās. Tagad man tikai jānoskaidro, ar kādām infekcijas slimībām tu esi slimojis.

-    Man ir laimējies, cirmeniet, Raveks nicīgi pasmaidīja. Pat mēris aplenkuma laikā no manis bēga pa gabalu. Laikam jau man nav lemts mirt no kaites. Tikai no vecuma, jo zobens ari mani neķer.

Zefārs paņēma sagatavotos irbulišus, pa pāriem iezīmēja tos un, apstaigājis desmit smagāk ievainotos, savāca uz šķīvja asins paraugus, pie katra cietušā atstājot vienu irbulīti, bet otru ieliekot noteiktajā paraugā. Tad viņš iedūra Raveka pirkstā, un pēc mirkļa uz šķīvja jau bija otri desmit paraugi, kas visi bija iegūti no Raveka. Elpu aizturējuši, klātesošie vēroja katru Zefāra kustību, kamēr viņš sajauca asins pilienu pārus: vienu Raveka, otru kāda cietušā. Apgriezis smilšu pulksteni, viņš nemirkšķinot lūkojās uz paraugiem, gaidot saderības testa iznākumu. Smiltis ritēja drausmīgi lēni. Pamazām atkal uzmācās doma, ka nekas nesanāks. Zefars juta pār muguru noripojam satraukuma sviedru lāsi. Tomēr šodien gari laikam taču bija viņam labvēlīgi. Trīs paraugu pāri uzrādīja saderību, turklāt viens no tiem piederēja vīram, par kuru viņš bija runājis ar Meorniru.

Nosēdinājis Raveku uz ērtākā krēsla, kādu vien izdevās atrast pils zālē, Zefārs no auduma gabala izveidoja žņaugu. Kā jau veselīgam vīrietim, kuram fiziski smags darbs ir ikdiena, maršalam bija izcili labas vēnas, tādēļ pat satraukumā trīsošie pirksti netraucēja Zefāram ātri ievadīt adatu. Sagaidījis, līdz pirmās asinslāses parādās otras adatas galā, tā nodrošinoties pret risku, ka improvizētajā sistēmā varētu palikt gaiss, viņš ar slidošo mezglu nosprostoja asins plūsmu un sagatavoja cietušā apakšdelmu. Šeit uzdevums bija sarežģītāks. Lielais asins zudums un ļoti vārgais pulss stipri apgrūtināja vēnas uztaustīšanu.

"Saņemies, Zefar!" viņš lika sev mobilizēties. "Saņemies!"

Beidzot arī tas bija paveikts.

-     Nu tad, Zefārs atbrīvoja slīdošo mezglu, ar dievpalīgu!

Tagad atlika tikai gaidīt, kad smiltis atkal pārvietosies no vienas

kapsulas otrā, un cerēt, ka saderības tests bijis pareizs, ka viņam ir izdevies novērst gaisa nokļūšanu ievainotā kareivja vēnā un ka Ravekam nav pārmērīgi īss asins recēšanas laiks.

Laiks vilkās šausminoši lēni. Ja nebijis smilšu plūsmas, varētu domāt, ka tas vispār ir apstājies. Zefārs dzirdēja tikai paša satrauktās sirds pukstus, kas bija ska|āki par visskaļākajiem kurantiem. Ik pa brīdim viņš pameta raižpilnu skatienu te uz Raveku, lai pārliecinātos, ka viņa pašsajūta nepasliktinās, te uz ievainoto viru.

"Valdnieci" viņš domās izmisīgi sauca Meorniru.

"Nomierinies, kareivi!" viņa atsaucās tajā pašā brīdī. "Tu esi uz pareizā ceļa. Šis vīrs vairs nav mans. Tagad viss ir tavās un viņa paša rokās."

Tādu atvieglojumu Zefārs savā mūžā vēl nekad nebija izjutis. Izdevās! Viņiem izdevās! Nieka 300 vai pat 400 mililitri viena vīra asiņu spēja glābt otru vīru no drošas bojāejas. Jācer, ka Raveka paraugam sekos ari citi malkorieši, un galvenais, lai starp tiem pēc iespējas mazāk būtu to, kuri pārcietuši mēri. Ja atsaucība būs pietiekami liela, viņam, iespējams, izdosies smagāk cietušajiem pārliet vairāk nekā viena donora asinis.

-     Kā smejies, viņš smaidot savilka mezglu, kad pēdējais smilšu graudiņš vēl bija ceļā, jūs abi tagad esat asinsbrāļi.

Izveicīgi izvilcis adatas, Zefārs ar spirtā samitrinātu auduma gabalu uzspieda dūriena vietām un palūdza, lai kāds no vīriem aizdziedē nelielos ievainojumus. Pasniedzis Igrai izlietoto "sistēmu", viņš paskaidroja meitenei, kas darāms, un pats vērsās pie Leinas, kura, acis iepletusi, vēl aizvien vēroja notiekošo.

-    Sarkanvīnu abiem šiem vīriem, un ātri! Ja atradīsi ari medu, tad šī kauja tiks izcīnīta krietni ātrāk. Sergej! Vai paasistēsi man?

-     Un kā vēl! bijušais kaujinieks ar skubu metās šajā pasākumā. Tādu pieredzi nevar iegūt nevienā sasodītajā augstskolā, lai cik spica tā būtu.

Atvieglojumu nomainīja viegla eiforija. Viss notika neticami lieliski. Zefaram bija izveidojusies pašam sava asins pārliešanas brigāde, kurā katram bija savs uzdevums. Sergejs ņēma paraugus un iezīmēja cietušos ar irbulīšiem. Lai nekļūdītos, šķīvjus ar paraugiem viņš nodeva topošo donoru rokās. Kad Zefārs bija pārskatījis saderības, Imants, kurš izrādījās dzimis ķirurga ģimenē, pieskatīja asins pārliešanas gaitu, lai laikus savilktu mezglu. Sapratuši, ka pēc otrās vai trešās novārīšanas reizes cūku asinsvadi vairs nav lietojami, Obzāns un Džulians sāka materializēt arī tos. Viņi strādāja kā jaudīga sistēmu ražošanas rūpnīca, un galu galā instrumentu bija pietiekami daudz, lai tie nebūtu jāizmanto atkārtoti.

Priecēja malkoriešu un Loredas dezertieru atsaucība. Pat pusaudži un grūtas sievas, redzot, ka Ravekam pēc šīs procedūras nekas nekaiš, steidza ar savām asinīm glābt Malkoras varoņus. Šī iespējamo donoru grupa īpaši skali pauda savu neapmierinātību par atraidījumu. Sevišķi tās sievietes, kuras izrādījās smagi cietušo vīru sievas. Pret grūtniecēm Zefāram bija cienījami un vērā ņemami argumenti, bet ar pusaudžiem tas nestrādāja, un viņam nācās noteikt minimālo vecumu nevis astoņpadsmit gadus, bet gan sešpadsmit. Pretējā gadījumā draudēja sākties pamatīgs tracis.

Pārējie, sadalījušies grupās, dalīja sarkanvīnu un liesmu puķes ekstraktu donoriem vai palīdzēja ar to padzirdīt cietušos.

"Tagad Malkora noteikti atkopsies," pārskatījis zāli, Zefārs gandarīts nodomāja.

Readona, tās pašas dienas pievakarē

Beidzot sāka pienākt pirmās ziņas no Malkoras. No sajūsmas pārņemtajiem putniem neko sakarīgu nebija iespējams izlobīt. Kad saule jau bija noslēpusies aiz mežu galotnēm, pilsētā lepni iesoļoja prāva auguma vilks un, nepievēršot ne mazāko uzmanību cilvēkiem, kas, meža iemītnieku pamanot, centās tam jau laikus griezt ceļu, cēlā gaitā devās tieši uz pili.

Mentaras ļaudis gan nebija nekādi tumsoņas, kuri instinktīvi baidās no plēsīgiem dzīvniekiem, taču meža iemītnieki bez ārkārtējas nepieciešamības parasti netuvojās cilvēku mājokļiem. Kur nu vēl lielajām pilsētām! Tas apliecināja situācijas nopietnību. Pretējā gadījumā meža iemītnieki būtu sūtījuši pie cilvēkiem kādu mazāk uzkrītošu ziņnesi.

Nokļuvis līdz pils durvīm, vilks apstājās. Ienākt pilsētā tas bija viens, bet doties iekšā cilvēku celtā būvē tas jau bija kas pilnīgi cits. Tomēr ilgi pelēcim gaidīt nenācās. Satrauktie pils kalpotāji jau bija paziņojuši Memetrijam par savādo viesi, un vilks vēl nebija paguvis apsēsties, kad Vihela pavadībā pa pils durvīm iznāca valdnieks.

Uzklausījis ziņneša domas, priecīgi satrauktais Memetrijs nodeva viņu Vihela gādībā, kuram bija jāparūpējas par tālo ceļu mērojušo vilku un jāatver viņam drošs portāls uz mežu, lai vilkam nenāktos vēlreiz mērot garo ceļu cauri ļaužu pilnām vietām. Pats valdnieks skriešus iesteidzās pilī, jau pa gabalu saucot Katrakanu, kurš kavēja laiku ieroču zālē, mēģinot pārspēt viltībā un veiklībā Alevinu.

-     Viņi ir uzvarējuši! Memetrijs sauca. Sajūsminātā un satrauktā jaunekļa seja bija kļuvusi sārtāka par rieta blāzmu debesīs. Katrakan! Viņi ir sakāvuši Mataau! Malkora tagad ir brīva valsts!

-    Es par to ne mirkli nešaubījos, brāl, Katrakans mierīgi atteica, izklupienā mēģinot trāpīt Alevinai ar zobena smaili. To, ka Malkora ir brīva, putni vēsta visu dienu.

-    Jā, bet to, ka Heinrihs nogalinājis Mataau, neviens putniņš tev nepavēstīs, Memetrijs iedzēla.

-     Oho! šī ziņa beidzot novērsa Katrakana domas no cīņas. Tas tiešām ir jaunums. Tad jau ne tikai Malkora, bet arī Loreda ir brīva!

-    Diemžēl nē, Memetrija sajūsma nedaudz noplaka. Cik zināms, tad zaļais cirmenietis ir dzīvs un ar Loredas armijas paliekām atgriezies Elkardonā. Viņš ilgus gadus ir bijis Mataau sabiedrotais, un, ņemot vērā, ka Mataau nav asins mantinieku, kas varētu pretendēt uz viņa troni, zaļajam cirmenietim šobrīd ir būtiskas priekšrocības. Turklāt viņam ir pašam sava armija, kas var stāties sakauto lorediešu vietā. Nedrīkst nerēķināties arī ar Rorikoru. Tā vien izskatās, ka viņš atbalsta zaļā cirmenieša ieperināšanos Elkardonā.

-    Skumji, noteica Katrakans. Atliek cerēt, ka šādā gadījumā vismaz Loredas politikā ieviesīsies nedaudz vairāk veselā saprāta. Cik varēju spriest no Obzāna teiktā, Smegam Smagāram vismaz ir izpratne par cilvēcīgumu. Kaut gan arī viņa kažokā blusu netrūkst.

-    Laiks rādīs, Memetrijs centās nezaudēt optimismu. Tagad vajadzētu apdomāt, vai Sedram un pārējiem tur nenoderētu kāda palīdzīga roka. Diez vai viņiem pašiem šobrīd ir laiks par to padomāt un nosūtīt kādu ziņu.

-     Tas man jau patīk, sparīgi iesaucās Alevina. Kā būtu, ja es paņemtu pulciņu dziednieku un dotos viņiem palīgā?

-   Prātīga doma, uzslavēja Katrakans. Aizej ari līdz noliktavām, lai sakrauj ratos labi daudz pārtikas. Mataau jau Malkorai atņēma pēdējo miltumiņu. Viņu pašu krājumi droši vien jau ir uz izsīkšanas robežas. Un paķer līdzi arī labi daudz uzlievju, ziežu un ekstraktu!

Sajūsmā par to, ka nenāksies ilgāk nīkt bezdarbībā, Alevina bija nozudusi vēl pirms pēdējiem Katrakana vārdiem, kuri burvi sasniedza jau ceļā. Brāļi vēl turpināja pārspriest Malkoras kaujas iznākumu, un neviens pat nepamanīja, ka ieroču zāles tālākajā stūri, cenšoties nepievērst sev uzmanību, klusi sēdēja un ikvienu viņu vārdu kāri tvēra Firistra.

Sriefa, vēlu vakarā

Vēlreiz pārlūkojis pils zāli, Zefārs atviegloti apsēdās uz kāpnēm un atspieda pakausi pret sienu. Savāktos rīkus viņš bija licis Obzānam dematerializēt. Nebija jēgas riskēt. Ja nu kāds no šejieniešiem iedomājas, ka varētu pamēģināt atkārtot Zefāra veikumu. Tas bija bīstami.

Jārēķinās arī ar to, ka Domhandā asinis nebija tikai eritrocītu, leikocītu, trombocītu un plazmas savienojums. Šeit asinīm piešķīra krietni lielāku nozīmi. Droši vien domhandiešiem bija taisnība, bet Zefāra prāts tomēr nespēja tik viegli pieņemt kādu apgalvojumu, ja tam nebija zinātniska pamatojuma. Taču kaut kāds pamatojums pastāvēja. Ne velti Lizai un Teanilai mentālās brūces, kā tās bija nosaucis Obzāns, sadziedēt bija daudz grūtāk nekā visiem šiem ļaudīm to miesiskās.

Viņš bija gandarīts par paveikto, un nogurušajā ķermenī ieplūda pamatīga endorfīna deva.

"Jājautā, kāda velna pēc ļaudīm nepieciešama elektronika," vīrs gurdi nodomāja. "To pašu efektu un vēl labāku var panākt ar labi paveikta darba apziņu."

Kauja bija izcīnīta godam. Protams, dažam labam būs jāpierod dzīvot bez kāda locekļa, taču viņi vismaz dzīvos. Un dzīvos brīvi. Šī apziņa stiprinās un palīdzēs pārvarēt citas grūtības. Pirms mirkļa Heinrihs bija pavēstījis, ka ieradušies papildspēki no Readonas. Tātad malkoriešiem būs vieglāk pārvarēt ari tās grūtības, kuras varētu izraisīt valsts saimnieciskais novārgums. Cietušajiem atveseļošanās periodā būs nepieciešams labs uzturs, turklāt pietiekamā daudzumā.

Zefāra pārdomas pārtrauca bikls pieskāriens viņa rokai. Atvēris acis, vīrs ieraudzīja Leinas skarbo, kalsno seju. Saudzīgi satvērusi Zefāra roku, burve piespieda viņa plaukstas virspusi pie savas bālās pieres. Viņš atcerējās, ka šādi Obzāns bija godinājis Sofiju. Acīmredzot tā tika izrādīts liels pagodinājums. Taču Zefārs nejutās šādu godu pelnījis.

-   Nevajag, Leina, viņš mēģināja protestēt, bet sieviete viņa teiktajā neklausījās. Mirkli šādi stāvējusi, viņa atlaida Zefāra roku un vēlreiz godbijīgi nolieca galvu viņa priekšā.

-   Tava maģija ir dižāka par manu, burve klusi noteica. Iespējams, ka tā ir pārāka pat par elfu zintīm.

-   Tā nav nekāda maģija, Leina, Zefārs nopūtās. Patiesībā tas viss ir ļoti vienkārši. Ja vēlies, vēlāk es tev to izskaidrošu visos sīkumos. Bet ne tagad. Tagad vienīgais, par ko spēju domāt, ir kāds matracis, uz kura es varētu novietot savus smeldzošos kaulus. Jūtos kā simtiem gadu vecs večuks.

-     Es gan pirms matrača vēl pakavētos pie krūzītes silta piena, ieminējās Igra, kas, apciemojusi grifus, atgriezās pilī. Vai esi pamanījis, ka pēdējo reizi ēdām vakar pirms kaujas?

Nē, Zefārs to nebija pamanījis un pēkšņi atskārta, ka vēders jau labu laiku pieprasa savu tiesu. Vienkārši apkārtējā kņada bija noslāpējusi uzstājīgo balsi.

-   Nāc nu, meitene satvēra biedra roku. Alevina atvedusi kārumus no Readonas. Iesim, iekodīsim kaut ko un tad varēsim likties uz auss. Kā nekā nomodā esam aizvadījuši jau vairāk nekā trīsdesmit stundas.

-    Šī ir lieta, kas mani nekad nebeidz pārsteigt, ieminējās Zefārs, smagi celdamies kājās, un, sekojot Igrai, vēl pamāja Leinai. Viņu saruna bija jāatliek uz vēlāku laiku. Kur rodas rezerves resursi, kad tie nepieciešami kritiskā situācijā? Parasti cilvēks spēj daudzmaz normāli funkcionēt vidēji piecpadsmit stundu. Dažiem pat tas jau ir sasniegums. Bet kritiskā brīdī it kā atveras iekšējo rezervju slūžas un tu spēj darboties, darboties un darboties, līdz organisms vienkārši ņem un izslēdzas.

-     Zini, satvērusi pārgurušo biedru zem rokas, Igra gandrīz vai vilkšus vilka viņu sev līdzi uz Sriefas krogu, kur bija klāts mielasta galds, es gan pēdējo stundu laikā prātoju par ko citu. Ja mūsu dzīve šeit, Domhandā, solās būt tāda, kāda tā bijusi kopš mūsu ierašanās, tad es sāku nopietni šaubīties par to, vai vēlos tajā piedalīties.

-     Kā tu to domā? novirzīts no paša domām, Zefārs uzreiz neattapa, par ko meitene runā.

-   Vakarnakt es visiem spēkiem centos tikai neitralizēt uzbrucējus, Igra grūtsirdīgi nopūtās. Redzēju, ka tu rīkojies tāpat. Un tomēr… Tik daudz kritušo, sakropļoto… Izpostītas dzīves, sagrauti likteņi… Man tas riebjas. Es nevēlos slepkavot. Tas ir pretīgi.

-    Piekritu, Zefārs nopūtās. Zini, es labprāt izveidotu Domhandā dziednieku skolu. Tas būtu daudz patīkamāk. Ari man visa šī kaušanās neiet pie sirds. Šī acīmredzot ir tā parādība, par kuru daudz runāja un rakstīja zinātnieki pirms Lielā Sprādziena, kad pasaule vēl nebija apvienojusies. Šķiet, ka šis ir tas pēckara traumas sindroms vai kaut kas tamlīdzīgs.

Zini, kad pasaule vēl nebija sapratusi, ka mums visiem melniem vai baltiem, bagātiem vai trūcīgiem ir dota tikai viena planēta un mums nav nekādu tiesību saskaldīt to sīkos gabaliņos, paziņojot, ka "šis ir mans un tas ir tavs", cilvēkiem nez kādēļ bija grūti aptvert: ja ies bojā pati planēta, nebūs svarīgi, cik plašas ir tavas valsts robežas, kāda ir tava ādas krāsa vai pasaules redzējums. Senatnē ļaudis nogalināja cits citu pat par to, kā kurš skaitīja lūgšanas un kādā vārdā dēvēja augstāko spēku. Paradoksāli, bet jau tolaik daudzi ļaudis atzina, ka augstākais spēks jeb Dievs, kā viņi to sauca, ir visiem viens. Taču tas netraucēja nokaut citam citu tikai par to vien, ka kāds šo spēku sauca par Allāhu, bet cits par Jahvi. Tolaik cilvēku varēja nogalināt tikai par to vien, ka viņš ģērbās vai runāja atšķirīgi. Esmu daudz domājis par to, un, zini, man šķiet, ka dažbrīd tiem kariem, kas notika pie mums, par galveno iemeslu kalpoja alkatība. Tāpat kā šeit. Malkora ir maza, bet saimnieciski ļoti spēcīga valsts, tādēļ lielā Loreda arī iekaroja to, lai tiktu pie tās resursiem, nemaksājot par tiem. Mūsu ļaudis pēc Sprādziena saprata, ka nav "tavs" un "mans", ka visa planēta ir "mūsu". Ja notiks liela nelaime, tā neskars tikai kādu vienu valsti vai tautu, bet visus. Ari visi planētas resursi pieder visiem planētas iedzīvotājiem. Šeit ļaudīm patiesībā ir krietni labākas izredzes. Viņi jau tagad varētu apvienoties vienā kopīgā sabiedrībā. Bet… Jāpiekrīt Obzānam: šeit pašlaik notiek karš. Šī bija cīņa par cēlu mērķi. Lai gan tas, protams, nav attaisnojums tik daudzām nāvēm. Cik tādu vēl būs, iekams viena valsts, kas uzskata sevi par izredzētu, nekļūs saprātīga?!

-    Jā, domīgi palūkojusies tumšajās, zvaigžņu nosētajās debesīs, pie kurām spoži spīdēja dilstošā baltā mēness sirpis un tam apkārt vizēja sarkanā mēness veidots oreols, nopūtās meitene. Kas to zina, ar ko beigsies Mataau sakaušana.

-    Skaidrs ir tikai viens: tagad viss būs citādi. Labāk vai sliktāk es nezinu, bet pilnīgi noteikti citādi, noteica Zefars.

Arī viņi paši bija kļuvuši gluži citādi. Ne labāki vai sliktāki, bet citādi. Zefārs gandrīz fiziski juta, ka viņa personības ēka, kuru viņš bija rūpīgi veidojis, ir sagruvusi līdz pašiem pamatiem. Tagad viņam tā bija jāveido jauna. No citiem materiāliem. Iespējams, citādi veidotu. Tomēr uz tiem pašiem vecajiem pamatiem. Uz vecajām pamatvērtībām, kuras bija izturējušas laika un pēdējā mēneša pārbaudījumus. Viņš nekad vairs nebūs tāds, kāds bija torīt, kad saņēma paziņojumu no bankas.

-    Jāatzīst, Igra, viņš noplātīja rokas, vai mums tas tīk vai ne, ari atpakaļceļa mums nav. Nē, protams, mēs varam atgriezties Jaunajā pasaulē, bet vai mēs spēsim atgriezties mūsu agrākajā dzīvē? Noteikti ne. Jo mēs vairs neesam tie, kas bijām, kad šis piedzīvojums sākās. Mēs esam zuduši Jaunajai pasaulei. Un tā ir zudusi mums. Pat ja izrādītos, ka viss notikušais ir bijis tikai sapnis, mēs vairs nekad nespētu atkal dzīvot tā, kā dzīvojām, pirms kļuvām par zobenvalžiem.

Elkardona, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša ceturtā ceturkšņa trešā diena

(24. aprīlis pēc Jaunās pasaules kalendāra), ap dienas vidu

Iespējams, šobrīd vislabāk un pareizāk būtu kravāties un doties atpakaļ uz Jauno pasauli. Šeit viņu gandriz nekas vairs nesaistīja. Vienīgi pārējo Cirmeņa zobenu atrašanās Domhandā. Taču nu tie viņam bija kļuvuši nesasniedzamāki kā jebkad iepriekš. Viņš bija visu zaudējis. Šobrīd Smagārs jutās apmēram tāpat kā toreiz, pirms daudziem, daudziem gadiem, kad hospitālī atguva samaņu un saprata, ka pasaule ir nogrimusi tumšā bezdibeni, kas aprijis visu viņa līdzšinējo dzīvi.

Arī tagad viņa rūpīgi būvētā pasaule bija sabrukusi. Visi viņa labākie un uzticamākie viri bija krituši viņa neapdomības dēļ. Viņam bija palicis tikai Džons. Mazais, dumjais un pilnīgi netalantīgais, bet līdz pēdējam uzticamais Džons. No vairākus tūkstošus vīru lielā karaspēka, kuru viņš bija atvedis līdzi, pāri bija palikuši kādi septiņi simti. Krituši pārsvarā bija tie, kas vēl nebija īsti labi apguvuši bruņu Vārdus. Tieši šis apstāklis satrauca Smagāru. Starp kritušajiem bija ari vairāki viņa elites kareivji, kas jau sen bija sasnieguši visai augstus rezultātus Vārdu maģijā. Liela daļa viņa virsnieku Renārs, Aļģirds, Sergejs, Imants un vairāki desmiti viņu komandēto vienību kaujinieku bija pazuduši bez vēsts. Viņš bija rūpīgi pārbaudījis malkoriešu "sūtījumu", taču no šiem ļaudīm nebija ne miņas.

Sūtījums… Jā, šādu vēstījumu no Malkoras neviens nebija gaidījis. Nākamajā dienā pēc Smagāra atgriešanās Elkardonā vietējie ziņoja, ka pilsētas nomalē atvēries portāls. Pēc Mataau krišanas teleportācijas robežas bija sabrukušas, un tagad ikviens varēja brīvi ieteleportēties un izteleportēties no Loredas. Šī ziņa ļoti satrauca lorediešu maršalus, jo tā jau varēja sagaidīt, ka Elkardonā ieteleportētos krietns pulks līdz zobiem bruņotu kādas naidīgas valsts kareivju. Tomēr šoreiz "viesi" bija daudz baisāki. Malkorieši trijos lielos vezumos bija sakrāvuši visus kritušos lorediešus, un vienā no vezumiem visu pārējo līķu kaudzes virspusē bija novietots Mataau nedzīvais ķermenis. Viens vezums bija atvēlēts tiem, kas vēl bija dzivi, tomēr ar visai niecīgām izredzēm izdzīvot. Par baisās katafalku procesijas pavadoņiem malkorieši bija norīkojuši Loredas varas pārstāvjus, kas savulaik tika nosūtīti pieskatīt pakļautās valsts saimniecisko darbību un "likumīgā valdnieka vārda" ievērošanu. Skats bija asinis stindzinošs, tomēr Smagāram nācās atzīt, ka malkorieši bija rīkojušies ļoti cēli. Viņi būtu varējuši nelikties ne zinis par kritušajiem ienaidnieka kareivjiem un, kas zina, vēl pēc sirds patikas paņirgāties par gāztā diktatora līķi. Taču viņi tā nedarīja. Cik nu tas bija iespējams, malkorieši parādīja viņam pēdējo godu.

Loredas lielvalsts līdzšinējā pasaule bija sabrukusi. Vairs nebija neviena, kas viņiem teiktu, kā rīkoties un ko darīt. Vienkāršāk bija zemnieku kārtas ļaudīm un amatniekiem. Viņi turpināja savu ierasto dzīvi, jo ar valdnieku vai bez tā cilvēkiem būs nepieciešama pārtika un saimniecībā vajadzīgās mantas. Turpretī plašā parazitējošo ierēdņu šķira, kas līdz šim galvenokārt bija tikai pieskatījuši, lai kāds nepatur sev vairāk, nekā valdnieks atļāvis, tagad nezināja, ko ar sevi iesākt un kas ar viņiem notiks turpmāk. Visā Loredā valdīja apjukums. Paklīda pat runas, ka vairākas ģimenes domā pamest Loredu un lūgt patvērumu kādā kaimiņvalstī.

Arī iepriekš Loredā valdnieki bija mainījušies kā gadalaiki, taču līdz šim impērija nekad nebija pat uz vienu dienu palikusi bez kāda stingrās rokas. Vērojot notiekošo no malas, Smagāram nevilšus prātā nāca salīdzinājums ar aitu ganāmpulku, kas palicis bez gana. Aitas, kā gadu tūkstošos ieradušas, plūca zāli, bet nezināja, vai tām kaut kur ir jādodas, ja šajā vietā visa zāle būs apēsta.

Rorikors bija palūdzis Smagāru, lai viņš kā Mataau un Brāna sabiedrotais uzņemas vismaz pagaidu vadību un parūpējas par pēdējā goda ceremoniju, kuru, Smagāram par lielu izbrīnu, Rorikors pats arī vadīja. Parasti viņš nemēdza piedalīties tādos rituālos, uzticot tos zemāka līmeņa burvjiem. Kamēr Džons, kas bija ļoti smagi cietis, atguva veselību un Smagāra vīri salāpīja kaujas skrambas, Smagārs tik un tā bija spiests uzkavēties Elkardonā. Lai arī kādu lēmumu viņš pieņemtu attiecībā uz savu nākotni. Tas nozīmēja, ka viņš tiešām varēja pārņemt vadības grožus, kamēr Loreda iegūs jaunu valdnieku.

Bet tagad bija paveikti arī neatliekamie darbi, Džons bija sācis atkopties, un Smagāru nekas vairs nekavēja pieņemt lēmumu par atgriešanos. Viņš bija piedzīvojis pārāk smagu sakāvi. Vēl smagāku to padarīja tas, ko cīņas laikā viņam bija atklājis Obzāns: kad viņš ierosināja šo uzbrukumu, cirmeniešu Malkorā nebija.

"Vai tiešām Rorikors to nezināja?" Smagārs nespēja noticēt. Bez Rorikora akcepta Mataau nespēra ne soli. Ja Mataau piekrita doties uz Malkoru, tātad Rorikors viņam šādu atļauju bija devis. Kādēļ? Vai tiešām visnotaļ varenais burvis nepārliecinājās par faktu atbilstību? Tam bija grūti noticēt.

"Tas var nozīmēt tikai to, ka Rorikoram nez kādēļ šis slaktiņš bija izdevīgs," secināja Smagārs, lai gan burvja iemeslus saskatīt nespēja. Vismaz pagaidām.

Vai tiešām viss, ko viņš līdz šim bija pasācis, bija bijusi viena liela kļūdu virkne? Nē, tam viņš nespēja noticēt. Viņš taču vienmēr bija rīkojies saskaņā ar Odina gribu. Viņš vienmēr bija uzticīgi kalpojis varenajam dievam. Dieva griba bija arī viņa griba. Bet, neraugoties uz to, kopš pēdējās sarunas, kas notika vēl pirms došanās uz Malkoru, Meistars ar viņu nebija runājis. Vai Meistars bija viņu pametis? Vai bija novērsies no viņa? Ja tā, tad tam noteikti bija kāds iemesls. Bet kāds? Kādēļ viņš šajā smagajā brīdī bija pamests viens ar savām sāpēm, bailēm un šaubām? Tieši tagad, kad Meistara padoms un norādījumi viņam bija vajadzīgi visvairāk! Vai Meistars gribēja, lai viņš šoreiz rīkojas pats? Varbūt tas bija kārtējais pārbaudījums, ar kura palīdzību Meistars pārliecinājās par Smagāra ticību un uzticību? Iespējams. Tad tā tam būt! Viņš rīkosies. Viņš pulcēs vīrus un dosies atpakaļ, kur viņu gaidīja cīņa par taisnīgumu. Bez Cirmeņa spēka tas būs krietni grūtāk. Viņš nespēs ietekmēt Vispasaules koncila liekēžus, taču ari tas nelielais ieguldījums, kuru taisnīguma atdzimšanā veica Smaragda Ordeņa tiesa, nebija noniecināms.

-     Smagār! Rorikora seja parādījās durvju spraugā. Smagārs pat nebija dzirdējis durvis atveramies. Man ar tevi jārunā.

Burvis cienīgi iesoļoja Smagāra istabā, pat negaidot uzaicinājumu. Tas bija kaitinoši. Viņš uzvedās kā šīs pils saimnieks un izturējās tā, it kā visi šeit būtu tikai viņam pakļauti kalpotāji.

-   Ja tas nav paziņojums par uzbrukumu, Smagārs apslēpa īgnumu aiz laipnības maskas, tomēr nolēma nepakļauties Rorikora izrīkošanai un parādīt, ka viņam burvis savus noteikumus nediktēs, tad tas var kādu brīdi pagaidīt. Džons nesen iemiga, un es nevēlos viņu tagad atstāt vienu.

-    Protams, burvis negribīgi piekrita. Viņš nebija radis, ka viņam liek gaidīt, turklāt vēl klaji aizbildinoties ar mazāk nozīmīgām darīšanām. Kad būsi brīvs, atnāc, lūdzu, uz manu kabinetu.

Mulsi pamīņājies, burvis devās projām, un Smagārs zināja: viņš tikko bija izcīnījis ļoti nozīmīgu uzvaru.

Readona, ap to pašu laiku

Viņu misija Sriefā bija pabeigta. Malkoras kritušie varoņi bija godam aizvadīti pēdējā ceļā. Lai gan skumja, šī ceremonija bija izdevusies tiešām skaista. Leina pēc cirmeniešu un Readonas jauno burvju milzīgā veikuma, jūtot dziļu cieņu pret Džulianu un Alevinu, lūdza viņus vadīt ceremoniju kopā. Malkoras līdzenumā, kur pavasara augšanas un ziedēšanas neprāts jau bija apslēpis nesenās cīņas pēdas, tika sakrauts milzīgs bēru sārts. Ap to sapulcējās visi Malkoras ļaudis. Ceremonijas laikā nevienā Malkoras mājā nebija palicis neviena cilvēka. Pa upi bija ieradušies arī viesi no Mentaras un dažām vēl aizvien Loredai pakļautajām valstīm. Starp tiem, kas bija ieradušies godināt Malkoras varoņus, redzēja dažus elfus un orkus. Ziņas par malkoriešu varoņdarbu jau bija sasniegušas vistālākos Domhandas nostūrus.

Klusas dziesmas un lūgšanas aizstāja asaru plūdus un skaļu apraudāšanu. Tas īpaši iepriecināja Igru. Viņa bija pārliecināta, ka sērām ir jābūt klusām, gaišām un cieņas pilnām, nevis gaudulīgām, ar matu un drānu plosīšanu. Meitenei, bira šādas sēru izpausmes bija redzējusi televīzijā, tās šķita samākslotas un neīstas. Šajā ceremonijā viss bija patiess.

Bēru sārta pelni vēl nebija atdzisuši, kad Memetrijs, kurš kā Mentaras pārstāvis piedalījās ceremonijā, mudināja cirmeniešus atgriezties Readonā. Viņam, protams, bija taisnība. Bija pēdējais laiks gatavoties atpakaļceļam, jo viņu rīcībā vairs bija palikušas tikai divas nedēļas. Te nu runa bija par Suzannas un neskaitāmu domhandiešu drošību.

No Elkardonas pienākošās ziņas bija visai satraucošas. Ne jau tādēļ, ka Smagārs plānotu kaut kādas aktivitātes. Gluži pretēji. Satrauca tas, ka viņš pilnīgi nekā neizpaudās. Nebija nekādu ziņu par to, ka viņš pretendētu uz Loredas troni vai citādi izrādītu varu un pārākumu.

Nolūkojoties uz Malkoru pēc nozīmīgās uzvaras, sirdis visiem priecēja tas, ka mazā valstiņa tik ātri atguvās gan no ilgās pakļautības, gan no smagā trieciena. Līdzenumos kūsāt kūsāja pavasara darbi, no Zvaigžņu skrējējiem pienāca ziņas, ka meži sāk atveseļoties. Malkorieši pamazām apsprieda arī cilvēku dzīves apstākļu uzlabošanas plānus. Runājot par notiekošo, visi zobenvalži bija vienisprātis: pēc gada Malkoru nevarēs ne pazīt.

Viens no aktīvākajiem visu valsts nākotnes plānu apspriežu dalībniekiem bija Heinrihs. Malkorieši ieklausījās jaunekļa domās, bieži lūdza viņa padomu un pat aicināja uz svinībām, kuras kāda malkoriešu ģimene rīkoja nākamajā dienā pēc atvadu ceremonijas, jo šajā ģimenē bija pasaulē nācis pirmais dēls. Lai gan Heinrihs sparīgi iebilda pret šādu godu, Leina, apspriedusies ar gariem, deva zēnam vārdu Heinrihs. Par godu Malkoras varonim un atbrīvotājam. Ik uz soļa jauneklis baudīja sava tēva tautiešu cieņu un mīlestību.

Ne mazāka cieņa tika izrādīta Lizai. Viņa jau bija pilnīgi atkopusies un arī iesaistījās malkoriešu sadzīvē. Tiesa, viņas kompetence pagaidām bija ļoti nenoteikta. Zinot, ka Liza ir izveicīga zobenclņas meistare, vairākas malkoriešu jaunavas jau bija lūgušas meitenei cīņas apmācību. Citi vairāk interesējās par Lizas ilūziju mākslu. Viņiem bija ko dot sava tēva valstij. Ilgi nenācās gaidīt, līdz malkoriešu maršalu padome, kas līdz šim bija vadījusi visu Malkoras dzīvi, lūdza abus jaunos Atraktus kļūt par Malkoras valdniekiem. Memetrijs sparigi atbalstīja šo ieceri, jo ar stabilu valdību Malkoras jaunatgūtajai brīvībai bija lielākas izredzes noturēties pret lielā kaimiņa tikojumiem.

Risinājumu gaidīja vēl divi nozīmīgi jautājumi. Pirmais no tiem bija lorediešu dezertieri. Palikt Malkorā viņi nevēlējās, jo ikvienam dažādās Loredas vietās bija ģimene, dažam ari īpašumi un savs rūpals. Tomēr atgriezties Loredā nevarēja, jo tas bija īsākais ceļš uz nāvessodu. Memetrijs ieminējās, ka te nav cita problēmas risināšanas veida kā vien diplomātiskais. Bija jāgaida ziņas par jauno varu Loredā un tad jāaicina jaunais valdnieks uz pārrunām, kas ļautu panākt dezertieriem tiesības atgriezties.

Otrs jautājums bija atbrīvoto grifu nākotne. Viņi bija izšķīlušies nebrīvē Elkardonā, tādēļ nebija apguvuši daudzas grifiem raksturīgās prasmes. Aprunājusies ar pašiem atbrīvotajiem gūstekņiem, Igra ierosināja sūtīt ziņu uz Vienradžu kalniem. Tika nolemts lūgt uz Sriefu atsūtīt dažus grifus, kas iemācītu gūstekņiem, kā tas īsti ir būt grifam. Ziņu uzticēja nest Soranam.

Drīz pēc atlabšanas Igra aizveda Lizu uz staļļiem, un, tikko ieraudzījusi skaistos dzīvniekus, meitene no pirmā skatiena teju vai iemīlējās jaunākajā grifu mātītē.

Čiva! Liza sajūsmā iesaucās. Meitenlt manu! Vai gribi būt mana draudzene?

Grifs apjuka. Visi, ar ko šiem dzīvniekiem nācās tikties kopš viņu ierašanās Sriefa, izturējās pret viņiem vai nu ar cieņu, vai turējās pa gabalu. Bet šī meitene bija pavisam citāda. Viņa uztvēra grifus kā sev līdzīgus, tomēr nekļūstot familiāri uzmācīga. Grifu meitene pieņēma cilvēku meitenes draudzības piedāvājumu.

Ari grifs, kuram pirmajam Igra bija sniegusi palīdzību, tika pie vārda, pieņemot Igras piedāvājumu. Staļļus bija sasniegušas ziņas par to, cik drosmīgi un varonīgi bija rīkojušies ļaudis, un grifs prata novērtēt rūpes, kuras meitene dienu garumā veltīja viņam un viņa ciltsbrāļiem. Nospriedis, ka Igra ir godājama divkāje, grifs ar pateicību pieņēma vārdu Vējspārnis un apliecināja to pirmajā lidojumā kopā ar Igru, kura priecājās uzzināt, ka lidošana ne vienmēr ir nepatīkama. Grifa mugurā viņa jutās lieliski. To nu nekādi nevarēja salīdzināt ne ar Sedra dēli, ne ar Sorana vēja disku.

Mentarieši piedāvāja Teanilai atgriezties pie savas cilts, tomēr atlabusī elfa nolēma palikt kopā ar Lizu. Kopīga liksta bija satuvinājusi abas, turklāt Teanila bija pārliecināta, ka Malkorā viņa būs vajadzīga vairāk nekā pie Noljāras elfiem. Šī elfu cilts bija prasmīgi amatnieki, un Teanilas zināšanas varēja būtiski uzlabot Malkoras amatnieku darinājumu kvalitāti, padarot tos par visai pieprasītām precēm citviet Domhandā.

Retajos brīžos, kad visiem četriem zobenvalžiem izdevās sapulcēties kopā pie kvasa vai vīna kausa, viņi biežāk gremdējās atmiņās vai pārcilāja tikko paveikto. Nevienam negribējās apspriest nākotni, kas jau klauvēja pie viņu rītdienas durvīm. Visvairāk visus četrus pārsteidza tas, ka kopš ierašanās Sriefā neviens vairs nebija sapņos pārcietis savu dēmonu atmiņas. Sākumā visi bija vienisprātis, ka sapņus noslāpējis uztraukums un nogurums. Tomēr dienas mijās ar naktīm, bet no sapņiem nebija ne vēsts. Tie atsākās ar jaunu sparu jau pirmajā naktī pēc viņu atgriešanās Readonā. Tas nebija racionāli izskaidrojams. Izskatījuši vairākus iespējamos variantus, biedri secināja, ka te vajadzētu būt kaut kam, kas saista Cirmeņu un Mentaru. Taču arī šis skaidrojums neizturēja kritiku, jo pat Vihels nespēja atcerēties neko, kas varētu likt zobenvalžu kristāliem šādi reaģēt uz atrašanos Readonā. Viņš minēja, ka drīzāk šāda reakcija būtu iespējama tieši Malkorā, jo dēmonu raktuves savulaik atradušās Malkoras kalnienē un Cirmeņa raidītie Nāves Vārdi ir noārdījuši vienu no kalna smailēm, kas tagad ir Sriefas plakankalne.

Bija vēl kāds apstāklis, kas nopietni uztrauca Igru un Obzānu. Atgriezušies Readonā, viņi iepazinās ar valdnieku bērnības dienu draudzeni Firistru, par kuru viņiem jau Sriefā bija stāstījusi Alevina. Ar šo meiču kaut kas noteikti nebija kārtībā. Igrai viņa nepatika kopš pirmās tikšanās.

Meitene instinktīvi neuzticējās viņai. Viņa pat nevarēja pamatot, kas tieši rada neuzticēšanos. Apspriedusi savu nepatiku pret Filistru ar Obzānu, Igra sev par atvieglojumu uzzināja, ka ari biedram šī jaunkundzīte simpātijas neraisa. Obzāns atzina, ka Filistra dīvaini ietekmē viņa iedzimtos instinktus, un tieši tas viņam lika būt piesardzīgam.

Gandrīz nekādu iespaidu Filistra neatstāja vienīgi uz Zefāru. Obzāns sprieda, ka šim pārlieku racionālajam vīrietim laikam taču arī dabiskie instinkti ir pakļauti prāta komandām, tādēļ viņš ir imūns pret neparasti valdzinošās Firistras ietekmi. Bet diametrāli pretēji Firistra iedarbojās uz Sedru. Viņš bija gatavs kā šunelis visur sekot viņai un sēdēt pie viņas kājām, cerot uz vienu vienīgu meičas skatienu.

Nevarētu teikt, ka Igra bija greizsirdīga. Patiesībā pēdējo nedēļu notikumi nebija ļāvuši viņai tikt skaidrībā ar savām jūtām, tādēļ viņa vēl aizvien nevarētu skaidri pateikt, ko tieši jūt pret draugu. Bet tas, ka Sedrs, kurš līdz šim ne par vienu sievieti nebija izrādījis līdzīgu interesi, Firistras rokās pārvērtās par pakļāvīgu māla piku, lika meitenei saausīties.

Gan Igru, gan Obzānu satrauca arī Firistras pārmērīgā interese par cirmeniešu tālākajiem nodomiem un viņas centieni it kā nejauši pieskarties te kādam gredzenam, te zobenam. Šādos brīžos viņas seja savādi mainījās. It kā viņa būtu tikko lejupielādējusi kārtējo elektronikas devu. Novērojumi lika Igrai un Obzānam vienoties par to, ka meiča ir jāpatur acīs.

Elkardona, tās pašas dienas vakarā

-    Situācijai, kas radusies Loredā, mans draugs, ir nepieciešams risinājums, turklāt visai steidzams, Rorikors sēdēja savā kabinetā un, atbalstījis zodu uz kopā sakļautu pirkstu galiem, lūkojās aiz loga biezējošajā krēslā. Smagāram ši aina nez kādēļ atsauca atmiņā viņu pašu, kad viņš runāja ar kādu no saviem padotajiem vai tiem, kuri izteica gatavību brīvprātīgi pievienoties Smaragda Ordenim. Šādi liela uzņēmuma vadītājs varētu runāt ar kādu apakšvienības vadītāju.

"Nu labi," nodomāja Smagārs, "ja gribi spēlēties, spēlēsimies. Bet šajā spēlē valdīs mani noteikumi."

-     Ko tu piedāvā? viņa intereses trūkumu varētu apskaust pat klintsbluķis.

-    Man šķiet, ka tu to ļoti labi zini, Rorikors pat negrasījās novērsties no loga. Bet, ja jau tu tā vēlies, es izteikšos skaidrāk. Loredai ir nepieciešams valdnieks, jo tu labāk par jebkuru citu zini: tauta nevar sevi vadīt pati.

-    Tad jau tev jāsāk gatavoties jaunajam amatam, Smagārs vēroja savus lieliski koptos nagus. Apsveicu! Vai kronis jau pielabots pēc tava izmēra?

-    Ja man būtu ļauts, es jau sen būtu varējis iesēsties Loredas vai kādas citas valsts tronī, burvis nopūtās. Bet tā nav mana joma. Man ir citi uzdevumi.

-     Klau, draugs, Smagāram šī garlaikošanās jau bija līdz kaklam, runāsim skaidru valodu. Ko tu gribi?

-    Es vēlos, lai tu uzņemies atbildību par savas rīcības sekām, kā godavīram pieklājas, Smagāra tiešums lika Rorikoram mainīt sarunas taktiku. Lai iegūtu kaut nelielu pārsvaru pār sarunbiedru, burvis piecēlās kājās un nostājās ar muguru pret logu. Tu mudināji Mataau doties uz Malkoru. Palīdzot tavu mērķu sasniegšanā, Mataau gāja bojā. Tādējādi tas, ka Loreda tagad ir palikusi bez vadības, ir tikai un vienīgi tavas rīcības sekas.

-     Loģiski šādā situācijā uz valdnieka titulu pretendēt ir tiesības vai nu kritušā valdnieka asins mantiniekiem, vai tam, kas valdnieku sakāvis, Smagārs smīnēja. Iesaku tev ar savu priekšlikumu doties uz Malkoru pie Gjaraha dēla, jo, cik man zināms, Mataau nebija bērnu. Ak jā, atvaino! Piemirsu, ka Gjaraha puika droši vien tagad jau kaļ sev Malkoras valdnieka kroni. Kur nu viņam valdīt Loredā? Atcerēsimies arī to, ka Mataau ne soli nebūtu spēris, ja tu to neļautu. Tātad notiekošajam ar mani ir visai netiešs sakars.

-    Pietiek! Rorikors neizturēja. Pirmo reizi viņa garajā mūžā kāds mirstīgais vai nemirstīgais atļāvās par viņu klaji ņirgāties. Cik man zināms, arī tavās interesēs būtu paņemt Loredas grožus savās rokās. Tas ļautu tev nezaudēt kontroli pār Cirmeņa zobenu gaitām.

-      Patiesības labad jāteic, Smagārs iekšēji triumfēja, ka tavs piedāvājums, no kura nav iespējams atteikties, mani neinteresē. Šeit mani nekas vairs nesaista. Cirmeņa zobeni tagad man ir tikai mīts. Kas par to, ka es zināšu, kur tie atrodas, kādas uzvaras svin? Man no tā ne silts, ne auksts. Es dodos atpakaļ uz Jauno pasauli. Bet tu vari meklēt sev jaunu valdnieku. Varbūt liec lietā Efsila ķiveri?! Reiz tu to jau izdarīji. Kādēļ nemēģināt vēlreiz?

Pieminot Efsila ķiveri, Smagārs bija raidījis smagu triecienu. Valdnieka Efsila bruņas bija līdzīgas Mataau zobenam. Tās uzsūca ikvienu asins lāsi, ar kuru saskārās. Efsils labprātīgi ļāvās dažādiem Rorikora eksperimentiem, un galu galā viņa gars iemājoja valdnieka ķiverē. Ikviens, kas uzvilka to, faktiski atdeva savu ķermeni Efsila garam, zaudējot savu paša individualitāti. Tautā Efsila ķivere bija nodēvēta par Sarkanacaino galvaskausu. Pirms daudziem tūkstošiem gadu Rorikors kalnos atrada noklīdušu viru un piedāvāja tam šo ķiveri kā glābiņu. Domhandā vēl tagad ļaudis pieklusināja balsis, kad runa bija par Efsila atgriešanos.

-    Ja nu es tev teiktu, ka zobeni tev nav gluži zuduši? Rorikors centās neizrādīt, ka Smagārs vienas sarunas laikā jau otro reizi gandrīz nokautējis viņu.

-     Precizē! Smagāru šī peles un kaķa rotaļa sāka uzjautrināt.

-     Man ir kāds palīgs, kas tev var palīdzēt tikt pie Cirmeņa zobeniem, Rorikors juta, ka uz āķa ir īstā ēsma.

-    Pietiek runāt aplinkus, Rorikor! Vai nu liec kārtis galdā, vai ejam mājās.

-    Filistra, šajā raundā Rorikors bija uzvarējis. Smagāra intereses trūkuma bruņās parādījās plaisa.

-     Kur? Smagārs teatrāli palūkojās pār plecu.

-    Ja esi rūpīgi lasījis Kranoka pareģojumu, Rorikors izlikās neredzam šo izrādi, tad tu zini, ka, izņemot jūs piecus, ir jābūt ari sestajam. Proti, tam, kurā iemājos visu piecu dēmonu garu tumšās lauskas. Šis iemiesojums ir Firistra. Dēmoni viņā atmodās tieši tad, kad Domhandā ieradās pārējie Cirmeņa izredzētie.

"Sasodīts!" Smagāram ļoti gribējās triekt dūri pret galdu, taču viņš savaldījās. Tādu uzvaru viņš Rorikoram nenovēlēja. Kā izcils kāršu spēlmanis viņš bija pietaupījis šo trumpi pašām beigām. Tātad Rorikors jau sen zināja, ka pirmo dēmonu garu lauskas mīt viņā un pārējos.

-   Nu un? visiem spēkiem viņš centās neizrādīt savu patieso noskaņojumu.

-    Astafals viņā ir ņēmis virsroku, un viņš kā sasvilis ir gatavs darīt visu, lai atgūtu kristālus, Rorikors atkal uzgrieza Smagāram muguru. Viņš bija uzvarējis. Jau atkal. Nu šis tiešām bija piedāvājums, no kura nebija iespējams atteikties. Cik paredzami!

-Ja tā, Smagārs nolēma, ka šobrīd ir nepieciešams pārtraukums, un cēlās, lai dotos projām, tad kādēļ tev neiesēdināt Loredas tronī šo visai glīto sātanu brunčos?

-     Tu tiešām ko tādu novēli Loredas ļaudīm? Rorikors iesmējās. Apdomā manu priekšlikumu, Smeg Smagār! Es gaidīšu tavu atbildi. Nesteidzies! Mums ir daudz laika.

Readona, vēlu tās dienas vakarā

Visu dienu viņa bija centusies uztvert katru vārdu, katru skatienu, tomēr vienīgais, ko Firistrai izdevās noskaidrot, bija tas, ka abi valdnieki un viņu draugi kaut ko plānoja. Bet ko?

Pievakarē ieradās viesi. Noslēpusies savā istabā aiz loga drapērijām, Firistra centās noklausīties, par ko pils pagalmā sarunājas visa četrotne un abi Talu puikas. Viņas novērošanas postenis nebija diez cik ērts, taču piebiedroties cilvēku pulciņam viņa nedrīkstēja. Viens no viesiem bija tā Smagāra meiča, un viņa varēja atpazīt Firistru.

Viņa labprāt atdotu roku, lai noskaidrotu, kas tas par gaišmatainu sprukstiņu, kurš stāvēja, apskāvis Smagāra skuķes vidukli. Taču tieši tāpat, kā viņai neizdevās saklausīt ne vārda no tā, kas tika runāts, viņai nebija izredžu arī uzzināt, kā tas skuķis ticis projām no Elkardonas un kas tas par jaunekli.

* * *

Heinriham un Lizai bija tik daudz jaunumu, ka bieži vien brālis un māsa runāja vienlaikus, viens otru pārtraucot vai papildinot. Tomēr viņi bija ieradušies atvadīties, nevis stāstīt par Malkoru. Bija pienākusi diena, kad zobenvalžiem jādodas projām. Vēlu vakarā, kad debesis jau bija satumsušas samtaini melnas, viņi pulcējās pils pagalmā, gatavi atvērt portālu uz Vārtiem.

-     Tikai neaizmirstiet, ka jums noteikti jāatgriežas uz kronēšanas ceremoniju, Liza iedunkāja Obzānu. Tas nebūs godīgi, ja dzīres notiks bez jums.

-    Kā citādi, iesmējās Sedrs. Kurš gan cits spēs novērtēt Malkoras ķēkšu veikumu? To spēj tikai Zefārs!

-    Kas tad tā būs par kronēšanu, ja tajā nepiedalīsies Memetrijs? piebilda Igra.

Lai gan draugi smējās un jokoja, viņu balsīs bija jūtamas atvadu skumjas. Viņi atkal bija uzvilkuši vecās Ullas sarūpētās drēbes un rūpīgi noslēpuši ieročus. Vienīgi šoreiz viņiem nebija nepieciešama ceļamaize, jo Vihels jau pusdienas laikā ziņoja, ka Lodorjans apsolījies sagaidīt viņus Stounhendžas templī.

-   Nu, kā es izskatos?! izsteidzies no pils, jau iztālēm sauca Memetrijs. Heinrihs bija laipni atvēlējis viņam savu vikingu natūriķa tērpu, lai valdnieks neatšķirtos no pārējiem.

-     Kā trollis tingā, Katrakans smējās, vēderu turēdams. Trūkst tikai ragainas ķiveres, un ari vaigi tādi… pārāk gludi.

-     Klau, pēkšņi kaut ko atcerējies, Heinrihs pavilka malā Obzānu, -ja nu jums rodas kaut mazākā iespēja, atved, lūdzu, man Tveiku. Zibens gan ir lielisks radījums, tomēr reizēm man tik ļoti pietrūkst izjāžu…

-     Nesolīšu, Obzāns aplika roku jaunekļa pleciem, bet centīšos. Visādā gadījumā es viņam nodošu no tevis sveicienus, ja neko vairāk izdarīt neizdosies.

-    Nu ari mēs beidzot esam gatavi, no staļļu puses draugu pulciņam pievienojās Alevina, kura vai vilkšus vilka sev līdzi Džulianu. Šis jau stundām nespēj atvadīties no sava mīluļa. Grūti pat noticēt, ka vēl pirms dažiem mēnešiem es viņu nevarēju ne pierunāt kāpt mugurā pegazam.

-     Mani satrauc tas, ka mēs atstājam Katrakanu vienu kopā ar to Filistru, Igra klusi pačukstēja Memetrijam. Es viņai neuzticos.

-    Te nu es tev piekritu, Memetrijs grūtsirdīgi nopūtās. Ari mani Firistras klātbūtne dara tramīgu. Taču par Katrakanu vari neuztraukties. Pat ja izrādītos, ka Firistrai aiz ādas ir kaut kas nelāgs, pret Katrakanu viņa ir bezspēcīga.

-    Tam ir grūti noticēt, Igra neatlaidās. Palūkojies, kas notiek ar Sedru, kad viņa ir tuvumā!

-    Jā, bet tavs draugs nav pa pusei elfs, iesmējās Memetrijs.

-    Un tad?! meitene nesaprata.

-     Ja Sedrs būtu elfu pēctecis, Memetrijs šķelmīgi pasmaidīja, uz viņu jau sen vairs nespētu nekādu iespaidu atstāt pat visdaiļākās sirēnas. Ja elfs iemīl, tad viņam visā pasaulē ir tikai viena būtne, kam ir vara pār viņa sirdi un prātu. Par Katrakanu es esmu mierīgs. Viņa sirds pieder Meornirai.

Tas nu gan bija jaunums. Igra vairākas minūtes kā apstulbusi lūkojās Memetrijā, nespējot aptvert tikko dzirdēto. Tomēr šī ziņa meiteni nomierināja. Pat ja Filistra kaut ko mēģinātu pasākt viņu prombūtnes laikā, pret Meorniru viņai nebija izredžu.

-    Ir laiks, Heinrihs smagi nopūtās. Viņam nepatika atvadas. Nekādas. Tādēļ viņš centās tās padarīt pēc iespējas lakoniskākas.

Šķiet, arī pārējie bija nolēmuši šo skumjo brīdi nevilkt garumā. Visi centās izlikties, ka šķiras tikai uz dažām dienām.

-   Sveicini Suzannu! Heinrihs pār plecu uzsauca pēdējā brīdī, dodoties iekšā Džuliana atvērtajā portālā uz Malkoru.

Kas te, pie visiem Somas nešķīsteņiem, notiek?! Firistra no visas sirds ienīda šo ķermeni, kas ierobežoja viņas spējas. Bijis viņai tagad Astafala ķermenis! Ar Astafala dzirdi viņa spētu saklausīt pat meža malā guļošas vāveres sirdspukstus. Bet cilvēka ķermenis to nespēja. Tas nespēja dzirdēt pat to, kas notika dažu soļu attālumā.

Vispirms tika atvērts portāls, kurā nozuda tie divi Smagāra meiča un viņas piegulētājs. Pēc dažām minūtēm tā elfu padauza Alevina atvēra vēl vienu portālu, un tajā devās visi četri zobenvalži, Memetrijs un abi elfu roklaižas Alevina un Džulians. Viņai steigšus bija jārunā ar Meistaru. Bet kā? Pat ja viņa pils staļļos nozagtu visātrāko zirgu, līdz Elkardonai būtu jājāj vairākas dienas. Neviens nepiekristu viņai atvērt portālu uz Elkardonu, un šim ķermenim nebija spārnu, kas ļautu Firistrai ātri sasniegt Loredu.

Kā krātiņā iesprostota viņa soļoja no vienas sienas līdz otrai, cenšoties kaut ko izdomāt, bet neviena veiksmīga doma nenāca prātā. Viņa bija šeit pamesta pilnīgi viena, bez jebkādiem palīgiem un atbalstītājiem, un ikviens plušķis Mentarā bija līdz nāvei uzticīgs Talu puikām.

"Meistar!" Firistra izmisumā sauca. "Ja manas domas spēj sasniegt tevi, lūdzu, atsaucies!"

Elkardonas pils, ap pusnakti

"Astafala, Telokhola, Navandara, Kaleaka un Hasaīka garu tumšās daļas savienojās vienā varenā veselumā, kas, apmeties Domhandā, gaida savu laiku, lai mostos un atkal kaitētu ļaudīm," Smagārs prātā citēja Kranoka hroniku.

Tātad Firistra bija šis "viens varenais veselums". Varbūt tādēļ viņa tā ietekmēja Smagāru? Nē, noteikti ne! Tas bija kas cits. Viņa iedarbojās uz viņa pamatinstinktiem, un tam nebija nekāda sakara ar dēmonu gariem. Ja Firistra spēja šādi ietekmēt viņu zinošu un pieredzējušu burvi -, kā tad viņa iedarbotos uz vienkāršajiem cilvēkiem? Rorikoram taisnība. Kaut ko tādu Loreda nebija pelnījusi. Mataau turēja varu pār valsti ar bailēm, bet tāds valdnieks kā Firistra kļūtu par visu dievinātu paverdzinātāju. Turklāt nedrīkstēja aizmirst arī šīs meičas asinskāri. Uz mirkli Smagāra atmiņā uzplaiksnīja aina: Mataau nocērt galvu kareivim, un Firistra gluži kā vampīrs ar skatienu uztver katru šā skata mirkli.

Riebumā nodrebinājies, Smagārs noraidoši papurināja galvu. Nē, to viņš nedrīkstēja pieļaut. Tad jau ļaudis paši būs gatavi mesties virsū zobeniem, lai tikai izdabātu savai asinskārajai dievībai.

"Tu esi dumjš zaļknābis, Smeg Smagār!" viņš domās pats sevi iepļaukāja. "Kā tu varēji nesaprast?! Tam skuķim noteikti rados ir sirēnas. Tikai tā iespējams izskaidrot to, ka viņa lika tavā ķermenī sarosīties iekāres spēkiem."

Ja viņam ir taisnība, un viņš bija pārliecināts, ka tā ir, tad Firistra vispār būtu jātur no cilvēkiem pa gabalu. Sirēnu rasei, dzīvojot augstu kalnos, retinātā gaisa dēļ bija ļoti novājināta oža. Lai rase neizzustu, daba kompensēja šo trūkumu, liekot sirēnu organismiem izdalīt krietni vairāk dzimumtieksmi raisošu feromonu. Sirēnām tas bija normāli, bet citiem šāds feromonu daudzums lika izjust grūti kontrolējamas dzimumdziņas. Smagāru bija paglābusi tikai labi attīstītā paškontrole.

Izsverot visus par un pret, viņam nācās secināt, ka Rorikora piedāvājums ir visnotaļ pamatots. Šobrīd viņš tiešām bija labākais troņa kandidāts. Protams, pastāvēja risks, ka šo situāciju varētu izmantot Talu mantinieki, kuriem bija likumīgas tiesības pieprasīt varu Loredā. Taču kopš Mataau krišanas bija aizritējušas vairākas dienas, un neviens no Tāliem nebija izteicis savas pretenzijas. Smagāram nācās atzīt, ka viņš tiešām spētu uzlabot dzīvi šajā valstī. Viņš zināja, kā to izdarīt. Taču viņu uztrauca kāds apstāklis Rorikors.

Burvis dzīvoja Loredā jau ļoti sen. Cik tieši, par to Smagāram nebija ne jausmas. Skaidrs bija tas, ka Rorikors ir krietni vecāks par Smagāru un bija pārdzīvojis vairākus valdniekus. Ja viņš vēlējās iesēdināt Smagāru Loredas tronī, lai iegūtu aiz aukliņām raustāmu lelli, kas izpildīs viņa pavēles, tad tā noteikti nebija Smagāra spēle. Viņš neļaus Rorikoram ar sevi manipulēt! Vai nu burvis spēlēs pēc viņa noteikumiem, vai Smagārs kravās mantiņas un dosies mājās. Tas nu bija izlemts.

* * *

Daudzu gadu garumā viņam bija tikai jāpamāj ar pirkstu un ikviens, uz kuru viņš norādīja, bija gatavs vai uz vēdera līst, lai tikai pieņemtu viņa piedāvājumu valdīt Loredā. Šis bija pirmais gadījums, kad kāds uzdrīkstējās ar viņu cīkstēties. Pretestība uzkurināja Rorikorā sen neizjustu azartu. Protams, viņš galu galā panāks savu. Smagārs bija tikai cilvēks. Kaut ari ar dēmonisku piedevu. Un cilvēki bija ļoti paredzami. Arī Smagārs reiz padosies. Bija tikai jāatrod īstās sviras, lai šis mehānisms sāktu darboties.

Rorikora pārdomas iztraucēja pēkšņi uzplaiksnījusi doma par pirmajiem dēmoniem. Visu šo laiku, kopš Astafals bija devies uz Reksaku, Rorikors pat nebija par viņu iedomājies. Malkoras tuvumā viņš Firistru nemanīja, un tas, ka cirmeniešiem bija viņu zobeni un gredzeni, apliecināja, ka Firistra nav tikusi viņiem klāt.

"Nez, kur tas skuķis blandās?" prātoja Rorikors, domīgi velkot ar pirkstiem pa malahīta plāksni.

Viņš gaidīja, gaidīja. Beidzot plāksne atdzīvojās. Rorikors ieraudzīja greznu istabu, kurā, uz grīdas sakņupusi, tupēja Firistra. Neizskatījās, ka viņa šajā istabā tiktu turēta ar varu, tomēr kaut kas nebija labi. Uz bridi atstājis savu ķermeni, Rorikors steidzās pie saviem skolniekiem. Tas, cik grūti viņam bija pārvietoties pat garu valstības zemākajos līmeņos, liecināja, ka viņš dodas uz labi aizsargātu vietu.

"Nu protams," burvis secināja, "Readonas pils. Kā gan es uzreiz neiedomājos?!"

-    Astafal! Rorikors klusi pasauca, un Firistra apjukusi palūkojās pa labi, tad pa kreisi, lai atrastu, no kurienes skan Meistara balss.

-    Tu tomēr izdzirdēji mani! viņa sajūsmā pielēca kājās.

-    Kādēļ tu sauci mani, Astafal? Rorikors centās izlikties, ka tiešām ir dzirdējis dēmonu. Droši vien tā ari bija. Iespējams, tieši tādēļ viņam tik negaidot bija ienākusi prātā doma noskaidrot, kur tie noklīduši.

-    Meistar, Firistra saraustīti stāstīja, te kaut kas notiek, bet es nespēju noskaidrot, kas. Cirmeņa izredzētie pirms brīža devās kaut kur kopā ar Talu jaunāko puiku un diviem elfu pieklīdeņiem. Tas noteikti nav uz labu.

-    Tu esi labi kalpojis, Astafal, Rorikors uzslavēja. Turpini savu darbu!

Projām viņš bija. Nebija jēgas ilgāk tērēt spēkus, paliekot Readonā, kas bija visai labi aizsargāta pret tumsas zintīm. Steigšus atgriezies savā ķermenī, Rorikors lika plāksnei meklēt cirmeniešus un teju vai neticēja pats savām acīm, kad plāksne tūliņ pat parādīja Akmens Vārtus.

"Pie Tumsas valdnieka pēdām!" Rorikors nodomāja. "Kas tad tas?!"

* * *

Smagārs bija gatavs kārtējam cīniņam ar Rorikoru. Mirkli pamīņājies pie burvja kabineta durvīm, viņš dziļi ieelpoja un pieklauvēja. Vēlā stunda viņu nesatrauca. Tādi kā viņš un Rorikors miegu kā atpūtas veidu izmantoja reti. Jo īpaši tad, ja situācija bija saspringta.

Durvis pavērās, un Smagārs apņēmīgi iesoļoja kabineta pustumsā. Vienīgais gaismas avots šajā telpā bija trīs sveces, kas atradās uz lielā rakstāmgalda pa labi no Rorikora. Burvis sēdēja pie galda un šķita visai neapmierināts ar Smagāra pēkšņo ierašanos, it kā būtu pieķerts darām kaut ko aizliegtu.

Nepievēršot uzmanību Rorikora sapīkumam, Smagārs apsēdās viņam pretī, atbalstīja elkoņus uz krēsla roku balstiem, salika kopā pirkstu galus un klusējot lūkojās Rorikorā, gaidot, lai burvis pirmais uzsāk sarunu. Taču arī Rorikors nogaidoši klusēja.

Situācija draudēja izvērsties par muļķīgu farsu, bet Smagārs nolēma nepiekāpties. Viņam prātā nāca bērnu dienu spēle, kuru viņi ar vietējiem puikām bija nosaukuši par nervu pārbaudi. Viņi iezīmēja noteikta garuma trasi, divi puikas nostājās katrs savā trases galā un, atskanot starta signālam, ko kājas nes, skrēja cits citam pretī. Uzvarētājs bija tas, kurš nenovirzījās no trases un nemetās sāņus, baidoties no sadursmes. Smagārs šajā spēlē vienmēr bija uzvarētājs. Drīz vien citi puikas, zinot to, ka Smagārs labāk dabūs punu nekā metīsies sāņus, jau laikus grieza viņam ceļu, izvēloties labāk zaudēt, nevis savainoties. Arī tagad viņš negrasījās padoties.

-    Vai esi pieņēmis lēmumu? Rorikors neizturēja.

-     Pirms es pieņemu galīgo lēmumu, Smagārs jutās uzvarējis,

-     man būtu jāprecizē daži apstākļi.

-     Precizē! burvis rāmi noteica.

-    Ja man jāparaksta līgums ar pašu nelabo, es vēlos zināt, ko no tā iegūsti tu, viņa balss skanēja mierīgi un lietišķi kā cilvēkam, kurš ieradies apspriest darījumu un panākt sev izdevīgākus noteikumus.

Bridi cieši lūkojies Smagāra sejā, Rorikors ar īkšķi un rādītājpirkstu gurdi izberzēja acis un uz mirkli sastinga, satvēris virsdeguni. Pēkšņi viņš šķita vecs kā visa pasaule un bezgala noguris.

-     Gribi dzirdēt patiesību, Smeg Smagār? Rorikors klusi iesāka.

-    Tad zini, man no tā nav nekāda labuma. Šajā darijumā es neko neiegūstu. Ja tu domā, ka man ir svarīgi palikt Loredā, ka esmu te pieaudzis un iesakņojies, tad tu kļūdies. Man nebūtu vajadzīga pat stunda laika, lai sakravātos un dotos projām. Vari būt drošs, man Domhandā vietas pietiks. Darāmā ari. Es izteicu tev savu piedāvājumu tikai pašas Loredas dēļ. Kādu laiku esmu dzīvojis šajā valsti un jūtos par to atbildīgs. Tas ari viss. Patiesībā man ir nospļauties gan par Loredu, gan par visu Domhandu ar visiem tās ļautiņiem, lai kādi tie būtu. Arī par tevi man nospļauties,

Smeg Smagār. Ja vēlies, vari iet, savākt savus cilvēkus un doties, kur acis rāda. Esmu no jums visiem noguris. No jūsu kašķiem, vājībām, sīkajām intrigām, stulbuma, maziskuma un zemiskuma. Neviens no jums nav pelnījis, lai kāds par jums rūpētos. Lēmums, kuru tu pieņemsi, būs tikai tavs lēmums. Tikai tu būsi atbildīgs par visām sava lēmuma sekām.

Tas bija nāvējošs trieciens. Pirmo reizi mūžā Smagāram gribējās novirzīties no trases, dodot ceļu daudz spēcīgākam un izturīgākam pretiniekam. Rorikora pēkšņā atklātība satrieca pīšļos visu viņa rūpīgi izplānoto pārrunu stratēģiju.

-   Vai tas nozīmē, ka tu nekad neapstrīdētu manus lēmumus un nemēģinātu mani ietekmēt? jau uzdodot šo jautājumu, Smagārs to nožēloja. Pēc visa, ko bija sacījis Rorikors, Smagāra jautājums bija muļķīgs.

-    Kā jau teicu, mans draugs, Rorikors smagnēji piecēlās un, uzgriezis sarunbiedram muguru, nostājās pie loga, man nebūtu vajadzīga pat stunda, lai dotos projām no Loredas. Ja uzskati, ka es traucēšu tev valdīt pēc taviem ieskatiem, pasaki! Es nekavējoties došos ceļā.

Viņš bija sakauts kā puika. Jebkādi turpmākie jautājumi un savu noteikumu diktēšana bija lieka. Viņam bija atstāta tikai viena iespēja: pateikt "jā" vai "nē".

-    Kāds ir tavs lēmums, Smeg Smagār? Rorikors jautāja, pat nepagriezies uz viņa pusi.

Kādēļ Meistars klusēja? Kādēļ Odins bija atstājis viņu vienu tik svarīgā brīdī? Vai tiešām viss šā lēmuma smagums viņam bija jāiznes uz paša pleciem?

Smagārs piecēlās. Viņam ļoti gribējās doties projām, paliekot atbildi parādā, tomēr kaut kas lika viņam apstāties. Satvēris krēsla atzveltnes rotājumus, viņš tik cieši apvija pirkstus ap tiem, ka koks tik tikko nesabirza sīkās skaidās.

-    Kāds ir tavs lēmums? burvis atkārtoja, turpinot lūkoties tumsā aiz loga.

Lēmums! Ja šo lēmumu pieņemt būtu tik vienkārši, viņš labāk izvēlētos tūliņ pat atstāt Elkardonu. Bet runa nebija par viņu. Runa bija par visiem Loredas cilvēkiem. Runa bija par Loredas kaimiņvalstīm, kuras šobrīd neziņā lūkojās uz agrākās diktatūras pusi, cenšoties uzminēt, kā Mataau krišana ietekmēs viņu dzīvi.

-    Kāds ir tavs lēmums, Smagār? Rorikora balsī bija dzirdams nogurums.

-   Gatavojies ceremonijai, mans draugs, Smagārs noteica aizkritušā balsī, kas viņam pašam šķita sveša.

-    Tu uzņemies nopietnu darbu, Smagār, burvis šķita pat augumā sakrities, bet viņa balsī bija saklausāms atvieglojums. Acīmredzot viņam tiešām rūpēja Loredas intereses. Ja ne vairāk, tad kā pateicība par ilgo uzturēšanos šajā valstī. Vismaz tu nebēdz, kā to dara tavi draugi.

Tas nu bija par daudz! Smagāru plosīja pretrunīgas vēlmes: no vienas puses, viņam ļoti gribējās noskaidrot, ko tieši Rorikors bija gribējis sacīt. No otras puses, visa viņa būtība tiecās ātrāk doties projām no kaujas lauka, kurā viņš bija cietis tik smagu sakāvi. Šoreiz viņš ļāvās vēlmei bēgt. Neteicis vairs ne vārda, Smagārs devās laukā no Rorikora kabineta.

Pie Akmens Vārtiem, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša ceturtā ceturkšņa ceturtā diena

(25. aprīlis pēc Jaunās pasaules kalendāra)

-    Kādēļ mums tas jādara naktī? Memetrijs bija neizpratnē. Loreda taču tagad neuzrauga Vārtus.

-    Atšķirībā no domhandiešiem, kārtojot lāpas, paskaidroja Obzāns, -Jaunās pasaules cilvēki pat nenojauš, ka viņu iecienītais tūrisma objekts patiesībā ir portāls, kas savieno vismaz divas pasaules. Turklāt Jaunajā pasaulē Vārti atrodas klajā laukā, kur diendienā tos dodas apskatīt tūkstoši ziņkārīgo vai to, kas uzskata Stounhendžas templi par svētvietu. Iedomājies, kādu sajūsmu izraisītu mūsu ierašanās gaišā dienas laikā!

Memetrijam to bija grūti iztēloties, tomēr viņš pieņēma, ka Obzāns zina labāk. Viņam šis pasākums sāka uzdzīt šermuļus. Sākotnējā sajūsma par jaunu piedzīvojumu bija noplakusi, un nu, kad viņš jau stāvēja uz piedzīvojuma sliekšņa, viņu pārņēma nedrošības izjūta un pat neliela panika.

Kamēr Obzāns un Alevina gatavoja Vārtus rituālam, Igra domīgi ielūkojās meža tumšajā biezoknī. Pirms nieka divām nedēļām viņi bija šeit ieradušies un izcīnījuši savu pirmo asinīm slacīto uzvaru. Divas nedēļas! Tikai divas nedēļas. Jau viņu bilancē bija atkarota veselas valsts neatkarība, ilgus gadus pastāvējušas varas gāšana un sabiedroto pulks visā Domhandā. Ja tā padomā, kopš vakara, kad Sedrs bija atnesis mājās savu neparasto atradumu, bija pagājis tikai mēnesis. Bet Igrai tas bija kā vesels gads vai pat vairāki.

-    Viens aplis ir noslēdzies, domīgi ieminējās Zefars, it kā būtu noklausījies meitenes domas.

-    Sedra vārdiem runājot, viņa skumji pasmaidīja, esam pabeiguši pirmo līmeni.

-    Bet pirmais nekad nav pēdējais, mazā, Sedrs nebēdnīgi pačukstēja. Esam izpildījuši visus uzdevumus un tagad varam doties uz otro līmeni pretī jauniem izaicinājumiem.

-     Hei, puis! uzķērusi drauga rotaļīgo noskaņojumu, Igra iedunkāja viņu. Vai to es dzirdu no cilvēka, kurš vēl nesen protestēja pret dzīvošanu pēc citu sarakstīta scenārija?

-    Suzannai bija taisnība, Sedrs mākslotā bezspēcībā noplātīja rokas. Spēlē ir noteikumi, kurus var apiet, mainot visu spēles gaitu. Mēs to paveicām Malkorā. Šis sasniegums scenārijā nebija paredzēts.

-    Labs ir, ļaudis, uzsauca Obzāns, ar Quardendra aizdedzinot lāpas. Esam gatavi doties ceļā.

Nostājušies katrs savā Vārtu pusē, Džulians un Alevina sāka skaitīt Vārtu Vārdus, kas atšķīrās no tiem, ar kuriem viņi bija atvēruši portālu pirms divām nedēļām. Domhandā lietoja elfu Vārdus pirmtautas valodā.

Charta ehos tri nuhan molti, Verte ando rjaneve sare, Lin kovvi klitni sajek, Tri bakti halalli brinvek, Senkvadat mekolne quare, Sneiet tandi traadi nuhan!

Dzīves kokā Zibens sper, Uguns spēkam durvis ver, Vējš kad pelnus izkaisīs, Ūdens traukā izšķaidīs, Noslēdzies būs dzīvais loks, Taps par zemi atkal koks!

Elfu skolnieki trīs reizes noskaitīja Vārdus, un pēc katras reizes atdzīvojās kāda no Vārtu daļām. Vispirms ar savādu iekšējo starojumu piepildījās senie akmens bluķi. Tad spēcīga vēja brāzma izbrāzās cauri mežam, liekot lāpu liesmām gandrīz noslāpt. Uz pēkšņās tumsas fona Vārtu akmeņi iezaigojās, un Vārtu arkā ieplūda zilgana migla. Visbeidzot, Vārdiem izskanot pēdējo reizi, Vārtu arku aizpildīja enerģijas staru tīklojums, kādu viņi jau bija redzējuši iepriekš. Vārti bija atvērti.

Pirmā stāsta beigas

Content

Jākobsons Visvaldis Voldemārs Noljāras kristāli

Pateicības

1 STĀSTS NOLJĀRAS KRISTĀLI

Liona, 4298. gada 23. marts

Šanhaja, tajā pašā laikā

Liona, tās pašas dienas nakts

Šanhaja, 4298. gada 24. marta rītausma

Liona, tajā pašā laikā

Šanhaja, tās pašas dienas vidus

Liona, agra tās pašas dienas pievakare

Šanhaja, tajā pašā laikā

Liona, agrs 4298. gada 26. marta rīts

Šanhajas lidostas tuvumā tajā pašā laikā

Liona, tās pašas dienas pēcpusdiena

Liona, 4298. gada 27. marta rīts

Pēc dažām stundām

Motelis relax, tajā pašā laikā

Ronas krasts Lionas piepilsētā, pēc dažām stundām

Marseļa, tajā pašā laikā

Liona, vēls tās pašas dienas vakars

Liona, 4298. gada 28. marta rīts

Motelis relax, pēc dažām stundām

Liona, tajā pašā laikā

Liona, iepirkšanās centrs modern, pēc dažām stundām

Liona, tajā pašā laikā

Sedra dzīvoklis, pēc dažām minūtēm

Marseļa, tās pašas dienas vidus

Skotijas kalniene, tajā pašā laikā

Liona, Reģionālās Kriminālistikas pārvaldes laboratorija, tajā pašā laikā

Liona, Modernās mākslas muzejs, tajā pašā laikā

Skotijas kalniene, tajā pašā laikā

Liona, Sedra dzīvoklis, tās pašas dienas vakars

Liona, krodziņš cave ā vin, vēls tās pašas dienas vakars

Liona, lielveikals modern, tajā pašā laikā

Sedra dzīvoklis, nakts

Marseļa, 4298. gada 29. marta rīts

Liona, Sedra dzīvoklis, tajā pašā laikā

Lionas piepilsēta, pēc dažām stundām

Sedra dzīvoklis, tajā pašā laikā

Lionas centrs, tajā pašā laikā

Skotijas kalniene, Saules ciemats, tajā pašā laikā

Liona, tajā pašā laikā

Skotijas kalniene, Saules ciemats, tās pašas dienas pievakare

Marseļa, tajā pašā laikā

Liona, Vispasaules galerijas parks, tās pašas dienas vēlā vakarā

Zefāra dzīvoklis, pēc dažām stundām

Kaut kur virs Francijas, tajā pašā laikā

Virs Šveices, pēc brīža

Zefāra automašīnā virs Čehijas robežas, tajā pašā laikā

Marseļa, 4298. gada 30. marta rīts

Atraktu nams, 4298. gada 31. marta rīts

Marseļa, tajā pašā laikā

Atraktu nams, pēc dažām stundām

Marseļa, 4298. gada 5. aprīlis, agrs rīts

Atraktu nams, tajā pašā laikā

Marseļa, tajā pašā laikā

Atraktu nams, tās pašas dienas pēcpusdiena

Marseļa, agrs 4298. gada 6. aprīļa rīts

Atraktu nams, 4298. gada 7. aprīlis, priekšpusdiena

Marseļa, pēc dažām stundām

Atraktu nams, tajā pašā laikā

Berne, tās pašas dienas pēcpusdiena

Atraktu nams, tajā pašā laikā

Bordo centrs, tās pašas dienas pievakare

Atraktu nams, tajā pašā laikā

Grīnoka, Saules ciemats, tās pašas dienas vakars

Atraktu nams, vēlu vakarā

Atraktu nams, pēc mirkļa

Gēteborgas apkaimē, pēc mirkļa

Amazoņu nometne, neilgi pirms pusnakts

Marseļa, tajā pašā laikā

Amazoņu nometne, pusnaktī

4298. gada 8. aprīlis, agrs rīts

Domhanda, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša otrais ceturksnis

Carskoje Selo, tajā pašā laikā

Liona, pēc dažām stundām

Amazoņu nometne, tajā pašā laikā

Carskoje Selo, tajā pašā laikā

Liona, tās pašas dienas pēcpusdiena

Carskoje Selo, tās pašas dienas pievakarē

Liona, pēc mirkļa

Amazoņu nometne, tajā pašā laikā

Ceļā uz Elkardonu, vēlāk tās pašas dienas vakarā

Amazoņu nometne, tajā pašā laikā

Ledkalnes ķēniņa Kranoka vēstījums

Domhanda, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša otrais ceturksnis

Amazoņu nometne, 4298. gada 9. aprīļa rīts

Ceļā uz Elkardonu, tajā pašā laikā

Amazoņu nometne, pēc dažām stundām

Marseļa, ap to pašu laiku

Amazoņu nometne, pēc brīža

Marseļa, tajā pašā laikā

Amazoņu nometne, pēc dažām stundām

Marseļa, dienas vidus

Amazoņu nometne, pēcpusdiena

Pusdienas gājumā no Elkardonas, tajā pašā laikā

Amazoņu nometne, pievakare

Elkardonas pils, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša otrais ceturksnis

Amazoņu nometne, 4298. gada 10. aprīļa rīts

Reakorda, pēc dažām stundām

Amazoņu nometne, tās pašas dienas vidus

Elkardona, pēc dažām stundām

Amazoņu nometne, vēla tās pašas dienas pievakare

Reakorda, tajā pašā laikā

Viltšīra, Stounhendžas templis, pēc dažām stundām

Elkardona, tajā pašā laikā

Stounhendža, pusnaktī

Reakorda, tajā pašā brīdī

Domhanda, Akmens Vārti, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša otrais ceturksnis (11. aprīlis pēc Jaunās pasaules kalendāra)

Reakorda, tajā pašā laikā

Stundas gājienā no Akmens Vārtiem, tajā pašā laikā

Elkardona, pēc dažām stundām

Mežs pie Akmens Vārtiem, tajā pašā laikā

Elkardona, pēc dažām stundām

Elkardonas mežā, tajā pašā laikā

Elkardona, tās pašas dienas pēcpusdiena

Loredas mežā, vēlā tās dienas vakarā

Elkardona, īsi pirms pusnakts

Loredas mežs, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša otrā ceturkšņa beigas

Readona, agrs rīts

Loredas mežā, tajā pašā laikā

Elkardona, pēc dažām stundām

Loredas mežā, ap pusdienlaiku

Elkardona, tās pašas dienas vidus

Loredas mežs, pievakare

Readona, vēls tās pašas dienas vakars

Elkardona, tajā pašā laikā

Reksaka, tajā pašā laikā

Elkardona, tajā pašā laikā

Reksakas ciemats, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša otrā ceturkšņa beigas

Elkardona, īsi pirms rītausmas

Reksaka, agrs rīts

Ellcardona, tajā pašā laikā

Readona, vēla pēcpusdiena

Reksaka, tajā pašā laikā

Elkardona, tajā pašā laikā

Readona, pēc dažām stundām

Elkardona, tajā pašā laikā

Readona, tās pašas dienas vakars

Elkardona, tajā pašā laikā

Readona, ap pusnakti

Reakorda, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša otrā ceturkšņa pēdējā diena

Readona, agrs rīts

Elkardona, ap to pašu laiku

Readona, vēlu tās pašas dienas vakarā

Readonas rietumu vārti, tajā pašā laikā

Readonas pils, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša trešā ceturkšņa pirmā diena

Elkardona, agrs rīts

Readona, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša trešā ceturkšņa otrā diena

Malkoras robeža, tās pašas dienas vidus

Readonas pils, pēc brīža

Sriefas nomale, pēc brīža

Readona, pēc dažām stundām

Sriefa, īsi pirms pusnakts

Malkoras robeža, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša trešā ceturkšņa trešā diena

Readona, ap to pašu laiku

Sriefa, pēc dažām stundām

Readona, ap pusdienlaiku

Mežā pie Malkoras robežas, pēc brīža

Sriefa, ap to pašu laiku

Elkardona, pēc brīža

Sriefa, pēc brīža

Readona, tās pašas dienas pievakarē

Sriefa, vēlu vakarā

Elkardona, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša ceturtā ceturkšņa trešā diena

Readona, ap to pašu laiku

Elkardona, tās pašas dienas vakarā

Readona, vēlu tās dienas vakarā

Elkardonas pils, ap pusnakti

Pie Akmens Vārtiem, Šķelšanās 6998. gada pavasara otrā mēneša ceturtā ceturkšņa ceturtā diena