Latviešu autori

Purpura karaļa galmā

Latviešu autoru fantāzijas un fantastikas stāsti

Purpura karaļa galmā

.

SATURS

Didzis Sedlenieks. Kvarku pavēlnieks ; Didzis Sedlenieks. Cūka ; Dace Znotiņa. Glābiņš ; Dace Znotiņa. Ēšanas traucējumi ; Ilze Eņģele. Punkts pie apvāršņa ; Ilze Eņģele. T-persona ; Līga Ezera. Zemes smarža ; Santa Brauca. Kaimiņiene ; Vilis Kasims. Nemiera gars ; Santa Senkāne. Ledus ; Guntis Eņģelis. Krātiņš ; Kristīne Zute. Stāsts par kādām beigām ; Armands Skutelis. Kritusī zvaigzne ; Līga Sproģe. Raiannonas turnīrs ; Artūrs Dedzis. Snaudas eksperts ; Arnis Buka. Purpura karaļa galmā

Didzis Sedlenieks Kvarku pavēlnieks

Sēdēja Vecītis laivā un meta jūrā tiklu. Meta trīs reizes, meta desmit, bet tīkls kā bija tukšs, tā palika tukšs. Nevienas zivtiņas, pat jūraszāles tiklā nesapinās. Vecītis nospļāvās jūrā un meta tīklu atkal un atkal; saule nežēlīgi cepināj a galvu, bet pār bezgalīgo tirkīzzilās jūras klaidu nepārskrēja ne vilnītis. Bija pilnīgs bezvējš, un Vecīti māca bezcerība.

Patiesībā jau viņš nebija nekāds vecītis, vienkārši draugi bija viņu tā iesaukuši. Satika kaut kur un uzsauca: "Olā! Sveiks, Vecīt, kā klājas?" Vecītis bija piedzīvojis trīsdesmit četrus Jaungadus, bet pasē bija rakstīts, ka pilnā vārdā viņu saucot Alberto Hosē de Vardans. To gan reti kurš zināja, parasti teica vienkārši Vecītis.

Visu mūžu Vecītis bija nodzīvojis te, jūras krastā, nelielā zvejnieku ciematā. Viņš nebija bagāts, bet ari badu necieta, jo jūra diezgan bagātīgi atlīdzināja viņa pūliņus. Tikai ne šodien. Vecītim šķita, ka jūra aizmigusi un visi tās iemītnieki kaut kur paslēpušies. Tā nekad vēl nebija bijis ari citi zvejnieki nekad nebija atgriezušies krastā pilnīgi tukšā. "Eh," domāja Vecītis. "Metišu tīklu vēlreiz. Ja ari tad nekā nebūs, braukšu krastā un gaidīšu rītdienu." Sacīts darīts. Vecītis meta tīklu un vilka to laivā. Tikls padevās bez jebkādas pretestības, tātad tas atkal bija tukšs. Vecītis nolamājās un ievilka laivā pēdējās divas pēdas tīkla. Tavu brīnumu! Tajā spirinājās mazmazītiņa sardīnīte, tik maza, ka Vecītis lāgā nesaprata, kā tā nav izslīdējusi cauri tīkla acīm. Vecītis vairs neizturēja un skaļā balsī iebrēcās:

-    Kaut velns tevi rautu! Būtu tu vismaz zelta zivtiņa kā pasakā, būtu kāda jēga no tādas sīkaļas!

Vecītis iespēra tīklu laivas tālākajā galā un ierūcināja motoru. Pēkšņi viņš saklausīja kādu sīkā balstiņā sakām:

-    Vai tā būs labāk?

Vecītis paskatījās visapkārt, bet nevienu runātāju neredzēja. "Laikam saulē būšu pārkarsis," viņš domāja un pagrieza laivu krasta virzienā.

-    Skaties te, tīklā!

Vecītis paskatījās, un tavu brīnumu! sīkā sardīnīte zaigoja visās varavīksnes krāsās gluži kā neredzēts aizjūras dārgakmens.

-     Iznes mani krastā, Vecīt! Man jūras ūdens var būt kaitīgs!

Tikām laivas purngals jau skāra krastu. Vecītis izlēca no laivas un paskrēja pāris soļu nostāk.

-     Kas tu tāda esi? viņš vaicāja. Kā tu zini manu vārdu?

-    Es visu zinu, Vecīt! sardīnīte atbildēja. Tavā prātā var lasīt kā atvērtā grāmatā. Bet tagad naski nes mani mājās un apžāvē!

-     Varbūt mest tevi atpakaļ jūrā? Vecītis nebija īsti pārliecināts. Varbūt tu esi kaut kāda spiegu mašīna vai velnišķīgs izgudrojums?

-    Nes, nes, Vecīt! Gan jau tiksim skaidrībā un kļūsim draugi. Tu palīdzēsi man, es tev. Kazi, varbūt varam viens otram izrādīties noderīgi?

Vecītis paņēma sīkaļu rokā un uzreiz saprata, ka sardīne tā noteikti nav. Radībiņa bija pāris centimetru garš cilindrs ar lauru lapai līdzīgu izaugumu vienā galā un vairākiem tieviem taustekļiem otrā. Runājošais radījums Vecītim šķita interesants, un ko gan tāda sīkaļa var padarīt pieaugušam vīrietim? Viņš iemeta viltus sardīni tarbā un kāpa kalnup uz mājām.

Noslaucīja no galda maizes drupačas un uzlika uz tā mazo radībiņu. Vai tā nav paaugusies? Vecītim šķita, ka radībiņa tagad ir reizes divas lielāka nekā sākumā. Bet varbūt tas tikai optisks māns. Radība aši nostājās vertikāli, balstoties uz izaugumiem vienā galā, pagrozīja lapu otrā galā un paskraidīja pa galdu šurpu turpu.

-     Paldies, Vecīt, ka izvilki mani no jūras, bet tagad mums nopietni jāaprunājas.

' Kas tu, pie joda, tāda esi? Vecītis jautāja.

-   Labs jautājums, ļoti labs jautājums, Vecīt. Tavā prātā izlasīju, ka esi jau sapratis es neesmu zivs, es vispār neesmu no šīs planētas un pat no šīs galaktikas ne. Es esmu Sūtnis.

-    Kas… No kurienes tu esi? Vecītis nesaprata. Un ko tev no manis vajag?

-     Nav jēgas tev stāstīt, no kurienes es esmu, tāpat nesapratīsi. Tas arī nav svarīgi, jo galveno darbu tu jau esi paveicis izvilki mani no jūras, kur es pavisam noteikti būtu sabojājies vai nonācis kāda jūsu planētas radījuma gremošanas sistēmā.

-    Tātad tu neesi draugs? Varbūt tu esi ienaidnieks? Vecīti jau sāk mākt nelabas priekšnojautas.

-   Tu mani izglābi, tāpēc varbūt arī būsim draugi viss atkarīgs no tavas vēlmes sadarboties. Bet visai pārējai

cilvēcei diezin vai būšu draugs, jo nesu vēsti no saviem saimniekiem pieprasām jūsu tūlītēju padošanos, citādi nāksies jūs visus iznīcināt.

Vecītis juta, ka pakausis nosarmo, istabai izbrāzās cauri it kā auksti kalnu vēji. Vecīti pārņēma paniskas bailes, un viņš sāka kāpties atpakaļ no galda, uz kura Sūtnis jau bija pastiepies pāris sprīžu garumā, un tā sākotnējais krāsainais mirdzums sāka iegūt patinētas bronzas krāsu.

-     Bailes ir jūsu rasei raksturīga īpašība, teica Sūtnis, sparīgi grozīdams lapiņu virs galvas. Vismaz Vecītim šķita, ka tajā galā radījumam varētu būt galva. Nekādus maņu orgānus gan nevarēja redzēt. Ja izdarīsi visu, kā saku, tev nav ko baidīties un jaunie saimnieki tevi saudzēs. Varbūt pat iecels kādā amatā. Piemēram, par savu sugas brāļu ganu.

Sūtnis tā savādi pagrudzināja, ko Vecītis iztulkoja kā smieklus.

-    Raugi, Vecīt, es esmu pavisam citas rases un pavisam citas galaktikas Sūtnis. Es neesmu viens no viņiem, bet dodos pa priekšu kara flotei, lai stātos kontaktos ar vietējiem iedzīvotājiem (ja tādi ir) un pēc iespējas izvairītos no resursu zaudēšanas. Es esmu kā lai labāk pasaka tavā valodā? es esmu algots darbinieks, ierēdnis.

Vecītis bija atguvies no pirmītējā izbīļa un teica Sūtnim:

-   Ja nu es nepiekrītu tev palīdzēt? Ja paņemu, lūk, šo lāpstu un bliežu pa tavu pauri?

-   Neiesaku to darīt. Mēs, Sūtņi, esam Kvarku Pavēlnieki, izsakoties tavas planētas terminos. Teikšu tev godīgi, Vecīt, pat jūsu visgaišākie prāti no kvarkiem ne velna nejēdz un tālāk par matemātisku teoriju nav tikuši!

-    Kas tie par kva… Vardes, vai?

Sūtnis atkal iegrudzinājās, laikam jau Vecīša nezināšana viņu uzjautrināja.

-     Kvarki, dumjais tavs prāts, ir visa Visuma pamatu pamats. No tiem sastāvi tu, es, gaiss, ko tu elpo, un pārtika, ko ēd. Pat atomi sastāv no kvarkiem.

Vecītis neko daudz no skolas gudrībām neatcerējās, bet skaidri zināja, ka viss sastāv no molekulām, bet tās no atomiem, nekā mazāka nav.

-    Cik gan atpalikuši jūs esat! Sūtnis teica. Lielākā daļa Visuma prot tikt galā ar atomiem; mēs, Sūtņi, ari ar kvarkiem. Izstāstīšu tev vienkāršāk atomiem ir kodoli, kas sastāv no pozitroniem un neitroniem, bet tas vēl nav viss. Vēl dziļāk ir hadroni, un tie savukārt sastāv no kvarkiem. Tiem nav masas, ir tikai pozitīvs vai negatīvs lādiņš. Lūk, ja varam šos lādiņus pēc patikas mainīt, varam iegūt jebkādu masu, proti, matēriju. Piemēram, ņemsim tavas mājas celtniecībā izmantotos materiālu atomus un parakāsimies mazliet pa to kvarkiem, un, skaties, pārvērtlsim ķieģeļus, cementu, koku un stiklu par gaisu.

Nekas nenotika, vienkārši māja ap Vecīti izgaisa. Pirmīt bija, bet tagad viņš stāvēja uz akmeņainas zemes, virs galvas bija debesis un lejā pie kājām jūra.

-    Kā patīk, Vecīt? Ja gribi, varu no gaisa molekulu atomiem uzbūvēt tev pili, kuģi, varu pat to kalnu pārvērst par nelielu Sauli. Es varu visu, pilnīgi visu!

Vecītis saprata labi nebūs -, sagrāba lāpstu un no visa spēka blieza pa galdu, uz kura Sūtnis jau bija paaudzies līdz ķieģeļa izmēriem. Lapiņa uz viņa galvas bezspēcīgi nokārās. Viņš sagrāba apdullušo Sūtni un iemeta bedrē, ko pirms pāris dienām bija izracis akai. Neprātīgā steigā Vecītis meta bedrē akmeņus un zemi, līdz tā bija piepildīta. "Tā tev ari vajag, riebīgais citplanētieti!"

Viņš pagriezās, lai ietu un ziņotu par mazo nejaucēnu ciema policistam vai pat tālajai varai galvaspilsētā. Vecītis pagriezās, bet nekur aiziet nevarēja kājas bija pārvērtušās par olīvkokiem, kuros nupat sāka gatavoties augļi.

-      Vecīt! aiz muguras atskanēja varens bļāviens.

-    Vai tiešām tu nesaproti, ka es varu VISU? Varu pārvērst tevi par skrūvi motorā, par putekļiem, par starojumu. Par antimatēriju, es varu visu tavu pasauli pārvērst par vienalga ko vai pilnīgi par NEKO!

Zeme bija pārtapusi par metāla plato, un uz tā stāvēja Sūtnis, tagad jau teju divu metru augumā. Vecītis raustījās un staipījās, bet olīvkoku kājām bija stipras saknes. Viņš svīda aukstus sviedrus, kas kā dzintardzeltenas sulas lāses ritēja pa koka kāju mizu.

-     Vai nu tu darīsi, ko es lieku, vai arī nekavējoties beigsi eksistēt un es meklēšu citu vietējās faunas pārstāvi prasības izteikšanai!

-    Labi, Sūtni, labi, tikai atbrīvo mani, Vecītis lūdzās.

-     Es taču nevaru tev palīdzēt, ja līdz pusei esmu koks!

Pēkšņi kājas atkal bija vietā, un Vecītis metās bēgt. Divi soļi, un viņš ieskrēja ūdens sienā, kas bija uzradusies ceļa vietā.

-   Nemuļķojies, Vecīt, nav iespējams no manis aizbēgt, teica nu jau savus trīs metrus garais Sūtnis.

-     Labi, es vairs nebēgšu, bet ko tev no manis vajag?

-      Sazinies ar savas planētas valdību un paziņo, lai nekavējoties padodas, pretējā gadījumā mēs visas jūsu pilsētas pārvērtīsim par NEKO. Maniem saimniekiem interesē tikai fauna tāda kulināra interese, ja saproti, ko ar to gribu teikt.

-     Bet mūsu planētai nav vienotas valdības, Vecītis teica. Uz Zemes ir milzums valstu, visām tām ir valdības, un tās vieno tikai Apvienoto Nāciju Organizācija.

-    Tad sazinies ar to organizāciju.

-    Kā sazināties? Es taču nevaru aiziet pāri okeānam!

-     Piezvani! Neesi taču tik neaptēsts, ka neko nezini par tālruni!

Nez no kurienes uzradās melns senlaicīgs tālrunis, klausule karājās gaisā tam līdzās, un bija dzirdami izsaukuma signāli. "Ja vēlaties runāt angļu valodā, ievadiet ciparu 1, ja vēlaties runāt spāņu valodā, ievadiet ciparu 2…" Vecītis ar steigu pagrieza uz ripas ciparu 2. "Apvienoto Nāciju Organizācija klausās," bija dzirdams klausulē.

-     Savienojiet mani ar priekšsēdētāju, Vecītis brēca klausulē. Mani sagūstījis pustraks citplanētietis un draud visu iznīcināt, ja mēs nepadosimies!

-      Priekšsēdētājs ir aizņemts, varbūt labāk zvaniet policijai, ja kāds jūs sagūstījis?

-    Nē, jūs nesaprotat viņi grib iekarot visu Zemi un cilvēkus izmantot uzturam!

-    Senjor, vai jūs lietojat narkotikas?

-     Es neko nelietoju, tā ir patiesība! Vecītis kliedza klausulē. Nupat viņš bija pārvērtis mani par koku! Viņš valda pār kva… kvarkām!

-      Atvainojiet, senjor, vērsieties pie sava ārsta, ar tādām lietām ANO nenodarbojas!

Otrā galā kāds nolika klausuli.

-    Redzi? Vecītis teica. Viņi man netic!

-    Tas jau bija gaidāms, pirmajā reizē neviens netic. Tu taču ari uzreiz man neticēji, mierīgi teica Sūtnis, kurš tagad jau bija ziloņa izmērā. Kura ir jūsu planētas lielākā pilsēta?

-     Santa de Krusa del… nē, laikam Ņujorka. Tur ari tā ANO atrodas.

-    Labi, tad paskatīsimies jaunākās ziņas.

Gaisā ne no kurienes parādījās milzīgs ekrāns, un kāda kamera rādīja Ņujorku no putna lidojuma. Sagriezās virpulis, un pilsēta izgaisa. Kad putekli nosēdās, līdz pašam apvārsnim pletās pelēks tuksnesis, kura malā kā vientuļš koks stāvēja ANO centrālā mītne.

-    Kur viss palika? šausmās stīvu mēli jautāja Vecītis.

-    Pārvērtās par volframu diezgan vērtīgs izraktenis, ja nav apgūta kvarku tehnoloģija. Tagad zvani vēlreiz!

Vecītis pacēla klausuli. Neviens vairs nepiedāvāja izvēlēties valodu, bet kāds uzreiz tīrā spāņu valodā jautāja:

-    Senjor, kā jūs sauc?

-    Vecītis, piedodiet, Alberto Hosē de Vardans!

-    Senjor Alberto, vai jūs pirmīt zvanījāt uz ANO?

-    Protams! Man līdzās stāv milzīgs citplanētietis, kurš var visu iznīcināt, un viņš pieprasa tūlītēju Zemes padošanos!

-      Senjor, pasakiet savam citplanētietim, ka esam sapratuši. Tūlīt ANO sapulcēsies visu valstu pārstāvji, un pēc pāris stundām mēs sniegsim atbildi. Vai viņš piekrīt?

Vecītis jautājoši palūkojās uz Sūtni.

-   Pāris stundu varu pagaidīt, tas ir nieks mūžības priekšā, Sūtnis piekrītoši pamāja ar savu milzu lapu. Vecītis to pateica ANO pārstāvim, un klausulē atskanēja īsi signāli.

-      Redzi, Vecīt, maza demonstrācija, un visi uzreiz kļūst saprotošāki.

Sūtnis acīmredzami bija apmierināts ar rezultātu, jo pār zaļganbrūno ķermeni pārskrēja dzirksteļu spiets un viņš iegrudzinājās. Auguma izmēru dēļ tas izklausījās kā attāls pērkona dārds.

Pagāja kāda pusstunda no atvēlētā laika, un Vecītis nolēma parunāties ar Sūtni.

-    Klau, gribēju tev pajautāt kādēļ no sākuma tu biji tāds maziņš, bet tagad izaugi šitik milzīgs?

-   Laikam jau tas nebūs nekāds noslēpums. Redzi, ceļošana kosmosā ir saistīta ar enerģijas patēriņu jo lielāka masa jāpārvieto, jo vairāk tam jātērē enerģijas. Protams, ar kvarku tehnoloģiju var radīt tik daudz enerģijas, cik vajadzīgs, bet lielu masu pārvietošana prasa ari ilgāku laiku ieskrējienam un bremzēšanai. Lielos attālumus mēs veicam hipertelpā, bet arī tur ir labāk, ja masa ir mazāka. Tādēļ mēs pamainām kvarkus savos atomos un samazināmies, tad galapunktā atkal palielināmies.

-    Ja jau esi tik varens, kādēļ jūras ūdens tev bija kaitīgs? Vecītis nerimās.

-     Tas notika negaidīti, nebiju pareizi aprēķinājis trajektoriju un nenonācu vis uz sauszemes, kur pirms kontakta ar iezemiešiem varētu netraucēti izaugt, bet gan ūdeni. Mazliet apjuku un kļūdījos vides atomu pārveidē, un iesaldēju sevi ledū. Zemā temperatūrā manas darbaspējas krasi samazinās.

-    Un uz tās jūsu planētas, citā galaktikā, jūs visi esat tādi? Nu, Sūtņi? Kvarku Pavēlnieki?

-      Nē, Vecīt, mēs esam sintētiskas dzīvības formas. Manas planētas iemītnieki nespēj ceļot kosmosā, jo veido daļu no planētas. Viņi visu nepieciešamo saņem no citām planētām un galaktikām, tādēļ radīja mūs, Sūtņus, kas palīdz iekarot jaunas pasaules viņu vajadzībām. Arī bezgalīgajā Visumā kvarku pārvaldīšanas tehnoloģija ir visai maz zināma, tādēļ mēs esam savā ziņā unikāli.

Divas stundas pagāja. Iezvanījās melnais tālrunis. Vecītis pacēla klausuli.

-    Senjor Alberto?

-Jā, klausos, Vecītis atbildēja.

-    Senjor, nupat beidzās ANO sēde, lielākā daļa valstu pieņēma apstiprinošu lēmumu. Diemžēl tāda pārspēka priekšā esam spiesti padoties. Drausmīgais Ņujorkas liktenis nav atstājis vienaldzīgu nevienu.

Vecītis teikto paziņoja Sūtnim.

-     Redzi? Visi agri vai vēlu padodas. Esmu bijis ļoti daudzās pasaulēs, un VISI ir padevušies. Ari šis darbiņš ir spīdoši paveikts, varu doties tālāk citos uzdevumos.

Sūtnis sāka samazināties, bet Vecītis pieskrēja pie viņa un uzsauca:

-      Pagaidi! Atdod manu māju, kalnus un ceļu! Ļauj pirms tavu saimnieku atnākšanas vēl padzīvot kā agrāk!

-    Mazliet pateicības esmu tev parādā, lai notiek.

Metāla plato pagaisa, ari ūdens siena pazuda, bet Vecīša

namiņš pats no sevis uzbūvējās vienā acumirklī.

-    Vairāk neko nevēlies? Sūtnis jautāja.

-   Nū, man it kā vairāk neko nevajag, bet vai to Ņujorku tu nevarētu uzbūvēt atpakaļ ar visiem ņujorkiešiem, ko pārvērti par volframa putekļiem?

Atkal parādījās ekrāns, un Vecītis pats savām acīm redzēja, kā pelēkais tuksnesis atkal pārtop par pasaulē lielāko pilsētu. Sūtnis pa to laiku jau bija samazinājies līdz futbolbumbas lielumam.

Paliec sveiks, Vecīt! Bet nākotnes tev tāpat vairs nav. Kad mani saimnieki ieradīsies šeit, tev būs tas gods pirmajam viņus sveikt.

Sūtnis ar vienu no saviem izaugumiem putekļos uzzīmēja apli un izgaisa. Līdzās uzzīmētajam aplim stāvēja galds un uz tā melnais tālrunis. "Laikam aizmirsa," nodomāja Vecītis.

Saule spoži spīdēja zilajās debesīs, un lejā laiskus viļņus vēla jūra. Vai tiešām tas viss pagaisis? Ieradīsies nezināmi varenie no citas pasaules un izmantos mūs pārtikai? Vecīša prātā bailes mijās ar izmisumu, viņš jutās pilnīgi bezspēcīgs ļaunā likteņa priekšā.

Tikām smiltīs uzzīmētajā aplī kaut kas notika: tajā cits pēc cita materializējās mazītiņi priekšmeti diska formas, kubi un taisnstūri, citi bija piramīdas vai cilindra formā. Ko Sūtnis bija teicis par masas pārvietošanu kosmosā? Ahā! Vecītim prātā iešāvās neprātīga ideja. Cerību spārnots, viņš paķēra lāpstu un sāka no visa spēka zvetēt pa apli zemē. Dažādas formas priekšmeti turpināja materializēties cits pēc cita, bet Vecītis tik sita un sita. Daži priekšmeti gribēja izbēgt no apļa, bet ari tur Vecīša lāpsta viņus panāca. "Jāsit, kamēr vēl maziņi," Vecītis pats sev teica un turpināja šķaidīt citplanētiešu armādu. Tūkstošiem, varbūt simtiem tūkstošu svešo kosmosa kuģu aizgāja bojā zem Vecīša lāpstas. Līdz ar saulrietu iebrucēju straumīte kļuva sīkāka, līdz apsīka pavisam.

Uzveicis iebrucējus no citas galaktikas, Vecītis piegāja pie melnā tālruņa un pacēla klausuli. "Ja vēlaties runāt angļu valodā, ievadiet…" Vecītis pacietītīgi pagaidīja, līdz klausuli pacēla cilvēks

klausuli pacēla cilvēks.

Pasakiet tiem saviem cilvēkiem ANO, ka padošanās tiek atcelta! Svešo kara floti iznīcināja Vecītis, pilnā vārdā Alberto Hosē de Vardans. Nezvaniet man, kādu laiciņu vēl būšu aizņemts.

Vecītis nolika klausuli, savāca tuvumā žagarus un koka gabalus un iekūra aplī uguni. "Tā tagad būs vissvētākā uguns uz Zemes lai arī kāds ķēms nāktu ārā no šī cauruma, viņš tiks ugunī!" Tā domāja Vecītis un iemeta ugunskurā vēl pagalīti.

Didzis Sedlenieks CŪKA

Tas notika rudeni, laikam novembri. Bija visīstākais veļu laiks, kad tumsa naktīs ir tik melna, ka vai ar nazi var griezt. Reizēm mākoņi izklīst, tad ledainās zvaigznes lūkojas tevī kā abpusēji asi dunči, nezināmas ēnas iet aiz muguras un kaut kas bīstams pārskrien pār ceļu. Ir tumsa, ir nakts, īsta veļu nakts…

Tonakt pie galda bijām trīs vīri es, Bruno un mācītājs Vinters. Ja tā no malas paskatītos, tikai retais mūs nosauktu par labiem cilvēkiem: es sīks kontrabandists un reizēm kauslis, Bruno cietumā nosēdējis vairāk, nekā uz brīvām kājām pavadījis, bet mācītājs Vinters tikai kancelē bija svētulīgs. Aiz viņa muguras bija tāds grēku kalns, ka visai draudzei būtu gadu jāpūlas, lai tos kāds spētu piedot.

Aiz loga grabinājās slapjš sniegs, reizēm rūtī ar plakšķi iesitās kāda aizkavējusies lapa. Uz galda svece, citur vēl dažas, jo elektrība jau sen atslēgta. Zem galda liela pudele, kurā Vinters atnesis savas saimniecības vadītājas brūvēto dziru tas arī vienīgais, kas šādā laikā spēja dot prieku un siltumu.

Bijām jau labu laiku tā sēdējuši. Bruno bija pamatīgi sastrīdējies ar mācītāju par piedošanas definīciju. "Vot, es," apgalvoja Bruno, "vispār nesaprotu, kas tā piedošana tāda ir. Ja kāds man kaut ko sliktu izdara, tad tas ir izdarīts. Nekādi vārdi to nevar vērst par labu." Mācītājs

Vinters lika pretī visiem zināmo teoriju par visa piedošanu no augšas, vajagot tikai palūgt. Tā viņi labu laiku strīdējās, un šķita jau, ka beigsies tas ar kautiņu. Es teicu: "Paklau, veči, atdziestiet mazliet, nav labi tā saviem ļaužiem plēsties. Manuprāt, ir tā kad pārestība vairs nesāp un ir vienalga, tad arī ir piedots. Vai tad ne?" Bruno uzreiz piekrita, bet Vinters vēl labu bridi kaut ko burkšķēja par otra vaiga pagriešanu.

Lai mainītu tematu, sāku stāstīt jaunākās tenkas par kaimiņiem tam teļš nosprādzis, tam bites izsalušas, vietējais autobuss saplīsis un veikalā beidzies alus. Vinters laiku pa laikam pildīja glāzes, un līdz ar līmeņa krišanos pudelē mums kļuva aizvien jautrāk. Visbeidzot Bruno no aizkaktes izvilka akordeonu čupā grūžamo, kā viņš to dēvēja. "Pār Raiņa kapiem lido kraukļi…" sēca Vinters. "Nav vērts, nav vērts…" mēs ar Bruno piebalsojām. Kā atbalss kaut kur ārā sāka ķērkt īsts krauklis. Tam arī miegs nenāk? Vinters jau no savas dziras bija pavisam švaks kļuvis. "Ko tu, krauklīti, kraucini? Vai tu maitu sajuti?" viņš murmināja. "Jā, jā viņš velk un izvelk sava dēla līķi," Bruno mācītāju izmēdīja. "Ej, Vinter, labāk gulēt, tev jau spoki sāk rādīties."

Vinters arī apvilka mēteli un nedrošām kājām devās uz durvīm. Vējš atrāva durvis un iemeta virtuvē saujām saķepušo sniegu un pārmirkušas lapas. Sveces nodzisa, mācītājs bija prom.

Pamodos no saules stara dūriena acī. Tas izrādījās tik stiprs, ka gandrīz pārplēsa galvu. Atvēru acis un pavēros apkārt it kā mana virtuve, it kā jau diena ataususi. Saule pazuda aiz mākoņa, un iestājās parastā, pelēkā un nekam nederīgā diena. Nez kāpēc no plauktiem nocelti katli un bļodas, uz grīdas mētājas cūku kaujamais duncis un kaut kādas asiņainas lupatas? Kas, pie velna, te vakar noticis? Sasprindzināju prātu un sāku atcerēties. Tā, Vinters aizgāja, Bruno sāka činkstēt, ka gribot ēst, es piedāvāju nokaut cūku, šo to uz karstām pēdām apēst, pārējo salikt mucā sālīšanai. Tiktāl skaidrs, bet kur palicis Bruno? Laikam paēda un aizgāja mājās.

Izgāju pagalmā: tur sniega ķēpa sniedzās jau krietni pāri potītēm un aukstais vējš lika mēteļa apkakli uzsist augstāk. Intereses pēc aizgāju līdz kūtij, bet tur šausmu lietas viss notašķīts ar asinīm ne tikai kūtī, bet tai visapkārt. Laikam jau dzērumā būsim to suķi kāvuši aplam nemākulīgi.

Kas tad tas? Līdzās kūtij zemē mētājās kaut kas melns. Piegāju tuvāk Svētā Dievmāte! tas taču mācītāja Vintera amata tērps! Iemīdīts dubļos un viss klāts asiņainām pēdām.

Šausmas iezagās dvēselē kā melnas knaibles un saspieda sirdi pikucī. Vējš pēkšņi kļuva vēl asāks, un sāka līt ledusauksts lietus. Iesteidzos kūtī un piegāju pie aizgalda. Viena cūka tūlīt pienāca klāt, bet otru pustumsā nespēju saskatīt. "Cūk, cūk, nāc šurp, labulīt!" Aizgalda tālākajā stūri kaut kas nobūkšķēja, tātad arī otra cūka bija uz vietas. Ārprāts! Ko mēs vakar esam izdarījuši ar mācītāju? Ko nokāvām un apēdām?

"Vinter!" es pilnā galvā iebļāvos un skriešus metos uz mācītāja māju. Dauzīju, dauzīju pa durvīm, bet neviens vaļā nevēra. Ak, Svētā Marija, ko mēs esam izdarījuši? Biju šausmās mēs ar Bruno vakar pa tumsu esam nokāvuši mācītāju, iesālījuši un apēduši viņu! No visām pusēm manī lauzās sīvs izmisums un šausmas par pastrādāto briesmu darbu, līdz jutos tādā kā nesamaņā. "Dievs," es klusībā lūdzos, "izdari tā, lai tas nebūtu patiesība, pasaki, ka to izdarīja kāds cits!" Bet velns no otras puses smējās nāc, kūmiņ, nāc, katls jau uzsildīts un dakšas uzasinātas! Pagriezos, nokāru galvu un taisījos iešanai. Jāpamodina tas dzērājs Bruno un jāpastāsta, ko vakarnakt izdarījām. Viss, dzīve beigusies!

Pēkšņi izdzirdu aiz muguras atveramies logu un kādu bļaujam: "Ko dauzies tādā rīta agrumā? Ļauj taču pagulēt!" Pagriezos un ieraudzīju logā uztūkušu seju sarkanām acīm. "Vinters va… va… vakar mājās pārnāca?" jautāju. Seja atbildēja: "Galīgi aptracis, Jank, no tās dzeršanas esi? Es taču esmu Vinters!" Ieskatījos tiešām līdzīgs.

Uh, cik viegli, cik laimīgi pēkšņi kļuva tātad neesam vis mēs viņu ēduši! "A ko tavs paltraks pie manas kūts mētājas?" prasu šim pavisam laimīgā noskaņā. Vinters vēl vairāk izliecās pa logu un, roku vicinādams, atbrēca: "Cik reižu esmu tev teicis tās dzeloņdrātis aizvākt no kūtspakaļas? Vot, vakar ari gribēju aiz tavas kūts pačurāt, bet sapinos tais drātīs un laikam būšu no talāra izmaucies!" "Labi," es atbrēcu, "tad nu es iešu mājās, ja?" "Ej vien!" atkliedza Vinters, "un aizvāc beidzot tās savas dzeloņdrātis! Vēlāk pēc talāra aiziešu."

Debesis atvērās, un eņģeļi ar taurēm kāpa lejā, es biju svētlaimē. Visi akmeņi novēlās no sirds un sabira kaut kur nebūtībā. Teju diedams teciņiem vien skrēju mājās; pēkšņi sals atslāba, starp mākoņiem parādījās saule. Ievirpuļoju pagalmā viegls kā pūciņa un laimīgāks nekā jebkad.

Ieskrēju kūtī un ielēcu cūku aizgaldā. Lai kā arī meklētu, otro cūku atrast neizdevās. Tātad pirmīt tas troksnis bijis tikai māns? Paldies Dievam!

Pieskrēju pie sālāmās mucas, pacēlu tās vāku un tā arī paliku mucā nelūkojies pāri pagalmam slinki pārlīgoja vakar it kā nokautā cūka.

Ieskatījos mucā, un pasaule sabruka pīšļos no mucas man pretī vērās Bruno seja ar plaši atvērtām acīm.

Dace Znotiņa Glābiņš

Reiz sensenos laikos aiz trejdeviņām slīkšņām un trejdeviņiem ciņiem dzīvoja kāds krupis, Alfrēds vārdā. Vadīja viņš savu krupja dzīvi mierīgi purvā, ko pats bija pasludinājis par savu. Vien kādu dienu nelaime uzklupa. Tuvējā ciemā bija ieklīdis kāds trubadūrs, kam pasakas stāstīt tika. Lieli un mazi, veci un jauni, līki un taisni gāja klausīties. Dienu un nakti ciema krogā skanēja pasakas par pūķiem, princesēm un varoņu dēkām. Dažu pasaku atstāsti arī līdz Alfrēda ausīm nonāca. Bet līdz viņam nonāca vēl kas cits.

"Alfrēd, mosties, vecā plekste!" knapā gaismiņā spalga balss atskanēja guļošajam krupim gluži pie auss. "Cik var krākt, miegatapa tāds!" Tā bija Alfrēda sieva Maiga, pēc rakstura itin nejauka. Alfrēds jau ar viņu tādu bija samierinājies, vien agros rītos būtu gribējies ko jaukāku un uzmundrinošāku.

Pieslējies gultā sēdus, Alfiēds izstaipījās, nožāvājās un slinki aiztipināja uz virtuvi. "Brokastis!" Maiga uzrēja un ar blīkšķi nolika krupja priekšā šķīvi ar putru. "Labu apetīti!"

Pēc brokastīm Alfrēds devās gādāt malku, jo vasara jau gāja uz beigām, garajai ziemai gribējās kādu siltumu kaulos. Viņš lasīja nelielus zariņus, pērnos viršu cerus un mellenājus. Iekuram noderēs. Ta darbojoties, sanāca aizklīst visai tālu no mājām. Kad pauniņa bija pilna, krupis pamazām devās mājup, krūtīs vilkdams dzestro rudens gaisu un klausīdamies meža putnu vīteros.

Ejot apkārt pēdējam cinim, skatam pavērās gluži neparasts skats. Abu krupju māju bija apstājis vesels bars laužu. Nebija jau tā, ka Alfrēds cilvēkus redzējis nebūtu, tāpat pa kādam sēņotājam reizēm ieklīda. Bet šie bija gluži citādi. Visi kā viens ģērbušies greznās drēbēs, dāmas stāvēja katra uz sava cinīša paceltiem kupliem brunčiem, kungi vīzdegunīgi lavierēja starp slīkšņām. Būdams kautrīgu ļaužu, Alfrēds nolēma pagaidīt, lai taču varza noskrien, kas zin', ka kāds ar savu smalko kurpi nenomin.

"Aaaaalfreeeeeed!" no bara vidus atskanēja visai pazīstama bazūne. Maiga. Maiga! Kas ar viņu? Nosviedis saini zemē, Alfrēds, ko kājas nes, steidzās uz māju. Lai nu kam, bet viņa vecajai tupelei Maigai gan neviens nedrīkstēja ne pirksta piedurt. Kur nu vēl tāds bars spocīgu ļaužu! Maigu viņš aizstāvēs!

Ar skaļu "Atkāpieties, nelieši!" pagalmā ietraucās Alfrēds, vicinādams kādu līdzi paķertu mellenāja stumbra gabalu. "Ko jūs manai Maigai darāt?" viņš sauca, vaigus piepūtis apaļus kā bumbas, piesarcis kā dzērvene un izslējies stalts kā sētas miets.

"Kuš, kuš, vīriņ!" negaidīti laipnā balsī viņu kušināja Maiga. "Neko ļaunu viņi nedara! Tie ir godājamu ļaužu, ne šādi tādi švabraki! Viņi mums piedāvā daudz naudas, slavu un godu!" Maiga pamirkšķināja acis. Alfrēds paskatījās uz viņu, tad uz viesiem. "Kāpēc?" viņš nesapratnē vaicāja.

"Nezinu, viņi neko daudz neprasa, bet dos tādas lietas," krupienes acis iedzirkstījās. Varēja redzēt, ka viņa domās jau peldas naudā un zeltā. "Iedomājies, mēs būsim slaveni! Slaveni!" Maiga sasita plaukstas.

Alfrēds uz viņu aizdomīgi paskatījās. "Bet ko viņi grib pretī?"

Pēc šī jautājuma pūļa priekšā laipodama iznāca dāma greznā kleitā. "Mans dārgais!" viņa smalkā balstiņā iesāka. "Vien atļaujiet man jūs noskūpstīt!"

Šāda atbilde Alfrēdam patika. Izriesis krūtis, viņš panācās uz priekšu. Viņu taču skūpstīs tāda skaistule. Kas gan ir vecā tupele Maiga!

"Bet, protams, cienītā," krupis zemu paklanījās un uzsmaidīja apburošu abinieka smaidu. Dāma viņu pacēla savās cimdotajās rokās un ar sārtajām lūpām maigi pieskārās Alfrēda sejai. Pats Alfrēds šādas skaistules rokās jutās varen omulīgi. Bet dāma izskatījās vīlusies. Viņa pagrozīja krupi, pavāļāja plaukstās, apskatīja no visām pusēm.

"Nav!" viņa aizvainotā balstiņā noteica kādam blakus stāvošam pavecākam kungam. "Nu nav!"

"Saldumiņ, varbūt vajag pagaidīt?" kungs centās viņu mierināt.

"Nē, trubadūrs teica, ka tas notiekot uzreiz," monotonā balsī piebilda kāds cits.

Dāma pacēla degunu gaisā un nevīžīgi teju vai nometa Alfrēdu atpakaļ viņa mājas pagalmā. To redzēdama, Maiga pasteidzās līdz pašai ciņa malai. "Bet samaksa?" viņa uzkliedza dāmai.

"Nav jau, par ko maksāt!" dāma atcirta, pagriezās un devās prom.

Pavecais kungs tomēr iežēlojās, izvilka no kabatas trīs zelta monētas un pasniedza tās Maigai. "Vienalga paldies!" viņš klusā, samiernieciskā balsi noteica un devās pārējiem līdzi.

Toties Maigai neko vairāk nevajadzēja. Pagrābusi divas monētas vienā padusē un vienu otrā, viņa steigšus devās uz māju. Alfrēds pietrausās kājās, nokratīja putekļus un sāka aplūkot sevi no visām pusēm. Bet ari viņš tur neko neredzēja, vien veco labo rumpi, kājas, rokas. Paraustījis plecus, viņš devās iekšā mājā, kur viņu sagaidīja diezgan interesants skats. Parasti asā un skarbā Maiga ar kabatas lakatiņu cītīgi spodrināja vienu no monētām, ik pa laikam uzpūzdama elpu, lai nauda spīdētu vēl spožāk.

"Tomēr kaut kāds labums atlēca," viņa mīlestības pilnā balsī skandināja un turpināja darboties.

"Alllfrēēēd?" gandrīz pie auss kaut kas dūdoja. Maiga viņu modināja, kaut arī rīts vēl tikko kā bija sācies. "Tev viesi!" viņa paziņoja un palīdzēja vīram iztrausties no gultas, apģērbties un sakārtoties. Bet Alfrēds spēja tikai grūši nopūsties kārtējā dāma! Kur viņas rodas? Kopš tā rīta pirms divām nedēļām te divas trīs tādas ar visām svītām ieradās ik dienas. Ja sākumā tas šķita jauki, tad nu jau sāka apnikt skatīties skaistuļu vīlušajos ģīmjos. Nevarēja pat saprast, kas par lietu, jo neviena sīkāk neko nepaskaidroja. Maiga gan aiz sajūsmas bija gluži jauka un mīlīga kļuvusi.

Viņa tagad valkāja greznus tērpus, nēsāja krāšņas rotas un smaržojās tikai ar pašām labākajām ziedu smaržām. Viņu māja no parastas būdeles bija pārvērtusies par greznu savrupmāju, visi tuvākās apkārtnes abinieki viņus apskauda. Bet Alfrēds nejutās laimīgs.

Pagalmā gaidīja kārtējā dāma ar vairākiem pavadoņiem. Viņa, tāpat kā visas pārējās, smaidot pacēla Alfrēdu savās cimdotajās rokās, dāvāja viņam skūpstu un vīlusies gandrīz nometa zemē. Pavadoņi nosvieda vien dažas sīkas monētas un prom bija.

"Tfu, sīknauda," degunu saraukusi, noteica Maiga. "Tur tāds prasts bruncis vien sanāktu!" viņa vīzdegunīgi secināja un tomēr iestiepa guvumu mājā.

"Hei, kaimiņ," pēkšņi atskanēja aiz žoga. Tas bija Gustavs zirneklis, kas reizēm apmetās kaimiņos. Sen nebija manīts, tāpēc droši vien nemaz nezināja pēdējo divu nedēļu notikumus. "Kas lēcies, ko tik skumji sēdi pagalmā?"

Alfrēds piecēlās un pagājās līdz vārtiņiem, lai viesi ielaistu. "Nedienas, nedienas," viņš nopūtās un aicināja Gustavu istabā uz tēju. Tur tika izstāstīti visi jaunākie notikumi. Tos noklausījies, Gustavs pašūpoja galvu, tad dziļi ieskatījās Alfrēda acīs un ļoti svarīgā balsī iesāka: "Zini, man šķiet, ka es nojaušu, kāpēc tas tā!" Gustavs bija viesojies ciemā, tāpēc bija saklausījies runas par pasakām. Arī pasaku par princesi, kurai jāskūpsta krupis, lai tas pārvērstos par princi. "Vai tad mūsu apkārtnē ir tik daudz neprecētu princešu?" Alfrēds neticīgi pārvaicāja.

"Vai arī tik maz krupju," smiedamies atteica Gustavs. "Nē, piedod!" viņš atvainojās, redzēdams, ka namatēvu tas neiepriecina. "Man liekas, ka tās visas nav princeses. Bet visas grib princi," viņš nočukstēja, pārliecies pāri galdam.

"Bet man sāk apnikt!" Alfrēds īgni atrūca. "Cik tad var? Man nevajag to naudu, zeltu un dārgakmeņus, lai tikai liek mani mierā un vairs nebučo!"

Tā viņi tērzēdami pavadīja visu vakaru, kamēr Maiga spodrināja jauniegūtās monētas.

Vakarā Gustavs atvadījās un devās savās gaitās, bet Alfrēda galvā dzima ideja.

"Tuk, tuk, tuk!" Maza roķele pieklauvēja pie palielām koka durvīm. "Tuk, tuk, tuk!"

"Kas tur ir?" no iekšpuses atsaucās vecišķa balss. "Nāk iekš' un noslauk' kāj's!" tā pēc nelielas pauzītes turpināja. Alfrēds nelielā spraugā atgrūda durvis, ietipināja iekšā un uz veca salmu pīteņa noslaucīja kājas. Tad viņš durvis atkal aizgrūda ciet. Nolicis savu ceļa saini padurvē, krupis pagāja nedaudz dziļāk krēslainajā telpā.

"Khm, khm," viņš ieklepojās. "Laba diena jūsmājās!"

"B'dien, b'dien, nāc tomēr iekš'!" balss aicināja. Tā izklausījās visai laipna, tāpēc Alfrēds paspēra vēl dažus soļus dziļāk.

"Vai jūs būtu Paulīne?" viņš pieklājīgi apvaicājās. "Es esmu Alfrēds, Hugo dēls. No Dziļajām Slīkšņām!" krupis, kā jau kārtīgam vīrietim pienākas, stādījās priekšā.

"Jauk', jauk'," balss atbildēja. "Bet varēj' jau nākt iekš'!"

Alfrēds samulsis paskatījās apkārt. Viņš taču bija iekšā. Pēkšņi no nekurienes uzradās liela čība, kas tēmēja viņam pa galvu. Pēdējā brīdī paspējis pamukt malā, krupis apmeta atpakaļisku kūleni un palika guļam uz grīdas. Izrādījās, ka čības īpašniece ir Paulīne.

"Vai, kas man te tāds?" balss tuvojās, pārvērzdamās par gadu savagotu seju, ko ieskāva gaiši mati.

"Atvainojiet, es Alfrēds!" krupis centās aši piecelties kājās un atkal izskatīties cienīgi.

"Ak, piedodiet, atvainošan', atvainošan'!" Paulīne gauži uztraucās. "Es gandrīz te sav' vies' nomin un vēl neprotos tēj' piedāvāt!" viņa pati sevi aprāja un paņēma Alfrēdu rokās, lai noliktu to uz galda malas. "Jums piparmētr', citronmētr', pelašķ', brūklenāj', asinszāl' vai baldriān'?" Paulīne nobēra.

"Ak… tēju!" Alfrēds samulsis atbildēja.

Jau pēc neilgas katliņu šķindoņas un saišķu pakošanas viņa priekšā stāvēja īsts porcelāna uzpirkstenis ar gardumgardu tēju. Varēja redzēt, ka tik maza izmēra viesi večiņai nav gluži neparasti.

"Tātad, kāpēc es' ieradies?" namamāte laipnā balsī apvaicājās, pastumdama uz Alfrēda pusi nelielu šķīvīti ar kliņģera drupačām. Viesis izvēlējās rozīni, nokoda no tās pusi un sāka savu stāstu. Viņš izstāstīja gan par pašu pirmo dāmu, gan par citām, izstāstīja Gustava stāstu un Maigas prieku. Tika izstāstīts ari tas, kā viņš mēroja ceļu līdz ciemam, jo Gustavs bija teicis, ka Paulīne esot īstā, kas viņam varot palīdzēt.

"Ak, nu ko ta\ ko ta'," večiņa it kā atgaiņājās, bet varēja manīt, ka šādi vārdi viņai varen labi iet pie sirds.

"Tāpēc es ļoti lūdzu, vai jūs man varat palīdzēt? Maksāt gan es laikam daudz nevarēšu, bet nedaudz sīknaudas man izdevās paņemt līdzi." Viņš jutās gandrīz vainīgs, jo tik daudz varēja maksāt jau par laipno uzņemšanu vien.

"Ai, ko niekus!" Paulīne atsaucās, piecēlās un sāka kaut ko cilāt paaugstā plauktā. Pēc brīža viņa nocēla lielu grāmatu noputējušos vākos.

"Tā ir manas vecāsmātes," večiņa ar lepnumu noteica un nopūta putekļus. Alfrēds nošķaudījās un pamāja. Tad grāmata tika kādu bridi šķirstīta. Varēja redzēt daudz krāšņu un smalki izzīmētu bilžu, kā ari sīku tekstu. Lai arī krupis lasīt neprata, tomēr tas viss kopā izskatījās ļoti iespaidīgi.

"Ko es jums varēt' piedāvāt?" zem deguna purpināja Paulīne un šķīra lapas uz priekšu.

"Neredzamības pulveri?" viņa pašķielēja uz viesi. Alfrēds papurināja galvu. "Tad jau Maiga mani neredzēs!" viņš iebilda. "Lai ari viņa ir veca tupele, tomēr manējā," viņš ar žēlumu piebilda. "Tā nevajag!"

"Tev taisnība," večiņa piekrita un pašķīra vēl pāris lapu. "Varbūt sliktu smaku?"

"Tā jau puspurvs no manis nobīsies! Labāk ne! Vai nav kas nekaitīgāks?" Alfrēds cerīgi paskatījās uz salīkušo stāvu aiz vecās grāmatas.

"Njā," Paulīne novilka un turpināja šķirstīt. Pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem piedāvāt raudošu pūķi, garas kājas un skaistas acis Alfrēds jau bija teju atmetis visas cerības. Viņš sakņupis sēdēja uz galda malas, ar kājas pirkstu bakstīja kādu kliņģera drupaču un ik pa laikam papurināja galvu, kad Pauline piedāvāja vēl kaut ko, viņaprāt, pilnīgi nederīgu.

"Bet tas ir viss," večiņa pēc brīža skumji noteica. "Tajā grāmatā nekā vairs nav," viņa piebilda un ar skaļu troksni aizsita vākus. Gaisā pacēlās putekļu mākonis un kāda sadzeltējusi grāmatas lapa.

"Kas tad man te tā?" Paulīne nosirdījās un pacēla lapu, lai kopā ar grāmatu noliktu to atpakaļ plauktā. Uzmetusi skatienu lapas tekstam, viņas grumbu savagotā seja pamazām atplauka viltīgā smaidā. "Man šķiet, es zin'!" viņa teica un pašķielēja uz Alfrēdu. "Tad man vajadzēs to kast' ar peļ' astēm!" Večiņa ar mezglainu pirkstu norādīja uz kādu no galda malas netālu stāvošu kasti.

"Maaaigaaaa!" aiz žoga atskanēja. Bija vakars, un varēja gadīties, ka sieva jau guļ, tāpēc Alfrēds droši devās mājās iekšā. Ceļa sainī patīkami klunkstēja neliela blašķe.

"Kur tu vazājies tik ilgi, vecais āzi!" viņu sagaidīja pikta balss. Pavisam drīz durvīs parādījās arī pati Maiga naktskreklā un naktsmicē. "Es tevi pārgaidījos! Ko tik es nedarīju, lai tiem cilvēkiem iestāstītu, ka nedabūs tevi šodien bučot," skanēja pārmetumu virkne. "Vienam sastāstīju, ka esi slims, citam ka pie radiem aizbrauci. Man jau sāk apnikt visas tās smaržīgās dāmas un lepnie kungi. Gribu dzīvot mierīgi!" Maiga piktojās.

Alfrēds viņai piemiedza ar aci un palūdza tēju. Kamēr katliņā vārījās ūdens, Alfrēds īsumā stāstīja par savu gājienu, bet jau pēc brīža galdā kūpēja divas tasītes ar jauku kumelīšu tēju. Katrā tasītē Alfrēds iepilināja nedaudz no atnestās blašķes.

"Iedzer! Viss būs labi," viņš mierinošā balsī mudināja. Pats ari paņēma un vienā rāvienā izdzēra visu tasītes saturu. Pagaidījis, kamēr ari Maiga iztukšo savu, viņš vedināja doties gulēt. Rīts gudrāks par vakaru!

"Alfrēd?" no rita atskanēja apmulsis spiedziens. "Man ir aste!"

Alfrēds atvēra acis, izberzēja tās ar mazām rozā ķepiņām un piecēlās gultā sēdus. Bija nedaudz nepierasti, bet patīkami pakasīt spalvainos sānus. "Mīļā," viņš atpikstēja. "Nav dzirdēts, ka princeses gribētu bučot peles!"

Dace Znotiņa Ēšanas traucējumi

Ernestu no miega iztrūcināja čīkstoša skaņa griestu apvidū. Tieši tādā veidā viņš modās katru ritu, kad bija jādodas uz darbu. Pārkāris kājas pāri cepumu kārbas malai, viņš nožāvājās, pakasījās un kārtīgi izstaipījās.

Ernests piedzima gluži parastā mājas gariņu ģimenē. Viņa tēvs strādāja par paklāju krokotāju, bet māte galvenokārt nodarbojās ar putekļu savelšanu stūros. Izaudzis Ernests drīz vien pārvācās uz savu mitekli un iekārtojās darbā. Lai ari nebija viegli atrast mājvietu, tomēr beigu beigās viņš ievācās pie kāda vecpuiša, kur ari palika dzīvot turpmākos gadus. Nebija jau ari par ko sūdzēties pašam sava cepumu kārba zem izgulētās pusotrvietīgās gultas, savi putekļi, ko brīvajos brīžos savelt garās lēkšķēs. Toties visvairāk Ernestam patika saimnieka paradums pirms gulētiešanas pēdējās novilkt zeķes un atstāt tās pie pašas gultas. Mājas Radību darbību reglamentējošajos noteikumos kā viens no pirmajiem punktiem tika minēts absolūts aizliegums rādīties acīs cilvēkiem. Par tā pārkāpšanu draudēja bargi sodi. Taču šāds zeķu novietojums gaismas izslēgšanas brīdī šķita ideāls, lai Ernestam ne par ko nebūtu jāraizējas.

Izkāpis no gulēšanai pielāgotās kārbas, Ernests saglauda dažus matus uz vienu pusi, dažus uz otru, uzsmaidīja savam izkropļotajam atspulgam nopulētā ēdamkarotē un saģērbās, lai dotos uz darbu. Ari darbā viņš bija iekārtojies tīri veiksmīgi. Pirms diviem gadiem pavisam netālu tika atklāts jauns autoserviss. Uz servisa gariņa vietu pretendēja gara rinda dažādu mājas radību, taču Ernests šo vietu dabūja. Vēl ilgi staigāja, izriezis krūtis, un lepni lielījās. Un bija arī iemesls lielīties darbs kaulus nelauza, proti, viņa pienākumos ietilpa uzgriežņu pazaudēšana, aizripināšana un samainīšana. Pie tam varēja doties mājās nedaudz agrāk, kā arī reizēm no rītiem paslinkot. Tomēr darbā viņš vienmēr ieradās laicīgi un savus pienākumus veica ar vislielāko rūpību.

Ari šorīt Ernests bija pamodies, piecēlies un sagatavojies, lai dotos uz darbu. Vēl pēdējo reizi uzmetis skatienu caurajām zeķēm, viņš gandarīts aizvēra aiz sevis mazās durtiņas.

Zeķes bija Ernesta vājība. Garas, īsas, melnas, baltas, biezas, plānas, ar rakstiem un bez, mežģīņu un gluži parastās tas bija kaut kas vienreizīgs. Zeķu veikalam Ernestu nemaz tuvumā nedrīkstēja laist, citādi tā būtu pārāk pēkšņa svētlaime nabaga dvēselei. Toties reizi dienā viens pāris labu zeķu tā bija norma. Vecpuisis, pie kura Ernests mitinājās, valkāja kvalitatīvas kokvilnas vīriešu zeķes ar visai nelielu poliestera piedevu. Krāsas variējās no melnas līdz bēšai un pelēkai. Katru vakaru, pārrodoties no darba, Ernests sagaidīja, kad tiek izslēgta gaisma, lai tad savāktu novilkto zeķu pāri un ar baudu to vispirms apostītu. Ernestprāt, zeķe bija kā atvērta grāmata, kā jaunāko ziņu pārraide, kā izsmeļošs TV raidījums ar gana smalku ožu to varēja lasīt kā jaunākās ziņas, iegūstot informāciju par dienā notikušo. Sen jau viņš nepievērsa uzmanību faktam, ka citi šo aromātu sauc par smaku. Ernests neko sliktu nesaoda un tāpēc šādai baudīšanai ļāvās aptuveni stundu. Pēc tam viņš kāri iecirta zobus mīkstajos kokvilnas pavedienos un izskrubināja caurumu papēža vai īkšķa rajonā. Tās bija pašas gardākās vietas. Pēc tik labas maltītes atlika vien novietot zeķes atpakaļ vietā un doties snaust. Līdz šim vecpuisis ne reizi nebija aizdomājies par caurumu rašanos iemesliem, tāpēc tikai reižu reizēm pārbaudīja kurpju iekšpusi, vai tur neslēpjas kādi asumi. Ernests varēja dzīvot mierīgi.

Šorīt, ejot uz darbu, Ernests neko nenojauta. Vecpuisis, kā parasti, nedaudz pačīkstināja gultu grozoties, tad piecēlās un devās savās darīšanās. Rīts solīja tikpat ikdienišķu un jauku vakaru.

Sagaidījis servisa slēgšanu divdesmitos nulle nulle, Ernests aiznesa 16. izmēra uzgriežņus pie 14. izmēra, iejauca tos pārējos un, apmierināts ar padarīto, noslaucīja rokas darba uniformā. Nu bija laiks doties mājās. Kā parasti šajā gadalaikā bija jau sācis krēslot, tāpēc pārvietošanās, neraisot aizdomas cilvēkos, bija ātrāka un vienkāršāka.

Verot sava mitekļa mazās durtiņas, Ernests manīja ko savādu. Guļamistaba vēl joprojām bija tumša un klusa, bet no viesistabas skanēja nepazīstamas balsis. Ja Ernests savu saimnieku nepazītu jau tik daudzus gadus, viņš domātu, ka tur runā divi pilnīgi sveši cilvēki. Vecpuiša balss šķita pārvērtusies, bet tā otra vispār piederēja sievietei. Cienot saimnieka privātumu, Ernests sarunā neklausījās, bet devās apdarīt šādus tādus savus darbiņus pirms vakariņām, kas parasti ieradās ap vienpadsmitiem.

Pulkstenis uz naktsskapīša nosita jau pusdivpadsmit, bet vakariņas pie Ernesta vēl nebija atnākušas. Toties no viesistabas nu jau skanēja televizora trokšņi. Tikai pēc stundas guļamistabā iedegās gaisma, kas liecināja par ikvakara rituālu pirms gulētiešanas. Nabaga gariņš jau bija gandrīz aizmidzis nepaēdis un visai īgns, tomēr piecēlās un nolēma kurkstošo vēderu kaut nedaudz apmierināt.

Gaisma dega. Un dega un dega. Un kā nedzisa nost, tā nedzisa nost. No pagultes neko redzēt nevarēja, jo palaga mala gandrīz skāra grīdu. Dzirdēt gan varēja: visai aktīvu un ilglaicīgu gultas čīkstēšanu. Vēders burkšķēja arvien skaļāk, čīkstēšana kļuva arvien aktīvāka līdz brīdim, kad galīgi saīdējies Ernests jau līda zem segas. Tobrīd apkārt viss norima, un pēc brīža izdzisa ari gaisma. Nu bija laiks savākt kādu zeķi.

Nedaudz pacēlis palaga malu, Ernests izbāza roku un ķēra pēc zeķes, bet tur nekā nebija. Viņš apčamdīja riņķī un apkārt, palūrēja pa nelielu spraugu, bet neko neredzēja. Pārbaudījis visu gultas malu, Ernests sev par vēl lielāku nepatiku konstatēja, ka zeķes nav tur, kur vienmēr bijušas visus šos gadus. Tikai pēc kārtīgas izpētes viņš konstatēja, ka zeķes nekur nav pazudušas, tikai samestas vienā kaudzē ar citiem apģērba gabaliem krietni tālu no gultas. Tā kā uz turieni nevarēja nokļūt nemanīts, piktais Ernests nolēma Noteikumus nepārkāpt un šovakar iztikt bez zeķēm. Vakariņās uzkodis kādu nedaudz putekļainu diega galu, viņš tāpat ar burkšķošu vēderu likās gulēt un cerēja, ka nekas tāds vairs neatkārtosies. 1

Ai, kā Ernests kļūdījās! Nākamajā vakarā zeķes no gultas bija vēl tālāk, pēc tam tās nevarēja atrast vispār.

Katru vakaru nācās gaidīt krietni ilgāk, līdz gulta rima čīkstēt un gaisma izdzisa. Un pat pēc šīs gaidīšanas nekas iepriecinošs nesekoja, jo zeķes gultas tuvumā vairs neatradās. Katru vakaru kļūdams arvien izsalkušāks un piktāks, Ernests manīja, ka ilgi tā vairs nevar turpināties. Viņa darbaspējas bija kritušās, oma sabojājusies un saldā dzīve nemaz tik salda vairs nešķita. Šajā nelaimē viņš vainoja sievieti, kuras parādīšanās vecpuisim likusi mainīt savus ieradumus.

Par laimi, nāca piektdienas vakars, kad kopā ar Arnoldu no kaimiņu dzīvokļa Ernests mēdza iedzert pa šļukai par godu labi pabeigtai darba nedēļai. Jau no pirmā mirkļa Arnolds pamanīja Ernesta slikto izskatu, iekritušos vaigus un saērcināto acu skatienu. Nebija pat ilgi jātincina, lai viņš izstāstītu visu savu nelaimi, to kārtīgi noskalojot ar lielu glāzi uzdzeramā. Arnolds kā labs draugs sita uz pleca, teica mierinājuma vārdus un piebiedrojās iedzeršanā. Un tajā vakarā tapa pirmais plāns noslēpt sievietes zeķes, lai zudībās viņa vainotu vecpuisi un aizietu.

Vakarā pēc tumsas iestāšanās Ernests ar ļaunīgu skatienu mazajās ačelēs lavījās uz drēbju kaudzes pusi. Palikdams naktsskapīša aizsegā, viņš no kaudzes izvilka divas garas, dārgas sieviešu zeķes ar mežģīņotu maliņu. Ļaunīgajam skatienam nenozūdot, viņš palīda zem gultas. Tajā vakarā, no zeķēm uzzinājis daudz iepriekš garām palaistu jaunumu, kā arī apmierinājis apetīti ar dažiem kāriem kumosiem, Ernests noslēpa guvumu tālākajā stūri un apmierināts devās gulēt.

Tā tas turpinājās vēl trīs vakarus. Tomēr arvien biežāk nokļūt līdz drēbju kaudzei bija ārkārtīgi bīstami. Ja no sākuma trauksmes sajūtu nomāca vēlēšanās patriekt to sievišķi un ievirzīt dzīvi ierastajās sliedēs, tad pamazām tomēr tramīgums ņēma virsroku. Ernestam zeķu zādzības vairs nešķita laba doma. Un kronis visam tā nolāpītā mamzele tikai ķiķināja un teicās dabūt citas zeķes. Bet prom netinās.

Pienāca nākamā piektdiena, kad panākumi un nepanākumi tika smalki atreferēti Arnoldam, kurš pēc trešās glāzes nāca klajā ar jaunu ideju proti, sasmaržot vecpuiša drēbes ar svešām smaržām. Arnolds šo paņēmienu bija aizguvis no TV. Šībrīža izmisuma sāvoklī Ernestam tā nešķita peļama doma. Drīz vien viņš devās mājās ar nelielu smaržu paraudziņa pudelīti un atkal nedaudz ļaunīgu acu skatienu.

Daudzas mājas radības ir dzimušas ar izteiktu ožu. Daļai redze un dzirde ir tik vāja, ka tās varētu ieskriet rūcošā putekļsūcējā, ja vien to nesaostu pa gabalu. Līdzīgi bija ari ar Ernestu, tāpēc, viņaprāt, svešai smaržai bija jākalpo par ļoti labu aizbaidīšanas līdzekli.

Ceturtdienas vakarā Ernests šķendēdamies devās uzpilināt pēdējās smaržu atliekas vecpuiša kreklam. "Tā stulbene taču vispār neko nesaprot," viņš pie sevis burkšķēja. Pašam gariņam acis asaroja jau no fakta vien, ka kaut kur istabā ir tik daudz spēcīgas smaržas, bet šī tikai ķiķināja un teicās, ka patīkot. Ka tevi divi deviņi!

Trešo plānu Ernests uzklausīja ar nolemtības izteiksmi acīs. Apslacījis savas bēdas ar vairākām glāzēm stipra dzēriena, viņš skumjš un izsalcis vilkās mājās. Pēc tumsas iestāšanās gariņš atritināja Arnolda doto sainīti un izvilka sarkanu lūpu krāsu.

Šorīt Ernests nesaprata, kas īsti viņu ir pamodinājis rūcošais vēders vai spalgā balss.

"Uz zeķes?" sieviete kliedza. Ernests riskēja pa mazu stūrīti palūrēt ārā no gultas apakšas. Tur jau viņa stāvēja gaisīgā naktskreklā, paspūrušiem matiem un vecpuiša gaišo zeķi vienā rokā. Zeķei uz sāna rēgojās košs lūpu nospiedums.

"Ko tu murgo?" vecpuisis rūca no gultas. Viņa seju Ernests neredzēja, bet pēc balss varēja spriest, ka īsti pamodies viņš vēl nav.

"Es saprastu uz apkaklītes! Uz vaiga, uz krekla vai kaklasaites," tikpat spalgā balsī sieviete turpināja. "Es tev vēl piedotu sānsoļus. Bet kaut ko šitik perversu…" Viņas balss aizlūza un seja novērsās.

"Rozālij, es par to neko nezinu!" viņš mēģināja skaidroties.

"Un kā tu vispār atļaujies noliegt tik acīmredzamus pierādījumus?" viņa spiedza. "Tu gribi, lai es ticu pasaciņām, ka tavs suns to tur atstāja? Tev vispār nav suņa!" To pateikusi, viņa iemeta zeķi kā pārmetumu vecpuiša sejā un izskrēja no guļamistabas.

Tajā dienā Ernests centās izturēties pavisam nemanāmi. Tā kā tā bija sestdiena, kad serviss nestrādāja, viņš visu dienu pavadīja, vērpdams putekļus garās lēkšķēs un izkārtodams tos gar sienu. Katrs mazākais troksnītis tika saklausīts, katra smarža izanalizēta.

Vakarā, kad gaisma nodzisa nedaudz ātrāk nekā parasti, Ernests gulēja savā cepumu kārbā un saspringti klausījās. Tikai divi gultas čīkstieni un pēc tam mierīga elpa. Klusītiņām izslīdējis no savas guļvietas, viņš uz pirkstgaliem aizgāja līdz palaga malai, mazliet to pacēla un cerīgi pastiepa roku.

Un tur jau viņa bija saņurcīta, pavalkāta kokvilnas zeķe, kas nesa jaunas ziņas, gardu maltīti un sirdsmieru.

Ilze Eņģele Punkts pie apvāršņa

Seins noraizējies vēroja punktu pie apvāršņa, kur okeāns satikās ar bezrūpīgi zilajām debesīm. Brīvdienu sajūta bija nez kur pagaisusi, un Šeins neticīgi samiedza acis ekvatoriālajā saulē zalgojošais okeāns un Terra Novas pilsētvalsts sargposteņi droši sargāja teritoriju no jebkādiem nelūgtiem viesiem, un šķērsot uzticamo aizsardzības līniju bija neiespējami. Arī neviens ienākošais reiss šodien nebija apstiprināts to Šeins atcerējās gluži labi, jo atpūtai no dienesta pienākumiem vienmēr izvēlējās mierīgās dienas, kurās nebija gaidāmi ciemiņi no ārpasaules. Tomēr ieraudzītais liecināja, ka ir noticis kas neplānots. Šeins palūkojās uz miniatūro dienesta sakaru ierīci, no kuras viņš nekad nešķīrās. Netikās brīvdienā traucēt kolēģus no Drošības grupas, bet laikam nāksies, jo punkts pie horizonta Šeinu pārāk uztrauca.

Terra Nova bija paradīzes sala okeānā, nošķīrusies no civilizācijas. Tur dažu gadu desmitu laikā bija savākusies visai raiba sabiedrība, kuru vienoja vēlme pēc mierīgas, no ārējās civilizācijas izolētas dzīves saskaņā ar sevi un harmonijā ar dabu. Terra Novas unikālais dabas resurss smiltis nodrošināja pastāvīgu eksportu un līdzekļus, lai iegādātos izejvielas un lietas, kuras Terra Novā neražoja. Smilšu īpašais sastāvs gādāja par novatorisku enerģijas ieguves veidu, par kura tehniskajām niansēm Šeins neinteresējās. Tomēr, tāpat kā visi salas iedzīvotāji, Šeins bija informēts par zinātnieku aprēķiniem, ka salā esošās smiltis varēja nodrošināt tikpat daudz enerģijas, cik visi pasaulē atlikušie naftas krājumi saražotu divi simti piecdesmit divos gados. Tieši tāpēc Terra Novu no ārpasaules droši aizsargāja jaunākās tehnoloģijas, jo izsīkstošie dabas resursi bija kārdinošs mērķis noplicinātajā pasaulē.

Dūkoņa aiz muguras lika atskatīties Terra Novas Drošības grupas militārais auto bija spēji nobremzējis saules sakarsētajās vulkāniskajās smiltīs, un, Šeinam par pārsteigumu, no tā izlēca nevis ierastais ierindnieks kāds no iesācējiem, kuriem parasti uzticēja vienkāršākos pienākumus, bet gan slaida, iedegusi meitene kamuflāžas formā ar seržanta zīmotnēm. Šeins izbrīnīts konstatēja, ka šādu kareivi nekad iepriekš nav saticis. Dažus mirkļus saulē paspīdēja kapara sarkanie mati, pirms meitene tos noslēpa zem formas cepures un, veikli sakārtojusi tās nagu, metās šurp. Šeins atbalstīja domu, ka sievietēm armijā un jo īpaši Drošības grupā nav ko darīt, tāpēc nicīgi pavīpsnāja pie sevis kārtējā romantisko piedzīvojumu vai varoņdarbu meklētāja. Miera laikos augusī paaudze kara šausmas pazina vien no vecāku nostāstiem un, Šeinaprāt, nevajadzīgi cenzētiem mākslas darbiem.

-   Seržant, vai noskaidrojāt, kas tas ir? Šeins uzsvērti īsi pamāja uz punktu tālumā, ignorējot sasveicināšanās procedūru.

-    Jā, ser! Kuģa atlūzas, ser! No kura kontinenta, īsti nav skaidrs, ser. Mūsējie vēl rokas pa datubāzēm, ser! Seržantes melodiskā balss lika Šeinam nepatikā saviebties.

-    Uzlauzāt?

Atbildes vietā sarunas biedre nedaudz samulsa, laikam nebija lietas kursā par Drošības grupas darba metodēm. Tātad jauniņā.

-Jūsu aparatūra ir mašīnā, ser, meitene norādīja uz piekrauto auto nodalījumu. Un formas tērps arī, ser, viņa piebilda kā atcerējusies.

Šeins veikli pārģērbās, nometot vieglos kokvilnas šortus un tuniku un uzvelkot militāro formu. Pieliecies aizšņorēt zābakus, viņš paslepus vēroja meiteni, kura taktiski izlikās, ka ir aizņemta ar aparatūras izkraušanu. Aplūkojot nepazīstamo tuvāk, izrādījās, ka tā nav meitene, bet pajauna sieviete tik tikko samanāmās krunciņas pie acīm vēstīja, ka viņa varētu būt aptuveni trīsdesmit gadu veca. Savādi gan tādā vecumā rozā brillēm jau vajadzēja būt nokritušām un armijai sen atstātai, lai nodotos sieviešu sūtībai piemērotākām nodarbēm. Tomēr nebija īstais brīdis prātot par nejaušās biedrenes motīviem, izvēloties dienestu Drošības grupā, un, uzlicis cepuri ar Drošības grupas emblēmu un saraustījis formas tērpu, Šeins pilnībā noskaņojās uzdevumam.

-     Kā viņi tika garām mūsu satelītiem un patruļas bojām okeānā? Šeins uzdeva jautājumu, kurš bija dedzis apziņā.

-     Nezinām, ser. Šo objektu neredz ne mūsu satelīti, ne patruļbojas. Ceram uz jums, ser, meitene pamāja uz tikko uzstādīto aparatūru.

Piepeši saīdzis, Šeins pārlaida skatienu portatīvajam stendam, kurā centrālo vietu ieņēma Šeina paša dators, iekārtas sakariem ar aizsardzības satelītiem, patruļas bojām un salas centrālajām bākām. Šeins labi atcerējās, ka šis dators vakar vakarā bija palicis viņa pludmales mājā, tātad jaunā paziņa, meklējot datoru, visticamāk, ir izpētījusi Šeina askētisko mitekli.

Šeins nemīlēja nelūgtus ciemiņus ne Terra Novā, ne savās mājās.

-     Ieslēdzu skenerus. Šeina pirksti sāka veikli slīdēt pa taustiņiem. Vīrietis saspringti vērās te ekrānā, te pāri aparatūrai uz okeānā vīdošo punktu, ievadot arvien jaunas un jaunas komandas.

-    Ir! Šeins nomurmināja pēc krietnām desmit minūtēm. Bija izdevies uzlauzt noslēpumainā objekta aizsardzību, un beidzot to varēja noskenēt.

Kāds strauji tuvojās no mugurpuses. Šeins ar trenētu kustību automātiski pacirtās apkārt un sāņus un pēdējā brīdī apstājās, neveicis asu sitienu. Tā bija tikai seržante, kura visu šo laiku bija bijīgi turējusies atstatus, tomēr cītīgi vērojot ikkatru vīrieša kustību, un kuras vārdu Šeins vēl arvien nezināja, jo pati laikam neuzdrošinājās stādīties priekšā. Šeins ievēroja jaunās sievietes saspringtajās gaidās samiegtās paparžu zaļās acis. Savādi, ka viņa domas vēršas pie blakuslietām tieši te un tagad, uzdevuma vidū. Te sirds piepeši salēcās, un viņam šķita, ka uz sekundes daļu augums sagrīļojas, acīs satumst un sirds sāk skriet aulekšiem. Pēc dažām sekundēm ķermenis un apziņa atgriezās normas robežās un Šeins bija atguvis rīcībspēju.

-    Ser? jauniņā pakāpās vēl soli uz priekšu.

-     Kuģa atlūzas un cilvēks uz borta! Izsūtiet Grupas krasta patruļu! Šeins, ar strauju rokas kustību atvairījis seržantes palīdzības piedāvājumu, asi pavēlēja.

Piekraste un jūra liesmoja. Šeins, aizrīdamies dūmos, izmisīgi rāpoja pa smiltīm, cerot, ka nav zaudējis orientēšanās spējas un virzās bunkura virzienā. Vairāk ar sesto prātu nekā ar redzi un dzirdi Šeins sajuta Maijas tuvumu viņa tātad bija vēl dzīva, un, ja paveiksies, abi sasniegs patvērumu. Tur viņš vēlreiz ielūkosies Maijas paparžu zaļajās acīs, kuru īpašā izteiksme vismaz uz mirkli liks aizmirst iebrukuma šausmas.

Šeins izmisis lūkojās krāsmatās un vaicāja sev, kāpēc pretinieks neizslēdz satelītus, kuri raidīja uz salu uguns indes šautras, aizsardzība bija satriekta drupās jau pirmajās stundās, un šajos garajos mēnešos Terra Novas iekarošana bija nonākusi beigu posmā tika metodiski iznīcinātas Drošības grupas un atlikušie salas iedzīvotāji, kuri slēpās izturīgāko aizsardzības bunkuru drupās un izmisīgi plānoja prettriecienu. Šeins rūgti nodomāja, ka šajā karā viņi taustās kā pa tumsu, jo pretinieka nav viņi pat nezināja, kurš uzbrūk! Bija tikai iznīcinošās uguns vētras, kuras ieurbās celtnēs, cilvēkos, palmu birzīs un bija nolīdzinājušas līdz ar zemi arī Ziemeļu kalnu, kā dēvēja salu veidojošo vulkānu. Ja izdotos uzlauzt pretinieka satelītus, varbūt uguns avotus varētu apturēt un izsūtīt uz ārpasauli saucienu pēc palīdzības. Pašlaik gan ienākošie, gan izejošie signāli tika bloķēti. Šeins rūgti nosprieda, ka civilizācija acīmredzami ir akceptējusi Terra Novas pilsētvalsts iznīcināšanu satelītu rādījumiem no kosmosa vajadzēja saviem saimniekiem uzrādīt šausmas, kurām viņi bija pakļauti, un ar trim mēnešiem vajadzēja pietikt gan diplomātijas smalkumiem, gan militāras palīdzības plānošanai. Bet acīmredzot Terra Novas nolīdzināšana līdz ar zemi, lai varētu izrakņāt salas dzīles tukšas, bija attaisnojams upuris enerģijas deficīta novēršanai.

Uguns stabs, kā ierasts, parādījās pēkšņi un šķietami no nekurienes. Šeins, uz liktenīgu pussekundi zaudējis modrību, nepaspēja reaģēt, tikai ievērot, kā Maija, mēģinot paraut viņu sev līdzi, līdzīgi smilšu ķirzakai zibenīgi ielokās pretinieka iznīcinātā aizsardzības bunkuru sistēmas drupās. Pēc tam elpu aizsita neizturami karsts gaiss un putekļaina tumsa. Šeins, krītot bezsamaņā, paspēja nodomāt cik muļķīgas beigas! Viņš vienmēr bija iedomājies, ka ies bojā kaujā, aci pret aci cīnoties ar pretinieku. Tagad Šeinu nogalinās parasts, banāls, automātisks iebrucēju ierocis, kurš ar paredzamu regularitāti izspļāva savu uguns indi uz Terra Novas drupām.

Šeins, izbrīnīts konstatējis, ka vēl ir dzīvs, ar piepūli atslējās pret tuvākās palmas apdegušo stumbru. Smiltis vienaldzīgi izbira caur pirkstiem. Neskaitāmi tūkstoši smilšu graudiņu, īsu brīdi uzkavējušies Šeina plaukstā, pazuda nebūtībā bezgalīgajā smilšu klājienā pludmalē, un neviens vairs neatšķirtu, kurus viņš nupat kā bija turējis rokā. Tie pazuda bez pēdām, tāpat kā viss, kas Šeinam bija dārgs.

Šeins kā no malas vēroja, kā neaprakstāmi dārgās smiltis pievelkas ar viņa asinīm, un vaicāja sev, kāpēc nejūt sāpes.

Bunkuru sistēmas veselajā daļā bija vēl nesaārdītā rezerves ieeja, bet tā bija pārāk tālu, un, visticamāk, Šeins un Maija pirms nākamā uguns virpuļa to vairs nesasniegs. Uguni ienaidnieks aktivizēja ik pēc sešām minūtēm.

Maija, ja viņai nebūtu jāvelk līdzi Šeina savainotais un smagais ķermenis, noteikti paspētu nokļūt patvērumā.

Maija. Šeins kā pa miglu atcerējās, kā kaut kad kaut kur šajā pludmalē viņš pirmo reizi bija ieraudzījis Maiju. Atcerējās katru Maijas kustību, to, kā mierīgajā pusdienlaika saulē zaigoja Maijas mati un kā viņš pirmo reizi bija ieskatījies viņas paparžu zaļajās acīs. Pēc tam kad dreifējošais vraks bija izvilkts piekrastē, tas piepeši eksplodēja, un neviens tobrīd nenojauta, ka kaut kur bezgala augstu debesīs jau tiek izcīnīta neredzama, bet tāpēc ne mazāk baismīga kauja sprādzienā tika nosūtīts aktivizācijas signāls uzbrukuma satelītiem, kuri pirmajā trieciena vilnī neitralizēja Terra Novas aizsardzības satelītus. Šeins ar Maiju vraka eksplozijā palika dzīvi, jo Šeins bija pavedis Maiju malā, lai stingri norātu par pieļautajām neprecizitātēm aparatūras uzstādīšanā. Ari pirmie desmit uguns stabi, kuri vienlaicīgi uzbruka salai, viņus neskāra. Kopš tās dienas Šeins un Maija nešķīrās, un tā bija Maija, kura astoņdesmit deviņas dienas un nu jau četras stundas un divdesmit divas minūtes gādāja par Šeina drošību, ēdienu, dzērienu un sakariem ar dzīvi palikušajiem Drošības grupas kolēģiem, kamēr viņš atkal un atkal ar brīnumainā kārtā izglābušos aparatūru ietiepīgi mēģināja uzlauzt iebrucēju datorsistēmu.

Šeins bija neskaitāmas reizes pārcilājis atmiņā to dienu pirms neatminama laika, kad pēdējo reizi bija lūkojies brīvdienu debesīs un bezrūpīgajā okeānā. Tā šķita nereāla, un vīrietis brīžiem prātoja, vai viņa dzīvē ir bijis jebkas cits, izņemot tagadējo postu un iznīcību. Un vēl Šeins neskaitāmas reizes pārcilāja atmiņā to vienīgo brīdi toreiz, pirms trim mēnešiem, kad viņš bija vienīgais cilvēks uz zemeslodes, kura spēkos vēl bija apturēt iebrukumu un pagriezt likteņa ratu citā orbītā.

Aizmiglotajā redzeslaukā ielauzās kustība labajā pusē. Šeinam šķita, ka viņš, kā ierasts, strauji un trenēti palieksies, tomēr izbrīnīts konstatēja, ka ir tikai vārgi pakustinājis asiņojošos plecus. Maija, piemetusies blakus, drudžaini atritināja pārsienamo materiālu fragmentus, kas bija aizķērušies Maijai visur līdzi esošajā mugursomā.

-     Derēja ko iedzert, mīļā, Šeins šķietami braši, pārvarot sāpes, ierunājās, vislabāk ar ledu.

Maija ar īsiem smiekliem atalgoja mēģinājumu jokot un steigšus sāka tīrīt brūci vīrieša sānos:

-    Pēc pusstundas pasniegšu kokteili.

-     Recepti, seržant! Šeins, sakodis zobus, turpināja dialogu, lai uzturētu sevi pie samaņas.

-   Trīs daļas melnās tējas, ser, viena daļa palmu medus, ser. Maija jau uzspieda improvizētu žņaugu uz vienas no neskaitāmajām brūcēm, mēģinot apturēt asiņošanu.

-     Seržant, pavēlu turpmāk kokteilim pievienot vienu daļu Ziemeļu kalna pakājes zāļu balzama, ne vājāku par četrdesmit grādiem, Šeins ar pūlēm virknēja vārdus. Cukurniedru cukuru… Grauzdētu… Un nekādu endras lapu, kas diemžēl tagad ir modē kokteiļos.

Endra bija izturīgs smiltīs augošs tuksneša augs, kurš mīklainā kārtā bija sācis dīgt izdedzinātajā zemē un izrādījies ēdams.

-    Tieši tā, ser! Maijas smaids nedaudz izgaismoja sāpēs aptumsušo apkārtni.

Runāt par dzeramo bija kļūda. Šeins piepeši aptvēra, kādas slāpes viņu moka, un izmisis aplaizīja putekļainās, saplaisājušās lūpas. Nākamajā mirklī Šeins neskaidri juta, kā slīd kaut kur prom, prom no realitātes un no Maijas. Sāpes atkāpās, kļuva viegli un mierīgi. Tomēr žēl lai kurp viņš devās, bez Maijas tur būs tukšs, kluss un bezjēdzīgs.

Šeins nezināja, kur atrodas laikā un telpā, nebija ne domu, ne atmiņu. Tiklīdz tumsa skatienā izklīda, apziņa atgriezās. Pludmale. Punkts tālumā pie apvāršņa. Pats Šeins kamuflāžas formas tērpā pie datora, gan nez kāpēc grīļodamies un pieturoties pie aparatūras stenda. Un Maija, kura saspringtās gaidās samiegusi paparžu zaļās acis, vēro ikkatru Šeina kustību.

-    Ser? Maija pakāpās soli uz priekšu.

Šeins tikai skatījās, nespējot izteikt ne vārda. Halucinācijas? Sapnis? Kura ir realitāte? Vai viņš brīnumainā, neizskaidrojamā kārtā ir atgriezies sākuma punktā pirms trim mēnešiem vai arī vēl arvien guļ paša asinīm pielijušajās smiltīs un murgo?

Šeins noslaucīja sviedrus, kuri pilēja no piepeši nosvīdušās pieres un deniņiem, ar pūlēm apvaldīja drebuļus un lūkoja saņemties. Viņš nometās tupus, jo tik tikko turējās kājās. Uzmanību pievērsa ūdens klunkšķi. Maija bija attaisījusi blašķi un kaut ko lēja tās vāciņā. Ierāva malku, tad, pamanījusi vīrieša sejas izteiksmi, pastiepa viņam. Šeins ar pūlēm noturēja vāciņu trīsošajos pirkstos. Pāris malku svilinošā, stiprā dzēriena lika nedaudz atjēgties.

-      Paldies, Maija! Šeins stīvām lūpām nočukstēja.

-      Kā jūs zināt manu vārdu, ser? Maija, piepeši nobālusi, nočukstēja. Esmu Grupas dienestā tikai kopš vakardienas.

Šeins, bridi klusēdams, vēroja Maiju. Atmiņā atausa dienas kaut kur pazudušajā laikā un telpā, Terra Novas krāsmatās. Šeins vēlreiz palūkojās aparatūras rādījumos. Tie nemainījās Terra Novai tuvojās nezināms, neidentificēts objekts ar cilvēku uz borta. Kas bija nupat kā piedzīvotā vīzija? Augstāku spēku brīdinājums vai noguruma un saules dūriena sekas? Vai Šeins pašlaik mirst izdedzinātajā tuksnesī un šobrīd redzamais okeāns, kuģis un Maija ir ievainojuma karsonī nogurdināto smadzeņu žēlīgā ilūzija, lai padarītu pēdējās stundiņas ciešamākas? Vai arī nekas tāds nav noticis, viņš savā brīvdienā ir aizsnaudies caurspīdīga miera caurstrāvotajā Terra Novas okeāna pludmalē un redz dīvainu sapni?

Šeins vēlreiz pārlaida skatienu apkārtnei. Okeāns meta spoguļu zaķīšus saules staros. Smiltis, šķiet, čirkstēja ekvatoriālajā saulē. Vējš klusām laidelējās virs Terra Novas, un šķita, ka maigas rokas apskauj Šeina stāvu un vēja čuksti vēstī stāstus par klejojumos redzēto dažādu pasaules malu skaistumu. Šeins atminējās kūpošās drupas un mūžīgā sviluma smaku, un klusumu, kurš vajāja viņus trīs mēnešus, jo Terra Novas fauna gandrīz bija gājusi bojā to pārtrauca tikai vējš, kuru neaizturēja ne koki, ne kalni, ne ēkas un mūžīgā okeāna viļņu dārdi.

Šeins izlēmis sakoda zobus un stalti pacēla galvu. Bija tik savādi izslieties visā augumā, jo atmiņa vēl glabāja pēdējos trīs mēnešus, kuri bija pavadīti, slapstoties un pūloties nenokļūt zem uguns ieroču sitiena.

Neko nerāda. Tās ir veca kuģa atlūzas. Šeinam izdevās šķietami mierīgi savirknēt teikumus un nomākt balss drebēšanu. Izsauciet lāzerpatruļu, seržant. Sadedziniet, lai neievazā degvielas atlikumus piekrastē.

Šeins, pagriezies pret okeānu, gausi malkoja blašķītes saturu, ar acs kaktiņujūtot Maijas vilcināšanos. Kāpēc Maija viņu tik savādi vēro? Vai ari Maija neizskaidrojamā kārtā ir redzējusi, kādas šausmas atveda tālumā vīdošais vraks?

Maija tā kā atjēdzās no sastinguma un, darbojoties pie aparatūras, nosūtīja pavēles. Pēc pāris sekundēm tikko samanāma šautra un uzliesmojums vēstīja, ka objekts ir iznīcināts. Šeina acīm atkal garām slīdēja izdedzinātā Terra Nova, un viņš bija ar mieru apzvērēt, ka ir pats savām ausīm dzirdējis uguns izartās zemes, saplosīto koku un sadedzināto dzīvo radību vaimanas. Diez ko patlaban domāja Maija, kura bija pagājusies tuvāk okeānam un vērās apvārsnī. Šeins apvaldīja vēlmi apskaut sievietes glezno augumu. Šajā laikā un telpā viņi pagaidām bija svešinieki.

-    Incidents izsmelts. Šeins pārtrauca klusumu.

-    Jā, ser. Savādi, ka mūsu patruļa to dampi nepamanīja, vai ne? Maija, aizlikusi rokas aiz muguras, skatījās tālumā.

Okeāns bezrūpīgi vēla krastā baltus viļņus ar šķietami vieglām putu cepurēm. Melnais, mēmais punkts bija pazudis.

-   Dzēriens. Trīs daļas melnās tējas un viena daļa palmu medus? Šeins šķietami nevērīgi pavaicāja, nostājies Maijai blakus un vērojot okeānu.

Maija atbildēja tikai pēc krietna brīža.

-    Bet jūs vēlētos arī vienu daļu Ziemeļu kalna pakājes zāļu balzama, vai es pareizi uzminēju, ser? Maija noteica piepeši aizsmakušā balsī, izvairoties skatīties vīrietim acīs.

-Un grauzdētu cukurniedru cukuru, Maija, Šeins nočukstēja, apskaujot Maiju un pagriežot viņas seju pret savējo.

-    Un par endras augiem es nekad neko vairs negribu zināt, mīļais. Maija saņēma viņa rokas savās plaukstās un piespieda pie savām lūpām.

Šeins aizvēra acis. Tad steigšus atvēra, baidoties, ka tas ir bijis tikai ievainojuma karsonī redzēts murgs un viņš tūlīt attapsies, noasiņojot Terra Novas aizsardzības līnijas krāsmatās.

Nekas nenotika. Viņš vēl arvien atradās blakus Maijai un varēja ielūkoties paparžu zaļajās acīs, vērot saulē mirgojošos matus un apskaut vingro ķermeni, kurš, šķiet, bija savācis sevī visu Terra Novas dabas spēku un mieru.

Apvārsnis bija tīrs un mierīgs.

Ilze Eņģele T-persona

Robs vērtējoši aplūkoja sevi "Vitalife" korporācijas lifta digitālajā spoguli un uztraucies piekārtoja, cerams, pietiekami stilīgo frizūru.

Robs jutās lieliski un pacilāti. Bija piepildījies sapnis, uz kuru viņš bija izmisīgi un mērķtiecīgi tiecies pēdējos piecus gadus no nodzīvotajiem divdesmit pieciem. "Vitalife" pārstāvji beidzot bija atsūtījuši uzaicinājumu piedalīties jaunā preparāta izstrādē. Ja Robu pieņems testa programmā, viņa dzīve uz visiem laikiem mainīsies. Vairs nevajadzēs paciest darba devēja kaprīzes, jo pēc pastāvīga darba nebūs vajadzības. Varēs spēlēt virtuālās spēles līdz nelabumam un izmēģināt dažādas stilīgas un izsmalcinātas izklaides, kuras līdz šim Robam nebija pa kabatai. Neviens neskandinās, ka vajadzēja labāk mācīties, lai iegūtu kvalificētāku un labāk apmaksātu darbu. Taisnību sakot, Robs pēdējos četrus gadus apzināti nekur nestrādāja un pārtika no pabalstiem, jo, kā pats skaidroja pārējiem, bija jātaupās, lai "Vitalife" eksperimentālajām medikamentu programmām piedāvātu veselu, darba nenogurdinātu ķermeni. Ar "Vitalife" dāsnajām stipendijām savukārt pēc darba vairs nebūs vajadzības gan pietiks ikdienas tēriņiem, gan varēs nopirkt jaunākā modeļa elektromobili jeb, kā tos mīlīgi sauca sarunvalodā, elmo un valdzināt meitenes. Pašlaik viņas nicīgi novērsās, konstatējot Roba bezdarbnieka statusu un universitātes diploma trūkumu un ieraugot 2005. gada Porche. Ari Enna.

Viss. Ar šo nožēlojamo eksistenci ir cauri. Robs tagad būs vadošā farmācijas uzņēmuma sastāvdaļa. Robs tagad būs T-persona. Vairs nekādu trīsdesmit piecus gadus vecu automobiļu.

Vadošs tas bija pārāk pieticīgs apzīmējums šai varenajai farmācijas korporācijai, kuras ēku gigantisko kompleksu Robs bija stundām ilgpilni vērojis no ārpuses, kvernot pie sava nolupušā sociālā kooperatīva dzīvokļa loga. "Vitalife" akcijas pēc veiksmīgas AIDS vakcīnas izstrādes un pārdošanas pirms trīsdesmit sešiem gadiem bija uzlidojušas vai debesīs. Konkurenti tika sakauti, un šo uzņēmumu atliekas "Vitalife" bija triumfējoši nopircis par smieklīgu cenu, kļūstot par vienīgo farmācijas gigantu pasaulē.

Roberts izkāpa no lifta, nokļūstot caurspīdīga materiāla gaitenī: tas no ārpuses aptvēra ēku, kurā bija iekārtota "Vitalife" T-personu servisa centra Eiropas filiāle Nr. 11670-C.

Uz korporācijas emblēmas līdzās sakrustotajiem zobeniem un kaut kādam medicīnas piederumam, par kura nozīmi Robam nebija ne mazākās sajēgas, rotājās pacilāts sauklis: "Atrodi slimību! Pasargā cilvēku!". Roberts aizgrābts aplūkoja slavas zāli bezgalīgā gaiteņa sienas rotāja slavenāko T-personu portreti.

Par T-personām dēvēja cilvēkus, kuri personiski vai kuru vecāki bija piekrituši izmēģināt kādu no "Vitalife" eksperimentālajiem preparātiem. Piedalīšanās eksperimentos veselām ģimenēm bija iztikas avots, jo šo testu dalībnieki un viņu bērni pirmajā paaudzē saņēma "Vitalife" mūža pensiju vai amatu "Vitalife" korporācijā. Pat tie, kuri kā eksperimenta blaknes vai sekas piedzīvoja fiziskas vai garīgas atkāpes no normas, bija nodrošināti. Ja tas būtu noticis ārpus "Vitalife", viņi vilktu nožēlojamu dzīvi valsts patversmēs nolaistos graustos. Savukārt "Vitalife" turēja solījumus parūpēties nelaimīgie mitinājās komfortablos pansionātos un tie, kuri varēja strādāt, saņēma spējām atbilstošus amatus "Vitalife" korporācijā.

"Vitalife" pamatoti tika uzskatīts par sociālo garantiju etalonu visā pasaulē. Lai nokļūtu eksperimentālo preparātu testētāju rindās, bija jāiztur milzīga konkurence. Katrā kontinentā neaptverams skaits gan atsevišķu cilvēku, gan veselu ģimeņu gadiem ilgi pacietīgi gaidīja savu kārtu, līdz "Vitalife" bija nepieciešami tieši viņu demogrāfiskie un ģenētiskie parametri.

Strauji sacēlies vējš bija zibenīgi izklīdinājis mākoņus, un saule dažus mirkļus neizturami spoži spoguļojās gaiteņa gludajās, spīdīgajās plaknēs. Mazliet vēlāk jau reaģēja digitālie logi, un stiklu tonis tika aptumšots, lai apgaismojums atkal kļūtu cilvēka redzei optimāls. Robs kārtējo reizi sajuta nepacietīgas trīsas aiz vēlmes kļūt par šīs korporācijas sastāvdaļu. Šeit viņš jutīsies aprūpēts un pasargāts.

Robert, laipni lūdzam nodaļas C-12568 apakšvienībā, puisi uzrunāja solīdais kungs, kurš bija nosēdināts pie lielas administratora letes.

Viņam gan nebija vienas auss un acs to vietā bija redzama gluda āda. Roberts apspieda impulsu novērsties, jo pirmo reizi mūžā tik tuvu redzēja T-personu, kurai pēc testa bija radušās problēmas.

Kas šim nekaiš, Robs saņēmies turpināja ritināt pārdomu pavedienu. Ari šī T-persona saņem mūža pensiju un bez jebkāda stresa piestrādā par administratoru. Gan jau viņam ir ari sieviete vai pat vairākas zināma naudas summa padara neredzamas vai maznozīmīgas arī vēl atbaidošākas novirzes no normas. Roba skatiens noslīdēja līdz kunga ekskluzīvajiem platīna un zelta sakausējuma gredzeniem, aproču pogām un rokassprādzei, kas greznoja rokas ar vismaz divdesmit centrimetru gariem pirkstiem. Dizaineru šūtais uzvalks bija no jaunākā ķermeņa temperatūru pašregulējošā materiāla viena no peļņu nesošākajiem "Vitalife" pēdējā laika izgudrojumiem, jo katram sevi cienošam apģērbu ražotājam nācās nopirkt licenci šāda auduma izmantošanai. Arī sīciņais Ferrari markas elmo breloks, kurš bija saskatāms pavirši aizvērtajā atvilktnē, noteikti piederēja šai T-personai.

Kaut viņi nepārdomātu, kaut viņi nepārdomātu Robs skaitīja, pasniedzis administratoram savu universālo ID karti, un, elpu aizturējis, vēroja, kā administrators pieskaras letes digitālajai darba virsmai.

-    Rob, laipni lūdzam komandā! Atrast slimību! Pasargāt cilvēku! administrators draudzīgi smaidīja.

Robs apstulbis blenza, neticot savai laimei, līdz attapās atbildēt ar rituālo sveicienu, kuru izmantoja "Vitalife" korporācijas iekšienē. Jā, nu jau viņš bija tās iekšienē! Neviens nekad viņu no "Vitalife" vairs nepadzīs.

-    Atrast slimību! Pasargāt cilvēku! Robs pacilāti noskandēja. Tā viņš turpmāk varēs sasveicināties un atsveicināties visu mūžu, apliecinot savu piederību īpašo ļaužu šķirai.

-    Roku, lūdzu. Administrators norādīja uz nelielu ierīci.

Robs saprata un paklausīgi pastiepa roku. Visām T-personām tika implantēts ķermeņa rādītāju raidītājs, kurš vienlaikus kalpoja ari par identifikatoru.

Aiz šīm durvīm ir vagoniņš. Autorizējieties ar "Vitalife" ID čipu, administrators pamāja uz salātzaļo aplīti uz Roba kreisās rokas, un jūs automātiski nogādās paredzētajā vietā.

Robs nekā no tā nedzirdēja. Vēl arvien berzēdams jauniegūto implantu delnas virspusē, viņš pa logu bija pamanījis kaut ko, kas pildīja viņa sirdi ar triumfējošām gavilēm. Kādā no zemākajiem ēkas līmeņiem dižojās "Vitalife" T-personu autoparks. Ekskluzīvākie modeļi salātzaļajā korporācijas krāsā bija pieejami jebkurai T-personai. Jau rit vai, iespējams, jau šovakar viņš, Robs, lepni piestūrēs pie Ennas apartamentiem un uzaicinās meiteni uz kino. Nē, labāk viņi aizies uz virtuālajiem karuseļiem. Nē, viņš to apburs ar smaragda gredzenu gandrīz "Vitalife" korporācijas krāsās smaragds būs zelta un platīna sakausējuma ietvarā -, un tad viņi dosies uz greznāko restorānu pilsētā. Pirms tam Robs izmantos "Vitalife" stilistu pakalpojumus un iegūs reprezentablu izskatu. "Vitalife" savām T-personām piedāvā neierobežotu kredītu, un Robs no šī brīža var atļauties visu, ko vēlas. Ak jā, vēl viņš nosūtīs vecākiem un māsai tādu naudas summu, ka šie zaudēs samaņu. Pamatīgu summu katram tad viņi zinās, kā izsmiet Roba sapni kļūt par T-personu! Tad viņi zinās, kā saukāt Robu par plānā galdiņa urbēju un dīkdieni! Un, kas attiecas uz Ennu, Enna vēl nožēlos, ka bija pateikusi: viņa runāšot ar Robu tikai tad, kad viņš beidzot būšot iestājies kādā no universitātēm. Enna ņirgājās par Robu, zinot, ka viņš tik tikko ar pūlēm beidza pamatskolu. Robs mainīs situāciju jau šovakar aplicis roku ap Ennas glezno plecu, beidzot noskūpstīs Ennas maigās lūpas, kuras nebūs vis savilkušās ierastajā nicinājuma urskulī, bet gan, kāri pavērtas, gaidīs Roba pieskārienu, jo Ennas gudrā, lepnā galva būs aprēķinājusi, ka Robs ir caurlaide uz T-personu pārpilnības un izpriecu pasauli. Bet, protams, viņš vēl izdomās, vai Enna vispār ir viņa labvēlības vērta.

Puiša nomoda sapņus pārtrauca neuzkrītoša ieklepošanās. Administrators atgādināja pienākumu doties tālāk. Robs novērsās no kārdinošā skata pa logu un paklausīgi devās durvju virzienā. Tad spēji apstājās. Interesējošie jautājumi tomēr bija jānoskaidro līdz galam uzreiz.

-   Elmo… es uzreiz dabūšu savu elmo? Robs pamāja uz bezgalīgi garo jauno, spīdīgo elektromobiļu rindu ārpusē.

-    Jau šodien, kādu modeli vien sirds kāro! Vispirms dodieties uz medicīnisko kabinetu un pēc tam izbaudiet visas T-personas privilēģijas! Nez kāpēc šķita, ka administrators šo teikumu saka automātiski, it kā šāda situācija atkārtotos jau nez kuru tūkstošo reizi.

-    Un nauda? Un kur te ir tuvākais dizaineru apģērbu veikals? Robam šķita, ka zeme deg zem kājām, jo izsapņotā bezrūpīgā dzīve beidzot varēja sākties, un netikās zaudēt vairs ne mirkli!

-     Vispirms uz medicīnas kabinetu, administrators atgādināja, uzsvērti nevērīgi paceldams skatienu no darba virsmas.

Robs paklausīja. Steigšus iesēdies nelielajā pārvadājumu mobilī divām personām paredzētajā caurspīdīgas plastikas kabīnē -, Robs turpināja sapņot vaļā acīm, pārmaiņus iztēlojoties sevi pie Ferrari elmo stūres vai, vēl iespaidīgāk, vadot privāto lidmašīnu! Robs tik tikko ievēroja, ka mobilis šķērso te gaismas, virsvalkos tērptu cilvēku un aparatūras pilnus angārus, te garus, šaurus gaiteņus, vedot Robu arvien dziļāk "Vitalife" ēku kompleksa dzīlēs.

Kamēr Robs aplēsa, par kādu summu pasūtīt kosmiskā lidojuma kruīzu, mobilis bija sasniedzis galamērķi. Atvērtās durtiņas un uz vadības displeja mirgojošais uzraksts "Izkāpšana" liecināja, ka jākāpj ārā.

Mobilis aizbrauca un pazuda uz sekundi atvērušos durvju spraugā. Durvis aizslīdēja ciet, atstājot absolūti gludu sienu.

Robs pārsteigts konstatēja, ka atrodas milzu cilindra vidū. Cilindra diametrs varēja būt ap desmit metru, pelēka plastikāta grīda pilnībā slāpēja soļu troksni, bet griestus, lai kā Robs pūlējās, spožajā gaismā nevarēja saskatīt. Nebija redzams neviens laborants; arī aparatūras, cik nu Robs spēja spriest, telpā nebija. Puisis nosūkstījās, ka nav, uz kā apsēsties. Minūtes ritēja. Nekas tā arī nenotika.

Robs apsvēra domu apgulties uz grīdas un pasnaust. Grīda nešķita pārāk salta, un arī gaiss cilindra iekšpusē bija patīkami silts, lai gan nedaudz mitrs. Pēc brīža tikpat klusi, kā aizbraucis, atgriezās mobilis. Atvērtās durtiņas un mirgojošais iekāpšanas signāls nebija pārprotami. Paraustījis plecus, Robs iekāpa, un mobilis pa to pašu maršrutu atgriezās starta punktā. Robs atkal sapņoja par elmo un nu jau fantazēja par kopīgu iepirkšanos ar Ennu un gaidāmo kosmisko kruīzu. Bet Robs, protams, vispirms Ennai liks pamocīties neziņā, vai viņa vispār tiks ņemta līdzi, jo Ennai ir jāsaprot un jānožēlo agrākā kļūdainā nicīgā attieksme pret Robu.

Robs apjucis attapās jau pazīstamajā gaitenī. Administrators vēl arvien bija savā vietā un bez īpaša izbrīna uzmeta Robam vienaldzīgu skatienu.

-Ja nekur nesteidzaties, telpā Nr. 102-56 ir pasūtījumu stends. Tur varat pieteikties visam, ko sirds kāro, arī elmo. Jābrauc ar liftu. Administrators bija uzminējis Roba pirmo jautājumu, tāpēc pasteidzās ierunāties pirmais.

-    Un kosmosa kruīzu arī tur var pasūtīt? Robs neticīgi vaicāja.

-     Ari kosmosa kruīzu, administrators apstiprināja.

Robs nespēja izteikt ne vārda. Tātad tas bija tik vienkārši! Dažas sekundes kaut kādā muļķīgā telpā, un pieeja privilēģijām mūža garumā ir vaļā! Bravūrīgi pamājis administratoram, puisis skriešus iemetās liftā, steidzīgi autorizējās ar salātzaļo čipu un izvēlējās maršrutu uz telpu Nr. 102-56. Robs ievēroja, ka vieta displejā, kurā varēja izvēlēties maģisko skaitli "102-56", bija nedaudz nobružāta laikam daudzi pirms viņa bija traukušies uz pasūtījumu stendu, lai nekavējoties sāktu izbaudīt T-personas ekskluzīvo statusu.

Administrators pat nepagrieza galvu, kad lifta durvis aizvērās. Šodien atkal testēja izsmidzināmo universālo vakcīnu. Zināms progress bija sasniegts eksperimentā iesaistītās T-personas nodzīvoja nu jau gandrīz nedēļu, pirms izdzisa no vakcīnas neprognozējamajām blaknēm. Robs, vai kā nu bija vārds šim puisietim, vēl paspēs pavizināties ar savu elmo.

Līga Ezera zemes smarža

Raminta gulēja uz aukstās akmens grīdas, vairs necenzdamās saraust apakšā kaut vai tos pašus pāris salmiņus, kas bija viņas cellē. Sievietes āda vairs īsti nejuta aukstumu, tik ļoti pierasts un neizbēgams tas bija kļuvis, toties jo skaudrāk viņa izjuta to ar visu savu būtību. Dažkārt Raminta vairs nezināja, vai tas ir kaut kas ārējs vai iekšējs vai varbūt viņa pati ir aukstuma būtne, kas tikai sapņo, ka kādreiz ir bijis citādi.

Viņa skaidri atcerējās dienu, kad nonāca cellē, lai gan īsti nesaprata, vai pareizi atceras siltumu. Vispirms viņa bija stāvējusi kājās, mīņādamās no vienas pēdas uz otru: tik ļoti auksta likās grīda. Pēc tam viņa bija pārstaigājusi visu telpu, cik vien tālu sniedzās ķēdes, meklējot, vai kaut kur nav nolikta kāda sega, kaut vai vissīkākā skrandiņa, uz kā apsēsties, bet tādas nebija nekur. Raminta atrada tikai nedaudz salmu. Tie bija izklaidus izbērti visā celles platībā, un sievietei nācās tos pa vienam vākt kopā, ar rokām taustoties pa ledaino grīdu. Viņa nespēja arī pietiekami ilgi parāpot nepieskaroties ar ceļgaliem pie grīdas, tāpēc nācās vien mesties četrrāpus. Sākumā likās, ka āda no ceļiem nomuks pavisam nost, tomēr Raminta cerēja, ka, savācot salmus, iznāks kaut cik ērtāka vieta, kur apgulties.

Tie bija maldi. Salmu bija tikai tik daudz, lai viņa iztērētu pēdējos spēkus, tos vācot kopā. Viņai nežēlīgi sāpēja kreisā roka, apsieta ar netīru lupatu, ko nedrīkstēja ņemt nost, citādi viņa, iespējams, pat noasiņotu; uz pēdām vairs nebija atlicis daudz ādas, viss bija nosvilināts, un visu miesu klāja pārējās spīdzināšanas sekas. Viņa ilgi stāvēja kājās, nesaprazdama, ko darīt. Ramintu mocīja visdažādākie priekšstati par to, kādam būtu jābūt viņas ieslodzījumam: viņa par to bija domājusi visu garo spīdzināšanas laiku. Patiesībā tās bija tikai divas ar pusi dienas, taču likās kā mūžība.

Darba (tā viņi sauca mocīšanu) starplaikos Ramintai bija piešķirta maza istabiņa ar koka solu, nelielu galdiņu un segu. Viņai vēl nebija noskūti mati, un bija iedots rupja maisauduma apģērbs. Jau toreiz Gotfrīds viņai bija teicis, ka pēc "atzīšanās" Ramintai vairs nebūšot tāda pils kā tobrīd. Viņa bija iedomājusies dažādas briesmas, taču tās nebija ne puse no tā, kas bija jāpacieš tagad. Šeit nebija nekā, tikai akmens un tērauds, no kā bija izgatavotas ķēdes. Viņa bija kaila un pilnīgi neaizsargāta pret aukstumu, kas jau tagad klauvēja pie dvēseles durvīm. Tomēr tas vēl nebija viss.

Toreiz Ramintai bija logs. Restots un mazs, un novietots tik augstu, ka pa to varēja redzēt tikai debesis. Tomēr viņai bija gaisma.

Tagad viņa bija vietā, kur neiespīdēja ne vismazākā gaišuma atblāzma. Tumsa bija tik visaptveroša, ka sāpēja acis. Raminta atcerējās dziesmu par silto tumsu vasaras saules svētkos par tumsu, kas smaržo pēc rasas un ziediem, bet šī bija auksta un skarba tumsa, ko viņa vēlāk sāka saukt par aukstuma māsu.

Tieši absolūtais gaismas trūkums beidzot pieveica Ramintas nespēju pieņemt to, ka būs jāguļ uz šī ledus, kas izliekas par akmeni. Viņa bezspēcīgi atspieda muguru pret auksto akmens sienu un noslīdēja zemē uz niecīgās salmu čupiņas, ko bija savākusi tik grūtā darbā. Viņai sala un bija bail tik ļoti, ka grūti bija pat ieslēgt mūziku paklausīties. Raminta bezjēdzīgi šaudījās pa folderiem un nespēja atrast neko piemēroti nomierinošu. Beigās viņa vienkārši ieslēdza miksēšanas programmu un ļāva tai izvēlēties no visa plašā mūzikas klāsta. Atskanēja kaut kas ļoti, ļoti vecs. Džimijs Hendrikss. Kad mīlestības spēks pārvarēs mīlestību uz spēku, tad pasaule iepazīs mieru.

Beidzot Raminta raudāja. Tagad jau bija par vēlu, un viņa nezināja, vai asaras būtu spējušas būt par pietiekamu pretargumentu faktam, ka viņa ir ragana. Aiz bailēm un sāpēm viņa jutās kā sastingusi, bet asaras bija kaut kas pārāk dzīvs un patiess, lai spētu izlauzties tādā brīdī. Tagad gan viņa raudāja no visas sirds. Ne jau par pasauli, kurā valda mīlestība uz spēku un varu, bet vienkārši pati par sevi. Šobrīd viņa bija simbols tam, cik ļoti pasaulei vajadzīga mīlestība, piedošana un saprāts, taču Ramintai bija vienalga. Viņa cieta un skuma par to. Raminta nebija ļauna, taču jau sen apzinājās, ka viņā nemājo pilnīgi nekas varonīgs vai cēls. Viņa atradās šeit tikai tāpēc, ka viņai bija bijis bail pateikt "nē", kad visi citi cilvēki būtu ar eiforisku prieku klieguši "jā!".

Toreiz viņa vēl uz kaut ko cerēja un kaut kam ticēja. Kaut kur orbītā bija kuģis, un uz tā atradās cilvēki, kuri varēja viņu atrast, lai gan nekā daudz, ko meklēt, nebija palicis. Tagad, kad viņa pilnīgā sastingumā gulēja uz jau pierastās akmens grīdas, viņai bija palikusi tikai mūzikas mape, daži bilžu folderi un vienkāršas spēlītes, kas bija saglabātas galvenajā atmiņā. Un kalendārs ar pulksteni, kas skaitīja ieslodzījuma dienas. Tomēr tas bija cietis spīdzināšanas laikā, kad viņas domas bija šaudījušās tik spēcīgi, ka bija izdzēsušas gan vairākus mūzikas failus, gan sajaukušas kalendāra atskaiti. Viņa zināja, cik ilgs laiks pagājis kopš ieslodzījuma sākuma, bet nezināja, vai ir diena vai nakts. Viss pārējais bija sadedzināts līdz ar viņas mantām un pusi kreisās plaukstas, kurā bija iemontēts komunikators. Vismaz smadzenes līdz ar to, kas tur glabājās, viņi nebija spējuši atņemt.

Raminta gulēja uz aukstā akmens un pēdējo reizi pārskatīja fotogrāfiju kolekciju. Citreiz viņai būtu paticis tās kaut kur projicēt, bet acis neko neredzēja, tāpēc sieviete varēja tikai aizvērt tās un vērot attēlus pati uz saviem plakstiņiem.

Dienas sen bija sajukušas ar naktīm, tomēr beidzot bija pienācis ilgi gaidītais pārmaiņu laiks. Tas, ka viņa nezināja, vai tagad ir diena vai nakts, tas nemainīja to, ka viņa beidzot drīz mirs. Tie laiki, kad viņa cīnījās, cerēja un ticēja, nu bija pagājuši līdz ar pēdējo apjausmu par to, kas ir siltums un gaisma.

Viņa mazliet pagrozījās, lai atrastu vietu, kur grīdā ir mazāk šķirbu, pa kurām vilka ledainais jūras vējš. Beidzot bija pienācis brīdis, kad viņa būs brīva. Sieviete aizvēra un atvēra acis. Nekas nemainījās. Ramintas pasaule jau divus mēnešus bija tumša. Viņa zināja, cik ļoti dedzinās saules gaisma, ja viņu izvedīs ārā dienā, un cik ļoti acis apžilbs pat no lāpu gaismas, ja viņu izvedīs vakarā. Tomēr Raminta ilgojās ieraudzīt īstu, dabisku gaismu, pirms ieraudzīs mūžīgo. Vēl vairāk viņa ilgojās tikai pēc kaut kā cita.

To viņa palūgs Gotfrīdam, un Gotfrīdam tas būs jādod. Viņa iedomājās cietuma priekšnieka resno, gaļīgo stāvu un rūgti pasmaidīja. Lai cik ļoti viņam patika noraudzīties spīdzināšanā, lai cik ļoti viņš izbaudīja katru eksekūciju, viņš tomēr bija un palika tikai māņticīgs muļķis, kas baidījās no iziešanas pa kāpņu apakšu un no vārnas ķērciena, ja tā pārlidoja ceļu no labās puses uz kreiso. Jau pavisam drīz viņš būs spiests pats ar savām rokām pienest Ramintai to, pēc kā viņa viskarstāk ilgojās.

Viena bilde jo sevišķi piesaistīja Ramintas uzmanību. Šajā bildē viņa bija redzama kopā ar māsu pie kāda veikala durvīm. Šo bildi viņa bija izvēlējusies it kā nejauši, vienkārši tāpēc, ka tajā bija redzama māsa un abas izskatījās laimīgas, tomēr veikals bija galvenais. Tas bija dārzniecības veikals, kurā pārdeva dārzeņu un garšaugu sēklas un stādus.

Ramintas rūpīgi glabātais noslēpums bija vienkārši dārzeņi. Viņa bija gribējusi audzēt īstus, svaigus, ekskluzīvus dārzeņus. Nemodificētus, bez minerālmēslojuma, pavisam īstus un dzīvus. Kosmosā ar to varēja ļoti labi nopelnīt, un Raminta bija piedzimusi pašā lielākajā kosmiskajā stacijā, kāda bija cilvēku uzbūvēta. Citplanētiešus viņi tā arī nebija atraduši. Varbūt tieši tāpēc Raminta bija pieņemta šajā darbā cilvēki jau sen ilgojās pēc kaut kā jauna un interesanta. Lieliska iespēja, kas dara godu jebkuram, kurš ticis izraudzīts!

Raminta spilgti atcerējās brīdi, kurā uzzināja, ka ir izraudzīta misijai. Noteikumi bija ļoti stingri, bet Raminta vienmēr bija bijusi apķērīga meitene ar perfektiem gēniem. Neviens gēnists (gēnisti bija stājušies rasistu vietā, kopš rases bija saplūdušas) nevarētu viņu vainot kādos trūkumos. Ramintas genoms bija perfekts līdz pēdējam guanīnam. Viņa bija augusi ģimenē, kas jau simtiem paaudžu bija perfekti pilsoņi. Tie visi bija tikai apstākļi, bet ari skolā Raminta bija viena no labākajām, lai gan visumā bija slinka. Viņai vienkārši bija gaiša galva.

Tomēr izšķirošais bija kāds citādi ne pārāk glaimojošs apstāklis viņa pēc izskata bija arhaiska tik lielā mērā, cik vien tas varēja būt. Viņa bija kosmosa cilvēkam ļoti drukna, arī mazais pirkstiņš bija tikai mazliet mazāks kā senajiem cilvēkiem, viņai auga krūtis un pavisam nedaudz ķermeņa apmatojuma, un viņai bija pašai savi mati vienīgais atavisms, kas vēl arvien bija modē. Protams, parūkas bija visiem, arī Ramintai, jo īstie mati auga pavisam plāni un neizteiksmīgi. Cilvēki bija ilgi cīnījušies par to, lai, likvidējot ķermeņa apmatojumu, saglabātos galvas mati, bet risinājums vēl nebija atrasts. Vai nu matu nebija nemaz, vai tie bija visur, bet tas jau bija apkaunojoši, tāpēc gēni tika ieprogrammēti tā, lai cilvēki dzimtu bez jebkāda ķermeņa apmatojuma, kuru aizstāja parūkas, implantētie mati un skropstas, kā arī dažādi tiem līdzīgi aizvietojumi.

Raminta bija piedzimusi ar retu atavismu ķermeņa apmatojumu, kuru, protams, vismaz reizi desmit gados vajadzēja apstrādāt, bet ar saviem matiem viņa lepojās. Bija tik interesanti noskatīties puišu izbrīnā, kad viņa noņēma parūku, zem kuras atradās īsti mati. Tas vienmēr iedarbojās.

Toreiz Raminta pat nebija iedomājusies, ka varētu tikt izraudzīta mācīties par misionāri tā bija iedēvēti cilvēki, kurus sūtīja misijās uz izpostīto Zemi, kas pamazām atkopās pēc kodolkara. Tur bija saglabājušies daži ciemati ar nepilnu miljonu cilvēku, tie bija izkaisīti vienpadsmit reģionos, kas savā starpā neuzturēja kontaktus un pat nezināja par citu apdzīvotu vietu eksistenci, izņemot tās divas apmetnes, kuras atradās pietiekami tuvu, lai nemitīgi karotu savā starpā.

Raminta bija izraudzījusies drošu profesiju, kas sava vienveidīguma dēļ gan bija pa spēkam retajam. Viņa vēlējās audzēt īstus dārzeņus, tikai ar savām rokām un muskuļu spēku. Ģimene bija šokā, draugi smējās, bet, tā kā ar to varēja nopelnīt pat ļoti labi, tad pieņēma viņas izvēli. Visi domāja, ka Raminta vienkārši ir par slinku, lai izmācītos kaut ko jēdzīgāku, tomēr vēlas labi pelnīt, bet tie nebija īstie iemesli. Viņa vienkārši mīlēja zemes smaržu. Viņa nezināja, kāpēc, bet, turot rokās kaut ko pašas izaudzētu, Raminta jutās laimīga.

Jau pirmajās bioloģijas stundās, kur bērniem rādīja, kā iegūst visgaršīgāko pārtiku, notika laboratorijas darbs, kur, gumijas cimdiem rokās un degunus raucot, viņa kopā ar klasesbiedriem lika mazus stādiņus podiņos. Jau toreiz Raminta bija sadūšojusies bez cimda pieskarties zemei un sajuta, cik tā ir patīkama. Viņu uzskatīja par lielu drosminieci, bet Raminta neizjūta nekādu pretīgumu pret šo no trūdvielām un netīrumiem sastāvošo savādo substanci. Viņa ieelpoja tās smaržu un iemīlējās uz mūžu.

Tagad, guļot uz aukstā akmens, viņa bija iepazinusies ar to daudz labāk. Visa planēta taču sastāvēja no šīs vielas! Tas bija vienīgais mierinājums Ramintas sāpju pilnajā apmācības laikā. Viņai lika vingrot un peldēt, mācīties svešu valodu un pilnīgi citu kultūru, ko viņa nesaprata. Vienīgais, kas Ramintai lika saņemties, bija tas, ka visa Zeme, vismaz tās vietas, kur dzīvo iedzimtie, ir klātas ar zemi un augiem.

Toreiz, kad visa civilizācija neprātā kliedza viņas vārdu, slavinot izraudzīto, Raminta stāvēja pie iluminatora un skatījās uz savu zvaigzni. Kad viņa negaidot izdzirdēja, kas noticis, viņa pagriezās pret savu istabu, kas bija pilna smaržīgu stādiņu, un ievilka plaušās šo svētāko no smaržām. Ja viņa pateiktu "nē", viņai nepiedotu neviens, neviens pats cilvēks visā kosmosā. Ramintai vajadzētu mainīt vārdu un izskatu, lai pēc tam kaut kur slēptos, bet pat policija, kam nāktos viņu slēpt, skatītos ar nicinājumu. Taču pēc tam viņai būtu iespēja sākt jaunu dzīvi un atkal… nē, tik daudz spēka Ramintai nebija. Viņai nācās kļūt par varoni gļēvuma dēļ.

Raminta piecēlās un mazliet pavingroja. Tas deva vismaz nelielu ilūziju par siltumu un neļāva galīgi sastingt. Viņa bija apmācīta izdzīvot ekstremālās situācijās, ari tādās, kad jāguļ uz zemes vai jābēg skrienot vai peldot. Tagad viņa rūpīgi izvingrināja visas muskuļu grupas, lai pavisam nezaudētu kustību spēju. Tā diena bija pienākusi. Tomēr tas nenozīmēja, ka vajag padoties aukstumam. Raminta labi zināja, ko vēlas, un zināja, ka to dabūs vēl pirms nāves, tāpēc tagad nomirt nebija īstais laiks. Šis laiks kā nepienāca, tā nepienāca… Viņa gaidīja, aukstumā stāvēdama un klausīdamās, līdz pēkšņi uznāca vājums un viņa atkal apsēdās. Lai gan sieviete no sirds ilgojās nāves, tomēr doma par veidu, kādā tai jānāk, iedvesa šausmas, un tās savukārt radīja šo nelabumu un nodevīgo trīcēšanu.

Kaut kur tālumā nožvadzēja atslēgas, un Raminta plati ieplestām, neko neredzošām acīm palūkojās uz durvju pusi. Nožvadzēja nākamā atslēga, viņa piecēlās uz ceļgaliem un, par spīti nelabumam, aizrāpoja lidz tālākajai sienai, kur bija piestiprināts smags metāla riņķis. Viņa sāka lēni un ritmiski žvadzināt riņķi, sitot to pret sienu. Tas skanēja savādi patīkami, lai gan varbūt tikai tāpēc, ka saistījās ar ēdienu to viņai pienesa kāds no mēmajiem sargiem, par kuru izrautajām mēlēm Ramintai rādījās murgi. Raganām nebija tiesību uz sarunām, tikai uz nožēlojamu dzīvības vilkšanu mūžīgā klusumā. Šajā pēdējā dienā tas mainījās.

-    Jā, pēdējo reizi tu žvadzini riņķi, ragana. Pēc stundas mēs nāksim ar lāpām un tu varēsi bolīt savas ļaunās acis, apžilbuši no patiesības gaismas, Gotfrīds ņirgājās, pārtraucot mēnešiem ilgo klusumu Ramintas pasaulē. Iepriekš to bija pārtraucis tikai sargs, kurš, nesot ēdienu, zvanīja zvanu par zīmi tam, ka šī ir pēdējā diena.

Nebeigdama sist riņķi pret sienu, lai Gotfrīds zinātu, ka viņa tur ir un nevar pēkšņi uzbrukt, Raminta atbildēja:

-Jā, es situ riņķi pēdējo reizi, bet es zinu arī, kāpēc tu esi atnācis uz celli. Tev ir jāizpilda mana pēdējā vēlēšanās, citādi tu zini, kas notiks ar tevi, ja raganas pēdējie lāsti ķers tevi visā viņas pēdējās dienas spēkā.

Viņa neredzēja inkvizitora sejas izteiksmi, bet šo seju viņa bija redzējusi daudzas reizes. Tad, kad viņu sagūstīja, kad pratināja, kad spīdzināja, un tad, kad Raminta pēdējo reizi redzēja gaismu, tā apspīdēja viņa ņirdzīgo seju. Viņa zināja, ka Gotfrīdam no viņas ir bail. Visi zināja, ka raganas pēdējā vēlēšanās ir jāpilda, citādi viņai bija ļauts atriebt savas ciešanas mocītājiem, vēl pēc nāves spokojoties un riebjot. Šī paraža bija svēta, un pat tādai nožēlojamai "raganai", kāda bija Raminta, bija tiesības uz šīs paražas izpildi.

-     Saki, ko vēlies, bet tu zini, ka tavai vēlmei ir jābūt vienkāršai, lai to var izpildīt līdz tavai eksekūcijai, kas notiks tieši pēc stundas! Tāpēc saki kaut ko vienkāršu, ko noteikti var izdarīt stundas laikā! Gotfrīds neiebilda, bet viņa balss trīcēja. Viņam, kas bija spīdzinājis, nodevis un nonāvējis, bija bail no Ramintas.

Viņa pie sevis pasmaidīja. Raminta, protams, nebija ragana, bija tikai ērtāk likt viņam ticēt, ka viņa tāda ir. Tāpat viņš zināja, ka lielākā daļa sieviešu nebija raganas, kur nu vēl Raminta, kuras maģija bija tikai tehnoloģijas un zinātne. Gotfrīds nēsāja līdzi vismaz desmit krustu un visādu amuletu, kā ari vienmēr palika pie pašām durvīm, lai gan Ramintas žvadzināšana bija dzirdama tālu pāri lielajai cellei, kurā sieviete bija ieslodzīta. Par celli to varēja nosaukt tikai tāpēc, ka Raminta nezināja, cik īsti liela tā ir, jo ķēdes, kas bija apliktas ap viņas rokām un kaklu, ļāva piekļūt tikai vienai sienai tai, pie kuras bija riņķis. Kad viņu šeit iemeta un pateica, ka gaismu viņa redzēs vien tad, kad būs pienākusi pēdējā diena, sieviete skatījās tikai uz gaismas apspīdēto Gotfrīda seju.

Tagad šīs atmiņas par viņa pilnīgo trulumu un nežēlīgo ļaunumu, kas vienlaikus atspoguļojās šajā pēdējā ainā no dzīvās, siltās pasaules, laupīja viņai spēku. Pat šī seja bija silta, pat Gotfrīds bija silts un dzīvs, bet vai Raminta vēl tāda bija? Par to viņa bija domājusi daudz. Vai dzīvs ir tas, kas dzīvo? Bet vai tad viņa dzīvoja? Nē, pat Gotfrīds bija dzīvāks par viņu…

-    Es vēlos tikai malku silta ūdens… Raminta izdvesa, atmiņu nomocīta un nemaz vairs nejuzdamās varena. Visu dienu turējusies, viņa tomēr bija sajutusi nodevīgu vājumu tieši pirms inkvizitora ierašanās.

Gotfrīds iesmējās.

-    To tu dabūsi, ragana. Tev laikam gribas vēl pēdējo reizi sajust nedaudz siltuma? Dīvaina vēlme, dīvaina!

Man gan liekas, ka tev vēl pietiks laika sasildīties. Dažas nemaz nav pārdzīvojušas pārdomu laiku pazemē; šeit ziemās tiešām ir mazliet vēsi, bet tu jau laikam labi pieproti buršanas. Drīz svētā uguns ēdīs tavu miesu un šķīstīs tavu ļauno dvēseli, gan tu jutīsi siltumu! viņš ņirgājās.

Raminta neko neatbildēja, tikai monotoni dauzīja riņķi pret ledaino akmens sienu. Mocītājam bija taisnība viņa tikai gribēja pēdējo reizi sajust siltumu. īstu, dzīvu siltumu, mierīgu un maigu, vēl pirms uguns un nāve pieskarsies viņas miesai.

Kad sargs bija aizgājis, viņa saņēma savas aukstās plaukstas tā, it kā turētu siltu krūzi, un pielika tās pie stingstošajām lūpām. Tad ieslēdza laika atskaiti uz vienu stundu. Raminta nolēma, ka viņai ir vēl vismaz trīs ceturtdaļstundas, tad nāks Gotfrīds ar ūdeni, un pēc tam viņu vedīs ārā.

Uz Zemes bija ziema, sniegs un ledus, un Raminta nezināja, kā bija spējusi izturēt šos divus mēnešus. Viņa bija kaila, un pat mati bija nodzīti, lai viņa nevarētu aiz tiem piesiet riņķi un žvadzināt no attāluma, pati pielavoties pie durvīm, kad viņai nesa ēdienu. No sākuma vēl bija rudens un nebija tik slikti, bet pēdējā laikā bija neciešami auksts. Varbūt viņa bija izdzīvojusi, pateicoties Gotfrīda bailēm, jo viņš deva tai daudz ēdiena, tikai viss bija auksts. Viņa zināja, ka cilvēka ķermenis ir spējīgs saražot pārsteidzoši daudz siltuma, ja tam dod pietiekami degvielas.

Šobrīd tas viss vairs nebija svarīgi. Drīz viņu sadedzinās, un viņa nonāks tur, kur nonāk visas sievietes, kas nav raganas, bet ir nogalinātas kā tādas. Raminta no sirds cerēja, ka 28. gadsimts būs pēdējais, kad kaut kas tāds notiek un viņa būs pēdējā vai vismaz viena no pēdējām sievietēm, kam jāpiedzīvo tāds liktenis. Taču viņa neko tur nevarēja darīt, tāpēc vienkārši gulēja un gaidīja pēdējo siltuma pieskārienu. Gaidot sieviete vēlreiz aplūkoja fotogrāfiju un drudžaini mēģināja atcerēties, kura tad īsti ir viņas mīļākā dziesma, lai to varētu uzlikt skanēt nāves brīdī. Viņa nespēja izlemt. Būtu labi, ja mūzika skanētu ne tikai galvā no smadzenēs iemontētas mazas atmiņas, bet gan skaļi un vareni, tad viņa varbūt atskaņotu kaut ko tādu kā, piemēram, Bēthovena 5. simfonija.

Jā, teorētiski derētu kaut kas cēls. Raminta mirs par Zemi un cilvēces sapņiem varbūt atgriezties. Viņa taču bija izredzēta profesijai, par kuru sapņoja katrs cilvēks visā plašajā kosmosā. Tas bija tas, ko novēlēja bērnam piedzimstot un pieminēja, ja cilvēks tomēr kaut kad nomira. Viņa dvēselei tika vēlēts kaut ar acs kaktiņu ielūkoties greznajā paradīzes valstībā, kurā nonāca misionāri. Izredzētie, laimīgie, tautas varoņi un visas civilizācijas greznākais zieds!

Viņi bija lemti agrai nāvei no radiācijas vai iedzimto mežonībām, smagiem, gadsimtu gariem treniņiem, un tikai daži no viņiem beigās tika izsūtīti īstās misijās uz Zemi. Pārējie tika norīkoti dažādās no kosmosa vadāmās misijās kā vadītāji, bet tie, kuri izturēja apmācību bez smagām traumām un nokārtoja eksāmenus, tika sūtīti uz Zemi izpētīt situāciju.

Raminta tika ieskaitīta pašā prestižākajā vienībā, kas pētīja izdzīvojušo iezemiešu par cilvēkiem viņus vairījās dēvēt kultūru un sadzīvi. Viņai iemācīja valodu, kādā tie buldurēja, paražas un dzīvesveidu, kādu tie piekopa, un mācīja domāt savādajās izdzīvošanas kategorijās, kādās tie uztvēra pasauli. Raminta bija apguvusi ari viņu ticibas pamatus, patiesībā divu ticību. Viņa bija nosūtīta uz to pasaules daļu, kurā senāk bija dzīvojusi viena no attīstītākajām civilizācijām eiropiešu civilizācija. No debesīm viņa tika nomesta vietā, kurā senāk, tajā 2198. gadā, kas bija pēdējais jebkādai civilizācijai uz Zemes, bija valsts Baltija. Tā tolaik bija jauna valsts, kurā bija apvienojošās divas Latvija un Lietuva.

Raminta bija pārsteigta, uzzinot, ka viņas vārds ir cēlies no šīs pašas tautas lietuviešiem. Viņa neko par tiem nezināja kā jau jebkurš kosmosa cilvēks, kas dzimis 26. gadsimtā un 28. nosūtīts uz Zemi. Tagad viņai bija jārunā divās svešās, arhaiskās valodās lietuviešu un vācu valodā, jo tieši baltieši un vācieši pārvaldīja pārējos izdzīvojušos Eiropā. Baltieši bija, pēc Ramintas domām, saprātīgāk atgriezušies pie senās dabas ticības, kas labi noderēja, kad civilizācija bija mirusi un viss bija jāpieskaņo Saules ciklam un gadalaiku maiņai, bet vācieši bija saglabājuši kristietību, kas ļoti deformētā veidā pastāvēja arī kosmosa laikos. Tā nu šīs lielās valstis, kas nezināja neko par pārējo deviņu valstu un citu rasu cilvēku pastāvēšanu, karoja savus ticības karus līdz pat 28. gadsimtam, bet bija tik tikko sasniegušas līmeni, kāds bija agrajos viduslaikos.

Raminta tika nosūtīta izpētīt, ko iespējams piedāvāt šiem primitīvajiem cilvēkiem, kad kosmosa civilizācija atgriezīsies jau mēreni radioaktīvajā pasaulē. Viņai bija jāizpēta tie no iekšienes, jāizprot viņu vēlmes un varbūt pēc gadiem jānes vēsts, ka dievi ir atgriezušies no debesīm. Ramintai bija jāizliekas par mazliet garā vāju, nomaldījušos sievieti, kuras ģimeni nogalinājuši vācieši, bet viņa aizbēgusi. Tas bija jāsaka tāpēc, lai iesveltu pret sevi līdzjūtību un uzticību, kas ari tika panākts. Cilvēki nolēma, ka aiz piedzīvotajām šausmām Ramintas prātiņš ir sašķobījies un viņa sākusi runāt ar dīvainu akcentu, neatceras ne kā jāstrādā, ne jāsvin svētki, neko. Raminta no sākuma tēloja pilnīgi plānprātīgu, bet pēc tam lika lietā apmācībā saņemtās zināšanu drumstalas par viņu dzīvesveidu.

Izrādījās, ka viņai loti padodas dārzeņu audzēšana, jo to Raminta bija mācījusies ļoti cītīgi. Viņai tie padevās tik izcili labi, ka viņu iesauca par zaļo raganu. Vispār viņa pati brīnījās, kāpēc viss, ko viņa stāda, izaug lielāks un garšīgāks nekā citiem, lai gan prasmju līmenis viņai bija zemāks nekā pārējiem ciematniekiem, starp kuriem viņa dīvainā kārtā jutās pat diezgan labi.

Šajā valstī raganas cienīja viņu spēju dēļ, un Raminta ātri saprata, ka par raganu sauc jebkuru sievieti, kam kaut kas padodas labāk nekā citām. Dažreiz Ramintas redzētais tiešām robežojās ar kaut ko grūti izskaidrojamu, bet, tā kā viņa slikti pazina šo pasauli, tad nekad neņēmās spriest, kas ir dabisks, bet kas pārdabisks. Tas viņai likās loģiski ja tu kaut ko proti labāk, tad esi labāks, taču vācieši bija citādos ieskatos. Viņi savos sirojumos centās noķert pēc iespējas vairāk šādu raganu, lai pēc tam tās vai nu sadedzinātu, vai pakārtu kā kurā miestā. Pie tam dīvainā kārtā viņi to darīja ne tikai tāpēc, lai vājinātu ienaidniekus baltiešus, bet gan aiz kaut kāda mistiski reliģiska naida pret gudrām sievietēm.

Viņu dievs neieredzēja sievietes, kas darīja kaut ko vairāk par bērnu audzināšanu un darbu virtuvē. Baltiešu dievi bija gan vīrieši, gan sievietes, un viņi visi vēlējās, lai cilvēki dzīvotu labāk un gudrāk. Vāciešu dieviete Mārja bija klusa un nemanāma, viņa tikai dzemdēja Jēzu, kas bija iemiesots dievs, un viss. Viņu slavēja par paklausību un padevību, un tikai par to. Mārju godināja par nekā nedarīšanu, un to Raminta nesaprata. Kosmosa kristiešu Marija bija stipra un gudra dieviete, un, lai gan Raminta nebija kristiete, tomēr viņai Marija patika.

Baltiešiem gan nepatika; viņiem nepatika nekas, kas nāca no vāciešiem. Viņi karoja nesaudzīgi un nogalināja visus, sevišķi viņu priesterus, kas kūdīja tautu uz sieviešu bendēšanu un raganu ķeršanu. Tas bija zem baltiešu goda nogalināt sievieti, ja viņa nepretojas un nekaitē. Vāciešu sievietes tāpat neko nesaprata ne no kara, ne no kā cita, viņas nebija vērts nogalināt. Vīrieši gan tika nogalināti un ciemati aplaupīti, kad vien baltieši tika klāt, un tieši tāpat rīkojās vācieši. Ramintu vēl arvien šausmināja šādi notikumi, lai gan viņa jau divdesmit gadus bija dzīvojusi uz Zemes. Kosmosā nekas tāds nenotika jau gadsimtiem ilgi.

Raminta piederēja pie kosmosa visizplatītākās ticības zvaigžņu gaismas pielūdzējiem. Saules viņiem nebija, visas zvaigznes bija vienādas, jebkāds pagānisms bija zaudējis nozīmi, jo laiks bija kļuvis pilnīgi lineārs, vairs nepastāvēja cikli, kurus svinēt un ievērot. Cilvēki bija atraduši savu ticību zvaigžņu baltajā gaismā, dodot katrai zināmajai zvaigznei savu vārdu un pielūdzot to kā dievību. Ramintas mīļāko zvaigzni sauca Forksandra tā bija maza, dzeltena zvaigznīte tāpat kā Saule. Maigi un mierīgi Forksandra pārvaldīja nelielo kosmosā saglabājušos augu valsti, kā arī cilvēka iekšējo ceļu pretim zvaigznēm, ja viņš to gāja, ielūkojoties sevī un mierīgi neiejaucoties. Zvaigžņu gaisma bija tā pasaule, kas vēl pastāvēja ārpus civilizācijas, un cilvēki bieži pulcējās pie iluminatoriem, lai vērotu katrs savu izraudzīto zvaigzni, kā arī vienmēr noskaidroja, pēc cik ilga laika tā būs redzama pa konkrēto iluminatoru. Tas bija vienīgais cikls, kas vēl interesēja cilvēkus, redzēt savas zvaigznes gaismu.

Un tur jau tā nāca. Raminta vairs neko neredzēja, jo cieši aizmiedza sāpošās acis. Domājot par savu laimīgo, silto zvaigzni, viņa bija pilnīgi aizmirsusi laika atskaiti. Gotfrīds nebija krāpies: bija pagājušas 57 minūtes, kopš viņš aizgāja. Viņa juta, ka tiek piecelta, viņai plecos uzmeta raupju apģērba gabalu, un tad viņa to juta… vāri siltu krūzīti. Gandrīz pašas miesas temperatūrā.

Dzer, ragana, savu silto malku ūdens. Tur bija maz, tu jau lūdzi tikai malku, krūze bija auksta un ceļš no virtuves tāls, bet, tici man, kad es tur ielēju malku ūdens, tas bija pat ļoti silts, Gotfrīds smējās. Mazliet siltāks par tevi jau tas būs, un mans pienākums ir izpildīts. Tu būtu varējusi lūgt veselu krūzi, es būtu tev to devis, tu varēji lūgt pat bļodu siltas zupas, bet tava raganas gudrība lika lūgt tikai vienu malku silta ūdens. Dzer to, ragana, un mirsti!

Raminta satvēra krūzīti ciešāk, cenzdamās sajust īstu siltumu. Nē, tā tur nebija. Ari ūdens, kas pieskārās lūpām, bija tik tikko remdens. Viņai no tā sala vēl daudz vairāk nekā no aukstā ūdens, ko viņai deva katru dienu un kas sasala jau pēc dažām minūtēm, ja viņa tūliņ neizdzēra visu.

Iztukšota Raminta izdzēra savu remdeno ūdens malku, un viņu satvēra daudzas rokas, vedot ārā no cietuma. Ārā spīdēja saule, bet Raminta to neredzēja. Viņa domāja par to, ka vienmēr no dzīves bija gaidījusi tikai malku remdena ūdens. Viņa nekad nebija uzdrošinājusies palūgt krūzi silta piena. Raminta vienmēr bija stāvējusi, gaidot kaut ko mazu, baidoties noticēt kaut kam lielam. Kas viņai bija palicis, ko atcerēties?

Cieši aizvērtām acīm viņa uzkāpa pa trepītēm un juta, kā tiek piesieta pie staba. Asaras ritēja viņai pa vaigiem, un rokas cieši apskāva koka stabu, kas likās tik silts un dzīvs pēc ilgā laika, kad viņa bija jutusi tikai metālu, akmeni un pati savu pamirušo miesu. Apkārt kliedza silti un dzīvi cilvēki.

Ragana! Ragana! Nāvi raganai! kliedza šīs tuvās, cilvēcīgās balsis, un Raminta iesmējās. Viņa aizvērtām acīm uzsmaidīja šiem cilvēkiem, kuru balsis pēc ilgā vientulības laika skanēja kā mūzika. Viņa jutās brīva. Nebija nekā, pilnīgi nekā, ko vairs zaudēt. Viņa bija zaudējusi visu jau tajā pašā brīdī, kad pateica "jā" slavai, bagātībai un izcilībai, nevis laimei, mieram un zemes smaržai. Tagad viņa ievilka plaušās īstu, dzīvu zemes, jūras un pat sausās malkas, kas drīz baros viņas nāvi, smaržu. Tie senāk bija smaržīgi un skaisti koki, kas tiecās pretim zvaigznēm tāpat kā Raminta. Arī tie bija nogalināti un piespiesti vēl pēc tam kalpot nāvei. Bet kur bija to gars? Raminta zināja, ka vēlas doties turpat, un drīz tas notiks.

Te pēkšņi Raminta juta pārmaiņu. Cilvēki vairs nekliedza dusmās un niknumā, bet viņu balsis aizrāvās bailēs. Viņa ar pūlēm atvēra asarojošās acis un mēģināja saprast, kas noticis.

Un tad viņa to ieraudzīja. Gan stabs, pie kā viņa bija piesieta, gan malka, kas bija sakrauta lielā sārtā tam apkārt, bija sazaļojusi un uzziedējusi mirdzošiem, baltiem ziediem. Tie vijās no katra zara cauruma malkas pagalēs, un Raminta pēkšņi izjuta, kā stabā plūst dzīvības sulas, kā tas veido zarus, kā sprāgst pumpuri, plaucējot ziedus, kas lielos ķekaros lēja baltu gaismu pār pārbiedētajiem cilvēkiem ap sārtu.

Gotfrīds gļēvi pavērtu muti stāvēja un blenza brīnumā, taču pēc brīža saņēmās un izrīkoja cilvēkus, par spīti ziediem, aizdedzināt sārtu. Pūlī sacēlās murdoņa, taču mūki to ātri apslāpēja, ar lielām lāpām metoties pie malkas un mēģinot to aizdedzināt, taču koka gabali tikai čūkstēja, un nelīdzēja pat salmi: tie vienkārši nedega.

Raminta stāvēja, plaukstām aptvērusi koku, kas sargājošiem zariem liecās ap viņu, un raudāja. Jā, viņa bija ragana. Zaļā ragana. Ragana, kas nevis sekoja savai zvaigznei, bet gan izvēlējās malku remdena ūdens. Raminta taču vienmēr bija zinājusi, ko vēlas un pēc kā ilgojas, tikai viņa nebija spējusi pateikt "nē", kad viņai piedāvāja vienu malku remdena ūdens.

Viņa ieelpoja ziedu smaržu un juta to silto gaismu uz sejas, un domāja par Forksandru. īstu misionāru zvaigznes bija lielas un spožas, bet savu mazo un silto Raminta bija zaudējusi jau sen.

Viņai nenāca ne prātā pretoties, kad ap vienu jaundzimušā koka zaru tika apmesta virve un cilpa aplikta viņai ap kaklu. Cilvēki pūlī sačukstējās pavisam klusi, un dažas sievietes raudāja. Laikam ziedi bija pārāk balti un spīdēja ar pārāk spožu gaismu, kas svilināja viņām acis.

Raminta pacēla acis pret milzīgo, mirdzošo sauli, bet tās tur vairs nebija. Viņai virs galvas pletās kosmiskais, maigais melnums un maza, silta zvaigzne. Raminta pasmaidīja un beidzot nešaubīgi devās tai pretim.

Santa Brauca kaimiņiene

Bils steidzas mājup. Par spīti laika prognozei, ko ar grūtībām bija uztvēris vecais, čerkstošais radio, kurš viszinoša diktora balsī bija ieteicis lietussargu atstāt mājās, smagie lietus mākoņi bija atnesuši negaisu. Koki šņāca un locījās, lietus šaltis kapāja gan Bila noliekto muguru, gan zāles stiebrus, kas nebija pasargāti pat mežā.

Bils atcerējās, ka sieva bija lūgusi viņu atgriezties mājās agrāk, bet tieši šodien iegadījās steidzams darbs, kas nu nekādi nevarēja pagaidīt līdz rītam. Pēdējā laikā tas notika pārāk bieži.

Nolādēts! Bils bija iekāpis peļķē. Tieši šodien es biju uzvilcis jaunās kurpes. Sasodīts. Tumšais rudens vakars sāka kļūt neomulīgs, un Bils arvien vairāk sāka ilgoties pēc mierīgās, siltās viesistabas ar rāmo uguni kamīnā un pēc maigajām, nomierinošajām Helēnas rokām. Pēdējā laikā viņa neizskatījās sevišķi labi: bija kļuvusi bālāka, vājāka, naktīs modās ar baiļu kliedzieniem. Ak, nekas jau liels, mīļais, vienkārši murgi, laikam iespaido vide un straujā ziemas tuvošanās. Grūti jau pilsētas meitenei bija apmainīt vakara ielu uguņu mirdzumu pret vientulīgām dienām senatnīga meža vidū.

Dīvaini, bet vēl nesen viss bija kārtībā. Katru vakaru Helēna Bilu bija sagaidījusi mirdzošām acīm, stāstot, ko dienā paveikusi. Redzējusi stirnu. Uzgājusi mežā dzidra dzeramā ūdens avotiņu. Aizņēmusies sena izdevuma grāmatu no attālāk dzīvojošas kaimiņienes. Bil, bet viņa ir vienīgais cilvēks, ar ko es varu šeit aprunāties, viņa tiešām ir ļoti jauka, jums noteikti jāiepazīstas. Dīvaini, ka viņa mani nekad neaicina pie sevis, jo pēdējā laikā mēs tiešām esam ļoti sadraudzējušās. Viņas stāsti par vietām, kur viņa bijusi, par cilvēkiem, ko satikusi, notikumiem, ko piedzīvojusi… Viņa, viņa, viņa.

Savādi, bet Helēna nekad neminēja, kā kaimiņieni sauc, un Bils nekad ari nebija iedomājies pavaicāt. Nekas. Tas jau ari nav svarīgi. Svarīgi pašlaik ir ātrāk nokļūt mājās un iekļaut savās rokās Helēnu. Viņa būs pārgaidījusies.

Pat vakara tumsā, kas jau bija ieskāvusi kokus un dubļaino ceļu, Bils ievēroja pretī nākošās meitenes skaistumu. Šķita, ka viņu nemaz neuztrauc lietus un vēja brāzmas, lai gan garais, melnais mētelis plandījās aiz viņas kā aizlauzti putna spārni un samirkušie melnie mati atgādināja urdzoša strauta tērces pavasari. Kad meitene jau bija pagājusi garām, Bils saprata, kas bija licies tik savāds. Tas nebija aizplīvurotais acu skatiens, ko viņa uzmeta pretimnākošajam vīrietim, tas nebija ari spokainais bālums, kas jauno sievieti vērta līdzīgu sen bērnībā lasītas pasakas tēlam princesei, kura piedzima karalienei, kad tā bija šuvusi pie loga, savainojusi pirkstu un kad tās asinis bija nopilējušas sniegā. Jāpastāsta sievai, cik dīvaina sajūta ir tad, kad tev kāds paiet garām un tu ar visu savu būtību sajūti, cik tev patiesībā ir auksti un vientuļi. Tā, it kā tu būtu ieslēgts apsarmojušā ledus pilī. Tā, it kā garāmgājējs būtu paņēmis līdzi visus tavus sapņus un cerības. Un tomēr kādā dīvainā veidā visa viņa būtība tiecās pēc noslēpumainās svešinieces. Helēna neticēs, varbūt pat smiesies. Iespējams, tas nemaz nebūtu tik ļauni. Vismaz ne šeit, ne šajā bridi.

Bila satraukto domu plūdumu pārtrauca no tālienes redzamās aicinošās mājas ugunis, un pilnīgi neviļus no viņa krūtīm izlauzās atvieglojuma nopūta. Pārāk labi viņš atcerējās sievas baiļpilnās acis, kad tā, no rīta pasniedzot brokastīs ceptu olu un šķiņķa šķēli, bija viņu uzlūkojusi. Lūdzu, atgriezies ātrāk…

Nu re, esmu mājās. Bils atvēra ārdurvis, sataustīja priekšnama elektrības slēdzi un nospieda to. Mazās spuldzītes gaismā pie tumsas pieradušās acis samiedzās, bet drīz aprada.

-    Helēn! Dārgā, kur tu… Atbildes nebija. Bils sajuta, kā viņam ap kaklu apvijas baiļu aukstās rokas. Tās nokratījis, viņš steidzās uz viesistabu.

-   Paldies Dievam! Te tu esi! Viņā pavērās izmocīts un gurds acu skats, un Helēna sāka elsodama raudāt.

-    Es domāju, ka tu nekad neatnāksi! Man bija tik ļoti bail! Šis negaiss… Un, kad es biju iesnaudusies, man šķita, ka istabā es neesmu viena…

-     Laikam tevi būs apciemojis lietuvēns, Bils mēģināja atjokot, lai gan jau kuro reizi šovakar viņu sagrāba auksta baiļu sajūta. Kas ar tevi notiek, vecīt?

Mēģinot pats sev iestāstīt, ka sieva izskatās tik bāla sliktā apgaismojuma dēļ, Bils vaicāja, kā viņai klājies.

-     Zini, mīļais, ja mani nebūtu tā nobiedējis negaiss, viss būtu kārtībā. Bils skaidri redzēja, ka sieva pūlas kaut ko noslēpt un neizstāsta līdz galam.

-    Vai tiešām viss ir kārtībā?

-   Protams! Nāc paēd vakariņas! Tu esi pie manis, un tas tagad ir galvenais. Bils saprata, ka labāk neko nejautāt. Varbūt tiešām viss arī būs labi. Tu kļūsti paranoisks, vecīt.

Pavakariņojuši abi devās pie miera. Tonakt Bils ilgi nevarēja aizmigt. Viņš mēģināja sev iestāstīt, ka bezmiega iemesls ir koku zari, kas dusmīgi dauzās pie logu rūtīm, un ik pa brīdim nez no kurienes uzvējojušais aukstums, kas šķita pārstaigājam māju, ielūkodamies katrā stūrī, kā kaut ko pārbaudot. Varbūt neesmu, kā nākas, aizbultējis durvis? Izskatās pēc caurvēja. Sapratis, ka neaizmigs, Bils piecēlās un nokāpa lejā viesistabā, lai pārbaudītu durvis. Dīvaini, bet tās bija ciet, un arī ledaino elpu istabās vairs nemanīja. Tomēr atkal cauri kauliem izšāvās neskaidru baiļu trīsas. Kas, ellē, te notiek? Vai arī mani sākusi ietekmēt dzīve meža vidū? Bils apstājās un ieklausījās gan sevī, gan nelielajā koka mājā. Baiļu sajūta vairs neatkārtojās, un, mazliet nomierinājies, viņš nolēma atgriezties gultā, iedomādamies, ka Helēna var pamosties un, viņu neatrodot sev blakus, izbīties. Viņam nedeva mieru kāda pusaizmirsta doma, ka te tomēr kaut kas nav īsti kārtībā. Tad viņš atcerējās. Apsviedies apkārt, viņš, cik nu ātri pusaizmigušais ķermenis ļāva, metās augšup pa kāpnēm un ieskrēja guļamistabā. Klusām piegājis klāt sievai un ar atvieglojumu konstatējis, ka viņa nav pamodusies, Bils iededza naktslampiņu un pavilka segu nost no sievas pleca. Viņa iekunkstējās, taču nepamodās. Nekā ārkārtēja Bils neieraudzīja, ja neskaita mazu, sārtu plankumiņu uz Helēnas kakla zem auss ļipiņas. Vai tiešām šis mazais nieciņš būtu cēlonis tam, ka Helēna neļāva sevi noskūpstīt, kad, Bilam pārnākot no darba, sakņupusi šņukstot gulēja uz viesistabas dīvāna, bet ar atvairošu rokas kustību cieši savilka jaku pie kakla, noslēpjot plankumiņu no vīra skatiena? Tas taču nevarēja būt iemesls Helēnas neveselīgajam izskatam un skumjām. Tad Bils atkal atcerējās meiteni. Atcerējās, lai topašubrīd ari aizmirstu, iekāptu gultā un smagā bezsapņu miegā nogulētu līdz nākamajam ritam.

Nākamais rīts atausa skaidrs un saulains, vējš bija izdzenājis negaisa mākoņus, sadriskājot tā, ka tie tagad šķita pavisam nenozīmīgi. Helēna izskatījās krietni labāk nekā iepriekšējā vakarā spirgta un izgulējusies. Bils iedomājās pajautāt par plankumiņu uz kakla, bet Helēna neļāva runāt. Viņa bija brīnišķīgā omā un visu laiku čaloja.

Zini, mīļais, es ļoti labi gulēju. Tagad tāda sajūta, ka varu kalnus gāzt. Un labi vien ir, ka tā šodien slimot nav laika, pie manis brauc kaimiņiene. Izrādās, viņa pārceļas dzīvot uz citurieni, tad nu mēs vēlamies uzrīkot tādu divu meiteņu atvadu ballīti. Sievas sejā iezagās skumjas, bet viņa varonīgi centās smaidīt. Mana vienīgā draudzene aizbrauc… Tagad būšu palikusi pilnīgi viena, nebūs ar ko parunāt… Tad Helēna saņēmās. Labi, lai tev veiksmīga diena!

Bils juta, ka Helēnas domas jau klīst citur, tāpēc apskāva viņu, noskūpstīja un devās uz darbu caur mežu, kas tagad, lai gan pielijis, nemaz vairs nelikās draudīgs. Darbā viņam bija grūti koncentrēties, bija atvesti jauni pasūtījumi, arī kompānijas boss vēlējās aprunāties par tālejošiem karjeras plāniem. Nu, Bil, vecīt, to taču tu jau sen biji gaidījis un cerējis, ka viņi beidzot tevi novērtēs. Un tieši tagad, kad sengaidītais bridis ir pienācis, tavās mājās kaut kas notiek, un tu nevari saprast, kas.

Diena gāja uz beigām, un, kā par brīnumu, pēc darba palikt šodien nevajadzēja, tāpēc Bils ar nelielu satraukumu sirdi devās mājup. Ejot cauri mežam, viņam nez kāpēc uzmācās neskaidra vēlme atkal satikt vakar garām pagājušo meiteni. Nē, nav jau tā, ka viņš Helēnu nemīlētu mīl gan un pat ļoti -, tomēr atmiņas par svešinieci neatvairāmi vilināja.

Tuvojoties mājai, atkal uzmācās neskaidrās bailes, lai gan ugunis logos mirdzēja ļoti aicinoši.

-    Mīļā, esmu mājās! Bils iesaucās, ienākdams priekštelpā. Neviens viņam neatsaucās. Bila piere pārklājās aukstiem sviedriem, un pār muguru pārskrēja ledainas tirpas. Helēna neatsaucās ne viesistabā, ne virtuvē, ne bibliotēkas istabā. Atlika vienīgi guļamistaba. Gandrīz aizķerdamies pats aiz savas kājas, Bils metās augšup pa kāpnēm. Gultā gulēja Helēna bez redzamām dzīvības zīmēm. Bilam uz brīdi šķita, ka viņa vienkārši ir aizmigusi, tomēr visi mēģinājumi Helēnu atmodināt cieta neveiksmi. Mirusi viņa nebija, tomēr acīmredzot ieslīgusi ļoti ciešā un dziļā ģībonī. Beidzot ožamā sāls pudelīte darīja savu darbu, un sieva, nedaudz ievaidēdamās, atvēra acis, mulsi palūkojās apkārt un ieraudzīja vīra pārbiedēto un norūpējušos skatienu. Tad viņa sāka nevaldāmi raudāt.

-    Jā, Bil, bija atnākusi mana… nu jau bijusī… kaimiņiene. Mēs ilgi… runājāmies, dzērām tēju, viņa sacīja, ka mēs vēl… noteikti tiksimies. Laiks paskrēja tik ātri, ka es… pat nepamanīju, kā piezagās tumsa. Vai esi dzirdējis, ka… šajos mežos ir vilki? Laikam no to… gaudošanas es aizsnaudos, kad viņa bija… aizgājusi, un pamodos tikai tagad. Bet nu jūtos… tik… tik… neizsakāmi vārga. Šķiet, asinis dzīslās… pat neplūst. Ļoti salst… Bil, palīdzi man… Es… Helēnas balss aprāvās un acis apdzisa.

Bēres bija ļoti mazas, jo piederīgo Helēnai nebija. Pavadīt aizgājēju pēdējā gaitā bija atnākuši tikai daži

Bila darbabiedri un priesteris, kurš vadīja bēru ceremoniju. Bils stāvēja svaigā kapa malā šķietami nejūtīgs pret apkārt notiekošo. Atkal bija uznācis rudens lietus, vējš pātagoja koku zarus. No zemes tu esi nācis, par zemi tev jāpaliek. Es esmu Augšāmcelšanās un dzīvība. Kas uz mani tic, tas mūžam nemirs. Seja un sirds dega, acis sāpēja no karstajām asarām, ko Bils pūlējās valdīt. Dziļi domās grauza šaubu tārps Helēna bija tik skaista, kad tika guldīta zemes klēpī. Ja nu tas bija letarģisks miegs, ko kļūdaini uztvēra kā nāvi? Tas, ka nāves iemesls varētu būt brūcīte, tieši tā, nu jau brūcīte nevis plankumiņš uz sievas kakla, ko Bils ievēroja, kad bija jau izsaucis ārstu ari viņam Helēnas nāve bija palikusi mīkla -, tas, protams, bija nieki un muļķības. Nebijis gadījums medicīnā. Var teikt, ka jūsu sieva vienkārši izdzisusi. Man ļoti žēl.

Bils stāvēja pie aizbērtā kapa un, pārlaidis gurdenu skatienu nelielajam pavadītāju pulciņam, pamanīja vēlā rudens vakara svešo, skaisto pretimnācēju. Vējš iegaudojās brāzmaināk, un Bilam šķita, ka viņš saklausa pusčukstus izteiktus vārdus.

Tās nepavisam nav beigas. Tas ir tikai sākums.

Vilis Kasims nemiera gars

Grāmatveikala klusumu pirmoreiz pārtrauca ziņas divpadsmitos. Pie letes sēdošais Viks pieliecās pie radioaparāta un dažas nākamās minūtes klausījās pievērtām acīm. Jaunumu Kluspilī nebija, un viņš gaidīja ziņas, lai dzirdētu pēdējo mēnešu vienīgā drauga diktora ierunāšanos. Pirms diviem gadiem viņš te bija iepircies, un tagad, mūždien tukšā veikala klusumā, viņa balss arvien skanēja īpaši tuvu, gandrīz aizstājot sarunu.

Ziņas sākās bez parastā dienas joka sākumā. Ievada vietā skanēja stāsts par pilsētas izšķērdības kļūdām un iedzīvotāju jaunajiem pienākumiem labākas dzīves un progresa vārdā. Vika kāja sāka neapmierināti sisties pret galda pamatni.

"Lai mazinātu pilsētas atkarību no patēriņa un palīdzētu cits citam resursu krīzes pārvarēšanai, visiem būs jānodod mājās atrodamais koks un tā pārstrādes produkti. Pārbaude būs 1. maijā," diktora balss skanēja stingri un vijīgi kā čūskas iekārtošanās ap kaklu. Pa Vika mugurkaulu lēni slīdēja aukstuma trīsas, tomēr viņš mēģināja apvaldīt kaut kur sirds dziļumā dzimstošās bažas par šo vārdu nozīmi. Viņš pielika ausi gandrīz pie paša radioaparāta, kustinādams lūpas līdzi pēkšņo stingrumu ieguvušajai balsij.

Muguras kūkumu Viks saglabāja arī brīdi pēc negaidītā dienas joka ("Kur nevar nokļūt pat ātrākais skrējējs? Vakardienā!") parādīšanās ziņu beigās un pazušanas kosmosa šņākoņā. Tā saldēja viņa plaukstas, rokas un krūškurvi. Kaklā strēga siekalas.

Beidzot Viks pacēla roku. Klusums paklausīja uzreiz, taču arī tas viņu neiepriecināja.

Pēc radioaparāta viņš pievērsās Tijai nu jau sirmot sākušai kucītei, kuru viņš bija sagādājis drīz pēc vecāku nāves, kad Kluspilī vēl bija atļauts turēt mājdzīvniekus. Viņa tagad snauduļoja gandrīz augām dienām, tikai reizēm salecoties, kā nelāga sapņa satricināta. Viks viņu tāpēc gan mīlēja vēl vairāk, jo arī pašam bija līdzīgi bažu uzplaiksnījumi, pilsētas mēmumā pēkšņi saklausot svešas balsis vai kādu citu dzīvības apliecinājumu.

Tija paluncināja asti, acīs jautās sapratne un mīlestība. Viks noglāstīja suni. Viņi bija kopā, viņi neļāva viens otram padoties un pazust tumsas uzplūdos.

"Būs traki," viņš noteica vairāk sev nekā sunītei. Satraukums par veikala zaudēšanu atdošanu! dunēja galvā aizvien spēcīgāk un sāpīgāk, bet viņš vēl mēģināja atturēties no vēlmes atvērt atvilktni un izņemt tieši šādiem brīžiem glabāto pudelīti. Viks krēslā iztaisnojās un pacēla ari skatienu, lai pārlūkotu veikalu.

No dienas dienā dziestošā pilsētas gaisma cauri vienīgajam apputējušajam logam telpas tālākajā galā spiedās negribīgi. Grāmatu daudzkrāsainās muguriņas tajā izskatījās tikpat pelēkas kā pārējās Kluspils mājas, kā tagad droši vien izskatījās ari Vika vectēvs, no kura viņš bija mantojis visus krājumus. Vecvecāku grāmatas, vecāku māja viņš pats savā dzīvē bija ieviesis tikai sunīti, kas turklāt vairs nebija pie labas veselības. Un arī viņš negribēja pārmaiņas, negribēja meklēt darbu un jaunu dzīvi pilsētā, kas prātā kvēloja kā vienīgā iespēja pēc pirmā maija. Jau doma vien viņam uzdzina šausmu drebuļus.

Viks atspiedās ar elkoņiem uz galda, mēģinot iztēloties drīz tukšās sienas un iespēju te palikt ari pēc grāmatu un plauktu nodošanas. Galva pulsēja, sāpēja, uz acīm gulēja tāda kā migla, bet sirds sitās kā sunim pirmsnegaisa pērkona rūkoņā.

Viks saprata, ka ilgāk vairs nenoturēsies, ka viņam jānorimst, jānomērdē drebelīgais nemiers, kas traucē skaidri pārdomāt dzirdēto. Viņš pieliecās un ar ierastu kustību no atvilktnes zem letes izcēla zaļi caurspīdīgu flakoniņu no veikala pagraba aizliegtajiem krājumiem, kurus viņš piedāvāja tikai uzticamākajiem pircējiem. Viņš to pakratīja, pēc gāzes nemierīgās virpuļošanas sīkajā stikla cietoksnī mēģinot noteikt tās daudzumu. Vēl kādām četrām piecām reizēm tur vajadzēja pietikt, Viks nosprieda, sajuzdams vainas apziņas dzēlienu par agrāko izšķērdību. Tagad miers viņam bija patiešām vajadzīgs, tagad tā nebija vienkārša atzīšanās nevarībā.

Roka bija atsākusi trīcēt, un viņam nācās to atbalstīt pret ceļgalu. Tā turēdamies, Viks pacēla pudelīti pie mutes un nospieda vāciņu, ļaujot sprauslai ar klusu sēcienu izlaist saturu. Plaušās ieslīdēja silts, tīri nokāsts miers, drīz vien virmodams jau asinīs un lēnām kāpdams augšup.

Kad ķermenim pārlaidās gaidītais atslābuma vilnis, Viks atgāzās krēslā. Tā bija labāk. Tā bija gandrīz labi.

Tija sēdēja viņam blakus; galva piešķiebta, ausis saspicētas, aste kā vēdeklis. Viņas spalva bija padzisušas uguns krāsā kad saimnieks pieliecās kucīti noglāstīt otrreiz, ēna to pārvērta gandrīz pelnu sērīgumā. Viņas skatienā šķita manāma neizpratne, un Viks par to pasmaidīja. "Būs labi," viņš ierunājās lēnā, dūmakaini mierīgā balsī. "Kaut ko izdomāšu. Mēs nepazudīsim."

Viņš atkal palūkojās uz plauktiem, kas jau gadiem gandrīz netraucēti stiepās no grīdas līdz griestiem, no durvīm līdz logiem. Lasīt viņš neprata, tomēr atmiņu kambaros bija saglabājies vecvecāku stāstījums un viņa paša uzmanīgās sirds saviļņojums.

Tagad to visu vajadzēs aizmirst un labi, ka tā. Viks piecēlās, nolika flakoniņu uz krēsla un piegāja pie letei tuvākā grāmatu plaukta. Atmiņās pašķīdusī pagātne bija bezjēdzīga un kaitīga tāpat kā grāmatas. Tās tikai turēja viņu kā kucēnu pie ķēdes; tajās ieslēgtajām atmiņām piesaistītās jūtas neļāva kustēties ne pa labi, ne pa kreisi.

Tagad bija pienācis laiks atbrīvoties atdot grāmatas kopā ar visu nolādēto veikalu un pārcelties uz dzīvi pilsētas vēderā. Diktors patiešām bija izrādījies īsts draugs. Vikam sen jau vajadzēja celties kājās un iet uz priekšu.

Tikai nemiera gars Vika galvā turpināja klusu kņudēt, biedēt ar iespējamām un neiespējamām briesmām. Viņš pastūma to dziļāk domu pagrabā, lai atbrīvotu prātu rīcībai.

Iztukšojis divus vidējos plauktus, Viks notupās, lai ķertos pie apakšējiem. Grāmatu kaudzītes viņam blakus durvju pusē jau bija izveidojušas tādu kā nelielu sienu. Viks iedomājās, ka drīz vajadzēs sagādāt maisus, lai varētu tās vieglāk aizgādāt. Sen jau tā vajadzēja.

Kad arī apakšējais plaukts bija tukšs, Viks piecēlās un piegāja pie durvīm palūkoties ārā pirms turpmākās darbošanās. Viņam kājās bija tikai čības, bet ielas bija tukšas, un par pieklājību viņš neuztraucās. Pilsētnieki tā kā tā bija mājās, iegrimuši Simulācijā, un nerādījās ne pilsētā, ne Vika veikalā.

Par Simulāciju Viks bija dzirdējis tikai nostāstus, pati apsēstība līdz viņam nebija nonākusi. Viens no pēdējiem pircējiem bija stāstījis par virtuālo pasauli, kurā ir atļauts viss aizliegtais, nav jāuztraucas par resursiem un var īstenot katru iegribu, kurā, neizejot no mājām, var visu izjust gandrīz kā īstenībā. No viņa stāstījuma Viks lielā skaidrībā gan netika, saprata tikai to, ka Simulācijas izplatībai ir kāds sakars ar pircēju skaita samazināšanos.

Vika nomalē tagad no pilsētas bija palicis tikai asfalts un satumsušas mājas. Viks pasmaidīja, sapratis, ka viņa vientulībai ari pilsētā nekas netraucēs. Satraukumam nebija pamata. Pilsēta bija tukša.

Agrāk ari šeit, grāmatnīcas apkaimē, bija veikali un pircēji, un vienkārši garāmgājēji. Bet tas bija sen, kad cilvēki reizēm vēl satikās papļāpāt un pilsētā bija vairāk par daždesmit lasītpratējiem. Tas viss pamazām pazuda, un pēdējos pāris gadus vienīgie pircēji šeit nāca paslepus un pustumsā, lai dabūtu Vika pagraba krājumus. Tur vairākos garos plauktos cita pie citas rindojās pudelītes, līdzīgas tagad uz letes krēsla atstātajai, taču katra ar citādu saturu. Tur bija gāzē pārvērsta un dozējama mīlestība un greizsirdība, bailes un pārdrošība, līdzcietība un niknums tūkstoš dažādu izjūtu no tūkstoš stāstiem, kurus bija izlasījis un attīrījis viens no Vika vecajiem draugiem grāmatmīlis alķīmiķis bez graša kabatā. Viņš sajūtas izfiltrēja un deva Vikam samaksas vietā, bet viņš tās pārdeva tālāk pazīstamajiem klientiem. Pilsētā jau sen bija aizliegtas "jebkādas ķīmiskas vai dabiskas vielas, kuras būtiski izmaina prāta stāvokli", tomēr vēl nesen te netrūka cilvēku, kuri vēlējās kaut uz bridi pabūt spēcīgu izjūtu varā, kaut attāli saprast, kāpēc viņu senči bija cits citu gandrīz iznīdējuši un tad pārcēlušies uz dzīvi tukšajā pazemes Kluspilī.

Atcerējies par atklātā vietā atstāto miera flakoniņu, Viks pagriezās atpakaļ uz veikala pusi. Pamanījusi saimnieka skatienu, Tija pacēla dibengalu un atsāka luncināt asti. Viks viņai uzsvilpa, un kucīte pielēca kājās, izstiepa galvu. Ar viņu dzīvot pilsētas centrā būtu pat labāk nekā šeit, Viks nosprieda. Varētu divatā mācīties būt ar visiem. Viņš nezināja, vai pilsētā atļauts dalīt dzīvokli ar suni, bet cerēja, ka pēc labprātīgas grāmatu atdošanas policija varētu būt pielaidīga.

Viks iesvilpās otrreiz, un Tija metās pie durvīm. Aiz muguras kaut kas plīstoši iešķindējās, bet viņa jau bija par tālu, lai tam pievērstu uzmanību.

Tikusi ārā, viņa metās aplaizīt saimnieku, taču Viks neskatījās uz viņu laipnām acīm, nerunāja nesaprotamus, bet patīkamus vārdus. Viņš lūkojās kaut kur pāri, iekšā veikalā.

Uz krēsla atstātais flakoniņš bija zemē, saplīsis, viss viņa miers acumirklī izkūpējis starp lauskām. Tā atstāto tukšumu galvā nomainīja apjausma par veikalā izplūdušo smaržu un pagraba krājumiem, kurus vairs nevarēs noslēpt. Viks zināja turpinājumu. Skandāls, policijas papildspēki, Tijas atņemšana un neizbēgamais sods rehabilitācija, galvas izrūnīšana.

Sunīte ierējās, un viņš pagriezās tai līdzi uz pilsētas pusi. Apkārt bija robainas mājas izsistām acīm un ielas kā pamestas čūsku ādas. Un tālumā noskanēja soļiem līdzīgs troksnis.

Citā brīdī, citā prātā Viks droši vien būtu palicis turpat, pārliecinājies par dzirdēto un izlēmis palikt. Bet tagad viņa acis iepletās, viņš noliecās, iespieda Tiju padusē un bēga atpakaļ pie vienīgā sev zināmā glābiņa.

Veikalā viņš ātri paskatījās apkārt, pastiepās uz letes un lausku pusi, tad norūcās, pārlika Tiju sev klēpī un notupās atvērt pagraba lūku, lai dotos lejup. Kucīte bija pārtraukusi smilkstēt, tikai turēja galvu paceltu acīs mūžīgā uzticība, gatavība doties tālu projām ar saimnieku.

Pagrabs bija tumšs, piemirstas smaržas tajā atgādināja rudeni. Gaismu Viks neieslēdza, baidoties pievilināt soļus. Lūku viņš bija piemirsis aizvērt, bet līst atpakaļ augšā bija bīstami. Pilsētas soļi varēja būt jebkur. Kaut kāda skaidrība bija tikai šeit, kur desmitiem izjūtu pārpildīti plaukti bija draudzīgi sadrūzmējušies, gandrīz neatstājot vietu viņam ar Tiju.

Viks pats tos nebija aizticis. Viņu pagrabā interesēja tikai miera brīži. Kādu no pārējām izjūtām viņš bija izmēģinājis tikai vienreiz, kad veikala alķīmiķis bija paraugam atnesis savu mīļāko izjūtu no kādas mājās turētās grāmatas saviļņojumu brīnuma priekšā. Tā Vikam izrādījās pārāk spēcīga: jau pēc pāris brīžiem viņš lūdza paglābt sevi no turpinājuma. Tā viņš iemīlēja mieru un atrada veikala attīstības ceļu. Tagad tas bija ievedis viņus pagrabā.

Kad acis aprada ar tumsu, Viks pieliecās un ļāva sunītei nolēkt uz grīdas. Tija paskrēja dažus soļus nostāk un apsēdās gaidīt, kad būs saimniekam vajadzīga. Viņš pats jau bija pieliecies pie durvīm, auss gandrīz pie metāla, velti gaidot ziņas no klusumā iestrēgušās augšpasaules.

Pāris reižu viņš gribēja iejautāties: "Tur kāds ir?" taču rokas sāka trīcēt un mēle stingt jau no domas vien.

Tija iesmilkstējās un paluncināja asti. Pagrabā atbalsojās kluss būkšķis, tai atsitoties pret plauktiņu, un Viks asi pagriezās pret kucīti. Viņa piecēlās, bet saimnieks pašūpoja galvu un atkal pieplaka pie durvīm.

Tija pienāca pie viņa un iebadīja purnu cirksnī, taču Viks negriezās atpakaļ. Viņa nolaida galvu un aizgāja pagraba tālajā kaktā. Saimnieka nemiers satrauca viņu, it kā nākdams no pašas suniskajiem dziļumiem. Tija palūkojās apkārt, satraukti ošņājot gaisu, meklējot izeju no pagraba nospiestības.

Vika apakšlūpa sūrstēja no zobu asuma, tomēr viņš nespēja to atlaist. Svešinieks varbūt jau bija veikalā, varbūt jau nāca lejā, zogoties klusu kā laiks.

Viņš nepagriezās ari pēc dobjas trieciena skaņas pagraba galā. Viņa gaidas pārtrauca tikai stikla kliedziens uz betona.

Viks nepaguva ne sabīties, ne sadusmoties. Asa, sviedraina smarža pa nāsīm ieslīdēja galvā, un viņš izslējās, ar kreiso roku joprojām turēdamies pie durvīm.

Labo roku izlaidis caur matiem, viņš atgrūda durvis vaļā. Pakāpieni caur tumsu nesa lejā pilsētas smaržu, un Viks atkal aizvēra durvis. Sirds bija sākusi sisties ātrāk, taču bailes bija pazudušas. Viņam šķita, ka katrs mirklis padara viņu aizvien lielāku un varenāku.

Viņš īsi iesmējās un aizvēra acis, bridi ļaujoties jaunajai izjūtai. Sejā lēnām parādījās smaids. Viks atvēra acis un saņēma tuvāko no augšējiem plauktiem, satricinot turienes izjūtas. Smaids papletās vēl mazliet, un viņš abām rokām atrāva dēli no sienas.

Smiedamās un sasaukdamās pudelītes gāzās lejā: mazs līksmības vilnis pirms izšķīšanas jaunajās mājās. Nepacietībā ātrāk tās sagaidīt, Viks ar kāju pasita nost ari zemāko plauktu un pats nostājās tā vietā, un tad jau viņš bija viens starp lauskām un biezām, gandrīz redzamām smaržām, kas sūcās visās viņa porās un smadzeņu krokās. Acis pārvērtās varavīksnēs, un muskuli atslāba; tikai smaids stiepās aizvien tālāk bezgalībā.

Tija redzēja, kā saimnieks vispirms noslīd uz ceļiem, tad noguļas starp izjūtu paliekām, pārsteigts un piepildīts.

Viks pats tā kā sadzirdēja vēl kādu troksni, tā kā sajuta vēl kādu pieskārienu, bet mieru tas neiztraucēja. Viņš jau bija projām.

Santa Senkāne ledus

Kad es viņu pirmo reizi ieraudzīju, es nezināju, ka viņš nav cilvēks. Bet es zināju, ka bez viņa vairs nevarēšu dzīvot. Tā bija mīlestība no pirmā skatiena.

Ašelles dienasgrāmata

Mēness Puse, vidēji 384 400 km attālumā no Zemes, 1. sektors, 630. Mēness gads.

Nekad nebūtu domājusi, ka man būs par ko rakstīt šajā tik vecmodīgajā papīra grāmatā. Bet, ja jau reiz dāvana saņemta, nebūtu glīti to nogrūst kaut kur skapī un aizmirst uz nākamajiem divdesmit gadiem. Tāpēc es to noliku uz palodzes un izmantoju kā puķupoda paliktni. Zinu, ļoti nejauki no manas puses; vecmāmiņa būtu šokā, ja ieraudzītu, ko es izdarīju ar viņas dāvāto grāmatiņu. Bet nu tā vairs nestāv zem puķupoda, ja jau reiz es tajā rakstu. Un rakstu tikai tāpēc, ka man ir labs iemesls, liels iemesls!

Kaut kas notika.

Kaut kas, ko es pati nespēju izskaidrot, ar ko es netieku galā. Kaut kas, ko būtu vērts pierakstīt. Tad nu atgriezīšos tajā dienā, kad mana pasaule sagriezās ar kājām gaisā.

Mans tēvs jau divdesmit trīs gadus strādā izpētes laboratorijā Mēness Otrā Pusē. Jau no mazotnes es bieži gāju viņam līdzi, spēlējos ar laboratorijas pelēm un caur lielajiem teleskopiem blenzu neizdibināmajās kosmosa dzīlēs. Tajā laikā man tās nebija nekas vairāk par krāsainu kaleidoskopu, tikai vēlākos gados izveidojās patiesa interese par zvaigznēm. Es sāku sekot tēvam, nevis lai spēlētos ar pelēm, bet gan lai patiešām novērotu viņa darbu, saprastu, kas tad īsti ir "laboratorija". Patiešām tāds bija mans nodoms līdz tai dienai…

Diena bija tāda pati kā visas pārējās uz Mēness zem mākslīgā debesu kupola ar mūžam nemainīgo mākslīgo Sauli. Tā nekad nemainīja savu atrašanās vietu: tā blāvi spīdēja debesīs vienmēr vienā un tajā pašā vietā, izdziestot tikai miegam paredzētajās stundās. Mēness Otrā Pusē atradās vēl viena mākslīgā Saule, bet šeit, tumšajā pusē, tā spīdēja blāvāk un nespodrāk. Un tajā dienā, liekas, tā tik tikko spēja izstarot savu gaismu.

Tajā dienā es vilkos līdzi tēvam pa nebeidzamajiem laboratorijas gaiteņiem. Tie visi bija vienādi gaišpelēki, šur tur apdrupušām flīzēm un stikla logiem sienās, kas ļāva ielūkoties izpētes telpās. Bērnībā man ļoti nepatika šie gaiteņi, tie man uzdzina šermuļus, bet ar laiku pieradu. Pat sāku justies kā mājās.

Baltos talāros tērpusies zinātnieku un pētnieku grupiņa bija iegrimusi cilvēcei visai svarīgā sarunā, pārvietodamies uz nākamo izpētes telpu, lai šai sarunai varētu pievienot arī atbilstošos skaitļus un mērījumu rezultātus, un es vilkos viņiem nopakaļ, ģērbusies tumšsarkanajā skolas uniformā, juzdamās kā vienīgais krāsainais plankums sterilajā laboratorijas baltumā. Man nepatika šādi momenti, kad es neko nesapratu un nebija arī nekā interesanta, ko redzēt. Manas domas atkal un atkal atgriezās pie mājasdarbu kaudzes, kas gaidīja mājās, kā arī pie jaunās filmas, ko gribēju noskatīties. Sāku apsvērt, vai tajā dienā vispār bija vērts iet uz laboratoriju. Varbūt labāk doties mājās.

Bet tad mēs gājām garām kādai izpētes telpai ar lieliem, stiklotiem logiem. Sasēdināti vienādos plastmasas krēslos kā skolēni skolas solos, telpā atradās vismaz ducis jauniešu, visi ietērpti vienādos, blāvos kreklos. Neko tādu es laboratorijā nekad vēl nebiju redzējusi. Vairāki laboratorijas zinātnieki staigāja gar jauniešu rindām, kaut ko pētīdami savos papīros un mēmi kustinādami lūpas. Bet visvairāk mani pārsteidza tas, ka visi jaunieši izskatījās gandrīz kā dvīņi visi ļoti gaišiem matiem, gaišu sejas ādu un glītiem vaibstiem. Es palēnināju gaitu, nespēdama atraut skatienu no izpētes telpas aiz stikla. Ja rūpīgi ieskatījās, jaunieši nemaz nebija tik līdzīgi: seja tiem katram bija sava, lai arī viņi visi varēja būt brāļi un māsas, ja neņem vērā, ka viņu bija tik daudz un visi izskatījās viena vecuma. Un tad viens no jauniešiem, kuri sēdēja man vistuvāk, pagrieza galvu un ieskatījās man tieši acīs.

Auksta ūdens šalts būtu varējusi noliet mani no galvas līdz kājām, pat tad es nebūtu jutusies tik šokēta kā tad, kad zēns ielūkojās man acīs. Uz mirkli pasaule izgaisa, un eksistēja tikai ledainais zilums, tik gaišs, tik auksts.

Ašelle!

Tēva balss izrāva mani no stinguma. Es attapos, ka esmu apstājusies. Atrāvos no acīm, kas bija mani ievilkušas savos ledainajos bezdibeņos, un ar pūlēm piespiedu sevi kustēties uz priekšu. Vēl reizīti atskatījos, bet viņš jau bija aizgriezies.

Es biju kā apmāta. Atstāju tēva laboratoriju un paslēpos savā mīļākajā Mēness stūrītī, 1. sektora Mēnesdārzā. Baltie, mākslīgi sintezētie koki nekustīgi stāvēja bezvējā, bet blāvie mēnesziediņi, radīti no Mēness minerāliem, stiepa savas maigās ziedlapiņas pretī mākslīgajai Saulei.

Es paslēpos aiz liela platlapu krūma un iespiedu seju plaukstās.

Atkal un atkal atcerējos to elektrisko triecienu tur, tajā baisi sterilajā laboratorijas gaitenī. Ko tādu es piedzīvoju pirmo reizi mūžā, un kaut kas teica man priekšā, ka tā bija arī pēdējā reize. Bet man nekas nebija pretī. Es jutos pietiekami laimīga, arī piedzīvojot to tikai vienreiz. To saldi ledaino strāvu, kas pārkārtoja visas molekulas un atomus manā ķermenī. Un tās acis!

No tām es nekad nebūšu brīva.

Mēness Puse, vidēji 384 400 km attālumā no Zemes, 1. sektors, 632. Mēness gads.

Skajs mūsu mājās ieradās kādā tumšā vakarā, kad ārpus Mēness debesu kupola plosījās kosmiskās vētras, bet iekšpusē visas ierīces tika atslēgtas, strāvas padeve pārtraukta un darbojās tikai avārijas baterijas. Blāvo, saudzīgajā režīmā mirgojošo lampu gaismā tēvs iepazīstināja mammu un mani ar savu "asistentu" no laboratorijas, bet es nekļūdīgi atpazinu bālajā puisī acis, kas mani bija vajājušas veselus divus gadus. Vai varbūt es vajāju viņu? Ne velti es biju gandrīz pārcēlusies uz dzīvi tēva laboratorijā, bet divu gadu laikā man negadījās otra izdevība puisi ieraudzīt. Pirms diviem gadiem tēvs bija atteicies runāt par gaišmatainajiem jauniešiem izpētes telpā, bet šodien vienu pats atveda uz mājām. Tieši viņu.

Skajs palikšot dzīvot pie mums, pagaidām.

Asistents, tēvs teica, bet es zināju, ka viņš patiesībā ir projekts.

Skajs nebija cilvēks.

*

Manas dienas kļuva manāmi gaišākas tagad, kad Skajs dzīvoja ar mums. Nekad es nebūtu spējusi iedomāties, ka tā kādreiz varētu notikt. Mana sirds dzīvo mūžīgā satraukumā, man tikai bail, ka vecāki nolems Skaju sūtīt prom. Bet viņš to acīs ir nekaitīgs, jo viņš… Skajs ir citāds.

No rīta man vēl ir studijas. Pagājušajā gadā uzreiz pēc savas septiņpadsmitās dzimšanas dienas iestājos Pētniecības Institūtā. Tēvs šausmīgi lepojas. Un man ir iegansts atkal katru dienu doties uz laboratoriju. Skajs tiešām ir tēva "asistents". Bet ir brīži, kad viņš nav nekas vairāk par "projektu". Tad viņi pazūd kādā slēgtā telpā un stundām ilgi nenāk laukā. Tad man neatliek nekas cits kā vien pievērsties darbam! Bet, kad viņi beidzot iznāk laukā, Skajs vienmēr izskatās noguris. It kā visa viņa dzīvības sula būtu izžņaugta aiz tām aizslēgtajām durvīm. Bet es nekad neuzdodu jautājumus. Tāpat zinu, ka atbildes nesaņemšu.

*

Vakaros mēs ar Skaju runājamies. Mums vislabāk patīk izrāpties ārā pa manas istabas logu un sēdēt uz platās palodzes. Mēness naktis ir tumšas, zvaigznes cauri kupolam neredz. Tās var ieraudzīt tikai laboratorijas observatorijā. Un ari tad tās nav īstas. Tikai projicēti attēli.

Bet, tā sēžot ar Skaju uz palodzes un vērojot vienmuļo ēku jūru, kas paveras zem mums, ar visām nespodrajām uguntiņām logos, es iztēlojos, ka ari virs mums mirdz miljardiem šādu uguntiņu, tikai tūkstošreiz spožāk.

Skajs nesaprot, kāpēc es ilgojos redzēt zvaigznes.

Skajs daudz ko nesaprot, daudzējādā ziņā viņš ir kā bērns, par spīti visai viņa inteliģencei. Ko dod tas, ka tu saproti visu par atomiem un fiziku, ķīmiju un matemātiku, bet nesaproti, kas ir prieks, skumjas, bēdas?

Skajs nekad nesmaida. Viņš ari nesaprot jokus. Bet es cenšos viņam to visu iemācīt lēnām, pamazām. Tas ir mans mazais noslēpums; ja par to zinātu vecāki, viņi tikai pasmietos un teiktu, ka nav jēgas, jo Skajs taču nav… ir citāds. Bet es zinu, ka manas pūles nav veltīgas: es zinu, ka viņš kādreiz varēs just.

Un, kamēr es mācu Skajam par netveramo cilvēcības daļu, es pati mācos visu par Skaju. Skajs maz saprot no pasaules, bet man viņš kļuvis par Visumu. Neizpētītu, mīklainu, noslēpumainu izplatījumu, kura vienīgā pētniece esmu es. Es joprojām cenšos izprast, kas viņš ir. Varbūt es nekad to nesapratīšu. Bet man liekas, ka viņš

ir līdzīgs tiem baltajiem kokiem un puķēm Mēnesdārzos.

*

Šodien Skajs teica, ka mani mati esot kā saulriets. Es nezinu, kas ir saulriets, bet tas bija jaukākais, ko man kāds jebkad ir teicis.

*

Skaja seja gandrīz nekad nemainās. Dažreiz man šķiet, ka tā ir tikai maska vai ari ka kāds aizmirsis viņam pateikt, kā jāizmanto sejas muskuļi. Ar muti viņš tikai runā, ar acīm tikai vēro. Bet tas arī ir viss, tajās nav ne

skumju, ne prieka, un tas salauž manu sirdi.

*

Liekas, tēvs pavada laboratorijā aizvien vairāk laika, tāpēc tā darām ari mēs ar Skaju. Es nezinu, ko dara tēvs, ir lietas, kuras viņš man nestāsta, bet visbiežāk viņš ar savu kolēģi Leidenu ieslēdzas viņa kabinetā un atstāj mūs ar Skaju kārtot papīrus, pierakstīt un pārrakstīt mērījumu rezultātus. Ātri apnīkošs darbs, bet mums palīdz Billija, Leidena asistente. Viņa varētu būt Skaja dvīņumāsa tās pašas gaišzilās acis un gaišie mati, tikai vaibsti viņai ir atšķirīgi: acis apaļākas un deguns uzrauts. Billija ir ļoti jauka meitene, vienmēr gatava izpalīdzēt, un viņa nekad ne par ko nesūdzas. Bet viņas acīm trūkst dzirksts. Tās raugās man pretī lielas un apaļas, bet tukšas. Tādos brīžos man pārskrien drebuļi un es novēršos.

*

Naktīs, kad viena guļu savā istabā un apkārt valda klusums, es sev jautāju: "Kāpēc?" Kāpēc es to daru? Jo šādās bezmiega stundās kā melna ēna piezogas nedrošība, bailes, skumjas. Tad sāp un smeldz, bet tu tur neko nevari

darīt, ja vien nedomā izraut savu sirdi un nomirt.

*

Nereti pie mums vakariņo Leidens un Billija. Tie parasti izvēršas par jaukiem vakariem, kad tēvs ar Leidenu iekārtojas dīvānā un māte sēž mīkstajā atzveltnī tēvam pie labās rokas. Viņi iegrimst sarunās un ik pa brīdim skaļi iesmejas. Mēs ar Skaju un Billiju ātri pazūdam manā istabā un sēžam uz palodzes. Trijatā mums tur tik tikko pietiek vietas, bet kaut kā saspiežamies. Tad es stāstu visu, kas ienāk prātā, un Skajs ar Billiju klausās kā bērni. Man patīk Billija, es labprāt ar viņu draudzētos, bet nespēju vienpersoniski izveidot saikni starp mums, jo Billija ir citāda. Skajs klausās, bet Billija… tikai dzird.

Billijai ir piemīlīgs paradums raukt degunu, kad viņa dzird kaut ko neizprotamu, bet tā ari ir vienīgā īpašība, kas norāda uz jelkādām personības iezīmēm. Ar to viņa atšķiras no Skaja, un tas mani biedē. Billija ir pārāk pareiza un mehāniska.

Turpretī Skajs ir citāds. Es viņam iemācīšu būt citādam.

*

Es mīlu Skaju, un viņš to zina. Es pati to pateicu kādā naktī, sēžot uz palodzes. Bet viņa sejas izteiksme nemainījās. Es to arī negaidīju, tomēr…

*

Kopš tās tālās pēcpusdienas laboratorijā Skajs vienmēr ir bijis manā prātā un sirdī. Es pati bieži brīnos, kā tas var būt, bet atbildi nerodu. Ir lietas, kuras es vienkārši nesaprotu, un mana sirds tā vienmēr būs mikla, visvairāk jau man pašai. Liekas, kopš tās dienas prāts un loģika atkāpušies tālākajā manas būtības stūrītī, ļaujot vaļu sirdij. Es daru to, ko tā man klusi čukst.

Mums ar Skaju nav daudz kopīgu ievērības cienīgu atmiņu, bet mums ir kopīgā ikdiena. Un katru atmiņu, lai cik sīka un vienmuļa tā būtu, es glabāju kā dārgu pērli.

Smieklīgi? Varbūt. Bet Skajs ir mana vājība, mana atkarība, mana apsēstība.

Nepārvarama vēlme atdot sevi visu viņam, veltīt laiku un pūles tā kļuvusi par manu dzīves jēgu. Nekad vēl es

neesmu jutusies tik pilnīga, tik piepildīta.

*

Mēness Puse, vidēji 384 400 km attālumā no Zemes, 1. sektors, 634. Mēness gads.

Laboratorijā notika kaut kas šausmīgs. Bija negadījums, un viens no asistentiem gāja bojā. Kas īsti notika, nav zināms kaut kas saistīts ar bojātiem aparātiem vai varbūt vadiem, es nezinu. Tā mums teica. Bet puisis bija viens no gaišmatainajiem asistentiem to es zinu, jo pati redzēju. Mēs ar Skaju un Billiju bijām gaitenī, kad sākās tas tracis un viņu, ļenganu, pavisam bez dzīvības un baltu kā papīrs, aiznesa mums garām. Man pār muguru pārskrēja aukstas tirpas, es vēl nekad nebiju redzējusi mirušu… cilvēku. Skajs izskatījās tāds kā apjucis. Viņš, uzacis saraucis, vēl ilgi noskatījās pakaļ puisim, kas jau sen bija aiznests prom. Bet Billija… Billija neizrādīja neko, pilnīgi neko. Tikpat labi viņai garām varēja būt aiznests salauzts krēsls vai bojāts mēraparāts. Sākumā es biju par to nikna, bet tad mani pārņēma skumjas, jo Billija jau nesaprot. Kā gan es viņai varēju pateikt, ka viņa tikko zaudējusi brāli? Vienu no savējiem. Kā lai paskaidro? Kā lai liek viņai to sajust?

Sākās vispārējs satraukums un apjukums, cilvēki skraidīja apkārt, baltajiem talāriem plīvojot. Atnāca tēvs un strupi pavēlēja mums iet mājās. Billiju ari lai ņemot līdzi, Leidenam neesot laika.

Mēs tā ari darījām. Bet tovakar sarunu nebija, man nenesās prāts uz bezrūpīgu pļāpāšanu. Vienalga, tāpat

jau galvenokārt runāju tikai es.

*

Mēs bieži divatā pastaigājamies pa Mēnesdārzu. Man liekas, ka Skajam patīk baltie koki. Viņš tos vienmēr vēro, un tad viņa acīs var manīt tādas kā skumjas. Varbūt man tikai tā šķiet vai varbūt vainīga gaisma, bet man gribētos ticēt, jo tad tā būtu pirmā cilvēciskā emocija, ko Skajs sajutis. Bet nav jau tā, ka viņš nejūt nemaz. Tēvs, protams, apgalvo, ka ne, ka tā neesot paredzēts. Jūtas esot tikai traucēklis, tās kavējot pilnīgu attīstību, apmiglojot prātu un traucējot skaidri domāt. Pavisam klusi tēvs vēl piebilda, ka cilvēki būtu daudz laimīgāki un dzīve vienkāršāka, ja pa vidu nejauktos liekas emocijas, kas liek asinīm vārīties, kad nevajag. Es nepiekrītu. Es ticu, ka Skajs

var just, viņš tikai nezina, kā. Bet es viņam iemācīšu.

*

Billija mani nobiedēja. Mēs trijatā strādājām laboratorijā kā parasti, tēvs un Leidens atkal bija ieslēgušies. Es palūdzu padot jaunākos mērījumus, lai es tos varētu pārbaudīt, un tad Billija sastinga.

Vienkārši sastinga. Palika ar gaisā paceltu roku, neko neredzošām acīm.

Visādi centos pievērst viņas uzmanību gan saucu, gan vicinājos ar rokām, gan iebakstīju viņai sānā. Nekā. Skajs mani vēroja, uz brīdi atrāvies no datora ekrāna. Kad es nobijos pa īstam, Billija atdzīvojās.

Un pasniedza man lapas.

Un turpināja iesākto, it kā nekas nebūtu noticis. Kad mēģināju noskaidrot, kas viņai lēcies, viņa nesaprata, par ko es runāju.

Varbūt es pārspīlēju. Pati sevi sabaidīju vairāk, nekā

tas vajadzīgs. Bet man tas nemaz nepatīk.

*

Skajs ir ļoti izskatīgs. Sākumā es to pat neapjautu, man viņš vienmēr bijis ideāls. Bet man nepatīk skatieni, ko viņam velta citas meitenes, kad mēs kopā ejam pa ielu. Skajs, protams, tos neievēro. Bet es gan.

Tās meitenes jau nezina, ka Skajs… Ja viņas zinātu, tad

neskatītos… varbūt. Mani jau tas neatturēja.

*

Arvien biežāk pie tēva pienāk kāds kolēģis un kaut ko iečukst ausī vai skumji pašūpo galvu. Tad tēvs smagi nopūšas un atlikušo dienas daļu nerunā. Kaut kas notiek tas jūtams laboratorijas gaisotnē, pat ja neviens neko nesaka. Tas man liek justies neomulīgi.

Nesen notika vēl viens negadījums, un atkal kāds zaudēja dzīvību. Neviens neko nesaka, bet es zinu, ka tas bija viens no asistentiem. Man bail, es raizējos par Skaju.

Ar Billiju arī kaut kas nav kārtībā. Viņa kļūst aizmāršīga, izklaidīga. Tad atkal viss ir kārtībā, Billija atkal ir uzdevumu augstumos, lai jau nākamajā dienā zaudētu samaņu un pārbiedētu mani līdz nāvei.

Skajs neģībst, neko neaizmirst un nekļūst aizmāršīgs. Arī Billijai nevajadzētu tādai kļūt. Bet viņa kļūst, un tā ir problēma. Viņa tika radīta bez trūkumiem, un nu tie pēkšņi ir parādījušies. Es dzīvoju nemitīgās gaidās, kas būs turpmāk. Ja Skajs un viņam līdzīgie ir "projekts", tad ar šo proj ektu kaut kas nogājis greizi. Unman bail viņu pazaudēt.

*

Pa vienam vien gaišmatainie asistenti pazūd. Neviens par to nerunā, bet visi zina. Neviens vairs pat nemēģina aizbildināties ar "nelaimes gadījumiem" vai "smagām saslimšanām". Noskaņojums ir pavisam drūms, mani aizvien biežāk pārņem vēlme vienkārši ieķerties Skajam rokā un nelaist vaļā.

Billija vairāk atgādina rēgu nekā meiteni: viņa ir slima. Cenšos noskaidrot, kas viņai kaiš, bet liekas, ka Billija pati nezina, un tēvs par maniem jautājumiem tikai dusmojas. Es Billiju redzu aizvien retāk un retāk, man liekas, ka drīz pazudīs arī viņa.

Teorētiski ar viņu viss ir kārtībā, es redzēju viņas analīzes, kaut man nebija ļauts. Ikkatra viņas šūna ir tāda pati kā manējā, vesela un pilnīga, bet ir kaut kas, ko viņas mākslīgi sintezētais ķermenis atgrūž. Vai arī tam kaut kā trūkst. Zinātnieki plēš matus un ārdās savās laboratorijās, cenzdamies noskaidrot cēloņus, meklēdami atbildes.

Bet, ja viņi jautātu man, es teiktu, ka tā ir dvēsele.

*

Billijas vairs nav. Viņa izdzisa lēnām, pirmās pazīmes parādījās jau sen, tikai es biju pārāk akla, lai tās laikus pamanītu. Atjēdzos tikai tad, kad viņa manā priekšā sabruka. Es nožēloju, ka neveltīju viņai pietiekami daudz uzmanības. Tā vietā es nenolaidu acis no Skaja, meklēdama kādus simptomus viņā. Varbūt, ja es būtu pamanījusi agrāk…

Veselu nakti es raudāju. Lai kāda un cik bezpersoniska bija Billija, mums bija kopigas atmiņas un man

viņas pietrūks. Atmiņas būs viss, kas man paliks.

*

Reiz es pajautāju Skajam, vai viņam manis pietrūktu, ja es pēkšņi nozustu. Skajs nesaprašanā paskatījās uz mani, vieglītēm saraucis savas glītās uzacis, un jautāja: "Kāpēc? Vai vajadzētu?"

Es tikai pasmaidīju un novērsos.

*

Mēness Puse, vidēji 384 400 km attālumā no Zemes, 4. sektors, 635. Mēness gads.

Mēs ar Skaju aizgājām no mājām. Mēs tagad dzīvosim divatā. Mūsu mājas tagad būs 4. sektorā, prom no manas ģimenes, prom no laboratorijas. Skajs vairs tur neatgriezīsies, nekad!

Tēvs nāca mājās arvien drūmāks un drūmāks, Skajs noslēdzās sevi. Agrāk viņš pret mani vienmēr bijis kā atvērta grāmata, bet tagad starp mums pēkšņi bija… kaut kas. Un viņš par to negribēja runāt. Domāju, ka pie vainas bija Billijas un pārējo asistentu nāve. Zināju jau no sākuma, ka nav jēgas viņu tirdit. Viņš ir diezgan stūrgalvīgs, pat ja to nemaz neapzinās. Protams, viņam taču nemaz nav paredzētas rakstura īpašības un emocijas! Nu gluži kā robotam. Bet Skajs nav robots, viņam ir miesa un asinis, un dvēsele. Kaut kur dziļi, dziļi, bet tomēr ir. Dvēseli nav iespējams sintētiski radīt, lai kā arī zinātnieki censtos. Tā bija viņu kļūda, tikai viņi to nezina, jo vārds "dvēsele" nav iekļauts zinātniskajā terminoloģijā. Kādas nezināmas kļūdas vai sakritības dēļ liktenis bija lēmis Skajam būt citādam.

Man liekas, ka tēvs ari to sācis pamanīt. Tāpēc viņš bija tik drūms. Asistenti cits pēc cita nozuda, un palika tikai Skajs. Un tēvs kļuva vēl drūmāks, gandrīz ne ar vienu nerunāja. Skajam nekad nebija gadījušies vājuma brīži vai kādas citas problēmas. Es to zināju, jo nekad nenolaidu no viņa acis. Man liekas, ka laboratorija gribēja Skaju. Es to jutu, tāpēc vienu dienu sakravāju mantas, paņēmu Skaju pie rokas un atstāju mājas. Vecāki nemēģināja mani atturēt. Mamma drusku apraudājās, bet tēvs tikai klusējot vēroja. Es vēl ilgi jutu viņa skatienu sev pakausī, bet zināju, ka viņš mani atbalsta. Viņš arī negribēja, lai Skajs ciestu.

Neviens mūs nemeklēs.

Man nav drošas garantijas, bet es to zinu. To pavēstīja tēva skatiens, man aizejot. Laboratorijai Skajs ir miris, tāpat ari visai pārējai pasaulei. Tikai man, Skajs pieder tikai man…

♦

Mums ir ļoti skaists, mazs dzīvoklītis Mēness nomalē, klusā vietiņā. Un netālu ir arī Mēnesdārzs, tiesa, ne tik liels un skaists kā pirmajā sektora, bet nekur jau nekas nav tāds kā pirmajā sektorā. Un vienam no mūsu četriem logiem ir līdzīga palodze, kāda bija manā istabā. Uz tās mēs vakaros sēžam un runājam. Runājam par visu ko: par zvaigznēm, par cilvēkiem un dažreiz par Zemi. Skaja apziņā tā ir citāda nekā manējā. Ikviens pirmklasnieks zina, ka Zeme ir tikai milzīga, brūnu gāzu ieskauta bumba bez dzīvības. Bet Skajam tā ir zila un zaļa, ar saullēktiem un saulrietiem, ar īstām zvaigznēm un īstām debesīm. Kad es jautāju, kāpēc viņam tā šķiet, viņš nevarēja atbildēt. Viņš pats nezina, kur šī netveramā doma kā tāla atmiņa radusies.

Kas īsti ir Skajs?

Sintētiskais koks Mēnesdārzā? Vai Mēness rēgs ar atmiņām par sen aizgājušiem laikiem, kad uz Zemes vēl bija dzīvība?

*

Mēs ar Skaju dzīvojam vienā istabā, un mums ir tikai viena gulta, jo otrai tur nav vietas. Un šādi man patīk labāk tad naktī es varu piekļauties viņam. Tikai tā es izturu garās, vienmuļās stundas ceturtā sektora Izpētes Centrā, kur man jāpavada viss rīts un vēl arī pēcpusdiena. Bet es zinu, ka vakarā atkal varēšu runāt ar Skaju, kurš tagad augu dienu sēž mājās, atkal varēšu pieglausties viņa mugurai, kad viņš būs aizmidzis.

Skajs nesaprot, kāpēc es tā daru. Es mēģināju viņam izskaidrot, bet man neliekas, ka viņš saprot. Pieskāriens viņam ir vienkārši kustība, viņš nejūt to, ko es. Varbūt ar laiku…

*

Dažreiz mēs runājam par Billiju. Un mājām.

Skajam prātā ienākusi varbūtība, ka Billija atgriezusies uz Zemes. Ne vairs kā fizisks ķermenis, vairāk kā doma. Viņš pats apzinās, ka tā nevar būt patiesība. Bet kaut kas liek viņam cerēt un raudzīties tālumā. Pirmo reizi viņš ir izgājis no kailo faktu un loģikas rāmjiem. Es Skajam paskaidroju, ka tas varētu būt kaut kas līdzīgs dvēselei, bet Billijai tāda diez vai bija. Taču es jau neesmu Visuma Radītājs, lai par to spriestu. Savā ziņā man arī patīk šī doma, ka Billija nebūs zudusi un aizmirsta pavisam, ka daļiņa viņas turpinās dzīvot. Kaut vai uz Zemes, ja Skajs tā saka. Tāpat kā mani ar vecāku mājām 1. sektorā saista stipras atmiņu saites, tā Skaju vēl stiprākas saites saista

pie Zemes. Bet viņš tur nekad nav bijis…

*

Mēs ar Skaju nekad nestrīdamies. Tam viņam trūkst temperamenta. Esmu vairākas reizes mēģinājusi, bet panācu tikai to, ka viņš man piekrita pilnīgi absurdos jautājumos. Viņam trūkst viedokļa, ko aizstāvēt. Nav jau tā, ka viņam vispār nav viedokļa. Tikai… tie vairāk ir fakti, kurus viņš zina, kuri ir neapstrīdami, piemēram, gravitācija vai planētu rotācija. Ja viņam uzdod jautājumu par kaut ko, kur nevar izlocīties ar zinātniskiem faktiem, viņš apjūk. Skajam nepatīk būt apjukušam, tad viņš vienmēr sarauc uzacis un apmulst. Es cenšos viņam izskaidrot domas, jūtas, bet tas viņu samulsina vēl vairāk. Dažreiz man liekas, ka viņš saprot. Bet es prātoju vai tās nav tikai manas iedomas? Dažreiz man uznāk raudiens, bet cenšos neraudāt, jo Skajs nesaprot, kas ir asaras un kāpēc tādas vajadzīgas. Kad es pateicu, ka tā mēs izrādām skumjas, bēdas un sāpes, viņš sarauca uzacis, vērdamies manī

ar savām ledaini zilajām, neizpratnes pilnajām acīm.

*

Skajs nenoveco. Kopš pirmo reizi viņu ieraudzīju, no mazas meitenes esmu pārtapusi par jaunu sievieti, bet

Skajs joprojām izskatās tāpat kā tajā dienā aiz izpētes telpas stikla. Viņš ir tikpat puiciski glīts. Un tas mani biedē. Man bail, ka es tā arī novecošu un viņš nebūs man pat pieķēries.

*

Skajs beidzot ir sācis smaidīt! Tāds tikko manāms, piemīlīgs smaidiņš, tikai ar lūpu kaktiņiem. Bet kā pārvēršas viņa seja!

Es nezinu, kāpēc, bet vienu vakaru viņš mani sagaidīja mājās ar vāru smaida atblāzmu sejā. Un pēc nedēļas vairs nebija šaubu, ka lūpu kaktiņi savilkušies uz augšu. Skajs neatdarina mani vai citus cilvēkus. Ja viņš tā darītu, tad jau sen spētu smaidīt, smieties, raudāt. Bet tas neko nenozīmētu. Viņš vadās pats no savām emocijām un smaida tad, kad noticis kaut kas jauks vai smieklīgs, kad jūtas labi un nav ne par ko apjucis vai samulsis.

Es jūtos tik lepna un laimīga!

*

Man patīk tas, cik mierīgi paiet mūsu dienas. Man

nevajag neko citu, tikai būt viņam blakus.

*

Bet dažreiz mani pārņem izmisums. Cik ilgi mēs jau tā dzīvojam? Un cik ilgi vēl dzīvosim? Man bail. Dažreiz man nepietiek tikai ar viņa tuvumu vien. Es gribu, lai viņš uz mani skatītos tā, kā es skatos uz viņu, es gribu lai viņš domātu par mani tāpat, kā es domāju par viņu.

Tas sāp.

Aizvien biežāk.

Skajs gribētu mani mīlēt. Viņš tā teica, kad es viņu nakti atkal uzmodināju ar savu raudāšanu. Bet viņš tur neko nevarot darīt, viņš nezinot, kā. Es laikam esmu slikta skolotāja. Bet sava gaišā puse tajā ir Skajs kaut

ko grib. Lai gan blāvas, viņā mostas emocijas.

*

Naktīs man arvien biežāk piezogas nemiers un bailes. Es guļu arvien mazāk. Dažreiz es izlavos no mājām un eju pastaigāties pa Mēnesdārzu. Naktīs dārzu izgaismo vien dažas blāvas gaismiņas, bet ar tām pietiek, lai baltie koki un ziedi palsi mirdzētu. Es neredzu, kur eju, bet redzu koku smalkās lapiņas gar taku malām. Un manas vienīgās zvaigznes ir retās gaismas māju logos, kur arī kāds nevar aizmigt.

Un tad man atkal ir bail, bail par sevi un savu saprātu.

Jo dažreiz liekas, ka es to zaudēju.

*

Es liku Skajam pārgulēt ar mani. Mans pēdējais izmisīgais solis izvilkt no viņa kādu reakciju. Mana pēdējā cerība, pirms sabrūku pavisam.

Viņš bija… ideāls. Viņš darīja visu tā, kā es gribēju, viņš bija tik maigs, ka es gandrīz noticēju mīlestībai. Es aizmigu laimīga, saritinājusies viņa rokās kā bērns.

Bet no rīta… viņa acis raudzījās man pretī tikpat ledaini zilas kā vienmēr.

Man sirds tajā brīdī apstājās. Es sapratu, ka nekas un neviens nespēs viņu mainīt. Skajs nekad neiemācīsies izjust cilvēciskās emocijas. Diez vai vispār to bija iespējams iemācīties. Visus šos gadus es biju sevi mānījusi. Muļķe! Dzīvoju pašas sacerētā pasakā. Sapnis, tikai sapnis, lai ari bezgala skaists.

Kad es sāku raudāt, Skajs tikai noglāstīja manus izspūrušos matus un raudzījās manī skumju skatienu. Jā, tik daudz viņš varēja. Nedaudz sarauktas uzacis un acīs… žēlums. Viņam bija manis žēl!

Mēness Puse, vidēji 384 400 km attālumā no Zemes,

4. sektors, 638. Mēness gads.

*

Es nevainoju Skaju par to, ko viņš nespēj man dot. Viņš vēlētos tā viņš apgalvo. Dažreiz manas skumjas dara viņu gandrīz vai izmisušu. Varbūt labi, ka viņš nemāk just spēcīgāk, jo kas tad ar viņu notiktu? Skajs

nav radīts just. Jo viņš nav cilvēks. Viņš ir ledus.

*

Es jūtos nogurusi. Nogurusi no Mēness mākslīguma. Man riebjas skatīties uz mākslīgo gaismekli mākslīgajās debesīs! Man apnicis strādāt, es to vairs nespēju. Apnicis vienmuļais dienas ritums. Man nav spēka.

Es gribētu kādreiz redzēt Zemi tādu, kādu to redz Skajs. Vakaros es bieži saritinos segā, apsēžos uz palodzes un lūdzu viņam pastāstīt par to. Un vēl par viņa sapņiem. Skajs redz vienreizīgus sapņus! Tie ir spilgti un krāsaini, tajos ir gaisma un mūzika, un es vēlos kaut reizi mūžā redzēt tādu sapni.

Es neatceros, ka kādreiz būtu sapņojusi.

Pēdējā laikā ārā plosās kosmiskās vētras, un es vairs neeju uz darbu. Ne jau vētru dēļ. Man negribas. Nav arī spēka. Ārsts īsti nezina, kas man kaiš, bet man trūkst enerģijas, arī ēstgribas nav, un naktīs es slikti guļu. Esot emocionālais stress. Ieteica kārtīgi atpūsties un uzņemt vairāk vitamīnu. Skajs man vienmēr liek tos dzert. Ja viņš katru dienu man nenoliktu tos priekšā un neapsēstos pretī, un negaidītu, kamēr es noriju krāsainās kapsulas, man tie nevarētu rūpēt vēl mazāk.

Dienā es sēžu pie loga un vēroju apkārtni. Mūsu dzīvoklis, tāpat kā manu vecāku mājas, atrodas daļēji kalnā, tāpēc var redzēt diezgan tālu. Ārā gan es vairs neeju. Kāpēc iet, ja visu redzu no šejienes?

Skajam nākas vienam pašam pastaigāties pa Mēnesdārzu. Mani tas vairs nesaista. Tur tāpat nekā nav, tikai sintētiski koki un puķes bez krāsām un smaržas. Kad es to pateicu Skajam, viņš, šķiet, noskuma. Viņš teica, ka viņam pietrūkstot mūsu sarunu zem balto koku kuplajām lapotnēm.

Es neko neatbildēju, tikai vēros laukā pa logu.

*

Skajs ir ļoti mīļš un izdabā katrai manai kaprīzei. Man to pēdējā laikā ir krietni daudz. Pati nezinu, kas man uznācis.

Skajs visu pacieš, nerunādams pretī un nekādi neizrādīdams nepatiku. Un tas mani tracina vēl vairāk! Bieži uznāk dusmu lēkmes, un tad es ārdos, līdz rīkle aizkrīt ciet. Skajs tikai klusē un skumji manī noraugās. Man liekas, ka skumjas ir vienīgā emocija, ko viņš ir iemācījies, sasodīts!

Vēlāk es nokaunos un ludzu piedošanu. Skajs vienmēr

piedod, bet man gribas, lai nepiedotu.

*

Es sarīkoju scēnu par izlietu kafiju. Par kafiju, kuru pati izlēju. Skajs nebija vainīgs, es zināju, bet es, vienalga, sāku plosīties, tad raudāt, līdz man kļuva slikti. Vajadzēja pat braukt uz slimnīcu, tur ārsts brīnījās kaut kas ar sirds muskuļiem. Tik jaunai, spēcīgai un veselai sievietei! Es tikai paraustīju plecus. Mūsdienās ārsti tāpat neko daudz nesajēdz. Piedēvēs man vitamīnu trūkumu, depresiju un sirds mazspēju, un hronisku bezmiegu. Kaut

patiesībā man ir tikai lauzta sirds.

*

Es zinu, ka lēnām izdziestu kā veca spuldzīte, kurai sen beigusies garantija. Skajs ari to zina, kaut ari mēs par to nekad nerunājam. Skajs tagad ir iemācījies skumji smaidīt, tas padara viņu žēli pievilcīgu. Bet man tomēr nepatīk šī viņa sejas izteiksme es negribu, lai viņš skumst.

*

Ilgāku laiku biju slimnīcā. Man tur riebās. Es aizliedzu Skajam nākt, pati par to īgņodamās un juzdamās nepanesami vientuļi. Bet mani baida iespēja, ka kāds varētu viņu atpazīt kā pirms laba laika slēgto projektu, kā projektu, kas nogāja greizi. Un atņemt man viņu.

*

Es uzdevu Skajam to pašu jautājumu, ko pirms pāris gadiem. Vai viņam manis pietrūktu, ja es pēkšņi vairs nebūtu blakus?

"Jā, nedaudz," bija viņa atbilde.

Mēness Puse, vidēji 384 400 km attālumā no Zemes, 4. sektors, 638. Mēness gads.

Mani pārņēmis neparasts miers. Retāk uznāk ignuma un dusmu lēkmes, atgriezies kaut kas no agrākajām, laimīgajām dienām. Laimīgajām? Arī tagad es nejūtos nelaimīga, vairs ne. Dīvainajā mierā ir savs piepildījums, varbūt es pat kādu dienu aizstaigātu līdz Mēnesdārzam, ja kājas vēl spētu mani noturēt. Nemanot esmu kļuvusi par galīgu vārguli. Skajs apgalvo, ka izskatos pēc skeleta, bet man nešķiet, ka būtu tik traki.

Vakaros mēs atkal sēžam pie loga uz palodzes es vairs nevaru nosēdēt un runājam. Ēdienam atkal parādījusies garša, un Skajs vairs skumji nesmaida. Man šķiet, ka viņš kļuvis priecīgāks. Viņu vienmēr tik grūti saprast. Es nekad nezinu, par ko viņš domā aiz tās ledainās fasādes. Pat pēc visa šī kopā pavadītā laika ne. Viņš vienmēr būs mans neizpētītais Visums.

Bet es vairs necenšos to par katru cenu izdibināt. Es tikai vēroju nemainīgo apkārtni un vakaros iztēlojos saulrietu. Es teorētiski zinu, kas tas ir. Tomēr gribētos kādreiz ieraudzīt.

*

Apziņa, ka es kaut ko Skajam nozīmēju, man palīdz izturēt bezmiega naktis. Joprojām slikti guļu, lai arī Skajs tagad vienmēr tur mani apskautu, jo zina, cik ļoti man tas patīk. Dažreiz pat bail aizmigt un palaist garām kādu nejaušu pieskārienu.

Es redzēju sapnī saulrietu. Uzreiz zināju, kas tas ir, un ari to, ka sapņoju.

Tas bija neaprakstāmi. Nākamajā rītā es to centos atstāstīt Skajam, bet, lai kādus ari vārdus es lietoju, nekas nespēja atainot to brīnišķīgo skatu!

Skajam taisnība mani mati nedaudz atgādina saulrieta krāsas. Protams, tikai attāli, jo tam nespēj līdzināties nekas.

Es vēlētos to redzēt vēlreiz. Un saullēktu, un Mēnesi, kāds tas izskatījās no Zemes un kāds tas saglabājies Skaja atmiņā. Skajs to visu redz katru nakti. Varbūt tāpēc viņam ir tik ciešs miegs.

Es viņu apskaužu.

*

Nekad es vairs neesmu sapņojusi, bet dienas laikā aizslīdu tādā kā pussapņa valstībā. Es raugos ārā pa logu, bet neredzu pelēcīgo pilsētu. Es atrodos uz Zemes un Skaja nekad nenotikušajās atmiņās un sapņos atkal

redzu saulrietu, zeltaini liesmojošu kā uguns.

*

Man atkal zudusi ēstgriba, un Skajs izskatās noraizējies. Man nepatīk, ka viņš skumst, tad es noglāstu viņa roku un saku, ka viss būs labi.

Esmu viņu pieradinājusi, un tagad man viņš no sevis jāatradina. Kā gan viņš iztiks bez manis? Kad es to iedomājos, prātā nāk pamests kucēns lietainā laikā.

Kur gan es būtu redzējusi lietu? Uz Mēness lietus nav. Un nav arī kucēnu.

Man liekas, ka Skajs kādreiz tomēr ir bijis uz Zemes. Citā dzīvē. No kaut kā taču viņš bija jārada, tad kāpēc ne no pirmatnējo astronautu šūnu paraugiem, kuri joprojām sasaldēti glabājas laboratorijā? Reiz bērnībā tēvs man rādīja, kur tie esot, un pie reizes pārbaudīja manas zināšanas vēsturē par laiku, kad cilvēki tikai sāka apdzīvot Mēnesi. Es nekad neuzzināšu, vai man ir taisnība. Es arī nekad neuzzināšu, vai Skajs mantojis tikai atmiņas vai arī dvēseli. Bet kāda gan starpība? Vienalga, kas un kā viņu radījis, Skajs ir man svarīgs.

Man vecmāmiņa bērnībā stāstīja pasakas. Visādas pasakas, gan visiem pazīstamās, gan tikai viņai vien zināmās. Bet tām visām bija kaut kas kopīgs. Vienmēr bija kāda princese un bija princis, ar kuru viņa dzīvoja laimīgi līdz mūža galam. Meitene un puisis iemīlējās ja ne no pirmā acu skatiena, tad pasakas vidū gan. Un nekas nespēja stāties viņiem ceļā. Man patika šīs pasakas. Kura meitene gan negribētu vienu no tām izdzīvot pati?

Man ir princis. Tikai viņš mani nemīl.

Ne vienmēr viss notiek kā pasakās. Dažreiz tu satiec savu vienīgo un iemīlies kā bez prāta, bet viņam vienalga. Un laimīgi līdz mūža galam nekad nepienāk.

#

Šīs antīkās piezīmju grāmatas lapas, kurās tik arhaiski jāraksta ar roku, tuvojas beigām. Patiesībā palikusi tikai viena lapa. Un to es nolēmu atstāt tukšu, atstāšu to zudušajām cerībām.

Lai ari es nekad dzīvē nesaņēmu neko vairāk par pieķeršanos, es mīlēju karsti un no sirds. Lai neviens man nemēģina ieskaidrot pretējo. Tā bija pasaku cienīga mīlestība. Un man ar to pietiek, lai gan agrāk ir bijis daudz bezmiega nakšu. Visaptverošs miers un saskaņa ar pasauli mani lēni ieaijā, un es jūtu, ka tuvojos saulrietam.

Dzīve bija skaists sapnis.

*

Mēness Puse, vidēji 384 400 km attālumā no Zemes, 4. sektors, 640. Mēness gads.

Es mīlu Tevi. Ašelle.

Man Tevis pietrūkst. Skajs.

Guntis Eņģelis KRĀTIŅŠ

Krātiņā esošā tārpveidīgā būtne spalgi spiedza ikreiz, kad vīrietis tai iedūra ar nelielu, zīmulim līdzīgu priekšmetu. Būtne locījās, mēģinot aizmukt uz ieslodzījuma vietas stūrī esošo mājiņu. Mardejs Neils ļauni pasmaidīja un pabikstīja landperkvīku vēl pāris reižu, līdz tas ieslīdēja savā midzenī un nikni šņāca pretim. Landperkvīki nebija tie draudzīgākie radījumi, taču cilvēkiem tos patika turēt kā mājdzīvniekus pārsvarā interesantā rakstura, izskata un apķērīgā prāta dēļ. Protams, tos nedrīkstēja pārāk kaitināt, jo tārpzvēri (tā landperkvīkus klasificēja zoologi), ja nolēma ieriebt, mēdza izdomāt izsmalcinātus atriebes plānus. Pūkainais kažoks slēpa ļoti ļaunatminīgu radījumu. Mardejs to visu lieliski zināja, tāpēc pēc brīža lika Zvīdu mierā.

Zvērēns brīdi pašņākuļoja, tad apklusa, jo sāka grauzt mekatombas riekstus. Tie bija īpašs kārums. Zvīds pats tos bija pasūtījis. Rakstiski. Landperkvīki ļoti ātri mācījās. Dažiem pat padevās gleznošana.

Mardejs bija sliktā noskaņojumā. Nolāpītais Kemuks, velkoties prom, laikam bija atslēdzis barošanas bloku. Dažreiz viņš tā darīja, un tracināja tas, ka nekad nevarēja paredzēt viņa turpmākos gājienus. Katru reizi notika kas cits. Mardejs jau sen bija izstudējis kādreiz slavenā ārpasauļu būtņu speciālista Endona Grezvotera grāmatu "Viņu psiholoģija", bet tur nekas nebija teikts par ceimarolentu paražām. Tās nelīdzinājās nevienam no aprakstītajiem radību uzvedības modeļiem.

Vīrietis nopūtās un saprata, ka nav jēgas dusmoties. Vienīgais, uz ko varēja izgāzt niknumu, bija Zvīds, taču landperkvīku, kas, turot riekstu savās mazajās ķepiņās, skaļi čāpstināja, vairs negribējās aiztikt. Bija jāsaplāno diena citādi, jo saziņboksa baterijas varēja izsīkt ātri, pat vēl pirms pusdienlaika. Un tad būs klusums. Vienatne. Līdz vakaram. Līdz brīdim, kad atgriezīsies Kemuks un pieslēgs enerģiju. Tad ari būs laiks uzlādēt akumulatorus visām nepieciešamajām ierīcēm.

Saziņboksa lampiņa iegailējās. Drošības nolūkos signāls nekad netika lietots. Pretējā gadījumā Kemuks varēja nojaust ko nelāgu, pārmeklēt Mardeja Neila mājokli un atrast ierīci, lai iznīcinātu saikni ar pārējiem cilvēkiem.

-    Sveiks, Enduno! Kāds noskaņojums šodien?

-     Čau, Mardej! Man viss pa vecam. Manējais kretīns jau sen aiztinās, bet nedevu ziņu, jo tavējais jau parasti dodas prom vēlāk.

-    Nu, vismaz šo to mēs par viņiem zinām. Man šodien problēmas ar komunikāciju. Aizmirsu uzlādēt baterijas, tā ka ilgi neparunāsim. Vienīgi vakarā, ja dosimies pastaigā.

-    Skaidrs. Gribi labu ziņu?

-Nu?

-    Brīvie ir atklājuši ieroci. Un tas strādā.

-    Tu nopietni, Enduno? Stāsti!

-     Tā ir inde. Jāiejauc ēdienā. Ceimarolenti mirst pēc divām dienām. Ar infekcijas pazīmēm. Tātad varēsim novākt visus. Ja nu pēkšņi kāds paliks dzīvs, tad nodomās, ka tā ir kaut kāda jauna citas pasaules slimība.

-    Beidzot! Un kad sāksim?

-    Drīz. Brīvie dos ziņu. Domāju, pēc dienām piecām, jo vajag ar to elles dziru nodrošināt pilnīgi visus, kas dzīvo mūsu pilsētā kopā ar ceimarolentiem. Lai šie aiziet bojā uzreiz. Kamēr sprāgs pie mums Zīberhilā, Brīvie apgādās ar indes kapsulām arī mūsējos Ņūgorekā.

-    Forši, jauks plāns.

-   Tev, Mardej, jāizdomā, kas tavam ceimarolentam vislabāk garšo. Inde ir ar nedaudz ieskābu garšu, tāpēc vislabāk to piejaukt čimbertūdu graudu putrai vai keltimkoku augļu dzērienam.

-    Ideāli. Kemuks ēd vismaz piecus spaiņus tās nolāpītās putras dienā. Bet, ja godīgi, man arī tā garšo.

-    Labi, tikai atceries, ka šī inde iedarbojas arī uz cilvēkiem, turklāt ļoti ātri. Ārkārtīgi spēcīga. Viens no Forlaikas zinātniekiem atdeva galus pāris minūtēs, jo netīšām to iedzēra. Tev būs jābūt sevišķi uzmanīgam, Mardej.

-    Protams, Enduno.

-    Daudz jau nav jāciešas. Pēc visa šī…

Mardejs nesadzirdēja atbildi līdz galam. Saziņbokss bija izlādējies. Telpā bija iestājies pilnīgs klusums. Pat no Zvīda krātiņa nekas neskanēja tas bija neraksturīgi šīm trokšņainajām radībām. Mardejs Neils palūkojās, ko dara landperkvīks. Zvērēns, sagriezies gredzenā, gulēja blakus savam miteklim un platām acīm skatījās vīrietī, ķepiņās turot kārtējo mekatombas riekstu. Tad nošņācās un ieslīdēja savā midzenī.

Uz bridi Mardejam likās, ka Zvīds sarunu ir noklausījies, taču atmeta šo domu, jo bija pārāk pārņemts ar tikko saņemto informāciju. Sirds gavilēja. Beidzot!

Vīrietis aizdomājās.

Uz Tampuras planētu Mardejs atlidoja pirms trim gadiem. Kopā ar vēl četrarpus simtiem kolonistu no Zemes. Ar otro transporta kuģi. Pirmais kuģis bija ieradies pirms gada ar diviem simtiem cilvēku. Tāds bija Lielais plāns. Katru gadu pa vienam kuģim, lai pamazām izpētītu Tampuras planētu un iedzīvotos uz tās.

Mardejam bija trīsdesmit četri gadi. Plecīgsvidēja auguma vīrietis ar trīs dienu neskūtu bārdu, izspūrušu pelēku matu ērkuli, zilām acīm un nedaudz līku degunu, kas atgādināja par kādreiz apmeklētajiem boksa treniņiem. Mardejs bija beidzis skolu, tad neklātienē ieguvis bioķīmiķa diplomu, vēlāk mētājies no kompānijas uz kompāniju, vairāk meklējot savu vietu dzīvē, nevis lielāku algu vai karjeras iespējas. Būt par jaunu pasauļu atklājēju puisis nekad nebija domājis, taču dzīves karuselis apstājās tieši pie šīm durvīm, kas veda ārpus Zemes dzīves. Mardejs gribēja braukt ar pirmo kuģi, bet neizdevās, jo komanda jau bija nokomplektēta. Nācās gaidīt veselu gadu līdz nākamā transporta startam.

Tampura tika atklāta samērā nesen. Kosmiskās zondes sūtīja signālus, kas liecināja par planētas piemērotību normālai cilvēku organisma eksistencei. Tas bija fantastisks jaunums, jo līdz šim cilvēce bija atklājusi tikai vienu līdzīgu planētu, uz kuras jau pāris gadu desmitu veiksmīgi dzīvoja pirmie kosmokolonisti no Zemes. Tās nosaukums bija Makarturija par godu skotu zinātniekam Makarturam, kas to atklāja cilvēcei. Ari Tampura bija nosaukta kaut kam par godu, bet, kam tieši, to Mardejs Neils nespēja atcerēties. Zemes iedzīvotāji gavilēja, jo vēl viena planēta radīja iespēju mazināt pārapdzīvotību, atklāt jaunus resursus un rosināja uz piedzīvojumiem. Makarturija bija planēta, kuru sedza ūdens ar nelielām izkaisītām salām, bet uz Tampuras dominēja sauszeme ar kalniem, kanjoniem, gravām un aizām, kuras klāja biezs augu slānis. Tā bija īsta džungļu pasaule, pārpilna ar dažādiem neredzētiem zvēriem, rāpuļiem un kukaiņiem. Interesanti uz Tampuras nebija nevienas lidojošas dzīvas būtnes. Cilvēki ar savu kosmosa kuģi bija pirmie.

Atceroties lidojumu, Mardejs nodrebinājās. Vispretīgākais bija process pirms "hipercauruma skrējiena", jo visa komanda, ieskaitot kuģa apkalpi, tika iemidzināta, pēc tam iesaldēta, tad ievietota vakuuma maisos. Kā garneles, tikai aizmidzinātas. To visu veica speciālie kosmosa kuģa roboti, kas strādāja arī pie visu cilvēku pamodināšanas pēc septiņu mēnešu lidojuma (pēc Zemes laika). No 500 cilvēkiem atmodās četrsimt trīsdesmit astoņi tas bija absolūti izcils rezultāts, jo vidējais rādītājs bija septiņi dzīvie uz katriem desmit "hipercauruma skrējiena" braucējiem. "Hipercauruma skrējiens" tā bija kosmosa dzīļu apguves iespēja, labākais veids, kā uzvarēt laiku. Mardejs īsti nezināja, kā tas notiek, bet kosmosa kuģis iekrita tādā kā laika caurumā, pa kuru bija iespējams ātrāk nonākt līdz vēlamajam mērķim.

Pirmās dienas uz jaunās zemes bija dīvainas. Elpot varēja viegli, gaiss likās tīrs un nebijušu smaržu pilns, visapkārt pletās zaļa mežu sega, kas bija pilnīgs pretstats Zemes ainavai, kur dominēja pilsētas un apstrādāta lauksaimniecības zeme. Dīvaini bija pierast pie jaunā dienas režīma Tampuras diennakts bija divdesmit astoņas Zemes stundas gara. Cilvēki bija izveidojuši trīs konteineru apmetnes Zīberhila un Ņūgoreka atradās divos pakalnos, Forlaika dziļāk mežā. Katrs kosmokolonists mita mobilkonteinerā, kur atradās gulta, saziņas ierīces un labierīcības. Tikpat kā visi nodarbojās ar jaunās pasaules izpēti, piemēram, Mardejs bija atbildīgs par augu paraugu vākšanu un nogādāšanu kosmobiologu stacijā. Kosmozoologu brigāde gūstīja Tampuras faunu, lai to klasificētu un izpētītu. Džungļos mita prātam neaptveramas radības, kas nebija tie patīkamākie kustoņi, kurus cilvēka acs bija redzējusi, piedevām katram no tiem bija sava aizstāvēšanās stratēģija, kas daudziem no kosmozoologiem bija liktenīga. Visinteresantākie bija landperkvīki, kurus sākumā nemaz nevarēja notvert, jo tie bija viltīgi un izveicīgi, turklāt tik apķērīgi, ka reizēm pat ierīkoja slazdus pašiem ķērājiem. Taču auguma un tehnoloģiju pārsvars darīja savu, un pēc neilga laika ikvienā mobilkonteinerā atradās krātiņš, kur mitinājās sagūstīts Zvīdam līdzīgs tārpzvērs violetā vai brūni rudā kažociņā. Eksperimenti pierādīja, ka landperkvīki ir ļoti gudri un interesanti, ātri mācās, turklāt ir apveltīti katrs ar savu raksturu. Bija arī nelaimes gadījumi, kad saimnieks zvērēna dēļ aiziet bojā, bet pārsvarā cilvēks un mazais gūsteknis dzīvoja nosacītā savienībā, ko varēja raksturot ar vārdiem: "Neaiztiec mani, es neaiztikšu tevi".

Mardejs paskatījās uz Zvīda pusi. Tas bija notiesājis visus riekstus un tagad, spožajām dzelteni iesarkanajām acīm spīdot, lūkojās cilvēkam sejā.

Gudrinieks.

Izspiedējs.

Vīrietis izvilka no skapja barības turzu. Zvīds no sajūsmas iespiedzās un ar asti padimdināja pret krātiņa grīdu. Mardejs pameta vienu riekstu tārpzvēram, otru paņēma pats. Pārkoda čaumalu un grauza gluži kā mazais landperkvīks sprosta stūri. Mekatombas riekstiem bija ļoti specifiska garša kaut kas starp saldu ananasu un ceptu kastani, ar nelielu skābumiņu.

Nelaime Tampuras planētas cilvēkus piemeklēja brīdī, kad tuvojās transportkuģis ar trešo kosmokolonistu vilni. Zemes kosmosa kuģi pārtvēra ceimarolenti svešinieki no loti tālas planētas kaut kur Piena Ceļa galaktikas pašā nostūrī. Visticamāk, tā bija nejauša sastapšanās vientuļajās Visuma ārēs, kas cilvēkiem kļuva liktenīga. Neviens neuzzināja, kā notika ielaušanās lidojošajā kosmotransportā un ko tur darīja ceimarolenti, bet uz Tampuras jauni cilvēki vairs neparādījās. Neviens. Svešinieki gan.

Ceimarolentu kosmosa bļoda nolaidās netālu no Ņūgorekas. Visi cilvēki tika ātri sagūstīti, tikpat zibenīgi tas notika arī Zīberhilā. Taču zīberhilieši paspēja brīdināt Forlaikas kosmokolonistus, kas nomaskējās, izglābās no svešinieku uzmanības un palika brīvi. Tāpēc nebrīvē esošie cilvēki forlaikiešus tagad sauca par Brīvajiem.

Gūstekņi kādu laiku tika turēti dīvaina izskata mājā. Ik pa brīdim kāds no cilvēkiem ar varu tika no tās izvilkts. Un neatgriezās.

Versijas bija dažādas. Mardeja draugs Enduno uzskatīja, ka ceimarolenti cilvēkus ēd. Perspektīvas bija drūmas. Palikušie jau sen bija atvadījušies cits no cita. Pienāca diena, kad mehāniskā roka ielauzās cietumā, satvēra aiz kājas Mardeju, pacēla gaisā un izvilka Tampuras spožajā gaismā. Turpmākie notikumi bija negaidīti.

Mardejs redzēja savā priekšā ceimarolentu baru, kas, iepletuši redzokļus, skaļi burbulēja un vēroja gaisā pacelto cilvēku. Tad notika tāda kā grūstīšanās, kuras laikā svešie radījumi meta gaisā krāsainas bumbiņas, kas, nokrītot zemē, atstāja krāsu pēdas un ripoja prom. Ceimarolenti steberēja tām pakaļ un par kaut ko strīdējās. Vismaz tā izskatījās. Skaņas bija tik ļoti zemas, ka sāka vibrēt bungādiņas un sāpēt ausis. Viss beidzās, kad viens no ziloņiem (tā Mardejs domās nodēvēja šīs būtnes) aplika ap vīrieša kaklu nelielu stīpu un devās prom. Laikam apkaklē bija kāda ierīce, jo viņš sajuta tādu kā grūdienu, kas mudināja gūstītājam sekot. Neredzams spēks kā magnēts vilka cilvēku pakaļ svešiniekam, kas gāja uz mobilkonteineru pusi tur atradās arī Mardeja mājoklis. Neils pienāca pie savas mājas un pavērās uz augšu. Ceimarolents nereaģēja. Mardejs ātri ieskrēja mājoklī un aizslēdza durvis. Magnētapkakle dīvainā kārtā nepretojās. Cilvēks sajuta, ka konteiners paceļas gaisā un tiek kaut kur pārvietots. Tad kustība apstājās. Pie durvīm pieklauvēja, un Mardejs atkal sajuta kakla saitē spiedienu, kas vilka uz izejas pusi. Nācās atslēgt durvis un iziet ārā.

Mardeja māja atradās milzīga angāra iekšpusē. Ceimarolents brīdi palūkojās, tad aizļepatoja uz grandiozās telpas otru pusi, brīdi tur trokšņaini rosījās, tad atnāca atpakaļ un nolika blakus mobilkonteineram kasti tajā atradās produkti, ko cilvēki uz Tampuras parasti lietoja uzturā.

Vienā mirklī Mardejs visu saprata. Viņš bija neapskaužamā situācijā. Gūsteknis. Un turklāt nāca neziņa, kas notiks tālāk.

Atskanēja trokšņi. Zvīds prasīja vēl. Tārpzvērs bijs uzskricelējis uz tāfelītes vārdu "rieksts" un tagad nesekmīgi to vicināja Mardeja acu priekšā tās bija pievērtas, gremdējoties atmiņās. Neils izstaipījās, paņēma vienu riekstu un atvēra krātiņu, lai Zvīds varētu pastaigāties arī ārpus mājvietas.

Ceimarolenti bija augumā raženi radījumi vismaz divu ziloņu augstumā ar krunkainu purnu, divām acīm kā cilvēkiem un sešām ekstremitātēm, no kurām divas vainagoja dīvaini piesūcekņi. Pozitīvs bija apstāklis, ka šie radījumi bija veģetārieši. Uz Tampuras pašlaik bija aptuveni septiņdesmit ceimarolentu, kas, aizsūtījuši prom savu kosmosa kuģi, jutās kā īstenie planētas saimnieki. Katrs no milzeņiem dzīvoja lielā angārā, kuru kopums veidoja īstu ceimarolentu pilsētu. Gluži kā cilvēki.

Jā, cilvēki. Katra ceimarolenta angārā tagad atradās no viena līdz trim mobilkonteineriem. Katrā pa homo sapiens. Kā agrāk. Tikai ar to atšķirību, ka gūstekņi vairs nebija noteicēji pār savām darbībām. Visa dzīve tagad tika pakārtota atnācēju dzīves ritmam un iespējām, ko tie deva kosmokolonistiem nu jau ekskolonistiem no Zemes. Brīvi pastaigāties cilvēkiem bija iespēja tikai angāru iekšpusē.

Ceimarolentu valoda bija dīvaina, bet apgūstama. Tā pārsvarā sastāvēja no patskaņiem un līdzskaņiem "k"; "r" un "m", kuru virknēšana izveidoja skaņu, kas atgādināja strautiņa čalošanu. Dažiem no cilvēkiem izdevās iemācīties elementārākos pirmās nepieciešamības vārdus.

Mardeja "saimnieku" sauca Kemuks viņam bija samērā augsts postenis svešinieku hierarhijas sistēmā, jo pārējie milzeņi izturējās pret šo ar bijību. Neils to izmantoja savu īso pastaigu laikā. Kamēr Kemuks, pagriezies pret pārējiem ceimarolentiem, traki žestikulēdams, skaļi purpināja, Mardejam bija izdevība aci pret aci sarunāties ar citiem cilvēkiem, kas arī bija "izvesti paelpot svaigu gaisu", līdz brīdim, kad mūždien uzliktās apkakles siksnas ar spiedienu signalizēja, ka laiks doties katram uz sava angāra pusi pakaļ "saimniekam".

Ceimarolentu apmetnē, sadalīti pa angāriem, tagad mita pusotrs simts cilvēku gūstekņu, bet četrdesmit pieci Brīvie dzīvoja Forlaikas meža ciematā, par kuru lielajiem atnācējiem nebija ne jausmas. Par to, kur bija palikuši pārējie kosmokolonisti, varēja izteikt tikai minējumus. Iespējams, viņu vairs nebija uz šīs planētas.

Lielie radījumi bija pieļāvuši tikai vienu kļūdu, jo nebija iedomājušies pārmeklēt mobilkonteinerus tajos joprojām atradās saziņboksi, kas ļāva gūstekņiem kontaktēties gan savā starpā, gan ar Forlaikas Brīvajiem. Kaut īstenībā nemaz nevarēja zināt, vai tā bija kļūda vai apzināta rīcība. Varbūt ceimarolenti speciāli nelikās par to ne zinis, lai pētītu cilvēku uzvedību.

Sakaru ar Zemi nebija. Neparādījās arī ceturtais un piektais kuģis. Mardejs pieļāva domu, ka tos piemeklējis iepriekšējā transporta liktenis, kas nozīmēja tikai vienu neviens palīgā nenāks un, ja vien ir vēlme mainīt situāciju, jāpaļaujas tikai pašiem uz sevi.

-Jāpaļaujas tikai pašiem uz sevi, pie sevis apņēmīgi noteica Mardejs. Šie vārdi skanēja tik vienkārši un revolucionāri, ka radīja pārliecību par gaismu tuneļa galā. Par cilvēku sugas nenovēršamo uzvaru pār iebrucējiem.

No krātiņa skanēja rokas kosmozāģa griezīgajai skaņai līdzīga skaļa krākšana. Zvīds, pieēdis pilnu vēderu, bija ielīdis guļvietā un baudīja diendusu. Troksnis, ko spēja radīt tāds neliels tārpzvērs, bija fascinējošs. Skaļās uzvedības dēļ landperkvīkus bija ievērojuši arī ceimarolenti, bet, iespējams, tārpzvēru mazā izmēra dēļ tie nešķita milzeņu uzmanības cienīgi.

Mardejs, domu pārņemts, iesnaudās un atmodās tikai pret vakaru, kad Tampuras debesis sāka kļūt sīvi pelēkas, liecinot par nakts tuvošanos.

Nākamās dienas bija satraukumu pilnas.

Pirmām kārtām jau tādēļ, ka nekādi nebija iespējams satikt pārējos biedrus, jo ierasto pastaigu vietā Mardejs un vēl daži citi tika pakļauti kārtējiem milzeņu pētījumiem. Pētījumi notika ārpus mobilkonteineriem kādā savādā vietā, kas laikam bija viņu laboratorija. Bija jāskrien tādā kā vāveres ratā, tad jāļaujas pretīgai apčamdīšanai, tad sekoja galvassāpes izraisoši eksperimenti ar dažādām skaņām un signāliem. Un tā trīs dienas no vietas. Mardejs priecājās par savu tālredzību, par to, ka bija vismaz mazajam landperkvīkam sabēris riekstu kaudzi un atstājis vaļā krātiņa durvis, lai Zvīds var paklaiņot pa mobilkonteinera iekšpusi. Tārpzvēri necieta vientulību.

Tikai ceturtajā dienā Neils atgriezās mājās noguris, sasvīdis un pārskaities uz visu pasauli. Landperkvīks no sajūsmas spiedza un vicināja tāfelīti ar uzrakstu: "rieksts". Mardejs gaidīja vakara pastaigu. Precīzāk sakot, gaidīja, vai tiks "izvests" pastaigāties. Likās, ka prombūtnes laikā Kemuks ir pārbaudījis mobilkonteinera iekšpusi, jo kaut kas bija citādi. Sevišķi uztrauca fakts, ka saziņboksa vadības taustiņi un kloķi neatradās tādās pozīcijās kā parasti. Neils palūkojās uz Zvīdu. Landperkvīks šķina iekšā kārtējo riekstu, tad sajuta cilvēka skatienu un tramīgi paskatījās. Brīdi cilvēks un tārpzvērs lūkojās viens otrā klusējot. Bet klusums turpinājās neilgu brīdi. Zvīds izvilka tāfelīti, uzrakstīja vārdu "garšīgi", pavicināja to un, it kā nekas nebūtu bijis, turpināja mielastu. Mardejs pieslēdzās saziņboksam un izsauca Enduno.

-   Ho, ho, beidzot esi atgriezies no vingrošanas! iedūcās saziņbokss.

-      Aha, tie idioti ar saviem eksperimentiem mani pataisīs par vingrošanas čempionu. Lai aizrijas! Labprāt kādam pašam uzliktu uz kakla to siksnu un padzenātu pa Tampuras kalniem!

-    Ha, ha, ha, to es gribētu redzēt!

-    Gan jau. Klau, Enduno, kas jauns? Kā ar indi? Saņēmāt? Kas noticis pēdējās dienās?

-   Viss kārtībā, Mardej! Saņēmām, saņēmām. Atdevām mikrobiologiem, kas to sadala pa mazākiem tilpumiem, lai varam izdalīt visiem, kas dzīvo pie ceimarolentiem. Daudzi jau tur to gatavībā un gaida komandu, lai varam operāciju sākt vienlaikus. Ja tu tiksi šovakar uz pastaigu, izsniegsim arī tev. Tavējo ziloni noteikti vajag dabūt gar zemi. Viņš ir viens no galvenajiem.

-    Izdarīšu visu, kā plānots. Uz mani var paļauties.

-    Tad ceram, ka vakarā satiksimies.

-    Sarunāts.

Mardejam patika Enduno. Precīzs un nosvērts, ar izcilu plānošanas prasmi. Kopā ar tādu līderi nekas nebija neiespējams. Pārliecība par pasākuma izdošanos auga augumā. Zvīds, mazliet pieliecis galvu, ar interesi klausījās Neila jautrajā svilpošanā.

Vakars neizdevās. Mardejs pastaigā netika. Kemuks pārvilkās mājup vēlu un ar kaut ko ilgi nodarbojās angāra stūrī. Šķita, ka ceimarolents ir ļoti satraukts. Vēlāk, sazinoties ar Enduno, noskaidrojās, ka divi milzeņi jau esot miruši. Cilvēku atriebība bija sākusies. Nāvējošā viela savu pārbaudi bija izturējusi.

Indi Mardejs ieguva nākamajā dienā. Mazā ampula, ko Enduno pastaigas laikā slepus iedeva, saturēja necilu blāvu šķidrumu, kas vakara krēslā nemaz neizskatījās tik bīstams, kā tika stāstīts, taču Neils bija piesardzīgs, jo labi atcerējās norādījumus un instrukcijas par indes šausminoši ātro iedarbību. Uzmanīgi aiznesis ampulu uz mobilkonteineru, vīrietis vispirms nevarēja saprast, kur to noslēpt. Kemuks negaidītu pārbaudi varēja veikt ik bridi. Mirkli pasvārstījies, Mardejs ielika ampulu nelielā seifā, kuru paslēpa Zvīda krātiņā. Šāda akcija nebija pa prātam tārpzvēram, kurš enerģiski protestēja, baismīgi sitot ar asti pret zemi, bet drīz nomierinājās.

Mardejs pēkšņi sastinga. Saziņboksu atkal kāds bija aizticis. Simt punktu! Bija ieslēgta poga, kas ļauj runātājam vienlaikus runāt ar pilnīgi visiem sistēmā ieslēgtajiem lietotājiem. Kopš cilvēku krišanas ceimarolentu gūstā šī poga nekad netika lietota drošības apsvērumu dēļ. Uz šo dīvainību Neilam nebija atbildes. Varbūt to izdarīja Zvīds, kuru pirms aiziešanas Mardejs vienmēr izlaida laukā no krātiņa, lai tārpzvērs varētu paklaiņot pa mobilkonteineru, kamēr saimnieks aiziet savā pastaigā, taču tai bija jābūt nejaušībai. Nebija laika lauzīt galvu.

Liktenīgā stunda X tuvojās. Vadoties no Enduno izgudrotā plāna, cilvēkiem bija jāpārņem kontrole pār Tampuru divu dienu laikā. Visi slepeni veica priekšdarbus, jo īpaši tie, kuru uzdevumā ietilpa indes pievienošana ceimarolentu ēdienam. Mardejs labi zināja, ka Kemuka mīļākais ēdiens, ko viņš ēda gandrīz katru dienu, bija čimbertūda graudu putra. Čimbertūda graudi tika iegūti no milzīgiem, gandrīz cilvēka auguma augļiem, kas auga čimbertūdkokos. Kad auglis bija gatavs, tas nokrita zemē. Galvenais uzdevums vienmēr bija augļus laikus savākt, pirms Tampuras dzīvā radība tos izmantoja savām vajadzībām. Augļi bija pilni ar graudiem, kurus, pirms tam kārtīgi izmērcējot, varēja ēšanai lietot arī cilvēki, taču tos bija iecienījuši ari ceimarolenti. Kemuks čimbertūda graudus glabāja lielā kastē angāra tālākajā stūrī pie citiem pārtikas krājumiem. Tur indi nevarēja pievienot, jo negribējās padarīt dzīvībai kaitīgas visas ēdamlietas, kuras pēc ceimarolentu iznīdēšanas cilvēki vēl varētu lietot uzturā. Mardejs brīdi apdomāja darbības plānu un nolēma ar nāves šķidrumu apslacīt bļodai līdzīgu trauku, no kuras Kemuks parasti ēda putru. Taču tas bija jādara noteiktās dienas rītā pēc milzeņa aiziešanas no angāra, lai vakarpuses ēdienreize kļūtu liktenīga.

Mardejs iebāza roku landperkvīka krātiņā un izvilka nelielo seifu. Atvēra. Jā, indes ampula tur stāvēja un gaidīja īsto brīdi. Neils palūkojās uz tārpzvēru, kas ar neviltotu interesi nolūkojās sagatavošanas procesā. Zvīds brīdi skatījās vienā punktā, tad uzmeta aci cilvēkam, iespiedzās, pieļepatoja tuvāk un pasniedza Mardejam mekatombas riekstu. Tas bija tik negaidīti un sirsnīgi, ka Neils pasmaidīja, paņēma riekstu, pabužināja landperkvīka violeto kažoku un iesvieda riekstu mutē. Ieskābenā garša uzmundrināja. Nolicis indi atpakaļ vietā, Mardejs piesēdās pie saziņboksa pakomunicēt ar pārējiem sazvērniekiem.

Nākamā diena atnesa nepatīkamu pārsteigumu. Enduno tika atrasts miris. Viens no ceimarolentiem, kura angārā atradās trīs mobilkonteineri ar cilvēkiem, iznesa laukā un nolika Tampuras smaržīgajā zālē Mardeja drauga nedzīvo ķermeni. Neils par to uzzināja tikai pēcpusdienā, kad līdz rūpīgi gatavotajai ceimarolentu iznīcināšanas operācijai bija atlicis mazāk par piecpadsmit stundām. Nevienam no cilvēkiem nebija ne jausmas, kas ar Enduno noticis. Minējumi bija dažādi. Starp tiem arī bažas, ka ceimarolenti ir atklājuši plānoto sazvērestību. Bet nekas nenotika. Dzīve ritēja parasto gaitu, milzeņi neko neuzsāka, tāpēc kolonisti, apspriežoties caur saziņboksiem, nolēma turpināt iesākto.

Mardejs naktī slikti gulēja. Satraukums par nākotni, skumjas par drauga likteni un landperkvīka trokšņošana neļāva aizmigt. No rīta Kemuks aizgāja. Neils izdzina skaļi protestējošo Zvīdu no krātiņa un izņēma indes ampulu. Tad izgāja no mobilkonteinera un devās uz angāra tālo stūri, lai atrastu caurspīdīgo trauku un apslacītu to ar nāvējošajiem pilieniem. Drošības dēļ tas tika paveikts cimdos.

Tas par Enduno! nočukstēja Mardejs.

Atgriezies savā mājoklī, Neils sazinājās ar citiem. Viss ritēja pēc plāna, ja neskaita neizprotamu klusēšanu no četriem kolonistiem, kuri neatbildēja. Tas bija dīvaini.

Mardejs nojauta ko nelāgu. Ceimarolenti bija gudri.

Stūrī atskanēja troksnis. Zvīds rosījās pa savu krātiņu un jautri spēlējās ar mekatombas riekstiem. Meta tos gaisā, gaidīja, līdz tie atsitas pret krātiņa grīdu, un tad tos ķēra. Sajutis sev pievērsto cilvēka skatienu, tārpzvērs pierima, tad pieļepatoja tuvāk un pastiepa ķepu. Tur gulēja rieksts.

Mardejs pasmaidīja un to paņēma. Landperkvīks vēroja cilvēku, cilvēks skatījās uz landperkvīku. Mobilkonteinerā bija iestājies klusums. Zvīds paķēra tāfelīti un uzskricelēja vārdu "garšīgi". Neils atkal pasmaidīja, piekrītoši pamāja ar galvu un iemeta riekstu mutē.

Pagāja viena minūte.

Pielicis roku pie krūtīm, Mardejs noslīga uz ceļiem. Trūka elpas, un reiba galva. Neils centās pierāpot pie saziņboksa, bet nebija spēka, tāpēc turpināja sēdēt uz grīdas, smagi elsojot.

Vīrietis ar piepūli pavērās uz galda pusi, kur tagad bija uzrāpies Zvīds. Landperkvīks ar apbrīnojamu ātrumu bija ieslēdzis saziņboksu un mēģināja ar kādu kontaktēties. Tad, pametis skatienu uz bezspēcīgo cilvēku, dzīvnieks

aizļepatoja līdz tāfelītei, kaut ko uzrakstīja un piebīdīja tuvāk Neilam, lai tas spētu izlasīt.

Pēdējais, ko Mardejs šajā dzīvē redzēja, bija pāris neveikli uzšņāptu vārdu. "Zvīds." "Rieksts." "Inde." "Cilvēks." "Zvīds." "Brīvs."

Kristīne Zute Stāsts par kādām beigām

Rakstnieku fantāzijas radītas šausmas nav pielīdzināmas tām, ko cilvēki spēj sagādāt cits citam.

Vakara pustumsā mašīnu ugunis īpaši skaisti atspīdēja ielas peļķēs. "Labi, ka es dzīvoju uz tik bedrainas ielas," nodomāja Alise. Līņāja nebeidzams lietus, ietinot mājas un kokus pelēkā miglā, kas spēja iesūkties līdz kaulam un izmērcēt pat ūdensnecaurlaidīgus apavus. Pēcpusdienas stundas bija Alises mīļākās stundas. Kad tante vēl bija dzīva, viņas kopā pievakarēs sēdēja pie loga un vēroja, kā pilsētu pamazām pārņem krēsla. Ja ilgi skatās, nemaz nevar pamanīt, kurā brīdī kļūst pavisam tumšs, katrā ziņā uz ielas gaismas vienmēr bija vairāk nekā mazajā dzīvoklī.

Lietus, kas vēstīja par neglābjamām vasaras beigām un rudens iestāšanos, šķiet, bija sācis savu triumfa gājienu pār pasauli. Lija jau nedēļu. Lai kā Alisei patiktu lietus un pelēkais laiks, kas tik ļoti nomierināja, nu jau bezdarbība likās ievilkusies. Labā laikā varēja doties ārā, klīst pa pilsētu, vērot cilvēkus. Taču tik izmirkušā pasaulē bērnam auduma kurpēs nebija ko darīt. Tāpēc Alise palika mājās, lai cik ļoti reizēm tur nepatika. Meitene vērās

laukā pa logu, jo istabā tāpat nebija ko redzēt. Izsmēķu kaudze pie plīts, ēdiena atliekām noklāts virtuves galds, tam vienā stūri uz vecas avīzes eļļaini spīdēja brētliņu asaku un ķidu kaudze. Turpat uz galda pelnutrauks, kura pelēkajos pelnos Alise mēdza ar sērkociņiem zīmēt dažādas ainiņas. Pelēkums kastītē nomierināja. Onkulis nebija rādījies jau pāris dienu. Nevarēja saprast vai tas nomierināja vai uztrauca. Viņš bija Alises vienīgais dzīvais radinieks; kopā ar tanti pirms vairākiem gadiem viņi bija uzņēmušies gādību pār meiteni, kad uzzināja, ka radu bērns dzīvo bērnunamā.

Kamēr tante vēl bija dzīva, ikdiena bija panesama, kaut ari ne vienmēr patīkama, toties tagad… Alise nezināja, kas ir miers, drošība un siltums. Caurām dienām viņa dzīvoja nemierā, bailēs un aukstumā. Un pelēcība likās laužam ceļu uz meitenes sirdi, pa ceļam iekrāsojot it visu.

Onkulis, kurš bija vienīgais viņas dzīves balsts, paradoksālā kārtā bija arī galvenais drauds. Nāca mājās piedzēries, lamāja Alisi par salašņu un diedelnieci, kura dzīvo žēlastības maizē, bieži sita. Kad bija ļoti piedzēries, tad raudāja lielas dzērāja asaras un stāstīja, ka Alise ir vienīgais gaismas stars, kas ļauj viņam būt cilvēkam, izaudzinot cilvēku ari no Alises. Un tad asaras beidzās un sākās audzināšana. Ar sitieniem un lamām. Jo onkulis nezināja, kā jāaudzina bērni. Toties zināja, ka spēcīga roka darbojas vienmēr.

Alisei bija radies priekšstats, ka ir nevienam nevajadzīga, nekam nederīga, pilnīgi neizdevusies dabas kļūda, ko zeme cenšas izspiest no sevis kā strutainu augoni, savukārt dabas māte nesaprot, kā tāda kļūda varēja nākt pasaulē. Tāpēc Alise no onkuļa nebēga, jo likās, ka citur būs tieši tāpat. Un onkulim reizēm Alisi vajadzēja, starp daudziem rupjiem vārdiem tomēr varēja sagaidīt arī ko nosacīti sirsnīgu. Un viņš bija Alises radinieks. Ja reiz pat radiniekiem viņu nevajag, tad kuram gan vajadzētu?

Onkulis pārnāca tikai nākamās dienas vakarā. Seja uzblīdusi no ilgās dzeršanas, visa miesa smirdēja pēc alkohola, tabakas, vēmekļiem, pelējuma, lietus un netīrības. Nonēsātās drēbes likās vēl vairāk noplukušas. Bikšu gali bija dubļaini, likās, ka viens sāns arī. Droši vien būs kaut kur pakritis. Viņš bija pārāk paģiru ciešanu pārņemts, lai mēģinātu nomazgāties vai noģērbties, tāpēc vienkārši ievēlās gultā, ar Alisi pat nesasveicinoties. Viņa kā izbiedēts putnēns joprojām sēdēja pie loga, cerot, ka onkulis viņu nepamanīs un nesāks kliegt. Nepamanīja. Alise palika sēžam pie loga. Istabā bija pavisam tumšs, ārā spīdēja laternas, kuru gaismā varēja redzēt, ka joprojām līst, mašīnas šļakstināja pa peļķēm, ik pa laikam kāda liela lāse nokrita uz palodzes ārmalas. Pelēcība nomierināja, un Alise iesnaudās turpat uz palodzes.

Nakts vidū meiteni pamodināja kliedziens. Onkulis vārtījās pa gultu un kliedza, lai Alise novācot no viņa baltos velniņus. Viņš kliedza, ka tie rāpojot viņam virsū, raustot aiz drēbēm, plūkājot matus un neganti smejoties. Alise tikko no miega bija satrūkusies, sirds neganti dauzījās, jo viņa nesaprata, ko lai iesāk. Onkulis tikai kliedza ar putām uz lūpām.

Varēja būt pāri pusnaktij, Alise bijās, ka kaimiņi varētu nākt skatīties, kas tur notiek. Viņa piegāja pie onkuļa un nesaprata, kā lai viņam palīdz, tie bija tikai dzēruma murgi. Kādā brīdi onkulis pavisam izmisis paskatījās uz meiteni un asarām acīs lūdzās, lai viņa palīdzot, lai noņemot velniņus, tie viņam visu dvēseli izsūkšot.

Alise dziji ievilka elpu, nokremšļojās un droši (cik nu drebošā balss ļāva) noteica: "Velniņi, mierā, lieciet onkuli mierā! Visi šurp, pie kājas," un kā suņu dresētāja piesita sev pie augšstilba, stingri skatoties kaut kur uz leju. Viņa cerēja, ka uz onkuli tas iedarbosies un viņš beigs kliegt. Nekādu velniņu tāpat nebija.

Šķita, ka tas tiešām darbojas: onkulis nomierinājās, ar acīm vairākas reizes sekojot kaut kam līdz pat Alises kājām, it kā velniņi tiešām no viņa būtu pārgājuši pie Alises. Tad palīda zem segas un uzlika spilvenu sev uz galvas. Alise devās atpakaļ pie loga. Sirds no izbīļa neganti dauzījās, miegs vairs nenāca, ārā joprojām lija, tāpēc meitene pievērsās lietum, kas nu jau bija pārvērties par sīku migliņu un skaisti vizēja laternu gaismā.

Alisei likās, ka viņa iesnaužas, pelēkais lietus nomierināja.

Meitene satrūkās no kņadas pie kājām. Kaut kas tur notika, prātā iešāvās doma atkal peles vai vēl ļaunāk žurkas; prusaki tādu rosību nevarētu radīt, ja nu vienīgi visi būtu savākušies vienkopus. Viņa bailīgi palūkojās uz leju. Vienīgā gaisma nāca no laternām uz ielas, istabā bija tumšs. Viņa samanīja kaut ko gaišu un apaļu, vairākus kamolus, kas vēlās viņai pie kājām. Saberzējusi acis, Alise vēlreiz palūkojās uz leju. Acis pamazām aprada ar tumsu šaipus logam, un meitene redzēja gluži skaidri, ka viņai pie kājām nav vis nekādi pūkaini kamoli, bet gan balti velniņi, tie paši baltie velniņi, kurus viņa bija dzinusi prom no tēvoča.

Kamoli pēkšņi sastinga, jo apjauta, ka ir pamanīti. Tad sākās mulsa ņurdēšana un knosišanās, līdz beidzot visi nostājās pusaplī ap Alisi un skatījās uz augšu, gaidot, kas nu būs. Meitene skatījās uz viņiem un domāja. It kā bija spocīgi un vajadzētu just bailes baltie velniņi, kas seko dzērājiem, nav vis nekāda ikdienišķā parādība -, tomēr baiļu nebija. Alisei bija bail no kliedzieniem, sitieniem, lamām, bail no tā, ka nebūs ko ēst, bail no tā, ka ziemā onkulis varētu piedzerties un vakarā nedzirdēt, kad Alise pārnāk, un atstāt meiteni aiz durvīm aukstumā. Alisei bija bail no reālā, nevis tā, kas jau pēc būtības nevarēja būt īsts. Tāpēc baiļu nebija. Viņa joprojām skatījās uz velniņiem. Viņi bija septiņi. Kā pūkaini balti kamoli, katrs puskaķa lielumā. Ar ziņkārīgiem vieplīšiem, kas neizskatījās ļauni, bet nedaudz neganti gan.

-    Klau, laid mūs vaļā! ierunājās viens.

-Jā, laid mūs vaļā! piebalsoja vēl sešas sīkas balstiņas.

-     Laist vaļā? Alise lāgā nesaprata, kā vispār tos ir saņēmusi ciet, tomēr bija skaidrs: tie bija paklausījuši viņas aicinājumam.

-Jā, vaļā, vaļā, vaļā! septiņas sīkas balstiņas, kas tikpat labi varētu izklausīties pēc kaķa ņaudēšanas, iesaucās.

-    Ja es jūs palaidīšu vaļā, jūs atkal iesiet pie mana onkuļa!

-Jā, jā, jā, tāpēc jau mēs atnācām, visi septiņi runāja cits caur citu, tāpēc bija nedaudz grūti saprast. Toties Alisei bija skaidrs ja viņa palaidīs velniņus vaļā, tie atkal ies pie onkuļa, onkulis pamodīsies, kliegs, varbūt pat sitīs Alisi, un no tā viņai bija vairāk bail nekā no septiņiem velniņiem, kas tikpat labi varbūt nemaz neeksistēja.

-    Kāpēc jūs vispār atnācāt?!

-     Tu teici, lai mēs nākam pie tevis, teici, teici, teici, pie kājas teici, pati teici, nu teici taču, jā, jā, visas sīkās balstiņas ņudzēja vienā lielā balsu korī cita pār citu, un, kaut arī visi velniņi teica apmēram vienu un to pašu, saprast bija pagrūti.

-     Tā, miers. Runājiet tā, lai var saprast, runājiet pa vienam! Alise nokomandēja. Iestājās klusums, kņada beidzās. Visi velniņi lielām acīm gaidīja, vai Alise vēl ko vaicās.

-    Kāpēc jūs vispār uzradāties?

-Jo. Onkuļtētiņš. Piedzēries. Ai, ai. Ai, kā. Piedzēries. Mēs. Nācām. Paspēlēties. Mums. Patīk. Dzērāji, velniņi tiešām runāja pa vienam pēc kārtas katrs pateica tieši vienu vārdu, un tad pa otram lāgam vēl pa vienam. Tas bija ne mazāk kaitinoši kā runāšana vienlaikus. Pieminot dzērājus, velniņam, kurš to teica, acīs iegailējās zaļas uguntiņas.

-     Pa vienam nozīmē PA VIENAM. Tu, pirmais, kāpēc jums patīk dzērāji?

-     Dzērāji… likās, velniņš to izdveš neiedomājamas mīlestības pilnā balsī, kā stārķiem patīk vardes, kā eži mīl čūskas, kā līdakas mīl mazās zivtiņas tā mēs mīlam dzērājus. Ak, dzērāji, dzērājiņi…

-    Paga, jūs mīlat dzērājus kā… barību?

-     Nūja! pirmais teica, un pārējie seši sparīgi māja ar galvu. Mēs ēdam dzērāju bailes, graužam nodzertās dvēseles un spēlējamies ar salauzto prātu! Kamēr vien uz pasaules ir kāds dzērājs, esam arī mēs!

Jā, to Alise spēja saprast. Mazie parazīti pārtika no cilvēkiem, kas sevi bija noveduši teju līdz pilnīgai pašiznīcībai, turklāt gluži apzināti. Viņa bēdīgi palūkojās uz onkuli. Tātad jau tik tālu… Agrāk viņš par velniņiem nebija sūdzējies, tas bija jaunums, tātad viņš bija nodzēries tik tālu, ka parazīti bija ieradušies, lai savāktu visu, kas no viņa vēl ir atlicis.

-     Ja es jūs palaidīšu vaļā, jūs atkal iesiet pie mana onkuļa, Alise atkārtoja.

-   Jā, jā, jā, atkal velniņi runāja kori un sparīgi māja ar galvu.

-     Nedrīkst! izbailēs iesaucās Alise, bīstoties gan ne par onkuli, bet par sevi. Viņa negribēja vēlreiz piedzīvot kliegšanu un izmisumu onkuļa acīs. Velniņi tikmēr dīdījās pie kājām: varēja redzēt, ka viņiem netīkama bija tāda komandēšana no skuķa puses, bet līdzēt tur neko nevarēja neizprotamu iemeslu dēļ viņi Alisi klausīja.

-     Labi… Tātad… Ja reiz jūs nākat pie dzērājiem, tad kāpēc paklausījāt mani? Tu, trešais, tu atbildi! Alise pievērsās velniņam, kas viscītīgāk un nopietnāk skatījās viņai acīs.

-    Mēs nākam pie dzērājiem, pie tādiem onkuļtētiņiem un onkuļtantēm, un visiem citiem. Ui, kur tie ir labi, kad tā krietnāk iespirtoti! Un akniņas, kādas viņiem ir akniņas! velniņš sāka stāstīt, noklīstot no uzdotā jautājuma. Pieminot akniņas, visi velniņi kāri un neganti nolaizījās: likās, jau no aknu pieminēšanas vien visiem mutē sariešas asinis. Alise bija pārliecināta, ka tās bija asinis.

-    Akniņas, akniņas, akniņas… visi velniņi kori sāka skandēt kā senu un labi iedziedātu dziesmu, te kanonā, te unisonā, te minorā, te mažorā: tas izklausījās tā, it kā viņi jau turētu zobos pa krietnai asiņainu aknu procijai un nu mēģinātu jēlo gaļu sakošļāt.

-    Klusu! Kāpēc es jūs redzu, un kāpēc jūs man paklausījāt?

-     Dzērāji no mums baidās, visi dzērāji zina, ka mēs esam un ka mēs nāksim. Un viņu bailes ir tik garšīgas… Alise sāka justies kā kulinārijas raidījumā lai kādu domu velniņi sāktu, tā beidzās ar viņiem kaut kā tīkama un garda pieminēšanu, zobu zibināšanu un laizīšanos. Visi dzērāji zina, ka var nodzerties līdz baltajiem velniņiem. Un tad mēs esam klāt. Viņu bailes mūs atbrīvo un dzen uz priekšu. Un galu galā mēs aizejam ar visu dzērāju. Parasti. Katrs dzērājs mums ir dzīres. Katra nobendētā dzīve mums ir svētki. Mēs esam, un viņi to zina.

-   Tuvāk pie lietas, par manu onkuli! Alise netika vaļā no sajūtas, ka viņa sapņo, tomēr šim sapnim bija būtiski trūkumi tas bija pārāk skaidrs, pārāk ass, pārāk sajūtām piesātināts.

-   Dzērājonkuliņtētiņš zināja, ka mēs esam tuvu, tāpēc steidzās mājās. Mājās ir vairāk drošības, jo parasti mājās ir arī sargeņģelis, vārdu "sargeņģelis" velniņš izrunāja rīstoties, it kā cenšoties nepateikt to, kas tomēr jāpasaka, baltais spārnainais, vārdsakot, velniņš ātri nobēra un noskurinājās, cerot, ka varēs iztikt bez vārda "sargeņģelis" lietošanas, kas, kā redzams, izraisīja nepatiku visos pūkainajos radījumos, kuri dīdījās Alisei pie kājām. Baltais spārnainais sargā, reizēm pieskata, reizēm palīdz, un reizēm mēs netiekam pie akniņām, pēdējā piebilde tika izteikta ārkārtīgi grūtsirdīgā tonī, kas pauda teju visas pasaules ciešanas par netaisnībām.

-Ja es redzu jūs, tad kāpēc es neredzu sargeņģeli? Un kāpēc vispār es jūs redzu, ja reiz jūs nākat tikai pie dzērājiem? Kā parasti, katra atbilde radīja arvien vairāk jautājumu.

Velniņi samulsusi saskatījās, pamīņājās, žēlām acīm skatījās uz Alisi, bet varēja redzēt, ka atbilde vienalga būs jāsniedz.

-     Nu… Nu… Tu jau arī esi dzērājonkuliņa baltais… spārnotais… sarg…eņ…ģelis, lēni sācis savu sakāmo, beigas velniņš izgrūda rīstoties, cik ātri vien varēdams.

-    Es? Velniņu sacītais, ka viņa neviena nemīlēta un nevienam nevajadzīga varētu būt kādam sargeņģelis, bija pārsteidzis meiteni nesagatavotu.

-   Jā… negribīgi novilka velniņš un palūkojās uz blakusstāvētāju, lai tas viņa vietā turpinātu sarunu. Varēja redzēt, ka šim sargeņģeļu pieminēšana jau apnikusi.

-Jā… runāšanu pārņēma nākamais velniņš, kamēr tu viņam esi, tikmēr tu viņu sargā… Nu, ne tā, ka pieskati, velniņš mēģināja paskaidrot, redzot Alises neizpratnes pilno seju, kura cita starpā pauda, ka nez vai viņa to savu onkuli sargā. Kamēr šī vieta ir tavas mājas un onkuļdzērājtētiņš tava ģimene, tikmēr tu esi viņa sarg… baltais spārnotais. Un tāpēc mēs tevi paklausījām. Mums bija jāklausa, jo tu attiecībā pret dzērājonkuliņu esi augstāk. Un tu no mums nebaidies, jo neesi dzērājs. Dzērājiņi gan no mums baidās, ui, kā baidās, manāmi ielīksmots ar domu par dzērāju bailēm, velniņš aplaizījās.

Alise samulsa. Viņa sargā savu onkuli savu onkuli, kurš viņu lamā, sit, kurš par viņu nerūpējas, sauc par krustu sev kaklā. Viņa ir šī cilvēka sargeņģelis. Baltais spārnotais, labais, sargājošais.

Kamēr Alise prātoja, velniņi atkal sāka dīdīties.

-     Laid mūs vaļā, nu laid, laid taču, vaļā, vaļā, akniņas, ņigu ņegu cits caur citu tie sauca un centās pievērst Alises uzmanību.

-    Ja es jūs palaidīšu, jūs atgriezlsieties pie onkuļa? jau trešo reizi pārjautāja meitene.

-Jā, jā, dzērājonkuliņš, jā, ņamma… cits caur citu ar alkanu spīdumu acis tie čerkstēja.

-     Tad es nevaru jūs laist vaļā… Vai jūs varat man apsolīt, ka iesiet kaut kur citur? Tad varbūt es varētu jūs palaist vaļā, Alise mēģināja piedāvāt izeju, kas varētu apmierināt abas puses.

-    Tā laikam gan nesanāks… mēs pēc dzērājonkuliņtētiņa atnācām. Mums viņu vajag.

-    Ko tad man ar jums darīt?

-    Laid vaļā! Jā, laid vaļā! Nu laid taču! cits caur citu tie sauca, grūstīdamies un mēģinādami nostāties labākā pozā, lai Alise viņus uzklausītu.

Alise šaubījās. Ja palaidīs, būs slikti. Un laikam jau slikti ne tikai onkulim, bet arī pašai Alisei. Ja nepalaidīs, tad velniņi tā arī pie viņas paliks un droši vien sekos visur līdzi. Laid vaļā! Mēs tev vietā atvedīsim vienradzi! viens no velniņiem mēģināja piedāvāt darījumu, taču pie vienradža pieminēšanas blakus stāvošais velniņš šim spēcīgi iedunkāja. Ē, mēs tev vietā atvedīsim mākonīšu poniju, viņš ēd taureņus un kakā varavīksnes! cits velniņš pārņēma vairāksolīšanu. Taureņi un varavīksnes Alisi neuzrunāja, viņai patika pelēcība, lietus, migla. Jo mazāk krāsu, jo labāk.

-    Laid mūs vaļā. Laid mūs vaļā un vienkārši ej prom. Vai ej gulēt, bet labāk jau prom. Aizej prom un nenāc atpakaļ. Vai atnāc vēlāk. Mēs atnācām pēc onkuliņa un bez viņa prom neiesim nemaz.

Alise joprojām domāja. Jā, vilinoša iespēja iziet pa durvīm, zinot, ka atgriežoties onkuļa, visticamāk, vairs nebūs. Vai arī ja būs, tad miris un bez aknām. Akniņām. Nebūs vairs neviena, kas sit, lamā, draud, uzbrūk. Un arī neviena, pie kā atgriezties. Un viņa taču onkulim ir vajadzīga, onkuļa sargeņģelis. Vienu reizi dzīvē ir pilnīgi skaidrs, ka kādam ar viņu var klāties labāk nekā bez viņas. Pat ja tas ir tikai agresīvs onkulis, tā ir viņas ģimene. Citas nav.

-      Nē, es jūs nelaidīšu vaļā. Alise bija pieņēmusi lēmumu. Ja vienīgais, kurp jūs varat doties, ir pie mana onkuļa, tad es jūs vaļā nelaidīšu.

-    Nē, nu laid, nu kāpēc, laid! Alisei pie kājām sākās neganta rosība, velniņi cits caur citu sauca, klaigāja, grūstījās, rāpās Alisei pa starām uz augšu, plūkāja bikses un mēģināja iekosties.

-    Mierā, liecieties mierā! Nelaidīšu!

-     Tu mūs vari nelaist, bet nevari pavēlēt. Mēs nekur nepazudīsim, iekams tu mūs nepalaidīsi, un no kaut kā mums ir jāpārtiek, rēķinies ar to! noteica viens no velniņiem, un pūkainīši, kas likās pat nedaudz piemīlīgi, pamazām sāka izskatīties arvien mazāk pūkaini un mazāk piemīlīgi. Alisei sametās neomulīgi, taču šo sajūtu viņa centās aizgaiņāt ar pārliecību, ka ir onkulim vajadzīga šī ir viņas iespēja būt noderīgai, svarīgai. Turklāt likās, ka velniņi viņai īsti neko nevar nodarīt, jo viņa nav dzērāja, tie varēja vienīgi viņai traucēt, bet ne nopietni kaitēt. Alise apņēmās cīnīties. Mazie mošķi tiešām bija neganti, neatkāpās ne soli, skrāpēja, raustīja, grūstīja, līda virsū, bet augstāk par stilbu, kur Alise bija piesitusi ar roku, nekāpa. Sēdēt vairs nebija pārāk ērti, gulēt neiespējami. Vienu bridi Alisei prātā iešāvās doma ja viņai neizdosies aizmigt, tad nevarēs ari pamosties. Tātad šis nekad nebeigsies. Sirsniņa nedaudz ietrīcējās, bet velniņi, sajutuši bailes, kļuva vēl aktīvāki. Nekādu baiļu, nodomāja Alise, ar mani viss būs kārtībā, un ar onkuli viss būs kārtībā. Un ar visiem viss būs kārtībā.

Pienāca rīts. Alise sēdēja pie loga kā pielīmēta, visu nakti negulējuši. Tikko mēģināja aizvērt acis, tā velniņi sāka rosīties, grūstīties un traucēt. Nu likās, ka miegs ir izgaiņāts un gulēt negribas. Saule ausa. Pirmie stari iespīdēja logā, istaba kļuva gaišāka, vairs nelija, onkulis mierīgi šņāca, joprojām nelāgi ozdams, bet vismaz vairs nekliedza un negrozījās. Alise paskatījās uz leju pie kājām nemanīja vairs nevienu pūkaino radījumu. Varbūt tas tiešām bija tikai sapnis, viņa nodomāja. Bija agrs, onkulis noteikti vēl ilgi gulēs, tāpēc Alise nolēma ari pati pagulēt un iemetās savā saliekamajā krēslā ar visām drēbēm. Taču kas tev deva… Bija skaidrs, ka velniņi dienas gaismā nekur nepazūd, vienkārši nav saskatāmi pārāk balti, pārāk pūkaini. Saules stari viņiem vienkārši spīdēja cauri, bet negantā uzvedība nekur nepazuda. Alise gan palika guļam, bet par miegu varēja aizmirst. Kņada bija neiedomājama velniņi klaigāja, dziedāja, raustīja Alisi aiz biksēm, uzvedās tā, lai meitenei pēc iespējas drīzāk gribētos tikt no viņiem vaļā. Bet viņa sakoda zobus un cieta. Cerēja, ka onkulis drīz modīsies un varēs dot kādu padomu. Taču onkulis ar mošanos nesteidzās. Aizgājis gulēt ļoti vēlu un noguris, viņš, kā likās, bija noskaņots nogulēt visas nedēļas normu. Alise pa to laiku cīnījās ar velniņiem, mēģinot izdomāt veidus, kā viņus ignorēt vai likt tiem uzvesties piedienīgi, tajā pašā laikā netīšām tos neatbrīvojot.

Onkulis sāka mosties tikai vakarpusē, bet pilnīgi pamodās tikai tad, kad istabā jau bija pamatīga krēsla.

Viņam sāpēja galva, slāpa, visa miesa smeldza, un sāns, uz kura viņš nekustīgi bija gulējis pēdējās pāris stundas, bija notirpis. Grīļīgi pieslējies, onkulis vispirms aizslāja uz tualeti, tad padzērās ūdeni turpat no vannas istabas krāna. Sajuties nedaudz labāk, viņš devās atpakaļ uz istabu, nolēmis vēl nedaudz pagulēt.

Alise nemierīgi grozījās savā krēslā. Viņa nebija gulējusi, nebija ēdusi, bija nogurusi no nemitīgās cīņas ar velniņiem, kas likās nenogurdināmi.

-    Onkuli, viņa vārgā balstiņā sauca.

-    Kas tev ir? Neredzi, ka man grūti? Kraties nost, tiec galā ar sevi pati, vīrietis atrūca.

-      Onkuli, lūdzu, Alise bija pavisam pārguruši un izmisusi, bet padoties netaisījās. Varbūt onkulim būtu kāds padoms. Ja dzērāji zināja par baltajiem velniņiem, varbūt viņi zināja ari, kā no tiem tikt vaļā.

-    Nu kas tev ir?

-    Baltie velniņi, viņa vārgi izmocīja.

-     Ko tu tur murgo? onkulis satrūkās. Viņš nekad dzīvē neies atzīt, ka viņam licies ir redzējis baltos velniņus. Tas likās liels apkaunojums, teju dzērāja pakāpes rādītājs. Un viņam negribējās atzīt nu jau ir tik tālu, ka baltie velniņi rādās. Guli un nemels niekus! viņš norūca un pats palīda zem segas, lai atkal iegrimtu smagā dzērāja miegā.

Alise palika viena. Velniņi sacēla neiedomājamu troksni, skraidīja apkārt, spēlēja muļķīgas spēles, neļāva Alisei ne gulēt, ne atpūsties.

Onkulis nogulēja teju diennakti no vietas. Alise pa to laiku ne acu neaizvēra un sev atkārtoja, ka onkulis jāsargā. Taču spēki gāja mazumā. Likās, jo vārgāka kļūst Alise, jo dzīvespriecīgāki top velniņi.

Kad onkulis atkal modās, viņš jutās pietiekami labi, lai kaut ko ieēstu un paskatītos pa logu. Tad viņš pamanīja izmocīto Alisi skatiens bija stiklains, piere nosvīdusi, meiteni kratīja drebuļi. Drudzī viņa visu laiku atkārtoja kaut ko par baltajiem velniņiem un to, ka tie nedrīkst iet prom, ka viņa sargās. "Jauns skuķis, gan pāries," nodomāja onkulis un uzmeta Alisei virsū mēteli, lai siltāk. Pats aizgāja uz tualeti un tad atgriezās gultā.

No rīta onkulis devās prom, uz Alisi pat nepaskatoties, un atgriezās tikai vakarā slapjām kājām, caurcaurēm izmircis, ar pudeli kabatā. Atkal lija, lietus skaļi pakšķēja. Alisi savā varā bija pārņēmis drudzis, bet gulēt viņa nevarēja velniņi joprojām bija tur, kur bijuši. Kad onkulis piegāja pie Alises, skats viņu iztrūcināja ne pa jokam meitenes acis bija lielas kā pogas un drudzī spīdēja, seja bija bāla, lūpas drebēja, un viņa nebeidza runāt par baltajiem velniņiem, lūdzot, lai tie liek viņu mierā. Onkulis izbijās.

-    Kādi vēl baltie velniņi? viņš nikni jautāja.

-    Tavējie, es viņus pasaucu, Alise izmocīja, tik tikko saprazdama, kas viņai tiek jautāts.

-    Ko tu tur murgo? Kādi mani velniņi? onkulis iesvilās dusmās. Uzmetis meitenei naidīgu skatienu, viņš atgriezās pie savām darīšanām pie pudeles. Pēc divsimt gramiem viņš jau bija krietni iesilis un gatavs noskaidrot attiecības ar visu pasauli. Tagad attiecības bija jānoskaidro tikai ar vienu ar Alisi, kura apgalvo, ka viņam ir bijuši baltie velniņi, kas, protams, ir salti meli.

Alise joprojām gulēja ar vaļējām acīm un trīcēja. Onkulis piegāja meitenei klāt, jautāja, ko viņa iepriekš teikusi, bet Alise nesaprata. Viņa tikai skatījās kaut kur sev apkārt. Onkulis ātri aizsvilās, sapurināja meiteni, bet tas neko nedeva. Tad viņš atvēzējās un trieca savu smago dūri viņai piet plecu. Kaut kur nokrakšķēja atslēgkauls. Meitenei nebija spēka notuiēt līdzsvaru, citos gadījumos viņa vienkārši būtu no sitiena izvairījusies, bet nu jau spēka vairs nebija, tāpēc viņa atmuguriski pārlidoja pār krēsla roku balstu un nokrita, ar galvu atsitoties pret krāsns stūri. Onkulis piecēlās un paskatījās uz sakņupušo ķermenīti, kas, likās, bija bez samaņas.

-   Es zinu tās tavas spēlītes, viņš nīgri noteica, iespēra Alisei pa sāniem un devās pie galda, kur uz avīzes stāvēja pudele un stikla glāze. Alise jau agrāk bija iemanījusies izlikties par beigtu, jo tas bija viens no veidiem, kā izvairīties no sitieniem.

Vēl pēc palielas glāzes ugunsdziras onkulī pamodās vēlīgums, un viņš devās lūkot, kāpēc skuķis vēl nav piecēlies. Pienācis klāt, viņš sabijās ap meitenes galvu pletās liela tumša asiņu lāma, acu skatiens bija stiklains, bet tukšs.

-    Ak nē, ko es esmu izdarījis… Kas nu būs? Ko man tagad darīt? onkulim izlauzās asaraini dzērāja šļupsti tiesa, vairāk viņam bija žēl sevis, nevis meitenes. Viņš atgriezās pie pudeles, pāris malkos iztukšoja visu, kas palicis, tad devās uz gultu, kā patvērumu meklēdams. Ejot viņš vēl uzmeta pēdējo skatienu Alises ķermenim, cerot, ka iepriekš redzētais būs bijis tikai šķitums. Taču nē, viss bija tieši tā, kā viņš atcerējās, ielas laternu gaismā spīdoša asiņu palts, tukšs skatiens, nekustīgs ķermenis. Vienu bridi viņam likās, ka apkārt Alisei kaut kas kustas, bet tās bija tikai automašīnu gaismas no ielas.

Viens, viņš bija palicis pilnīgi viens. Viens savā miteklī, savā dzīvē. īsti par to viņš vēl nedomāja, ugunsdzira solīja ieaijāt mierīgā miegā. Taču kaut kas nebija lāgā. Viņam šķita, ka pa viņu kāds rāpo, lien, klūp virsū un ar maziem asiem zobiņiem kož. Viņi bija atpakaļ mazie baltie velniņi. Rāpoja, līda, lēca visi viņam virsū, visi ļauni un priecīgi. Cits caur citu tie sāka stāstīt.

-    Viņa gribēja tevi pasargāt, ai, kā gribēja!

-    Bet mēs neļāvām.

-    Nemaz neļāvām.

-    Nevar taču ļaut!

-    Spītīga, sargāja.

-    Ui, kā sargāja!

-    Tu gan nesargāji, nenosargāji!

-    Nepieskatīji.

-    Ļāvi, lai aiziet.

-    Un nu vairs nav, vairs nesargā.

-    Pats nobendēji.

-    Pats mūs atbrīvoji.

-    Vai, kā atbrīvoji.

-    Bet bija jau tik tuvu!

-    Septiņas dienas nedzertu.

-    Briesmīgas septiņas dienas nedzertu.

-    Mīlētu to skuķi, kaut nedaudz mīlētu.

-      Mēs aizietu, pavisam aizietu, jo mums te vairs nebūtu ko darīt.

-     Skuķis nezināja, bet centās, nez uz ko tā muļķīte cerēja, bet centās. Mīlēja tevi tomēr. Jā, jā, jā. Re, kā mīlēja.

-    Vai svecīti baznīcā par tevi būtu nolikusi.

-    Vienu sūda svecīti. Vienu.

-     Bet tu jau ceļu uz mieru viņai nerādīji. Zināji, bet nerādīji.

-    Vienu svecīti. Un mēs būtu prom.

-    Ai, kā mums paveicās, ai ai ai…

-    Kaut vai būtu tu viņu mīlējis un paņēmis viņas ciešanas uz sevi.

-    Pats cietis ciešamo, mīlējis mīlamo.

-    Arī tad mēs būtu prom. Prom-prom-prom.

-    Bet nu ir labi, nu ir dzīres.

-    Akniņas, akniņas, akniņas.

Baiss balsu murskulis vēlās onkulim pāri. Viņš nesaprata, kas ir tas, ko viņš redz, viņš neticēja tam, ko dzird, viņš tikai manīja sev visapkārt baltos velniņus. Gultas galā stāvēja loti skumjš tēls. Likās, ka Alise ir piecēlusies.

-   Tas laikam arī viss, onkuli… Tu nobendēji savu sargeņģeli, neko darīt. Man tagad jādodas meklēt savs ceļš. Neesmu ne kristīta, ne iesvētīta, būs grūti, bet es redzu daudz gaismas un krāsu. Es atradīšu. Bet tu… Tevis vairs nav. Dusi mierā.

-     Akniņas, akniņas, akniņas… Tās tik bija dzīres, tā tik bija izēšanās. Tik daudz baiļu, kauna, grēku. Kas to būtu domājis, ka sargeņģeļa nobendēšanas grēka garša ir tik lieliska, un tās akniņas, tās akniņas… Pa grīdu prom no onkuļa gultas vēlās septiņi kamoliņi, kas čaloja un murdēja daudzbalsīgā korī, apmierināti ar padarīto. Tuvāk ieskatoties, kamoliņi atgādināja mēslu vaboles visi kopā tie stūma pelēku bumbu, kas izskatījās kā no mēsliem veidota.

Kur mēs šito dvēseli liksim? Kādus priekus piesolīsim? Kurai mātei dosim pasaulē laist? Vai šķīstīšanas gunī uzreiz? Šitādus mēslus manas acis sen nav skatījušas! Ņam, ņam, ņam.

Armands Skutelis kritusi zvaigzne

"Ej un notver krītošu zvaigzni!"

Džons Donns

Dzeltenā saule jau laidās lejā pār brūnajiem smilšu pakalniem, kamēr lielā un krāšņi sārtā joprojām bija zenītā un cepināja visu dzīvo un nedzīvo dabu ar divkāršu sparu. Tikmēr ziemeļrietumos klusi, gandrīz neviena neievērota, ausa mazā un zilā nebēdniece, jaunākā no trim debesu māsām.

Ēso, salicis abas plaukstas virs acīm, raudzījās tālumā, lai redzētu, vai nenāk viņa dzemdinātājs. Audzinātāja kopā ar viņa divām māsām un brāli bija palikusi ciematā, bet ašajam Ēso vienmēr patika paieties varenajam medniekam, dzemdinātajam Tēdo pretī, lai pirmais ieraudzītu, kādu medījumu naksnīgo lidoni, melno dzelkšņčūsku vai treonu tas kopā ar pārējiem dzemdinātājiem un jaunuļiem bija nomedījis. Ēso pats jau bija diezgan ašs un sp ēcīgs jaunulis. Vēl pāris nakšu, viņš domāja, un varēs pievienoties pārējiem, doties cauri tuksnesim uz ēnainajiem mežiem tālumā.

Tur jau viņi nāca. Lielais Erko ar Grodo pa priekšu kā dzimtu sargātāji. Tad dzemdinātāji Sijo, lēdo, Merko, Viss un Kodo. Un pašās beigās, nesot medījumu, vesels bars ar jaunuļiem gandrīz tikpat jauniem kā viņš pats vai mazliet vecākiem -, tiem, kas vēl nebija atraduši sev piemērotas nākamo jaunuļu audzinātājas.

Ēso bija jauns, bet jau izaudzis no tā vecuma, kad bērnībā mēdz lēkāt augšā lejā, lai izrādītu savu sajūsmu par mednieku karavānu, kas pārradās atpakaļ mājās. Viņš tikai stāvēja lielās kāpas galā un gaidīja nācējus, nevairīdamies sarkanās saules svelmes un lūkodamies tieši tās sejā, pacēlis acis uz augšu.

"Neizaicini dzīvības devēju!" kāds no attāluma iekliedzās.

Tas bija viņa bērnības draugs, jaunulis Olli. Viņš bija tikai pāris nakšu vecāks, un šis bija tā pirmais medību gājiens. Pārējie, protams, par šādu kliegšanu bija mazliet pikti, jo jaunulim bija jāievēro noteikti likumi… pastāvēja hierarhija un kārtība, bet Olli par to daudz neuztraucās. Ciemats bija dzīvojis pēc senajiem likumiem jau tūkstošiem gadu, bet viņam bija savas domas, jaunas idejas. Viņš zināja, ka kādu dienu būs viens no dzimtas sargātājiem. Varbūt pat vienīgais. Un tad viss mainīsies. Tad viņi dosies prom no tuksneša un apmetīsies uz dzīvi lielajā, ēnainajā mežā. Jā, tur uzglūnēja daudzi plēsīgi zvēri un citas briesmas, ari meža gari, bet viņi varēja uzcelt ap apmetni lielu sētu… un medījuma tur bija, cik uziet, tāpat kā svaiga ūdens.

Karavāna beidzot uzkāpa uzkalnā, un Tēdo ar abām spēcīgajām plaukstām satvēra jaunā Ēso galvu. Jaunulis turējās pretī, cik spēka, un lepnajam medniekam tas patika. Ēso auga pa stundām, un lepnais dzemdinātājs jau gara acīm varēja saskatīt lielo un stalto vīru, kas pēc vairākiem sauļu cikliem ieņems viņa vietu medību karavānā. Un tad Tēdo varēs kļūt par vecajo un pieskatīt audzinātāju apmetni. Viņam nebūtu nekādu iebildumu.

"Kādas bija medības?" Ēso šaurās acis paplašinājās.

"Ne tik labas kā pagājušajā ciklā, bet labāk nekā bada gados," dzemdinātājs atbildēja, nāsīm lēnām saplokot. "Ašri sarkanā," viņš norādīja uz augšu, uz sauli. "Tā nav mums labvēlīga. Jāgaida zilās Lū stunda."

"Vajag izstrādāt jaunu taktiku. Tad medībās ies vieglāk. Zvēri arī mācās, viņi zina, kā mēs esam medījuši jau simtiem gadu," jaunais Olli iejaucās sarunā, bet vecākie biedri tikai palocīja ausis par tādu ieteikumu.

Pāris stundu laikā viņi sasniedza ciematu, kur pavisam jaunie bērni, nākamie jaunuļi, spiegdami un kliegdami metās tos sagaidīt. Vecajie vīri ar vecākajām audzinātājām saņēma brašo mednieku iegūto medījumu un devās gatavot svētku maltīti. Medības bija galā, un tuvojās kārtējā nakts, kuras laikā, lai atbaidītu lielos tuksneša ežus, viņi mēdza kurināt ugunskurus ārpus ciemata būdām. Tādēļ Ēso šaudījās no būdas uz būdu, meklējot savu audzinātāju Šī, lai uzzinātu, vai pie būdas sakurt ugunskuru no Okti zariem vai Viksnas ēnainā meža pinuma… Šī nakts solījās būt īpaša un svinama, tāpēc Viksna šķistu piemērotāka izvēle.

Audzinātāju viņš atrada kādā no nomaļākajām un necilākajām ciemata zaru būdiņām. Šī turēja rokās kādu no mazākajiem audzināmajiem un izskatījās mazliet norūpējusies, tāpēc jaunais un dzīvespriecīgais Ēso šobrīd pat nevēlējās ilgi uzkavēties tās tuvumā.

"Okti vai viksna?" viņš ielēca iekšā nelielajā būdiņā, bez īpašām ceremonijām aicinot izvēlēties. "Ir laba nakts… Viksnas pinums būtu tieši laikā."

Šī palocīja galvu.

"Viksna būs laba, vecākais," viņa klusi atbildēja, savelkot seju noslēpumainā smaidā. "Un vēl… esi uzmanīgs, šī tiešām ir laba nakts."

Viņas acis paplašinājās. Ari Ēso paplašināja acis. Viņš zināja, ko Šī ar to domā.

Viņa dzimta bija sasēdusies ap vienu no lielākajiem ugunskuriem ciematā. Tēdo, Ēso, viņa brālis un divi vecajie Krajo un Šulo kurināja viksnas zarus un dziedāja dziesmu par neuzvaramo Dolu, kas sen senos laikos bija pieņēmis Lū, zilās saules dāvanu uguni. Klusi tiem pievienojusies bija arī Kraši, Sikja cilts nākamā audzinātāja. Viņa, raudzīdamās Ēso acīs, pievienojās dzimtas locekļu dziesmai. Gan Ēso, gan dzemdinātājs Tēdo zināja, kāpēc viņa ir atnākusi.

"Ej un stāsti… stāsti savam dzemdināmajam… stāsti savam jaunulim… un viņa jaunulim," vecais Šulo iesāka. "Stāsti par Gokdū un viņa nākšanu no debesīm."

"Kad zeme vēl bija jauna un auglīga," Krajo turpināja.

"Pirms tūkstoš cikliem tā tāda bija," tālāk dziedāja Tēdo.

"No debesīm nolaidās lielais Gokdū savā uguns vairogā," Ēso turpināja.

"Nolaidās Gokdū uguns vairogā un atņēma zemei auglību. Viņš atvēzēja roku, un zemi pārklāja putekļi un gara, bezgalīga nakts. Viņš raidīja vēju, kas atņēma dzīvību, un laida pasaulē nezvērus un mošķus. Divus simtus ciklu tie postīja un nīcināja Vaba-Tu ļaudis, līdz nāca Krors un iedzina Gokdū sarkanās Ašri rīklē. Un cilvēki ieguva mieru."

"Ej un stāsti," Ēso pabeidza. "Stāsti savam dzemdināmajam… stāsti savam jaunulim… un viņa jaunulim."

To pateicis, viņš nopūtās un ielūkojās jaunās Kraši acīs. Tās paplašinājās.

Viņš pasmaidīja. Dzimta uzsāka jaunu dziesmu.

"Palūko tur," atspiedusies pret Ēso krūtīm un lūkodamās sprakšķošo ugunskuru sejās, Kraši rādīja uz debesīm. "Zvaigznes spieto."

"Atkal…" domīgi ierunājās Ēso, paceldams acis pret plašo debesjumu. Tur augšā, tieši virs viņu galvām uz visām pusēm šaudījās, iedegās un apdzisa sīki punktiņi. Tas bija skaists skats. Tiesa, viņš īsti nesaprata, kādēļ gan zvaigznes tā dara. Nekad agrāk viņš par ko tādu nebija dzirdējis.

"Tā jau ir trešā reize pēdējā cikla laikā," viņš domīgi izdvesa. "Šodien tās ir īpaši aktīvas."

"Tas dejo mums," jaunā audzinātāja iesmējās. "Šī ir laba nakts. Tu to zini."

Jaunula acis paplašinājās.

"Zinu gan."

Un Ēso lūkojās dejojošajās zvaigznēs. Saules bija aizgājušas dusēt, nakts bija klusa un tumša kā parasti… Visi gulēja mierā, izņemot šos mazos punktiņus debesīs. Šos spoži dzeltenos punktiņus. Un viņš sāka domāt par to, kas gan tās īsti bija? Vai tiešām tās bija sauļu audzinātājas, kā daži teica? Vai Krora medību biedri? Varbūt kas pavisam cits?

"Kroram ir labas medības," Kraši domīgi turpināja, mirkšķinādama acis. "Mūsu ciltī saka ja zvaigznes dejo, tad tas ir labi. Tad ir labas medības un Krors ir apmierināts. Vai tu zini, ka pēdējo reizi zvaigznes tā dejoja, kad Krors patrieca briesmīgo Gokdū?"

"Tiešām?"

"Jā. Tā teica mana audzinātāja. Un to viņai bija teikusi viņas audzinātāja un visas audzinātājas pirms tās. Kad zvaigznes dejo, tad ir labi. Tas ir uz labu."

Ēso acis bija tik platas kā vēl nekad. Nakts bija bezgala rāma, un viņi varētu te sēdēt un runāt… kaut vai visu atlikušo mūžu. Te bija tik mierīgi un jauki.

Pēkšņi viena no zvaigznēm atdalījās no pārējām un sāka diet viņu virzienā. Ēso to pamanīja un uzmanīgi norādīja Kraši. Zvaigzne spīguļoja viņiem pretī, it kā mādama ar roku, laizdamās arvien zemāk un zemāk.

Vīri, kas sēdēja ap ugunskuru, beidzot ari bija to pamanījuši. Tie pacēla acis augšup, tās sašaurinājās, bet ausis plaši izpletās. Satraukuma pazīme. Visi gaidīja, kas notiks tālāk.

Spožā zvaigzne kjuva arvien lielāka un lielāka. Tā tuvojās tiem arvien ātrāk un ātrāk, atstādama aiz sevis spoži sārtu sliedi naksnīgajās debesīs. Dzemdinātāji, audzinātājas un vecajie metās pie zemes un sāka lūgt Krora palīdzību. Kraši piespiedās cieši klāt Ēso.

Zvaigzne pārlaidās viņiem pāri un nolaidās tālu, tālu siltajā tuksnesī. Virs horizonta pacēlās plašs uguns mākonis. Kādu bridi valdīja ierastais klusums. Sprakšķēja tikai kurtie ugunskuri. Tad tālumā, vietā, kur zvaigzne bija nokritusi un uzliesmojusi, nograndēja tāds troksnis, it kā desmit zibeņi būtu spēruši vienuviet.

Ciematā izcēlās panika.

"Tās ir Krora dusmas!" kāds iekliedzās, un visi ap ugunskuriem tupošie nometās zemē un sāka lūgties. Tikai jaunais Olli mazliet nostāk stāvēja kājās un cieši vēroja horizontu, kur liesmoja nolaidusies zvaigzne. Bet liesmas pamazām pagaisa skatienam bezgalīgajā tumsā.

"Vai viss ir beidzies?" Kraši klusi čukstēja.

Bet Ēso bija nobijies ne mazāk par sievieti tam blakus to, kuru viņš gribēja redzēt kā savu jaunuļu audzinātāju.

"Olli, ko stāvi? Tev nav bail Krora dusmu?" viņš uzkliedza draugam.

"O, Ēso. Es nedomāju, ka tas bija kāds no Krora medību biedriem," viņš lepni murmināja, ausīm te saliecoties, te iztaisnojoties. "Ja tās ir Krora dusmas, tad apbrīnojami neprecīzas. Ja dievi dusmojas, tad mirst cilvēki. Krors netaisa tukšu troksni."

"Kā tu to zini?"

"Es zinu tikai to," Olli pagriezās pret izbijušos draugu, "ka man ir doma. Ja mēs atnesīsim uz ciematu to nokritušo zvaigzni, tad tu vairs nebūsi nekāds jaunulis un es vairs nebūšu pēdējais cilvēks mednieku barā. Kā būtu ar to, draugs?"

Ēso patiesībā nemaz nevēlējās doties šai ceļā, bet Olli tomēr bija viņa uzticamais bērnības biedrs. Viņš nevarēja palaist to vienu tik tālu prom. Vēl viens iemesls, kāpēc doties ceļā, bija Kraši. Kamēr visi pārējie, ieskaitot viņa audzinātāju un dzemdinātāju, bija pret šīm muļķībām un dievu izaicināšanu, jaunā Kraši patiesi vēlējās savām acīm redzēt kritušo zvaigzni. Un Olli bija ļāvis draugam zvaigznes atrašanas gadījumā to uzdāvināt tieši viņai tā nākotnes jaunuļu audzinātājai. Ar šādu dāvanu viņš uzreiz panāktu sievietes dzimtas piekrišanu abu savienībai. Un tas bija pietiekami labs iemesls, lai postos ceļam, kaut gan šī iecere tam joprojām šķita diezgan neprātīga.

Līdzi viņi ņēma krietni daudz ūdens. Šādu tādu pārtiku tuksnesī varēja atrast vienmēr barojošu un daudzmaz ēdamu, turklāt badu varēja paciest, bet ar ūdeni varēja būt problēmas. Viņi zināja, ka priekšā tāls un pārbaudījumiem bagāts ceļš, bet balva… Olli uzskatīja, ka viņi atradls mirdzošu zvaigzni, aiznesīs to uz ciematu un iegūs slavu tuvā un tālā apkārtnē. Visi nāks zvaigzni apskatīt, un Olli būs cienījamākais cilvēks visā tuksnesī. Ēso domāja, ka viņi iegūs tikai dievu dusmas, bet nevarētu teikt, ka viņš tomēr nepieļāva Olli sapņa piepildīšanos. Galu galā jaunajam medniekam ari bija sava taisnība ja tās bija Krora dusmas, tad apbrīnojami nepārliecinošas. Un varēja būt tā, ka viens no Krora medniekiem bija nokritis un ievainots, un ja viņi to izglābtu un izārstētu… Krora pateicība visiem bija labi zināma.

"Varbūt mēs paši kļūsim par Krora medniekiem," jaunais mednieks staroja, atklādams savas domas Olli, abiem sēžot pie ugunskura pēc gara dienas pārgājiena pāri tuksnesim. "Viss ir iespējams. Mēs spīdēsim pāri tuksnesim tur, augšā. Un visi vecajie, dzimtu sargātāji, mūs apskaudīs. Tas tik būtu skats, vai ne? Mēs pie dieviem!"

Tādas domas neapšaubāmi sildīja sirdi.

Jo tuvāk tie nāca kritušajai zvaigznei pāri tuksneša karstajām smiltīm un retajiem, neauglīgajiem krūmiem, jo vairāk mazu un lielāku, spodrāku un nespodrāku nieciņu tie manīja izkaisītu pa visu tuksnesi. Tie bija brīnumaini, neredzēti un grūti aprakstāmi metāli, naži un šķēpi, kas laistījās visdažādākajās krāsās. Neko tādu tie abi vēl nebija redzējuši.

"Krora mednieku rīki," Olli čukstēja. "Man šķiet, ka tev varētu būt taisnība. Krora mednieks ir ievainots, tas nevar paiet, tāpēc atbrīvojas no saviem medību rīkiem, liekā balasta…"

Abi klusi turpināja ceļu. Nakti bija nomainījusi diena, un saules cepināja tik spēcīgi, ka tie arvien straujāk un straujāk tukšoja savas ūdens rezerves. Ūdeni viņi taupīja, jo ļoti labi zināja, cik bīstams tuksnesis ir izslāpušajam.

Spožo nieciņu apkārt kļuva arvien vairāk, un drīz viņi nonāca līdz palielākam uzkalnam, kura šķērsošana lielā karstuma un noguruma dēļ sagādāja tiem raizes. Tomēr, kad draugi nonāca uzkalna galā un palūkojās lejā, tiem pretī pavērās iespaidīgs un nekad iepriekš neredzēts skats.

Visapkārt smiltīs dega desmiti mazu un lielāku ugunskuru, bet pa vidu tiem gulēja milzīga spoža metāla bļoda, kas četrās vietās bija vareni ieplaisājusi. Ap to tekalēja milzīgs daudzums lielu tuksneša skudru… vismaz tās tiem izskatījās pēc skudrām, līdz Ēso, sakļāvis acis cieši jo cieši, beidzot atklāja, ka tie ir kādi citi neredzēti dzīvnieki. Tie staigāja uz divām kājām, tāpat kā viņi, un tiem bija rokas, arī kājas… tie bija tērpušies drānās, tāpat kā viņi abi. Tiesa, to apģērbs bija atšķirīgs, pavisam atšķirīgs no viņējā: tas bija melns, metālisks. Viņi visi izskatījās vienādi, kā jau vienas sugas dzīvniekiem piederas, bet bija redzams, ka tie nevairās un prot rīkoties ar uguni un darbarīkiem. Olli vēl nekad nebija redzējis dzīvnieku, kas nebītos uguns. Viņš zināja, ka to galamērķis nu ir sasniegts.

"Tur ir dievu zīmes uz tās bļodas," Ēso ierunājās un, notupies mazliet zemāk, lai ielejā tekalējošie radījumi to nepamanītu, kaut ko zīmēja smiltīs. Tie bija nesaprotami ķeburi, kas pārklāja vienu spožās un sapostītās bļodas pusi.

"Kas tas ir?" Olli satraukti vaicāja.

"Kā lai es to zinu?"

"Kādas svētās zīmes… sargājošās zīmes," jaunais mednieks pie sevis novilka. Tad atkal pastiepās uz priekšu un palūkojās ielejā. Savādie radījumi kārtojās ierindā, kāds kaut ko kliedza. Tā balss skanēja tik šausminoši kā tuksneša ežu kaucieni agonijā.

"Mēs taču neiesim tur, lejā?" Ēso nedroši vaicāja biedram. Viņš nudien to nevēlējās, bet, pazīstot Olli un to, kā tas izturas pret dieviem un cilts vecajiem, jaunulis labi zināja, ka draugs var izstrādāt jebkādu stiķi.

Olli tikai vēroja lejā notiekošo un pamāja.

"Protams, ne. Tie noteikti ir Krora medību biedri, man šķiet. Viņi ir apmaldījušies… viņi ir nikni. Nedomāju, ka tie būtu priecīgi tur redzēt mūs, mirstīgos."

"Bet ko mēs šeit vēl darām? Iesim prom!"

"Vēl ne. Viņi mūs nav pamanījuši, un tas nozīmē, ka mēs vēl varam viņus uzlūkot. Dievus, paša lielā Uzvarētāja medību biedrus. Iedomājies… neviens no mūsu ciemata nekad nav savām acīm redzējis īstu dzīvu dievu!"

Ēso atkal pieplaka smilšu kāpas augšgalam, uzmanīgi uzlūkodams spožo bļodu un dievu armiju, kas plūda no tās ārā ielejā. Medību karavānas vadonis, iespējams, pats dižais Krors, stāvēja to priekšā un kaut ko kliedza… Abi vērotāji, protams, neko nesaprata, bet šķita, ka Krors ir dusmīgs.

Pēkšņi otrpus salauztajai sudraba bļodai parādījās mazāks, daudz necilāks trauks, kas atgādināja viņu līdzpaņemto ūdens ragu. Tas lidinājās gaisā ne pārāk augstu, bet varēja saskatīt to slaukām un jaucam smiltis tieši zem tā uz visām pusēm. Rags nolaidās zemē, un no tā izkāpa vēl četri mednieki.

Krors palūkojās uz raga vadoni, kas panāca priekšā. Ēso sasprindzināja ausis, lai dzirdētu, vai dižais uzvarētājs tam ko saka. Viņš, protams, nesaprata dievu valodu, bet viss, kas tur lejā notika, viņu dīvaini fascinēja.

Krors izdvesa kārtējās šaušalīgās skaņas raga vadonis atbildēja ar ko tādu, kas izklausījās pēc "Elom". Krors tam atkal kaut ko pavēlēja, un vadonis palocīja galvu.

"Elom."

Tā tas turpinājās vairākas reizes.

"Redzi," Ēso klusi čukstēja. "Šķiet, ka pats Krors bijis nomaldījies un lidojošā raga iemītnieki, viņa biedri, viņu ir atraduši. Varenais Krors runā uz viņu, un raga vadonis saka savu lūgsnu. Elom! Tā ir lūgšana dievu valodā!"

Olli tikai paraustīja plecus.

Pēkšņi lejā kaut kas bija mainījies. Krors stāvēja savu mednieku priekšā, lūkodamies uz visām pusēm, it kā meklējot vēl kādu pazudušu mednieku. Ēso un Olli pieliecās zemāk, lai dievs tos neieraudzītu. Tad raga vadonis izņēma no kabatas melnu zizli un pavērsa to varenā Krora virzienā. Dievs pacēla uz augšu rokas, sekoja īss un spalgs troksnis, un… varenais Krors saļima zemē.

Ēso un Olli acis bija tik šauras kā vēl nekad, ausis saritinājās. No bailēm abi pat nespēja pakustēties.

Viņi tikai sēdēja un klusi vēroja, kā daļa no dieviem tajā pašā brīdi izvelk paši savus zižļus un pārējās dievības cita pēc citas, sekojot Krora piemēram, arī krit zemē. Tā tas turpinājās neilgu bridi, līdz kājās bija palikusi tikai kāda ceturtā daļa no visiem medniekiem. Tad kājās stāvošie apstaigāja gulošos, vicinot savus melnos zižļus, it kā svētot tos, kas bija apgūlušies tuksneša smiltīs.

"Ko tas viss nozīmē?" Olli bija pilnīgā nesaprašanā.

Krors un viņa biedri gulēja zemē. Pārējie debesu mednieki cits pēc cita sakāpa lidojošajā ragā, vēl pēdējo reizi pārlūkodami apkārtni, un raga mute aizvērās. Tas līgani pacēlās gaisā un ar pāris pērkondārdiem līdzīgu troksni devās prom debesīs uz sarkanās Ašri saules pusi.

Krors ar pārējiem medniekiem palika guļam tuksnesi. Pēc pāris mirkļiem lielā, salauztā bļoda ar simts pērkona dārdiem sabira tūkstošos sīku gabaliņu. Abi jaunie vērotāji aiz izbailēm gandrīz zaudēja sajēgu. Vēl pāris stundu pēc tam viņi saritinātām ausim un aizvērtām acīm drebinājās zem abu karsto sauļu spozmes.

Pagāja kāds laiks, līdz tie atkal palūkojās lejup. Krors un mednieki tur joprojām gulēja, daži no tiem bija sākuši degt, bet neizskatījās, ka tas tos uztrauktu. Lielās bļodas vairs nebija tikai sīkas drumslas visapkārt.

"Krors ir miris, vai ne?" Olli, raudzīdamies postažā, klusi ierunājās. Šķita, ka tā nu ir realitāte, bet beidzot bija jānokāpj lejā un jāpalūkojas. Ēso paraudzījās biedra sejā un, saskatot tajā piekrišanu, piecēlās stāvus. Tad viņi sāka kāpt lejup, ar katru soli arvien drošāk, jo izskatījās, ka neviena kustīga, dzīva būtne vai lieta te vairs nebija sastopama.

Viņi piegāja klāt katram no kritušajiem dieviem. Viņi uzlūkoja to cietās metālu rokas, kājas, ķermeņus, viņi ielūkojās to sejās. Tās bija savādas… pavisam citādas nekā jebkura viņu zemē redzētā radījuma seja. Nevarēja teikt, ka tās būtu dievišķas vai līdzīgas tiem zīmējumiem, ko vecajie greba kokā, gaidot mednieku karavānas pārnākam atpakaļ ciematā, gaidot jaunuļus, kuri vēlētos dzirdēt stāstus par pagājību. Šīs sejas… tās vienkārši bija citādas, bet noteikti nāca no augšas, no dievu mitekļa. Tām nebija nekā līdzīga viņu zemē.

Vējš dzenāja ielejas smiltis. Olli uzmanīgi pavilka nostāk vienu no kritušajiem dieviem zem tā bija sakrājusies sarkana šķidruma peļķe.

"Dievu dzīvības šķidrums," viņš pie sevis noteica, iemērcot tajā pirkstu un to pasmaržojot. Tas bija silts un glums, un viņu māca vēlme to nogaršot… viņš bija dzirdējis, ka tas, kurš dzer dievu dzīvības ūdeni, pats iegūst daļu no dieva spēka, tāpēc jaunulis to pagaršoja. Šķidrumam bija dīvaina, bet savādi patīkama garša.

"Olli, ko tu dari?" biedrs tam jautāja. Viņš to ļoti labi redzēja, bet uzskatīja, ka nevajag izsaukt vēl lielākas dievu dusmas par tām, kas, iespējams, viņiem jau bija piespriestas.

Ēso uzmeklēja kritušo Kroru. Tas gulēja zemē, seja pavērsta pret sarkano sauli. Tā seja nebija tik gluda kā citiem dieviem, tomēr gludāka nekā viņējā. Tam bija tāds pats ķermenis kā visiem pārējiem dieviem, vienīgi neliela spoža svītra virs krūtīm, kādas nebija citiem, varēja norādīt uz to, ka viņš ir varenais Krors, Gokdū uzvarētājs. Un te nu viņš gulēja… miris. Šajās smiltīs. Viņam blakus, izkritis no kabatas, gulēja dieva varenais zizlis. Drebošām rokām Ēso to pacēla, pavērsa pret smiltīm tālumā un saspieda tā, kā iepriekš bija novērojis.

Atskanēja spalgais, jau pazīstamais troksnis. Nedaudz tālāk gaisā pajuka un visapkārt izklīda sīkās smiltis.

Olli apsviedās apkārt un, redzot biedru ar dievu zizli rokās, uz mirkli pamira.

"Dzīvības ņēmējs," jaunulis klusi nočukstēja.

Olli pamāja ar galvu.

Viņš sēdēja pie nedzīvā Krora ķermeņa, lūkodamies tālumā. Kādēļ gan diženais dievs bija cietis šādu likteni? Kādēļ gan viņa paša medību biedrs bija nolēmis nodot savu vadoni, dzimtas sargātāju? Viņš taču dzīvoja debesīs, viņa zvaigžņu pulki medīja bezgalīgajos tumsas plašumos un cīnījās ar mainīgo sauļu kaprīzēm. Kā gan dievs varēja nomaldīties un nonākt uz zemes? Kā gan tas varēja pieļaut to, ka tā biedri atnāk un to nokauj… bez mazākās pretestības? Viņš bija tikai izstiepis uz augšu rokas un padevies.

Olli strēba dievu dzīvības ūdeni. Viņš burtiski uzlaizīja to no smiltīm šo sarkano, sāļo un joprojām silto dzērienu. Jaunuļa mute bija sarkana. Viņš tikai uz mirkli palūkojās biedra virzienā, tad paraudzījās visapkārt un turpināja klejot ap kritušajiem dieviem, meklējot vēl kādu iztecējušu lāsi. Olli šķita, ka tas iegūst dievu spēku, ka kļūst stiprs, ka drīz varētu pacelties spārnos, bet… nekas nenotika. Lai kā viņš plivinātu rokas, lai kā censtos ieskrieties līdz zibens ātrumam, nekas nesanāca.

Pret vakaru tam kļuva nelabi, un turpat smiltīs, blakus vienam no dieviem, viņš izvēmās.

Olli sejā bija vērojama smaga vilšanās. Dzīvības ūdens bija tikai vecajo pasaka… Viņš pienāca klāt Ēso un kritušajam Kroram, lai pavēstītu to, ko biedrs jau tāpat zināja. To, ka visa viņu ticība bijusi salti meli.

"Mēs neko tā arī neesam sapratuši," jaunulis klusi murmināja. "Mēs dzīvojam zem šīm saulēm jau tik daudzus ciklus, bet stāstām pasakas saviem jaunuļiem… un to jaunuļu jaunuļiem. Kamēr Krors šeit mira par mums… Šodien."

"K-kā tu to domā? Mira par mums…"

Ēso pamāja ar galvu.

"Tu taču zini, ka zvaigznes bija sākušas spietot. Pēdējo reizi tās spietoja, kad Krors patrieca Gokdū," viņš stāstīja. "Un toreiz mūsu cilvēki, Vaba-Tu, cieta tik daudz un smagi… daudzi mira. Tāpēc Krors, zinot to, ka Gokdū nāk atpakaļ, devās uz zemi ar saviem medniekiem, lai stātos tā priekšā un piedāvātu ienaidniekam savu, kā arī uzticamāko mednieku dzīvību un vietu brīvajās debesīs. Tikai tādēļ, ka Krors negribēja ļaut Gokdū iznīcināt VabaTu ļaudis. Un te nu viņš guļ. Kā mirstīgais. Kā viens no mums. Mūsu vienīgais īstais un pielūdzamais dievs!"

"Bet kā tad saules… ēnainā meža gari?"

Ēso nodūra galvu.

"Tu esi redzējis ēnainā meža garus? Un dzirdējis runājam saules debesīs? Esi tām pieskāries?"

Viņa acis plaši iepletās.

"Tiem nav nekādas daļas gar mums to, kas mēs esam, kāpēc mēs esam. Tiem nav daļas par to, kas mēs vēlamies būt. Domāju, ka tu to saproti ne sliktāk par mani. Tikai varenais Krors… Krors lika mūs augstāk par savu dzīvību, par savu medību biedru, savas cilts dzīvību. Viņš ir devis mums nākotni. Tagad tā nākotne ir vien jāizmanto! Un viņš nav miris, dievi nemirst viņa gars ir atgriezies debesīs, bet ķermenis ir dāvāts mums… kā pierādījums."

Ēso piecēlās kājās. Tad, pienācis pie vēl viena kritušā dieva, viņš pasniedzās pēc tā zižļa, kas gulēja nokritis zemē turpat pie mednieka kājām, un pasniedza to apmulsušajam Olli.

"Ņem to!" viņš piebilda. "Tagad es esmu Krora sargātājs un arī tu esi Krora sargātājs. Un mēs esam Krora mednieku zižļu sargātāji… un tas mums tagad būs jāstāsta saviem jaunuļiem un viņu jaunuļu jaunuļiem. Jo tā ir īstenā patiesība. Vienīgā īstā patiesība."

Drīz pēc tam viņi ieraka kritušo Kroru smiltīs, jo tā ķermenis bija par smagu, lai to nogādātu ciematā un pavadītu mūžībā viņu laužu vidū. Viņi paņēma melnos zižļus, vēl pāris sīkākos sabrukušās Krora bļodas gabaliņus un devās atceļā, apsolot reiz atgriezties un apglabāt dievus, kā pienākas.

Tiesa, kad viņi sasniedza ciematu un kopā ar citiem tā iemītniekiem devās atceļā atkal uzmeklēt kritušo dievu ieleju, tā vairs nebija atrodama. Smilšu vētra bija uz mūžiem aprakusi viņu jaunā un vienīgā dieva kapu.

Kraši lūkojās Krora sargātāja Ēso acīs. Tas vairs nebija nekāds jaunulis. Nu jau viņiem abiem bija pašiem savs jaunulis, un Ēso gatavojās laist pasaulē vēl vienu jauno Krora sargātāju. Viņu abu dzimtas bija lepnas par savienošanos, jo ikviena topošā audzinātāja iekāroja kādu no Krora sargātājiem kā savu jaunuļu dzemdinātāju. Arī Tēdo, viņa paša dzemdinātājs, bija priecīgs, jo kurš gan nebūtu priecīgs par dzimtas turpinātāju, kas bija sēdējis pie viņu glābēja dieva ķermeņa un to apraudājis un kas bija mantojis tā zizli.

Ciemats nebija mainījies jau tūkstošiem gadu, bet ar pirmo zižļa spēka pierādījumu un Ēso izjusto stāstu par Krora pēdējām stundām viss bija mainījies līdz nepazīšanai. Kā jau Olli bija sapņojis, viņi bija atstājuši tuksnesi un ieradušies ēnainajā mežā, uzcēluši ap jaunā ciemata vietu platu un garu koka mūri un tā iekšpusē sabūvējuši savus jaunos un glītos mājokļus. Viņi bija iekopuši nelielus dārzus un varēja ievākt barību ne tikai medībās vien viņi paši to varēja izaudzēt. Ciemata vidū nu atradās pati galvenā Krora sargātāju māja, un visi ciema iemītnieki no katrām medībām un ražas nesa sargātāju ģimenēm ziedojumus. Un katra cikla naktīs tie visi pulcējās ap lielo ugunskuru, pie kura sēdēja Olli ar Ēso un stāstīja savu stāstu.

"Stāsti savam jaunulim… un viņa jaunuļa jaunulim. Varenais Krors, debesu valdnieks, zinot to, ka Gokdū atkal nāks no sarkanās saules, lai kautu un paverdzinātu Vaba-Tu dzimumu, nolaidās uz zemes un piedāvāja tam savu paša dzīvību par vietu brīvajās debesīs, par Vaba-Tu cilvēku laimi, par mūsu cilvēku nākotni. Un tikai tāpēc mēs te šodien esam, un tikai tāpēc mums ir nākotne… tikai tāpēc, ka dievs kļuva mirstīgs, lai mēs kādreiz kļūtu nemirstīgi. Stāsti savam jaunulim… un viņa jaunuļa jaunulim."

Līga Sproģe raiannonas turnirs

Salvija. Lavanda. Rododendra sakne. Melisa.

Apmaisīt.

Salvija. Lavanda. Rododendra sakne. Melisa.

Nē! Salvija lavanda kalme rododendra sakne.

Ak nē… Noņēmu katlu no ugunskura un nedaudz nesavaldīgi noliku dažus soļus ārpus ugunskura akmens apļa. Pašai par pārsteigumu, izlauzās nopūta. Labi, kuru gan es cenšos apmānīt! Šobrīd manas koncentrēšanās spējas noteikti nebija no labākajām. Pati vainīga, ka sāku strādāt pie dziras, tagad stundas darbs zudis kā nebijis.

Piemetos aukstajā zemē uz ceļiem un savilku ciešāk vilnas apmetņa aizdari. Pirksti izklaidīgi knibinājās gar augu maisiņu auklām. Vismaz šaudīgās un mundrās liesmas atsvēra Asins mēneša aukstumu.

Asins mēnesis. Ražas mēnesis. Krītošo lapu mēnesis.

Šogad tas bija arī Zilais un Mednieka mēnesis.

Turnīra laiks.

Tieši tādēļ viss Kalns uzvedās kā ne savā garā, lai gan centās to slēpt no citiem. Atlikušas vairs tikai divas dienas. Brūvējumi, slepenas aizlavīšanās uz Leju, baumu laišana par citām Kalna iemītniecēm: tas viss piederējās Turnīram. Un Nišellei. Viņa uz nebēdu ļāva mēlei vaļu vai tad viņa laistu garām iespēju radīt citām sliktu slavu, ja vien pašai tas bruģē ceļu uz panākumiem?

-     Noteikti ne. Aleta iznira no ābeļdārza ēnām ar rāmu smaidu uz lūpām.

-    Paskat, paskat, patiesība' ierunājās, nomurmināju, saberžot starp pirkstiem salvijas zariņu. Ziedu drumslas, kas atgādināja fēniksa asaras, sabira manos matos, kas slīga pār elkoņiem.

-   Noklausīties nav labi, saraucu uzacis, ceļoties kājās.

Aleta tikai smaidīja. Viņas taisnie, kastaņbrūnie mati

zeltainā vilni krita pār muguru, liekot domāt par ūdenskrituma smaržu un saulesstaru dejām. Sarkanā satina kleita ar zelta izšuvumiem brīvi plandīja ap smalko augumu un mēnesnīcā šķita vizam no iekšienes. Pār meitenes roku gūla pusnakts melnuma apmetnis ar kapuci. Izskatījās, ka viņa saposusies gājienam uz Leju.

-    Tā nav noklausīšanās, Kalea. Noklausās slepeni, bet tu izstaro viļņus tik tālu, ka to var noturēt par speciāli sūtītu ziņu.

Bet protams viņai galvā rotājās miršu un angeliku vainadziņš. Labākais līdzeklis prāta noslēpumu izzināšanai.

Mana nopūta izskanēja smagāk, nekā gribēju. Sakārtoju pīto ādas jostu un piesēju tai atpakaļ augu maisiņus, tad ņēmos nest namā pārējos izmantotos rīkus. Aleta man sekoja pa oļiem nobērto taciņu un izņēma no rokām rododendru sakņu saišķi. Uzmetusi ašu skatienu pārējām sastāvdaļām, viņa nogrozīja galvu.

-     Nomierinies, Kalea, tev nevajag piesaukt labklājības un panākumu maģiju. Veiksme tāpat stāv tavā pusē, pati Dieviete tevi apdāvinājusi. Ne Nišelle, ne kāds cits to nespēj mainīt.

* Aleta patiesība (latīņu vai.)

Draudzene man uzsmaidīja savu mīļāko smaidu, kas spēja atkausēt viscietākās sirdis un iedvest cerību. Aleta, Aleta. Ko gan es bez tevis iesāktu?

Nolikusi augus uz galda, viņa nolaida rokas man uz pleciem un pasmaidīja nedaudz draiskāk.

-    Turklāt tevi apdāvinājusi ne tikai Dieviete vien. Silvana par tevi rūpējas, to taču nevari uzskatīt par tukšu biķeri. Meitene pieskārās leduszilajam kristālam man kaklā. Tas ir daudz spēcīgāks par dzirām.

Apviju pirkstus ap vecmāmiņas dāvanu. Tās pazīstamais svars un tikko jaušamais siltums pats par sevi iedvesa drošību. Taču šis nebija parasts kristāls, kuram tāpat bija spēcīgas īpašības. Šis nāca no sensenis zudušā Dievietes dunča acs. Vismaz tādas baumas ap to vijās mūsu dzimtā, nododot dārglietu paaudžu paaudzēs.

-    Tev taisnība. Lemšana ir Dievietes ziņā. Vienīgi tuvojoties Turnīram, gaisu sāk šķelt satraukums… pabeidzu jau nedrošāk.

-    Dzirdēju, ka dažas meitenes mēģina piekukuļot gnomus. It kā tas kaut ko mainītu! Un pat Taira manīta virs kāda viruma, kura izgarojumi vieš aizdomas par aizsardzības dzirām.

Iespurcos. Taira? Viņa taču ir vadītāja, saules pārvaldniece! Aizšāvu plaukstu priekšā mutei par tādu sensāciju. Kopš kura laika vadītājas līkst pār tādiem katliem?

-    Man šķiet, pie vainas ir tava dalība, Aleta nosmaidīja. Kuras tic baumām par tavu Dievietes aizsardzību, ir pavisam satrauktas, taču jebkurā gadījumā visas apzinās tavas spējas. Šis Turnīrs solās būt sevišķi spraigs tieši tevis dēļ.

Atmetu ar roku un atgriezos sava pagalma tumsā. Visapkārt smaržoja nakts, koki sačukstējās ar putniem, un vējš nesa ziņas sarmas fejām. Aleta man sekoja ar mirdzumu kanēlbrūnajās acis. Pēkšņi meitene satvēra mani aiz rokām un sāka griezt dejā. Tumsu pieskandināja ugunskura sprakšķi, mūsu smiekli un kāju dipoņa.

Kad bez elpas sagumām zeltainajās lapās, atcerējos, ko gribēju viņai vaicāt.

-    Tu dosies uz Leju? nedaudz sazvērnieciski vaicāju. Tas nebija īsti atjauts.

-    Tikai pēc tam, kad būsim aizgājušas pie Silvanas. Es gribu viņai šo to pavaicāt.

Nedaudz pārsteigta piešķiebu galvu. Kamdēļ ar ī man būtu jāiet? Jūsu runas ir jūsu runas.

-    Tā ir tava vecmāmiņa! Aleta iesmējās. Un es gribēju apvaicāties par Turnīru, tā kā tas skar ari tevi. Nāc nu! Valodas pašas neritināsies!

Meitene uzmeta sev pāri apmetni un sakārtoja taisnāk vainadziņu. Viņa bija vienīgā Kalnā, kas nekad nešķīrās no šīs ziedu rotas.

Aši sameklēju lākturi un aizdedzu tajā trīs tumšzaļas sveces. Silta gaismiņa šaudījās un meta rotaļīgas ēnas pār mūsu sejām. Atdevu gaismekli Aletai un pati, ar vienu celi balstoties pret zemi, pavērsu plaukstas pret ugunskuru un pusbalsī noskandēju:

Uguns gars, kas savu dvēseli ārda, Uguns gars, uguns gars, Tava velte nu ir pieņemta, Atgriezies, sapinies, norimsti!

Līksmās liesmas, kas nupat dzīvīgi dejoja ap koku, pārvērzdamās to pīšļos, sāka viļņoties arvien lēnāk un laiskāk, sāka sarauties. Tās it kā miegaini klanīja galvu, līdz nogūlās starp zariem un izzuda pavisam.

Pasmaidīju, daļēji sajūtot uguns būtību sava ķermeņa dzīlēs.

-     Kalea! Kādēļ tu neko neteici? Tas ir satriecoši! Draudzene sajūsmā ieplestām acīm apmetās man ap kaklu. Tu noteikti triumfēsi Turnīrā vēl neviena nav spējusi pakļaut elementus bez mikstūru starpniecības.

Bridi ļāvu viņai papriecāties, tad atraisījos no draudzenes skavām. Tiesa, viņas vārdi bija radījuši manī nelielu cerību liesmiņu, kas sildīja tikpat tīkami kā pats uguns gars.

-     Tu taču zini, ka esmu Jupitera strēlnieks. Izlaidu roku caur saviem rūsgani brūnajiem matiem, kas sniedzās teju līdz viduklim. Uguns man pakļaujas daudz vieglāk.

-     Veneras svari man nav līdzējuši labāk valdīt pār vējiem. Atzīsti, tev ir dotības, Aleta nemaz negrasījās padoties. Tikai Dievietes labvēlība ļauj tuvināties elementiem.

-     Pēc dažām dienām mēs redzēsim skaidri. Vēl par agru spriedumiem, miermīlīgi pieliku punktu sarunai.

Atkal satvērusi Aletas roku, pirms viņa bilda vēl ko, ieniru miglas ieskautajos kokos, kur labi iestaigāta taciņa veda uz Silvanas namu.

Biju mērojusi šo ceļu tik bieži, ka varētu iet pilnīgā tumsā un tāpat nepaklupt aiz izvirzītajām saknēm, neaizķerties aiz nokarenajiem zariem, neuzdurties lielajiem akmeņiem, kas ik pa brīdim iznira abpus takai. Pazinu katru smaržu un skaņu šai dzīslā, kas veda tieši meža sirdī. Sarkanas un brūnganas lapas čabēja mums zem kājām, pa brīdim atvizēja kāds zirnekļu tīkls, izrotājies ar valgumu kā maziem dimantiem.

-    Kas tad tas? Aletas balss izskanēja kā čuksts. Šajā gadalaikā vajadzēja būt piesardzīgām, lai neiztraucētu garus.

Ari es saodu tikko jaušamo salvijas aromātu. Tas šķita apmaldījies starp smago augsnes un lapu dvesmu.

-     Vecmāmiņa lej sveces, priecīgi atčukstēju. Ai, mēs esam tieši laikā uz labāko daļu.

Smarža nebija aizceļojusi pārāk tālu. Driz vien lāktura gaismas lokā nonāca salicis nams, ko no visām pusēm ietvēra baltegles. Gluži kā sargi tās bija izvietojušās, lai neviena puse nepaliktu nesegta. Pat visgaišākajās dienās un spožākajā saulē Silvanas namā valdīja puskrēsla. Tieši kā viņai patika. Tāpat viņai patika te mitināties savrup no pārējām biedrēm. Taira to nosauca par vecuma cimperlīgumu, lai gan, manuprāt, jo vecāka Silvana kļuva gados, jo jaunāka tapa viņas dvēsele.

Četrreiz īsi pieklauvēju pie loga. Virs tā bija piekārta virtene no efeju, viršu un kadiķu zariņu savijuma. Tādas rotāja visus logus, kā arī priekšējās durvis. Vislabākā aizsardzība pret zādzībām un nelūgtiem viesiem gan garīgā, gan pavisam ikdienišķā nozīmē. Augstāk par visu Silvana vērtēja savas gribas nosargāšanu.

Kokgriezumiem rotātās ozolkoka durvis atvērās, atklājot skatienam izstīdzējušu sievieti sūnzaļā mantijā. Viņas iesirmie mati bija izlaisti pār šaurajiem pleciem un pašos galos tikko manāmi cirtojās. Silvanas tumsnējā sejā uzreiz atausa smaids par vienmēr gaidītajām viešņām. Ja viņa būtu palikusi nekustīga, sievieti viegli varētu noturēt par kādu no kokiem ārpusē.

-    Kalea! Un Aleta! Nāciet, meitenes, žigli iekšā, citādi gnomi sāks ķīķerēt, kur šiem nav daļas.

Iesprukām istabā, pateicoties par uzņemšanu. Silvana saskaņā ar tradīciju nopūta lāktura sveces, tā simbolizējot ceļa beigas un sava nama atvēršanu. Mēs kopīgi noskatījāmies, kā to dūmi izvijas pret griestiem un izgaist, kļūstot par daļu no tumsas. Tīksmi ievilku nāsīs silto smaržu, kas palika pēc tiem.

Vecmāmiņa uzkāra mūsu apmetņus uz cipreses saknes, kas tieši šādam nolūkam bija piestiprināta pie nama kreisās sienas.

-   Kas jūs tik vēlā stundā atsaucis šurpu? Silvana vaicāja, vadot mūs dziļāk.

Uzlūkoju Aletu. Tā taču bija viņas doma.

Meitene nedaudz kautrīgā tonī paskaidroja: Es gribēju vairāk uzzināt par Turnīru. Pašu piedalīšanos. Tā kā jūs tik daudzas reizes esat to izdzīvojusi, es būtu pateicīga, ja jūs dalītos savās atziņās. Kalea šeit ir manis dēļ, viņa vēl beigās piemetināja.

-    Es ari labprāt paklausītos, bikli piekritu.

Silvana mūs kārtīgi nopētīja un piepeši izplūda klusos,

skanīgos smieklos kā vēja zvana dziesmā, kas pakārts uz augstākās klints augošā pīlādzī.

-    Mirkli uzgaidiet, un es sniegšu atbildes uz visu, ko gribat zināt, varbūt pat vēl vairāk.

Mēs ar Aletu saskatījāmies, bet, vairs neko nebilstot, sekojām sievietei uz altāra istabu.

Tā bija gandrīz tukša telpa ar dēļu grīdu un sešrūšu logiem. Pie ziemeļu puses sienas kluknēja zems plūškoka galdiņš, kas bija iekārtots par altāri, bet otrs galds šoreiz kalpoja sveču liešanai. Silvana bija teju beigusi, atlika tikai salvijas saplūdināšana ar sveces būtību un to kopējā dzemdināšana izliešana formā.

-    Piedod, ka iztraucējām, vainīgā čukstā vērsos pie vecmāmiņas. Sveču maģija bija grūta māksla, svarīgi bija uzturēt vienotību, harmoniju, koncentrēšanos.

-      Neuztraucies, viss notiek, kā tam jānotiek. Sveču griba man nav sveša, ari vecmāmiņa runāja klusinātā toni, pievienojot tam iedrošinošu smaidu.

Lai gan īstā sveču lējēja kalnā bija Lusinda, reizumis to darīja ari Silvana. Viņa gatavoja tikai sev un tikai šis attīrīšanas un svētīšanas sveces. Pēc viņas teiktā, tās bija pārāk svarīgas, lai uzticētu dzemdināšanas saikni kādam citam. Viņas savrupnieces gars izpaudās it visur.

Sieviete pamāja, lai apsēžamies, un vispirms nogāja gar altāri, pievienojot vēl vīraku jau tā kūpošajam. Pārliecinājusies, ka esam iekārtojušās uz perfekti tīrās grīdas un ka istabu piepilda viegla migliņa, sieviete atgriezās pie sveču galda un nometās uz ceļiem tā priekšā. Viņas rokas izveicīgi un rimti darbojās ap biķeri, kurā virmoja gandrīz gatavā sveču miesa. Tikko dzirdamajā skandēšanā atpazinu karsēšanas vārdus, kas neļāva tai atdzist pirms laika.

Silvana, ne mirkli neļaujot iestāties klusumam, pārgāja pie citiem vārdiem, kas aicināja uz saplūšanu. Smaržas un dūmaka padarīja manas maņas neskaidras, tādēļ īsti neuztvēru viņas sacīto. Viegli šūpojos vecmāmiņas balss ritmā un pati jutos kā viela, kas jāveido un jāaicina savienoties ar biedriem.

Sveču violetajai masai tika rūpīgi pievienots salvijas ekstrakts un aizdarīts ar uguns vārdiem, ko papildināja riņķveida maisīšana no austrumiem uz rietumiem. Vēl tikai pēdējais solis Silvana pacēla biķeri un ar strauju, bet precīzu kustību to iztukšoja sešās sagatavotās veidnēs. Pat tās neredzējusi, biju pilnīgi droša, ka formas ir izkaisītas ar smiltīm. Silvana vienmēr turējās pie sava elementa pat tam neierastās vietās. Viņa bija koks, kokam vajag dzīt saknes. Turklāt šīs smiltis bija ņemtas no kādas alas pašā Kalna sirdī, kur neviens cits nezināja nokļūt. Vecmāmiņa gatavoja vispersoniskākās sveces, kādas vien pastāvēja.

Izgaistot balss aijāšanai, atgriezos pie skaidras domāšanas. Aletas acu mirkšķināšana liecināja, ka arī viņa piedzīvojusi līdzīgas izjūtas.

-    Ejam nu, Silvana aicināja. Tām tagad nepieciešams miers.

Biju pieradusi, kā par svecēm izsakās Lusinda, bet dzirdēt to no vecmāmiņas šķita dīvaini un padarīja viņu nedaudz svešādu.

Ļāvām sevi vest uz nelielo virtuvīti, kur pat tik vēlā stundā sprakstēja vaļējā kamīna uguns. Vecmāmiņa uzkāra sildīties kanniņu ar ūdeni un pa to brīdi sagādāja mums visām krūzītes. Nebija pagājušas pat dažas minūtes, kad sēdējām pie apaļā galda un sildījāmies pie piparmētru un aveņu uzlējuma.

-   Tātad jūs gribētu uzzināt par piedalīšanos Turnīrā, Silvana domīgi iesāka un pasmaidīja par mūsu vienoto pamāšanu.

-    Visupirms jāsaka, ka nav nekāda iemesla kautrēties par šo ziņkāri. Jūs taču esat biklas un sabijušās kā stirnu mazuļi, kas pirmo reizi aizklīduši par tālu no mātes! Pirmajā mirklī var šķist, ka priekšā ir kas liels un grūti aptverams, bet par Turnīru nav paredzēts bažīties, tas ir jāizbauda un jāgavilē! Nekas, šī ir jūsu pirmā reize, taču ar laiku jūs to izjutīsiet.

Ir aizgājuši deviņpadsmit Ražas mēneši, kopš tu nāci pasaulē, Kalea. Vēl deviņkārt tikpat, kopš Kalnā notiek Turnīrs. Mūsu Dievietes turnīrs. Dieviete, nimfa, Raiannona. Trīs vārdos saukta, trīs sejās tā rādās par katru gadu, kas paiet līdz nākamajam ciklam. Trešajā gadā, trešajā vārdā sauktā, viņa pulcē savas meitas, lai tās parādītu savas prasmes un spējas. Tikai viszinošākā un sirdī plašākā gūst balvu un reizē arī atbildību nākamos trīs gadus pārstāvēt Kalna meitas un vadīt tās Dievietes ceļā. Kalna meitai nav augstāka goda kā tapt godinātai par Raiannonas turnīra uzvarētāju un būt Dievietes izraudzītajai, caur kuru taps nodotas jaunas zinības pārējam klanam.

Jau trīsreiz trīs gadus pārākā ir bijusi Taira. Taču saullēkts' nav mūžīgs, tam ir savs laiks, un tieši tādēļ tas ir skaists tas paiet. Dabas spēks ir mainībā. Viss vēsta, ka šogad titulu gūs cita. Sešreiz esmu piedalījusies, septīto būs pārņemt manām asinīm citā miesā.

Kalea, tu mani, kas notiek pēdējās dienās. Es redzu, ka Aleta to mana. Visas ir satrauktas, jo dalībā iesaistās trīs jaunas meitas vislielākais nopelns nemierā gan pienākas tev. Nišelle ir spēcīga līdere, viņa Kalnu vadītu gudri un izveicīgi, Aleta kā gaisa meita mīlētu un rūpētos par Kalnu kā neviena cita, taču tu, Kalea, esi visapdāvinātākā. Tērgas par Dievietes labvēlību ir viena lieta tām var ticēt vai neticēt -, taču neviena nespēj noliegt tavu spēcīgo saikni ar elementiem, jaunradi zintīs un virumu spēku. Ja tu uzvarētu, Kalnu gaidītu nezināms, taču noteikti labvēlīgs un dižs liktenis.

* Taira saullēkta dieviete grieķu vai.)

Lai ari nimfu meitām nav brīv būt skaudīgām un kavēt citas ceļu uz vadītājas titulu, katrā mīt spēcīgas ilgas tur būt pašai. Lai ari cik lieliski trīs gadi sagaidītu Kalnu Kaleas vadībā, katra tomēr pati tvīkst pēc Dievietes izraudzības. Tādēļ teikšu esiet uzmanīgas!

Turnīrs vienlaikus ir labestības manifests un viltību uzplaukums. Gatavojiet amuletus, šķīstiet sevi un mājas, atjaunojiet aizsardzības un veiksmes burvestības! To darīs visas, varat būt drošas. Stingra griba un skaidrs prāts, vērojot rūnas, sagatavos jūs sešām dienām, kas šķirs plīvurus un nostādīs jūs pašas Raiannonas priekšā.

Pēc pēdējo vārdu izskanēšanas pat uguns šķita pieklustam un apdomājamies.

Mans skats nevilšus aizklejoja pie majorāna ziedu šķipsniņām virtuves stūros, dažādās vietās izvietotajiem sīpolu ziediem un pie griestiem pakārto āmuli. Izcils papildinājums Silvanas vārdiem par aizsardzības nepieciešamību.

-Jūs no tiesas uzskatāt, ka Kalea gūs titulu, vai ne? Aleta ievaicājās, laužot pravietisko stingumu, kas mūs bija pārņēmis.

Beidz taču! neiecietīgi apsaucu, pirms vecmāmiņa bija atbildējusi.

-Jā, es domāju, ka tas ir pat ļoti iespējams, Silvana noteica. Kalea, tev vajadzētu sevi vairāk novērtēt. Un Aleta nedomā, ka nevari pārspēt citas. Nekas. Kad Negaisa pulcēšanās laikā sajutīsiet Dievietes enerģiju kūsājam savās dzīslās, sapratīsiet, uz ko esat spējīgas, sapratīsiet, ka jūsos pašās dzīvo savvaļas spēks, kurš gaida, kad taps izmantots. Neviena Raiannonas meita nav necila vai sliktāka par citām.

Pagaidām sevī sajutu vien satraukuma gaidas un varbūt nedaudz nedrošības. Par savām spējām nešaubījos, nē, es sevi pazinu. Tikai es labprātāk noturēju rituālus vienatnē, biju kopā ar maģiju tikai divatā ar Māti Dabu. Darīt to visa klana priekšā likās kā iejaukšanās privātā sarunā.

Tiesa, varbūt manas domas vēl mainīsies, kad tas bridis pienāks.

Pēkšņi sajutos nogurusi. Šī bija gara diena un vēla nakts. Silvana uztvēra pārmaiņas manā ķermeņa valodā.

-     Nav piemērotākais brīdis ilgai vakarēšanai, vecmāmiņa sacīja, ceļoties kājās. Jums priekšā Negaisa pulcēšanās, kas prasīs daudz spēka. Ilgāk vairs jūs neaizkavēšu.

Pateicīgi pamāju. Kamēr mēs ar Aletu aplikām apmetņus, sieviete uz bridi nozuda altāra telpā. Izmantoju bridi, lai čukstus kluptu virsū draudzenei.

-    Tu taču no tiesas nedomā vēl doties uz Leju? vaicāju pa daļai aizkaitināti, pa daļai jūsmīgā neticībā.

Aletas mirdzošās acis izteica atbildi labāk par viņu pašu. Tikai uz mazu brītiņu, meitene vēl piemetināja.

Nošūpoju galvu. Kamdēļ gan? Šajā laikā tas ir sevišķi aizliegts, vai tu gribi lauzt jau tā trauslo saskaņu?

-      Nav vairs tie laiki, kad lejieši uzskatīja, ka mēs ņemam no viņiem enerģiju! Aleta iecirtīgi nošņācās.

Tas man lika aizdomāties par kādu variantu.

-    Aleta… Tu taču neesi ieskatījusies kādā? ar plaukstām aizklāju muti, bet patiesībā biju ieintriģēta.

Draudzenes vaigi pietvīka. Skaidrs. Viņu glāba tikai Silvanas atgriešanās, kas apturēja mūsu sazvērniecisko apspriedi. Varbūt viņa ievēroja mūsu sejās ko dīvainu, taču, pat ja tā bija, vecmāmiņa nelika to manīt.

Patiesībā es sveces tik bieži negatavoju, un tas nav nejauši, ka tu ieradies tieši tad, kad to darīju, Kalea. Rūnas lika to manīt un arī tavu vadību, Silvana pagriezās pret Aletu, un viņa pielieca galvu. Tādēļ šīs es dāvāju tev ar cerību, ka tās izgaismos un sargās tevis ietos Turnīra ceļus.

Pārsteigta un samulsusi saņēmu sniegtās sveces, kas bija ievīstītas drānā un pārsietas ar zirgu astru aukliņu. Pateicībā apskāvu vecmāmiņu, saviļņojumā palikusi bez vārdiem. Ko tādu es no tiesas negaidīju.

Tāpat kā negaidīju viņas tikko manāmo čukstu pie auss. Saglabā vēsu prātu un nepārpūlies, dzenoties pēc vienas balvas. Tā vari zaudēt balvu, kas tev jau pieder.

Nu jau pavisam samulsusi atraisījos no viņas skavām. Silvana izlikās, ka nekas nav noticis un smaidīja tikpat gaiši. Tagad gan dodieties! Drīz savas gaitas uzsāks klaudzinātāji, negribu, ka trāpāties viņiem ceļā.

Vecmāmiņa atkal aizdedza sveces lākturī un noskūpstīja mūs abas uz pieres, tā svētot ceļam. Cieši piekļāvusi pie krūtīm sveču sainīti, uzmetu vēl pēdējo skatienu staltajam augumam durvju ailā. Silvana nekad nekļūdījās. Par to baidījos visvairāk.

Kalnā par balvu sauca tikai divas lietas. Raiannonas turnīra uzvarētājas titulu un spēju būt saskaņā ar elementiem, sarunāties ar tiem.

Vai tiešām mana dalība Turnīrā to apdraudēja?

Maģija nepārtraukti atrodas visapkārt. Neskatoties uz to, ikviens, kurš bijis zem klajas debess pirmsausmas mirkļos, var zvērēt pie savas dzīvības, ka nekas nespēj sacensties ar tā brīža piesātinātību.

Es klejoju pa Kalnu vairākas stundas. Kad Aleta aizlavījās savās neatļautajās gaitās, biju iecerējusi doties pie miera, taču raizes stājās ceļā miegam. Pēc nesekmīgas grozīšanās stundām sapratu, ka noteikti ir labāki laika pavadīšanas veidi.

Tuvojās saullēkts. Jau vakarā tiks atklāts Turnīrs un man būs jāstājas pretī savām bažām.

Silvanai bija taisnība vismaz par vienu. Turnīra uzvarētājas tituls, Dievietes izraudzība tas nimfas meitas pievilka tikpat spēcīgi kā gaisma naktstauriņus. Un, tāpat kā naktstauriņi, mēs varējām sisties pret šķēršļiem un pat savainot sevi, bet, vienalga, turpinājām tiekties pretim savam mērķim.

Pat iepriekš zinot par iespēju zaudēt saikni ar elementiem, es tomēr pieteiktu savu dalību. Šis bija pirmais Zilais mēness, kad biju pietiekami veca, lai to darītu. Tikai pavisam retos gadījumos kāda neiesaistījās. Es noteikti nebiju no viņām.

Biju atstājusi namus aiz muguras un uzkāpusi augstāk Kalnā, pa kura austrumu nogāzi traucās spirgta upīte. Apsēdos uz krituša koka savā ierastajā vietā pie neliela ūdenskrituma. Lai ari ūdens bija mežonīgi auksts, ik pa laikam iemērcu tajā pēdas un smējos par kutinošo sajūtu.

Izlauzās pirmie saules stari. Tie lika maniem izlaistajiem matiem uzliesmot sarkanā krāsā un padarīja tajos ievīto balto liliju par varavīkšņainu mākoņa gabaliņu. Liels nopelns mirdzošajām lilijas krāsām varēja būt pašai auga izcelsmei šīs lilijas auga starp pieciem sūnainiem akmeņiem ozolu audzes vidū. Tās nekad nenoziedēja. Pat uzkrītot sniegam, ziedi sacentās ar to gaišumā un majestātiskajā stingumā.

Biju atļāvusies paņemt ko tik svētu, lai gūtu spēku un lūgtos aizsardzību. Jā un arī tādēļ, ka man bija uzdots atnest vienu no ziediem. Vēlākajās Turnīra dienās tas būs nepieciešams. Tikai reizi trijos gados kāda iegāja audzē, lai uzmeklētu akmeņus, lai paņemtu vienu ziedu un saprastu, ka atstāj tos tādā pašā skaitā, kādā bija atradusi iepriekšējā ņēmēja. Tā nepārprotami bija Dievietes apmeklēta vieta.

Dziļi ievilku un izgaršoju bagātīgām smaržām pildīto gaisu. Migla. Kritušas lapas. Vēsums. Un tik tikko manāmais spirgtais svaigums, kāds mēdz būt tikai Asins mēneša rītos, brīdinot, ka sniega laiks nav nemaz tik tālu. Atgāzu galvu un, aizvērusi acis, ļāvu saulei spēlēties uz ādas. Daba dzīvoja man apkārt, es pati tā biju un nespēju vien atdzerties mieru un enerģiju, ko tā dāvāja.

Piepeši ūdenī atskanēja kluss šļaksts. Atvēru acis un pagriezos skaņas virzienā. Virs ūdens vēl vilnījās migla, taču tajā bija saskatāmas kādas figūras aprises. Nereīda! Ūdensmeita bija piesardzīgi pagriezusies pret mani, līdz pleciem iegremdējusies ūdenī. Šķita, ka viņai matu vietā tek strauti, un sudrabpelēkā āda atgādināja opālus mēnesnīcā.

No skaistuma man aizrāvās elpa, nereīda iztrūkās un nozuda. Vēl mirkli nespēju attapties no pārsteiguma un prieka. Klīda runas, ka ūdensmeitas varot sastapt saullēktos un pirms krēslas, taču vēl līdz šim nevienai tas nebija izdevies. Vismaz ne mūsu laikos. Uzskatīju to par sev labvēlīgu zīmi.

Lai ari cik ļoti vēlējos te palikt, man tomēr vajadzēja atgriezties ciemā. Kamēr citas izmantoja pēdējās brīvās stundas, lai uzturētos kopā ar draudzenēm vai ģimenes locekļiem, es gribēju aprunāties ar rūnām. Pat ja ziņas būs sliktas, es vismaz zināšu, ar ko rēķināties.

Apvilku kurpes un devos atpakaļ uz ciema daļu. Ciems nebija liels. Arī mūsu kopiena nebija liela. Tās sākotnējās saknes bija meklējamas ciematā, kas atradās kalna pakājē. Bija arī miera laiki, taču visdažādāko strīdu un nesaprašanās rezultātā, kas noveda ari pie bruņotas izrēķināšanās, Dievietes apdāvinātie nošķīrās no pārējiem un dibināja paši savu grupu.

Mums gribējās teikt, ka senči bija nošķīrušies. Patiesībā nesaprasti, apmeloti un droši vien arī apskausti viņi bija patriekti no parasto ļaužu vidus. Tie, kas maģijā nebija iesaistīti, bieži tās bijās. Viņi atteicās saprast, ka mūsu mērķi ir miermīlīgi, ka ļauni darbi to veicējam atgriežas trīskārtīgi. Bet droši vien nošķirtība bija pat labāka. Uzturoties mazā sabiedrībā, saiknes starp tās locekļiem auga ciešākas, turklāt tās bija vēl arī maģijas spēcinātas.

Pa reizei gan no vecā ciema uzradās kāds jauntapušais, tāpat jaundibinātās kopienas vidū atradās kāds bez Dievietes maģiskā pieskāriena. Tad ciemi bez ierunām apmainījās pārstāvjiem, bet citādi Kalns bija Kalns un Leja bija Leja. Abas kopienas dzīvoja katra par sevi, un katra izvairījās ielaisties darīšanās ar otru. Aletas izdarības tādēļ bija bīstamas trauslajam mieram. Kalna vadītājas jau ilgu laiku bija aizliegušas doties parasto ļaužu vidū, lai neizraisītu jaunas runas un māņticības.

Pieteicu sev nenodarbināt prātu ap tādām domām, kad gaidīja svarīgākas. Atkal nonākusi pie savas mājas, kas bija pēdējā pirms meža, devos uz priekšu pa akmeņaino taku, kur dzīvoja lielais vairums pārējo. Daži ģimenēs, daži pa vienam, bet visi apdzīvoja vienāda stila mitekļus vienstāva koka namus ar sakņu un zālīšu dārziem un pagalmiem, kurus atdalīja koki. Šeit nebija neviena žoga.

Atdevusi liliju Tairai, pašreizējai Kalna vadītājai, es garās sarunās neielaidos un uzreiz atgriezos savā namā. Mani gaidīja daudzi darbi, ja gribēju būt pilnībā gatava Negaisa pulcēšanās naktij un, galvenais, Turnīram.

Pirms pie tiem ķēros, ieēdu nedaudz sakņu sautējuma, apzinoties, ka šī ir pēdējā kārtīgā maltīte Turnīra norises gaitā dalībniecēm papildu citiem pārbaudījumiem nācās iztikt teju bez jebkādas pārtikas. Protams, tas bija vajadzīgs, lai sasniegtu augstākus garīgos līmeņus, taču tas gavēšanu vieglāku nepadarīja.

Uzreiz noskaloju šķīvi un atliku to atpakaļ vietā. Domās pārcilājot vajadzīgos ritus, vispirms sakopu apkārtni pavisam parastā nozīmē. Izslaucīju grīdas, nopulēju logus un spoguļus, izpurināju gultas veļu un drēbes. Atvērusi logu svaigam vējam, sveicu to savā namā. Tas atbildēja ar virs loga pakārtās vītnes papurināšanu. Pareizi! Silvana taču bija teikusi, lai atjaunoju aizsardzības burvestības. Pateicos gaisa elementam un devos pēc sastāvdaļām.

Kaut arī Turnīra laikā dalībnieces uzturējās citā vietā, īpašnieka saikne ar mājām bija nenoliedzama, tādēļ rūpēšanās par to aizsardzību bija svarīga. Apstaigāju visas istabas, pie sevis klusi dungojot kaut ko nenosakāmu un izliekot jaunus aizsardzības līdzekļus.

Ozola zariņš pie sienas atvairīs negatīvismu. Gara acīm redzēju, kā no tā izvijas zaļa ņirboņa un aizslīd tālāk pa telpu sienām.

Baldriāna saknes gabali istabu stūros palīdzēs uzturēt harmoniju. No simetriskajiem gabaliem izlēca violetas dzirksteles un iekļāva māju drošā aplī.

Ķiploka ziedus pakārt pie virtuves palodzes tie palīdzēs uzturēt stipru gribu. No galviņām pacēlās sidrabaina migla, kas iemājoja pie griestiem.

Lazdas zariņus pakārt augstu pie griestiem tie ir spēcīgs maģisks aizsargātājs un veiksmes nesējs. No lazdas nolaidās daudzas jo daudzas zaļas stīgas, kas ik pa mirklim izmeta pa zeltainam sprakšķim.

Un visbeidzot viršu, efeju un kadiķa zariņu savijums pie priekšējām durvīm pret zādzībām un negribētiem viesiem. Vecmāmiņa iemācīja tādus izgatavot ari man. Viņa man bija iemācījusi visu, ko neteica priekšā pati Māte Daba.

No savijuma pulsējot izpletās zilgans starojums un it kā iesūcās mājā. Vēroju to no ārienes ar rimtu smaidu uz lūpām. Pateicos Dievietei par svētību un pieliecu galvu. Kad atkal to pacēlu, pat ar gara acīm viss izskatījās gaužām parasti. Visas gaismas bija paslēpušās skatam, bet es zināju, ka tās turpat vien ir.

Uzreiz ķēros pie nākamās daļas. Sasmalcināju peonijas un salvijas ziedus, nedaudz sandalkoka un tikpat daudz mirres, cik visu pārējo, kopā ņemot. Darbošanās ar piestu un miezeri iedvesa zināmu mieru. Uzbēru sagatavoto pulveri uz kokogles diska un aizdedzināju. Pacēlās biezi dūmi, kuriem nebija smaržas. Pāris reižu izgāju tiem cauri un tad attīrīju ari pārējo māju. Katru reizi nonākot kādā jaunā telpā, dūmi uzmutuļoja un daļa no tiem pacēlās pret griestiem. Atgriežoties altāra istabā, maisījums tik tikko kūpēja un tad izdzisa pavisam. Uzdevums bija izpildīts.

Pagatavojusi vībotnes un kumelīšu tēju, kas palīdz sagatavoties maģijai, notupos pie altāra galdiņa, kurš, tāpat kā Silvanai, bija gatavots no plūškoka, tikai atradās mana elementa iecienītajā dienvidu pusē. Aizdedzu pirmo no vecmāmiņas dāvātajām svecēm un brīdi to vēroju. Tā dega ar melnu liesmu, kas lieliski papildināja violeto vasku un sudrabaini baltās smiltis tai apkārt. Dievietes krāsas. Dievietes cienīgas sveces Turnīram.

Darbojos tikai vienas sveces gaismā, jo negribēju traucēt to ar citām. Biju aizvērusi slēģus, lai telpā būtu slēgta enerģija un es spētu koncentrēties. Altāri gan joprojām klāja visdažādākās sveces gandrīz izdegušas vai tīri jaunas, vismaz astoņās dažādās krāsās un tikpat daudz smaržās. Tām blakus bija šķīvīši ar vīraku un vairāki dārgakmeņi.

Paņēmu labradorītu, mēnesakmeni, lazuritu, citrinu, kvarca kristālu un ametistu, izkārtojot tos aplī. Mēģināju radīt apvienību, kas veicinātu radošumu, uzlabotu intuīciju un skaidrošanas spējas, nodrošinātu prāta līdzsvaru un palielinātu mentālās spējas.

Iemalkoju vēl tēju, apsverot, ko likt aizsardzības amuletā. Beidzot izšķīros par peonijas sakni, Zālamana lapām, diždadzi un ķimenēm. Un vēl deviņvīru spēku ļoti spēcīgs sargs, ari pret savvaļas dzīvniekiem. Tā kā vajadzēs doties augstāk kalnā, nospriedu, ka to var ievajadzēties.

Satinu visus augus kopējā saišķi un ieliku ādas maisiņā, ko nedaudz pašūpoju caur viršu un pūķasins sveķu vīraka dūmiem. Pūķasini ļoti taupīju to pirms gada bijām atradušas kopā ar Silvanu. Tas bija visspēcīgākais enerģijas devējs no visiem augiem. Tikai ļoti reti gadījās tam nākt uz pēdām.

Uzkāru kaklā maisiņu un uzreiz sajutu, kā ķermeni iekļauj siltums, kas tirpoņas veidā izplūda līdz pat kāju pirkstu galiem. Amulets bija stājies spēkā.

Neļāvu sev zaudēt koncentrēšanās spējas un piepildīju vēl vienu vīraka trauku, šoreiz ar zīlēšanas, gaišredzības un psihiskā spēka atbalstītājiem. Tukšo altāra istabu piepildīja cipreses, kanēļa, muskatrieksta, pačūlijas, safrāna un timiāna smaržas un dūmu vijumi. Tie pārņēma mani savā varā un vadīja garu pretim zināšanām.

Atsvešināti noskatījos, kā izklāju uz altāra lakatu bagātīgā purpura krāsā un izberu uz tā ozolkokā grebtas rūnas. Ierīvēju pieri ar vībotņu lapu un sausserža ziedu maisījumu, bet uz plaukstām un rūnām uzšļakstīju nedaudz vijolīšu eļļas. Ap mani sacēlās vējš, bet es zināju, ka tas ir vienīgi manu sajūtu līmenī. Svece joprojām dega ar vienmērīgu un spēcīgu liesmu.

Apgriezu rūnas ar zīmēm uz leju un ļāvu tām plūst caur pirkstiem kā ūdenim. Maisīju tās uz riņķi, klusā čukstā skandējot aicinājumu Raiannonai.

-     Augstā Dieviete, zemes māte, mūsu visu māte, vadi manas rokas, kad es izvēlos rūnas, vadi manu prātu, kad es šķetinu to nozīmi, vadi manu dvēseli, kad es pieņemu tās savā dzīvē.

Atkārtoju to, līdz sajutu no rūnām plūstam karstumu. Aizvēru acis, turot izplestas plaukstas virs tām.

-     Kas man būtu jāzina par gaidāmo Turnīru? klusi vaicāju. Kad skaņa bija izzudusi, saplūdusi ar dūmiem un tumsu, es turpināju uzturēt jautājumu savā prātā, vaicāju to ar dvēseli.

Rūnu siltums palēnām sāka izplēnēt. Tagad tas bija jaušams vienīgi no dažām. Lēnām apļoju virs tām labo roku, nepieskaroties, bet meklējot īstās. Parasti atbildi sniedza ar trijām zīmēm. Šodien es zināju, ka man vajadzīgas sešas. Pieņēmu šo pēkšņo nojautu kā gadiem zinātu patiesību.

Sāku pacelt rūnas un liku tās lakata labajā pusē. Paņemot rokās mazos koka ripulišus, visas sajūtas teica, ka turu rokā raupjus klintsakmeņus.

Šīs noteikti bija īstās.

No sešām nāca siltums, sešas apgalvoja, ka gatavotas no klints. Nākamās sešas dienas tās rādīs.

Lēni atvēru acis un nedaudz izplūdušu redzi uzlūkoju zīmes.

Vēderā kaut kas iekņudējās. Teiwaz.

DIEVĪBA, NODEVA, ATBILDĪBA, DISCIPLĪNA, PAŠUZUPURĒŠANĀS, KONFLIKTS, SPĒKS, MĒRĶĒT SPĒKUS UZ DIŽĀKU EFEKTU, NOTEIKUMI.

Nākamā ansuz.

DIEVIETES RŪNA, AUTORITĀTES FIGŪRA, LĪDERIS, ĶERMEŅA UN PRĀTA BALANSS, TAISNĪGUMS, MEDIJA TALANTS, PANĀKUMI, GUDRI LĒMUMI, VADĪBA, DIEVIŠĶĀ ELPA, KĀRTĪBAS SAGLABĀŠANA.

Ieplestām acīm uzlūkoju nākamo zīmi. Hagalaz.

KRUSA, PĒKŠŅUMS, SMAGS PĀRBAUDĪJUMS, IZNĪCĪBA, KATASTROFA, PĀRBAUDĪJUMS, KARMISKĀ MĀCĪBA, DRASTISKAS PĀRMAIŅAS, TRANSFORMĀCIJA, HAOSS, VEIDOJOŠAS DOMAS.

Nākamā. Mana sirdsdarbība arvien paātrinājās. Othūa.

MANTOJUMS, ĪPAŠUMS, LABKLĀJĪBA, ZEME, MĀJAS, PASTĀVĪGUMS, NOVĒLĒJUMS, IEGUVUMS NO ZAUDĒJUMA, SINTĒZE, PIEDERĪBAS IZJŪTA, PERSONAS BRĪVĪBA, SAGLABĀT ĢIMENES SAIKNES.

Inguz.

UGUNS, DARBS, DEVĪBA, PRODUKTIVITĀTE, SAGATAVOTĪBA, LĪDZSVARS, SAIKNE AR ZEMI, SAIMNIECĪBAS AIZSTĀVĒŠANA, LĒNA DEGŠANA UN TAD UZSPRĀGŠANA LIESMĀS.

Uruz.

SUMBRS, SPĒKS, KAISLĪBA, INSTINKTS, MEŽONĪBA, NEMIERĪGS PRĀTS, GRIBAS STIPRUMS, ENERĢIJA, DZIEDĒŠANA, VARA, NEATLAIDĪBA, IZTURĪBA, PANĀKUMI NENĀK UZ CITU RĒĶINA.

Un visbeidzot tukšā rūna. Tā pārstāvēja likteni un lietas, kas ir ārpus kontroles.

No sveces un degošā vīraka sejā sitās karstums. Man tas palika teju neievērots, jo pakrūtē savilkās aukstums, it kā es atkal būtu pie upes un spēlētos ar tās ledaino ūdeni.

Tik dīvainu un biedējošu salikumu es vēl nebiju redzējusi. Vienlaikus guvums un zaudējums, nepārprotama Dievietes klātbūtne, bet tomēr pārbaudījumi, haoss un reizē labklājība, pastāvīgums. Ansuz un hagalaz, kas seko viena pēc otras. Vienā rakstā divi tik pretēji spēki, un vēl ari tukšā rūna!

Lēnām nogūlos uz muguras un vēros ēnās, kas ņirbēja uz griestiem. Dūmaka tās vērta sevišķi dzīvas.

Pēc ilgāka laika elpošanas un amuleta maisiņa virpināšanas plaukstā sāku aprast ar uzzināto. Neapšaubāmi, Turnīrs nesīs lielas pārmaiņas. Ari Silvanas vārdi te iederējās. "Saglabā vēsu prātu un nepārpūlies, dzenoties pēc vienas balvas. Tā vari zaudēt balvu, kas tev jau pieder." Pašuzupurēšanās, katastrofa, zaudējums, pārbaudījums. Vai tas tiešām nozīmēja, ka palikšu bez kontakta ar elementiem? Bet turpat bija arī panākumi, kārtības saglabāšana, ieguvums no zaudējuma, transformācija, dziedēšana. Turklāt Dievietes pārstāvniecība trijās rūnās.

Liktenis… Aizmiglotu skatu vēros griestos. Ēnas uz tiem dejoja, līdz savijās ugunskura formā. Dzīvīgas liesmas snaikstījās un meta dzirksteles. Vēl viena ēna ieguva spāres formu. Lidonis izšāvās cauri ugunskuram un saplūda ar citām formām, kas ieguva sievietes stāvu. Garie mati snaikstījās tāpat kā ugunskura liesmas. No sievietes sejas sāka krist lāses. Asaras. Sieviete apgriezās ap savu asi ar paceltām rokām un tad nogūlās uz zemes, saplūstot ar to. Arī ugunskurs izgaisa, savijoties kopā ar lielo ēnu kopumu. Tagad tās atkal bija tikai ēnas.

Pēkšņi satrūkos tā gadās, kad strauji nākas izkrist no miega. Vai es biju aizmigusi?

Tam nebija nozīmes. Redzētajam gan bija. Nešaubījos, ka tā bija palīdzība skaidrojumā. Es nupat biju noraudzījusies savā liktenī.

Ugunskurā, ugunī, kas bija manis pārstāvētais elements. Spārē, kas bija pārmaiņu iemiesojums. Sievietes tēlā, kas bija mana nākotne. Savās asarās tās gan no malas varēja noturēt par bēdām, bet patiesībā bija laimes atveidojums. Un visu šo tēlu savienībā. Lai arī kas mani gaidīja, Turnīram beidzoties, elementi tur noteikti bija.

Mani caurstrāvoja atvieglojums un arī apņēmība. Es pieņemšu šo izaicinājumu un pārbaudījumu. Lai arī ko nestu vakars, es biju tam gatava.

Asins mēnesī tumsa iestājās ātri. Bija laiks.

Līdz ar pēdējo saules staru nozušanu ciematā sākās rosība. Turnīra dalībnieces steidza ietērpties baltās, purpurkrāsas vai nakts melnuma drānās. Es izvēlējos violetu ņieburu ar melniem rakstiem un brīvi krītošus svārkus, kas sniedzās līdz zemei un saplūda ar tumsu. Saspraudu matus uz augšu, uzliku sudraba un mēnesakmens kaklarotu un biju gatava gājēja. Aizsardzības amulets joprojām atdusējās pie krūtīm, paslēpts aiz izgriezuma. Vēl līdzi man bija tikai somiņa ar Silvanas svecēm, nedaudziem pārtikas augiem un segu. Arī tā nāca no vecmāmiņas vieglāka par zirnekļu tīmekli, siltāka par vissiltāko vilnu. Silvana bija satriecoša nimfas meita, kas savas prasmes pielietoja iespējami praktiskos veidos.

Ārā bija sarma. Sātiņos ciešāk apmetnī, bet pat tā oderējums nespēja dot pienācīgu siltumu. Šis bija garu laiks, laiks, kad šķidrauts ir tik plāns, ka to var pacelt un atkal sastapties ar mirušajiem. Banšijas lido starp mezglotajiem koku zariem un nodod vēstis no viņpasaules. Mežā klejo satīri, un klaudzinātāji cenšas ievilināt pazemē vientuļus ceļiniekus. Šis bija Raiannonas Turnīra laiks.

Pametu pēdējo skatu atpakaļ. Savu namu neredzēšu vēl ilgu laiku. Visticamāk, ka tajā atgriezīšos kā pavisam cita Kalea. Nopūtos un ļāvu, lai tumsa saņem mani savās skavās.

Kājas pašas zināja, kur likt soli, ejot pa Kalna takām. Man nepatika šajā laikā izmantot lākturi, vardarbīgi lauzt tumsu ar savu gaismu. Es pakļāvos Mātes Dabas ritmiem. Vēros zvaigznēs, kas meta vien vāru atblāzmu, un savā elpā, kas baltos mutuļos pacēlās pret tām.

Drīz vien man blakus uzradās Aleta. Sveicienā apkampāmies. Mēs droši vien jutāmies vienādi. Turnīra pirmā reize tomēr bija Turnīra pirmā reize.

Aleta apgriezās ap savu asi. Ko tu saki? viņa smaidot vaicāja.

Draudzene bija apvilkusi brīnišķīgu mantiju, kas šķita gatavota no mēnesstariem. Audums plūda kā ūdenskritums, atvizot visdažādākajās perlamutra nokrāsās. Tērpa zvanveida piedurknes, kā ari vidukļa daļu rotāja violeti raksti spirāles formās, godinot Dievieti. Apmetnis mirdzēja tādā pat baltā tonī, un violetie vijumi klāja tā apakšmalu. Ar izopu smalko purpurkrāsas ziedu vainagu gaišajos matos viņa izskatījās kā Dievietes sūtne.

Satriecoši! es sajūsmā vēlreiz viņu apskāvu. Kurš to darināja? Tu taču neesi ielaidusies ar fejām?

Viņa itin kā samulsa, bet tad iesmējās un nodūra acis. Ar fejām ne, draudzene klusi noteica, jo tuvojāmies pirmajām mājām, kuru priekšā pulcējās apmetņoti stāvi.

Jau atkal aizšāvu plaukstu priekšā mutei. Lejiešiem? mans čuksts nebija skaļāks par akmentiņu šņirkstoņu zem mūsu kājām.

Viņa mēmi pamāja, meitenes acis laimigi staroja.

Paspiedu viņas plaukstu. Vēlāk visu pastāstīsi.

Sazvērnieciski pasmējāmies un iegājām gaismas lokā. Pie Tairas mājas slējās skaists ozols, kura kailajos zaros bija sakārti neskaitāmi lukturi. Katrā no tiem dega pa melnai, violetai un baltai svecei. Pašreizējā Kalna vadītāja pulcināja nimfas meitas.

Visi pašķirās, kad Taira tuvojās, izstarodama tādu mieru un pārliecinātību, kādu ap sevi spēja radīt tikai Dievietes izraudzītā. Sieviete bija tērpusies viscaur piesātināti melnā krāsā, apsegusi kastaņbrūnos matus ar apmetņa kapuci un aplikusi obsidiāna pieres rotu. Vienīgi viņas gaišzilās acis lauza tumsu.

Manas meitas! Atkal ir pienācis Raiannonas turnīra laiks. Laiks, kad jebkura no jums var stāties manā vietā, Tairas skaņā balss šķēla pilnīgo klusumu, kas bija nolaidies līdz ar viņas ierašanos. Pienācis bridis, kad vienā svaru kausā nonāks jūsu alkas pēc titula, bet otrā prasmes un dvēseles šķīstība. Tikai gadījumā, ja kausi paliks līdzsvarā, jūs varat īstenot vēlmi saukties par Turnīra uzvarētāju. 0, tie noteikti paliks līdzsvarā bet tikai vienai no mums. Tādēļ dosimies uz vietu, kurā taps skaidrs izraudzītās vārds!

Man krūtīs uzbangoja atbilde šim aicinājumam, ķermenis nospriegojās un maņas uztvēra visu tik asi kā vēl nekad. Visa mana maģiskā būtība bija gatava cīnīties un uzvarēt. Jutu, ka apkārt stāvošajās notiek līdzīga rosība. Trīs gadus mēs bijām biedres, sešas diennaktis sāncenses.

Taira līganā solī piegāja pie ozola un piekļāva plaukstas tā stumbram. Sievietes lūpas kustējās bez skaņas un acis kavējās pie pilnā mēness, kas tikko bija izniris virs koku galotnēm. Uzpūta viegls vējš un pacēla lukturus gaisā. Tie palika nekustīgi turamies nekurienē, tāpat kā nupat bija balstījušies zaros.

Man izlauzās kluss apbrīnas un saviļņojuma sauciens. Ne man vienīgajai. Pat tām, kas pulcējās Turnīram jau kuro reizi, šāds skats bija atzinības paušanas vērts. Izraudzītās iespēju demonstrējums vienlaikus bija ievads nākamo kandidāšu iekārdināšanai un pēdējais lielais darbs, ko veica pašreizējā izraudzītā. Bet galvenokārt tas kalpoja kā Dievietes klātbūtnes godinājums.

-     Pieņemiet lākturi un ielaidiet tā gaismu sevī. Vēl pēdējos mirkļus varat pavadīt kopā ar savējiem; tad dosimies, kur nolaidies Mēness ceļš. Pavadoņi sāk pulcēties, Taira noteica, veroties aiz pūļa.

Pagriezos kopā ar daudzām citām. Aiz tālākajiem kokiem notika klusa čabināšanās, ik pa brīdim uzzibsnīja spīdīgas acis. Mednieki! Vilku līderis iznāca uz takas, ko klāja mēnesgaismas strēle, un mierpilni apsēdās tās vidū. Viņa tumšais siluets nemeta ēnu, kaut gan blakus stāvošajam akmenim un mazam bērziņam ēna bija.

-     Viņi nudien ir no priekškara otras puses, Aleta čukstēja man pie auss. Skat, skat, ari pārējie pavadoņi ierodas.

Gaisu šķēla spārnu vēdas tur ieradās kraukļi. No koku zariem atskanēja ūjināšana mums pievienojās pūces.

Mirušo un sarmas klāto zāli sakustināja slīdoši ķermeņi tie bija čūsku ķēniņi. Tik tikko ausij uztverami pīkstieni un knakšķi pieskandināja tumsu virs mūsu galvām arī sikspārņi nebija tālu jāmeklē.

Grozīju galvu uz visām pusēm, lai neko nepalaistu garām, un gandrīz palaidu garām pašu svarīgāko. Lākturi vairs stingi neturējās gaisā, tie plūstoši laidās zemāk un palika katras Turnīra dalībnieces acu priekšā. Nedaudz uztraukta vēroju to, kas tuvojās man. Vai bija jādara kas īpašs? Zaglīgi pašķielēju apkārt. Nē, izskatījās, ka gaismekļi paši iegulst rokā.

Piesardzīgi pastiepu roku pretim sev paredzētajam lākturim. Līdzko mani pirksti sakļāvās ap turamo gredzenu, lākturim it kā zuda sava griba un tas saguma, atkal kļūstot par parastu priekšmetu. Neuzkrītoši uzelpoju. Pēkšņi sanāca smiekli. Ja es nervozēju par šādām lietām, tad augstāk Kalnā man nudien nav, ko meklēt.

Atlika uzmest vienu vienīgu skatienu Aletai un viņas sejas izteiksmei, lai saprastu, ka viņa izjūt to pašu. Saskatījušās sākām smieties, viena otru kušinādamas. Tas nudien nebija cienīgi. Vislabāk iedarbojās Silvanas uzrašanās blakus.

-      Skaidrs, lākturu problēma, vecmāmiņa zinoši pasmaidīja. Viņa bija tērpusies ierastajos zaļajos toņos, tādēļ stipri izcēlās pārējo vidū. Atceros, ka savā pirmajā Turnīrā gandrīz ņēmu kājas pār pleciem, kad tas nāca man virsū.

Mums atkal paspruka spurcieni. Izskatījās, ka Silvanai tikai pieredze ļauj savaldīties, lai mums nepievienotos.

-    Ak, vecmāmiņ! metos viņu apskaut. Tas viss ir tik brīnišķīgi! Manas acis aizklejoja pie vilkiem, kas bija izkārtojušies tādā kā alejā abpus takai.

-    Un tas ir tikai sākums. Izbaudi kārtīgi, tikai neaizmirsti, ko es teicu.

Viņas acis bija nopietnas, kaut ari lūpas turpināja silti smaidīt. Ņēmu paraugu no viņas un tikai pamāju. Zināju, ka Silvana nemaldās un rūnas ne tik.

-    Bet kādēļ neviens par šim lietām nestāstīja agrāk? Aleta ievaicājās, pētot pamīšus savu lākturi un pūču pārņemtos kokus.

Vecmāmiņa atmeta ar roku. Savā ziņā tas notiek tikai izrādīšanās pēc, taču spēkā ir ari Dievietes likumi. Tikai pilnībā iesaistītie var stāties uz vienas takas ar pavadoņiem, satvert lākturus, kas aizdegti ar dievišķo liesmu. Tādēļ šeit nav vīru un bērnu vienīgi dalībnieces un tās, kas tādas kaut reizi bijušas. Ja reiz kas ir redzēts, to vairs nevar iebāzt atpakaļ maisā.

Jā, pārlaižot skatienu pūlim, manīju tikai nedaudzus stāvus, kas nebija tērpušies Dievietes krāsās.

Gandrīz visi lākturi atradās rokās Turnīra dalībniecēm. Tas nozīmēja, ka nupat nupat būs laiks doties. Silvana mūs abas apskāva un lepni uzlūkoja.

-   Tas nekas, ka nu vairs nestāvēšu uz Mēness takas kopā ar medniekiem. Pienācis jauno laiks. Topiet svētītas! Vecmāmiņa uzmeta vēl pēdējo skatienu un tad atkāpās uz apļa ārmalu, kur gaidīja pārējās tuvinieces.

Taira nostājās blakus mednieku līderim un pacēla savu lākturi augstu gaisā.

-   Uz šīs takas kāpiet tikai ar drošu soli. Šonakt tā vedīs uz citu vietu, tādu, kuru neviena no mums nav redzējusi. Pavadoņi ir šeit, lai padarītu ceļu līdz tai drošu un ātru. Es nezinu, kur mēs nonāksim, bet zinu, ka tikai viena atgriezīsies no turienes kā uzvarētāja.

Manī atkal uzbangoja sajūsmas trīsas. Ar acīm sekojot krītošai kraukļa spalvai, es spēru soli uz sava likteņa takas.

Tas bija savādākais ceļš, kādu es jebkad biju mērojusi. Līdzko uzkāpu uz mēnesgaismā vizuļojošās takas, viss itin kā apklusa. Joprojām redzēju, kas notiek aiz tās robežām, taču skaņa likās slāpēta, un arī aina bija nespodrāka, it kā skatītos caur stiklu. Vai tiešām mēs atradāmies priekškara otrā pusē?

Bijības un aizrautības pārņemta, gāju pa priekšu Aletai. Mēs atradāmies garajai virknei apmēram vidū. Un es no tiesas nepazinu apkārtni. Slaiki stāvi ik pa brīdim pazibēja starp kokiem vilki mūs neatstāja ne mirkli. Tie mierīgi rikšoja starp čūskām, un čūskas mierīgi slīdēja starp vilku ķepām. Šonakt tie visi bija pavadoņi, šajā naktī viss bija saskaņā.

Ak, varbūt tomēr ne viss. Priekšā soļojošo stāvu es noteikti pazinu. Gari, zilganmelni mati slīga pār tumšu apmetni, kas ik pa brīdim pašķīrās, atklājot samta kleitu šoreiz purpurkrāsā. Nišelle vienmēr valkāja samtu. Žēl, ka tas nepadarīja maigāku viņas raksturu.

Pirms es paguvu piebikstīt Aletai, Nišelle pagriezās un uzmeta man neizdibināmu skatienu. Viņa bija vienā vecumā ar mani un Aletu, taču allaž izturējās kā pārāka.

Ak, Kalea! Nezināju, ka tu arī šogad piedalīsies, meitene mīļi pasmaidīja.

Kā tad! Tieši tu sacēli visu to baumu un dziru traci.

Arī es atplauku smaidā. Jā, piedalos gan. Beidzot esmu gatava izzināt Dievietes ceļus.

Un tevi tajos pārspēt.

Droši vien meitene zināja, ko noklusēju. Viņa uzmeta man vēl vienu skatienu un tad novērsās, it kā redzētais viņu garlaikotu.

Aleta aiz muguras kaut ko īgni murmināja. Viņa ar Nišelli satika tikpat debešķīgi.

Nišelle kopumā nebija tik nepatīkama, kāda izlikās. Viņai piemita liels gribasspēks, drosme un aizrautība, kāre mācīties. Meitene centās būt pirmā itin visā, tikai nelaime, ka tas pārāk bieži notika, neliekoties ne zinis par pārējo tiesībām un jūtām. Viņa mums bija pievienojusies no Lejas, tādēļ vēl vairāk centās sevi pierādīt. Mani satrauca ne tik ļoti tas, ka viņa varētu pārspēt citus vai mani pašu, bet gan tas, ka Nišelle šķita neatzīstam sakāvi, līdz tika gūti panākumi vai sastapta nāve. Tāda attieksme varēja iegrūst lielā nelaimē.

Manas domas gandrīz uzreiz novērsa priekšā valdošā rosība. Gājēju virtene palēnināja soli, atskanēja apbrīnas čuksti. Nepacietīgi staipīju kaklu, līdz pati nonācu turp.

Mēs noteikti bijām klāt. Taka pārtrūka kā nocirsta ar zobenu priekšā atradās pavisam vasarīga pļava. Sparīgi čirkstināja cikādes, silta vēja dvesma dzenāja naktstauriņus. Liels ugunskurs bagātīgi dāļāja gaismu, paverot skatienam augstu klinti un melnu alas ieeju tajā. Tā liesmu atspulgos leknā zāle izskatījās vēl zaļāka un zvaigžņotā debess vēl košāka.

Vilki nostājās plašā pusaplī gar pļavas ārmalu. Aiz viņiem sākās krūmājs, bet vēl tālāk mežs. Acīmredzot citpasaules burbulis nesniedzās tālu mežā koku lapotnes bija pavisam kailas, kā jau šajā mēnesī tām pieklājās. Dievišķā vasara iekļāva tikai mūs.

Taira aplaida vērtējošu skatienu visapkārt. Lieliski. Šogad mūsu rindās ir spēcīgas meitas. Tieši dalībnieces rada vietu. Viss vajadzīgais atrodams šepat, neejiet tālāk par vasaras robežu. Līdzko kokos parādās kraukļi, griezieties atpakaļ. Viņi visu laiku paliks ar mums un pieskatīs.

Vadītāja piegāja pie mednieku delegācijas. Dzīvnieki viņā nolūkojās, kā sazinoties bez vārdiem. Taira paklanījās vilku priekšā pateicībā par sargāšanu un vadību un nometās uz viena ceļa. Arī mednieki itin kā paklanījās, pieliecot galvu pie labās priekšķepas. Tad viņi atkāpās ēnās un nozuda.

Pacilāti visā noraudzījos. Dieviete dzīvoja mums visapkārt, pieņēmusi visdažādākos veidolus. Ja šāda sajūta bija, tikai esot lieciniecei viņas varai, ko gan piedzīvo Taira! Jau atkal visa mana būtība iesmeldzās vēlmē ieņemt viņas vietu, pašai atgriezties kā uzvarētājai.

Sieviete pagriezās pret mums. Līdz ar šo kustību uzbangoja vējš un visus kā vienu nopūta mūsu lākturus.

To darbs ir padarīts. Nu sākas mūsējais. Sekojiet man!

Gājām aiz viņas, atskanēja pa kādai klusai sarunai. Es vēl joprojām biju vietas varā, tādēļ tikai lūkojos apkārt, apbrīnojot katru mazāko sīkumu, pārāk saviļņota, lai rastu vārdus to aprakstīšanai.

Taira drošā gaitā devās uz alu. Atstājusi lākturi pie ieejas, viņa ienira tieši tumsā, uzreiz izgaistot skatienam. Lieki neprātoju un sekoju viņas piemēram. Izrādījās, ka ala slēpusi savu patieso būtību. Sākotnēji liekoties tumša un šaura, tā pārtapa sveču gaismas pielietās zālēs, līdzko iegājām tajā. Varbūt tas bija viens no pārbaudījumiem, pārbaudījumiem ticībā un drosmē iet pretī nezināmajam.

Kad visas sapulcējās klints sirdī, pie sienām saliktās sveces iemirdzējās vēl nebijušā spožumā. Tās izgaismoja guļvietas apļa formā ar baltu drānu kaudzīti uz katras no tām.

-     Izvēlieties sev tīkamāko vietu un pārģērbieties. Es jūs gaidīšu ārā, lieki nekavējieties, Taira noteica.

Gandrīz tajā pašā mirklī sākās rosība. Saskatījos ar Aletu un paraustīju plecus. Mums bija vienalga, kur tieši apmesties. Palikām pie austrumu sienas vismaz mums likās, ka tā ir austrumu apmēram turpat, kur bijām stāvējušas.

Raustīgajā sveču gaismā dalībnieces apvilka jaunās drānas pilnīgi vienādas baltas kleitas ar apaļu kakla izgriezumu un piedurknēm nedaudz virs elkoņiem. Vēstījums skaidri norādīja, ka visas ir vienlīdzīgas Dievietes priekšā un tiks vērtētas tikai pēc dvēseles.

Basām kājām atgriezāmies pie ugunskura. Kājas patīkami skāra smiltis un maigā zāle. Gluži instinktīvi izveidojām apli.

Arī Taira bija tādā pašā baltā kleitā. Sieviete tupēja uz ceļiem ugunskura priekšā, seju pavērsusi pret debesīm, bet plaukstas piespiedusi zemei. Sekoju viņas skatienam augšup. Nupat spoži mirdzošās zvaigznes sāka aizklāt tumši lietusmākoņi. Tuvojās negaiss.

Nenosakāmi ilgu laiku valdīja klusums, kuru lauza vien dabas skaņas. Tad tām pievienojās nimfu meitu vadītāja.

-   Četri elementi veido visu. Zeme, Gaiss, Uguns un Ūdens. Tie dažādās savienībās mīt katrā lietā un būtnē, nodrošinot saikni ar pašu Dievieti, Tairas balss pārskanēja vēju, kas sāka celties. Mēs saucam pēc tiem, kad vijam maģiju, un tie mums atbild. Tagad tie sauc mūs un mēs atbildēsim!

Asinis uzbangoja manās dzīslās. Jā, es jutu aicinājumu. Zeme dunēja zem kājām, ugunskura liesmas ar rēkoņu uzšāvās augstāk un to gali izšķīda dzirkstelēs, vējš pluinīja matus un kleitu, debesis atvērās un lēja pār mums ūdeni. Arvien pieaugošā vētra uzšķīla zibeni. Vienreiz. Otrreiz.

Trešajā reizē tas trāpīja tieši starp mums ugunskurā. Liesmas, kas nebija apdzisušas, pat sākoties lietusgāzei, vairs neturējās pretī savai augstākajai formai. Kad acis atkal atžilba pēc spējā uzliesmojuma, no ugunskura bija atlikuši tikai apsviluši koka gabali. Zibens bija paņēmis liesmas sev līdzi.

Ap mums plosījās Mātes Dabas varenākais spēks, apvienojot visus elementus tik koncentrēti kā nekas cits. Tumsa aiz mūsu mugurām sabiezēja arvien dziļāka, negaiss iekļāva Turnīra dalībnieču apli tieši savā sirdī. Mūsu ķermeņi paši kustējās ritmā, kas tiem bija skaidri zināms, jo tieši Daba bija tos radījusi.

Virpuļojot cauri vētrai, mēs atdevām daļu sevis, bet pretī ieguvām vētras spēku. Tas pulsēja mūsu dzīslās kā mežonīga kalnu upe, kas beidzot salauzusi savas važas un tikusi brīvībā. Vairs neatpazinu sev apkārt dejojošos stāvus, tā bija tikai balta ņirboņa. Vienlaikus visas nimfas meitas un tikai viena. Vētras grāvieni satricināja būtību, sašķēla un apvienoja to atkal un atkal.

Varēja paiet dienas un gadi, bet mēs nespējām rimties. Enerģijas lādiņš piesātināja un noveda ekstāzē. Es vairs nejutu savu ķermeni, nedzirdēju savu elpu. Mēs pašas bijām tīra enerģija, kas plūda kopā ar Dabas spēkiem.

Tad tie pieklusa. Vētra atlaida savu tvērienu un pamazām atkāpās. Es atklāju, ka man tomēr ir ķermenis.

Viscaur izmirkuši, es sagumu uz zemes, tverot pēc elpas. Mežonīgā enerģija vēl reizi uzdzirksteļoja un tad aizplūda kaut kur ķermeņa un prāta dzīlēs, atstājot mani izsīkušu un nogurušu.

Tā klājās visām nimfas meitām. Nogurums skaidri iezīmējās viņu sejās. Nišelle, kuras āda parasti bija skaistā, riekstbrūnā krāsā, tagad šķita neveseli bāla. Tikai Taira stāvēja kājās, tiesa, diezgan nedroši.

Dieviete ir pateicīga par mūsu ziedojumu, par kuru saņemsim jaunas zinības caur jauno vadītāju, sievietes balss skaidri pauda viņas zudušos spēkus. Tagad laiks doties pie miera. Rītdiena nesīs daudz pārbaudījumu. Raiannonas Turnīrs ir sācies.

Pēc Turnīra atklāšanas ceremonijas biju teju aizmigusi, kājās stāvot. Kuslām kustībām pārvilku savas iepriekšējās drēbes, ietinos Silvanas segā un tajā pašā mirklī, kad apgūlos uz smaržīgā siena matrača, iegrimu dziļā bezsapņu miegā.

Mūs cēla kājās līdz ar saullēktu. Visus rituālus vadīja iepriekšējā Turnīra uzvarētāja, vienlaikus būdama gan mācekle, gan mācītāja. Taira ar abām lietām tika galā labāk, nekā es ar vienu.

Kamēr ieturējām vieglas brokastis vasarīgas saules pielietajā pļavā, sākās runas, kādā secībā šogad varētu būt katra elementa pārbaudījumi. Pirmā diena izrādījās veltīta Gaisam. Izdzirdot to, sajutu atvieglojumu. Tas bija pāra elements manis pārstāvētajai Ugunij, tātad nesagādās tādas grūtības kā Ūdens.

Man izrādījās taisnība neredzamības burvestībā biju viena no labākajām. Pārākas izrādījās tikai divas Gaisu pārstāvošās meitas Aleta (pašai par neizsakāmu pārsteigumu) un sveču lējēja Lusinda.

Augi mums ir viss, Taira todien teica. Tie ir piesātināti ar maģiju. Tie mūs pabaro, sniedz siltumu un pajumti, ārstē un apģērbj, kā ari dāvā dvēselisku iepriecinājumu. Palūkosim, kā tie pieņem savā vidū katru no mums!

Vispirms mums vajadzēja pagatavot īsto mikstūru. Pratu to darīt pavisam veikli, jo šī burvestība man šķita sevišķi skaista. Sadarbība ar Gaisu pārstāvošajiem augiem, to sulu un ziedu izmantošana, lai iegūtu mikstūru, kuru ar bērzu slotiņu uzslacināja pār sevi, tā iemantojot spēju paslēpties no citu skatieniem. Pāri itin kā nolaidās vēja priekškari, kas nedaudz aizklāja pašu un pēc vajadzības samulsināja gaisu nevēlamā vērotāja acu priekšā. Tas vairs nelaida cauri gaismu vai sāka ņirbēt darīja visu, lai neļautu saskatīt personu, ko tas iekļāva.

Tika vērtēta mūsu prasme noturēt šo maģiju ap sevi pēc iespējas ilgāk un blīvāk. Tas šo pārbaudījumu padarīja diezgan garu bija jāgaida, līdz atkal spēsim pamanīt burvestību izpildošo nimfas meitu.

Dienas otrā puse pagāja, izpildot vēja vaņģošanas burvestību, skaņas sūtīšanas vārdus, smaržas plaucēšanu, lidoņu piesaukšanu un daudzas citas sīkas lietiņas.

Vakarā es klusām aizlavījos pie kokiem un, kraukļu modro acu uzraudzīta, izdedzināju otro sveci.

Nākamā diena bija līdzīga. Brokastis un runas saules pielietā pļavā. Tad Tairas paziņojums, ka šodien tapšot pārbaudītas mūsu spējas Uguns elementā. Mana vadība pārbaudījumos. Uz pēdām mina tikai Nišelle, kas nāca no tā paša nama.

Es neko nespēju sev padarīt. Apzinājos risku, taču uzvara šķita tik tuva, tik iespējama! Nevilšus iztēlojos, kādā veidā es vadītu Kalnu, kā būtu kontaktā ar Dievieti un, galvenais, kā vadītu nākamo Raiannonas Turnīru. Mani iesvēlās tīksmas liesmas. Iestāstīju, ka tās palikušas manās sajūtās no todienas ugunskura apdzēšanas vingrinājuma.

Vakarā es klusām aizlavījos pie kokiem un, kraukļu modro acu uzraudzīta, izdedzināju trešo sveci.

Kā nākamā Turnīrā tika vērtēta spēja saprasties ar Zemes elementu. No gavēņa man sāka zust spēki, tāpat zeme slāpēja manu uguni. Centos, cik vien varēju, taču, vienalga, pirmajās dienās iegūtais pārsvars saruka. Mierināju sevi ar domu, ka vēl ir rītdiena, rītdien es noteikti piestrādāšu.

Aleta mani vēroja nedaudz uztraukti, taču es biju sākusi no viņas izvairīties.

Vakarā es klusām aizlavījos pie kokiem un, kraukļu modro acu uzraudzīta, izdedzināju ceturto sveci.

Piektās dienas rits uzausa tāds pats kā iepriekšējie. Droši vien arī tas piederējās pie vietas maģijas. Pie tās pavisam neapšaubāmi piederēja strauts, kas pēkšņi uzradās, kur tā iepriekš nebija.

Piektā diena. Pēdējā diena pārbaudījumos. Pavisam drīz izšķirsies, kura triumfēs šajā Turnīrā. To saprata visas klusums un ari pagurums klāja pļavu tāpat kā rīta migla. Neviena nebija radusi lietot maģiju tik ilgstoši, dažādi, nepārtraukti.

Man neklājās viegli. Man pat neklājās grūti. Tas, ko es piedzīvoju, bija izsakāms tikai vienā vārdā hagalaz. Rūnas nemelo nekad.

Dvēsele smeldza kopā ar tikpat nomocīto ķermeni, taču es piespiedu rast sevī vēl kādas spēka paliekas. Atlika tikai pārvarēt prātā kūņojošos aizbildinājumus, ka nekā daudz vairs nav palicis. Ja darīšu, tad atradīšu arī veidus, kā to izdarīt. Pat Ūdens dienā un uz pārguruma robežas.

Šodien bija trāpījies visgrūtākais lielais uzdevums pārtapšana. Tā bija smaga maģija, kas balansēja uz robežas ar tumsu. Ar sīkākajām es vēl tiku galā, taču nezināju, cik daudz manī atlicis, lai paveiktu ko tādu.

Mums jābūt mainīgām, tādām kā Ūdens, Taira sauca. Pat trīskārtējā uzvarētāja neizskatījās pārāk tālu no salūšanas. Jāspēj pielāgoties un pavisam burtiski saplūst ar pārējām būtnēm. Nimfas meitām ir divi veidoli, izaiciniet sevi un iekāpiet otrā ādā!

Zaķis. Man tikai vajadzēja pārtapt zaķī. Ne pārāk tālu no ļaušanās izmisumam apsēdos pļavā un apskāvu sev klāt pievilktos ceļgalus.

Pārtapšana izrādījās vienīgā maģija, ko es agrāk nebiju pielietojusi, un, protams, tieši tā kļuva par visaugstāko šķērsli manā ceļā uz uzvaru. Kā gan es neiedomājos tajā pavingrināties! Ai, es zināju, kāpēc. Tā mani biedēja un viesa nemieru. Šī maģija prasīja lielu spēku, drosmi un pārliecinātību. Ja prāts bija sašķelts, pārvērtības varēja beigties pavisam bēdīgi.

Šobrīd izveidojās dīvaina situācija. Vismaz spēju un prasmju ziņā vadībā biju es, Nišelle un Vesta Lusindas māsa. Lēni un pacietīgi viņa bija lauzusi ceļu un Turnīra beigās bija pirmajās rindās. Vestai šis bija jau ceturtais Turnīrs. Ne reizi viņa nebija uzvarējusi, bet sakrājusi gana daudz pieredzes, lai to izdarītu tagad. Vesta pārstāvēja Ūdens elementu, tātad šodiena varēja nest viņai triumfu pārbaudījumos.

Mēs abas ar Nišelli bijām no Uguns, un tas prasis no mums lielākas pūles. Šis bija mūsu pirmais Turnīrs, un ari dzīves mācībā mēs atpalikām no Vestas. Tomēr Nišelle ne velti bija Nišelle ja viņa nostādīja kādu mērķi, tad to ari sasniedza. Pašreiz viņas mērķis bija uzvara Turnīrā. Jā… un visi zināja, ka viens no meitenes maģiskajiem trumpjiem bija brīnišķīgā spēja pārvērsties zaķī. Viņa to jau darīja pavisam plūdeni, kad pārējās vēl tikai sāka apgūt sarežģītos vārdus un darbus, lai to panāktu.

Un tad biju es. Ar baumotu vai īstenu Dievietes aizsardzību, taču pavisam noteikti dabisku talantu un kaislību. Biju nogurusi, iztukšota, bet joprojām turējos pie alkām izcīnīt uzvaru.

Pagaidām mūsu izredzes bija gaužām līdzvērtīgas. Tas manī iesvēla vēl lielāku nogurumu.

-    Kalea… atskanēja nedaudz skumja balss, un man blakus nosēdās Aleta. Nemoki sevi tik ļoti. Kādēļ tev vajag visu uzreiz un tieši tagad? Tu vari atgriezties nākamajā Turnīrā vēl spēcīgāka un noteikti uzvarēt bez tādas sevis iztukšošanas. Tas var atstāt sekas, vai zini.

-    Zinu, nedaudz nepacietīgi noteicu. Bet tas nenotiks. Turklāt, ja es izcīnīšu uzvaru jau tagad, tad varu iet Tairas pēdās un to darīt vairākus Turnīrus pēc kārtas.

Draudzene necentās strīdēties tālāk. Viņa droši vien vēlētos, kaut pašai vēl būtu cerības.

Apņēmīgi piecēlos kājās un sakopoju sevī mītošos spēkus, izvelkot no dzīlēm tur paslēpušās druskas.

Iesaistījos pārtapšanas dziru brūvēšanā, vārdu skandēšanā un vīraku dedzināšanā, it kā tā man būtu ikdienišķa parādība. Pamazām jutu, kā dzīslās sāk strāvot spēks un atbilde uz aicinājumu. Jā! Nekas vēl nav zaudēts!

Spēks arvien pieauga un pieauga, un pieauga, līdz manī liesmoja dievišķā elpa. "Lēna degšana un tad uzsprāgšana liesmās…" Atvairīju piesardzības kluso murmināšanu. Varbūt tas piederas pie lietas, nebiju taču iepriekš veikusi pārvērtības.

Iepriekš nebiju veikusi, un, kā par spīti tam, man izdevās. Kad Taira aicinoši pamāja ar galvu, koncentrējos un ieniru atgūtā spēka plašumos. Krietnu laiku valdīja tumsa, pilnīgs tukšums un mežonīgs aukstums. Pēc pirmītējām liesmām tas šķita vēl vairāk šokējošs. It kā es būtu ielēkusi ezerā un grimtu pretī tā melnajai sirdij.

Beidzot attapos, ka guļu zālienā. Mans skatiens sniedzās tikai līdz Tairas ceļiem.

Kaut kur virs galvas atskanēja apbrīnas čuksti un atzinīga murdoņa. Bez manis apkārt ļepatoja tikai vēl pieci citi garauši. Nepieradusi pie jaunā ķermeņa, streipuļoju no vienas puses uz otru. Ja es atrastos savā cilvēciskajā formā, noteikti ķiķinātu kā negudra.

Pie manis pietupās Taira.

Kalea, brīnišķīgi! Bez nevienas cilvēciskas detaļas. Parasti acis vai kažoka krāsa atgādina par meitas izcelsmi, bet ne tev.

Mans labais garastāvoklis pazuda kā nebijis. Aukstas aizdomas sagrāba mani un lika nemierīgi noraustīt ausis. Bez nevienas cilvēciskas detaļas… Tas bija pārāk lieliski, lai nāktu tik viegli. Steidzīgi uzsāku atgriešanās maģiju.

Biju gatava laimē lēkāt, kad tas uzreiz izdevās. Apmierināti izstaipīju rokas un izplūdu smaidā. Ilgi priecāties man gan neiznāca.

Izgrūdusi kliedzienu, sabruku zemē, vairs neredzot neko no apkārt notiekošā.

Vējš viegli kutināja man vaigu. Samiedzu acis un centos pacelt roku, lai to aizgaiņātu. Tas aizmuka čabināties krūmos, izklausoties pēc čukstiem.

Pag, tie tiešām bija čuksti! Atvēru acis, mans skatiens atdūrās pret tumšajām debesim.

-     Paldies Dievietei! atskanēja aizžņaugts sauciens, un Aleta apkrita man ap kaklu.

Tāpat kā gaiss dod spēku ugunij, viņas klātbūtnē sasparojos un uzcīnījos sēdus. Bija nakts. Atkal dega ugunskurs, un nimfas meitas pulcējās ap to bariņos, ik pa laikam pametot satrauktus skatus uz manu pusi.

-      Kalea, kas notika? Taira stingri, bet vienlaikus maigi vaicāja. Sieviete tomēr nespēja pilnībā noslēpt satraukumu.

Kas notika…

Apjuku. Man nebija ne jausmas. Laikam to varēja lasīt manā sejā, jo sieviete mierinoši paspieda man roku un vairs neko nevaicāja.

-    Atpūties, mijā. Gan ar laiku viss atgriezīsies.

Taira atstāja mani divatā ar Aletu, kas izskatījās noraizējusies līdz nāvei. Meitene košļāja apakšlūpu un viegli šūpojās uz priekšu un atpakaļ.

-   Tu vienkārši sabruki, Aleta bez jautāšanas saprata, ko gribu zināt. Izskatījās, ka kāds būtu pārgriezis aukliņu, kas tevi visu laiku turēja stāvus. Un vēl tas kliedziens… Mēs nezinājām, ko darīt. Tu gulēji zālē un izskatījies tik tālu prom no visa. Baidījos, ka vari arī vairs nepamosties, ka Dieviete paņems tevi sev līdzi…

Meitenes balss apslāpa čukstā. Strauji un sekli vilku elpu. Tagad nojautu, kas varēja būt noticis manas nemaņas laikā, kuru, visticamāk, tā arī neatcerēšos. Ieplestām acīm vēros ugunī. Man jāzina. Man jāpārbauda.

Aplaizīju sausās lūpas. Viss kārtībā. Esmu tepat, tikai, lūdzu, palīdzi piecelties.

Kopīgiem spēkiem dabūjām mani kājās. Pagaidīju, līdz pāriet reibonis, un padzēros Aletas sniegto tēju.

Nu jau jūtos pavisam labi, diezgan pārliecinoši uzsmaidīju viņai. Es labprāt pabūtu vienatnē, varbūt tad notikušais taps skaidrāks.

Vēl laiciņu nācās pakaulēties, bet man tomēr izdevās draudzeni pierunāt laist mani ne pārāk garā pastaigā gar vasaras loka robežu. Vispirms aizgājusi uz alu itin kā pēc apmetņa, paņēmu arī Silvanas sveci. Uztrauca tas, ka man apmetni no tiesas vajadzēja, iepriekš tik mājīgā vasaras nakts šķita auksta un biedējoša.

Neļāvu sev izdarīt pārsteidzīgus spriedumus. Baisas aizdomas urdīja mani, kad es klusām aizlavījos pie kokiem. Kraukļi… To vairs nebija.

Nē, nē, nē, nē, tas nevarēja notikt! Caur asarām skatījos uz koku zariem, kuri noteikti bija pilni ar putniem, tikai es tos neredzēju. Vairs ne. No krūtīm izlauzās elsas, kad nometos zemē uz ceļiem un drebošām rokām centos aizdegt sveci.

Lai ari rēķinājos ar tādu iespēju, patiesības apjausma tomēr nāca kā liels satricinājums. Silvanas svece dega ar pavisam parastu, dzeltenu liesmiņu. Tā bija zaudējusi savu dievišķo klātbūtni. Asaras ritēja pār manu seju, kad ar jau zudušām cerībām centos pakļaut uguni. Nekā. Svece bija tikai svece.

Nē, ne jau svecē bija vaina. Tā biju es, kas bija zaudējusi dievišķo klātbūtni. Es neatcerēšos, kas notika tajās nemaņas stundās, jo neviens neatceras savu dzimšanu. Man tā bija pārdzimšana jaunā veidolā.

Bet kā tas varēja būt, kā tas varēja notikt? Tās nebija beigas. Nē. Nē!

Ieguvums caur zaudējumu. Piecēlos un kā neprātīga sāku soļot atpakaļ uz nometni.

Ieguvums caur zaudējumu, ieguvums caur zaudējumu, ieguvums caur zaudējumu.

Ienākot ugunskura gaismas lokā, visi skatieni pievērsās man. Attapos, ka joprojām turu rokās sveci. Tā izšļuka man no pirkstiem, it kā pēkšņi būtu ieguvusi pasaules smagumu, un aizripoja pa zemi nodziestot.

-    Ieguvums caur zaudējumu, nočukstēju un atkritu tai blakus, vairs nespējot noturēt sevi kājās.

Viņas saprata. Iestājās stindzinošs klusums. To salauza Aleta, kas pieskrēja man klāt un noslīga līdzās nobālušu seju.

-     Ieguvums caur zaudējumu, kā transā atkārtoju, asarām vagojot seju. Nu ieraudājās ari Aleta.

-    Tas nav tiesa, Dieviete tā nedrīkst rīkoties, ne jau ar tevi… draudzene nesakarīgi murmināja, apskāvusi mani.

-    Aleta, nāc.

Neviena no mums neievēroja, pa kuru laiku blakus bija nostājusies Taira. Vadītājas sejā varēja redzēt gan bažas, gan spēku, gan nocietināšanos. Viņa piecēla Aletu kājās un aizraidīja to atpakaļ pie pārējām, nenovēršot skatienu no manis.

Tad Taira uzcēla kājās ari mani. Nespried par notikušo par agru. Dievietes ceļi nav izdibināmi. Saki: ko tu redzi?

Vēros liesmās viņai aiz muguras. Sieviete atkāpās, ļaujot man brīvu vaļu.

Ugunskurs… Apziņā atausa ēnās redzētais pēc rūnu lasīšanas. Tādas pašas liesmas, kas snaikstās un met dzirksteles… Spēji pagriezos pret klinti. Pār lūpām izlauzās pārsteiguma elsiens.

Tas notika, tas bija nākotnes gabaliņš, kas nu tapa par tagadni un uzreiz aizslīdēja pagātnē. Dzīvīgas liesmas snaikstījās un meta dzirksteles. Un tepat ari lidoja spāre, kas izšāvās cauri liesmām un pazuda tumsā aiz manis. Aiz laimes atsāka plūst asaras, jo es zināju, kas sekos.

Pacēlu rokas pret debesīm un sagriežos ap savu asi. Es biju Gaiss.

Izlaistie mati plandīja brāzmainajā vējā. Es biju Uguns.

Pār vaigiem kā strauti ritēja asaras. Es biju Ūdens.

Noslīgu zālē, izjūtot savu augumu pret to. Es biju Zeme.

Vienā mirklī uzplaiksnījuši, lai darītu zināmu savu klātbūtni, elementi atkal atgriezās dziļākajos manas būtības kambaros. Man vēl vajadzēs iemācīties tiem piekļūt. Un līdz tam laikam nevienam par to nebija jāzina. Varbūt es biju zaudējusi spēju sarunāties ar elementiem, taču tā vietā es pati biju kļuvusi par katru no tiem. Vairs nekādas augu un rūnu starpniecības es pati tos varēju kontrolēt, varbūt pat labāk par Turnīra uzvarētāju.

Lēni iztaisnojos un piegāju pie Tairas, kas nolūkojās manī ar svešādām, violetām acīm. Tad es sapratu.

Pati Dieviete skatījās man pretī. Viņa uzsmaidīja, pieskaroties kalna kristālu rotai, kas vienīgā bija palikusi man ap kaklu šo dienu laikā. Tā uzreiz sakarsa, pārņemot visu ķermeni. Ap mums izplatījās ceriņu un priežu smarža.

Tairas/Dievietes acīs pazibēja nedaudz sazvērnieciska izteiksme. Viņa uzlika divus pirkstus man uz lūpām kā zvērinot klusēt un tad pasniedzās, lai noskūpstītu uz pieres, noguldījusi rokas man uz pleciem.

Tad tā atkal bija Taira pati. Pazīstamais, zilais skatiens bija pilns mīlestības un prieka.

Ej atpūties. Es nokārtošu pārējo, sieviete nočukstēja.

Es zināju, ka nav vērts mēģināt ko teikt, jo manas lūpas bija tapušas mēmas. Kamēr neizzināšu savas jaunās spējas, tās tādas arī paliks. Soļoju cauri nimfas meitu rindām, kuras tagad manā priekšā šķīrās tāpat kā Kalna vadītājas priekšā.

Apgūlos uz matrača, jūtot pilnīgu mieru. Mantojums bija saņemts. Dziedēšana bija sākusies.

Neviens mani netraucēja un neuzrunāja. Nezināju, ko Taira pateica, taču tas noteikti darbojās.

Pamodos nākamajā rītā un brīdi nevarēju saprast, kādēļ tas šķiet tik dīvaini. Pārlaidusi skatienu apkārtnei, beidzot radu atbildi.

Es vienīgā vēl gulēju, pārējie matrači bija tukši, uz tiem kārtīgas drēbju kaudzītes. Tātad dalībnieces, pēdējo reizi apvilkušas Turnīra baltās kleitas, stājās pretī lielākajam pārbaudījumam, kas vairs nebija ietekmējams. Prasmju un māku svēršana pret alkām un piemērotību Kalna vadītājas amatam.

Gaidīju, ka mani tas uztrauks vai iesvels agrāko vēlmi, taču tā nenotika. Mērķis, kādēļ atrados šeit, bija sasniegts. Tas nekas, ka sākotnēji tas bija maskējies par citu.

Tērpusies savās violeti melnajās drānās, izgāju no alas saules pielietajā Raiannonas Turnīra sestajā un noslēdzošajā dienā.

Nimfas meitas stāvēja aplī atstatu cita no citas. Viņu lūpas kustējās un mati vilnīja bezvējā. Atspiedusies pret klinti, vēroju, kā apļa vidū paceļas lilija tā pati, kuru biju atnesusi no ozolu audzes. Zieds bridi šūpojās uz vietas, tad lēnām sāka kustēties pa apļa iekšpusi, sākot no Tairas.

Nimfas meitas pārtrauca skandēšanu. Turpmākais vairs nebija viņu ziņā.

Dievietes gribas vadīta, lilija acu augstumā pakavējās pie katras Turnīra dalībnieces. Trīs reizes apriņķojusi, tā atgriezās apļa centrā un pamazām sāka gaist skatienam. Es aizturēju elpu kopā ar agrākajām sāncensēm.

Mirkļi šķita izstiepjamies bezgalībā, tik nepacietīgi kārojām uzzināt uzvarētāju.

Beidzot Dieviete bija izšķīrusies. Lilija parādījās Nišelles priekšā un, sašķīstot tikpat daudzos gaismas punktiņos, cik zvaigžņu pie debesīm, viscaur iekļāva meiteni. Viņa bija izvēlēta pārstāvēt Dievieti līdz nākamajam Zilajam mēnesim.

Aura sakļāvās ciešāk, līdz izskatījās pēc Nišelles otras ādas. Tad tā vēl reizi uzzibsnīja un nozuda viņā.

Pasmaidīju. Nišelle vienmēr sasniedz savus mērķus. Es negāju pievienoties sveicējām, kas drūzmējās ap pagaidām vēl apmulsušo, bet laimīgo meiteni. Tas bija viņas bridis.

Mēs atgriezāmies Kalna ciematā līdz ar saulrietu.

Tāpat kā promejot, arī atpakaļceļā pavadoņi mums sekoja un vienlaikus arī vadīja. Vajadzēja pierast pie aukstā Lapkriša mēneša, kas mūs iekļāva uzreiz pēc pļavas pamešanas. Lai gan pareizāk būtu teikt Sniega mēneša, Miglas mēneša. Beigām tuvojās tā pirmā diena.

Pavadoņi negāja tālāk par meža robežu. Pametu skatienu pār plecu, taču tos vairs nevarēja atšķirt no koku ēnām. Nelielais atlikušais ceļa gabaliņš tika mērots klusumā. Aleta soļoja līdzās, satvērusi manu plaukstu savējā. Meitene laikam bija apņēmusies vairs neatkāpties ne soli.

Palikušie sagaidīja mūs tādā pašā klusumā, tikai tajā bija skaidri sataustāms jautājums. Kura ir uzvarētāja?

Nimfas meitas sāka pašķirties, atklājot skatienam mani. Daži cieminieki jau ievilka elpu, taču arī es pakāpos malā, dodot ceļu Nišellei. Viņa panācās uz priekšu ar violetu atspīdumu acīs, un viss tapa skaidrs.

Šo Turnīra daļu es pārzināju labi daudzus iepriekšējos gadus es biju starp tiem, kas apskāva, sumināja un kaisīja izopa ziedus pārjauno vadītāju. Neuzkrītoši pagājos malā, kur iepriekš manīju Silvanas stāvu.

Vecmāmiņa uzlūkoja mani vienlaikus ar asarām acīs un smaidu. Viņa pieskārās manām lūpām, it kā vēl redzētu uz tām Dievietes pirkstus.

-   Ak, Kalea, Kalea… viņa nočukstēja un ievilka mani savās skavās.

Iesmējos caur asarām. Bija tik labi atkal just viņas maigo smaržu, kas glabāja atmiņas par tik daudziem brīnišķīgiem mirkļiem. Tagad tiem pievienosies ari šis.

Par laimi, pie mums pienāca Nišelle. Droši vien viņa izglāba mani no vecmāmiņas turpmākās izturēšanās, kas varēja nebūt tik maiga un gādīga. Pieņēmusi Silvanas apsveikumus, jaunā vadītāja vērsās pie manis.

-     Man ir grūti tev to sacīt, un es negribu, lai tu to uztver kā personisku izrēķināšanos. Kā Dievietes pārstāve es paužu viņas gribu, un tā ir tāda, ka tev būs jādodas uz Leju… Tu vairs nevari dzīvot starp mums.

Meitenes balss beigās ietrīsējās. Acīmredzot viņai šāds vēstījums likās par skarbu.

Piekrītoši pamāju ar galvu un uzmundrinoši uzsmaidīju viņai. Biju kaut ko tādu gaidījusi un nojautusi, ka ar klusēšanas zvērestu mana nošķirtība nebeigsies, lāpāt kā klusums ļāva novērtēt balsi, dzīvošana starp parastajiem ļaudīm palīdzēs novērtēt maģiju.

Nišelle atbildēja manam smaidam, un ar to mūsu nesaskaņas bija beigušās.

Izpūtu gaisu atvieglotā nopūtā un nedaudz bikli uzlūkoju Silvanu. Sastapu vērīgu acu pāri, kas samiedzās tēlotā bardzībā. Viņa tomēr bija daudz palaidusi garām, nepiedaloties Turnīrā.

Nāc nu! Varu derēt, ka vai krīti no kājām izsalkuma dēļ. Dievietes ceļi var pagaidīt, kamēr ieturēsi labas vakariņas.

Silvana tomēr bija un palika īsta vecmāmiņa.

Arturs Dedzis snaudas eksperts

Lēnām brienu arvien dziļāk ūdeni, zem kājām jūtot mīkstās ezera dūņas, kas viegli apkļaujas manām pēdām. Tikai nedaudz tālāk atrodas mans svarīgākais pārtikas avots netālu no krasta ūdenī ievietotais zvejas tīkls, kas apgādā mani ar zivīm. Esmu centies vairākas reizes apsēsties un mēģināt atcerēties, kā šeit nokļuvu, bet sajūta ir tāda, it kā pirms šejienes nemaz nekā cita nebūtu bijis, un tas ļoti biedē. Ar pusbeigto zivi rokās esmu jau iznācis no ezera un skatos uz savu mājokli, ja to tā var nosaukt. Dīvaini tāpat kā nezinu, no kurienes uzradās zvejas tīkls, es neatminos, ka būtu jebkad cēlis šo graustu. Man liekas, ka ar katru dienu es sāku uzdot sev arvien vairāk jautājumu, uz kuriem man nav atbilžu, un manī ir iestājies smags apjukums. Patiesībā esmu uz robežas, lai sajuktu prātā. Laikam tāpēc man pēkšņi gar acīm sāk lidot spīdīgi putekļi, zeme sāk šūpoties un viss grīļojas, skatiens raustās, un es to vairs nespēju nofokusēt. Man it kā sāk zust realitātes izjūta, gaiss pēkšņi šķiet smacējošs, un es tveru pēc elpas. Ar abām rokām saķēris kaklu, es to masēju, lai palīdzētu skābeklim ieplūst plaušās, bet no tā nav nekādas jēgas. Es jūtu, kā redze izdziest un acu priekšā parādās balts tukšums.

Un kā ar spēcīgu strāvas sitienu es atkal pieslej os sēdus, smagi un ātri elsodams, it kā būtu noskrējis desmit jūdžu garu distanci. Es jūtu aumaļām līstam sviedrus un kaklā dunam spēcīgus sirdspukstus. Pulss auļo mežonīgā ātrumā. Es joprojām nespēju nofokusēt skatienu, un man šķiet, ka viss šajā tumšajā, pelēcīgajā vietā griežas. Pēkšņi pamanu, ka šajā telpā ir vēl kāds, un viņš nāk man klāt, kaut ko skaļi sacīdams, bet pamatīgā rībēšana ausīs liedz man saklausīt kaut vienu vārdu. Es cenšos sāniski izvelties no metāla gultas, kurā atrodos, bet jūtu, ka manas rokas un kājas ir stipri piesietas, savukārt uz galvas man atrodas piekļāvīgs metāla kronis ar milzīgu vadu mudžekli aiz tā. Es izdvešu skaļu, gārdzošu skaņu, pūlēdamies izrauties no siksnām.

-     Tikai mieru, Vīlandera kungs, tikai mieru… Es lēnām sāku saklausīt svešinieku. Es jūs tūlīt atbrīvošu.

Jūtu, kā viņš no manas galvas noceļ smago dzelzs aparātu un tad ķeras pie siksnām. Pēdējai siksnai atsprādzējoties, es rēkdams metos virsū svešiniekam, taču nespēkā nokritu turpat uz grīdas četrrāpus un izvemjos. Zaļgans žultsveidīgs šķidrums, nekā vairāk, jo mans kuņģis acīmredzot ir pilnīgi tukšs. Es atmuguriski ierāpjos telpas stūrī, saraujos čokurā un ar plaukstām aizsedzu seju. Mans prāts drudžaini darbojas, un pār mani nāk tāda kā atklāsme.

-    Vīlandera kungs, vai ar jums viss kārtībā? nedroši ierunājās pirmīt nepazītais vīrietis pelēcīgā halātā. Vai jūs zināt, kur atrodaties un kas ar jums notika?

Protams, es zinu, kur es esmu, un zinu arī, kur es biju visu iepriekšējo laiku.

»* *

Tagad mēs abi ar vīrieti, kuru es iepriekš noturēju par svešinieku, sēžam nelielā, krietni nobružātā telpā pretī viens otram, un pret mani ir pagriezta dīvaina izskata videokamera, kas ieraksta mūsu sarunu. Starp mums atrodas plats metāla galds, no kura iznirst hromēts datora vadības panelis, un mans sarunu biedrs sāk ar to veikli darboties, ar pirkstiem sviezdams uz visām pusēm datora projicētās hologrammas. Protams, es viņu pazīstu. Jau sen. Visus šos trīs gadus, kopš esmu ieslodzījumā, bet it īpaši pēdējos divus mēnešus, kopš piekritu strādāt kopā ar viņu projektā, kas ietaupīšot mūsu cietumam kaudzi resursu, lai mēs ekonomiskāk pārciestu karu. Viņš ir galvenais dakteris Pēteris Heriss.

-   Tā, Vīlandera kungs, stāstiet! Kā bija? viņš vaicā ar izteiktu dedzību sejā.

-   Labāk nekā visas iepriekšējās reizes kopā, es iesāku un pamanu, ka Heriss atplaukst smaidā un kaut ko raksta datorā. Es atradu regulāru pārtikas avotu, man bija silta gultas vieta, biju nodarbināts un izdzīvoju visas deviņas dienas, vai ne?

-    Patiesi, pirmā pabeigtā Snauda. Heriss izskatās tiešām ieintriģēts. Un kur tieši jūs atradāties? Uz kāda gaisa kuģa? Pamestā pilsētā? Drupās? Varbūt tuksnesī?

-     Nē, šoreiz es biju mežā kaut kāda ezera vai upes krastā.

-     Mežā? dakteris Heriss izbrīnā sarauc uzacis un cieši veras man acīs.

-     Jā, es gan īpaši apkārt neklejoju, varbūt stundas gājiena rādiusā, vairāk man nevajadzēja, lai savāktu kaut ko ēdamu, bet neko citu kā mežu un tās ūdenstilpes krastu nemanīju.

-   Tas ir interesanti, Vīlandera kungs, ļoti interesanti! Heriss, šķiet, ir atguvies no pārsteiguma. Bet kā? Jūs taču nekad dzīvē neesat bijis ne mežā, ne ezera vai upes krastā!

-    Protams, ne! es smejot attraucu. Bet esmu redzējis bildes, vēsturiskas filmas, videoprojekcijas un simulācijas. Domāju, ka zinu, kas ir mežs.

-    Simulācijas, ak, pareizi! dakteris pie sevis nomurmina un ar pirkstiem sāk intensīvi svaidīt datora projicētās hologrammas. Pēc tam viņš sāk mani iztaujāt visos sīkumos par to, ko tieši es esot darījis katru dienu. Dakteris Heriss grib zināt visu un pieprasa, lai es atstāstu pēdējās deviņas dienas kā atpakaļ patītu filmu. Viņu interesē vissīkākās detaļas, sākot ar laika apstākļiem un beidzot ar manām izjūtām, ēdot paša noķertas zivis.

-    Dakter, es vaicājoši uzrunāju Herisu, kad beidzot viņš ir pārtraucis mani pratināt. No kurienes tur uzradās zvejas tīkls un tā koka būda, kas faktiski man palīdzēja izvilkt visas šīs deviņas dienas?

Dakteris Heriss nokrekšķinās un klusējot atkal skatās man tieši acīs, it kā gaidītu, lai es uz savu jautājumu atbildu pats. Redziet, Vīlandera kungs, lai cik daudz mēs kontrolējam un iegrožojam jūsu prātu, noliekot to starp tādām kā robežsienām ar konkrētiem pieļaujamiem argumentiem, kas pasauli, kurā jūs dzīvojāt pēdējās deviņas dienas, padarītu jums tikpat ticamu kā realitāte, tā tomēr ir un paliek jūsu fantāzija, sapnis. Tātad jūsu zemapziņā mīt spēcīgs izdzīvošanas instinkts, kas parūpējās par jums jeb, pareizāk sakot, jūs pats parūpējāties par sevi, lai nenomirtu badā un nenosaltu.

-    Tādā gadījumā, ja to es izdarīju pats, nevis jūs no šejienes, vai es varu sev izdomāt lielu, ērtu mājokli un, piemēram, veselu pagrabu ar pārtikas krājumiem? Varbūt pat vēl dažādas izklaides iespējas, lai nebūtu tik garlaicīgi pavadīt šīs deviņas dienas? Es cerīgi skatos uz Herisu, it kā gaidīdams, ka viņš man detalizēti izstāstīs, kā tas ir izdarāms.

-    Es nezinu! Heriss šķiet uzjautrināts par šādu ideju. -Jūs varat?

-     Un vēl kas! Es ceru, ka vismaz uz šo jautājumu viņam būs atbilde, jo tas mani plosa jau pēdējās pāris Snaudas. Kāpēc es nekad neatceros sākumu, no kurienes esmu nācis, kas es esmu un kur atrodos?

-    Es tak jums teicu, joprojām smaidot, saka dakteris. Tas ir jūsu sapnis, tāpēc tam ir sapnim raksturīgas iezīmes. Jūs taču savos sapņos ari nekad neapzināties tā precīzu sākumu vai faktu, ka tas vispār ir sapnis. Citādi taču zustu realitātes izjūta. Vai ne? skaidro Heriss, bet, saskatījis neapmierinātību manā sejā, turpina: Labi, es saprotu jūsu bažas. Mēs strādājam, lai to novērstu.

Es neesmu īsti apmierināts ar atbildēm uz saviem jautājumiem, bet tā šeit ir bijs vienmēr, tāpēc daudz neskumstu un ceļos kājās. Ja mēs esam beiguši, tad es labprāt atgrieztos savā kamerā, nosaku un dodos uz durvju pusi.

-    Jā, ja jums, Vīlandera kungs, jautājumu vairs nav, tad varam beigt. Heriss vienaldzīgi attrauc, bet tad viņa lūpas savelkas ierastajā smaidā un viņš pašapmierināti piebilst: Atpūtieties labi! Jau rīt jūs būsiet pirmais Namatēvs. Uzņemsiet savā Snaudā aptuveni trīsdesmit viesu.

* * *

Pēdējo divu mēnešu laikā esmu piedzīvojis sešpadsmit Snaudas tā šī projekta autors un vadītājs dakteris Heriss ir nosaucis seansus, kuru laikā cilvēku ar īpaši izstrādātu smadzeņu nervus pārvaldošu tehnoloģiju notur mākslīgā, toties ļoti stabilā miegā ar realitātei pielīdzināmiem sapņiem. Mani šim projektam izvēlējās pēc rūpīgi atlasītiem kritērijiem, kuri man nav skaidri zināmi. Projekta mērķis esot mūsu cietuma iedzīvotājus regulāri pakļaut Snaudai, lai ietaupītu cietuma resursus. Sākumā Snaudas ilga tikai dažas stundas, jo sapņi bija pielīdzināmi murgiem, kuros katru reizi atrados dzīvībai bīstamos apstākļos un gala rezultātā vienmēr gāju bojā ar to arī Snaudas seanss beidzās. Pēc pāris nedēļām Heriss bija programmu pielabojis, un arī es eksperimentā piedalījos mazāk nobažījies, līdz ar to uzlabojās sapņu kvalitāte, un man šad tad izdevās izdzīvot pat trīs un vairāk dienu. Bet nekad visas deviņas. Tas ir Herisa uzstādītais mērķis Snaudai jāilgst ne mazāk un arī ne vairāk par deviņām dienām, tādējādi tikšot maksimāli ietaupīti cietuma resursi, un šāda ilguma Snaudas seansi neesot kaitīgi cilvēka veselībai. Es otrajam punktam gluži negribētu piekrist, ņemot vērā manu pēdējo pamošanos.

Nākamajā rītā nedaudz sapīcis dodos uz ēdamzāli brokastīs, cerot, ka citiem ieslodzītajiem manas regulārās pazušanas nav sākušas šķist aizdomīgas. Esmu pamanījis, ka ikreiz pēc vairāku dienu ilgiem seansiem man vairs nenāk dabisks un normāls miegs, turklāt izjūtu vieglu reiboni un galvassāpes. Vēl viens akmens Herisa dārzā par apgalvojumu, ka Snaudas seansi neesot kaitīgi veselībai.

Robij, Robij! Paceļu galvu un ieraugu, ka manā virzienā ar pustukšu ēdiena paplāti rokās aurodams nesas mans vienīgais šejienes draugs Trejs. Viņš ir kalsns, melnādains puišelis ar kupliem, sprogainiem ogļmelniem matiem. Puišelim tikko apritējis astoņpadsmit gadu. Ar patiesu nožēlu vēroju, ka viņam savas dienas jāpavada, pūstot šeit tikai tāpēc, ka, aizstāvot savu māti un māsas, viņš sašāva dažus policistus, kurus naktī noturēja par iebrucējiem. Tā gadās, jo ir taču karastāvoklis un valstī veidojas visīstākā anarhija. Drīzāk puisi būtu jāuzslavē par drošsirdību, bet nē viņam jātup cietumā.

Viņš pieskrien, apsēžas man pretī un raugās manī ar tādu dedzību, it kā es viņam varētu paziņot, ka viņš tiek atbrīvots jau šodien, nevis pēc piespriestajiem divdesmit pieciem gadiem. Skatoties uz viņu, rīta īgnums nedaudz pāriet. Es jau zinu, ko nozīmē šis skatiens un ko viņš grib. Lai stāstu, kā man šoreiz Snaudā gājis. Es ari zēnam neliedzu šo prieku un stāstu par mežu un ezeru, pie kura dzīvoju pēdējās deviņas dienas. Viņš uzmanīgi klausās manī un tver katru vārdu ar pavērtu muti. Tad ar cerību nosaka, ka man būšot obligāti viņu jāaizved uz šo vietu, kad Snaudā beidzot varēšot doties visi. Es smīnu un nesaku, ka tas būs jau šovakar.

Tuvojoties vakaram, sāku prātot, ko Heriss bija domājis ar vārdu Namatēvs. Es saprotu, ka tas ir kārtējais viņa apzīmējums kaut kam, kas saistīts ar projektu, bet, manuprāt, man tas būtu jāzina pirms šīvakara lielā notikuma. Pasaucu sargus, un tie mani eskortē pie daktera Herisa.

Viņš izskatās diezgan priecīgs, mani ieraugot.

-    Sveiks, Pēter! es smaidot viņu nekaunīgi uzrunāju vārdā, kā tas šeit nav pieņemts. Dakteris tikai nodur acis un pašūpo galvu. Viņš ir pieradis, ka mēdzu viņu pakaitināt.

-     Vīlandera kungs, man prieks, ka esat ieradies tik savlaicīgi. Faktiski mēs pat varētu jau sākt kaut tagad, -

Heriss tomēr mani uzrunā. Vai esat gatavs kļūt par pirmo Namatēvu?

-    Njā… Es sakrustoju rokas uz krūtīm. Varbūt, dakter, vismaz paskaidrosiet, kas, pie velna, ir Namatēvs?

-   Kā? Vai tad jūs… Heriss izskatās apmulsis un lēnām turpina: Vai tiešām es jums neizstāstīju par Namatēvu?

-    Nē, es strupi atmetu.

-     Tādā gadījumā sēdieties taču, man tas jums jāizstāsta pirms šīvakara lielā seansa. dakteris mani mudina un pats, darbodamies pie datora, izveido mums priekšā hologrammu ar uzskates materiāliem. Tātad jūs šovakar būsiet Namatēvs. Ko tas nozīmē? Agrāk jūs savos Snaudas sapņos bijāt viens, taču šoreiz jums pievienosies vēl vismaz trīsdesmit cilvēku. Tas nozīmē, ka jums visiem ir nepieciešama viena smilšu kaste, nu jūs saprotat mani, viens rotaflaukums vai vienkārši viens sapnis, kurā jūs atrastos visi vienlaikus. Vīlandera kungs, jūs esat šī rotaļlaukuma īpašnieks, tas būs jūsu sapnis, kurā mēs visus ielaidīsim iekšā, tāpēc jau saucu jūs par Namatēvu. Dakteris skatās manī ar platu smaidu, it kā tikko būtu izstāstījis fantastiskus jaunumus.

-     Bet kāpēc katrs nevar būt vienkārši savā sapnī? Man ir tāda sajūta, ka tūlīt kāds vēlēsies ienākt manā privātajā zonā.

-      Nē, tas nederēs, Heriss pašūpo galvu. Tādā veidā jūsu baram būs vieglāk izdzīvot, nu jūs saprotat sadalīsiet darbus un uzdevumus, vārdu sakot, strādāsiet komandā. Un sinhronizēt vairāk nekā trīsdesmit smadzeņu? Tas ir nereāli, Vīlandera kungs, arī divdesmit otraj ā gadsimtā tas tomēr vēl ir nereāli. Cilvēka smadzenes ir pietiekami sarežģītas. Sekas var būt neprognozējamas. Ir jābūt vienam sapnim.

Pēc sarunas kļūstu domīgs, taču neiebilstu. Mēs ieejam palielā telpā, kur iepriekš vēl nekad neesmu bijis, un manā priekšā paveras iespaidīgs skats: telpa ir pilna ar jaunām un uzlabotām Snaudas ierīcēm, tur to ir vismaz četri duči, taču pašā telpas vidū viena Snaudas gulta ir īpaši izcelta un atrodas uz izgaismota paaugstinājuma. Heriss ar smaidu uz lūpām vēro manu sejas izteiksmi.

-   Lieliski! Heriss nosaka un izvelk no kabatas nelielu mikrofonu, lai sāktu svinīgo paziņojumu visā mūsu spārnā.

Kad beidzot runa tiek beigta ar uzaicinājumu visiem doties uz Snaudas telpu, Heriss pievēršas man:

-     Domāju, ka pareizāk būs, ja dosieties Snaudā pirmais un tur visus sagaidīsiet.

Es paraustu plecus un apguļos kā parasti, gaidīdams seansa sākumu.

-     Tātad, Vīlandera kungs, saldus sapņus, un neaizmirstiet domāt par mežu. Heriss ar smaidu uz lūpām nosaka un uz vadības paneļa nospiež lielu, zaļganzilu pogu. Manas rokas un kājas tiek sasaistītas ar siksnām, galvu apņem metāla kronis, kas cieši piespiežas deniņiem. Dakteris Heriss vēl bilst pēdējos vārdus, un mans

skatiens izdziest, aizvedot prātu dziļā miega stāvoklī.

* * *

-     Robij, Robij! Kaut kur tālumā dzirdu Treju. Viņa balss izklausās diezgan satraukta, taču es nejūtu iemeslu būt satrauktam. Kāpēc gan? Saule tik patīkami silda manu seju, es guļu mīkstā zālē, un tās smarža ir mani nedaudz apreibinājusi.

-    Robij, te tu esi! pie manis pieliecas Trejs. Celies, celies!

Es nesaprotu, par ko viņš runā, un glāžainām acīm raugos zēnā. Nedaudz izbrīnīts pieceļos sēdus un vaicāju Trejām, cik ilgi jau noris Snauda. Viņš atbild, ka īsti neatceroties, kad tā sākusies, bet mani meklējot jau vismaz pāris stundu. Nesaprotu, kāpēc viņš ir atguvis samaņu ātrāk par mani, ņemot vērā, ka es uzsāku seansu krietni pirms viņa.

-    Kur ir pārējie? es nomurminu un cenšos piecelties kājās.

-   Tur netālu, pļavā. Daudzi jau ir pamodušies un nesaprot, ko darīt tālāk, jo tevis tur nebija. Nāc, iesim! zēns parauj mani aiz rokas, un mēs dodamies uz viņa norādīto pļavu.

Pēc dažām minūtēm uzejam lielu pļavu, kur patiesi atrodas visi mūsu spārna ieslodzītie. Citi vēl joprojām vārtās pa zemi, gluži kā es pirms brīža, taču lielākā daļa ir jau pamodušies un vēro mani nākam. Es pieeju pie bara, un arī atlikušie gulošie tiek pierauti kājās, lai klausītos, kas man ir sakāms.

-    Cienījamie kolēģi, es uzrunāju viņus pēc iespējas pieklājīgāk. Tiem, kas to nezina, mani sauc Roberts Vīlanders. Kā jau dakteris Heriss teica, esmu Snaudas eksperts, tāpēc zinu, kā šeit un šajos apstākļos izdzīvot visas deviņas dienas. Klausiet mani, un, kopā strādājot, mēs ne tikai izdzīvosim, bet ari lieliski pavadīsim laiku.

Runājot saprotu, ka neesmu nekāds retorikas meistars, taču cenšos pēc iespējas vienkāršāk un konstruktīvāk izstāstīt pārējiem ieslodzītajiem visu, ko zinu par Snaudu. Tā sakot, daru to, ko man dakteris Heriss lūdza.

Taču viņš laikam bija nedaudz piemirsis, ka man nebūs jāuzrunā neliels bērneļu pulciņš, bet gan rūdīti noziedznieki no augtākās drošības pakāpes cietuma. Ik pēc brīža es pamanu, kā daži atmet man ar roku un aizgriežas, sarunājoties savā starpā, vai pat dodas prom. Vēl dažas minūtes, un no vairāk nekā trīsdesmit cilvēkiem esam palikuši tikai aptuveni desmit. Kāds augumā liels un būdīgs bijušais kara veterāns, vārdā Bertolds, kurš sēž mūža ieslodzījumā par vairākām slepkavībām un laupīšanām, mani izsmej un aizvāc no klausītājiem vēl divus savus drauģeļus. Kad beigās esam palikuši tikai es, Trejs un vēl seši vīri, pajautāju, vai vismaz viņi ir gatavi man sekot. Visi septiņi apstiprinoši pamāj.

Nu tad uz priekšu, mudinu savus nedaudzos līdzgājējus. Kā jau teicu: pirmām kārtām mums ir jāatrod ūdens, pēc tam uzsliesim apmetni, tad domāsim par pārtiku, uguni un citām lietām.

Sadalu bariņu trijās grupās, lai dažādos virzienos dotos ūdens meklējumos. Mēs ar Treju iesim divatā, taču pārējie seši pa trim dosies citos virzienos. Sarunājam iet ne vairāk kā pāris stundu, taču pēc tam tikties atkal šajā pļavā, lai apkopotu savākto informāciju. Piekodinu abas pārējās grupas, lai novērtē arī visus ēdamā avotus, taču vēl nekā neievāc. Ejot prom, vēl atskatos, kā Bertolds komandē pats savus vīrus, liekot tiem celt lielu nojumi un sūtot citus mežā meklēt ēdamo. Pēkšņi apjaušu, ka šoreiz savā sapnī neesmu izdomājis nekādus palīglīdzekļus. Man nav ne šķībās būdiņas, ne zvejas tīkla, nekā. Tas droši vien tāpēc, ka nekoncentrējos uz šīm svarīgajām lietām, bet domāju tikai par pliku mežu, kā man Heriss lika. Sasodīts, man būtu vajadzējis labāk domāt par kārtīgu apmetni!

Brienot cauri biezajam mežam, ik pa laikam vēroju, ko mēs varētu izmantot pārtikā. Šeit man palīdz zināšanas botānikā; esmu mācījies par tagad izmirušiem augiem, kas agrāk bijuši sastopami mežos. Atpazīstu dažas ēdamās ogas un sēnes. Ievēroju arī, ka starp sēnēm ir ārkārtīgi daudz indīgo mušmiru un suņusēņu, kas reizēm gandrīz neatšķiras no ēdamajām sēnēm.

Pēc nepilnu divu stundu gājiena atgriežamies pļavā, kur sākumā visi bijām sapulcējušies. Mūsu kolēģi jau ir priekšā, un pēc gaidošajām sejām noprotu, ka arī viņiem ūdeni atrast nav izdevies, tāpēc viņi labās ziņas cer sagaidīt no mums. Kad pastāstu, ka arī neko neatradām, viņi sašļūk un izskatās manī vīlušies. Sasodīts, arī es esmu vīlies, ka pirms došanās Snaudā nedomāju par ezeru, māju, ugunskuru un vēl daudz ko. Cenšos situāciju kaut kā risināt, jo mūs visus ir sākušas mocīt slāpes un izsalkums. Ierosinu visiem kopā iet lasīt ēdamās ogas, kas satur ūdeni un cukuru, tāpēc vismaz nedaudz palīdzēs pārciest slāpes, kā arī dos enerģiju. Divi no mūsu bariņa izlemj tomēr iet piebiedroties Bertolda grupai, taču pārējie piekrīt nākt ar mani. Kad jau grasos spert kāju atkal meža virzienā, izdzirdu kņadu Bertolda apmetnē. Kādam no viņa grupas ir kļuvis slikti, tāpēc visi skriešus metamies turp. Tuvojoties baram, ieraugu zemē guļam jaunu vīrieti, kas drudžaini raustās. Viņa lūpu kaktiņi ir putās un pieri klāj sviedri. Pārējie stāv gulošajam vīrietim apkārt un īsti nezina, ko iesākt.

-   Kas šeit notika? es iebļaujos. Kas ar viņu ir noticis?

Taču neviens neatbild.

-   Ko viņš apēda? es uzrēcu cietumniekam, kurš atrodas vistuvāk.

-   Es viņam teicu, ka nedrīkst neko vēl ēst, tikai savākt, viņš bailīgi iesāk. Es viņu brīdināju, ka dažas sēnes šeit ir indīgas, bet Edijs jau kā vienmēr tikai par savu vēderu domā…

-    Cik daudz sēņu un ogu viņš apēda? Es apjaušu, ka iznākums var būt ļoti nelāgs.

-    Kādu duci sēņu, varbūt vairāk. Un ogas. Es nezinu. Daudz! Viņš visu laiku ēda. Es saku, es viņam aizrādīju, bet viņš taču neklausās. Tad atpakaļceļā viņš teica, ka viņam kļūstot karsti un esot slikta dūša. Man jau likās, ka kaut kas nebūs labi.

Gulošais vīrietis sāk raustīties un vaidēt arvien skaļāk. No viņa mutes nāk putas, un viņš sāk rīstīties, klepot un aizrijas ar savām krēpām. Es uzrauju puisis sēdus un paliecu uz priekšu, lai viņš atbalstās ar rokām pret zemi un spēj izvemties. Klapēju pa muguru, un viņš sāk vemt. No kuņģa nāk zaļgans saturs ar sarkaniem gabaliņiem, kuros pazīstu mušmires. Tad vēl kaut kas pelēcīgs, ko nepazīstu, tad vēl kaut kas. Nodomāju, ka viņš tiešām būs pielicis kuņģi ar visdažādākajiem meža labumiem. Tad pēkšņi puisis pārstāj rīstīties un sabrūk bezsamaņā. Es saprotu, ka šāda deva nogāztu no kājām pat Indijas ziloni, tāpēc šaubu nav: viņš neizdzīvos.

-     Lūk, kas notiks, ja jūs patvaļīgi lasīsiet un ēdīsiet visu, kas pagadās pa ceļam! es nokliedzos un nikni vēroju pārējos. Paldies Dievam, ka viņš saēdās viens pats. Kas notiktu, ja viņš tā vietā būtu pagatavojis vakariņas jums visiem?

Man deniņos pulsē asinis, un es patiešām jūtos nikns par tik bezatbildīgu rīcību, nemaz nemanīdams, kā man kāds pielavās no mugurpuses un nogāž mani zemē. Jūtu spēcīgu sitienu ar dūri pa pakausi un instinktīvi sarauj os, ar rokām sargādams galvu. Jūtu, kā es tieku aiz apkakles pacelts gaisā, un Bertolda smacīgā elpa iecērtas man nāsīs.

-    Tu mūs vēl te mācīsi? viņš rūcošā balsī kliedz man tieši sejā. Tas viss ir tikai tevis dēļ, sūdabrāl! Tavs sasodītais sapnis, kur tu esi izdomājis visas šīs indīgās sēnes un ogas, lai mūs nomaitātu.

Viņš norēcas un nosviež mani zemē. Es redzu, kā vēl vairāki viņa drauģeļi nesas man virsū. Tūlīt es tikšu nosists uz vietas, nospārdīts līdz nāvei. Taču tad Bertolds paklūp un nogāžas zemē. Arī pārējie saļimst un paģībst. Es grozu galvu, cerēdams ieraudzīt Treju, un arī mani pārņem jau pazīstamās sajūtas. Tikai viss šķiet galīgi nevietā

un nelaikā. Mēs izejam no Snaudas jau pirmajā dienā.

*  *

Kad pamostos, pie manis neviena nav. Vēroju, kā vesela ārstu brigāde palīdz pārējiem pamosties no Snaudas. Kā noprotu, visi piedzīvo līdzīgas grūtības, kādas man bija pirmajās reizēs. Apjukums, dezorientācija, slikta dūša, vemšana. Pirmo reizi jūtu, ka pats ar pamošanos tieku galā diezgan normāli. Pie manis piesteidzas Heriss, viņš izskatās ļoti neapmierināts, pat dusmīgs.

-   Vīlander, kas, pie velna, tur notika? viņš man jautā niknā tonī. Nekad neesmu vēl redzējis Herisu tik sadusmotu.

-   Mums jāaprunājas. Neko vairāk neteikdams, pieceļos no Snaudas gultas un pats dodos uz Herisa kabinetu.

Pēc nepilnas pusstundas telpā ienāk ari dakteris. Viņš izskatās ļoti nomākts un ari nedaudz satraucies.

-     Tā, tagad klājiet vaļā, kāpēc nespējāt noorganizēt kārtību savā sapnī? dakteris pikti vaicā.

Es jūtos pārsteigts par šādu apvainojumu un nedaudz saminstinos.

-    Varbūt tāpēc, ka šie ieslodzītie ir noziedznieki, kas pavēlēm klausa tikai tad, ja viņiem pie galvas ir pielikts šaujamais? es atbildu tikpat nikni, un, šķiet, dakteris nedaudz nomierinās.

-     Kas īsti tur notika? viņš jau nedaudz mierīgākā balsī taujā.

-   Nu nekas īpašs, viens pārgalvis saēdās indīgas sēnes, ogas un vēl daudz ko, tāpēc nolika karoti turpat uz vietas. Kas tur liels? Es Snaudā esmu daudzreiz miris, tāpēc jau tas ir sapnis, no kura var pamosties.

-     Mhm. Tā jau man likās. Heriss nopūšas. Tikai šoreiz Edijs nepamodās. Viņš ir miris.

-    Miris? Kāpēc viņš nepamodās? Tas mani patiesi šokē.

-   Redziet, tas bija jūsu sapnis, Vīlandera kungs, viņš tur bija viesis. Viņa prāts bija piespiedu kārtā pieslēgts Jūsu sapnim. Kad viņam svešā sapnī iestājās nāve, viņa prāts nomira, taču ķermenis nepamodās, tāpēc ari aizgāja bojā.

Mēs bridi klusējam un raugāmies viens otrā.

-    Un ko tagad? es neizturu klusumu.

-     Kā ko? Projektam ir jāturpinās, vienīgi šoreiz jūs pārliecināsieties, lai neviens neaizietu bojā, to skaitā ari jūs, Heriss norūc un pieceļas kājās.

-     Bet varbūt tad es nemaz negribu vairs piedalīties šajā projektā? Es saspringstu.

-    Šeit, Vīlandera kungs, vairs nav runas par to, ko jūs gribat vai ne. Teiksim tā jums nav izvēles. Un es došu vienu padomu nepārbaudiet to cilvēku pacietību, kuri finansē šo projektu. Tik tālu manas izpalīdzīgās rokas nesniedzas. Neaizmirstiet, kas jūs esat un par ko šeit atrodaties.

Skaidri apjauzdams tikko izteiktos draudus, nolemju neizaicināt likteni.

-     Kas notiks, ja kolektīvā seansā nomiršu es? vēl noprasu.

-     To mēs nezinām. Heriss pasmaida. Iespējams, visi vienkārši pamodlsieties, iespējams, nepamodlsies neviens. Jebkurā gadījumā rit no rīta jūs visi atkal dosieties Snaudā, tāpēc iesaku censties ar pārējiem sadzīvot pēc iespējas miermīlīgāk.

Pēc sarunas ar dakteri Herisu esmu īgnāks nekā parasti. Cietuma sargu pavadīts, dodos taisnā ceļā uz savu kameru. Mēs dosimies Snaudā jau rit no rīta, tāpēc man šonakt ir jāizdomā, kā ieviest kārtību, jo esmu taču Namatēvs. Tas ir mans sapnis.

No rīta mani pamodina agrāk nekā parasti. Četri sargi mani rupji sagrābj aiz rokām un pleciem un, neko neteikdami, kaut kur ved. Es nepretojos un dodos līdzi, cenšoties prātā vēlreiz pārcilāt pēc iespējas vairāk no vakarnakt pierakstītā.

-     Vīlandera kungs. Dakteris Heriss mani sagaida savā kabinetā un izskatās ļoti apmierināts. Labrīt, vai esat gatavs atkal doties gulēt?

Cietuma sargi nedaudz pasmīn par daktera jociņu un palaiž mani vaļā. Es kopā ar Herisu dodos uz Snaudas telpu, kur atkal tieku pieslēgts Namatēva gultai.

-   Šoreiz došu jums četru stundu handikapu. Jums jābūt absolūti gatavam, kad ieradīsies viesi. Saldu dusu! dakteris lietišķi nosaka un pieslēdz mani Snaudas seansam.

Es cenšos sakārtot domas un koncentrēties uz visu, ko esmu izdomājis pagājušonakt. Dažas domas man paslīd garām, taču lielākoties visu atceros samērā labi. Jūtu apziņu lēnām aizpeldam un pamazām iegrimstu Snaudā. Atšķirībā no citām reizēm šoreiz skaidri apzinos sava sapņa sākumu. Es vairs nevārtos pa zemi, bet gan stabili stāvu kājās, pamazām vērojot, kā pasaule ap mani iegūst arvien skaidrākas aprises. Gluži kā lēnā datorprogrammā visas sīkākās detaļas materializējas tikai pašās beigās, līdz beidzot mans sapnis šķiet tikpat īsts kā realitāte. Es spēji piešauju roku pie gurna un sataustu to, ko vēlējos tur sataustīt. Pagrozu galvu, lai pārliecinātos, vai man izdevies savā sapnī radīt ari pārējos palīglīdzekļus, uz kuriem koncentrējos, taču neko citu kā vien plašu, tumša biezokņa ieskautu pļavu nemanu. Uz bridi esmu nedaudz apjucis, taču tad atskārstu, ka šī nav tā pati pļava, kur bijām vakar, tomēr citi šo niansi nepamanīs. Pēc brīža es ievēroju jau pirmos guļošos viesus. Šoreiz rīkojos tieši tā, kā Heriss vēlējās, lai es daru vakardienas Snaudā. Pieeju klāt katram atsevišķi, palīdzu piecelties, aprunājos un cenšos izstāstīt, kur mēs esam, lai mazinātu viņu apjukumu. Kad ieraugu Bertoldu guļam pļavas vidū, nekavējoties piesteidzos pie viņa. Arī pret viņu izturos gluži tāpat kā pret pārējiem. Viņš izskatās īpaši dezorientēts, taču, apjēdzis, kurš viņu modina, Bertolds mani atgrūž, ar pūlēm pieceļas kājās un nerunādams dodas prom. Kad beidzot šķiet, ka ieradušies visi, atkal nostājos, pagriezies pret kolēģiem, un uzrunāju viņus pavēlošā tonī.

Sveicināti, kolēģi! Esmu šī sapņa Namatēvs, un jūs esat mani viesi, tāpēc arī tā turpmāk uzvedīsieties, respektējot, cienot un klausot mani. Pretējā gadījumā jūs gaida tāds pats liktenis kā Ediju, kura vairs nav starp mums. Pieminot Ediju, redzu tikko jaušamu dldīšanos ieslodzīto vidū, daudzi ir uztraukušies. Ja kāds aizies bojā šeit, viņš mirs arī realitātē, tāpēc saudzējiet sevi! Ja kāds kādu nogalinās, tad saņems tādu pašu sodu kā saņemtu cietumā, visticamāk vairāku mēnešu tupēšanu karcerī un neatgriezenisku izslēgšanu no Snaudas projekta. Taču, ja kāds izdomās nogalināt mani, tad mēs vienkārši mirsim visi!

Izdzirdot pēdējo teikumu, viss bars sāk sačukstēties un bijīgi raugās mani. Viņi vairs neatgādina rūdītus noziedzniekus, drīzāk satraukušos skolniekus.

-      Un tātad visi, kuri vēlas izdzīvot, speriet soli uz priekšu un pievienojieties man. Šoreiz esmu parūpējies par ūdeni, pārtiku un naktsmītni, taču mums būs jāstrādā komandā. Cenšos runāt pēc iespējas valdonīgāk un uzstājīgāk, lai nezaudētu iegūto autoritāti. Lielākā daļa no bara nekavējoties izvēlas pievienoties man. Es saskaitu divdesmit divus cilvēkus.

-    Kā lai mēs zinām, ka tu nemelo? Bertolds pagrūž malā dažus biedrus un lēnām tuvojas man, plaukstas savilcis dūrēs.

-    Par ko tieši? cenšoties neizrādīt bailes, atkliedzu pretī.

-    Par to, ka esi kaut kāds svētais, kuru nedrīkst nogalināt. Viņa acis naidā zvēro, un viņš lēnām tuvojas, gatavodamies uzbrukt. Es domāju, ka mums tas vienkārši būs jāpārbauda šeit un tūlīt.

-    Uz priekšu, pārbaudīsim gan! es norūcu pretī un strauji izvelku lielu, spožu nazi no maksts, kas man piesprādzēta pie gurna, pavērsdams to pret Bertolda rīkli.

-   Ak tad savācies jau visādus labumus? Bertolds pārsteigti blenž uz nazi, taču vairs netuvojas. Varbūt iedod pārējiem ari kaut ko, lai esam vienādās pozīcijās.

-     Nekādu vienādo pozīciju nebūs, es atmetu. Es esmu Namatēvs, tu tikai viesis. Tātad visi, kas ir ar mani, gatavojieties mēs dosimies uz mūsu apmetni.

Šoreiz es skaidri zinu, kurp mums jādodas, tikai ceru, ka arī viss turpmākais noritēs pēc plāna. Pēc vairāk nekā četru stundu gājiena daži biedri lūdz apstāšanos, lai atvilktu elpu. Daudzus jau ir sākušas mocīt slāpes, taču cenšos uzturēt mierīgu gaisotni, stāstot visiem, ka ūdens ir pavisam netālu. Viens no mūsu biedriem vecais Bendžamins, kurš ieslodzījumā ir pavadījis vairāk nekā divdesmit gadu, ir klibs, tāpēc norīkoju četrus mūsu grupas dalībniekus, kuriem pamīšus jāpalīdz vecajam vīram pārvietoties, lai mēs kustētos pietiekami ātri.

Turpinot ceļu, sāku prātot par Bertoldu un viņa grupu. Ņemot vērā atgadījumu ar Ediju, viņi vilcināsies ēst jebko no meža. Arī ūdens trūkums jau pavisam drīz sagādās viņiem problēmas, un, pēc manām domām, paši viņi nekur tuvumā to neatradīs. Viņiem atliek tikai viens izsekot mūs, novērot un pēc tam mēģināt aplaupīt. Pazīstot Bertoldu, esmu simtprocentīgi pārliecināts, ka tieši tas ir viņam padomā.

Vēl pēc pāris stundu garas iešanas sāku saost gaisā mitrumu tā noteikti ir zīme, ka ūdens ir pavisam netālu. Vēl pēc nepilnas stundas esam sasnieguši galamērķi, un tas izskatās precīzi tāds, kādu biju to iedomājies. Mūs sagaida milzīga nojume, zem kuras patverties lietus laikā, caur retiem kokiem saskatāma pludmale, kuras krastā piesieta laiva, un vietām starp kokiem ir sabūvētas vismaz desmit mazas koka būdiņas, kas izklātas ar zvērādām. Pie nojumes sprakšķ liels ugunskurs, un vairāki vīri skriešus metas pie tā sasildīties.

-       Fantastiski, Robij, vienkārši neaptverami! Pie manis pienāk Trejs un spīdošām acīm vēro mūsu apmetni. Mēs gulēsim vienā būdiņā, labi?

-     Protams! Es pasmaidu un jūtu ārkārtīgu gandarījumu par to, ka viss izdevies pat labāk, nekā plānots.

Kopā ar Treju un vēl diviem vīriem mēs dodamies līdz pludmalei, kur ar laivu iebraucam ezerā un jau pēc dažām minūtēm atrodam vairākus tīklus un zivju murdus, kas pilni ar lielām saldūdens zivīm. Lomu savācam laivā un dodamies krastā, lai pagatavotu visai grupai pirmās vakariņas. Pēc kārtīgas vakara maltītes izlemju šonakt palikt sardzē kopā ar vēl pieciem brīvprātīgajiem, jo esam vienisprātis, ka Bertolds centīsies mūs aplaupīt.

Pirmā nakts paiet bez kādām briesmām. No mūsu pretiniekiem ne vēsts. Trejs prāto, vai šie nav gadījumā kaut kur nomaldījušies, tāpēc kavējas. Taču citi neizslēdz variantu, ka viņi tomēr palikuši pļavā. Uzstādu noteikumu, ka mūsu apmetnei j ābūt apsargātai visu laiku gan dienu, gan nakti.

Pa dienu sadalām darbus: citi dodas mežā pēc malkas, citi meklē ēdamās ogas un sēnes. Patvaļīgi ēst jebko bez manas ziņas ir aizliegts, taču neviens to nemaz nemēģina, jo es esmu šeit vienīgais, kas pazīst meža augus. Pats lielākoties organizēju zveju un lūkoju, lai tīkli netiktu saplēsti vai sapiņķerēti. Ņemot vērā, ka Snauda nav pārtraukta, esmu pārliecināts, ka neviens no Bertolda grupas bojā gājis nav, tātad vismaz ūdeni viņi ir atraduši.

Līdzīgā režīmā paiet arī trīs nākamās dienas un naktis. Darbi veicas ļoti raiti, un esmu pārsteigts, cik daudz ir iespējams paveikt, strādājot komandā. Mums visiem atliek arī brīvais laiks, tāpēc varam atpūsties. Kāds no mūsu grupas, kurš agrāk bijis profesionāls regbija spēlētājs, no sūnām, ezera dūņām un niedrēm izveidojis kaut ko līdzīgu regbija bumbai, tāpēc daudzi no mums pievēršas šai izklaidei. Veidojam komandas un sacenšamies. Kāds cits vecāks vīrs uz bērza tāsīm ar ogli ir sazīmējis smieklīgas spēļu kārtis, tāpēc daži azartisti katru vakaru sēž ap galdu un sit trumpas. Man patiešām šķiet, ka šoreiz viss ir izdevies nevainojami, un es redzu, ka ieslodzītie šeit, brīvā dabā, jūtas lieliski un ir aizmirsuši, ka šis ir tikai sapnis, ka patiesībā viņu ķermeņi ir pieslēgti pie datoriem kādā drūmā, pelēkā cietuma telpā.

-    Hei, Vīlander, mani uzrunā vecais Bens. Es zinu, ka esmu klibs un daudz jums nevaru palīdzēt, taču es visu dienu sēžu un vēroju pārējos. Esmu pamanījis, ka tas tievais puikiņš, Rīno, vai kā viņu sauc, uzvedas ļoti dīvaini.

-    Jā? es uzmanīgi pievēršos Benam. Es tiešām visā darbu organizēšanā un steigā esmu par ko tādu piemirsis. Un kas tieši tev šķiet neparasti?

-    Man liekas, ka viņam padomā ir kaut kas nešpetns. Bens samiedz acis un pieklusina balsi, lai viņu sadzirdētu tikai es. Jau no pirmās dienas viņš ik pa laikam pazūd mežā uz ilgāku laiku, vienmēr līdzi ņemot ēdamo un vēl dažādas mantas. Man nešķiet, ka viņš tur dodas vienkārši vienatnē pamieloties.

Apdomāju Bena teikto un nolemju turpmāk vērīgāk pavērot Rīno. Pēc laika runāto apspriežu arī ar Treju, kurš atceras, ka Rīno bieži cietumā brāļojies ar Bertoldu un viņa biedriem. Protams, pirmā doma, kas iešaujas prātā, ir tāda, ka Rīno nes pārtiku Bertolda grupai, taču tas sākumā šķiet absurdi, jo viens viņš noteikti nevar regulāri pabarot desmit pieaugušus vīriešus, zogot pārtiku no mums. Bet varbūt šī pārtika ir tikai kāds papildu labums? Varbūt viņš Bertolda grupu baro vienkārši ar informāciju par mums? Taču kāpēc gaidīt tik ilgi, kāpēc viņi nav uzbrukuši jau kādā no iepriekšējām naktīm vai dienām?

Vakarā, sadalot sardzes maiņu, pats pierakstos stāvēt sardzē visās maiņās. Citi pabrīnās par manu dedzību uz sargāšanu, bet, protams, neiebilst. Puse nakts paiet pavisam mierīgi, gluži kā vienmēr, vienīgi man ir ārkārtīgi grūti palikt nomodā, jo pa dienu neesmu gulējis nemaz. Kad jau atkal gandrīz negribot laižos miegā, aiz muguras sadzirdu čaboņu. Spēji pieraušos kājās, vienā rokā turot nosmailinātu koka šķēpu, bet otrā nazi. Uzmanīgi vēroju nojumi, no kuras nāk skaņa.

-    Ei, kas tur ir? es iesaucos un pamanu, ka no nojumes puses ugunskura gaismā iznāk Rīno. Ko, pie velna, tu tur dari? es uzkliedzu.

-    Vīlander, atvaino… man nenāca miegs. Es atnācu uz pārtikas noliktavu paņemt pavisam nedaudz ēdamā. Varbūt tas palīdzēs. Viņš skatās man acīs un lēnām nāk tuvāk, taču rokās viņam itin nekā nav.

-   Esmu dzirdējis, ka tu pēdējā laikā bieži snaiksties gar ēdamo un pēc tam pazūdi mežā. Vai vari paskaidrot? atklāti prasu par šodien dzirdēto un pamanu viņa acīs bailes. No kā tu baidies?

-     Es, nē. Nu… Rīno stostās, bet nenolaiž acis no manis. Man viņa uzvedība šķiet pilnīgi aplama, tāpēc pagriežos, lai pārliecinātos, ka man neviens nestāv aiz muguras. Un tieši tad saņemu ārkārtīgi spēcīgu belzienu pa seju. Nogāžos uz vēdera, un man no rokām izkrīt ieroči. Ieraugu Bertoldu, kurš pasper manu nazi sāņus un vienu kāju uzliek man uz muguras.

-     Tā nu mēs satiekamies atkal, Namatēvi Bertolds griezīgi smej un ņirdzīgi raugās manī. Viņa seja ir klāta dubļiem un ari drēbes ir netīras izskatās, ka viņš ir centies mežā nomaskēties.

-    Sargi! es nokliedzos. Kur ir sargi?

-    Par to parūpējās tavs uzticamais biedrs. Bertolds iesmejas un pamet skatienu uz nodevēju. Vai ne, Rīno?

Es kliedzu, cik spēka. Būdiņās sākas kņada, un visa mūsu grupa izskrien ārā pie nojumes. Citi paķēruši koka šķēpus un ir gatavi cīņai. Mēs esam krietnā pārspēkā. Vismaz divi mūsējie uz vienu Bertolda biedru.

-     Nē, nē, nē! Bertolds teatrāli māj ar rādītājpirkstu un šūpo galvu. Nedomāju, ka tā būs laba ideja. Jūs taču negribētu, ka es ko nodarītu Namatēvam, tad mēs taču visi mirsim. Viņš pieliek manis paša nazi man cieši pie rīkles.

Es manu, kā mūsu grupas biedri brīdi saspringst, taču tad piekrīt padoties. Visiem ir jānodod savi ieroči un jāstājas rindā.

-    Teiksim tā, Bertolds atkal pievēršas man. Es nu tiešām neticu, ka tu mums esi tik neaizskarams. Varbūt nogalināt tevi būtu pārāk riskanti, taču kurš man liedz tevi nedaudz ievainot un paspīdzināt, vai ne? viņš pieliek nazi man pie krūtīm un ievelk ādā švīku. Es kliedzu sāpēs un mēģinu izrauties no pakalpiņiem. Tad viņš pievēršas manām kājām un ietriec naža asmeni man nedaudz virs ceļa. Man šķiet, ka tūlīt aiz sāpēm izlaidīšu garu. Es kliedzu un auroju, bet tas viņus tikai uzjautrina.

Pēkšņi ar acs kaktiņu pamanu, kā Trejs, neizturēdams manu spīdzināšanu, no muguras metas virsū Bertoldam. Trejs ir vismaz trīs reizes mazāks par milzīgo vīru, tāpēc spēj tikai uzlēkt viņam mugurā un apķerties ap kaklu. Bertolds ar strauju vēzienu nomet mazo zēnu no muguras un ietriec nazi viņam tieši krūtīs. Treja grimase sastingst, un dzīvība zēna acīs izdziest. Izmantodams mirkli, kad Bertolda pakalpiņu uzmanība ir novērsta, es izlaužos no viņu tvēriena un vienam izrauju no rokām šķēpu. Bertolds pagriež galvu pret mani, truli smīnot, bet viņš noteikti nedomā ka esmu ticis pie ieroča, tāpēc es nekavējoties iegrūžu šķēpu viņam krūtīs.

Apkārt valda absolūts klusums. Gan mūsējie, gan Bertolda drauģeļi ir pilnībā apstulbuši no visa, kas noticis pēdējo desmit sekunžu laikā. Es vēlreiz paraugos uz Treju. Viņš ir miris, pagalam. Drosmīgākais zēns, kādu jebkad esmu pazinis, kurš reiz glāba savu ģimeni un tagad centās glābt arī mani, neskatoties uz draudošajām briesmām. Bertolda acis ir izspiedušās un sarkanas, viņš norīstās un izvemj tumši sarkanas asinis, kas notek gar mutes kaktiņiem. Pēdējais, ko viņš nogārdz, pagriežoties pret Rīno, ir: "Nogalini viņu!"

Un es sajūtu asas sāpes mugurā un krūtīs. Paliecis galvu uz leju, ieraugu šķēpa galu, kas ir izdūries cauri manai miesai. Tad sajūtu vēl vienu, un vēl. Fonā dzirdu kliedzienus un zvērīgi skaļu kņadu, man trūkst elpa, es rīstos un vemju asinis gluži kā Bertolds, līdz sabrūlcu. Manu acu priekšā viss kļūst blāvs. Pirmo reizi sajūta ir pavisam citāda nekā parasti, izejot no Snaudas. Es šoreiz aizeju ne tikai no Snaudas. Un pārējie? Kas notiks ar viņiem?

Es cenšos atvērt acis, bet visapkārt viss ir tik spožs. Dzirdu dīvainas skaņas. Tādu kā rūkšanu un dīkšanu, šņirkstēšanu. Es raugos apkārt un pamazām spēju saskatīt daktera Herisa kabinetu, bet es nesēžu krēslā, nestāvu arī kājās, tomēr es atrodos tur. Heriss sēž savā krēslā un drudžaini spaida datora taustiņus, tad paceļ roku un iztaisno pirkstus, lai strādātu ar datora projicētajām hologrammām. Tiklīdz viņš atkal sakļauj plaukstu, mans skatiens piespiedu kārtā pievēršas viņam.

-   Vīlandera kungs, vai jūs mani dzirdat? Heriss mani uzrunā ar tipisko dežūrsmaidu.

-    Jā, dzirdu gan. Kas notika, kur es esmu, kāpēc es nevaru pakustēties?

-    Par kustēšanos jums, Vīlandera kungs, vairs nekad nebūs jāuztraucas, Heriss vēsi atmet.

-     Pareizi, es nomiru. Tas ir, mani nogalināja. Vai pārējie ari pamodās?

-     Pārējie? Heriss gandrīz sāk klaji smieties. Tu, Namatēvs, nomiri, tāpēc jūs visi nomirāt. Kas tur neskaidrs? Es taču jums stāstīju, kā tas darbojas.

-    Bet es taču esmu dzīvs! Esmu pilnīgā nesaprašanā.

-   Dzīvs? Arī tā to var saukt. Kaut gan nē, Heriss it kā sāk strīdēties pats ar sevi. Jūsu ķermenis gāja bojā. Bet prāts ar nelielu mūsu palīdzību tomēr izdzīvoja. Šobrīd es jūs varētu nosaukt par ļoti attīstītu datorprogrammu, ko es dēvēju par Namatēvu.

-    Bet kā? es cenšos pagrozīt galvu, lai aplūkotu pats sevi, taču saprotu, ka man nekā nav, man nav miesas. Herisam ir taisnība. Un ko tagad? es satraukti ievaicājos.

Tagad beidzot viss ir kārtībā. Projekts ir pabeigts un izdevies gluži kā plānojām. Pateicoties jums, mēs tikām pie programmas, kuras izveidošana prasītu vismaz desmit gadu, un jau rīt es varēšu jums pieslēgt visu cietumu. Lieliski pastrādāts, Vīlandera kungs, lieliski pastrādāts, Heriss smej. Tieši tā, kā mēs to bijām iecerējuši. Kas to būtu domājis, vai ne?

Es esmu Namatēvs. Pirmā Snaudas programma.

Arnis Buka purpura karaļa galmā

The yellow jester does not play But gentle pulls the strings And smiles as the puppets dance In the court of the crimson king'

King Crimson, In the Court of the Crimson King I

Mīkstā samta mantija, gar malām apšūta ar baltmelni plankumotajām Zvēra ādas strēlēm, uz Karaļa pleciem sakustējās, viņam piešķiebjot galvu un vēl par pāris soļiem atkāpjoties no gleznas. Viss galms kā viena milzīga no daudzām mazākām acīm sastāvoša mušas acs bija piekalts Karaļa lūpām, gaidot vērtējumu un to, vai Gleznotājam šī diena būs pēdējā vai ari viņš atstās pili kā bagāts vīrs.

Karalis bija pētījis gleznu pietiekami ilgi, lai sasprindzinājums būtu paspējis piepildīt visu Troņa zāli, kuras vidū stāvēja pabeigtā glezna. Par spīti augstajam kupo-

* Rau, galma āksts vairs nespēlē, Vien stīgas rausta dīks Un smaida, lellēm dejojot. Tur, kur purpura karalis mīt.

lam un daudzkrāsainajām, tuvās jūras gaisa sāļumā izmiecēto saules staru piepildītajām vitrāžām, saspringuma biezums bija padarījis gaisu smagu un spiedīgu.

Gleznotājs stāvēja tieši zem vienas no vitrāžām; viņa kalsno, no saules iedeguma izvairījušos seju ar augsto pieri un izteiktajiem vaibstiem varēja saskatīt visos sīkumos. Āksts vēroja sviedru lāsi, kas krājās uz bālajiem Gleznotāja deniņiem. Mirkļi gāja, līdz lāse bija gatava; tā sakustējās un sāka ceļu lejup pa neskūto vaigu, nesteidzīgi izvairoties no bārdas rugāju slazdiem. Vaigs. Tad viegls pagrieziens gar šauro lūpu kaktiņu. Atelpa. Tad tālāk lejup, uz zodu.

Beidzot Karalis pārtrauca klusumu, taču tas vēl nebija spriedums. Viņš pievērsās diviem Galma gudrajiem ar gariem, sirmiem matiem, kuplām bārdām un mezglotiem pirkstiem:

"Kā lai es novērtēju šo darbu, gudrie vīri? Vai Gleznotājs ir iespējis to, ko spoguļi nespēj?"

Gudrie aši saskatījās, cenšoties noskaidrot, ko otrais ir pamanījis Karaļa sejā, tam vērojot gleznu. Viņu sprieduma likme gan bija tikai Gleznotāja galva, tomēr Purpura karaļa galmā pat gudrajiem nebija pārāk gudri izteikt spriedumu, kas atšķirtos no Karaļa domām. Pirmais gudrais palocījās un teica: "Glezna priecē, Jūsu Augstība. Tomēr tās līnijas melo. Daudz no tā, kas īstenībā ir taisns, gleznā ir izliekts." Otrais gudrais palocījās un teica: "Glezna pievelk, Jūsu Augstība. Tomēr attālums tajā ir mānīgs. Tas, kam vajadzētu būt tuvam, šķiet tāls, bet tuvās lietas šķiet neaizsniedzamas."

Karalis pamāja par zīmi, ka ir dzirdējis, bet varēja redzēt, ka Gudro atbildes Karali neapmierina. Karalis palūkojās uz Gleznotāju. Sviedru lāse uz Gleznotāja zoda slīdēja tālāk, līdz aizskāra nenomazgātu purpura krāsas traipu uz kakla. Traips iespīdējās. Taču Gleznotājs nenolaida skatienu.

Ākstam patika Gleznotāja acis brūnas un ar garām skropstām. Parasti, ja tās vēroja ilgi diezgan, tajās vienmēr varēja apjaust krītošu rudens lapu smaržu. Ari tagad acis bija tikpat klusas kā allaž, tomēr Ākstam ienāca prātā, ka Gleznotājam šobrīd negribas mirt. Garo gadu laikā, ko Gleznotājs bija pavadījis pilī, radot šo gleznu, Āksts Gleznotāju bija vērojis pietiekami ilgi, lai zinātu, ka nāvei Gleznotāja pasaulē nav vērtības. Tomēr, ai, cik labi Āksts zināja, ka nebaidīties no nāves vēl ir par maz, lai tad, kad pienāk tās brīdis, spētu nomest no pleciem sajūtu, ka tik ļoti negribas mirt. Tieši šobrīd un šeit..

Pēkšņi Karaļa sprogainie mati noplīvoja straujā pagriezienā, un viņš pievērsās Ākstam. Pilnīgajās un sulīgajās kā nogatavojušies ķirši lūpās bija pussmīns, kuru tik daudzi galmā slepus dēvēja par nežēlīgu un kurā Āksts vienīgais dažkārt saskatīja noguruma un pat skumju ēnu.

"Pie velna tās pārgudrās pļāpas! Paskandini savus zvārguļus, manu Ākst, un pasaki, vai tev glezna patīk! Vai Gleznotājs ir izpildījis savu solījumu?"

Tālās Āksta atmiņās atskanēja toreiz vēl jaunā Gleznotāja pārdrošā balss, kad viņš smējās par Karaļa dusmām uz spoguļiem. Telpa bija šī pati Troņa zāle, taču ļaužu toreiz bija daudz mazāk. Tikai trīs. Karalis ar sviedru saķepinātiem matiem, vairākām spoguļu lausku radītām brūcēm mīkstajā, rūpīgi koptajā ādā un kailu zobenu saplēstu spoguļu vidū. Gleznotājs, kurš vienīgais nebija aizbēdzis, Zvēram trakojot Karaļa acīs, un kurš pat uzdrošinājās smieties par Karaļa dusmām uz spoguļu nespēju dot tādu galma atspulgu, kādu to vēlējās Karalis. Āksts, kurš vienīgais no visa galma savām ausīm bija dzirdējis Gleznotāja solījumu radīt gleznu, kas spētu to, ko spoguļi nespēj.

Kā pienācās, Āksts ieņirdzās, trakā ātrumā vairākkārt palēcās un papurināja galvu, liekot pie cepures un kurpēm piestiprināto zvārguļu ļerkstoņai izspurgt cauri saspringuma smagumam un uzskriet augšā līdz pašam kupolam. Tad skaņa nokrita atpakaļ, vēl bridi atbalsojās Troņa zāles kaktos, līdz atkal iestājās klusums. Āksts sāka vērpt vārdus:

"Varbūt Gleznotājs ar savām līnijām un attālumiem arī melo. Tāpat kā spoguļi. Taču mēs visi melojam, mans Karali. Spoguļi. Gleznotāji. Sievietes. Zobeni. Arī tu, mans Karali, ari tu."

Āksts redzēja, kā Karaļa acu kaktiņā mostas Zvērs. Vēl nebija pamodies, modās. Pat varēja iztēloties, kā Karaļa galvas iekšienē tas pusmiegā sakustas un ar asajiem nagiem uzmanīgi un tikai mazliet ieskrāpē Karaļa acis no iekšpuses. Bet viņš bija pieredzējis Āksts vēl Karalis klausījās un sakāmajam vēl bija vieta. Ieķiķināšanās, ar muti vien. Zvārguļi klusēja, jo Āksta acis un piere tobrīd bija iecirstas akmenī un ledū.

"Hehē, vēl vairāk, arī es meloju, mans Karali. Un varbūt tieši šobrīd."

Izbāzta mēle, piemiegta acs. Tomēr arī pie šīs kustības zvārguļi neizdvesa ne skaņas.

"Bet man liekas, ka tas nav no svara. Jo krāsas, manu Karali, tās ir tava galma krāsas. Pat ja Gleznotājs melo, viņš melo tava galma krāsās. Un to viņš dara daudz labāk par jebkuru spoguli uz pasaules, lai cik greizs vai taisns tas būtu."

Āksts vēl gribēja teikt, ka Gleznotājs ir uzgleznojis daļiņu no pils Dārza, bet noklusēja. Tikai pauze. Tieši tik īsa. Tad kūlenis ar kritienu uz dibena un atkal ņirgt, ļaujot nekaunīgajām zvārguļu mēlēm grūstīt Troņa zālei nepierasto smagumu. Neviens cits no galma pat nepakustējās.

Tad Karalis iesmējās, un Āksts zināja, ka Zvērs šodien dusēs.

"Krāsas… Tev taisnība, mans muļķa Ākst, krāsas! Līnijas, samēri, attālumi, to visu jau bija mēģinājuši spoguļi. Mēģinājuši un nevarējuši. Tikai krāsas ir tiesīgas izrunāt mana galma vārdu. Jā, Gleznotāj, tavs darbs tiek pieņemts, un no šodienas tava glezna vienmēr rotās šo zāli."

Karaļa smiekli pārvērtās rēcienā:

"Vīnu! Tūlīt!"

Saspringums nokrita no pašas kupola augšas un sašķīda pret Troņa zāles grīdas mozaīkām tūkstoš neredzamās lauskās. Viss, kas nekustējās, uzsprāga kustībā, un tieši tajā brīdī gleznas līdzība ar Karaļa galmu bija tik acīmredzama kustīgas rokas, smalkas piedurkņu mežģīnes, aplausi, sulaiņi, paplātes, spēlmaņi, klarnetes un klavesīni augstos toņos, sejas ar košām lūpām un biezu pūdera kārtu virs mīkstas ādas, parūkas, kūkas un purpura vīns kristāla glāzēs. Krāsas un tikai krāsas. Krāsas bija iezīdušās visur, ne vien lietās, kurām pievērsās acis, bet ik smaržā, ik garšā, ik skaņā. Šķita, ka visi kustas daudzkārt ātrāk, nekā iespējams, krāsas virpuļoja visapkārt, caur cepures zvārguļu mutēm tās ielauzās Āksta galvā, līdz viņš noreiba un pasaule izplūda neskaidros, taču tik un tā krāsainos gaismas apļos.

Pārmaiņa no saspringtās nekustības uz citkārt ierasto Purpura karaļa galma krāsu steigu bija tik pēkšņa, ka Āksts jutās vājš un gribēja apsēsties. Taču nebija laika viņš bija Āksts, viņu jau grūstīja, mudināja, un atkal viņš ņirdza, iztukšoja vīna glāzi, kūleņoja, pagrūda Karaļa mīļāko medību suni un iekoda kādas galma dāmas kājā. Krāsas satvēra Ākstu, un viņš ļāva tām aiznest sevi prom no Troņa zāles uz izpriecu un baudu vietām, ar kuru daudzumu un dažādību Purpura karaļa pils bija izslavēta pār zemju zemēm, ļāvās, kā bija to darījis vienmēr, ļāvās tieši tā, kā to arī gaidīja no Purpura karaļa galma Āksta.

Tikai daudz vēlāk pēc tam kad pirmā skurbuma devītā viļņa virsotnei jau bija sekojis neizbēgamais pārguruma radītais kritums, īss miega brīdis un atkal atmošanās Purpura karaļa galma dzīrēs, kuras, reiz sāktas, mēdza ilgt dienām un naktīm bez skaita, Āksts atstāja galmu un atgriezās Troņa zālē, kuras goda vietā nu slējās Gleznotāja meistardarbs. Āksts domāja, ka neviena šeit nebūs, un tomēr nē. Tieši pretim gleznai uz grīdas mozaīkām nekustīgs sēdēja Gleznotājs, un viņa skatiens šķita iestidzis gleznā. Katru Āksta soli pavadīja zvārguļu mēļu neritmiskā šķindoņa, bet Gleznotājs tam nepievērsa uzmanību. Āksts apsēdās viņam blakus, un, zvārguļu atbalsīm pazūdot, viņus apņēma klusums plašs un reizē trausls, kāds tas parasti ir pārāk lielās telpās. Bija jau nakts, ārā spīdēja gandrīz pilns mēness. Logu vitrāžas varēja redzēt, taču tās bija daudz aukstākas nekā dienā.

Glezna. Te nu bija viss Purpura karaļa galms. Karalis ar saviem platajiem, mazliet apaļīgajiem pleciem un gaiši brūnajām, tikpat kā blondajām cirtām līdz pleciem, paceltu galvu un smīnu uz lūpām. Viņam apkārt galma bruņinieki: visi ar zobeniem un katrs savā īpašajā tērpā. Gan turnīru mūžīgais uzvarētājs Sarkanais bruņinieks stiprām rokām, platām plaukstām, īsiem pirkstiem, tērpies cieši piegulošā kreklā, zem kura asajiem, spilgti sarkanajiem un sniega baltajiem rombiem skaidri varēja apjaust ķermeni. Gan Mēnesgaismas bruņinieks slaids, noskūtu galvu, pilns ar nopūtām un noskaņām, tērpies melnā ar daudzu, dīvaini izkaisītu sudraba pusmēnešu un pilnmēnešu rotājumu, rokām, kuras kopš bērnības bija radinātas pie zobena, bet kuru pirksti prata kustēties tik līdzīgi ūdenszālēm upē, ka mācēja saprasties arī ar Āksta mandolīnas stīgām. Gan pārējie dažādu krāsu ģērbos un ar dažādām dotībām un savādībām, kas viņiem ļāva būt par bruņiniekiem Purpura karaļa galmā; visi izretojušies puslokā ap Karali. Aiz viņiem raibā jūklī: abi Galma gudrie, apaļīgais Astrologs ar sajaukto matu ērkuli, degunkniebi un uzkrītošo, sudrabzilo zvaigžņu tulka tērpu, Alķīmiķis ar skābju izēstajiem sārti sausajiem pleķiem uz rokām un vaigiem, Bende ar aizsegtu seju, spēlmaņi, galma dāmas krāšņos tērpos, bardi, pāži, žonglieri, mūki, kastrāti, sulaiņi… Un gleznas stūrī, it kā priekšplānā, bet reizē arī malā, Āksts savās nemainīgi dzeltenajās drānās, virs kurām šur un tur bija uzšūts pa sarkanam ielāpam, zvārguļiem pie cepures un kurpēm, pirkstiem rotaļājoties ar mandolīnu.

Figūras gleznā bija izvietotas dīvaini likās, ka visi galminieki gan no priekšplāna, gan aizmugures lūkojas tieši uz gleznas vērotāju, turklāt Karalis vēl vienlaikus paturēja acīs arī visus pārējos. Vienīgi Āksta acis attēlā neredzēja, tās vērās prom no skatītāja un neuzkrītoši vēroja galminiekus un Karali. Taču jau kopš tā laika, kad Gleznotājs

Ākstam vienīgajam no galma bija atļāvis aplūkot pirmo gleznas uzmetumu, visvairāk pārsteidza krāsas. Katrreiz, kad Āksts redzēja gleznu, šķita, ka tā ir pārāk pārpildīta ar nemieru, kurš teju teju pārpilēs pāri gleznas malām.

Gleznotāja skatiens pievērsās Ākstam. Neatraujoties no gleznas, Āksts noņēma ar rupju linauklu kaklā pakārto vīna krūku un pastiepa to Gleznotājam. Dzirde bija jutīgāka nekā parasti, gleznas krāsas, aukstās mēnesgaismas apskalotas, saplūda dīvainā simfonijā ar klusajiem Gleznotāja smiekliem:

"Tu atkal esi iedzēris, mans draugs!"

"Esmu gan. Tas pieder pie amata. Bet šoreiz tas ir tikai vīns, nevis kāds no Alķīmiķa celles krājumu brūvējumiem. Turklāt iedzērušam šodien vajadzētu būt tev. Tava kalpība Purpura karaļa galmā beidzas, turpmāk tu savas otas varēsi mērkt zeltā un uz audekla padarīt par nemirstīgu jebko. Kad tu dosies prom?"

"Rītausmā. Zirgi un mantas jau gatavi."

Ākstam kļuva žēl, ka Gleznotājs aizbrauc. Viņš bija pieradis pie Gleznotāja un gribēja, lai tas vēl paliek galmā, lai vēl turpina gleznot un Āksts vēl varētu vērot viņa darbu. Varbūt tāpēc Āksts pamanīja.

Gleznotājs redzēja, ka Āksts saraujas.

"Kas?"

Āksts aizvēra acis, tad atkal atvēra. Sajūta joprojām bija šeit.

"Laikam muļķīgi. Pēkšņi likās, ka gleznā vēl kaut kā trūkst. Ka glezna vēl nav gatava. Ka vēl kaut kā no Purpura karaļa galma trūkst."

Gleznotājs ilgi klusēja. Āksts nodomāja, ka būs viņu aizvainojis. Tad Gleznotājs teica:

"Es zinu."

Āksts nesaprata:

"Varbūt tu varētu mēģināt uzgleznot to, kā trūkst? Kāpēc tu to nedarīji?"

"Vai tad es nemēģināju? Desmitiem, simtiem reižu. Bet tas nav tas. Kā lai tev izstāsta… Nu, labāk pasaki man vai tu gribētu, lai es kaut ko vēl piezīmēju klāt? Vēl vienu vīna pudeli vai labāk kādu puvuša puķkāposta gabalu? Vai lai norauju drēbes kādam, vai lai pielīmēju vēl vienu spalvu pušķi pie frizūras?"

Āksts vēlreiz paskatījās uz gleznu un domās centās tajā veikt Gleznotāja piedāvātās izmaiņas un vēl virkni savu iecirta pliķi un skatījās kā pirksti atstāj pēdas pūdera kārtā, izdzēra tukšu pusi no vīna glāzēm uz paplātes, mainīja tērpus, saspraudes, auskarus, dauzīja un atkal mirklī nevainojami salīmēja skulptūras… Priekšmeti gleznā mijās kā gadatirgus karuseļa ritenī, bet tam nebija nozīmes. Gleznā nekas nemainījās. Pareizāk sakot, nekas nemainījās tajā gleznas sajūtā, kura bija ieaugusi Ākstā, dienu no dienas vērojot, kā Gleznotājs pa sīkam krāsas punktiņam liek kopā un pulē Purpura karaļa galma īsto spoguli.

Āksts teica:

"Nekas nemainītos."

Gleznotājs piekrītoši pamāja, un tobrīd viņa acis atkal smaržoja pēc rudens lapām.

"Tieši tā. Nekas nemainītos."

Tad viņš vēlreiz palūkojās gleznā un nošūpoja galvu:

"Var piekrāpt Karali, kurš nepamanīs, ka glezna nav pabeigta, bet nevar piekrāpt pats sevi. Es esmu izsīcis. Es esmu sauss. Šī glezna un šī dzīve šeit, Purpura karaļa galmā, mani ir izkaltējusi kā starp krāsainas bilžu grāmatas lapām iespiestu zāles kušķi. Vēl mazliet, un es sabirztu. Tāpēc es atdevu gleznu Karalim, kura neuzmanība man saglabāja galvu. Lai gan nezinu. Varbūt arī viņš pamanīja, tikai neteica."

Viena no tām atsperēm, kuras, kā Ākstam šķita, noteikti bija noslēptas Gleznotājā un kuras parasti uzvilka otu viņa iekšienē, tobrīd atsprāga vaļā, un Gleznotājs pielēca kājās, pieskrēja klāt gleznai.

"Dažbrīd man liekas, ka es zinu, kā varētu uzzīmēt to trūkstošo. Nevis ar otu, bet ar lāpu, iekrāsot ar liesmām, ļaut, lai aukstais audekls salecas, apdedzinās. Vai ar zobenu. Cirst, skatīties kā asmens pārrauj, pārtrauc. Un tajā brīdī, tieši tajā gandrīz netveramajā brīdī, kad liesmas ar savām alkainajām mēlēm jau pieskartos tik padevīgajai eļļai uz audekla vai kad zobena asmens kritiens būtu lejupceļā un neapturams, taču pirms vēl iznīcība ņemtu virsroku, glezna būtu pabeigta. Tik to mirkli."

Atspere bija iztaisnojusies, Gleznotājs apklusa, atbalss izldīda Troņa zāles tumsas plašumā.

Pirmie saulesgaismas stari iespīdēja caur vitrāžām un kā raiba gaiļa balss sāka modināt gleznu. Gleznotājam bija jādodas ceļā. Āksts vēlējās viņu pavadīt vismaz līdz pils vārtiem. Kad abi jau gāja ārā no zāles, Ākstam ienāca prātā doma:

"Bet varbūt kaut kā pietrūkst pašā Purpura karaļa galmā? Tu taču nevari uzgleznot to, kā nav. Vai vēl nav. Vai vairs nav. Varbūt katrai lietai uz pasaules ir savs īstais izskats, kuru cilvēki iepriekš nevar ne zināt, ne uzgleznot. Bet tie, kas mēģina, var tikai sajust, ka kaut kā trūkst."

Gleznotājs uzmanīgi palūkojās Ākstā, tad paraustīja plecus un tā kā izklaidīgi piebilda:

"Vai varbūt pietrūkst kāda."

11

Jaunpienācēji Purpura karaļa galmā sākumā dažkārt mulsa no pils zāļu un istabu pārpilnības. Tomēr, ja viņi izrādījās palicēji, tad mulsums ātri pārgāja. Ne jau tāpēc, ka kāds viegli iemācītos aptvert pils bezgaldaudzo telpu izkārtojumu, jo to bija tāds lērums, ka pilī nomaldīties mēdza pat šeit dzimušie. Iemesls bija gluži cits Purpura karaļa galmā itin labi varēja iztikt, nepaturot galvā tādus sīkumus kā to, kurā pils vietā tu īsti atrodies vai kādā diennakts stundā esi pamodies. Dzīve Purpura karaļa galmā bija spēle, bezgalīga spēle, kurā iesaistoties pieliek visas pūles, lai tādus šķietamus šķēršļus kā vēlmi atpazīt laiku un telpu aizslaucītu prom, lai rotaļas aizrautība noņemtu jelkuras rūpes un nastas.

Pilī bija plašas zāles, kurās pietika vietas gan neprātīgām dejām un karnevāliem, gan raibraibiem mākslas darbiem no tuvām un tālām zemēm, gan bagātīgi klātu galdu rindām, gan turnīriem un nāvessodu izpildei. Bija mazi un slēpti kambari, pilni ar nešpetniem rīkiem, kas ļāva iemiesot jelkuras no izlaidīgajām vēlmēm, kādas tik iemaldījās galminieku galvā. Bija neskaitāmas istabas, piemērotas visvisādiem baudu gūšanas veidiem, gan piepildītas ar baldahīniem un mežģīnēm, gan vieglu miglu un ūdenspīpēm, gan ar tik viltīgām krāsām un zīmējumiem, ka to īsto izkārtojumu un valdzinājumu varēja pamanīt tikai pēc tam, kad kāda no Alķīmiķa kambara dzirām noņēma acīm dažas no krāsām un citas padarīja daudzkārt spilgtākas nekā parasti. Un vēl un vēl, un vēl.

Visīpašākā vieta pilī atradās pašā tās viducī vismaz tā šķita vairumam, kas apgalvoja, ka tur bijuši. Pils bija kā aplis, kura ārmalu aizņēma visi nesaskaitāmie pils torņi, zāles un istabas, bet Dārzs atradās apļa iekšienē. Tomēr par Dārza atrašanos ir ļoti grūti kaut ko droši apgalvot. Par visām pārējām pils telpām, lai cik un kādas tās arī būtu, tomēr nebija nekādu šaubu, ka tās šeit bija. Lai gan Purpura karaļa galmā nevienu īsti neinteresēja, kurā pils daļā viņš atrodas, taču nevienam arī nebija šaubu, ka kāds ar plānu veidošanu apsēstais varētu pili pārvērst par neizteiksmīgu taisnstūru un apļu virteni, visas baudīšanas vietas saliekot vienotā, sausā plānā. Ar Dārzu bija citādi. Dārzā likumi par to, ka augša vienmēr ir virs apakšas, ka labais ir pretējā pusē kreisajam vai ka vēlāk ir pēc agrāk, nedarbojās.

Daudzi galmā tā īsti nemaz neticēja, ka Dārzs patiešām pastāv, jo tajā iekļūt spēja nejau katrs. Ikviens varēja aiziet līdz vietai, kur Dārzam vajadzēja būt, paspert vēl dažus soļus un tad attapties citā pils istabā, nevis Dārzā. Kāpēc tā gadījās, Āksts nezināja. Reiz viņš par to jautāja Galma gudrajiem, taču arī viņi nevarēja dot skaidru atbildi. Vēl vairāk pēc vārdiem, kurus Galma gudrie izvēlējās, Āksts domāja, ka viņi paši tā arī nekad Dārzā nav bijuši. Lai gan varbūt vienkārši Āksts nekad nebija bijis tajā Dārza daļā, par kuru stāstīja Galma gudrie. Ja kāds pajautātu Ākstam, viņš teiktu: lai ieietu Dārzā, jāpievērš uzmanība sīkām lietām, kurām tik viegli ir paskriet garām, lietām, kuras var pamanīt tikai tad, ja negribas skriet. Un tad, protams, Āksts jautātājam iespertu, apmestu kūleni un, skanot zvārguļiem, ņirgdams aizjoņotu prom.

Tiesa, Āksts ari bija dzirdējis, ka daudziem no galma, sperot pirmos soļus Dārzā, pēkšņi atkal gribas steigties.

Viņi ierauga kādu no tiem dīvainajiem dzīvniekiem, kas tur mīt, un uzreiz cenšas to sagūstīt. Sataustīt, kā satvertās radības satraukums saplūst kopā ar paša steigu. Laikam tas sagādā baudījumu, bet tie, kas tā dara, Dārzā ilgi palikt nevar. Spilgtiem miesas kairinājumiem, kas vienmēr ir pārpildījuši Purpura karaļa galma dzīru telpas, Dārzā vietas nebija tie Dārzā bija tikpat sveši kā Dārza iemītnieki ārpus Dārza. Steigas radītais satraukums Dārzā ātri pārgāja, ķermenis kļuva it kā nejūtīgs, un steidzīgos pārņēma nepārvarama vēlme būt prom no Dārza. No malas jau nekad nevar zināt, bet Ākstam šķita, ka daudzi pat savā augstākajā baudas trīsu brīdī neieraudzīja neko vairāk par sajūtu, ka ieeja Dārzā ir tepat netālu.

Tomēr arī tiem, kas iekļūt Dārzā nespēja, Purpura karaļa galms dāvāja ļoti daudz iespēju, kā aizpildīt laiku starp bridi, kad Karalis atgriezās no viena karagājiena, izlaupījis un pievienojis savām zemēm vēl kādu no kaimiņkaralistēm, un bridi, kad bezgalīgās dzīres Karali no garlaikoja tiktāl, ka atkal tika atrasts nākamais naidnieks un atkal tika pulcēts karaspēks.

Kā šodien, kad Karalis nolēma pārbaudīt pils pavāru mākas un kad viena ēdiena kārta sekoja otrai, atļaujot tikai tik garus pārtraukumus, lai galminieki, kas vairs nespēja sagaidīt kārtējos gardumus ar pietiekamu sajūsmu, pagūtu aiziet līdz plašās zāles malā novietotajam bluķim, paviļāties uz tā un atbrīvoties no iepriekš apēstā aiz bluķa izliktajās zeltītajās bļodās. Izlietotās bļodas sulaiņi centās aši nest prom, taču, izēšanās dzīrēm ieilgstot, Āksta deguns saoda, kā katrai nākamajai dienvidzemju garšvielu smaržai un viegli piedegušu tauku smārdam no katra nākamā cepeša arvien vairāk piejaucās klāt kas saldenskābs.

Āksts, kājas sakrustojis, sēdēja uz grīdas iepretim dzīru galdam. Ēstgribas nebija, pa visu dzīru laiku viņš bija tikai izdzēris kausu vīna, un, jo izklaides kļuva skaļākas, jo ēdieni kļuva garšvielām bagātāki, jo mazāk Ākstam gribējās tos nosmēķēt. Tā kā Āksts sēdēja uz grīdas, viņš vienlaikus paturēja acīs gan galda virsmu, gan pagaldi. Bija interesanti vērot, kā galminieku kājas zem galda dzīvo savu dzīvi, kamēr rokas lika mutēs nākamās ēdiena kārtas gabalus.

Viņa skatiens apstājās pie Sarkanā bruņinieka, kura roka no mandarīnu mērces tērces uz ceptā sivēna sāniem galda virspusē pārvietojās blakussēdētājas svārku krokās zem galda. Pirksti, ātri slīdot uz priekšu dziļāk svārku iekšpusē, ieplēsa padevīgākos no zeķu diegiem. Uz irbuļa uzdurtā plānā gaļas šķēle apstājās pusceļā uz dāmas muti, cauri vēsajai grima kārtai vaigos iešāvās sārtums. Sarkanais bruņinieks iesmējās. Ākstam šķita, ka Sarkanais bruņinieks nemaz nejūt miesu, kura pakļāvās viņa pirkstiem, ka viņam sievietes bija tikai vēl viens kaujas lauks iegūt kādu bija tāpat kā ļaut asmenim sadragāt pretinieka krūškurvi. Baudu nes uzvara, bet sievietes vaidi vai arī nogalinātā pēdējais kliedziens nav nekas vairāk kā uzvaras zīme.

Pārējie. Galma dāmu bāli rozā tērpi, mežģīnes un dekoltē, spalvu pušķi pie bruņinieku cepurēm, drupačas bārdās, smalkas dakšiņas, lieli naži, nedzīvas cepto sivēnu acis. Āksta acīs tērpu krāsas un ēdienu aprises saplūda kopā ar iedomātajām gāršām, apvienojot mielastu vienā nedalāmā taukā sivēna bāli-rozā-tumši-zilā-ar-sarkaniemtraipiem-mazliet-piedegušā smaržā. Tomēr vienlaikus cauri dziru vieglumam un krāsām arvien skaidrāk varēja apjaust pelēcīgas noguruma lāses, kuru krātais smagums neizbēgami, kā jau visās dzīrēs, lēnām ieēdās galminiekos. Cauri nākamajiem kraukšķiem un atraugām, dodoties uzbrukumā cepto sivēnu armādai, arvien pamanāmākas kļuva Karaļa žāvas un to raisītais saspringums un gaidas galminiekos, baidoties un reizē ziņkārīgi baudot domas par to, kāda Karaļa iegriba dzīs šīs žāvas prom.

Āksts pastiepās pēc vīna krūkas un ielēja sev vēl vienu pilnu kausu. Lai gan Purpura karaļa galmā viss bija tikai tas labākais, tomēr vīns Ākstam šķita pārlieku skāņš. Viņam pēkšņi iegribējās kādu no tiem dīvainajiem brūvējumiem, kurus Alķīmiķis pēc Karaļa pavēles mēdza iznest no savas celles. Visdrīzāk vienu no tiem, kas pasaulei atņēma krāsas, atstājot tikai melno un balto visdažādākajās pelēkā nokrāsās. Melnbaltās dziras vienmēr bija Āksta iemīļotākās. Krāsas ir krāšņas, tās aizrauj, bet izkliedē un pēc sevis atstāj tukšumu.

Pēc brīža kādā galda vietā sākās neliela kņada tās cēlonis bija tusnīgais galma Astrologs, kas beidza berzēt muguru ar tieši šim nolūkam pagatavoto kasīkli garā, pulētā koka kātā ar mazītiņu plaukstu un smailiem, grābeklim līdzīgiem koka pirkstiem galā. Astrologs mēģināja celties kājās, murminādams kaut ko par īpašo un vienreizējo dienu, bet blakus sēdošie Galma gudrie aiz tērpa platajām piedurknēm vilka viņu atpakaļ lejā.

Galma gudro nemiers piesaistīja Karaļa uzmanību:

"Kas ir tas, par ko nedrīkst runāt? Kāpēc jūs viņu kušināt?"

Galma gudrie, vispirms aši saskatījušies, nolaida acis un tad vienlaikus viegli palocījās uz Karaļa pusi. Redzēdami, ka Karalis joprojām gaida atbildi, viens no viņiem sāka rotaļāties ar dūci cepeša griešanai, bet otrs teica:

"Nieki, Jūsu Augstība, vistīrākās blēņas, Jūsu Augstība."

Vēl nekas nebija noticis. Karalis nekustējās. Taču Āksts sarāvās kā saņēmis pliķi. Karaļa acīs modās Zvērs, Āksts sajuta tā lunkanās kustības Karaļa galvā, redzēja, kā Karaļa skatienam cauri sāk spīdēt arī Zvēra acis. Garena sudraba paplāte, Karaļa rokas grūsta, nolidoja uz grīdas. Galms apklusa, un pat resnie suņi neuzdrošinājās pakampt cepeša gabalus, kas no nokritušās paplātes pašķīda uz visām pusēm.

"Kas ir blēņas un kas nav, to šeit nosaku es! Un tikai es. Vai jums abiem ir kādas neskaidrības par to?"

"Nē, Jūsu Augstība, nē, nekādu neskaidrību."

"Ļoti labi." Karalis pievērsās Astrologam: "Tad kam īsti zvaigznes ir labvēlīgas šodien?"

Astrologs ātri, bet mazliet grīļīgi pieslējās kājās. Viņa skatiens bija zaudējis krietnu daļu no dzēruma bramanības, kuras vietu acīmredzami ieņēma bailes. Mazliet stostīdamies un ik pa brīdim pastumdīdams augšup degunā iekniebto aceņu astoņnieku, Astrologs sāka runāt:

"Tāda diena kā šodien… Tas ir, tāda nakts, jo ir jāredz zvaigznes, zvaigznes ir svarīgas, tās ir sakārtojušās virknē, tā mēdz būt reti, jā, Orions un Apus ir vienā līnijā… Dažiem šādā naktī veiktiem ritiem ir īpašs spēks, hehe, kā jau es teicu… Un ja mēs runājam par dēmonu izsaukšanu…"

Karalis neslēpa smīnu:

"Un ko tad mēs varētu izsaukt? Kādu ragainu ērmu ar blējošu balsi? Tas nebūtu slikti, varētu izcept un ar to beigt mūsu šodienas mielastu. Kurš vēlas ceptu dēmonu ar ķiplokiem un ķiršiem, ah?"

Galms piekrītoši noelsās, taču Astrologs neatlaidās:

"Nē, Jūsu Augstība, tas ir, ja es drīkstu teikt, nē. Dēmoni nav gluži tādi, viņus nevar tā noķert un, hmm, izcept. Taču viņi ir, ka es jums saku, viņi ir! Ja jūs man neticat, varam pamēģināt izsaukšanas ritu kaut tūlīt pat, jā, kaut tūlīt pat!"

Karalim Astrologa iecere iepatikās:

"Bet kāpēc gan ne? Un ko tad mēs varētu izsaukt, o varenais burvi?"

Astrologs izslējās:

"Šonakt mēs varam izsaukt, piemēram, Uguns raganu."

Galma gudrie, kas tikmēr nemanot bija noslīdējuši atpakaļ savos krēslos, no jauna satrūkās. Viens no viņiem pielēca kājās:

"Jūsu Augstība, ir lietas… Tas ir… ērrr… Es gribēju teikt, kāpēc atstāt šo mājīgo mielastu? Galvenais pavārs man pats solīja, ka…"

"Man šķiet, ka es jau vienreiz ieteicu neiejaukties Astrologa stāstā, vai ne? No kā tad jūs baidāties, mācītie vīri, no daudzgalvainām jaunavām, kas varētu mēģināt laupīt jūsu jau gadsimtiem zudušo nevainību?"

Galma gudrais mazliet samiedza acis un, paraustījis auss ļipiņu, novīpsnāja:

"Par savas nevainības vēlreizēju laupīšanu es ne tikai neiebilstu, bet būtu pirmais, kas piedāvātu upurēt mūsu apaļo draugu zvaigžņotajā tērpā, lai tik rits izdotos. Un Karalim ir pilnīga taisnība viss māņi, māņi un nekas vairāk. Es tikai uztraucos kāpēc velti tērēt laiku tādām muļķībām?"

Astrologs centās iejaukties:

"Bet es varu jums parādīt kartes, varu novilkt līnijas… Jūs paši savām acīm redzēsiet…"

Karalis ar asu mājienu pavēlēja Astrologam klusēt un, arī mazliet samiedzis acis, jautāja Galma gudrajiem:

"Vai tiešām tas ir viss, kas nomāc manu mācīto vīru prātus?"

Galma gudrie saskatījās, un otrs Gudrais, kas arī tikmēr bija piecēlies kājās, teica:

"Grāmatas brīdina. Grāmatas saka: ja kāds mēģina izsaukt Uguns raganu, pēc tam vairs nekas nebūs tā kā līdz šim. Tas radījums ir bīstams, viņa padara cilvēkus vājus, ievainojamus."

Astrologs iebilda:

"Bet es esmu lasījis, ka Uguns ragana tikai atgādina cilvēkiem, kas viņi ir. Vai tur kāds ļaunums?"

Karalis piekrita Astrologam:

"Tiešām, kāpēc mums baidīties? Turklāt vai jūs paši neteicāt, ka tas viss ir tukši māņi un vīna straumēs noslīkušā Astrologa iedomas?"

Astrologs noraustījās, bet neko neteica. Karalis pielēca kājās, pavēloši sasita plaukstas un pamāja Astrologam:

"Hei, kas mums jādara, lai Uguns ragana būtu šeit? Stāsti ātrāk!"

"Hmm… Vispirms svarīgākais ir zvaigžņu stāvoklis, svarīgi ir nepalaist garām vispiemērotāko bridi. Man noteikti vajadzēs manus rīkus… Tad vēl… Protams, vajag lietas, kas ir svarīgas vienmēr, kad izsauc dēmonus. Vajag lietas, kas būtu īsto lietu vietā. Tas ir, šajā gadījumā… Vajag to, kas izskatītos pēc tā, ko mēs gribam izsaukt, un to, kas izskatītos pēc tā, uz kurieni mēs dēmonu gribam izsaukt. Tas ir, vajadzēs lietas, kas būtu pašas Uguns raganas vietā, un lietas, kas būtu mūsu visu vietā."

Šajā brīdī Astrologs mazliet samulsa un, it kā meklēdams palīdzību, paskatījās uz Galma gudrajiem, kas visos ritos tomēr tika uzskatīti par visgudrākajiem, taču tie izvairījās no viņa skatiena. Vēl brīdi padomājis, Astrologs piedāvāja:

"Varbūt mēs varētu izmantot gleznu Troņa zālē?"

Purpura karaļa galms stāvēja ap gleznu, un neveiklais klusums, kas kļuva arvien pamanāmāks, Ākstam mazliet atgādināja Gleznotāja pēdējo dienu šeit. Vienīgais, kurš kustējās, bija Astrologs, te pabīdot kompasu, te nedaudz pārkārtojot daudzos dažādu izmēru spoguļus uz galda, kas bija novietots pie gleznas, te viegli pasmaržojot Alķīmiķa atnesto bunduli un noskurinoties.

"Tā… Nu laikam viss… īstais brīdis tūlīt būs klāt, mēs varētu sākt… Atveriet logus, nodzēsiet sveces un lāpas!"

Ugunīm nodziestot un vitrāžām beidzot stāvēt ceļā bālajai mēness un zvaigžņu gaismai, viss galms kļuva līdzīgs ēnām, bet figūras gleznā par ēnu ēnām. Astrologs vispirms palūkojās uz Karali, kurš nevērīgi pamāja ar galvu, pēc tam uz Galma gudrajiem, kas ar atvērtām grāmatām rokās stāvēja katrs savā galda pusē. Tie vēl pēdējo reizi saskatījās, vēl pēdējo reizi nolūkojās uz Karali un uz neuzkrītošo vietu zāles stūri, kur, atbalstījies uz garā cirvja kāta, snauduļoja Bende, un sāka runāt buramvārdus. Astrologs rūpīgi izbēra pelēku pulveri no Alķīmiķa sagatavotā bunduļa uz vislielākā spoguļa, kas gulēja galda vidū, un atkāpās pie pārējiem galminiekiem. Galma gudrie turpināja lasīt, balsīm lēnām kļūstot skaļākām un dobjākām. Lai gan ik pēc brīža Gudrie vienlaikus pāršķīra grāmatas lapas un lai gan skaņas atšķīrās,

Ākstam arvien vairāk šķita, ka viņi runā pa apli, visu laiku vienu un to pašu. Vēl vairāk skaņas, ko tie izrunāja, nebija vārdi, taču, klausoties ilgāk, tās kļuva arvien līdzīgākas vārdiem, neviļus liekot ieklausīties rūpīgāk, ievelkot klausītāju kā grimstošā smiltī.

Uz īsu brīdi mēnesi un zvaigznes aizsedza mākonis, un Troņa zāle ieslīga pilnīgā tumsā. Kad mākonis pazuda un bālā gaisma atgriezās, uz galda novietotie spoguļi iemirdzējās īsā, spožā mirklī, apžilbinot un liekot aizvērt acis. Kad Āksts atkal tās atvēra, izbērtais pulveris jau bija sācis kustēties vienā ritmā ar Galma gudro balsīm, sākumā lēnām riņķojot pa spoguļa virsmu un pēc tam graudu pa graudam ceļoties augšup. Katrs grauds, kas atrāvās no spoguļa virsmas un turpināja riņķot virs galda, mainīja krāsu no pelēcīgas uz sudraboti spilgtu. Drīz virs galda kustējās sīku, starojošu punktu virpulis, ceļoties augstāk, izgaismojot gleznā redzamo Karaļa galminieku figūras un iekrāsojot tās citādos, no dienas vai lāpu gaismas atšķirīgos toņos. Tajā brīdī Ākstam likās, ka gleznas virsmai kā ūdenim pāri pārskrien vilnis, un Āksta šeit vairs nebija viņš bija tur, gleznā, skatoties caur sava dubultnieka acīm uz pārējo Karaļa galmu gleznā.

Ērmīgā sajūta ilga tikai acumirldi. Āksts bija atpakaļ galmā un redzēja, kā grāmatas izslīd no Gudro rokām, taču buramvārdu plūsma neapstājās. Abu Galma gudro miesas drebēja, un neredzošām acīm viņi vērās sudrabainajā virpulī, runājot arvien ātrāk un skaļāk, bezmaz kliedzot. Kopā ar vārdiem ari gaismas punkti turpināja celties augšup, līdz virpulis atsitās pret Troņa zāles griestiem un sašķīda, košajiem punktiem kā sniegpārslām krītot pāri galminieku galvām un visbeidzot izčūkstot tumsā.

Pirmais atdzīvojās Karalis:

"Hā, lieliski! Taču kur tad ir tavs solītais dēmons, Astrolog?"

Astrologs un pārējais galms sāka lūkoties visapkārt. Atgriezās lāpas un sveces, izgaismojot ik kaktu Troņa zālē, taču neko neatrodot. Vienīgais, kurš nepiedalījās meklēšanā, bet joprojām lūkojās uz gleznu, bija Āksts. Un Āksts redzēja vai vismaz viņam šķita, ka redz, kā starp kolonnām gleznas fonā izslīd apmetnī ietinusies sieviete, kuras seju pa daļai aizsedz kapuce, pa daļai

nesukātu, ugunssarkanu matu jūklis.

* *»

Tāpat kā gandrīz viss Dārzā, lietus šeit nebija piesaistīts jumtiem, mākoņiem vai sutoņai ārpus tā. Lielākā daļa no Dārza dzīvniekiem un putniem slēpās no lietus, tomēr ne visi. Tepat blakus vairāki kentauri plūca no koka lielus, violetus, ļumīgus augļus, kuri sašķīda, tiklīdz kentauru nevainojami baltie zobi tajos iekodās. Augļu mīkstums un sula bagātīgi plūda pār zodiem un krūtīm, sulas biezajai, violetajai krāsai sajaucoties ar lietus lāsēm un izbalējot. Kentauru sejas, krūtis un rokas vedināja uz maldīgu līdzību ar cilvēkiem, bet tie bija mežonīgi un domu neapgrūtināti radījumi, vienmēr tramīgi, vienmēr gatavi kustībai. Es vieglītēm piesitu pie pleca vienam jaunai mātītei ar spēcīgām gūžām un stingrām, mazām krūtīm. Kentaura āda bija gluda un maiga kā zīdainim. Pieskāriens bija mirklīgs, tikai ar pašiem pirkstu galiem, tomēr viss kentaura ķermenis nodrebēja, viņa un līdz ar viņu arī pārējie nometa violetos augļus un aizbēga.

Dažas no lietus lāsēm nenokrita zemē, bet palika, peldot gaisā man blakus. Tās sākumā kustējās nekārtīgi, katra par sevi un uz visām pusēm, taču pēc brīža lāses izveidoja caurspīdīgu ūdens seju piere ar grumbām, plats deguns, acu apveids, vaigi, lūpas. Lāsēm kustoties, seja mainījās, grumbas pazuda, deguns kļuva plānāks, tad atkal platāks. Lūpas pasmaidīja, es izstiepu roku un tās noglāstīju, bet mana roka izrādījās pārāk smaga un neveikla. Seja pārvērtās par tādām pašām pilēm kā viss pārējais lietus un mirklī nolija zemē. Man bija žēl, ka seja pazuda, ka es nevarēju tai pieskarties. Tomēr bija arī labi, jo kaut kas no šī nejaušā smaida palika pāri, lietum kļūstot mīkstākam un siltākam.

Dzeltenais tērps izmirka, manu zvārguļu spalgās mēles sapinās, un, ejot cauri blīvajai lietus sienai, tie skanēja citādi, kopā ar skaņām uz visām pusēm izmētājot ari sīkas ūdens piles. Izmirkušais tērps kā pielipušas važas traucēja soļus, bet es nesūkstījos,jo, lietum iesūcoties drānā, dzeltenā krāsa vairs nebija tik griezīgi spilgta tas man patika.

Zem kājām pusapplūdusi, no sīkiem oļiem izlikta taka turpinājās tālāk Dārzā. Dziļākajās peļķēs peldēja mazas zivis, kas te iezaigojās kā dārgakmeņi, te pazaudēja visas krāsas un kļuva neredzamas. Gar takas malām līda un nokarājās, griezās un pinās augi, dažādu formu un dažādi zaļi. Starp tiem šur un tur bija ērti iekārtojušās tukšas lapenes un apzaļojušā bronzā apstādinātas radības putni, kailas sievietes, fauni ar spēcīgiem failiem, brieži, lāči, nāras, ķēmi. Visvairāk bija Karaļa iemīļoto lauvu, kuras šeit, Dārzā, šķita nogurušas, daudzviet aizaugušas ar brūnganu sūnu un ietinušās garu, staipīgu vīteņu mežģīnēs. Lietus lāses plūda pāri to augstajām pierēm, lauvas gribēja atcerēties, kā sākās asaras, bet nespēja, jo bija pārāk vecas un sastingušas. Tāpēc tās vecišķi priecājās par lietu, tāpat kā cilvēki priecājas par smaržām vai melodijām, kuras nodzeltējušām atmiņām uz mirkli atdod krāsas visā to košumā.

Taka apstājās pie platām marmora kāpnēm, kas veda tālu lejup. Lai gan es zināju, ka attālumiem Dārzā nevar uzticēties, kāpnes, īpaši tagad lietū, likās teju bezgalīgas. Pašā apakšā to pakāpieni turpinājās ūdenī, daudzus no tiem vēl varēja redzēt kā bālzaļas aprises zem caurspīdīgās ūdens virsmas. Dažkārt, stāvot augsta torņa galā un skatoties uz leju, rodas bīstams vieglums, zeme tur tālu lejā pievelk, gribas nolēkt. Līdzīgi es jutos, stāvot kāpņu augšā. Lai gan Dārzā ikviena sajūta bija mazliet citāda nekā ārpusē, lēktvēlmes vietā kāpnes vienkārši kārdināja iet lejup, iet līdz pašam galam, iekšā ūdenī, sajust ūdens aukstumu, redzēt, kā ūdens virsma aizveras un paliek tālu virs galvas, kā katrs nākamais pakāpiens ved dziļāk un dziļāk, līdz atgriešanās vairs nav iespējama.

Lietus pieņēmās spēkā. Es sēdēju uz kāpņu augšējā pakāpiena, un man šķita, ka Dārza lietus visapkārt ir piepildīts ar tēliem caurspīdīgiem, neaizskaramiem, gandriz nesaskatāmiem, taču tāpēc ne mazāk īstiem. Katrs no šiem tēliem bija līdzīgs kādam cilvēkam, ko es pazinu, daudzi pat bija kā otrs es. Visi viņi bija šeit, daži staigāja lēnām un cienīgi, citi skrēja, lēkāja pa pakāpieniem vai spraucās caur krūmiem. Tomēr lietus mūs šķīra, viņu sarunās nebija vārdu man, es zināju, ka mana roka izslīdēs tiem cauri, ja es mēģināšu pieskarties. Es viņiem, tāpat kā viņi man, nebiju nekas vairāk kā māns, kaut kas starp sabiezējušu gaisu un tukšumu.

Cauri bezgaršīgajām lāsēm iespraucās viegla ugunskura dūmu smarža un sausu žagaru sprakstoņa, Dārzā tepat blakus bija vēl kāds no galma. Lielākoties gan uz Dārzu galminieki gāja vienatnē. It kā jau Dārzā sastaptās lietas bija vienas un tās pašas, bet, kad mēģināja par šīm lietām runāt, tās izplūda, un izrādījās, ka katrs ir redzējis kaut ko citu. Un tad likās, ka citi ir iztraucējuši, izbojājuši, ikviens jutās neveikli. Tomēr dažkārt gadījās arī otrādi. Ja bija vēl kāds, kurš Dārzā redzēja un juta līdzīgi, tad Dārzs mēdza vienu cilvēku atvest pie otra.

Es piecēlos un pašķīru zarus takas labajā malā. Zem četru kolonnu balstīta palielas lapenes jumta no lietus slēpās Mēnesgaismas bruņinieks. Viņš beidza skūt matus, rūpīgi noslaucīja un salocīja skuvekli, tad bridi paturēja galvu ārpus lapenes, ļaujot lietum noskalot gludo pakausi un kaklu. Mani ieraudzījis, Mēnesgaismas bruņinieks pamāja un pasmaidīja. Izteiksmīgās, miklās uzacis un pa galvu slīdošās ūdens lāses padarīja viņa acis lielākas un pavisam melnas; kopā ar neuzbāzīgo smaidu viņš bija līdzīgs gudram un mazliet bēdīgam bērnam.

Lapenes vidū uz akmens grīdas kūrās uguns. Mēnesgaismas bruņinieks, neveikli saliecis savu garo augumu, pastiepa bālās rokas pretī liesmām. Es izliku salijušo tērpu žāvēties un arī apsēdos, ļaujot siltuma plaukstām glāstīt manu kailumu un mazliet sūrajai smaržai iekļūt nāsīs. Garaiņi no manām drēbēm cēlās smagnējos līkločos, gluži kā tos kāds spiestu atpakaļ, tomēr lēnām tērpa dzeltenā krāsa atkal kļuva pamanāmāka.

Atraisīju auklu ēzeļādas maisa galā, izņēmu rūpīgi ietīto mandolīnu un padevu to Mēnesgaismas bruņiniekam:

"Uzspēlēsi?"

Viņš vienmēr spēlēja citādi nekā es. Nevis citas dziesmas, bet pavisam citādi. Es mācēju daudz dziesmu, es varēju nospēlēt jebkuru gan jautri, gan skumji, gan neganti, mandolīna bija daļa no manis. Taču vienlaikus man bija tik grūti pašam izdomāt ko jaunu, tas dažreiz sanāca vienīgi tad, ja Karaļa dzīrēs vajadzēja par kādu pasmieties. Bet Mēnesgaismas bruņinieks nekad nespēlēja dziesmas, kuras es pazinu, vēl vairāk viņš tikpat kā nekad nespēlēja kaut ko iepriekš zināmu. Tajās retajās reizēs, kad es satiku Mēnesgaismas bruņinieku Dārzā un kad viņš paņēma rokās mandolīnu, tā bija kā nejauša rotaļa, it kā skaņas nemaz negribētu sekot cita citai tik trāpīgi, tik saskanīgi.

"Ko tu gribētu dzirdēt?"

Paraustīju plecus. Viņš iekārtojās ērtāk un pieskārās stīgām. Es ļāvos skaņām, līdz pienāca brīdis, kad es apklusu tiktāl, ka mandolīna varēja izplesties un aizpildīt visu apkārt, līdz pat visuzmācīgākās domas pazuda no manas galvas un visas Dārza redzamās, smaržojošās, sataustāmās lietas sakļāvās kopā un pārvērtās par šīm skaņām. Man šķiet, ka Mēnesgaismas bruņiniekam gandrīz vienmēr ar mandolīnu izdevās panākt to, kas man neizdevās nekad, -pēc tam, kad mandolīna apklusa, palika sajūta, ka kaut kas ir mainījies ka, ja Mēnesgaismas bruņinieks nebūtu spēlējis, nebūtu noticis kaut kas svarīgs.

III

Viena no Āksta iemīļotajām istabām atradās pils garākā torņa pašā galā. Istabas trīs sienas veidoja ietilpīgi, sienā iebūvēti plaukti, no grīdas līdz griestiem pārblīvēti ar mūzikas lādēm, spēļu kastēm, metamajiem kauliņiem, kārtīm un visdažādākajām rotaļlietām visādās krāsās, mīkstām un pūkainām, uzvelkamām un viltīgām, skaļām un smieklīgām. Istaba bija plaša, ar augstiem griestiem, mantu bija milzums. Dažkārt, atkrītot kādā no padevīgajiem, ar samtu pārklātajiem krēsliem vai dīvāniem, kas nekārtīgi bija izlikti visapkārt, šķita, ka tūlīt rotaļlietas visas reizē izlēks no savām vietām un kā tarkšķoša, krāsaina lavīna pārplūdinās istabu. Lielākā daļa no lietām bija nelielas un smalkas, ari sveces un svečturi šeit bija mazītiņi un tik daudz, ka radīja galminiekos iespaidu viņi ir milži neparastā krāsainu punduru karaļvalstī. Vienīgi garenais cilvēka auguma pulkstenis kā melns, spocīgs un apkārtējā krāsainībā neiederīgs obelisks dirnēja vienā no istabas stūriem un ar saviem dobjajiem tikšķiem nedaudz jauca mīlīgi bērnišķīgo noskaņu.

Ceturtā siena visā tās garumā un augstumā bija no vislabākā un dzidrākā stikla, plāna un caurspīdīgi nemanāma, bet pietiekami izturīga, lai spētu pārdzīvot apreibušo galminieku roku smagumu un neveiklību. Neko daudz gan caur to redzēt nevarēja, tik bezmalas jūru vien, bet nakts tumsa noslēpa arī to.

Istabai piemita dīvaina spēja padarīt lēnākas un iemidzināt pat tādas šķietami neapstādināmas lietas kā Purpura karaļa galma dziru virpulis. Kad uzdzīves spēks sāka pieklust, rotaļlietu istaba kā sirēna pievilka pēdējos izturīgos, un visai bieži dzīres beidzās vai vismaz uz laiku pārtrūka tieši šeit. Tāpēc, kad Āksts ienāca istabā, viņš nebija pārsteigts, redzēdams starp rotaļlietām krustu šķērsu sakritušus galminiekus dažus pusapģērbtus, dažus pusizģērbtus. Iedams uz savu ierasto vietu pie stikla sienas, Āksts atņēma līdz malām pilnu vīna glāzi kādam, kas bija aizmidzis, to joprojām spēdams neizlietu noturēt pirkstos, un pārkāpa pāri Astrologam, kurš, apķēris milzīgu, mīkstu spilvenu-jūraszvaigzni, šņākuļoja ar lempīgu smaidu sejā.

Kad Āksts nosēdās pie stikla sienas, viņš pamanīja, ka ari Karalis ir iemidzis, lai gan viņa acis bija vaļā un lūkojās tumsā aiz loga. Karalis gulēja atvērtām acīm kopš dienas, kad viņš nogalināja Zvēru, un daudzus galmā tas biedēja, jo īpaši tādēļ, ka Karalim patika izspēlēt joku, tikai izliekoties par aizmigušu. Taču Āksts pēc tik daudziem gadiem galmā jau sen bija iemācījies noteikt, kad Karalis bija nomodā un kad ne. Šobrīd Karaļa mierīgā elpa, atslābušie pleci un mazliet atkārusies apakšlūpa skaidri liecināja par netēlotu miegu.

Āksts vēroja Karali un atcerējās, kā viņi sastapās pirmo reizi. Dažkārt šīs un citas atmiņas Ākstu biedēja, bet biežāk, tāpat kā šonakt, baiļu nebija. Būtu grūti paskaidrot, kamdēļ tā. Laikam jau pagātnei vienmēr piemīt savs vilinājums tā tik nemanāmi un smalki pārveido dzīvi par sīkumiem, kas ir iespiedušies prātā un kas pēc tam šķiet kā viss, kas tobrīd bija. Turklāt pagātnē arī nav īsti iemesla baidīties. Ne no sāpēm, ne no vientulības, ne ilgām. Pagātnē tas viss ir kaut kas cits. Sāpes vairs nav sāpes, bet gan krāsaini brīži, kas ir iespiedušies prātā asāk par citiem, vientulība šķiet kā netraucētas pārdomas. Savukārt sen izdzīvotām ilgām vairs nav aso, skabargaino malu tās ir pārvērtušās par vairs nesasniedzamu naivumu.

Āksts piedzima vienā no daudzajiem mazajiem ciematiem Purpura karaļa valstības pašos ziemeļos, vietās, kurās cilvēku iedomība par savu varenību vēl nebija tik liela kā šeit, galmā, un kurās jau gandrīz aiz pašiem māju sliekšņiem sākās meži bez gala un robežas. No agrās bērnības gadiem ciematā, no laika, kad Āksts vēl nebija Āksts, viņš atcerējās maz tikai dažas dīvainas, neko nenozīmējošas lietas. Smarža, kas radās, sajaucoties svaigi nopļautai zālei un mielastam nokautas cūkas kūpošām asinīm. Apglumējušas akmeņu muguras, izslējušās virs upes straumes, ko Āksts tolaik varēja vērot pusi dienas, nez kāpēc domājot, ka akmeņi tūlīt kādā mirklī nogrims, un negribot palaist šo mirkli garām. Brāļu netīrie pirksti uz sveķainas koka ripas, spēlējot kādu spēli, kurā bija daudz jāskrien un kurā Āksts nekad nepiedalījās. Debesis, plašas, bez mākoņiem un bez vēja. Zvēra zīmes, iegrebtas māju sienu baļķos.

No Zvēra baidījās, un Zvēru pielūdza. Zvēru neviens savām acīm redzējis nebija, bet ikviens zināja: ja iemaldās mežā par tālu, tad biezoknī var uziet slēptas noras, kurās aug tikai viens pats koks, un tā ziedu smarža esot rūgtumrūgta. Šī koka stumbru klāj rētas no milzīgiem nagiem, un no šiem kokiem labāk turēties pa gabalu. Stāstīja, ka, zīmes aplūkojot tuvāk, var manīt, kā tās izkārtojas acij ļoti tīkamā rakstā. Taču zīmes esot viltīgas, un tas, kurš skata šīs zīmes, vairs nespēj no tām atraut acis kā noburts. Tad kādā brīdī Zvērs atgriežas pie koka, un Zvēra nagi koka mizas vietā saplosa cilvēka miesu. Tomēr laiku pa laikam nākot pasaulē ļaudis, par kuriem ciemata burvis teica, ka viņu gari arī pēc dzimšanas paliekot miruši un tie agri vai vēlu atrodot kokus ar rūgto ziedu smaržu.

Tad… Bērzi un vītoli, starp tiem krūmi un vīteņi, saauguši arvien ciešāk kopā, pusdienlaika tveice. Pēkšņs tvans, tik rūgts un spēcīgs kā vilnis, kas liek jau atvērtām acīm atvērties vēlreiz. Katrs solis tuvāk kokam kā solis lejup, dziļāk smaržas jūrā. Skrāpējumi koka mizā jau bija sākuši kustēties, nagu atstātajām zīmēm kļūstot par tēliem, tie kustējās kā mākoņi, ja tajos ieskatījās uzmanīgāk. Jauns tēls nomainīja iepriekšējo, tad atkal jauns un atkal jauns. Cauri smaržas neredzamajiem taustekļiem Āksta galvā pieauga vēlme skriet prom, jo tēli koka mizā arvien biežāk nodarīja sāpes cits citam, sita, knieba, kliedza. Āksts negribēja to redzēt, bet tēli kļuva arvien skaidrāki un mainījās arvien ātrāk, vairs nebija nekādu cerību atraut skatienu. Līdz koka miza atkal bija koka miza, un Ākstam blakus slienaini elsoja Zvērs plankumains vilnas, ilkņu un nagu paugurs ar dzeltenzaļām čūskas acīm, kuras Āksta atmiņās palika skaidrāk par visu pārējo.

Zvērs pacēla ķetnu. Tomēr sitiens nesekoja. Švīksts, bulta, šalts ar sīkām tumša purpura lāsēm uz Āksta sejas no brūces Zvēra sānos, un Āksts pirmo reizi ieraudzīja Karali, kurš aizmeta prom loku un izvilka zobenu. Zvērs iegaudojās spalgā, augstā tonī, kas noslīdēja līdz dusmu rēcienam.

Zvērs un Karalis cīnījās ilgi. Vēlāk katra barda, kurš ieradās Purpura karaļa galmā, goda lieta bija sacerēt balādi par šo cīniņu. Visi viņi apdziedāja jaunā Karaļa spēku un zobena asumu, drosmi izaicināt briesmoni un likteni, kurš lēma viņam nokaut nenokaujamo. Bet Āksts bija tur, redzēja patiesību, par ko neviens nekad nedziedāja, ko neviens nezināja vai negribēja zināt. Patiesību, ka Zvērs nebija uzveicams. Karaļa spēks un zobencīņas prasme bija apskaužami te Zvēra plecā, te sānos, te purnā atvērās brūces, un Zvērs kauca. Tomēr ikreiz brīdi pēc tam brūces atkal aizvērās un izzuda, neatstājot pat rētas. Karalis sāka pagurt, un, jo retāk zobens sasniedza mērķi, jo biežāk Zvēra nagi un zobi ievainoja Karaļa gludo ādu, līdz Zvērs notrieca Karali, zobens aizlidoja sānis un atlika vairs tikai pēdējais milzu ķetnas vēziens.

Taču Zvērs apstājās un apklusa, tā čūskas acis, kuras tomēr bija arī tik sāpīgi līdzīgas cilvēka acīm, vērās Karalī. Karalis pagriezās, sprīdi pēc sprīža rāpās pēc zobena, sasniedza to, asmens pazuda Zvēra krūtīs, un laiks Āksta atmiņās apstājās. Pagāja droši vien gadi, kuros ne Karalis, ne Zvērs, ne arī kāds cits uz pasaules nekustējās un neelpoja, līdz, Zvēram saļimstot, Karalis atlaida zobena spalu.

Tad Karalis pirmo reizi palūkojās uz Ākstu, un Āksts uzzināja noslēpumu, kas kā neredzama un nepārgriežama nabassaite viņus abus savienoja uz visu turpmāko mūžu. Jo tās bija Zvēra dzeltenzaļās čūskas acis, kas toreiz skatījās uz viņu no Karaļa sejas. Tikai īsu bridi. Karaļa seja sāpīgi noraustījās, Karalis ieelpoja, Zvērs no viņa acīm pazuda, un Karalis paņēma Ākstu līdzi uz savu galmu, liekot apmācīt visās mākās, kuras piederējās viņa amatam.

Viņi ar Karali nekad netika runājuši par to dienu. Bieži Āksts domāja, ka Karalis par Zvēru ir aizmirsis. Vēl vairāk, gadījās, ka Zvērs Karaļa galvā gulēja tik ilgi, ka pats Āksts sāka šaubīties par savām atmiņām. Taču vienmēr pienāca laiks, kad Zvērs par sevi atgādināja, un Āksts zināja, ka Zvēra ķetna, kas reiz bija pacēlusies virs viņa galvas, joprojām ir tepat tuvumā.

Tomēr arī reizēs, kad Zvērs modās un bija jau blakus, Āksts atšķirībā no pārējiem galmā juta ne tikai baiļu stingumu, bet arī to, cik grūti Karalim ir Zvēru savaldīt. Tas bija tā, it kā viņi abi cīnītos pret Zvēru, kaut pats

Karalis šo cīņu laikam nemaz nemanīja. Pat brīžos, kad Zvērs jau bija teju klāt, kad Zvēra nagi iegrima Karaļa acu iekšpusē, pieplūdinot tās ar asinīm, tikai Ākstam un nevienam citam galmā vēl bija cerība Zvēru iemidzināt. Āksts centās palīdzēt Karalim, cik tas bija viņa spēkos, un ar tādiem ieročiem, kādi nu viņam bija. Un varbūt tieši tāpēc Āksts bija tas, kurā Karalis ieklausījās daudz biežāk, nekā galmā bija pieņemts domāt.

Āksts aizsnaudās, tad atkal uzmodās. Viņš noteikti nebija gulējis ilgi, jo istaba joprojām bija klusa un miegaina. Tiesa, tagad nomodā bija vēl kāds Karalis, kurš ar acij tīkamu nevērību turēja vīna glāzi starp vidējo pirkstu un zeltnesi un vēroja lielo, melno pulksteni. Rītiem pēc dzīru nakts vienmēr piemīt mānīga viegluma sajūta, īpaši Purpura karaļa galmā, kur rīts vairāk par paģirām solīja jaunu reibumu. Karalis vēlējās parunāt ar Ākstu. Viņš atrāva skatienu no pulksteņa, novaikstījās, izdzēra vīna glāzi divos dziļos malkos un aizsvieda tukšo trauku prom.

"Kur paliek mirkļi, ko mēs dzīvojam? Kur?"

Nesagaidījis atbildi, Karalis turpināja:

"Galmā taču gandrīz neviens to nepamana… Kā tu domā, kāpēc tā? Viņi baidās! Jo, ja pamana, kā pazūd kaut vai viens mirklis, turpat blakus stāv doma, ka pazūd visi mirkļi. Pilnīgi visi! Ik ieelpa, ik malks, it visa vai nu vairs nav, vai ari vairs nebūs. Pāri nepaliek nekas vairāk par muļķīgu un duļķainu nospiedumu atmiņā. Pie velna, es taču arī baidos, jā, jā!" Karalis sekli iesmējās. "Es pat baidos atzīties sev, ka baidos. Tā vietā es bēgu, un viss galms bēg kopā ar mani vēl vienā neprātā, vēl vienā dēkā, vēl vienā karagājienā."

Karalis palūkojās uz Ākstu:

"Bet varbūt var citādi? Tu, tu taču esi citāds nekā viņi visi, tu saproti, ko es tagad saku. Es esmu tevi vērojis, tu kūleņo visvairāk no visa galma, bet aiz visiem tiem kūleņiem tu taču neskrien, tu nebēdz?"

Āksts uzlēca uz malas vienam no daudzajiem dīvāniem un šūpoja kāju, cenzdamies ar savu kurpju zvārguļiem noslāpēt pulksteņa skrējiena tikšķus. Vai viņš nebēga? Diez vai.

"Ikviens bēg, citādi nevar, manu Karali. Arī es bēgu, tikai laikam uz citu pusi."

Aiz loga saullēkta joprojām nebija, un Āksts pēkšņi sajuta, ka Karalī ir pamodies Zvērs, daudz ātrāk un negaidītāk nekā parasti.

"Vai tu kādreiz esi nogalinājis cilvēku?"

Stingums, kas vienmēr pārņēma Zvēra tuvumā, iebira Āksta asinīs kā ledus druskas. Viņš stīvi papurināja galvu, un zvārguļi iezvanījās daudz skaļāk, nekā Āksts gribēja.

"Žēl. Bet varbūt labi. Jo tas jau nepalīdz."

Karalis neskatījās uz Ākstu, bet gan ārā pa logu:

"Man visu laiku ir tāda sajūta, ka starp cilvēkiem ir siena no stikla gluži kā šī, plāna, gandrīz neredzama. Bet tā ir, visu laiku ir, katrreiz, kad es cenšos pieskarties kādam, pirksti arī caur otra miesu sajūt šo sienu. Tad tik ļoti gribas iespiesties dziļāk, vēl dziļāk, jo liekas, ka sienu var pārraut, ka var iekļūt otrā iekšā.

Brīdī, kad tu nogalini kādu, tā sajūta ir tik tuvu,ka liekas tūlīt, tūlīt otrs cilvēks būs šeit. Nevis tad, kad ir kaujas trakums, kad viņam vēl ir zobens, kad vēl ir cīņa, kad viņš vēl pretojas, bet tieši tad, kad cīņa ir galā, kad tu redzi viņa acis un zini, ka viņa acis redz nāvi. Tad viņš vairs nevar izlikties, vairs nevar nekur aizbēgt, viņam vairs nav melu, aiz kā aizslēpties. Tad viņš ir tik tuvu, un tā gribas sadalīt ar viņu šo mirkli, būt ar viņu kopā, tikt aiz tās nolādētās, neredzamās sienas."

"Bet pēc tam…" Karalis trieca plaukstu pret stiklu, Ākstam likās, ka stikls saplīsīs, tomēr nesaplīsa. "Bet pēc tam acis apdziest, cilvēka vairs nav un siena joprojām ir tur. Vēl vairāk, siena izaug, kļūst vēl biezāka, vēl augstāka. Viss, kas tad paliek pāri, ir kā slāpes nakts vidū, slāpes mēģināt vēlreiz."

Karalis pievērsās Ākstam:

"Kāpēc tā? Varbūt tāpēc, ka karagājienos nogalina svešiniekus?"

Karalis noglāstīja Ākstu, viņa pirksti pārslīdēja pār Āksta vaigu lēnām, no deniņiem līdz zodam. Karalis atrāva roku un ar pirkstu galiem piesita pie viena no Āksta cepures zvārguļiem. Āksts juta, ka Karaļa roka mazliet dreb, un tieši tikpat klusi trīsoša bija arī zvārguļu skaņa. Karalis teica:

"Dažkārt es vēlos nogalināt tevi."

Karaļa plauksta apskāva Āksta kaklu. Tvēriens bija maigs, gandrīz nejūtams, tomēr Ākstam sareiba galva, viņš aizvēra acis, un pasaule visapkārt sāka grimt slapja plēsoņas kažoka spalvu smārdā. Āksts atkal bija tur, toreiz, Zvēra ķetna pacēlās. Sastingums bija pilnībā pārņēmis Āksta miesu savā varā, viņam šķita, ka tas pat izplūst pa visu tērpu, apsmidzinot dzelteno krāsu ar bālganu sarmu un aizvelkot ar ledu sarkanos ielāpus. Bet zem aukstuma, kaut kur dziļāk iekšā, Āksts nemaz negribēja kustēties. Viņš gaidīja, lai Zvēra ķetna nolaižas un viss beidzas. Jo varbūt Karalim ir taisnība, varbūt šo neredzamo stikla sienu var saplēst, varbūt Karalim tas izdosies.

Taču tad zvārguļa skaņa izdzisa, un Zvēra tikpat pēkšņi vairs nebija. Apvārsnis aiz loga iekrāsojās gaišāks, Karalis skaļi atkrēpoja kamolu kaklā, tad iesmējās un

papliķēja Āksta vaigu. Dzīres varēja turpināties.

* # *

Klints bija stāva un ļoti augsta, tai apkārt kā ātri griezta lente vijās noputējis, akmeņains ceļš. Katrs solis augšup padevās ar grūtībām. Es biju tik smags, ka mani nepārsteigtu, ja klints zem maniem soļiem izliektos un es iegrimtu tajā kā nemazgāts pirksts brūnā un trīcošā šokolādes pudiņa receklī.

Kad beidzot sasniedzu virsotni, tur apmeties kaiju bars iztraucēts pacēlās spārnos. Spārnu švīksti un klaigas bija visapkārt likās, esmu baltas, treknas un ķērcošas sniega vētras pašā vidū. Daži spārni man iesita, es aizsedzu seju ar rokām. Pretīgie putni, man nepatika, kā kaijas izskatās tuvumā. Kaijas Dārzā bija daudz lielākas nekā ārpusē, knābji un acis vēl dzeltenāki, guznas vēl pilnākas, to spalvu baltuma tīrība melīga. Tomēr, kad kaijas bija jau tālu un devās projām vēl tālāk, es vēroju baltos putnus un iedomājos, ka būtu labi prast lidot.

Labi atcerējos, ka Galma gudrie reiz mani brīdināja: Dārzā ir bīstami kaut ko vēlēties, jo Dārzs piepildot ikvienu vēlēšanos. Tiesa, ne vienmēr vēlēšanās piepildījās uzreiz, bet visbīstamākais nekad, nekad tā, kā to iedomājās. Tomēr šoreiz vajadzēja riskēt, nez kāpēc biju pārliecināts, ka lidojums noteikti padarītu ķermeni un elpu vieglāku, ka iemācīties lidot ir tik svarīgi. Aizvēru acis un trīs reizes skaļi saucu: "Es gribu lidot." Nekas nesanāca -joprojām biju uz zemes, joprojām smags.

Piegāju pie klints malas un pavēros lejup. Migla, tik bieza, ka šķita mīksta, sākās jau dažus desmitus soļu lejāk. Miglas mīkstums iedrošināja, bailēm vienkārši nebija vietas. Lidot nebija nekas jauns, es biju to mācējis vienmēr, lidojums bija manī kā neskaidra atmiņa, kāda paliek par sapņiem no rīta, ja palaiž garām īso brīdi pēc pamošanās, kad vēl var pagūt atcerēties skaidri.

Atkāpos, ieskrējos un lēcu. Kājas vairs neskāra zemi, kritiena vietā es kustējos augšup, es lidoju. Tomēr gaidītā viegluma nebija, mani spārni plīvoja kusli un stīvi, es biju pārēdusies dzeltensarkana kaija-āksts. Viss bija tieši tāpat, kā kāpjot kalnā, vienīgi tagad es biju smags ne tikai pa labi vai kreisi, bet arī uz augšu vai leju. Pie lidošanas neradušie spārni nogura pārāk ātri. Laidos lejup, metot līkločus un cenšoties sataustīt straumes gaisā, līdz sasniedzu biezo un silto miglu.

No miglas iznira vairākas gaisīgas, puscaurspīdīgas rokas, tās neuzmācīgi iegrima manās drēbēs, matos, spārnos, ādā, es izelpoju un atslābu. Pēkšņi atkal aizmirsu, kā jālido, un kritu. Ļoti lēni, laika pietika aplūkot visu un vēl palika pāri. Caur miglu man garām slīdēja klints siena. Tad tā pazuda, palika tikai neskaitāmas miglas rokas, kas vijās un tinās man apkārt, kustoties un veidojot ātri gaistošus dūmu tēlus. Kādā brīdī arī tie izkūpēja, atstājot tukšumu un pašu kritiena sajūtu, lēnu un kūtri smagu tai vairs nebija ne sākuma, negala.

Atsitiens bija mīksts, kā jau gaidīju, pavisam bez sāpēm. Iekritu kuplā kļavu lapu kaudzē, kuru dzeltenie un sarkanīgie toņi neko daudz neatšķīrās no mana tērpa. Kopā ar lapām Dārzs šeit, lejā, smaržoja mazliet pēc āboliem un mazliet tā, kā vakaros pilī mēdza smaržot sveces un sieviešu mati. Puskrēsla ar retiem, šauriem gaismas stariem kaut kur ļoti tālu no augšas, mazliet mikls gaiss, katrai skaņai sekoja atbalss, laikam biju kādā lielā telpā, varbūt alā. Netālu iespīdējās vairākas bāli zilganas liesmiņas, iekrāsojot tuvējās lapas un zāles kušķus zilzaļā, purvainā gaismā. Kad tuvojos, tās apdzisa, bet tūdaļ parādījās atkal dažus soļus tālāk, vilinot, kārdinot un nedaudz biedējot.

Mēģināju šaudīgās ugunis panākt, taču tās izvairījās, vedinot mani arvien dziļāk Dārzā. Es sekoju, līdz beidzot maldugunis apstājās pie kājām kādam stāvam garā, brūnā apmetnī ar kapuci. Viņa pietupās, liesmiņas ērti iekārtojās uz izstieptās plaukstas. Sieviete tās saudzīgi ielika azotē. Viņa atbīdīja seju aizsedzošo kapuci brīdi likās, ka maldugunis tagad atspīd sievietes acīs. Slaida, seju ar izteiktām, bet ne biezām lūpām ietvēra garas, kuplas rudu matu cirtas kā lietus lāšu pēdas, kad tās slīd pa aizmiglotu logu. Viņas lielās, zaļi brūnās acis man mazliet atgādināja Gleznotāju, bet ar asāku skatienu: no tāda bija grūti izvairīties.

Es jautāju:

"Kā tu šurp atnāci? Es netiku redzējis tevi pilī pirms tam…"

Sieviete iesmējās, un kopā ar viņas smiekliem arī Dārzs smējās. Dīvaini, nebiju domājis, ka Dārzs varētu smieties.

"Kāpēc tev liekas, ka es esmu šeit? Varbūt tu mani izdomā?"

Man ļoti patika viņas smiekli, lipīgi un smaržīgi kā tikko no stropa atnests medus. Smējās ne tikai mute, bet visa seja, viss ķermenis, smējās arī maldugunis sievietes acīs. Galmā neviens tā nemācēja smieties. Sev par pārsteigumu, arī es pasmaidīju.

"Man šķiet, ka esmu tevi kādreiz jau redzējis. Tikai nevaru atcerēties, kad."

"Bet varbūt vēl tikai redzēsi?" Atkal viņas smiekli. "Kāpēc uztraukties par laiku? Laika taču īstenībā nemaz nav, cilvēki to ir izdomājuši! Tu man netici? Atceries bērnību, atceries, cik garas bija dienas, kā gads, pat mēnesis šķita gandrīz viss mūžs. Bet tagad cik ātri viss paiet, dienas, mēneši, gadi. Vai tad ne?"

Es lūkojos uz viņu un tad atcerējos. Astrologs, dēmonu izsaukšana, glezna.

"Kas tu esi?"

"Cilvēki mani bieži sauc par Raganu. Man nav iebildumu, arī tu mani vari tā saukt."

Maldugunis viņas acīs atkal iespīdējās, un mani sāka mākt ziņkāre.

"Vai tu proti burvestības?"

"Dažreiz."

"Parādi kaut ko!"

"Nē, tāpat nevar. Ja nav pa īstam, tad nekad nesanāk."

"Un pa īstam nevar?"

Viņa cieši palūkojās manī un palēca soli atpakaļ:

"Pamēģini noķert mani!"

Ja galmā kāds spēlēja šādas spēles, es nekad nepiedalījos, tas bija tik muļķīgi. Bet tagad nevarēju atteikties, tas bija tāpat kā ar smaidu. Uz priekšu pa cieto grīdu ar retajām zāles saujām, kritušām lapām un klusām lāmām, uz augšu pa šauru taciņu. Un atkal lejā, lecot no akmens uz akmeni kopā ar sīka strauta līkumiem. Laiku pa laikam no Raganas apmetņa kā sudraba monētas no cauras kabatas izbira pa malduguņu saujai, viņas kustības bija žiglas un vieglas kā kentauriem. Es sev šķitu tik neveikls.

Priekšā divas sienas savienojās, izveidojot stūri. Likās, Raganai vairs nav kur mukt, taču noķert viņu bija tikpat neiespējami kā maldugunis. Ragana vienkārši pazuda, atstājot savā vietā tikai pāris bālo, zilo liesmiņu, kuras arī tūdaļ nodzisa. Es samulsu, bet viņas smiekli attālinoties jau skanēja man aiz muguras.

Mēs skrējām ilgi, vēl un vēl. Ar katru soli es kaut ko pazaudēju, taču pazaudētā nebija žēl. Drīzāk otrādi: tā viegluma sajūta, kuru gaidīju no lidojuma un kuras nebija, parādījās tagad. Katrs nākamais solis padevās vieglāk par iepriekšējo, it kā es būtu gaisa balons, kas citu pēc cita mestu nost liekos smilšu maisus. Kāda no maldugunīm nosprakšķēja man pie auss un ielēca cepures zvārguļos, to mēles sapinās un vairs neskanēja, man skrienot vēl straujāk, vēl bezrūpīgāk. Vienlaikus smējos tā, kā nebiju to darījis sen, varbūt nekad.

Līdz kļuva baisi. Es apstājos un tad bēgu neatskatoties. Jo pēkšņi bija vairs tikai solis, un es norautu savu cepuri, vēl tikai solis, un aiz smiekliem sāktos asaras, bet āksti Purpura karaļa galmā nedrīkst raudāt.

IV

Dzīvojot Purpura karaļa galmā, to varēja apšaubīt vai vismaz nepamanīt, bet gan gadalaiki, gan dienu un nakšu ilgums tomēr mēdza mainīties, un, kad tuvojās vasaras īsākā nakts, Karalis rīkoja saviem pavalstniekiem tirgus svētkus. Pie pils vārtiem uzreiz aiz paceļamā tilta un ūdensgrāvja tika slietas teltis un nojumes, būvēti karuseļi, uzstādīti mērķi loka šāvējiem, mīdīta zeme ceļojošo cirku izrādēm un raktas bedres ļaužu mēsliem. Zemnieki no blakusciemiem, mednieki un tirgotāji no tālākajiem Purpura karaļa zemju nostūriem un pat bagāti slaisti no kaimiņu karalistēm no visām četrām debespusēm šurp plūda cilvēki, lai trīs dienas lūkotos un tērētos, tirgotos un pārdzertos. Māla podi, siera rituļi, medus kārumi, skaistumlentes, zāļu tējas un brīnumzālītes, preču slavinājumi un gaiļu cīņas, svaigas maizes un ceptu desu smaržas, dažādu cilvēku dažādās smakas, pērkamo sieviešu skatieni, jaunu zemnieču gurnu šūpošanās, piedzērošos vīru grīļīgā gaita. Purpura karaļa galma dzīve pilī kā pārvārīts piens bija pārskrējusi pāri malām un izplūdusi pa visu pils apkārtni.

Turpinājās svētku trešā diena, tūlīt bija jāsākas vienam no galvenajiem notikumiem Purpura karaļa galma bruņinieku turnīram. Daudz vairāk par pašām zobenu divcīņām Ākstam patika vērot bruņinieku gatavošanos. Lielākajai daļai turnīrs ar dažādajiem apmetņiem, zobenu šķindu un sviedru smaku zem bruņukrekliem bija vienaldzīgs, tikai kārtējā galma izklaide. Viņu skatieni vēl pat pirms pašas divcīņas slīdēja pāri pūlim, brīdi pa brīdim iedzirkstoties. Pie kādas piemīlīgākas un vairāk atsegtas krūšu bedrītes. Pie suņiem, kuri pārojās un kurus puišeļi apmētāja ar akmeņiem. Pie Āksta dzeltenajām drānām, kad, zvārguļiem skanot, viņš ar kūleni un spiedzienu ievēlās dubļu peļķē, raidot šļakatas uz visām pusēm un notašķot tuvāko galmnieku krāsainās drānas ar netīrām, brūnām lāsēm.

Citi, kā Sarkanais bruņinieks, turnīru gaidīja ar nepacietību, tā bija tīkama pārmaiņa tik ierastajā dīkdienīgajā ikdienā, kas ļāva izjust aizraušanos garam un sāpes miesai lai gan cīņām izmantoja neasus zobenus un bija jau ari bruņukrekli un dzelzs aizsargi locītavām, veiksmīgs cirtiens varēja radīt brūces, ari nāvīgas. Kā vienmēr, nāves iespējamais tuvums un reizē šķietamā drošības izjūta bija lielisks apvienojums, bauda, kas bija patīkami citāda nekā laiskošanās Purpura karaļa galma dzīrēs.

Vienīgi Mēnesgaismas bruņinieks atšķīrās no pārējiem. Kaut ari mazliet uzkumpis plecos, viņš labi derēja zobenu spēlēm kājas prata kustēties ātri, rokas bija garas, spēcīgas un izveicīgas. Tomēr Mēnesgaismas bruņiniekam vienīgajam no galma pienākums piedalīties turnīrā sagādāja mocības. Parasti viņš atsita dažus sitienus, lai saglabātu savu bruņinieka godu, un tad ļāva pretiniekam uzvarēt.

Bruņinieki iznāca zobencīņām sagatavotajā nožogotajā klajumā, palocījās pret Karali un pret skatītājiem. Karalis nepacietīgi novicināja rokas: "Pietiks klanīties, aiziet, aiziet!" Āksts ieņēma vietu zemē pie Karaļa krēsla kājām. Skanēja vispirms trompetes, tad bungas. Karalis izvēlējās pāri pirmajai cīņai:

"Sāksim mēs ar uzaicinājumu Sarkanajam un…" Pussmīns, ko Āksts tik labi pazina. "… un Mēnesgaismas bruņiniekam." Karali dažkārt priecēja Mēnesgaismas bruņinieka dzeja. Ākstam tajās reizēs likās, ka Mēnesgaismas bruņinieka lūpas pin šūpuļdziesmu Zvēram, ieaijājot to dziļākā miegā un ļaujot Karalim elpot vieglāk. Taču vienlaikus Karalis arī sajuta Mēnesgaismas bruņiniekā kaut ko ļoti atšķirīgu, tādu, ko Karalis nesaprata, kas viņu mulsināja, un Karalis bija pieradis savu samulsumu kliedēt caur citu sāpēm. Droši vien tāpēc turnīros Karalim tik bieži labpatika vērot, kā zobenus krusto Sarkanais un Mēnesgaismas bruņinieks.

Abi nostājās klajuma vidū, izvilka zobenus un aizsvieda makstis prom, tad sāka lēnām riņķot viens otram iepretim. Sarkanais bruņinieks uzbruka, no pirmā cirtiena Mēnesgaismas bruņinieks pamuka malā, otro atsita ar savu zobenu. Tad uzmanīgs pretcirtiens. Vēl viens Sarkanā bruņinieka vēziens, atvairīts, taču Sarkanais bruņinieks turpināja zobena iesākto kustību ar plecu. Dobjš būkšķis, plecusargam ietriecoties Mēnesgaismas bruņinieka krūtīs, un viņš aizstreipuļoja vairākus soļus atpakaļ un pakrita. No pūļa atskanēja laiski, pašķidri aplausi.

Sarkanais bruņinieks neizmantoja priekšrocību, bet ļāva pretiniekam piecelties. Skatītāji gribēja izrādi, viņš pats arī:

"Svempies augšā, gļēvuli! Tas ir tikai sākums mūsu dancim!"

Mēnesgaismas bruņinieks lēnām slējās kājās. Viss bija kā vienmēr Āksts gandrīz juta, ka Mēnesgaismas bruņinieks mēra, cik ilgi vēl bruņinieka gods no viņa prasa pretoties. Vēl ne īpaši steidzīga sitienu apmaiņa, un sīkiem dzelzs rombiem nosētais Sarkanā bruņinieka cimds sasniedza Mēnesgaismas bruņinieka seju. Asins pilienu migliņai uzskrienot gaisā, pūlis noelsās jau atzinīgāk.

"Tu tač' zini, kā tās lietas notiek. Pat sievišķi vienmēr drusku paspirinās pretī, tu nebūsi sliktāks, ko?"

Droši vien trešais trāpījums būs pēdējais vērojot abus, Āksts lēsa.

Pēkšņi trokšņi visapkārt pieklusa. No gadatirgus vidus uz visām pusēm aizvēlās tveices vilnis. Āksts juta, kā viņš nosvīst, kā tērpa drānas pielīp pie muguras un galva zem cepures svilst. Vispirms Āksts neticīgi pamanīja vairākās vietās aizlecam pazīstamās bāli zilganās liesmas, bet pabrīnīties par to nesanāca, jo tūdaļ ari nozibēja Raganas rudie mati, kuru košumu nevarēja nepamanīt pat svētku juceklī. Ragana iejuka pūlī pie zobencīņu laukuma žoga. Tikpat pēkšņi kā sākusies, tveice beidzās.

Pēc apstāšanās mirkļa gadatirgus atdzīvojās, atskanēja uzmundrinājumi, cīniņam bija jāturpinās. Mēnesgaismas bruņinieks, kuru vilnis bija pārsteidzis, tupam uz viena ceļa, kavējās ar celšanos kājās ilgāk, nekā tas skatītājiem šķita piedienīgi. Daži, kuri nosprieda, ka Mēnesgaismas bruņinieks padosies uzreiz un liegs viņiem redzēt vēl mazliet asiņu, atklāti ūjināja un svilpa. Beidzot viņš nobrauca ar piedurkni gar pārsisto lūpu, piecēlās un, pirms turpināt, palūkojās uz vietu, kur stāvēja Ragana.

Pretinieki atkal satikās vidū. Sarkanais bruņinieks mazliet vilcinājās, vēl negribēdams izrādi beigt, bet Mēnesgaismas bruņinieks atsāka cīņu pats. Uzbrukumi uz abām pusēm izlīdzinājās. Sarkanais bruņinieks pasmaidīja par pretestību:

"0, vēl mazliet? Varbūt pie viena noskaitīsi kādu no saviem pantiņiem, kas tev vienmēr ir pie rokas, ko?"

Bet drīz vien viņa smaids pazuda. Āksts pielēca kājās, jo vēl ne reizi nebija redzējis Mēnesgaismas bruņinieku tādu. Viņš cīnījās bez apdomas, viņa pretinieks nebija tikai Sarkanais bruņinieks, bet viss turnīrs, viss Purpura karaļa galms, varbūt visa pasaule.

"Gribi dzirdēt dzeju?"

Jau drīz uz katriem diviem Mēnesgaismas bruņinieka cirtieniem atbildēja tikai viens.

"Dzeju, ja?"

Āksts redzēja, kā Sarkanais bruņinieks piesarkst, pārsteigumu un neticību viņa sejā nomainīja niknums. Sarkanais bruņinieks mēģināja piezagties tuvāk, bet Mēnesgaismas bruņinieka cirtiens bija ātrāks. īss, nikns sāpju kliedziens. Kājās bija ne tikai Āksts, bet arī viss rēcošais skatītāju pūlis.

"Tad klausies!"

Sitiens.

"Klausies!"

Vēl viens, tad vēl.

"Klausies! Klausies! Klausies!"

Kāpjoties atpakaļ, Sarkanais bruņinieks paklupa, atlika vairs tikai pēdējais solis, taču Mēnesgaismas bruņinieks pēkšņi apstājās un nosvieda zobenu. Sarkanais bruņinieks apstulba, tad, vēl īsti nepiecēlies kājās, cirta.

Āksts kopā ar vēl daudziem citiem pārmetās pāri žogam un pieskrēja pie Mēnesgaismas bruņinieka, kurš gulēja nemaņā. Ikviens centās dot padomu, ko darīt, kāds plēsa drānas pārsējam, citi stiepa nestuves. Starp klāt pieskrējušajiem bija arī Ragana, kurai vispārējā kņadā neviens, izņemot Ākstu, nepievērsa uzmanību. Pirms vēl kāds ko redzēja, viņa pietupās un uzlika roku uz brūces. Raganas slaikie pirksti nosmērējās ar asinīm, un Āksts varēja apzvērēt, ka viena no maldugunīm, nozibējusi uz Raganas plaukstas, ielēca asiņu un saplēsto bruņukrekla gredzenu vidū.

Drīz atjoņoja ari kārnais galma Alķīmiķis ar savu bunduļu un ziežu kārbu maišeli. Kopā ar viņu platiem soļiem nāca Bende, kura klātbūtnē katrs gan jutās drusku neveikli, bet kuru tomēr uzskatīja par vislabāko kaulu zinātāju galmā un vienmēr sauca, ja turnīros gadījās kāda ķibele. Alķīmiķis un Bende bija redzējuši cirtiena spēku, abu sejas bija drūmas. Tāpēc jo lielāks pārsteigums viņus sagaidīja, kad Mēnesgaismas bruņinieks atvēra acis un pats piecēlās sēdus. Āksts ar skatienu meklēja Raganu, taču velti.

Vakarā sākās gada īsākā nakts. Purpura karaļa svētki tai pieteica karu, apmētājot nakti ar liesmu gaismu, dejām, mūziku un reibumu. Tirgus nojumes un būdas nojauca, ar to dēļiem papildinot malkas krājumus neskaitāmajiem ugunskuriem. Zemnieku dūdas, čigānu vijoles un daudzo galma muzikantu visdažādākie instrumenti spēlēja arvien ātrāk, deja griezās kā ruda vāvere ritenī. Starp ugunskuriem staigāja ugunsrijēji, ugunsspļāvēji un ugunsūdens dzērāji. Pat aizsarggrāvja duļķēs peldēja sīki plosti ar treknām, degošām svecēm. Uguns kā bieza josta cieši jo cieši apjoza pili.

Karaļa krēsla priekšā bija nomīdīts līdzens placis, uz kura ari Karalis un viņa galms ļāvās nakts un liesmu spēlēm. Žonglieri ar dunčiem un lāpām, virpuļojoši un dzirksteļojoši ugunsrati, valšķīgas sievietes un iekarsuši bardi, Āksts un viņa varonīgais kautiņš ar gaiļu cīņu uzvarētāju. Tikai retais no galma atturējās no Alķīmiķa piedāvātajiem dzērieniem, kas visām krāsām lika spīdēt divtik spoži un kājām neļāva sajust nogurumu. Purpura karaļa galmā visīsākā gada nakts ne ar ko daudz neatšķīrās no jebkuras citas nakts sākums vienmēr bija vieglprātīgs solījums, kuram gribējās ne mazāk vieglprātīgi ticēt.

Āksts vēl nebija beidzis smagi elpot un tīrīt savu tērpu no gaiļa spalvām un viņu abu asinīm, kad viņš atkal ieraudzīja Raganu. Šoreiz neuzkrītošā, brūnā apmetņa vietā bija gara, koša, sarkanmelna kleita ar piedurkni, kura it kā aizsedza vienu Raganas plecu un roku, taču īstenībā tikai vēl vairāk atsedza otru. Kleitas augšdaļa piekļāvās augumam, cieši apskaujot un izceļot mazās krūtis, vidukli, gurnus. Savukārt lejā kleita izplūda daudzās viltīgās krokās un volānos, zem kuriem tikko varēja saskatīt kurpju melnos purngalus.

Ragana smējās tāpat, kā viņa to bija darījusi Dārzā, un viņas smiekli pārspēja visus pārējos trokšņus Karaļa ausīs. Viņš piesauca Raganu sev klāt:

"Ja tā var smieties, tad dziesmām tavā balsī jābūt kā visiem vasaras putniem kopā. Uzdziedi man!"

"Parasti cilvēkiem vairāk patīk, kā es dejoju, Jūsu Augstība…"

Karalis viegli pamāja ar roku:

"Lai būtu tā, dejo!"

Ragana īsi pārmija dažus vārdus ar spēlmaņiem; tie piekrītoši pamāja. Ragana paņēma rokās tamburinu. Sastingums, tad kustības, noteiktas un izaicinošas. Taisna mugura, zods pacelts, tamburina piesitieni atbalsojās apkārt stāvošo plaukstās, pirkstu knakstos un stieptās balsīs. No Raganas kurpju papēžiem izskrēja maldugunis, pa retam un tik ātri, ka pārējie skatītāji tās droši vien neatšķīra no visapkārt degošo ugunskuru dzirkstelēm. Arī maldugunis bija pārģērbušās, nakts dejai par godu nomainot zilgano bālumu pret pipardedzinošu sarkanumu.

Karalis sākumā tikai vēroja Raganu, ar pirkstgaliem bungodams krēsla malu līdzi dejas ritmam. Taču katrs piesitiens, katra viņas kustība lika asinīm ritēt straujāk, aicināja. Tāpat kā Āksts nespēja atturēties no Raganas smaida un rotaļas Dārzā, tā šis kārdinājums bija pārāk liels Karalim. Viņš pielēca kājās, nometa savu purpura mantiju un pievienojās Raganas dejai.

Karalis dejoja reti, bet neviens nevarētu noliegt viņa spējas. Kustības bija glaunas un pilnas ar alkām pēc baudas, taču ari pārliecinātas un spēcīgas. Karalis, kā jau visi zobencīņas pārzinātāji, lieliski izjuta līdzsvaru un ritmu. Ragana aizsvieda prom tamburīnu, plaukstas un pirkstu knaksti sitās ātrāk. Raganas izstieptās rokas un plaukstu vijīgās kustības, Karaļa noliektais zods, deja nemanot bija pārvērtusies par cīņu ar saviem, nerakstītiem un neuzrakstāmiem noteikumiem. Karalis kustējās uz priekšu, Ragana atkāpās, svārki noplīvoja kā karogs, pagrieziens, un lomas mainījās. Abi ne reizi nesaskārās, arī tad ne, kad deja kļuva vēl straujāka, tā bija daļa no kārdinājuma. Tomēr Āksts redzēja, kā mainās Karaļa skatiens, kā spriedze un vēlme aug. Pienāca brīdis, kad Karalis padevās un ar asu, spēcīgu kustību mēģināja pievilkt Raganu sev tuvāk, bet viņa, svārkiem aizviļņojot, izvairījās. Deja sasniedza virsotni, tālāk kāpt vairs nebija kur, mēģinot varēja tikai krist.

Karalis apstājās, piegāja pie Raganas, parāva viņu aiz rokas cieši sev klāt. Karalis bija spēcīgāks, Ragana pakļāvās, tomēr viņš bija zaudējis. Karalis sagrāba Raganu aiz pleciem un skaļi noskūpstīja, tomēr nez kāpēc tas viņa zaudējumu tikai padarīja vēl dziļāku. Arī pats Karalis to juta, viņa acis sāka mainīties, zaudējuma garša gluži kā svaigu asiņu zvani modināja Zvēru. Taču atšķirībā no visiem pārējiem galmā Ragana neapstājās ātri te šur, te tur nozibēja Raganas maldugunis. Āksts juta, kā to nepastāvīgās liesmiņas izkliedē un atkal padara miegainu Zvēra skatienu.

Karalis palaida Raganu vaļā, īsi, sausi pasmējās, tad dziļi ieelpoja un teica:

"Tu paliksi galmā. Kas var būt labāks par šādu deju, lai sapurinātos!"

Ragana palocijās par piekrišanas zīmi, un Karalis jutās atspēlējis zaudēto. Tomēr Ākstam likās, ka ari šoreiz

Ragana uzdrīkstētos atteikties. Ja vien gribētu.

* * *

Papagailis, mazs sarkanu, zaļu un dzeltenu spalvu jūklis, ar knābi sabužināja savu tērpu, pamīņājās no vienas kājas uz otru, tad ieķērcās un pacēlās spārnos. Es pasmaidīju un samirkšķināju acis. Papagailis atkal bija zarā, atkal ieķērcās un atkal pacēlās spārnos, un es atkal pasmaidīju. Tas pats notika vēlreiz, tad vēlreiz, vēlreiz, vēlreiz. Laiks kā šūpuļkrēsls nesteidzīgi un iemidzinoši līgojās dažus soļus turp un dažus atpakaļ, un man bija labi. Tik labi. Dīvaini, bet visām domām, sāpēm, cerībām, sajūtām, kas sen, pirms pāris mirkļiem, bija šeit un pārpildīja mani, vairs nebija nekādas nozīmes: izrādās, ka viss, ko man vajadzēja, ir mazs, krāsains papagailis, viņa ķērciens un spārnu švīksts. Un es pasmaidīju.

Beidzot papagailis aizlidoja, un zars palika tukšs. Es palūkojos uz Raganu, kas aizvērtām acīm sēdēja man blakus pie avota. Viņas pirksti viegli pieskārās ūdenim, uz avota virsmas iespīdējāspilnmēness atspulgs. Ragana nekustējās, taču mēness atspulgs ūdenī nodrebēja, un viena atspulga vietā pa avotu izbira vairāki. Daži no tiem nemainījās un palika tādi paši kā pirmais. Citos pilnmēness apaļums strauji dila, atstājot tikai pusi no mēness ripas vai arī izdilstot pavisam un tad atkal pieaugot, līdz viss avots kļuva līdzīgs kustīgam un mainīgam Mēnesgaismas bruņinieka tērpam.

Raganai mugurā atkal bija vienkāršais, brūnais apmetnis, tā kapuce bija nolaista, faujot matiem brīvību. Es ieraudzīju sev pie kājām vēl līdz galam neuzplaukušu ziedu. Noliecos, lai to noplūktu, bet zieds pats atrāvās no Dārza mīkstās, melnās zemes un ieslīdēja man rokā. Kad Ragana atvēra acis, uzdāvināju ziedu viņai. Dažas maldugunis no Raganas rokas uzmanīgi iekāpa pumpurā, zieds uzplauka. Līdz ar siltu smaržu no zieda izplūda klusu, melodisku skaņu virtene.

Paņēmu rokās mandolīnu un galvā meklēju dziesmu, kas varētu piebalsot ziedam. Ragana teica:

"Nemeklē, spēlē!"

Es spēlēju pirmo, ko atcerējos. Dziesma labi saskanēja ar ziedu, Raganas pirksti sita ritmu, dažas maldugunis uzlēca uz mandolīnas un kustējās kopā ar manu dziesmu. Nebija slikti, tomēr beigās es atcerējos par Mēnesgaismas bruņinieku kā spēlēja viņš. Es varēju spēlēt par par prieku, par neprātu, par mieru, par skumjām, taču mazais vārdiņš "par" visu laiku bija starpā, starp mandolīnu manās rokās un prieku, neprātu, mieru vai skumjām.

Jautāju Raganai, kāpēc es tā nevaru.

"Tu vari, protams, tu vari. Man šķiet, ka tu jau gandrīz arī nospēlē, vajag tikai mazliet, mazliet vairāk."

Ragana bridi padomāja:

"Zini, kur ir vaina? Tu vienmēr pietaupi, neatdod līdz galam."

"Bet es neko netaupu, man taču pat nekā nav! Ko tad lai es atdodu?"

"Kā nav? Esi tu pats, un sevi arī jāatdod."

"Bet, ja es atdošu sevi, kas tad paliks pāri?"

Ragana iesmējās:

"Man liekas, tu nesaproti. Bet es arī nemāku tev izstāstīt. Vismaz ar vārdiem ne."

Viņa izstiepa plaukstu, uz tās ar vieglu sprakšķi uzradās malduguns. Ragana deva malduguni man. Es stiepu roku pretī, mani pirksti tikpat kā jau pieskārās sīkajai liesmai, es gandrīz jutu tās siltumu. Taču tad no rokas kustības iezvanījās cepures zvārguļi. Starp liesmu un maniem pirkstiem izspiedās šaura, caurspīdīga tukšuma lente, kas kā cimds padzina siltuma tuvumu. Malduguns noraustījās un pazuda.

Ragana uzsita vieglu knipi pa vienu no cepures zvārguļiem. Skaņa no viņas pirkstiem bija dzidra, taču man šobrīd negribējās to dzirdēt. Likās, ka visa Āksta cepure spiež un traucē. Es nemierīgi sagrozījos, pabāžot pirkstus zem cepures un nobīdot to pa kreisi, tad atpakaļ, pa labi. Ragana piedāvāja:

"Spiež? Tad velc nost!"

"Es nevaru, bez cepures es vairs nebūšu Purpura karaļa galma āksts."

"Tu gan esijokains! Tu taču neesi cepure, tu esi tu pats. Ne vairāk, ne mazāk. Ja cepure patīk, velc galvā, ja cepure spiež, met to prom."

Ragana iesmējās:

"Viss ir vienkārši!"

Taču es jutu, ka mani mati ir cepures saknes. Ņemt nost cepuri šobrīd nozīmētu plēst nost gabalu sevis, un to es nevarēju.

Ragana kļuva bēdīga, laikam viņai bija manis žēl Es tāpēc jutos vēl nožēlojamāk. Viņas maldugunis lēkāja pa manu cepuri un tērpa ielāpiem, kā meklējot ieeju, es redzēju, ka viņa grib mani noglāstīt. Nevis tikai ar pirkstiem, bet tā, lai es sajustu. Lai tā stikla siena, par kuru reiz runāja Karalis, pazustu. Bet ieejas nebija.

"Grūti tev līdzēt, ja tu pats… Nu labi, varbūt mēģināsim citādi."

Visas Raganas maldugunis, kas rotaļājās ap mums, ielēca viņas augšup pavērstajā plaukstā, bet pēc tam cita pēc citas ienira manā mandolīnā. Es mēģināju spēlēt. Dziesma, ko pirksti izcēla no mandolīnas, bija sena-pat brīnījos, ka to zinu. Viena no vienkāršajām šūpuļdziesmām par siltumu, segām un miegu, kuras vakaros sievietes mēdza dziedāt ciemata bērniem manā bērnībā.

Kad dziesma beidzās, es kā taisnojoties mēģināju teikt:

"Dārzā nospēlēt ir vieglāk nekā ārpusē."

Ragana nepiekrita.

"Nē, atšķirības nav."

Spēlēju vēl, un, kad pēdējās skaņas apklusa, Raganas Dārzā vairs nebija. Dārzā visapkārt spietoja sīki, neuzkrītoši dzintarkrāsas burbuļi, gaiss smaržoja saldeni un mazliet skābi kā dzirkstošā vīna glāze, kad to kādu laiku patur rokās. Es jutos kā ledus gabals, kas no kristāla glāzes iekšpuses redz sauli rietam caur glāzes sienām. Lēnām slīku un redzēju, kā burbuļi no glāzes apakšas ceļas augšup un pārvēršas sārti oranži baltās putās.

V

Rīts salīdzinājumā ar citiem rītiem Purpura karaļa galmā sākās miegaini. Tas nebija brīnums, ievērojot, ka pēdējo dienu vai varbūt nedēļu dziru ritmā rīta kā tāda vispār nebija bijis. Karalis un galminieki beidzot bija izguējušies un Troņa zālē ieturēja pieticīgas brokastis.

Lielākā daļa deva priekšroku sudraba karotēm un svaigām, pēc jūras smaržojošām, drebeligām austerēm. Dažiem, kuri vēl nejutās gana mundri, tomēr bija ipašas iegribas. Astrologs kaprīzā balsī uzstāja, ka viņš ēdīs tikai austeri zvaigznes formā, ko sulaiņi viņam nekavējoties sagādāja. Savukārt viens no Galma gudrajiem spieda pirkstus pie pieres un austeres vietā izvēlējās tikpat skābu kā viņa ģīmis citronūdeni ar ledu, kuram viņš uzmanīgi piepilināja dažas ķepīgas šļakatas no Alķīmiķa padotā bunduļa. Āksts, tā vietā lai notiesātu savu austeri, austeres gļotas izmantoja kā karotes šāviņus, raisot lamas tajos, kam trāpīja, un smīnus pārējos. Kā vienmēr, lai visiem būtu jautri, kādam bija jāsāp. Arī Karalis atraidīja austeres, to vietā izvēloties sāli, pusvārītas olas ar šķidru dzeltenumu un zelta karoti.

Deserta kūkas pagatavot pavāriem bija palīdzējis Alķīmiķis. To garša ar katru nākamo kumosu nevis gāja mazumā, bet kumosu aiz kumosa auga arvien košāka un saldganāka. Tiesa, kādā brīdī vajadzēja prasties apstāties un uzdzert ūdeni, jo, kad saldāk būt vairs nevarēja, tad vissaldākais uzreiz pārtop vērmeļu rūgtumā. No galma gan tik retajam apstāšanās šķita tā vērta, un seja aiz sejas pēc svētlaimes pēkšņi sašķobījās, acis asaroja. Daži vēma.

Āksts vēroja Raganu, kas sēdēja gandrīz pašā galda galā blakus Karalim. Viņa ēda lēnītēm, vairāk malkojot ūdeni nekā ēdot, un pētīja galminiekus pie galda, mazliet ilgāk pakavējot skatienu pie Mēnesgaismas bruņinieka, kurš savam šķīvim nebija pieskāries vispār. Vairumam no tiem, kas pievienojās Purpura karaļa galmam, bija kādas īpašas spējas, un katrs iedomājās, ka viņa ierašanās pārmainīs galmu. Bet vienmēr notika otrādi galms kā bezizmēra sūklis bez žēlastības uzsūca ikvienu un kā vēl vienu krāsu, vēl vienu garšu piemeta klāt galma kopējai buķetei. Jaunpienācējs nepaguva atgūties, kad viņš jau bija pārvērsts par tikko samanāmu ogu daudzkārtu purpura putukrējuma tortes maliņā. Taču ar Raganas ierašanos galms tiešām bija kļuvis citāds. Lai gan galmā nekas nevarēja būt nepiedienīgs, varbūt Ragana tāda bija. Kā kailais apģērbto vidū vai Purpura karaļa galmā drīzāk kā apģērbtais kailo vidū.

Nemainījās jau nekas liels, tikai sīkumi. Kāds, kurš pļēguroja, pārstāja. Kāds, kurš nekad nebija turējis rokā vīna glāzi, sāka dzert un dejot. Kāds, kam pirms tam prieku deva tikai vīrieši un dzīvnieki, sāka skūpstīt un glāstīt sievietes. Visbiežāk jau laikam nemainījās nekas, tie paši ļaudis darīja to pašu, bet mainījās tas, kā tas tika darīts. It kā viss Purpura karaļa galms pirms tam būtu gulējis nomodā un Raganas ierašanās to būtu pamodinājusi un turpinātu modināt katru dienu no jauna.

Brokastis noslēdzās ar rozīgo rīta vīnu. Ākstam nepaslīdēja garām, ka Karalis, pirms ieliet sev, piedāvāja Raganai, bet viņa smaidot atteicās. Karalis viegli piešķieba galvu un nosmīnēja. Daži, ieraugot Karaļa smīnu, neomulīgi saknosījās.

Attiecībā uz miesaskārībām galmā darbojās vienkāršs likums ikviens var visu, kas ir pieņemams otram, bet Karalis var visu. Pilnīgi visu. Taču attiecībā uz Raganu nekas nebija mainījies, kopš Karalis viņu pirmo reizi satika vasaras īsākajā naktī. Protams, Karalis jebkurā brīdī varēja iegūt Raganu, un katrreiz, kad Karalis mēģināja, Ragana nepretojās. Tomēr, kā Ākstam likās, tajās reizēs Karaļa rokās palika tikai tukša čaula, bet īstā Ragana neredzama uzpeldēja līdz telpas griestiem un noskatījās uz savu ķermeni kā uz svešinieci. Ari Karalis laikam to sajuta un ik reizi apstājās atšķirībā no visām citām pirms Raganas viņam šoreiz nepietika tikai ar čaulu. Un ik reizi Āksts sastinga, jo katra šāda apstāšanās tikai vēl un vēl piemeta pa šķipsnai iekāres indes Karaļa kārdinājumam, katrā reizē Zvērs Karaļa acīs bija arvien tuvāk, lai pamostos, lai Karalis iegūtu un reizē salauztu Raganu.

Taču neapmierināmā iekāre nebija vienīgais, ko Raganas klātbūtne bija mainījusi Karalī. Kad brokastis bija galā, Karalis piegāja pie Troņa zāles gleznas. Āksts nostājās blakus, un Karalis teica:

"Dažkārt man šķiet, ka mūsu visu šeit galmā nemaz nav, ka mēs visi esam iekšā tajā gleznā. Mēs paši to nezinām, glezna šķiet kā īstenība, krāsas virmo, pievērš mūsu uzmanību, un mēs aizmirstam, ka esam tur, iekšā. Tomēr kaut kur pavisam blakus, tepat, visu laiku klāt ir sajūta, ka jāizkļūst ārā. Ak, es būtu gatavs atdot visu, kas man ir, lai tikai to izdarītu, lai tiktu arā. Kaut uz mirkli, uz vienu sasodītu mirkli!"

Tad Karalis nolūkojās, kā Ragana aiziet: "Un, kad es redzu viņu, man dažreiz šķiet, ka to var." Āksts piekrītoši pamāja un, kamēr cepures zvārguļi šķindēja, pārdomāja, vai viņš un Karalis tiešām bija tik līdzīgi.

Mēnesgaismas bruņinieks sēdēja uz palodzes zem augsta, smaila arkveida loga ar daudzām vitrāžām, kādu garajā gaitenī pirms Troņa zāles bija vismaz divi desmiti. Kad Āksts gāja viņam garām, Mēnesgaismas bruņinieks nolēca no palodzes, pamāja, lai Āksts nāk līdzi, un devās uz vienu no omulīgajām istabām gaiteņa pretējā pusē. Pie durvīm Mēnesgaismas bruņinieks palaida Ākstu pa priekšu, pārliecinājās, vai kāds viņiem negrasās sekot, tad rūpīgi aizvēra durvis.

Istaba bija kā pieticīgi uzklāta grima kārta daudz pieredzējušai sejai, līdzīga tik daudzām citām pilī bez liekiem sīkumiem, tomēr aprīkota ar visu nepieciešamo baudai. Viens kuplu satīna aizkaru ieskauts logs bez vitrāžām, plata gulta ar daudziem spilveniem, mežģīnēm un auklām, galdiņš, trīs krēsli, vēdeklis, griestu spoguļi, zvans sulaiņu pasaukšanai, acu aizsēju un pletņu turētājs. Pēc durvju aizvēršanas Mēnesgaismas bruņinieks pagriezās pret Ākstu, tad tā kā pārdomāja un piegāja pie trauslā, ornamentiem un grebumiem izrotātā galda, uz kura stāvēja caurspīdīga karafe ar biezu, mazliet recekļainu šķidrumu spilgti zilā krāsā. Bruņinieks nocēla apaļo un gludo kā viņa paša galva aizbāzni un pielēja vienu no smalkajām glāzēm līdz pusei. Viņš jau cēla glāzi pie lūpām, tad iedomājās, ka jāpiedāvā ari Ākstam, bet Āksts papurināja galvu. Mēnesgaismas bruņinieks mazliet satrūkās no zvārguļu skaņas.

Āksts neko nejautāja un gaidīja. Mēnesgaismas bruņinieks vēl brīdi svārstījās, tad, tā ari neiedzēris, nolika pielieto glāzi malā, no tērpa iekškabatas izvilka kārtīgi salocītu vēstuli un pa galda virsmu to uzmanīgi piebīdīja Ākstam.

"Vai tu, lūdzu, varētu šo nodot viņai?"

"Raganai?"

"Jā."

"Kāpēc tu pats negribi?"

Mēnesgaismas bruņinieks saknieba lūpas un saminstinājās:

"Es negribētu, ka mūs redz kopā. Man šķiet, tas varētu viņai kaitēt… Tas ir, mums abiem kaitēt. Turklāt… Es nezinu, varbūt viņa…"

Viņš meklēja vārdus, bet neatrada un vienkārši teica:

"Tā man būtu vieglāk."

Āksts aplūkoja vēstuli. Noteikti vairāk nekā viena lapa, rūpīgs locījums, mazliet par daudz zīmoglakas. Vēstules ar vēlmēm bija ierasta lieta galmā, lai gan vēl biežāk Purpura karaļa galmā vēlmēm nepietika pacietības sagaidīt brīdi, kad pienāks laiks uzrakstīt vēstuli. Taču Āksts domāja par Karali.

Līdz šim gan Karalis nemaz neuztraucās, kas notika ar slaidām kājām vai kārtīgiem dupšiem pēc tam, kad Karaļa rokas vai mēle nogura. Tomēr šoreiz bija citādi. Ākstam nepavisam nebija pārliecības, vai Karalis izklaides pēc nenocirtīs galvu kādam, kurš vienkārši ne tā palūkosies uz Raganu, nemaz nerunājot par ko vairāk. Lai gan varbūt ari ne, ja Ragana pret šo kādu izturēsies tāpat kā pret Karali. Un tas Ākstu uztrauca visvairāk, skatoties uz vēstules zīmoga lakā iespiestajiem mēnešiem un pusmēnešiem, tādiem pašiem kā uz Mēnesgaismas bruņinieka tērpa.

Āksts jautāja:

"Tu tiešām to vēlies? Dzīvē mēdz būt dažas tik saldas lietas kā šīsdienas brokastu kūka, kuru ēdot tomēr labāk… hmm… mācēt apstāties laikus."

"Es zinu. Bet zināšana jau neko nelīdz."

Redzēdams, ka Āksts nesaprot, Mēnesgaismas bruņinieks nopūtās un mēģināja paskaidrot:

"Tas ir tāpat kā Dārzā. Jo dziļāk ieiet, jo lēnāks viss kļūst, līdz pienāk bridis, kad visapkārt ir tik daudz skaistuma, ka man vienam pašam ir par daudz. Tik ļoti gribas kādam pastāstīt, kādam uzdāvināt kaut mazu gabaliņu no tā… Un tad man vienmēr ir licies, nē, es esmu zinājis, ka ir jābūt kādam, ka ir jābūt viņai, ar kuru varētu ieelpot un izelpot vienlaikus, sadalīt pilnīgi visu un sadalot izdzīvot savu vienu dzīvi kā divas. Esmu meklējis viņu vienmēr, kopš dzimšanas un droši vien vēl pirms tam, katrreiz, kad esmu bijis Dārzā, man licies, ka viņai ari jābūt tur. Taču viņas nebija, un tad…" Mēnesgaismas bruņinieks iesmējās. "Tad labi, ka dažkārt bija vismaz tava nodeldētā mandolīna."

Āksts joprojām īsti nesaprata:

"Bet kā tu varēji zināt, ka viņa ir, ja tu nekad nebiji viņu saticis?"

"Tu taču zini, kad tev sāp, kad tev slāpst, un tu taču zini, kad sāpes pāriet un kad ūdens malks aizdzen slāpes, vai ne?"

Viņš klusāk piebilda:

"Katrreiz, kad ir pārāk daudz skaistuma, tam klāt ir ari bailes no nāves, kas to visu var atņemt. Taču tagad īsti nav svarīgi, vai es mirstu vai dzīvoju, ja prieks par visām brīnišķīgajām lietām uz pasaules paliek tikai man, ja nav otra, kuram atdot pusi."

Āksts nekad tā nebija domājis par kādu sievieti. Viņš bija pārliecināts, ka Mēnesgaismas bruņiniekam nav taisnība. Katrs jau mēģina saplēst to stikla sienu savā veidā, tas skaidrs. Tomēr, ja tev sāp, tad sāp tikai un tieši tev, pat ja citi var palīdzēt sāpes remdēt. Ja slāpst, tad slāpst tikai un tieši tev, slāpes būs tavas, pat ja citi pasniegs krūku. Āksts atcerējās Karaļa acis, kad caur tām lūkojās Zvērs. Ari nāves bailes bija visiem. Ne kā visiem, bet kā katram un vienam.

Turklāt vēl jau bija arī laiks. Āksts iztēlojās, kā Mēnesgaismas bruņinieka seja mainītos, gadiem ejot. Kā grumbas izmestu tīklus un iegrebtu gadskārtu apļus augstajā pierē, kā acis pārklātos ar ikdienas putekļiem, līdz aiz vecuma tās vairs nespētu saskatīt Raganas pusapdzisušās maldugunis.

"Bet ko tu darīsi, ja izrādīsies, ka nav tā, kā tev tagad šķiet? Ja tas viss neizdosies, ja pēc dienas, mēneša, gada tas viss pazudīs kā nekad nebijis?"

"Nezinu. Nogalināšu sevi. Lai gan varbūt ne. Tiešām nezinu."

Mēnesgaismas bruņinieks mirkli padomāja.

"Man šķiet, kas varētu būt vai varētu nebūt pēc nezin cik gadiem, nav no svara. Ja ir ticība, ka viņa ir īstā, tad ar šo ticību vien ir jāpietiek."

Āksts nogrozīja galvu, un, kā viņa šaubas apliecinot, noskanēja zvārguļi. Vēstule joprojām gulēja uz galda blakus karafei.

Āksts aiz ieraduma apmeta kūleni līdz galdam un iedzēra krietnu malku zilā, recekļainā šķidruma no Mēnesgaismas bruņinieka pielietās glāzes. Istabas sienas un mēbeles apledoja, bet pletnes to turētājā dzēriens uz īsu brīdi iekrāsoja kārdinoši koši sarkanas. Tad dzēriena radītie māņi pazuda, palika tikai neuzmācīgas, kņudinošas aukstuma adatiņas mēlē. Jebkurā gadījumā tie ir tikai papīra gabali, turklāt ne manējie, nodomāja Āksts, paņēma vēstuli un pabāza to zem savas cepures.

Āksts atrada Raganu rotaļlietu istabā torņa augšā. Aiz lielā loga mazliet sasteigti elpoja vasara kaut ari saulaina, diena jau gaidīja rudeni. Vējš niķojās, jūra kā pārāk iztapīga māte viļņojās tam līdzi. Raganas maldugunis, kuras galmā lielākoties kautrējās un slēpās, bija neuzkrītoši izkārtojušās starp dažādām rotaļlietām, prasmīgi izliekoties par neīstām.

Āksts, brīdi nomocījies ar vēstules atrašanu zem cepures, atdeva to Raganai. Viņa izlasīja. Āksts no viņas sejas izteiksmes laikam bija gaidījis kaut ko vairāk. Šķita, ka Ragana jau zina visas vēstules rindas ar ilgām un atskaņām vēl pirms atvēršanas. Tad viņa uzsmaidīja Ākstam:

"Paldies!"

Kad arī tam nekas vairāk nesekoja. Āksts pats jautāja:

"Vai tu rakstīsi atbildi? Ko man pateikt?"

"Nē, es nerakstīšu. Vārdu viņam pietiek pašam. Pasaki tikai, ka es būšu."

Āksts vēl nebija saticis Raganu pie viņa iemīļotās sienas. Stikls saules staros šķita siltāks, bija dīvaina sajūta, ka Raganai šobrīd drīzāk vajadzētu būt otrā pusē logam, virs jūras, aiz stikla. Bet viņa bija šeit. Āksts gandrīz aizkaitināts pamanīja, ka atkal smaida Raganai līdzi.

Āksts bija gribējis viņai prasīt par visu to, ko stāstīja Mēnesgaismas bruņinieks, varbūt Ragana viņam varētu paskaidrot labāk. Bet galu galā viņš tikai pajautāja:

"Kāpēc tev to vajag?"

Ragana, kā vienmēr, smējās un noglāstīja Āksta vaigu:

"Ja tu vēl neesi pamanījis, ari raganas ir sievietes. Bet sievietēm mēdz patikt vīrieši ar tumšām acīm un pārāk daudz mīļiem vārdiem."

Vismaz puse no glāsta nebija domāta viņam. Ākstam kļuva žēl atdot to otro pusi, tā kā mazliet smeldza, mazliet skauda. Tiesa, smeldza tikai mazliet, un, kā vienmēr, Ākstam daudz vairāk bija žēl, ka smeldz patiešām tikai mazliet, viņš laikam būtu gribējis, lai sāp stiprāk.

"Un Karalis?"

"Ko Karalis?"

"Tev nav bail no viņa dusmām?"

"Nē."

Atbilde bija tik ātra. Ākstam likās, ka šoreiz nesaprot Ragana.

"Bet vajadzētu būt."

"Kāpēc?"

Ragana Ākstam atgādināja tos Dārza dzīvniekus, kuri nebēga no cilvēkiem. Āksts atcerējās, kā reiz Galma gudrajiem bija izdevies vienu no tiem izraut no Dārza un kā ārpus Dārza jaunā, smaržīgā āda dažos šausmīgos mirkļos sačokurojās, novecoja, kā miesa sakritās, sabirza un pazuda, pāri nepalika pat putekļi.

"Tu viņu nepazīsti."

Tas, protams, neko nepaskaidroja. Kā lai Raganai pastāsta par Zvēru? Āksts vēl nekad nebija mēģinājis par to kādam stāstīt:

"Neviens viņu nepazīst līdz galam. Karalis… nav viens pats. Tas ir… viņš ir viens pats, bet ir brīži, kad viņš tik ļoti atšķiras pats no sevis…"

Nekas nesanāca. Ragana vēlreiz pārskrēja ar plaukstu Āksta vaigam:

"Tu tagad baidies manā vietā, ja?"

Āksts samulsa vēl vairāk:

"Nē… Es…"

"Tā nevajag. Baidīties vispār nevajag. Bailes taču vienmēr ir par to, kas vēl tikai būs. Vai varbūt nebūs. Bet mēs esam šeit un tagad, un ir taču labi, vai ne?"

"Tu neesi redzējusi, kā viņš nogalina, kā nokrakšķ kauli un tek asinis, kad Bendes cirvis krīt reizē ar Karaļa rokas mājienu. Tu zināji, ka galvas patiešām dažreiz ripo pēc tam, kad tās nocērt?"

"Un ja es tev teiktu, ka nāves nav? Ka nāve ir vislielākie meli, visbriesmīgākais cilvēku izdomājums?"

Ar Raganu bija vēl grūtāk nekā ar Mēnesgaismas bruņinieku, kurš vismaz saprata, kāpēc no Karaļa jābaidās, lai gan ari to Āksts laikam nezināja īsti droši. Abi bridi klusēja, līdz Ragana pārliecinājās: "Tad tu pateiksi viņam, ka es būšu?" Āksts gribēja iebilst, bet Ragana atkal smaidīja. Tas vienmēr visu padarīja tik nepareizi vienkāršu. Viņš

paraustīja plecus un piekrītoši nošķindināja zvārguļus.

* * *

Ābeļdārzs stiepās uz visām pusēm garās, kārtīgās, baltiem ziediem izrotātās alejās. Ābeļu bija ļoti daudz, taču katrā starp visiem daudzajiem, ziedošajiem zariem auga tikai pa vienam, lielam, sulīgam, spīdīgam ābolam. Āboli pilēja no ābelēm kā siltākā laikā ūdens lāses no lāstekām. Es apstājos pie viena no kokiem un vēroju, kā apaļais auglis stiepjas arvien garenāks kā bumbieris, līdz sadalās divos, reizē krītot un paliekot turpat zarā. Zāle starp ābelēm bija pilna ar kritušiem āboliem, starp kuriem tikko jaušamos līkločos kustējās čuksti. Katrs kritušais ābols, nokļuvis uz zemes, izbalēja un gribēja izstāstīt par savu kritienu. Man sareiba galva. Ikvienam ābolam laikam bija savs stāsts, tomēr, ejot garām, visi šie stāsti šķita tik līdzīgi, ka saplūda kopā. Pat tad, kad pacēlu vienu un pieliku pie auss, nevarēju izšķirt atsevišķus vārdus tie pazuda visa ābeļdārza kopējā čukstu šalkoņā.

Vienā no alejām tālu no manis stāvēja Ragana un Mēnesgaismas bruņinieks, viņi mani neredzēja. Āboli visi reizē pārstāja krist un sačukstēties. Ragana, pastiepusies pirkstgalos, kaut ko teica Mēnesgaismas bruņiniekam. Es nedzirdēju, ko, bet nebija jau vajadzības. Vārdi, kas parasti bija tikai vairāki burti, salikti kopā, tukšas skaņas un nekas vairāk, Dārzā mēdza izrauties no burtu ietvariem un kļūt par īstenību. Katrs burts, katra skaņa pārvērtās par tēliem, gāršām un smaržām, kas no Raganas lūpām sīkiem, saldiem, spožiem un sanošiem punktiem izplūda pāri ābeļu zariem un ziediem.

Ābeļdārza galā stāvēja akmens arka ar masīvām dēļu durvīm. Durvju augšpusē spīdēja kokā iegrebts un apsudrabots mēness, tās bija nostiprinātas un izrotātas ar vijīgiem apkalumiem, kas lēnām kā slinki vai varbūt mēnessērdzīgi zalkši lodāja pa durvju virsmu. Arkai abās pusēs tupēja garguju pāris ar retām akmens matu šķipsnām, tukšām acīm un izbāztām mēlēm tās izskatījās ne tik daudz briesmīgas, cik aizmirstas. Ragana un Mēnesgaismas bruņinieks pavēra durvis un devās tām cauri. Pa atvērto šķirbu ābeļdārzā ielidoja dažas sniegpārslas.

Es sekoju. Tas ir, es nesekoju, neizspiegoju, es vienkārši gāju līdzi. Lai gan kuru es cenšos piemuļķot? Jā, es sekoju, uzmanīgi, lai mani nepamanītu un es neiztraucētu. Es nevarēju apstāties, es biju ubags. Tam vajadzēja būt pazemojoši, bet es nevarēju apstāties, izsalkums mani dzina, man bija jāiet viņiem līdzi.

Aiz durvīm sākās ziema, tomēr es nejutu ne aukstumu, ne siltumu. Vēja šajā Dārza daļā nebija, un mani māca šaubas, vai tas kaut reizi te bija bijis. Sniegpārslas krita lejup neticami taisni, plāni un mierīgi. Atgāzu galvu, atvēru muti un pārliecināju sevi, ka man uz mēles un lūpām kā rudu aveņu ledeņu druskas kūst tieši tās pašas sniegpārslas, kurām bija palaimējies iekrist Raganas matos.

Ragana un Mēnesgaismas bruņinieks, tā arī ne reizi neatskatījušies, piegāja pie aizsalušo ezera. Turpat pie krasta kā nenotīrīts pelēks traips uz kopējā gludā baltuma vīdēja āliņģis. Ragana apsēdās uz āliņģa malas un iemērca kurpes, tad ieslīdēja ūdenī visa. Mēnesgaismas bruņinieks mazliet vilcinājās, bet, Raganas iedrošināts, sekoja. Viņi laidās peldus nesteidzīgām kustībām, un āliņģis peldēja līdz ar viņiem, jo vairākus soļus apkārt Raganai un Mēnesgaismas bruņiniekam ledus kopā ar sniegpārslām izkusa no ķermeņu siltuma, bet aiz viņiem atkal savilkās ciet un sasala.

Ezera otrā krastā bija apledojušas un apsnigušas sudraba kāpnes ar šauriem, rievotiem pakāpieniem un apaļām margām. Kāpjot ārā no ūdens, ne Ragana, ne Mēnesgaismas bruņinieks neizskatījās nosaluši. Ja nu vienīgi auksti bija zilganajām maldugunīm un abu drēbēm, kas pilēja, cieši piekļāvās un kā ar asu zīmuli apvilka ķermeņu aprises. Turpat stāvēja neliela, zema baļķu māja ar salmu jumtu, pārāk vienkārša. Nevilšus sāku meklēt iecirsto Zvēra zīmi mājas baļķos tik līdzīga māja bija tām, kādas es atcerējos no savas bērnības, bet zīmi nemanīja. Ragana pavēra durvis, viņi abi iegāja iekšā. Pēc brīža caur mājas vienīgo logu atspīdēja gaisma, nokrāsojot gar logu krītošās sniegpārslas dzeltenas.

Es sekoju. Ātri pārgāju pāri ezeram ledus, kas likās tik plāns, bez grūtībām izturēja, it kā manis nebūtu vispār. Pastiepos pirkstgalos pie mājas loga un redzēju, ka pavardā deg uguns. Tās liesmās sildījās dažas no Raganas maldugunīm, bālganumam lēnām uzaudzējot virsū siltu, oranžu garozu. Ragana un Mēnesgaismas bruņinieks bez slapjajām drēbēm sēdēja istabas vidū kopā ar pārējām maldugunīm, kuras, tāpat kā viņi, bija kailas. Viņš noliecās un ieelpoja Raganas matus. Raganas lūpas un maldugunis notrīsēja.

Ar pirkstgalu pieskāros loga rūtij. No mana pirksta uz visām pusēm gludajā stiklā izauga leduspuķu dzīslainie ziedi, aizsedzot skatu uz istabu. Tālāk sekot vairs nebija vērts. Nezinu, vai biju ko ieguvis līdz šim, bet katrs aizkavēšanās brīdis gaidītā sāta, varbūt pārsātinājuma vietā tikai atņēma man vēl kaut ko, es jutos vēl izsalkušāks un tukšāks. Pagriezos, lai ietu atpakaļ.

Ezers vairs nebija tāds pats. Ledus līdzenums bija sadalīts divās daļās, ko vienu no otras atdalīja dzelzspelēka ūdens švīka, kurā ņirbēja sīkas, asas ledus drumslas. Man blakus, izmircis un no aukstuma drebot, stāvēja Karalis.

VI

Nāvessods Purpura karaļa galmā bija svētki kā jau visas aizraujošās lietas, kas nenotiek pārāk bieži. Daži gan mēdza sūkstīties, ka sodīšana esot par ilgu un līdz beigām kļūstot garlaicīgi, bet, lai tur vai kā, beigas bija mazas pagarlaikošanās vērtas.

Troņa zāles sienas bija izrotātas ar sarkaniem un melniem bārkstainiem vimpeļiem, spēlmaņi skaņoja instrumentus, pāži bužināja vāzes ar konfeti, ko izmētāt pašās beigās. Konfeti ripuļi arī bija sarkani un melni. Bende uzmanīgi notrausa kādu sīku putekli no savas maisveidīgās, melnās amata cepures ar divām šaurajām šķirbām acīm, tad uzvilka to galvā. Cirvis stāvēja piesliets pie bļodas ar talka pulveri, kurā pirms pašām beigām Bende mēdza iegremdēt gludos teļādas cimdus, lai cirvis rokās neslīdētu. Cimdu pāris gulēja turpat netālu uz sarkana samta spilvena, ko turēja kāds no pāžiem. Šur tur sāka skanēt pāragri, uzmundrinoši aplausi. Bende paņēma cirvi, bez steigas ar pašiem pirkstgaliem pārbrauca pār cirvja asmens pusloku un neapmierināts nogrozīja galvu. Viņš izņēma no riku kastes divas galodas, izvēlējās piemērotāko un drošām kustībām uztrina asmeni. Noslaucīšana ar mīkstu lupatu, vēl viena pārbaude ar pirkstu viss kārtībā.

Karalis pamāja, noskanēja Troņa zāles stūrī iestumtais gongs, piepildot telpu ar dunošu atbalsi. Sargi ieveda Mēnesgaismas bruņinieku. Izņemot Karali, visi pārējie galminieki uzlika apzeltītas maskas, lielākoties ar rubīnu, bet ari ar dimantu, ametistu un paretam ar smaragdu rotājumiem. Vairumam galminieku maskas bija aizsietas aiz pakauša, dažas galma dāmas košās lentes prasmīgi bija ieveidojušas frizūrā. Pārējiem, pie kuriem piederēja ari Āksts, labāk patika maskas ar rokturi, ko gan vajadzēja pašam turēt un kas bija nedaudz apgrūtinoši.

Āksts vēroja sev apkārt galminiekus, kurus maskas darīja neatšķiramus citu no cita, un domāja, kāpēc nāvessodu izpildes laikā tika uzliktas maskas. Varbūt lai padarītu sodu bargāku, lai nebūtu seju, kurās ieskatīties pirms nāves? Nez vai. Daudz ticamāk likās, ka viss Purpura karaļa galms centās noslēpties no nāves, naivi cerot, ka maskas palīdzēs. Āksts dzirdēja flautas, vijoles un klavesīnus, pa vidu arī bungas un gongu kā ievainotu, pinkainu savvaļas vērsi. Garām aizšūpojās vīraka kvēpināmo trauku smarža. Maskas jau nebija tikai uz sejām, tās bija visapkārt. Galma smaržas, liekulīgi lēnais ritms, krāsas tās ari bija maskas, viss šeit nebija nekas vairāk par nekustīgu zelta seju bez cilvēka vaibstiem.

Āksts ar skatienu meklēja Raganu, bet nevarēja atrast. Droši vien viņa negribēja šo redzēt. Viņš atcerējās: Ragana bija teikusi, ka nāves nav. Nāve bija un kā vēl bija! Vēl vairāk Purpura karaļa galmā nāve bija vienīgais, kas patiešām bija. Visu pārējo sāpes, baudu, miesas, šķidrumus, pulverus, skaņas, krāsas galms varēja aizsniegt, noplūkt un izplūkāt, paskatīties, kas ir tajos iekšā, un izlikt tos parādīšanai jebkuram, nogaršot vai iespļaut tajos. Tikai nāve palika neaizsniedzama. Varēja uzlikt maskas un kūpināt kvēpekļus, varēja aplaudēt un domās saukt, ka nāvessods nav tas pats, kas beigās sagaida katru. Bet ikviens, Āksts bija par to pārliecināts, ikviens dziļumā, savā paša ellē zem biezajām masku kārtām apjauta, ka beigās visi būs tur, uz kurieni tagad lēnām, lēnām spēra soļus Mēnesgaismas bruņinieks. Katrs vienatnē ar sevi un bez maskām.

Mēnesgaismas bruņinieks tuvojās vietai, kur stāvēja Āksts. Tumšās acis likās ļoti nevietā pieskaņotas melnajām un sarkanajām krāsām visapkārt. Vai, zinādams, kas notiks, viņš vēlreiz lūgtu Ākstam aiznest to vēstuli? Droši vien lūgtu. Bet vai bija vērts? Ja nebūtu Karaļa toreiz Dārzā un Bendes tagad, ja viņš un Ragana varētu doties prom no galma, vai tad varētu uzbūvēt savu dzīvi no tik trausla un drūpoša materiāla kā otrs cilvēks? Vai tad tā tik un tā nav tikai vēl viena maska, aiz kuras nevar paslēpties, kad pienāk beigas? Jo nāve vienmēr bija blakus. Vienmēr kā pacelta Zvēra ķetna blakus ir drauds, ka nāve iesprauksies starp diviem un atņems to otro.

Tad Āksts ieraudzīja Raganu.

Pilī noteikti bija logs uz Dārzu Āksts brīnījās, ka viņš to agrāk nav pamanījis. Ragana iemeta akmeni šajā logā, un Dārzs vienā izelpā ielauzās Troņa zālē.

"Nedrīkst!" iekliedzās Karalis, bet Uguns ragana neklausīja.

Solis, pagrieziens, skatiens, viegls rudo matu vilnis. Ritms, maigs un vienlaikus precīzs, ik kustība atbilstoša notij. Uguns ragana izdejoja mūziku tā, kā es vēl nebiju redzējis to darām nevienu, lai gan mūzikas nebija, bija tikai izbrīna klusums Purpura karaļa galmā un viņas soļi uz mozaīkām klātās grīdas. Viņa dejoja straujāk un straujāk, līdz kļuva siltāks un es sāku sajust mūzikas krāsas. Raibais Purpura karaļa galms izdzisa pelēks, kļuva izbalējis kā aizmirsta mākslinieka noputējusī glezna, kurā senatnes meistars izmisīgi, bet bez sekmēm bija centies padarīt mirkļa krāsas mūžīgas. Tā vietā, Uguns raganas papēžu un plaukstu piesitienu vadītas, no Dārza ielidoja krāsas, kādas tās ir īstenībā, pirms cilvēki dod tām vārdus un sajauc tās visas ar pelēko. Vairs nebija pelēkdzeltenā, pelēkzilā vai pelēksarkanā, bija gļēvais, skumjais un nāvei tuvais.

Mūzikas vēl nebija, taču ar katru nākamo dejas soli tā tuvojās. Krāsas izkusa dzirkstelēs, katrs viņas solis izārdīja vēl vienu ugunskuru, no zibošo kurpju papēžiem maldugunis šķīda uz visām pusēm, dedzot liesmu pēc liesmas Purpura karaļa galma Troņa zāles aukstajās plātnēs. Viņas drēbes bija no papīra, uguns mēlēm tik tīkamas, soli pa solim Uguns ragana sadega pašas radītajās liesmās. Kustīgas, degošas jautājuma zīmes slīdēja pār grīdas mozaīkām ar tajās ieslēgtajām sen mirušo karafu sejām. Cits pēc cita modīgie zābaki un galma dāmu glītās zeķes pazuda, kad krunkaini, pelēki akmeņi tās norāva liesmu jūras dzelmē. Pāri palika tikai tukšas maskas kā uz rifiem guloši spoku kuģi un manas mandolīnas kūkums, kas iezīmēja pēdējās salas krastu uguns neprātīgajā dejā.

Mūzika tagad bija blakus, dziesma, kuru es gaidīju visu mūžu. Tās smarža un garša caur nāsīm, caur visu ādu ieplūda manī, es varēju spēlēt, beidzot nospēlēt tā, ka tas kaut ko nozīmētu, ka kaut kas svarīgs notiktu citādi. Varbūt paliktu dzīvs kāds, kam bija jāmirst. Tomēr pat pāri uguns jūrai caur manas mandolīnas stīgām kā caur būra režģiem, daudz par trausliem, lai tās atturētu, raudzījās Zvēra acis, dzeltenzaļas un tik sāpīgi līdzīgas cilvēka acīm. Bija tikai acis, taču es skaidri zināju, ka tepat blakus ir arī ķetna ar savilktiem muskuļiem, stiegrainām cīpslām un nagiem tik asiem, gataviem pāršķelt ādu, iemērkties asinīs un izraut gabalu dzīvas miesas. Ja es spēlētu, varbūt vienkārši nomirtu kāds cits. Varbūt es.

Izvēles mirklis izslīdēja starp mandolīnas stīgām un pirkstgaliem tik ātri un piepildīti, kā vienmēr paiet tikai tie daži mirkļi, kurus pēc tam atceras visu mūžu. Vēl mazliet, kaut tikai soli ilgāk, un, iespējams, Āksts būtu gatavs maksāt prasīto. Bet ar mirkļiem nekaulējas, un viss bija kā vienmēr, kopš viņš pirmo reizi satika Zvēru. Āksts atkal vēroja, vēroja, kā Uguns raganas ugunī sausiem sprakšķiem sadeg ari viņa mandolīna, kā liesmas aizsniedz Karali, kā Karalis vēl velti cenšas savaldīt Zvēru, tad ļaujas un kā ķetna ar spožajiem nagiem cērt.

Uguns raganas dejas liesmas pazuda, bet galms joprojām nekustējās. Kā no liela augstuma Āksts pamanīja, cik grūti kļuvis atšķirt īstenību un gleznu. Ikviens šeit bija sastindzis divkārši, taču krāsu nebija nevienā no abiem, tikai sudrabainu pelnu šķietamā vizma un sajūta, cik ļoti abās pusēs kaut kā atkal pietrūkst. Vai kāda.

Tad parādījās atšķirība. Galms joprojām palika sauss un bezkrāsains, bet krāsu atspulgi uzvirmoja te vienā, te otrā gleznas vietā, tad izplūda pa visu gleznu, un Āksts ieraudzīju gleznu tādu, kādai tai vajadzēja būt, patiesi pabeigtu.

Zobens ar asinīm uz tā smailes izkrita no Karaļa rokas, Karalis noslīdēja uz ceļiem. Uz krāsainās gleznas fona kā pelēks rēgs sakustējās Mēnesgaismas bruņinieks. Tāpat kā jau reiz pirms tam slaidi, balti pirksti notraipījās asinīm. Tomēr viņš nebija burvis, tikai viens no Purpura karaļa galma bruņiniekiem. Raganas dzīvība izplūda caur viņa pirkstiem tikpat nenovēršami kā mirklis, ko Āksts bija pazaudējis uz neatgriešanos. Asins tērce sāka mest zigzagus caur mozaīkas rievām uz grīdas, caur visu karaļu, kas pirms tam bija valdījuši šajā pilī, sejām. Un Ākstam likās, ka arī viņi raud tās pašas asins asaras, kas aukstas un nedzīvas ritēja pār viņa Karaļa vaigiem.

PURPURA KARAĻA GALMĀ Latviešu autoru fantāzijas un fantastikas stāsti

Mākslinieks Artūrs Bērziņš Redaktore Bārbala Simsone

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra irli 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-3114. A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra iel.1 f>, Rigi, I.V-1010.

Content

Latviešu autori Purpura karaļa galmā

SATURS

Didzis Sedlenieks Kvarku pavēlnieks

Didzis Sedlenieks CŪKA

Dace Znotiņa Glābiņš

Dace Znotiņa Ēšanas traucējumi

Ilze Eņģele Punkts pie apvāršņa

Ilze Eņģele T-persona

Līga Ezera zemes smarža

Santa Brauca kaimiņiene

Vilis Kasims nemiera gars

Santa Senkāne ledus

Guntis Eņģelis KRĀTIŅŠ

Kristīne Zute Stāsts par kādām beigām

Armands Skutelis kritusi zvaigzne

Līga Sproģe raiannonas turnirs

Arturs Dedzis snaudas eksperts

Arnis Buka purpura karaļa galmā