Ivanauskaite Jurga

Ragana un lietus

Jurga Ivanauskaite

Ragana un lietus

—   RAGANA, — iemurminājās vecene, noplivinādamās uz zila sēdekļa. — Ragana, — viņa atkārtoja skaļāk, ievietodama sev starp kājām grozu, kurā, ar netīru marli pārklāti, čiepstēja cālīši. — Ragana… — viņa visgudri ieķiķinājās, dzēlīgi nolūkodamās uz sarkanā ģērbušos sievieti.

Trolejbuss ļaunā priekā noraustījās un sāka kustēties.

Sieviete noņēma saulesbrilles. Spilgti krāsotās lūpas viņa savilka gluži kā skūpstam. Viņa uzpūta tumšajiem stikliem un paberzēja tos sarkanajā zīdā pie kreisās krūts. Veltīgs gājiens… Tavi pūliņi izaicinoši smaidīt un atvairīt vecenes iedegušos skatienu ir bezcerīgi… Šodien, tāpat kā vakar un vienmēr, visi ir slepeni sazvērējušies pret tevi!

—   Ragana, — vecene atkal caur zobiem novilka, nejauki izliekdama lillīgo lūpu, virs kuras melnēja ūsu pūciņas.

Piepeši trolejbusā iestājās draudošs klusums. Visi, it kā saklausījuši slepenu, mēmu pavēli, sāka skatīties uz sievieti sarkanajās drēbēs. Viņa bija neliela auguma, sīka, ļoti īsi apgrieztiem melniem matiem — kā Tibetas mūķene. Tikai ielūkojoties ciešāk, varēja nobrīnīties par viņas melodisko sejas glītumu, kuru šobrīd sedza biezs plīvurs, austs no pelēka izmisuma un dzeltenām bēdām. Tikai, saņemot šo seju plaukstās un pieliecoties tuvāk, varētu ieraudzīt, ka viena viņas acs ir melna, otra — zila. Bet, pagriežot pret gaismu, varētu saskatīt sīksīciņas skumju rieviņas ar okeru krāsoto plakstu kaktiņos un ironiska rūgtuma iekaviņas, kas ietver kaislīgo muti. Taču viņai vēl nav ne trīsdesmit.

—   Ragana, velns lai parauj, īsta ragana!… — Vecene nevarēja norimties, tagad jau vērsdamās pie apkārtējiem, vicinādamās ar rokām un knirkstinādama pirkstus, gluži kā kaisīdama daudzkrāsainās loterijas lapiņas, kurās ierakstīts viens vienīgs vārds: Ragana.

Sieviete slaikiem pirkstiem pārvilka pār melnmataino Tibetas mūķenes galvu. Labās acs plakstiņš nervozi noraustījās. Blīvs naidīgums,

sajaucies ar sviedru izgarojumiem, smacīgo un nogurdinošo siltumu, laušus lauzās viņā iekšā. Sieviete bieži samirkšķināja acis un atkal uzlika tumšās brilles.

—   Viņa vēl mēģina noslēpties! — Vecene nosprauslojās un, daudznozīmīgi klanīdama galvu, paskatījās visapkārt. — Ragana…

Visi piekrītoši klusēja.

Trolejbuss apstājās. Sieviete izkāpa ārā. Spēji viņa pārplūda sviedriem. Kājas viegli trīcēja. Viņa juta, kā visu uztrītie skatieni, caururbuši netīros logu stiklus, saduras viņai mugurā, it kā uz tās būtu uzzīmēts šaujammērķis. Tagad tev, ragana, nolūzis kurpju papēdis vai arī tu, paklupusi uz ietves plātnes, neveikli nogāzīsies zemē, viena zeķe nomauksies kā melna čūskas āda, otrajā atņirgsies milzīgs caurums — lai gan šis pāris ir pēdējais, bet algu tu saņemsi pēc trim nedēļām —, un līdz asinīm nobrāzīsi plaukstas, brilles aizlidos zem trolejbusa riteņiem un sašķīdīs, somiņai notrūks siksniņa…

Un tad uz bruģa izbirs milzums mīklainu lietiņu, kuras tu, ragana, vienmēr solies atstāt mājās, jo lieliski vari iztēloties, ko nodomās citi, tās apskatīdami, kad cietīsi autokatastrofa. Beigtais ķermenis jau gulēs, pārklāts ar baltu drēbi, bet viņi izpurinās tavu somiņu un ar svešiem, ziņkārīgiem pirkstiem aptaustīs sakaltušos kastaņus, zilu stikla lodīti, spoguļa suķi, apsūkāto un atkal rozā papīrītī ietīto ledeni… Kā lai citi varētu zināt, ka satrunējušais koka gabaliņš zilganajā kabatlakatiņā ir relikvija no svēto kārtā ieceltā Jurģa Matulaiša zārka, ka brūnais pulverītis bez smaržas sērkociņu kastītē ir kvēpeklis, kuru viens tavs draugs saņēmis no paša dalailamas rokām, ka baltā, maigā strēmelīte tavā piezīmju grāmatiņā nebūt nav tualetes papīrs vai salvete, bet bambusa serde, kuru uzdāvinājis tas pats ceļotājs… Kā lai citi nebrīnītos par misiņa rakstāmspalvām, ar maizes drupačām samaisītajiem konfeti ripulīšiem un piezīmju grāmatiņā skumstošajām bezkrāsas ziedlapiņām, kā lai citi varētu saprast, kāpēc starp kārtīgi sarindotajiem tālruņa numuriem piepeši ar sarkanu tinti tu sāc kliegt: es vairs nevaru es vairs nevaru es vairs nevaru es vairs nevaru… Vai ari: nevaru ciest nevaru ciest nevaru ciest nevaru ciest nevaru ciest nē nē nē… Un

kāpēc, ragana, pēdējā lappusītē ar liegu zīmuļa vilcienu iečuksties: Es tevi mīlu. Kurš vairs varēs uzminēt lielā zivs skriemeļa, satrūkušās sudraba važiņas, sarkanā auskara, apgrauztā zīmuļgaliņa, apspūrušās melnās lentes, gaišzilā plastmasas kaķīša, balto tablešu ripiņu, Nīderlandes, Itālijas un Japānas monētu, dzelteno vitamīnu lodīšu, asām skropstiņām ietvertās lelles acs un vēl daudz daudz daudz kā miklu, ja tu…

Tomēr nekas nenotika. Trolejbuss aizbrauca. Tieši šajā pieturā sieviete arī bija gribējusi izkāpt. Viņa izvilka no kabatas papīra strēmelīti, pārlasīja adresi un tūdaļ ieraudzīja vajadzīgo māju. Iegājusi pa aplupušajām durvīm, kuras bija neskaitāmas reizes krāsotas un pārkrāsotas un tagad jau līdzīgas abstraktai gleznai, sieviete nokļuva garā dzeltenā gaitenī. Apņēmīgi viņa aizklikstināja pa to. Viņa apstājās pie baltas plāksnītes ar ziliem burtiem: Freida SIA. Viņai iešāvās prātā — varbūt Fronda, bet tūdaļ pat atcerējās psihoanalīzes tēva bārdaino seju. Tik tikko sadzirdami viņa pieklauvēja pie smilškrāsas durvīm.

—    Lūdzu! — atskanēja balss, mīksta un visai nepatīkama, gluži kā ar pūkām aplipis plastilīna gabaliņš.

Sieviete tramīgi ielīda iekšā.

Istaba bija pamaza. Vienīgo logu sedza brūni plīša aizkari. Sienas bija izlīmētas rūsganām tapetēm ar knapi saskatāmām dzeltenīgu kļavas lapu kontūrām. Pie sienām greizi karājās četras neciešami sliktas eļļā gleznotas ainavas. Gar sienmali rindojās zema ādas kušete ar baltu spilvenu, bedraini izsēdēts klubkrēsls, pīts šūpuļkrēsls un parastais krēsls, no kura parocēm bija nolobījies lakojums. Istabas galā stāvēja ar papīriem apkrauts galds. Aiz tā, galvu atbalstījusi, blenza apjomīga tumšmate. Viņas sejas augšējā daļa bija gandrīz vīrietiska — augstu pieri, biezām bezveida uzacīm un dziļi tuvu vienu otrai ietupinātām vilka acīm. Apakšējā — sievišķa, maiga, mīkstām lūpām, ar bedrītēm sārtajos vaigos un zodā, ar divām pakaklēm kā Rūbensa audeklos, iegrimušām greznās mežģīnēs. Kopumā viņa bija līdzīga neveiksmīgam fotorobotam.

—   Labdien, cienītā! Jūtieties kā mājās. Sēdieties, kur jums ērtāk! — Viņa kārtīgi sadalīja vārdus trijās teikumu kaudzītēs.

—   Labdien!

Sieviete sarkanajā apģērbā paskatījās apkārt — visas četras gar sienmali izvirknētās mēbeles viņai izskatījās pretīgas kā četri netīrīgi vīrieši, kas ar piedauzīgiem mājieniem aicina sēsties viņiem ldēpl.

—    Un kā tad jūs vārdā? — fotorobots apvaicājās tik piesardzīgi, gluži kā viņa būtu mēģinājusi izdibināt kādu noslēpumu.

—   Viktorija, — nočukstēja sieviete, nezin kāpēc tipinādama pāri tepiķim uz pašiem pirkstu galiņiem. — Visi mani sauc par Viku.

—   Tad sēdieties, Vika! Sēdieties, kur jums ērtāk!

Vika piemetās uz pītā šūpuļkrēsla pašas maliņas. Viņa jau nožēloja, ka ir atnākusi uz šejieni. Mācās virsū skumjas.

—   Vika, apsēdieties ērtāk! Domāju, ka mēs runāsimies ilgi. Vai ne? Tad es jūs klausos.

Vika dziļi nopūtās un atspiedās pret atzveltni. Krēsls sāka šūpoties.

—   Mani sauc par Normu, — psihoanalītiķe sacīja, profesionāli uztvēra Vikas skatienu, brītiņu nogaidīja, līdz krēsls pārstās šūpoties, un tad, laipni smaidīdama, viņa izmeta caururbjošu vārdu zondi: — Nu, tad kādas nelaimes jūs ir atdzinušas pie manis?

Vika atspieda galvu. Viņas garajam kaklam vairākkārt pārskrēja krampji. Skumjas auga augumā. Sieviete atkal apsēdās uz pašas krēsla maliņas un juta, ka ir pārplēsusi zeķi. Viņa atbalstījās ar elkoņiem pret ceļgaliem, nolika zodu uz sažņaugtajām dūrēm un, caur pieri lūkodamās uz Normu, diezgan izaicinoši ierunājās:

—    Pacentīšos bez gariem ievadiem. Es ļoti mīlēju kādu cilvēku. Jūs saprotat? Tagad viņa vairs nav. Es gribu, man patiesi vajag viņu aizmirst… Aizmirst, pilnīgi aizmirst, par katru cenu aizmirst. Un man nekas neiznāk. Zinu, ka pat vissliktākajās melodrāmās neviens šādi nerunā. Banālība, tas arī viss. Bet es gribu, es slāptin slāpstu šo cilvēku aizmirst. Jūs saprotat?

—    Es saprotu. Dzīve un melodrāma ir stipri atšķirīgas lietas. Vai jūs esat ar mani vienisprātis, Vika?

—   Jā, bet es…

—   Vai šī cilvēka vispār vairs nav vai — tikai jums?

—   Tikai man! — Vika iekoda lūpā.

—   Jums nav patīkami to atzīt, vai ne?

—    Ko?

—   To, ka vīrietis ir dzīvs, bet jums viņa vairs nav.

—   Nu jā… Nē, es taču nesaku, ka nepatīkami. Es tieši vēlos viņu aizmirst. Tas ir viss.

—    Kas šajā situācijā ievaino jūsu patmīlību?

—    Manu patmīlību? — Vika atzvēlās krēslā un sasprindzināja visu augumu. — Ak Dievs, tas ievaino mani viscaur! — Viņa aizgrieza galvu, cik tālu vien varēdama, lai tikai psihoanalītiķe nevarētu pamanīt trīcošo zodu un pievilgušās acis. — Tas ievaino manu miesu, manu dvēseli un prātu. Tas iznīcina manas dienas un manas naktis. Tas sagrauj manu dzīvi. Reizēm es patiešām baidos vai prātu zaudēt. Vai arī — padarīt sev galu…

—   Vai jūs nevarētu pateikt precīzāk, ko domājat, sacīdama tas? Varbūt tas, kas ievaino, iznīcina, sagrauj, liek zaudēt prātu un kūda izdarīt sev galu, — esat jūs pati?

Vika krampjaini savilka dūres, piekoda lūpu un kļuva līdzīga stāvgrūdām pieblīvētā pludmalē pamestam bērnam. Bet Norma noraudzījās uz viņu kā žokejs uz zirgu, kurš nav pārvarējis visniecīgāko šķērsli.

—   Nomierinieties, Vika! Par to parunāsim citu reizi. Vai ne? Bet tagad pasakiet man — vai cilvēks, kuru jūs vēlaties aizmirst, ir vīrietis?

—   Nu, protams, vīrietis…

—   Kāpēc — nu, protams? Tā varēja būt arī jūsu māte, draudzene, māsa, tēvs, brālis vai bērns. Šis cilvēks bija jūsu vīrs?

—   Nu nē! Taču es viņu mīlēju.

—   Jūs arī tagad viņu mīlat, Vika?

—   Nē… Jā… — Vika ar plaukstām aizklāja seju, pierāva kājas un uz krēsla malas saplēsa otru zeķi. — Nē… Es nezinu. Es teicu, ka vēlos tikai vienu — viņu aizmirst.

—   Vai viņš jūs mīlēja?

—    Dieva dēļ! Vai tiešām man vajadzēs vēl atbildēt arī uz tādiem jautājumiem?! Vai tas ir svarīgi? Es nezinu… Es vēlos tikai vienu — viņu aizmirst!

—    Labi. Arī par mīlestību mēs abas parunāsimies citu reizi. Vai jūs esat pilnīgi pārliecināta, ka gribat šo vīrieti aizmirst, Vika?

—   Jā! Pilnīgi pārliecināta!

—   Vai problēmu varam formulēt šādi: jūs vēlaties viņu vairs nemīlēt? Vai varbūt — jūs vairs nevēlaties viņu mīlēt? Tātad — kā?

—    Es vēlos viņu vairs nemīlēt. Es vairs nevēlos viņu mīlēt. Mans Dievs, nu ko gan šāds formulējums groza?! — Viņa satvēra galvu rokām un sāka svārstīties uz priekšu un atpakaļ. — Es vēlos tikai vienu — viņu aizmirst…

—   Vai jūs nemāc bailes, ka pēc tam vispār vairs nevarēsiet nevienu iemīlēt?

—   Tas man tāpat ir zināms, ka nevienu nevarēšu mīlēt. Es vairs nevēlos. Es nudien esmu saindējusies ar mīlestību. Ilgojos un kāroju tikai vienu — viņu aizmirst!

—   Ilgojaties un kārojat. Lieliski. Pacentīsimies to panākt. Es brīdinu, ka mūsu abu darbs būs ilgstošs un prasīs no jums krietni lielas pūles. Vai jūs esat tam sagatavojusies, Vika?

—   Man ir vienalga, cik daudz laika un pūļu tas prasīs. Es vēlos tikai vienu — viņu aizmirst! Par jebkuru cenu — aizmirst…

—   Tā! — Norma atvilka elpu kā karavadonis, kura rokās atrodas visa kaujas veiksme. — Ir visvisādas metodes. Ņemsim vienu un izmēģināsim. Vai jūs esat tam gatava, Vika?

—   Nu jā, protams! Jā! — Vikas balsī ieskanējās aizkaitinājuma

toņi.

—   Atsēdieties ērtāk, atspiediet muguru, atslābinieties!

—    Esmu atslābinājusies.

—   Lieliski! Un tagad pacentieties šo vīrieti iztēloties kā kādu priekšmetu. Mēģināsim viņu no jums izgrūst.

—   Kā kādu priekšmetu?

—    Nezinu. Šo vīrieti jūs pazināt un mīlējāt. Ļaujiet savai izvēlei darboties svabadi. Nespiediet sevi ar varu! Atslābinieties! Vispirms iz tēlojieties šo cilvēku. Ieraugiet viņu sev priekšā! Vai ieraudzījāt?

-Jā!

—    Un tagad aizstājiet viņu ar priekšmetu! Nu? Veikli! Kas viņš ir?!

—    Flīģelis. Liels, melns, spīdīgs koncertflīģelis. Ar ritentiņiem…

—    Paldies, Vika! Jums būtu vieglāk, ja iztēlotos viņu kā zilganu stikla lodīti. Zināt, bērni spēlējas ar tādām?

—    Jā, zinu… — Vika sērīgi pasmaidīja. — Viņu nav iespējams iztēloties kā zilganu stikla lodīti. Tātad — flīģelis. Liels. Smags. Melns.

—    Laime, Vika, ka viņš vismaz ir ar ritentiņiem, vai ne?

—    Jā… — Viņai gribējās raudāt.

—   Vai tas ir labs flīģelis? Kā tas skan? Vai ir uzskaņots?

—    Uzskaņots tas ir slikti…

—   Vai jūs esat izsaukusi skaņotāju?

—    Nē.

—   Kāpēc?

—   Nekad nav iznācis tam laika. Nevarēju un nevarēju saņemties.

—   Vai jūs bieži spēlējat šo flīģeli?

—   Nē. Ne pārāk…

—   Jums patika spēlēt?

-Jā.

—    Vika, vai jūs labi spēlējat flīģeli?

—    Ne pārāk… — Vika pēkšņi atvēra acis un nikni palūkojās caur pieri uz Normu. — Ne reizi mūžā neesmu spēlējusi flīģeli! Es nesaprotu, par ko mēs pašlaik runājam. Ja vēlaties izdibināt kaut ko par maniem intīmajiem sakariem, varu izstāstīt bez aplinkiem. Bez šīm idiotiskajām metaforām. Es brīnišķīgi zinu, ka psihoanalīzē itin viss nozīmē vienu un to pašu…

—    Cienītā, mēs taču tērzējam par jūsu koncertflīģeli. Man bija interesanti šo un to par viņu uzzināt. Nu, Vika, nesasprindzinieties tik stipri, atslābinieties! Tā, nu, paceliet galvu un paskatieties man acīs! Nu, pasmaidiet! Viss ir labi, vai ne? Pasmaidiet…

—   NU, VIKA, NESASPRINDZINIES TIK STIPRI, ATSLĀBINIES! Tā, nu, pacel galvu un paskaties man acīs! Nu, pasmaidi! Viss ir labi, vai ne? Pasmaidi… — runāja vīrietis, atpogādams un nomezdams melnu kreklu.

Vika pacēla rokas, kā padodamās gūstā. Viņš noģērba sievietei kleitu — pelēku un slidenu kā ledus.

Vannā tecēja ūdens. Smaržoja priežu ekstrakts.

—   Dārgā, — viņš turpināja runāt, vilkdams nost un pedantiski kabinādams drēbes uz radiatora, — apsoli, ka visu šo nakti tu skatīsies man acis, smaidīsi un ne reizi nenokārsi galvu.

—   Labi, Paul! — Vika nočukstēja, piekļaudamās viņa kailajam trīsošajam ķermenim. — Es apsolu, — viņa piebilda, paceldamās uz pirkstgaliem un skūpstīdama viņu uz kakla, ar mēles galiņu pieskardamās atslēgas kaulam un ar lūpām uztaustīdama sudraba medaljonu.

—   Neslēpies nu, gudriniece! — Pauls, satvēris aiz garās cirtās sasprogotajiem matiem, atlieca atpakaļ Vikas galvu.

Viņa uzticēdamās pasmaidīja. Vīrietis lūkojās uz sievieti kā uz vienādojumu, no kura ir jau paguris, zaudēdams ticību, ka varēs to atrisināt. Pēkšņi Vika nojauta, ka tūdaļ sekos kaut kas briesmīgs. Viņai pārskrēja šermuļi.

—   Skaties, mūsu vanna ir jau galīgi pilna! — Pauls iesaucās un, priecīgi ņurdēdams, ieplunkšķēja putainajā ūdenī. Izstiepies visā garumā, viņš atspieda pakausi vannas violetajā malā un pasmaidīja kā cilvēks, kurš indiāņu vienkocī apairējies apkārt zemeslodei. — Tā, atiet!

Vika aizvēra acis, sasvārstījās un uzmanīgi, kā tramīgs zvērs, iebāza vienu kāju ūdenī. Viņš papaijāja viņas spīdīgo gūžu.

—   Tu solījies, ka acis turēsi vaļā un smaidīsi.

Sieviete pasmaidīja, atvēra acis un nometās vannā uz ceļiem, ar trīsošiem ceļgaliem krampjaini saspiezdama vīrieša gurnus. Ūdens izšļācās pāri malai.

—   Nu, nesātīgā, ēd mani! — Viņš turpināja smaidīt, joprojām triumfēdams.

Vika ieķērās vannas malā. Pieri viņa atspieda pret viņa slapjo pieri. Viņas garie mati sāka viļņoties zaļajā ūdenī kā melnas jūraszāles.

—   Ei, dārgā, tu sāc kosties! — Pauls iesmējās, iepliķēdams Vikai pa vaigu un, saņēmis aiz zoda, pacēla viņas galvu uz augšu. — Man rīt ir jāuzstājas tālrādē. Kas notiks, ja runāšu sakodītām lūpām un svepstēšu ar sakostu mēli?! Tā jau es piederu tev līdz galam, nesātīgā…

Vika ar plaukstām atbalstījās pret vannas dibenu. Skatīdamās uz saviem ieplestajiem, ņirbošā ūdens savādi deformētajiem pirkstiem, viņa nodomāja, ka laikam tādas izskatās nāras rokas.

—    Smaidi!

Puspievērtām acīm vīrietis skatījās sievietes pievērtajās acīs. Vika vaidēdama pasmaidīja. Mati izlocījās ap viņas kaklu kā melnas dūņas. Ūdens sāka tecēt šņākdams, acīmredzot viens no viņiem ar kāju bija izgrūdis vannas aizbāzni. Vika nolaida galvu. Ar plati ieplestu muti viņa raustīdamās kampa gaisu, vairākas reizes neuzmanīgi ieņēma mutē ūdeni un gandrīz aizrijās. Pēc tam atkal uzmeklēja Paula lūpas, tomēr tās maigi noglāstīja vienīgi ar mēli.

Viss ūdens iztecēja. Pauls izcēla no vannas Viku, kas vēl bija sametusies kņūpus un vaidēja. Viņš aiznesa viņu un apguldīja gultā. Viņi atkal sāka skūpstīties.

—   Vika, zini ko?! Tev var piešķirt skūpstīšanās zinātnes maģistra grādu. Taisni neiespējami rimties…

Pauls atvirzījās no viņas un apgūlās uz muguras. Sieviete piekļāvās vīrietim un sajutās maza, maiga un vāja — kā nupat nodīrāta truša ādiņa.

—    Iededz gaismu! — pēkšņi viņš teica.

—    Kāpēc?

—    Es gribu ar tevi parunāties.

—    Kā, vai tad tumsā nevar?

—   Nē!

—    Ir nu gan viens! Tad es iededzināšu sveci, labi?

—    Labi!

Kaķes solīšiem viņa iztipināja no istabas un tūdaļ atgriezās ar degošu sveci rokās.

—   Noliec uz grīdas!

Viņš joprojām bija izstiepies gultā un, atbalstījies uz elkoņa, vēroja sievieti kā tādu dīvaini kustošos kukaini.

—   Tagad atnes tās puķes, kuras šodien es tev uzdāvināju!

—   Ar visu vāzi?

—    Protams!

Kad Vika atgriezās guļamistabā, apkampusi smagu vāzi ar milzīgu dzeltenu rožu pušķi, Pauls jau sēdēja uz grīdas, pa turku modei sakrustojis kājas. Vika novietoja vāzi un apsēdās viņam iepretim tādā pašā pozā. Vīrietis joprojām raudzījās uz sievieti dzeļošu pētnieka skatienu, un viņa, sapurinājusi galvu, tramīgi iesmējās.

—   Nāc man tuvāk!

Vika piecēlās, uz pirkstgaliem apgāja apkārt svecei un novietojās blakus viņam. Pauls apskāva sievieti ar vienu roku, bet ar otru glāstīja viņas cisku, pēc tam — cirksni.

—   Vai tev bija labi šonakt, Vika?

—    Brīnišķīgi! — viņa nočukstēja, zinādama, ka melo, un nolika galvu viņam uz pleca.

—   Es ļoti vēlējos, lai tev būtu labi. Bet tagad palūkojies man acis un pasmaidi! Man šis tas ir tev jāpasaka.

Vika atrāvās no viņa, pacēla galvu, atvēra acis un pasmaidīja, juzdamās kā savu slaveno āriju dziedošais Leonkavallo pajaco. Nelaime ir jau notikusi, viņai vēl nav zināms — kāda, bet Pauls tūlīt pateiks.

—   Vai apsoli, ka tu pildīsi mūsu abu šīs nakts vienošanos?

—   Jā! — Sieviete padevīgi un uzticēdamās lūkojās vīrietim acīs.

—    Ai, kāda šeit jutīga vietiņa! — Viņš nopūtās, atvilka roku no viņas cirkšņa un strauji piecēlās. — Šodien ir mūsu pēdējā reize.

Sieviete nokāra galvu. Viņa nesajuta neko tādu, ko bija domājusi pēc šiem vārdiem sajust. Tikai šķita, ka spēji istabā nolaidies baismīgs klusums, kāds iestājas pirms saules aptumsuma vai milzīgās nelaimes, kas aizsegs debesis, Apokalipses Jēram noraujot Septīto Zieģeli.

—    Kāpēc? — tik vien tikai viņa pajautāja.

—   Dārgā, tā nav godīgi! Tu nolaidi galvu. Tu vairs neskaties man acīs un nesmaidi.

Vika nogūlās uz grīdas un sarāvās čokuriņā. Pieri viņa piespieda pie ceļgaliem. Viņš nopaijāja viņai plecu, novilka ar rādītājpirkstu pa mugurkaulu un tēvišķīgi uzplikšķināja pa sēžamvietas kukulīšiem. Sieviete atliecās.

—    Kāpēc? — viņa atkārtoja, pavērsdama pret viņu izbiedēto seju.

—   Tā vajag.

—   Vai ir kaut kas noticis?

—   Nē! Pagaidām — nekas.

—   Tad — kāpēc?

Sieviete strauji apkampa vīrietim kājas un, izjuzdama riebumu par šo savu kustību, vēl izberbelēja arī teikumu, no kura saviebās, kā samanīdama mutē matu:

—   Varbūt tu esi atradis citu sievieti?

—   Nē! Blēņas. Palaid vaļā kājas! Es gribu apsēsties.

Vika tikai vēl ciešāk saspieda viņa gurnus. Viņa jutās galīgi pazemota, un tieši tas radīja savādu, trulu tīksmi.

—    Dārgā, nu, nemuļķojies…

Sieviete plati atmeta atpakaļ rokas, it kā jau tiktu sieta pie zirgiem — saraustīšanai gabalos. Vīrietis apsēdās uz gultas. Viņš satvēra plaukstās galvu. No puspievērto plakstu apakšas Vika vēroja Paulu. Viņu sāka kratīt drebuļi.

—   Tev ir auksti?

-Nē!

—   Tev viscaur uzmetusies zosāda…

—   Ja atļausi, atnesīšu konjaku un cigareti. — Grīļodamās viņa piecēlās.

—    Redzi nu, cik prātīgi izdomāji!

Vika, brizdama cauri klusumam kā pa aukstām smiltīm, aizgāja uz otru istabu. No bufetes viņa paņēma konjaka pudeli un divas glāzītes.

—   Es nedzeršu, — no guļamistabas atlidoja Paula balss.

Atnākusi atpakaļ, viņa atkal pajautāja:

—    Kāpēc?

Paula dzeļošajā skatienā iespīdējās nevērīga ironija.

—   Tu tā neskaties uz mani! — Viņa ielēja konjaku un izdzēra vienā paņēmienā, tomēr drebuļi nepārgāja.

Vīrietis nenovērsa no sievietes acis.

—   Es nevaru izturēt, kad tu uz mani tā skaties! — Viņa kāri ievilka dūmu un atlaidās guļus uz grīdas.

—    Uz šī tepiķa tu izskaties kā tāda odaliska…

Vika ievilka vēl pāris dūmu, sāka kāsēt un apdzēsa cigareti tukšajā glāzītē.

—   Es nevēlos… — Viņa ievaidējās aizlūstošā balsī un, izmisīgi rakņādamās savā nelaimīgajā galvā, mēģināja atrast vismaz kādu daudzmaz ciešamu teicienu, tomēr izvilka vienīgi pašu lielāko banalitāti:

—   Nu, nepamet mani…

Kaut ko dungodams, Pauls sāka staigāt pa istabu. Sieviete gulēja augšpēdu. Vīrietis apstājās pie viņas kājām un pārlaida skatienu ziņkārīgi un vērtējoši, gluži kā pirmo reizi ieraudzīdams.

—   Vai tu zini, — viņa iekunkstējās vārgā balsī, — ja slimnieks ierauga nāvi stāvam kājgalī, viņam ir vēl cerības izveseļoties. Taču, ja nāve iekārtojas galvgalī, neviens vairs nespēs aizkavēt cilvēku šaisaulē. Tā stāstīja mana vecmāmiņa…

Pauls pieliecās. Viņš saņēma sievietes kājas aiz potītēm, pacēla un iepleta tās. Viņš nometās uz ceļgaliem. Viņš pievilka viņu tuvāk. Vika jutās kā slikti piebāzta lupatu lelle. Viņa paklausīgi uzcēla kājas viņam uz pleciem. Viņa nemaz vairs šo vīrieti nevēlējās. Viņa aizklāja seju ar rokām. Kad viņš uzgūlās viņai virsū, viņa ievaidējās.

—   Tu esi smags kā kapakmens…

Aiz loga sāka gāzt lietus.

—   Tā ir zīme, — viņš iečukstējās.

—   Kāda? — sieviete jautāja, ar rokām un kājām apvīdamās vīrietim, grimdama viņā un mirdama viņā. — …Es mirstu mirstu mirstu

Jldas novs

6LIOTĒK,

mirstu! — viņa sauca, bet pēc tam, viscaur noplūdusi sviedriem, klausīdamās lietū, kas jau pārstāja, brīnījās, ka nav nomirusi īstenībā.

—   Vai tu pamanīji? — viņš jautāja, skūpstīdams viņu uz pieres.

—    Ko?

—   Mūsu orgasms notika vienā laikā ar pērkona negaisu.

Vika klusēja. Vīrietis vēlreiz noskūpstīja viņu uz pieres, uz acīm, lūpām un kakla, uz kreisās un labās krūts, uz vēdera un zemāk, uz abiem ceļgaliem un pēdām, piecēlās un teica:

—    Uzvelc drēbes!

Pauls aizgāja uz vannas istabu. Vika viņam sekoja. Vīrietis palīda zem dušas. Sieviete gribēja nostāties blakus, taču viņa noraidošā rokas kustība bija tik pavēloša, ka viņai pat pārskrēja šermuļi pa visu augumu.

—   Tu nomazgāsies vēlāk! Kad es aiziešu. Bet tagad uzvelc drēbes!

Vika ģērbās, un nezin kāpēc viņai ienāca prātā drausmīgi bezcerīgie rīti nedēļas bērnudārzā. Atkal sāka kratīt drebuļi.

Mazgādamies Pauls dziedāja:

—   Sen sen — tas reiz notika bērnībā Kādā valstī uz piekrastes,

Tur meitene mita un mīlēja tā Tāpat mani kā viņu es…

Vikai sariesās acīs asaras. Bet vīrietis, it kā viņas šeit nemaz nebūtu, slaucījās, ģērbās un turpināja dziedāt:

—    Tā bija vēl bērns, un bērns biju es ar Šajā valstī uz piekrastes,

Bet mēs mīlējām vairāk, kā mīlēt var —

Lī Anabella un es… '

Sieviete sāka skaļi šņukstēt, taču vīrietis tam nepievērsa nekādu uzmanību. Beidzot viņš bija apģērbies, aizsprādzēja pulksteni un mierīgi sacīja:

' E. A. Po. Anabella Lī. (Atdzejojis Ēriks Ādamsons.)

—    Un tagad iesim parunāties!

Pauls saņēma Viku aiz rokas un aizveda uz virtuvi. Viņš apsēdinaja viņu uz ķebļa, bet pats izgāja blakusistabā. Viņš atgriezās, nesdams pudeli, glāzīti un cigaretes. Viņš izskaloja glāzīti, ielēja konjaku un nolika Vikai priekšā.

—    Un tu? Varbūt vismaz šodien iedzersi?

—   Nē!

—   Vai tu vari man paskaidrot, kas ir noticis?

—   Dārgā, kāpēc tu katrā ziņā gribi izprovocēt kaut kādu melodramatisku sarunu? Mēs tik jauki viens otru pamīlējām, pērkonam rībot un lietum līstot. Bet tagad mēs pasakām: “Ardievu!” un šķiramies kā īsti eiropieši. — Viņš piecēlās un noskūpstīja viņu uz pieres.

—   Nē! Apsēdies! — paceldama galvu un aizskaroši smīnēdama, viņa sacīja. — Es pildu sava pavēlnieka gribu. Galvu pacēlusi, skatos viņam acīs un smaidu. Taču, mans pavēlniek, esiet tik žēlīgs un pastāstiet savai paklausīgajai verdzenei, kas, velns lai parauj, ir noticis?! — Viņas kakla dzīslas spazmatiski saspringa.

Pauls apsēdās, nopūtās, izņēma no Vikas pirkstiem cigareti, ievilka vienu dūmu un drūmi bilda:

—   Tev aizvien izkrīt no prāta, kas es esmu.

—   Nē! To es paturu prātā. Tu pats to aizmirsti.

—   Varbūt. Tātad, lai vairāk es to nevarētu aizmirst, esmu izlēmis vēl dot ari mūka solījumu.

—    Ak Kungs Dievs! Kaut kāds murgojums… — Viņa ierāva konjaku tieši no pudeles. — Ko tas grozīs?!

—   Tas palielinās manu atbildību.

—   Bet vai kādreiz esi padomājis, ka arī par mani tev vajadzētu būt atbildīgam? Tu sadirsi visu manu dzīvi un aizej, it kā nekas nebūtu noticis…

—   Ak, lūdzu, izbeigsim šo bezjēdzīgo sarunu! Mēs sarunāsim viens otram baigas lietas. Mēs noārdīsim visu, kas vien mūsu starpā ir bijis skaists…

—    Un būs labi! Lai jau grūst!

—   No kurienes tevī tik daudz krievu mazohisma?

—   Tu maldies, dārgais, ja domā, ka uzvedies kā angļu džentlmenis. Tas nav nekāds mazohisms. Un tas nebūt nav krievu… Tu esi gļēvulis! Tu nobīsties no mazajām ciešanām, kādas tev rada stāvokļa divkosīgums. Bet varbūt tu pat baidies nokļūt ellē? Ai, tad gan tu čivināsi, cienīgtēvs! Tu taču pirmais mani pavedi!

—   Dārgā, — viņš nometās viņas priekšā uz ceļiem, — papūlies saprast arī mani. Tev ir pilnīga taisnība. Es nespēju izturēt divkosīgumu…

—   Tad saņem drosmi un izvēlies!

—   Es arī izvēlos! Tikai izvēle nekrīt uz tevi!

Vika strauji atgāzās un atsitās ar pakausi pret sienu. Pauls palika uz ceļiem, atspiedis galvu viņas klēpī. Sieviete lūkojās uz viņa aizvērtajām acīm, un tikai tagad viņu sāka plosīt žēlums.

—    Kāpēc?

Sieviete lūkojās uz vīrieti, it kā noraudzīdamās uz mirušu mīļoto īsi pirms zārka aiznaglošanas. Drebuļu kratīta, viņa vērās dārgajos vaibstos, it kā nākamajā mirklī tie jau būtu nolemti izplēnēt mūžībā. Asarainu karsoņa skatienu viņa glāstīja prāvo, izteiksmīgo galvu, ko ieskāva agri nosirmojušās matu cirtas, augsto pieri, kuplās melnās uzacis, romieša degunu un jutekliskās lūpas, kuru vieglprātīgais smaids nepavisam nesaderējās ar tumšajām, sērīgajām, skarbi, pat biedējoši mirdzošajām acīm.

—    Kāpēc?! — Spēji viņu sagrāba trakums. — Hā, tu domā, ka paspēlēsies ar mani, mazliet apvazāsi un pametīsi? Tev neizdosies, cienīgtēvs, tik viegli no manis atkratīties! Neizdosies!… — Spazmaini smaidīdama, viņa skatījās uz viņa aizvērto acu raustīgajiem plakstieniem.

—   Tu zini, ka esmu mīlējis tevi un mīlu. Taču mums vajag šķirties.

—    Es padarīšu sev galu!

—   Vika, tikai nemēģini! — Beidzot viņš atvēra acis. — Padomā, kā es visu mūžu jutīšos… Vai tiešām tu spētu man tā atriebties?

—   Ak! Nu, protams, galvenais esi tu! Tu slikti jutīsies, ja es padarīšu sev galu! Tu!

—   Nedusmojies nu! Papūlies mani saprast. Es taču mīlu tevi. Nesāpini mani tik briesmīgi…

—   Tagad jau mana kārta tev pajautāt: nu, kāpēc šis krievu mazohisms?

—   Ak Dievs, Dievs, kādas muļķības mēs pļāpājam! Es tevi lūdzu — nevajag vairāk! Šķirsimies ar labu, viens otru nesarūgtinot…

—   Nevalkā velti Dieva vārdu, cienīgtēvs, ja esi tik izslāpis pildīt visus desmit Viņa baušļus. Dzīvo mierīgi, ilgi un laimīgi, tikai — zini, ka tu esi iedzinis mani nāvē!

—   Dzīvošu…

—    Un nemoki mani vairāk!

—   Tu pati gribi mocīties.

—   Stulbums! Es to negribu. Es nesaprotu, es tā kā tā nesaprotu, kas, galu galā, tev tik pēkšņi uznācis?! Visu laiku, kamēr mēs uzturam sakarus, tu ne reizi neesi ieminējies ne par savu sirdsapziņu, ne pienākumu vai aicinājumu!

—   Tagad tas ir garām. Ieklausies: ga-rām! Tu saproti? Pēc nedēļas es nododu mūka solījumu.

—    īstie viduslaiki!… Anahronisms.

—   Nē!

—    Ak mans Dievs, es nespēju iedomāties rītdienu!

—   Tu piecelsies, nomazgāsies, apģērbsies, paēdīsi brokastis, izkrāšļosies un iesi uz darbu.

—    Rīt uz darbu man nav jāiet. Un, ja ari būtu jāiet, es to nedarītu.

—   Nu, tad tu piecelsies, nomazgāsies, apģērbsies, paēdīsi brokastis, izkrāšļosies un aizbrauksi uz klīniku apciemot savu viru…

—   Tā tikai vēl man trūka! Noklausīties sīkās atskaitēs, kāds viņam pagājušajās divās nedēļās bijis vēders!

—   Slimnieku kopšanai un līdzcietībai pret viņiem ir dziļa jēga.

—   Šo patiesību paturi pie sevis! Ja es tevi nepazītu, es varētu nodomāt, ka tu par mani ņirgājies! Tu atstāj mani galīgi iznīcinātu un vēl runā par līdzcietību! Es to neizturēšu… Es nomiršu aiz izmisuma…

—   Tu nemirsi. Es esmu desmit gadu par tevi vecāks un jau zinu, ka neviens tik viegli nemirst. Tu redzēsi: tavas miesas dzīvotalkas būs stiprākas par dvēseles mirtslāpēm… Pārliecinājusies par to, tu varbūt pat jutīsies drusciņ vīlusies savu jūtu spēkā. No mīlestības neviens vairs nemirst. Bet pēc tam tu ieraudzīsi, ka pāriet pat izmisums.

—    Es padarīšu sev galu.

—   Nu, tā tu nerunā! Nesāpini mani.

—   Es gribu, gribu, gribu, lai tev sāp!

—   Man sāp. Man ļoti sāp. Tu esi gandarīta? — Viņš piecēlās, dziļi nopūtās, atspiedās pret sienu un aizklāja seju ar lielajām un skulpturālajām rokām.

Viņa piegāja Paulam klāt. Piesardzīgi piebikstīja ar pirkstu viņa jostas sprādzei.

—   Piedod! Tomēr es tevi mīlu!

—   Nu gan es iešu. Labi?

—   Ej! Tikai pasaki — kā lai es dzīvoju turpmāk? Tu esi sprediķotājs. Iesaki man kaut ko prātīgu, citādi es neizturēšu… — Viņa bezpalīdzīgi piekļāvās viņam.

Vīrietis maigi atbīdīja sievieti. Viņš klusi teica:

—   Jau piecpadsmitajā gadsimtā Amsterdamā uz kādas katedrāles bija izkalts uzraksts “Ir tā, kā ir. Tāpēc nevar būt citādi”. Tu saprati? Ir tā, kā ir. Tāpēc nevar būt citādi. Uzraksti to virs savas gultas!

—   Varbūt man tas jāietetovē uz pieres?! Paul, es nevēlos ticēt tādām lietām! Es nevēlos, lai būtu tikai tā, kā ir. Es nevēlos, ka tu mani pamet… — Vika činkstēdama dauzīja ar dūrēm pa sienu.

—   Dārgā, nesāc nu visu atkal no sākuma! Vai tu zini, ko Džordžs Piektais pavēlēja uzrakstīt uz Bekingemas pils bibliotēkas sienām?

—    Es nezinu un negribu zināt! — viņa skaļi nosēcās caur degunu.

—   Iemāci mani neprasīt to, kas nav iespējams, un nesūdzies par to, kas nav labojams.

—    Kur tu esi izracis šitādus citātus?

—   Es lasīju Deilu Kārnegl! — Viņš iesmējās. — Bestsellers — “Kā pārvarēt stresu un sākt dzīvot”.

g

—   Ak tad tā! Bet vai tu zini, ka šis tavs KārnegI pats ir padarījis sev galu?

—    Jā, zinu gan…

—   Tā! Citē viņu savas draudzes tantukiņiem, kuras tevi klausās, muti pavērušas. Vai ari dievbijīgām jaunkundzītēm, kuras katra tava sprediķa reizē lenkšus ielenc kanceli. Tikai tava gudrība gan viņām nav vajadzīga. Es brīnišķīgi zinu, kā viņas nogaida izdevīgu mirkli, lai varētu ieraudzīt tevi bez sutanas, kā viņas lūr uz tavām kājām, kovbojisko pakaļu un vēl šo to! Tādus mācītājus kā tu sūta pasaulē velns!

—   Labi, tagad es patiešām eju. Esi stipra! Neskumsti! Ardiev… — Pauls noskūpstīja Viku uz pieres un apņēmīgi devās uz durvīm.

—   Es tevi lūgšus lūdzu, pakavējies vēl, pakavējies kaut vai dažas minūtes! Es tev sarunāju baigākos vārdus, nešķirsimies ar ļaunu, kavējies, — sieviete kliedza, pūlēdamās viņu aizturēt. — Es gribu, lai viss beidzas skaisti, apžēlojies par mani, pakavējies vēl kaut mirklīti!…

Vīrietis apstājās durvīs un, atpakaļ nepagriezdamies, teica:

—   Mēs šķiramies ar labu. Drīz tu mani būsi aizmirsusi. Ardievu!

Viņš klusi aizvēra durvis. Viņa atgriezās virtuvē. Viņa sagrāba konjaka pudeli. Viņa apsēdās uz grīdas. Viņa plati iepleta kājas. Viņa dzēra pēc blaktīm smirdošo šķidrumu un raudulīgi atkārtoja:

—   Aizmirst, aizmirst, par katru cenu aizmirst, es gribu viņu aizmirst, aizmirst!

—   AIZMIRST, AIZMIRST, PAR KATRU CENU AIZMIRST… ES GRIBU VIŅU AIZMIRST… — Vika atkārtoja vēlreiz, izšņauca degunu, noslaucīja asaras, ieskatījās spogulīti un piebilda kā bērns, kas laižas miegā:

—   Aizmirst…

—   Vika, mēs taču norunājām, ka darbs būs ilgs, — psihoanalltiķe teica un pasmaidīja, gluži kā reklamēdama veļas mazgājamo pulveri. — Šodien ir tikai otrais seanss. Norunāsim, ka jūs man izstāstīsiet itin visu.

—   Kad jūs sakāt itin visu, man pārskrien drebuļi. Liekas, es patiešām varētu jums izstāstīt itin visu: sākot no Marijas Magdalēnas un tā tālāk, kā caur džungļiem lauzdamās cauri biezi sazēlušajiem gadsimtiem…

—   Varbūt tā patiešām ir skaista metafora — lauzties cauri gadsimtiem kā caur džungļiem… Bet kāpēc jūs gribētu sākt no Marijas Magdalēnas? Nevis no Ievas?

—   Es nezinu. Jau skolā Magdalēna bija mana pati mīļākā persona.

—    Interesanti! Par Magdalēnu varbūt parunāsim citu reizi. Tagad jūs man izstāstiet, ko darījāt tajā nakti, kad aizgāja Pauls?

—   Es apgūlos virtuvē. Uz grīdas. Es nespēju iet atpakaļ ne istabā, ne gultā, kur mēs abi bijām mīlējušies pēdējo reizi.

—   Vai jūs nolikāt līdzās tālruni?

—    Kā jūs to zināt?

—   Prakse.

—    Es dzēru konjaku, smēķēju, riju miega zāles, atkal konjaku, ūdeni, reizēm iekritu miegā — dziļā un baigā kā vilkubedre…

—   Vai jūs esat rakstījusi dzejoļus?

—   Tāpat kā visi — skolā. Kādreiz man bija diezgan lielas literārās ambīcijas. Kāpēc jūs tā jautājat?

—    Metaforas… Viņš nepiezvanīja?

—    Kas?

—   Koncertflīģelis…

—   Nē! Nezinu. No rīta kāds zvanīja. Neko nerunāja. Zvanītājs klusēja. Varbūt tas bija viņš. Pārbaudīja, vai neesmu padarījusi sev galu.

—    Vai tāda doma bija radusies?

—    Kāda?

—    Padarīt sev galu.

—   Bija. Lai gan šķita, ka tāpat jau miršu. Nepakustinot ne pirkstu. Aiz izmisuma. Man sāpēja visas maliņas. Man bija tāda sajūta, ka grimstu iekšā milzīgi dziļos ūdeņos. Likās, miesa neizturēs šo briesmīgo spiedienu un uzsprāgs. Agrāk man bieži bija ienācis prātā: ja es

nomiršu, vai viņš atnāks uz manām bērēm? Vai viņš būs aizkustināts, nomākts, sagrauzts, varbūt noslaucīs kādu asaru? Vai viņu kremtīs sirdsapziņa, vai kaut uz mirkli viņa sirdī ieskrubināsies vainas sajūta? Tā bija mana mīļākā pārdomu tēma. Jebkurš cilvēks taču vismaz reizi mūžā, saldsērīgi noskaņojies, mēģina iztēloties savas bēres. Vai tā nav?

—    Ir. Kaut reizi mūžā to mēģina ikviens. Jūs tā kā ieminējāties par miega zālēm?

—   Tās es iedzēru tikai tāpēc, lai varētu aizmigt.

—   Kas tās bija par zālēm?

—    Liekas, radedorms…

—   Cik daudz?

—    Nu, kādas piecas tabletes. Varbūt — astoņas. Zinu, ka joks vien tas ir.

—   Tas nav nekāds joks. Vai bija jāvemj?

—    Nē…

—   Varbūt atceraties, ko redzējāt sapņos?

—   Es redzēju tikai vienu sapni. Visādi citādi — tikai tumsa…

—    Izstāstiet! Lūdzu!

Norma ieslēdza magnetofonu.

—    Es sapņoju, ka guļu zārkā. Baltā, baltā. Es zināju, ka kuru katru brīdi vāku aiznaglos un mani apraks. Man bija vājprātīgi bail. Es redzu, kā šis vāks nāk tuvāk, tuvāk, tuvāk, un, kad tas ir uzlikts, uznāk tādas šausmas, ka ārprāts. Es smoku, svīstu, drebu, bet visu laiku mēģinu sevi mierināt: ne es esmu pirmā, ne pēdējā, visus sagaida vienāds liktenis. Nespēju vairs izturēt un sāku nelabā balsī kliegt. Drausmīgi, kā tāda vājprātīgā. Taču visu laiku mani neatstāja doma, ka nevienās bērēs neesmu dzirdējusi mironi tik šaušalīgi kliedzam. Aprāju pati sevi — ko gan citi nodomās par mani?! Brēcu, vai nost slāpdama, un mani pārņēma riebums par savu mazdūšību. Dzirdu, ka uz zārka vāka birst zemes kunkuļi. Pirmā sauja, otrā, trešā. Es tikai kliedzu un kliedzu, lai gan saprotu, ka neviens jau mani vairs nesadzirdēs. Jo arī es nekad neesmu dzirdējusi, ka citi brēc, kad ber ciet kapu. Bet viņi

taču kliedza! Spiegšus spiedza no kapa bedres. Jo tā nevar būt, ka tikai es viena esmu tāda bailule un gļēvule, turpretim citi ļaujas, lai viņus aprok. Es slāpstu nost. Man arvien vairāk un vairāk trūkst gaisa. Tad pēkšņi, kad bērinieku balsis ir jau attālinājušās, mālainajā kapa klusumā manā smokošajā, manā dziestošajā apziņā atplaiksnī vājprātīga atskārsme: viņus taču apraka mirušus, bet es esmu apglabāta dzīva…

Klusumā noklikstēja izslēgtā magnetofona taustiņš.

—    Paldies! Ļoti informatīvs sapnis.

—   Tā tas var būt. Kad tādu esi redzējis, nemaz vairs negribas aizmigt. Patiešām jutos kā dzīva apglabāta. Likās, tagad jau man nekad vairs neatausīs rīts un nākamo dienu es nesagaidīšu. Dzīvie man vairs neeksistēja. Es viņiem — tāpat. Baidīdamās aizmigt, es mēģināju lasīt.

—    Kādu detektīvu?

—   Nē. Simonas de Bovuāras “Otro dzimumu”.

—   Jūs aizraujaties ar feminismu?

—   Tā es nevarētu teikt. Bet šajā naktī Bovuāra man bija kā miesīgā māsa. Mierinātāja. Lielā Māte. Ļaunā priekā es zviedzu par viņas ironiju! Smieklu lēkmes tik zibenīgi pārvērtās asarās, ka man pat pašai par sevi bija jābrīnās. — Vikas balss ietrīsējās, bet acīs sariesās asaras.

Ieskanējās tālrunis. Norma atsaucās bezkrāsainā balsī. Pēkšņi viņas seja atdzīvojās un ieņirbējās gluži kā sastāvējies dīķa ūdens, kad sāk gāzties vasaras vidus lietus.

Vika atmuguriski rāvās dziļāk savā slāpējošajā izmisuma alā. Un, jo mīlīgāka kļuva psihoanalītiķes balss, jo rotaļīgāka seja — jo rūgtāku naidu Vika pret viņu juta. Saruna pa tālruni ievilkās. Aizgrābtīgi iesaukdamās, saldi ķiķinādama, ākstīgi valstīdama acis un grozīdama galvu, Norma auga augumā un uzpūtās kā tāds kosmisks krupis, kā nejūtīguma un vienaldzības galvenā dieviete. Brūnajā, izsēdētajā klubkrēslā Vika sarāvās čokurā un, nespēdama savaldīt rūgtumu, skaļi sāka raudāt. Viņa atkal stāvus ienira viņējās pēdējās nakts vārdzinošajā nospiestībā.

—   |ums ienāca prātā kaut kas sevišķi bēdīgs? — Norma beidzot nolika klausuli — Vai ne? Varbūt jūs izstāstīsiet arī man? — Viņa piebīdījās tuvāk un sāka glāstīt Vikai galvu. — Nu, pietiek, nu, pietiek, neraudiet! Atgulieties uz kušetes un izstāstiet, kas tik sāpīgi jūs Ievaino?!

Vika rupji atgrūda nost Normas glāstošo roku. Viņa sarāvās vēl ciešāk, gluži vai urbtin ieurbās sevī un nomurmināja tik klusi, ka tik tikko vairs varēja sadzirdēt vārdus:

—    Šajā naktī es noskuvu pliku galvu.

—    Kāpēc?

—    Kā lai es to varu zināt? Izspriediet pati! Varbūt par sēru zīmi…

—   Sēru?

—   Nūjā. Apbedot vīru, kādas tautiņas sievietes nodzenot matus. Varbūt es arī esmu devusi solījumu! — Vika iesmējās sīku smiekliņu.

—    Kādu solījumu?

—   Vai tiešām jūs nezināt, ka mūķenes pirms iesvētīšanas nodzenot matus? Tobrīd par kādu citu vīrieti es pat nespēju iedomāties…

—   Tas pārgāja?

—   Nezinu. Pēc tam viņu bijis vēl krietni daudz. Kā ūdens pilieni līdzīgi cits citam! — Pēkšņi Vika skaļi iesmējās un noskaitusies, asarās piesarkušām acīm pameta skatienu caur pieri uz Normu.

—   Par tiem jūs pastāstīsiet citu reizi. Bet pašlaik es vēlētos izdzirdēt, kā un kāpēc jūs nodzināt matus?

—    Man nāca virsū dusmas. Aizlīdu uz vannas istabu. Žagojos, pārkārusies pār izlietni, bet vēmiens nenāca. Tas viss no nerviem. Es ieraudzīju savu aukstiem sviedriem noplūdušo atspulgu. Es ilgi skatījos uz sevi. Es pati sev neizturami atgādināju par viņu.

—   Vai tiešām jūs abi esat tik līdzīgi?

—   Nē. Es pati atgādināju par viņu, tieši tāpat kā par viņu atgādināja visas manas istabas un priekšmeti. Ar viņu es biju apreibusi vairāk par visu. Sevišķi mana seja. Jo es mēdzu lūrēt spogulī, kad viņu gaidīju. Pauls nekad nav bijis punktuāls. Viņš vienmēr kavējās, vienmēr. Bet es, aiz ilgām gandrīz vai smilkstēdama, lūkojos un lūkojos

sevī. Es varu pateikt vēl vairāk — pirms iepazīšanās ar viņu es izskatījos pavisam citāda. Šis cilvēks izveidoja mani it kā no jauna. Bet varbūt viņš spēja atklāt pašu manu būtību. Es sapratu, ka ikkatru reizi, mirkli iemetusi spogulī skatu, atgādināšu viņu un vienīgi viņu. Viņš bija visur — manās acīs, lūpās, ādā un matos. Man viņš bija jāaizmirst. Par katru cenu jāaizmirst! Ja es negribēju iznīcināt sevi, man vismaz vajadzēja pārvērst savu ārieni. Iznīcināt skaistumu, šo vienīgo, sevišķo manas sejas melodiju, kas, tāpat kā mīlestība, bija veltīta vienīgi Paulam. Paķēru šķēres un sāku cirpties. Es drausmīgi steidzos, it kā man aiz muguras stāvētu vagars un plīkšķinātu pātagu: plikst, plīkst, plīkst… Melnās cirtas krita un locījās ap manām basajām pēdām kā sašķaidīti sikspārņi…

—   Kāpēc — sikspārņi?

—    Es nezinu… Tā man šķita. Kādreiz bērnībā biju redzējusi. Runcis izpostīja viņu migu un ar melnām, it kā apsvilušām driskām piemētāja pilnu pagalmu. Es nezinu… Es cirpu un cirpu. īsāk. Vēl īsāk. Lēnām zaudēju līdzību ar sevi. Es sasprindzināju kaklu. Dzīslas izblīda. Uzradās baigs kārdinājums tās pārgriezt. Šī baiļu pārņemtā sieviete ir jāiznīcina līdz galam! — Vika spiedzīgi ieķiķinājās. — Sameklēju sava vīra veco bārdasnazi. Aprūsējušu. Bet tas nekas… Es ieziepēju galvu. Es sāku skūt. Es skrāpēju un skrāpēju, vietām iegriezdama ādā līdz asinīm. Saldais vilinājums ar sarūsējušo asmeni noraut sev pār kaklu neatstājās. Es tam nepadevos. Es kļuvu simtreiz stiprāka par to. Sūrstošo galvu es pabāzu zem aukstā ūdens strūklas. Es noslaucījos. Ausīs džinkstēja. Mani pārņēma necilvēcisks vieglums. Necilvēcisks! Nemirkšķinādama es skatījos taisni uz priekšu. No spoguļa lūkojās pretim gluži cita sieviete.

NO SPOGUĻA LŪKOJĀS PRETIM GLUŽI CITA SIEVIETE. Spogulī lūkojās gluži cita sieviete. Degošo sveci viņa piebāza te pie sejas — acu zīlītes saraucās, un atspulgs koši iegaismojās, te parāva atpakaļ — un viņas attēls sudraba ielogotajā spogulī kļuva pavisam spokains.

Viņa bija apvilkusi melnas smalkvilnas drānas, kas masīvām krokām krita līdz grīdai. Kas viņa ir? No kurienes viņa ir? Kāpēc viņai ap kāj.im, kas ieautas vēršādas smailpurna kurpītēs, gluži kā vaislīgas glodenes lokās melnu matu cirtas? Kāpēc viņas ieplestajās acīs tik daudz šausmu?

Sieviete lūkojās spogulī. Viņas galva tikai nupat bija noskūta kaila. Ada vietām vēl asiņoja. Sieviete pietupās un ar drebošiem pirkstiem uzlasīja savus matus. Gluži kā zagšus viņa tramīgi paraudzījās visapkārt, uz pirkstgaliem aiztraucās pāri akmens grīdai un spīdīgās cirtas iemeta kamīnā. Uguns, kas tik tikko bija plēnējusi, paslēja milzum daudz kāru sarkanu mēlīšu. Kas ir noticis? Kāpēc? Pavisam tuvu vareni iedunējās zvani. Bet — kur?

Sieviete nodrebēja gluži kā drudzī. Cik gan viņai varētu būt gadu? Laikam nav vēl ne trīsdesmit? Mēļajā tumsā ārkārtīgi grūti saskatīt viņas skumjo seju, bet arī kaili noskūtā galva neļauj pareizi uzminēt vecumu. Kā viņa vārdā? Kā lai to atceras? Burti birst un skribinādami griežas kā magnēta uztvertas dzelzs skaidas. Tie nevar un nevar savirknēties vārdā. …M… V… A… I… K… T… J… R… O… Rau, rau, viņas vārds jau trīs mēles galiņā, bet — kā lai to izrunā? Marija? Viktorija? Nūjā! Marija Viktorija.

Marija Viktorija pārmeta krustu un nometās ceļos milzīga melna krucifiksa priekšā. Viņas seja ar garo degunu bija neizsakāmi nobēdājusies un drausmīgas vilšanās pāršķobīta.

—   Visumīļais Jēzu, — pusdziedādama iečukstējās sieviete, — esmu smagi nogrēkojusies Tavas Visaugstākās Augstības priekšā! Esmu nogrēkojusies smagi un nesaskaitāmi daudz reižu, ak mans Dievs! Pēc tik lielām Tavām žēlastībām, Debesu Tēvs, esmu Tev atmaksājusi ar nekrietnībām. Es pazemoju Tavu svēto gribu pat tad, kad Tu, ak Dievs Kungs, skatījies uz mani žēlīgi, kad solīji man debesis, kad draudēji man ar elli, kad pieņēmi mani savā klēpī, kad tik daudzas reizes piedevi vainas, bet ar katru reizi es izsaucu arvien smagāku un stiprāku Tavu bardzību. Neatgrūd mani, neatgrūd par šiem briesmīgajiem un riebīgajiem maniem grēkiem, jo piesaucu Tevi, mana pēdējā cerība!

Uzklausi manu sirdsbalsi! Atvairi no manis bailes un kaunu, jo alkstu piekļūt pie Tavas žēlastības troņa un kā Magdalēna krītu pie Tavām kājām…

Marija Viktorija pievēra acis. Saldie lūgšanas vārdi gluži kā zivis smalki austos tīklos iekļuva rūgtu domu mudžeklī.

Viņa atkal redzēja sevi, kā, sveces spoži apspīdēta, viņa pirms nepilnas stundas bija noliekusies pie “Bestiārija”' masīvā folianta. Kur viņa bija dabūjuši šo grezno, vērša ādā iesieto un ar varu apkalto grāmatu, kurai katras lapas maliņa ir apzeltīta? Varbūt tā bija ģimenes relikvija? Bagāta mīļākā dāvana? Vai Marija Viktorija izmantoja “Bestiāriju” buršanai vai tikai remdināja savu ziņkārību?

Koptiem pirkstiem glāstīdama vārdus, M. V. — tā ir ērtāk viņu dēvēt — urbās cauri garajiem un izmeklēti veidotajiem teikumiem. Vienradzis — unicornis, monoceros —, zvērs, stiprs un mežonīgs, tikai ar sevišķām nevainīgas jaunavas spējām piejaucējams, jau stājās M. V. priekšā gluži kā dzīvs, te piepeši… Piepeši — pakt! — uz dzeltenīgā pergamenta nokrita melna drupata. Sieviete ar baltu roku gluži kā dūjas spārns aizslaucīja to prom. Gatavodamās lasīt tālāk, viņa sapurināja galvu, un atkal — pakt, pakt, pakt — sāka birt tumši krikumi. Taisni uz spilgtum spilgtām krāsām izzīmētajām ķēniņa dārza puķudobēm, baltajā miniatūrā vienradža vilnā un nevainīgajai zili tērptajai jaunavai pie kājām…

M. V. noliecās vēl tuvāk pār lapu, kas oda pēc pelējuma un pīšļiem. Visi burti kā mākonī ienira ēnā, ko meta viņas galva ar izspūrušajiem matiem. Pēkšņi sieviete iekliedzās, jo ieraudzīja pretīgus caurspīdīgus un asiņu piesūkušos kukaiņus. M. V. sasprindzinājās, noplivinājās un sastinga, atkritusi ozolkoka atzveltnes krēslā — kā ar kniepadatu piedurts melns taurenis.

Mazliet atguvusies, viņa lēni kā sapņos grimis mēnessērdzīgais izņēma no matiem ar topāziem un hiacintiem inkrustētās sudraba

* Bestiārijs — viduslaiku literatūrā — grāmata ar alegoriskiem zvēru aprakstiem.

ķemmes, asās kapara matadatas un milzumu ar stikla piekariņiem rotātu saspraužu. Melnās cirtas izjuka pār pleciem un kā sēru šķidrauts noslīdēja līdz viduklim. M. V. piecēlās, ar rokām atmeta atpakaļ matus un, juzdamās gluži kā burve, kas ar burvestībām izsauc lietu un vēju, spējā kustībā saliecās uz priekšu. Viņa nokāra galvu, bet garās cirtas kā melni izlietas tintes līčloči izplūda pār grāmatu. Sieviete saspieda ar rokām deniņus. Pirksti kā balti aklajie cauri melniem džungļiem devās uz pakausi. Nagi arvien asāk skrāpējās ādā, un atkal jau šī pati neizturamā skaņa — pakt, pakt, pakt… Itin kā viņa būtu piesaukusi krusu no savu matu vismelnākā mākoņa!

M. V. uzmanīgi, kā vēlēdamās ieraudzīt to, kas nekādā ziņā nav aizliegts, pašķīra savu cirtu smago aizsegu un, karstām šaušalām pārplūzdama, blenza uz “Bestiārija” lapām. Tās ņirbēja un raibuļot raibuļoja tā, it kā visi melnie un sarkanie punkti pēc neredzamas pavēles būtu nolēkuši no tiem veltītajiem burtiem. M. V. drudžaini uzšķīra nākamo lapu. Viņai iesmeldzās zem sirds. Acis vēl mēģināja tverties aiz burtiem un ar skubu rija vārdus, kas vēsta par Mantikoru — Manticora — drausmīgu radījumu ar cilvēka seju, asiņu pierietējušām acīm, trim zobu rindām, ar lauvas rumpi un skorpija asti, taču… Pakt, pakt, pakt… M. V. paķēra kaula ķemmi. Ar to viņa nikni skrāpēja pakausi. Pakt, pakt, pakt — riebīgie insekti bira uz zaļi krāsotā Mantikoras rumpja. Sieviete atkal pāršķīra lapu. Sērīgām acīm uz viņu pavērās tirkīza krāsas Auns — Ovis — ar zelta pulkstentiņu pakaklē. Ķemme pārlūza uz pusēm. Sieviete aizsvieda to projām un ar dūrēm sāka dauzīt rāmo Aunu, dzirdēdama, ka starp pāršķirtajām lapām noknirkst viņas asiņu piesūkušies kukaiņi. Klusām, taču nepanesami — kā smiltis starp zobiem. Iekunkstējusies M. V. apsēdās, bet tajā pašā mirklī kā atsperes sviesta palēcās, pagrāba no grīdas pārlūzušo ķemmi un ar abām tās pusēm atkal ieskāja, ieskāja un ieskāja sūrstošo galvu. Šķita, ka visa istabas šaurā velvētā telpa pieskan pilna ar — pakt, pakt, pakt pakt… Švīkstošas skaņas, iebirušas pa durvju apakšu, aizvēlās tālāk pa svētceļniekiem domāto ēkas gaiteni. Svētceļniekiem? Kur tad atrodas šī sieviete, un ko viņa šeit dara?!

M. V. pieklupa ar dzelzi apkaltai lādei, ar troksni atvēra smago vāku, ilgi rausās pa mantām, kas likās briesmīgi svešas un gluži nevajadzīgas, līdz beidzot sameklēja šķēres. Kodīdama lūpas, viņa centās atcerēties pašas galvā ieviesušos riebekllgo kukaiņu nosaukumu: tarakāni? blaktis? blusas? Kas? U…? Utis? Utis. Aiz izmisuma un kauna zobus griezdama, joprojām uz ceļgaliem tupēdama pie lādes, viņa sāka cirpt matus. Pirmā, otrā, trešā un ceturtā sproga. Viņa aizsteidzās pie spoguļa. Viņa cirpa, cirpa un cirpa. Liekas, tas nekad nebeigsies, it kā mati nepārtraukti ataugtu kā hidrai aste.

Beigu galā M. V. sastinga, neizsakāmas atvieglotības pārņemta. No spoguļa viņā skumīgi vērās nepazīstama bezdzimuma būtne, spēji M. V. — ienāca prātā — kāpēc gan eņģeļus, kuri ari nav ne vīrieši, ne sievietes, visi glezno ar kuplām cirtām?! Viņa nopūtās, piegāja pie galda un atkal atvēra “Bestiāriju”. Ļauna zīme — lappusē gulēja hiēna — Hyaena — sodomijas, elkdievlbas un visu vissmagāko grēku simbols. Sarkanais baismeklis ar rūpīgi izzīmēto, makteno pautukuli kāri rija pazemīgi smaidošo grēcinieku iekšas. Sieviete pielieca galvu, kas tagad likās viegla kā zirnekļtīklos iemudžināta izkaltusi ola. Ar abām rokām viņa paņēma pa kaula ķemmes pusītei. Viņa piesardzīgi pārvilka pār sūrstošo, degtin degošo ādu — pakt, pakt, pakt… Viņa ar blīkšķi aizsita biezo grāmatu. Tverdama sveci, viņa aplējās ar karsto vasku. Viņa atvēra čīkstošās durvis un izmetās tumšajā, tikai ar dažām lāpām apgaismotajā gaitenī. Viņa skrēja, pašas bestiārisko ēnu bara pavadīta. Deniņos monotoni pulsēja lūgšanas vārdi:

—   Ak šķīstā un nevainīgi ieņēmusī Jaunava Marija! Tagad, šajā stundā, es, no Dieva aizmaldījies radījums, lūdzos pēc Tavas palīdzības un aizbildnības. Izlūdzies man Svētā Gara dāvanu, lai es varu zināt visus grēkus, ar kuriem esmu izsaukusi Tava mīļā Dēla bardzību, bet, zinādama savu grēka darbu baigumu, varu tikai žēli apraudāties…

M. V. atvēra durvis gaiteņa galā. Ārā bija tumšs, ka vai acī durams. Lija. Sieviete brītiņu svārstījās un, zaudēdama dzirdi no savu soļu atbalss, skriešus metās pa šo pašu gaiteni atpakaļ. Ieklupusi iekšā istabā vai cellē — kas tā īsti bija? —, viņa aizgrūda durvju aizbīdni. M. V. at-

k.il sāka rakņāties pa lielo lādi, līdz izvilka šauru metāla priekšmetu, kas izšķieda pret griestiem veselu atspulgu gūzmu. Tas bija bārdasnazis. Sieviete dziļi nopūtās un piecēlās. No kurienes pie viņas uzradies šis bārdasnazis? Kā lai to atmin? Vai varbūt tas ir jāatsauc atmiņā? Vai šis asmens rīks ir piederējis viņas tēvam, brālim vai vīram? Varbūt — mīļotajam?

Sieviete piegāja pie spoguļa. Nedroši viņa pagrozīja bārdasnazi rokās. Tā sudraba spals bija izkalts krāšņā liliju ornamentā. Sieviete lēni atlieca asmeni, un viņai pat aizžņaudzās kakls — tik ass bija iztrīts mirdzošais asmens. Viņa sāka rīstīties. Viņa noliecās pār kapara bļodu, tomēr vēmiens nenāca. Viņa ilgi blenza uz savu aukstiem sviedriem noplūdušo atspulgu. Viņa ieziepēja galvu. Gluži kā panirdama zem ūdens, viņa dziļi ievilka gaisu un, elpu aizturējusi, sāka skūt matus. Viņa skrāpēja un skrāpēja, vietām iegriezdama ādā līdz asinīm. Viņa piebāza spīdīgo asmeni sev pie kakla un aizsmakušā balsī iesmējās sīku smiekliņu. Viņa vairs nepazina savus smieklus. Viņa atkal skrāpēja, skrāpēja un skrāpēja. Pāri kreisajiem deniņiem aizlocījās asiņu straumīte. Saldais vilinājums noraut ar asmeni sev pār kaklu neatstājās. Ar pēdējiem spēkiem sieviete centās tam nepakļauties. Viņa lūdza Dievu un juta, ka kļūst simtreiz stiprāka par derdzīgo kārdinājumu padarīt sev galu.

—   Dieva eņģeli, mans drošākais sargs, te nu es esmu — grēciniece, kas nav pavērsusies pret Tevi, Tavus brīdinājumus un iedvesmojumus esmu saminusi zem kājām, esmu bridusi no grēka uz grēku un kļuvusi par vislielāko grēcinieci. Taču pašlaik, skumju pārņemta, gribu apraudāt savus grēkus un atgriezties pie Dieva. Glāb mani, pārtaisi manu sirdi, parādi uz grēku riebeklību, atvirzi mani no tiem un uz mūžu mūžiem pievērs Dievam! Āmen.

M. V. paņēma baltu alabastra krūzi un ar remdenu ūdeni aplēja neciešami sūrstošo galvu. Viņa noslaucījās linu dvielī. Viņa nopūtās. Ausīs džinkstēja. Spēji viņu pārņēma necilvēcisks vieglums. Necilvēcisks! Nemirkšķinādama viņa skatījās taisni uz priekšu. No spoguļa nolūkojās gluži cita sieviete. Aiz loga čabēja lietus.

Sievieti stindzināja sāpjpilna vientulība. Viņa zināja, ka tad, ja paliks dzīva, viņa tā ari nodžinkstēs aiz sāpēm šajā neizmērojamā vientulībā visu dzīvošanai vēl atvēlēto laiku. Vienā acumirkli viņa bija zaudējusi visus: tēvu, māti, brāļus, māsas, draudzenes un mīļotos. Itin viss, ko vien viņa bija pieredzējusi, iespaidi, ko tik kāri bija tvērusi, prieki, pēc kuriem bija alkusi, bēdas, par kurām slepus tīksminājusies, atradumi, zaudējumi, iekāre, dievbijība, nemiers un bailes — itin viss tagad lobījās nost no viņas kā lielas, spīdīgas zvīņas. Viņa bija palikusi kaila. Tāda kā pirms savas piedzimšanas. Viņa vairs nebija viņa, bet kaut kas sērīgs un bezpalīdzīgs. Nostiepta sēru zīme starp melnajām debesīm un vēl melnāko zemi.

M. V. nopūta sveci un, drēbes nenovilkusi, apgūlās. Gulta bija cieta, bet palags mikls, pelējuma piesūcies. Ieplestām acīm sieviete blenza tumsā un gaidīja, kad taču beidzot uznāks raudiens, bet pēc tā — vismaz īss miers. Tomēr acis bija pavisam sausas. M. V. grozījās, kunkstēja, ar dūrēm belza pa gultas koka galvgali, cēlās sēdus, koda sev pirkstos un ar pieri dauzījās pret kaļķiem nobalsināto sienu, taču itin viss bija veltīgi. Raudiens tā arī neizlauzās.

Atkal iedunējās zvani. Tika pasludināta rīta lūgsna.

M. V. grīļodamās piecēlās, izvilka no lādes sarkanu zīda šķidrautu un uzmeta galvā. Melniem un zelta dzīpariem izšūtie plēsīgie maitasputni glumi aptvēra kaili noskūto pakausi. Ausa gaisma.

Ārā plandījās rēna migla un savāda spirdzinoša smarža, kāda mēdz būt tikai agros pavasara rītos pēc naktī pārskrējušā lietus. Ceļš likās pavisam atmiekšķējies, un M. V. devās uz priekšu pa zāli. Kājas un kleitas stērbele vienā mirklī samirka. Piepeši atskanēja čaboņa — kaut kas neliels, ciets un smags kā akmens atsitās viņai pret lieliem, savādi iepīkstējās, kā melna pika aizzibēja pāri ceļam un nozuda. Sieviete tvēra pie sirds, jo šis negadījums viņai šķitās esam ļauna zīme. Teciņiem viņa skrēja pāri peļķēm, kurās atblāzmojās sārtenās rītausmas debesis.

Baznīcas lievenī viņa apstājās, pārmeta krustu un, atgāzusi galvu, paskatījās uz pelēkā akmens portālu. Pusapaļajā timpanonā bija iekaltas Pastarās tiesas ainas. Grēcinieku kārnās figūriņas sīkiem solīšiem

dancoja nebeidzamo nāves deju… Un, lai gan grēcīgās miesas viņiem bija drausmīgu ciešanu izķēmotas, — sejā atspīdēja melanholiska cerība. Jo pats Dievs Kungs ar akmens pēdām mīdīja elles briesmekļus, stiepa visam pāri pestījošās rokas ar garajiem pirkstiem, un Viņa sejas izteiksme bija piedodoša un žēlīga.

Baznīcā bija auksts, pat saltnējs, paloja zila nokrēsla, un vienīgi pie zeltā zaigojošā altāra dega dažas sveces. Smaržoja pēc vīraka. Agrīnie dievlūdzēji vēl miegainā balsī dziedāja litāniju:

—   …Jēzu uzdzirdi mūs Jēzu uzklausi mūs Tēvs debesu Dievs apžēlojies par mums Dēls pasaules izpircējs Dievs apžēlojies par mums Svētā Trīsvienība vienīgais Dievs apžēlojies par mums Jēzu Dieva dzīvais dēls apžēlojies par mums…

Pie pašām durvīm M. V. nometās uz ceļiem un pusčukstus sāka dziedāt:

—   Jēzu Dieva Tēva gaišība apžēlojies par mums Jēzu mūžīgās gaismas mirdzums apžēlojies par mums Jēzu slavas ķēniņ apžēlojies par mums Jēzu tumsības saule apžēlojies… — Taču pašai šķita, ka balss gluži kā tāds nelokans dzeloņaugs neievijas litānijas kronī, aizlokās nost, nokarājas lejup un lūst.

Gluži kā gaidīdama kādu burvju zīmi, sieviete atmeta galvu un pavērās augšup. Tumšās, noslēpumainu atbalsojumu un klusas murdoņas piesūkušās velves šķita vienaldzīgākas pat par pašām debesīm. Bet no pīlāru kapiteļiem, plafoniem, apakšējiem un augšējiem koriem viņai gāzās virsū apbrīnojams daudzums visdažādāko akmenī izkalto tēlu: izvaikšķījušies mērkaķi, aszobainie lauvas, plankumainie tīģeri, grifoni, himēras, kentauri, baziliski, hidras, dižciltīgi bruņinieki, mednieki, kas pūš dzinēju ragus, ķēniņi un ķēniņienes, neredzēti divgalvu briesmoņi un zvīņaini rumpji, kas ar vairākām galvām vienlaikus lūkojās uz visām pusēm, atiezušies ugunsspļāvēji nelabie un zobenus atvēzušie ercenģeļi… Ak, nu kur gan varētu atrasties šī baznīca, kas vienā skatienā nav ietverama — kā kaujas lauks?! Kas šī sieviete tāda ir, un kādus grēka darbus viņa pastrādājusi, ka nespēj nomierināties, pat nometusies ceļos pie gigantiska jaunavas Marijas tēla, no kura

dienu nakti sūcas svētais ūdens, pat piespiedusi kaistošo galvu pie Visusvētās aukstajām akmens kājām?!

M. V. strauji piecēlās un uz pirkstgaliem gāja cauri pelēkajai un skanīgajai baznīcas telpai. Viņa jutās sīka kā portāla timpanonā izkaltā grēcinieka figūriņa. Arī soļus viņa lika, it kā dejodama litānijas vārdu ritmā.

—    …brīnumdarītāj Jēzu apžēlojies Jēzu visuvarenais Dievs apžēlojies nākamās dzīves Tēvs apžēlojies Jēzu lielais Eņģeli padomdevēj apžēlojies Jēzu iecietīgais apžēlojies Jēzu nevainības mīlētāj apžēlojies…

Sieviete nometās ceļos pie tukša biktskrēsla, salika lūgšanā rokas, nokāra galvu un lēnām, it kā katrs vārds prasītu pārcilvēcisku piepūli, spiešus izspieda:

—   …Jēzu pagurušo Tēvs apžēlojies Jēzu ticīgo krātuve apžēlojies Jēzu labais gans apžēlojies Jēzu īstenā gaisma apžēlojies…

Gluži kā nezināmas pazemes varas izsviesta, M. V. pielēca kājās un tajā pašā solītī, kā ellē uz sprikstīm lēkājot, litānijas monotonās melodijas šūpojama, aizsteidzās pie nākamā tukšā biktskrēsla.

—    …Jēzu cietēju stiprinātājs apžēlojies par mums Jēzu grēku nožēlnieku stiprinātājs apžēlojies par mums Jēzu kungu košums apžēlojies par mums Jēzu visu svētajo kronis apžēlojies par mums…

Sievietei šķita, ka laiks ir apstājies. Palikusi vienīgi aukstā un skanīgā baznīcas telpa, neizsīkstošie litānijas vārdi, saldenais vīraka reibonis un desmitiem tukšu biktskrēslu. M. V. vairs nelēkāja dejas solīšiem, nelavījās uz pirkstgaliem un negāja lēni grīļodamās. Viņa nometās uz ceļiem un no biktskrēsla pie biktskrēsla rāpoja uz ceļgaliem, atstādama aiz sevis līkumotu un platu slapjo drēbju sliedi. Šķita, ka pāri pelēkā akmens plātnēm ir aizrāpojusi milzu gliemene.

—   …no visa ļauna pasargi mūs Dievs Kungs no visādiem grēkiem pasargi mūs Dievs Kungs no Tavas bardzības pasargi mūs Dievs Kungs no velna slazdiem pasargi mūs Dievs Kungs no mūžīgās nomiršanas pasargi mūs Dievs Kungs…

Balsu kļuva arvien vairāk. Kā parasti, cilvēki bariem pulcējās uz rīta lūgšanām. M. V. viņus it kā nemaz neredzēja. Plīvurs noslīdēja

viņai uz pleciem, un kaili noskūtā, brūčainā galva spīdēja te zaļa, te zila, te sarkana, te dzeltena — tāpēc, ka caur kādu vitrāžas stiklu viņu apspīdēja austošās saules stars. Dievlūdzēji pašķirdamies deva šai sievietei ceļu, bet viņu skatieni bija pārpilni izbrīna un līdzcietības.

—   …caur savām ciešanām pestī mūs Dievs Kungs caur saviem asins sviedriem un mokām pestī mūs Dievs Kungs caur savu bezsamaņu pestī mūs Dievs Kungs caur savu miršanu un apbedīšanu pestī mūs Dievs Kungs…

M. V. aizvēra acis, un viņai šķita, ka litānija ir nebeidzami garš, balts audekls, kas nostiepts pār svaigi uzartu tīrumu līdz pašai tai vietai, kur melnā zeme sastopas ar zilajām debesīm. Un līdz ar katru vārdu viņas sāpošais un līdz nāvei pārgurušais ķermenis ietinas vēsajā, pēc svaiguma smaržojošajā audumā. Tas tinas un tinas, un tinas…

—   …caur savu augšāmcelšanos no miroņiem pestī mūs Dievs Kungs caur savu uzkāpšanu debesīs pestī mūs Dievs Kungs caur savu godību pestī mūs Dievs Kungs Dieva Jērs kas nes pasaules grēkus apžēlojies par mums…

Beidzot! Sāka skanēt korālis. Melodiskās un saskanīgās vīru balsis nāca tuvāk. Tur, pa slepenu pazemes gaiteni, no klostera uz baznīcu nāca noviči. No rītiem viņi uzklausīja grēksūdzes. Pēkšņi M. V. izsitās sviedri, kaut arī baznīcā joprojām bija auksts. Divdesmit mūku, izkārtojušies pa divi rindā, iznāca no altāra aizmugures. Balss viņiem skanēja dievišķi, un M. V., apjēgdama, cik viņas doma ir zaimojoša, nosprieda, ka, visticamākais, tā runā Viņš, kurš atrodas baznīcas timpanonā, izstiepis savu sargājošo roku. Jo tikai Viņa Vienīgā balsij varētu pielīdzināties tik daudzu cilvēcīgu radījumu skaistais dziedājums. Vai gan šāda nebūs bijusi Dieva Tā Kunga balss, kuru izdzirdēja Svētais Gregors, kad, Svētā Gara iedvesmots, radīja visas apburošās baznīcas dziesmu melodijas?! Mūki nometās uz ceļiem altāru priekšā un viņu dziesma vērtās sevišķi dzidra. Viņi atmeta rupjā audekla kapuces, un M. V., skatīdamās uz noviču pakaušiem, kas bija apaļi kā laukakmeņi, nevarēja izdomāt: pie kura no viņiem lai eju izsūdzēt grēkus?

—   Introibo ad altare Dei. Ad Deum qui laetificat iuventutem

incam, — skanīgā kā zvans balsī ierunājās noviču vecākais, un mūki, ka milzīgi putni plivinādami brūnās abitu piedurknes, altāru priekšā nogūlās krustā.

Skatīdamās uz diviem desmitiem roku pāru, kas smaržoja pēc lūgšanām, un basajām, tikai vaļīgās sandalēs apautajām kājām, M. V. nevarēja izvēlēties: kuram lai eju izsūdzēt grēkus? Bet mūki cēlās kājās un, dziesmām pa starpām skaitīdami lūgsnu, devās pie biktskrēsliem.

—   Agņus Dei qui tollis peccata mundi miserre nobis, — lūdza tie, kas atradās labajā pusē.

—   Kyrie eleison Christie eleison, — atbildēja no kreisās.

—   Agņus Dei qui tollis peccata mundi dona nobis pacem…

—    Christie eleison, Christie eleison! Kyrie eleison, Kyrie eleison.

Biktskrēslā, kuram blakus uz ceļiem stāvēja M. V., iegāja pavisam

jauniņs franciskānis ar meitenīgu seju. Kad novicis apsēdās un aizlika priekšā stulu, sieviete saoda viņa smaržu: mikluma piesūcies apģērbs, piens un vīraks. Mūka roka bija neizsakāmi bāla, pat zilgana, bet baltie, ap nagiem dīvaini paplatējušie pirksti atgādināja baltās suņusēnes, kas reizēm saaug uz mēslu čupas. M. V. nožēloja, ka bija izvēlējusies tieši viņu. Taču neko vairs nevarēja grozīt.

Sieviete čukstus ļoti ilgi un klusi bērtin bēra vārdus. Tie, kuri redzēja jaunā mūka seju, ievēroja, kā tajā izsitas sarkani plankumi, izraso sviedri un šķidrās bārdiņas un ūsu ietvarotās tuklās lūpas sašķobās derdzīguma un šausmu grimasē, bet acis iespīdas kā neprātīgas.

Spēji baznīcā iestājās pilnīgs klusums. Vien varēja dzirdēt, kā pie griestiem vicina spārnus baloži, bet atbalss savādi pārvērš un pastiprina viņu spārnu šalkas. Un tad, krustus mezdams, novicis teica:

—    Ragana!

Klusums džinkstin džinkstēja. Visi, gluži kā saklausījuši slepenu mēmu pavēli, pievērsa skatienu sievietei, un veltīgi, uztvērusi neizturamo skatienu asumu, viņa mēģināja piesegt galvu ar sarkano zīda šķidrautu.

—    Ragana, — mūks atkārtoja jau skaļāk un, iznācis no biktskrēsla, ar savādpirkstu roku mezdams krusta zīmes, iekliedzās, cik

vien balss spēja turēt: — Ragana! Ragana! Ragana! —Viņš svaidījās ar putām uz lūpām, galvu atgāzis pret debesim, it kā atrazdamies tuksnesi, bet apkārt nav nevienas dzīvas dvēseles, kas spētu izdzirdēt viņa pravietiskos kliedzienus: — Ragana! Pēc Dieva gribas es kliedzu skaļi, cik spēdams! Bīskapi, firsti, ķēniņi, labie ļaudis — nepametiet raganu dzīvu! Iznīdējiet šo cilvēku dzimuma mēri! Pats Dievs Tas Kungs mums taču to ir vēlējis! Ragana!

Uz mirkli visi līdz pēdējam stāvēja pūli kā triekas ķerti. Pēc tam sāka kustēties, uzbangoja, un baznīcā sacēlās drausmīgs troksnis. Pūlis gluži kā milzīgas hidras rīkle pavērās, sagrāba sievieti un kramtīja viņu, sakošļāja, samala zobos, slīcināja siekalās, pletēja ar mēli, spieda pie gāmura, čāpstināja, stenēja, gārdza, aprija, atkal atrija atpakaļ un beidzot pusdzīvu izspļāva aiz baznīcas dārza vārtiem.

M. V. gulēja uz zemes un pa acu spraudziņām redzēja, ka milzums saniknotu roku izplēš no bruģa akmeņus. Kad viņu kāds pacēla un nostatīja uz ļodzīgajām kājām, drausmīgi sāpēja visas maliņas. Ciešā lokā cilvēki apstāja grēcinieci. Vēl nekad viņa nebija redzējusi tik daudz pretīgu seju. Viņa jutās kā sprostā. Cauri vārdos neaprakstāmiem rēcieniem, liekas, varēja saklausīt, ka žvadzēdamas nolaižas restes un noklakšķ pēdējā slēdzene. M. V. galvā džinkstēja viena vienīga doma:

“Lai tikai nosit uzreiz, lai tikai trāpa pa pieri, deniņiem un pakausi, lai tikai netrāpa pa muguru, vēderu vai krūtīm, lai tikai uzreiz viņi mani nosit ar akmeņiem…”

Un sāka birt akmeņu krusa. Arī sāpes satvēra kā devītais vilnis. Iestājās klusums un galīga tumsa.

Klusums un galīga tumsa.

Klusums un galīga tumsa. Sarāvusies kā mazulis mātes miesās M. V. gulēja šaurā, smacējošā un tumsas gluži kā tintes pielietā telpā. Vai patiesi tā jau ir elle?! Vai patiesi viņa ir jau pagalam, ja joprojām elpo, joprojām sajūt te asas, te trulas sāpes visā miesā, saož smakas un dzird? Viņa dzird stieptu šņākuļošanu, kas pamazām pārvēršas dungošanā un pēc tam — dziesmiņā:

—   Aiju žūžu, mazo dēliņ, mazo sīkaliņu!

Lai gan maziņš esi tu — liels ir lepnumiņš.

Aiju žūžu, mazo dēliņ… —

il/.iedāja sievietes balss M. V. tieši pie pašas auss.

Vai patiesi tā jau ir elle, bet līdzās lokanā un maigā balsī dzied citas grēcinieces velis? Pamazām M. V. sāka atšķirt elles smakas: smirdēja mīzali, izkārnījumi, sviedri un pūstošas asinis. Sieviete mēģināja izstiepties, bet ar basajām pēdām tūdaļ pat atdūrās pret glumu sienu. Atspērusies viņa pastūmās uz pretējo pusi un ar sāpošo pakausi atsitas pret aukstu akmeni. Elle bija neizsakāmi šaura. Sieviete pacēla roku un ar pirkstu galiņiem pieskārās tās griestiem, kas bija apauguši ar kaut ko mīkstu, maigu, rasainu un drausmīgi riebīgu. Kazi, kurš elles loks šis ir? Dziedāšana mitējās, taču būtne līdzās joprojām elpoja. Piepeši ļengana, pasilta un mikla roka skāra M. V. pieri. Sieviete šausmās iekliedzās, mēģināja parauties nostāk, bet tūdaļ atsitās pret sienu, un mugurā iedūrās vairāki asi dzelžgali.

—   Nebļauj! — ierunājās sievietes balss. — Bļaut vajag tad, kad nāk šurpu žurkas. Lai tās atbaidītu, reizēm pietiek arī ar dziedāšanu: aiju žūžu, aiju žūžu… Tajā pusē, kur kājas, ir izcirsta lūka atejai. Tieši caur to viņas nāk šurpu…

—    Kas?

—   Nu žurkas taču! To te ir milzums. Sevišķi ziemā…

—    Kur tas ir — te?

—   Nu šinī pašā ellē taču…

—   Ellē? Ak, vai patiešām te ir elle?!

Pēkšņi atskanēja spalgi, džerkstoši smiekli. M. V. sarāvās, it kā šī skaņa šaustītu viņu kā ar rīkstēm.

—    Ko — tu nezini, kur esi iekļuvusi?

—   Nē. Es nezinu. Viņi meta uz mani akmeņus, bet vairāk neko es neatceros…

—   Akmeņus? Tāpat kā uz Mariju Magdalieti? Tātad šeit tu esi iekļuvusi par maucību?

—   Jā… — nočukstēja M. V. un sāka žēli šņukstēt.

—   Vai tu sagrēkoji ar nelabo? — Sieviete atkal iesmējās tik spalgiem un bezrūpīgiem smiekliem, itin kā viņa sēdētu saulgozi zem ziedošiem kokiem un dzertu, sarkanvīnu, bet mīļākais pusbalsī čukstētu viņai ausī visjaukāko stāstu. — Tev bija ārlaulības sakari ar sātanu?!

—    Es nezinu..

—    Ha, hā — viņa nezina! Tūlīt tu dabūsi zināt! Tu izdzirdēsi par sevi tādas lietas, kas tev ne sapņos nav rādījušās! Es tev varu pastāstīt, ko viņi tev prasīs. Izdomā atbildes iepriekš, tad arī mazāk spīdzinās. Par vienu un to pašu tevi tērpinās tikai kādas simt reizes, nevis tūkstoš. Tu saprati, ragana?

—   Es neesmu ragana…

—    Ha, hā — viņa neesot ragana! Dārgā, tiklas sievietes šeit nenokļūst. Nav pat jēgas strīdēties. Tici man! Galvenais — nevajag baidīties. Zini, pie sāpēm var pierast. Tieši tikpat ātri kā pie lieliem jaukumiem. Es pat zinu, kā var pārvarēt sāpju slieksni un vienā mierā klusām dirnēt galīgā bezjūtībā. Ari tu to iemācīsies. Tikai nav jēgas strīdēties un kaut ko pierādīt. Tu saprati? — Viņa atkal skāņi nosmējās un, ar visu augumu piekļāvusies M. V., sāka bērt kā pupas: — Tātad, ragana, — kā tu atteicies no Dieva? Ar rakstu vai vārdos? Ja ar rakstu, tad ar ko tu parakstīji — ar asinīm vai tinti? Kur, kad un kādas bija svinības? Vai dēmons gribēja tevi precēt vai tikai maukoties ar tevi? Kā viņš sevi sauca un kā bija ģērbies? Kādas viņam bija kājas? Ja jau bija kāzas, ko jūs tajās ēdāt un dzērāt? Vai mūzika bija? Kas bija muzikants? Cilvēks vai velns? Vai māki lidot? Vai ir vajadzīga ziede, lai varētu lidot? Kā to gatavo, kādā krāsā un ar kādu smaržu tā ir? Vai māki izsaukt lietu, vēju, salu, miglu, sausumu, viesuļus un krusu? Vai tavas burvestības ilgi iedarbojas, un kā var panākt to iedarbību? Vai šeit, cietumā, dēmons tevi ir jau apciemojis? — Viss viņas ārkārtīgi novājējušais rumpis, smieklu kratīts, purēt purējās, bet vārdi burbuļoja gluži kā iemesti verdošā eļļā: — Papriekšu viņi tevi, ragana, pārbaudīs ar ūdeni. Pēc tam — ar uguni. Un visbeidzot — ar peldinā-

š,mu vai brlnumsvariem. Vai tu zini, ka raganas sver mazāk nekā tiklie cilvēki? Patausti mani, un tu pārliecināsies! — Viņa satvēra M. V. roku lin pārvilka pār savām izspīlētajām ribām. — Pēc mēneša, diviem tu .iri būsi tāda — vieni kauli. Nebaidies. Sāpju slieksnim var pārkāpt pāri. Taču labāk, ja to ir mazāk…

—   Es to nepārcietīšu… — M. V. nočukstēja, un viņai šie vārdi likās pavisam tukši un bezjēdzīgi. — Es to nepārcietīšu…

—   Pārcietīsi! Visas pārcieš. Es nezinu, vai ir kaut kas tāds, ko sieviete nevarētu pārciest. Dažam labam šķiet, ka Dievs ir nolādējis sieviešu dzimumu. Bet patiesībā ir tieši otrādi. Viņš mums ir piešķīris spēkus visu pārciest. Un par šādām spējām vīrieši mūs apskauž. Un itin viss, ko viņi nodara ļaunu sievietēm, tiek darīts aiz aklas skaudības. Tu to esi ievērojusi?

—   Es nezinu…

—   Tu nezini? Tad tu dabūsi zināt! Ai, daudz, ļoti daudz tu šeit dabūsi zināt! Pateicies Dievam, ka esi šeitan nokļuvusi, jo kur gan citur tu varēsi iegūt tik nenovērtējamu pieredzi?! Taču galvenais — tu dabūsi dzirdēt to, ko tikai es vienīgā visā pasaulē vairs varu pastāstīt! — Dziļi nopūtusies, sieviete apklusa, taču, nekādu atbildi neizdzirdējusi, iegrūda M. V. sānos sāpīgu dunku un jautāja: — Vai tevi neinteresē? Tu pat neesi pavaicājusi, par ko es šeitan esmu iekļuvusi.

—    Par ko?

—   Taču par Marijas Magdalietes dienasgrāmatu!

—   Par ko? — M. V. pārjautāja, ilgodamās tikai pēc viena — lai blakus gulošā apklust.

—   Jā, jā! Tu neesi pārklausījusies! Par Marijas Magdalietes dienasgrāmatu!

—   Vai tiešām viņa bija rakstītpratēja?

—   Iedomājies — jā! Viens no tiem vīriešiem, kuriem nabadzīte dāsni dāļāja savu miesu, atlīdzināja viņai nevis ar ubaggrašiem, bet iemācīja rakstīt. Protams, ar viņas pašas roku rakstītais teksts nav saglabājies. Līdz mums ir nonācis tikai grieķu pārcēlums.

—   Vai tad tu proti grieķu valodu?

—    Kāpēc tu par mums šaubies? Es jau teicu, Dievs ir apbalvojis sievietes nesalīdzināmi bagātīgāk nekā vīriešus. Es pārtulkoju viņas dienasgrāmatu no grieķu valodas. Daudzas reizes esmu to pārrakstījusi. Tamdēļ es tagad esmu ragana! Viņi sadedzināja visu — gan grieķu eksemplāru, gan manus tulkojumus. Taču katru vārdu es zinu no galvas. Patiesībā Marijas Magdalietes dienasgrāmata aizies zudībā tikai pēc tam, kad viņi būs mani sadedzinājuši… Bet pirms tam viņas patieso dzīvesstāstu vēl izdzirdēsi tu, ragana! — Sievietes balss spēji pārvērtās, palaikam pat šķita, ka ar viņas muti runā pavisam cita būtne. — Nav zināms, vai Marija Magdaliete secīgi ir aprakstījusi katru savu dienu, pavadīdama Jēzu, vai arī piedzīvoto izklāstījusi tikai pēc Kristus nāves, gara iedvesmas pārņemta. Skaidrs ir tikai viens — viņa ir jutusies neizsakāmi vientuļa, jo pat vientuļnieks tuksnesī nav vairāk viens par rakstošu cilvēku. Un par to nav ne mazāko šaubu, viņa ir bijusi ļoti gudra.

Traktātā “Pestītāja sarunas” Marija Magdaliete tiek saukta par sievieti, kura zināja visu. Vīlips savā evaņģēlijā stāsta par pastāvīgām sacīkstēm, kas norisinājušās starp vīriešiem apustuļiem un sievieti Mariju. Vīlips viņu apraksta kā pašu uzticamāko Jēzus līdzgaitnieci, kā Dievišķās gudrības simbolu. Viņš min, ka Kristus mīlējis šo sievieti stiprāk nekā citus savus mācekļus un bieži skūpstījis viņu uz lūpām. Pārējie tāpēc jutušies stipri aizvainoti un allaž izprašņājuši Jēzu:

—   Kāpēc tu viņu mīli stiprāk nekā mūs?!

Uz jautājumu mācītājs atbildējis ar pretjautājumu:

—   Kāpēc es nemīlu jūs tā, kā viņu mīlu?

“Pestītāja sarunas” liecina, ka Marija ir bijusi viena no trijiem — līdzās Tomam un Matejam — mācekļiem, ko Jēzus iesvaidījis pašās slēptākajās zinībās. Tikai tas ir nevis atvieglojis, bet gan apgrūtinājis viņas likteni.

Liekas, Magdalieti sevišķi nav varējis paciest Sīmanis Pēteris. “Toma evaņģēlijā” ir aprakstīts, ka viņš reiz teicis:

—   Lai Marija pamet mūs, jo sievietes nav tā vērtas, lai dzīvotu! Bet Jēzus viņam atbildējis:

—   Tad nu es ņemšos viņu vadīt, lai padarītu par vīrieti, lai viņa .tu varētu pārtapt par dzīvu būtni, līdzīgu jums, vīriešiem. Jo katra sieviete, tapusi par vīrieti, arī nonāks debesu valstībā.

Vēl citādi Marijas un Pētera strīdus apraksta Pistis Sophia jeb "Ticības Gaisma”. Pēteris sūkstījies, ka sarunās ar Jēzu pastāvīgi virsroku ņemot Magdaliete un viņai brāļu apustuļu starpā nepelnīti piederot priekšroka. Visu laiku viņš piedāvājis Jēzum noklusināt Mariju, bet pats ticis no Mācītāja noklusināts. Reiz, kad Marija pažēlojusies Jēzum, ka nedrīkstot vairs skaļi bilst kādu vārdu, jo, viņas vārdiem sakot:

—   Pēteris dara mani neapņēmīgu un piespiež šaubīties, es no viņa baidos, jo viņš nevar ciest sieviešu dzimumu… — Jēzus atbildējis:

—   Gars vienādi svētī un līdzīgi iedvesmo runāt gan vīriešus, gan sievietes.

Savā dienasgrāmatā Magdaliete nezin kāpēc neapraksta arī vēl vienu notikumu, par kuru liecina tā sauktais Marijas evaņģēlijs. Pēc Jēzus nāves mācekļi bijuši stipri nobažījušies savas dzīvības dēļ. Magdaliete viņus iedrošinājusi, teikdama, ka esot redzējusi Kristu augšāmcēlušos. Viņa apgalvojusi, ka Pestītājs aizvien vēl ir kopā ar viņiem, un teikusi šādus vārdus:

—   Neraudiet un nezūdieties, un nešaubieties! Viņa žēlastība allaž ir ar jums, un Viņš jūs sargās.

Pēteris licis Marijai atkārtot Mācītāja vārdus, kurus Viņš sacījis viņai pēc augšāmcelšanās. Kādus Kristus vārdus Marija ir atstājusi apustuļiem, šis Evaņģēlijs noklusē. Taču, kad viņa beigusi, Andrejs iesaucies:

—   Nu, sakiet, ko jūs par to domājat?! Piķis un zēvele! Es neticu, ka Pestītājs būtu varējis tā teikt! Pārāk dīvainas ir šīs mācības idejas!

Pēteris uzreiz pievienojies Andreja šaubām un sācis zoboties par Magdalieti, kura nemitējusies apgalvot, ka esot redzējusi augšāmcēlušos Jēzu. Marija sākusi raudāt un čukstējusi:

—   Mans brāli Pēteri, kas tev nāk prātā? Vai patiesi tev liekas, ka to visu es esmu izdomājusi?! Vai patiesi tu tici, ka es varu paust melus par mūsu Pestītāju?!

Tad iejaucies Levijs:

—   Pēteri, tu allaž esi bijis karstas putras strēbējs… Ja Magdalieti ir vērtējis un godājis Pestītājs, tad kā tu vari viņu izbrāķēt? Tu karo ar sievietēm taisni tāpat kā ar ienaidnieku. Es tev patiesi saku: Dievs Tas Kungs viņu pazina caur un cauri. Tamdēļ arī mīlēja viņu stiprāk nekā mūs…

Sieviete sāka kāsēt un apklusa, bet pēc tam iejautājās jau ikdienišķā balsī:

—   Nu, tu pasaki — vai ar šo apustuļu muti nav runājusi greizsirdība?

—   Es nezinu… — M. V. ievaidējās, juzdama, ka viņā plešas plašumā baigs un melns baiļu tuksnesis. — Es nezinu… Es saprotu tikai vienu — viss ir pagalam. Viss ir pagalam…

—   VISS IR PAGALAM. ES SAPROTU TIKAI VIENU — VISS IR PAGALAM… — es sev skaļi sacīju. — Marija Magdaliete, viss ir pagalam…

Kāds mani ir nosūdzējis. Knapi paguvu uzvilkt mugurā savas sarkanās drēbes, ielikt auskarus un apsiet ap galvu gaišzilo plīvuru. Pat nepaguvu sasukāt matus. Varizeji stiepa mani pie jaunā pravieša, kas sevi nosaucis par Dieva Dēlu. Viņš mani tiesās. Kā gan drīkst sevi nosaukt par Dieva Dēlu, es domāju. Pat Jānis par sevi ir teicis: “Esmu saucēja balss tuksnesī…” Jāni neesmu redzējusi. Taču Hēroda sarga brālis, ar kuru arī biju grēkojusi — lai Dieva Dēls mani tiesā par visu! — stāstīja… Ko viņš man pastāstīja?! Domas pinas gluži kā meža vīnstīgas. Taču viena aizvien pārmāca visas citas. Ak, es sev teicu, ak, lai tikai pirmais viņu mestais akmens trāpītu man pa deniņiem, pakausi vai pieri, lai tikai es pakristu pie zemes, zaudējusi samaņu, bet pēc tam lai notiek, kam jānotiek.

Žēl, ka tā arī neredzēju Jāni. Lai gan, kā stāsta tie, kuri redzējuši, viņš bijis galīgi izkaltis — tikai āda un kauli vien, mati lēkšķēs, ģērbies kamieļvilnas drēbēs, gurni apjozti ar ādas siksnu —, taču apbrīnojami daiļš. Šis viņa ārkārtīgais daiļums, kā runā, izvedis no sapra-

sanas Hērodejas meitu princesi Salomi. Bet varbūt mums, grēcīgās Ievas meitām, nav brīv uz svēto vīru skatīties kā uz parastu mirstīgo, varbūt Dieva sods sajaucis Salomes prātu?! Hēroda sarga brālis, mani mīlēdams, stāstīja, kā nelaimīgā Salome uz ceļiem rāpojusi apkārt akai, kurā bijis iemests pravietis Jānis. Kodīdams manu krūšu galiņus,

I lēroda sarga brālis izmēdīja princeses žēlās raudas.

“Ak, ak, ak!” viņa šņukstējusi. “Pravieti Jāni, tu esi tik daiļš, tik daiļš, tavu acu skats tik ugunīgs, tavas lūpas tik sarkanas! Ak, ak!” viņa stenējusi. “Ak, paskaties uz mani, noskūpsti mani, ieurbies manī! Ak, tikai tev vienam es glabāju savu šķīstību!…”

Taču Jānis nav ne acu pacēlis uz kaislības sagrābto un ģībstošo princesi. Un tad Salome ar savu patēvu Hērodu Antipu noslēgusi baismīgu vienošanos: viņa apsolījusi ķēniņam deju apmaiņā pret pravieša nocirsto galvu. Allaž mēģinu iztēloties, kāda gan ir bijusi šīs aiz mīlestības jukušās jaunavas deja… Iztēloties to, kā Salome uz sudraba paplātes nēsājusi pravieša nocirsto galvu, kā glāstījusi to asiņainiem pirkstiem, kā skūpstījusi aizvērtās acis un laizījusi atdzisušās lūpas… Vai es to spētu, lai arī kādu vīrieti būtu neprātīgi iekārojusi, lai arī cietsirdīgi viņa atraidīta, drausmīgi pazemota?! Kad Salome glāstīja pravieša galvu, sargkareivji viņu nodūra ar zobeniem un šķēpiem. Bet varbūt viņa tomēr ir bijusi laimīga?

Sametās karsti un smacīgi. Ak, es domāju, kāds gan būs šis jaunais pravietis? Viņš mani tiesās. Viņš mani notiesās. Uz nāvi. Stāsta, ka viņš ūdeni pārvēršot vīnā, varot vairot maizi un zivi, aklajiem atdot redzi un pa ezera virsu staigājot kā pa lielceļu. Varbūt viņš patiešām ir Pravietis? Varbūt viņš patiešām ir Dieva Dēls? Tad viņa tiesa būs baismīga.

Allaž sajūtu nāvi esam tepat tuvumā. Reizēm pat citi to ir pamanījuši. Rakstu mācītājs Sīmanis no Gergezas, kurš tik bieži mani apciemoja, mēdza atkārtot, ka nekad savā mūžā viņš neesot redzējis tik skumjas acis kā man.

—   Jā, jā… — viņš parasti sacīja, — es nekad neesmu redzējis nevienu citu tik ideālu, tik baudkāru un… tik dzīvot negribošu augumu,

tik izteiktu nāves zīmogu visbaltākajā pierē, tik dziļu žēlumu mirdzošajās acīs…

Mani pārņēma dīvaina lieglaime, kad viņš, neveikliem pirkstiem mani glāstīdams, čukstēja:

—    Marija, Marija, es zinu, kāpēc tevi tik stipri iekāro vīrieši, kāpēc viņi skrien pie tevis gluži kā sirseņi uz vissaldāko medu. Viņi dzird, ka tava brīnišķā miesa aicina — ņemiet mani, iegūstiet mani, mīlējiet mani, jo manis drīz vairs nebūs jūsu vidū! Viņi redzēja, kā tavu apburošo acu skumīgais skatiens pārlīst pār lietām un cilvēkiem gluži kā ūdens, bet nekad ne pie viena neapstājas… Visu laiku tu staigā kaila, jo nāve nāk tev pa pēdām un, mīdama uz papēžiem, noplēš tev jebkuras drānas. Tevi apņem vien sarkanais nāves plīvurs, kas modina neprātīgu iekāri! Ak Marija, Marija, kaut tu tikai zinātu, cik stipri man ir tevis žēl!…

No šādiem viņa vārdiem mani patiesi pārņēma baigas skumjas.

Reizēm manas bēdas kļuva tik lielas, bet es — tik maziņa, ka spirinājos tajās kā kāda blāva rauda milzīgas valzivs vēderā. Reizēm… Bet šobrīd es gāju un domāju, ka, pati no sevis slēpdama un, galvenais, vīram neatzīdamās, es mīlu Sīmani no Gergezas. Viņš mani izmācīja rakstu mākā, un tieši ar viņu mani pieķēra laulības pārkāpšanā. Ak, viņš bija tik apbrīnojami neglīts — biezām lūpām, garu degunu sarkaniem plankumiem izsitušos seju, izvalbītām, ūdeņainām, gandrīz bezkrāsas acīm. Viņš tik žēli stenēja, kad es viņu mīlēju, viņš allaž zūdījās par savu pretīgo seju un novājējušo miesu, bet sevišķi — par citu sieviešu cietsirdību, jo tās vienmēr viņu piezobojušas.

—   Vienīgi tu, vienīgi tu, kas drīz mirsi, piekļaujies man tik maigi un uzticīgi! — viņš kunkstēja, laizīdams man rokas un sūkādams pirkstus, nožēlojams kā vecs piekauts suns. Bieži man ienāca prātā, ka viņam patiesi ir zināms, kādas spēles vajag sniegt manai izsalkušajai dvēselei. Viņš uzminēja tās vissīkākās trīsas — kā māte niķīgam un mūždien sirgstošam bērnam. Viņš zināja, ka manai dvēselei ir tīkamas runas par nāvi — garas, bēdīgas un ļoti asarainas… Tā es spriedu viņlaik, bet tagad bija skaidrs, ka man atlicis dzīvot mazāk par pusstundu.

Kļuva nepanesami karsti un smacīgi. Vilkos, galvu nolaidusi. Nekad agrāk nebiju pamanījusi, ka uz zemes ir tik daudz akmeņu. Lielu un mazu. Pūļa rēcieni tuvojās. Cilvēki, kas bija ielenkuši pravieti, mani knaibīja, dunckāja, apspļaudīja un visādi citādi ņirgājās par mani. Rūkdami viņi norāva man no galvas apsegu, tā nu pravieša priekšā es stājos kailu galvu un sapinkātiem matiem. Es baidījos pat pacelt acis uz viņu. Cilvēku aploks aiz manas muguras noslēdzās gluži kā sprosta restes. Es skatījos uz putekļiem klātajām pravieša kājām. Viena viņa sandaļu siksniņa bija pārtrūkusi — tieši tāpat kā manējā.

I ieli bija tvirti, muskuļaini un iedeguši, vietām saskrāpēti līdz asinīm, droši vien ejot caur krūmiem un aso zāli. Pelēko drānu maliņa — apspūruši. Neuzdrīkstējos pacelt galvu uz pravieti, taču uz savas pieres cs jutu viņa dedzinošo skatienu. Kāds varizejs mani pagrūda tik stipri, ka gandrīz pakritu, un, rupji džerkstinādams skaņu r, nobrēcās:

—   Rabij, šī sieviete tika pieķerta laulības pārkāpšanā. Mozujs Bauslībā mums ir vēlējis šitādas nomētāt ar akmeņiem. Bet tu, Rabij, kādu padomu tu mums dosi?!

Man sāka trīcēt kājas. Vienlaikus mani kratīja drebuļi un plūda sviedri. Es redzēju, ka mani ielencēji, pirmajās rindās stāvošie cilvēki, jau nepacietīgi žņaudzi dūrē akmeņus. Kaut tikai mērķētu uz galvu. Uz pakausi, uz pieri, uz deniņiem! Tā vien tikai es lūdzos, gluži kā būtu aizmirsusi Dieva vārdu. Bet uz pravieša seju es acis nepacēlu. Es redzēju, ka viņš nolaiž roku ar skaidri redzamām zilganām dzīslām un ar garu, tievu pirkstu sāk zīmēt smiltīs. Vispirms viņš iezīmēja punktu, bet pēc tam vilka tam apkārt apļus — arvien lielākus, lielākus, lielākus. Līdzīgi tāpat auga augumā manas bailes. Nezin kāpēc iedomājos, ka pravietis zīmē sauli. No sasprindzinājuma man iemetās graizes vēderā.

Bet pūlis rēca:

—    Rabij, šī ir visai pilsētai zināma grēciniece!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!

—   Mācītāj, palūk tikai, kā viņai sapinkājusies galva, kādi zilumi viņai uz kakla pēc šis naksniņas izpriecām!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!

—   Jēzu, mēs gaidām, ko tu teiksi?! Laist vaļā? Nosist?!!!!!!!!!!!!!!!!!!

Jēzus pārtrauca zīmēt smiltīs. Un viņš ļoti, ļoti klusu teica:

—    Kurš no jums ir bez grēka, lai pirmais met uz viņu akmeni.

Pūlis aprāvās. Vien dzirdēju, kā siltajā vējiņā iedzinkstējās mani

auskari. Jēzus atkārtoja skaļāk:

—    Patiesi es uz jums saku! Kurš no jums ir bez grēka, lai pirmais met uz viņu akmeni! — Un pieliecies ievilka smiltīs vēl vienu lielu apli.

Šajā mirklī es saņēmu dūšu paskatīties uz pravieti. Es pacēlu galvu, lai viņi varētu trāpīt pa pieri, pa pakausi un deniņiem. Un piepeši sastapu Jēzus skatienu. Caururbjošu, vērīgu, mirdzošu un… neizsakāmi tālu, gluži kā no debesīm uz mani skatītos zvaigznes. Es jutu, ka viņš redz man cauri. Manā samulsušajā dvēselē viņš ielūkojās rāmi un vienaldzīgi kā plūstošā upē. Viņš pasmaidīja. Gluži kā juzdams līdzi vai iedrošinādams. Bet varbūt — nicinādams? Es nezinu… Tas bija nāves klusums. Runā, ka tāds iestājoties pirms aptumšojas saule. Grīļodamās es gaidīju akmeņu krusu. Vēderu graizīja kā ar nažiem, un nāca virsū drausmīgs nelabums. Jēzus nolaida galvu, pieliecās un turpināja zīmēt šos savus apļus. Atskanēja soļi un pūļa murdoņa, kas attālinājās. Es nespēju tam noticēt, tāpēc nodomāju, ka aiz šausmām būšu zaudējusi dzirdi. Atmetu galvu un palūkojos uz debesīm, neizsakāmi zilām, gluži kā tirkīza krāsā. Tajās lēni peldēja balti jo baltiņi pūkaini mākonīši. Kliegdamas šaudījās bezdelīgas. No šī brīnišķā skaistuma man aizžņaudzās rīkle un acis pieskrēja asarām. Paskatījos visapkārt. Cilvēki, pirmām kārtām — vecākie, vilkās prom. Vieni šķita uzsvērti kūtri, gausi un vienaldzīgi, citi — steidzās pat teciņiem, itin kā būtu pieķerti nozieguma vietā.

Tā nu es paliku viena iepretim Jēzum. Valdīja pilnīgs klusums, tikai bezdelīgas brēca mums taisni virs galvas un solīja lietu. Un vējā vēl liegi džinkstēja mani misiņa auskari. Sīca mušas. Pravietis piecēlās un, lēnām pie sevis kaut ko dungodams, tuvojās man. Jutu no viņa nākam milzīgu spēku, kas, liekas, mēšus aizmēzīs mani, grēkotāju, no Dieva Tā Kunga skaistās zemes virsas. Jau šajā mirklī es apjēdzu, ka neatminēšu un neizpratīšu Jēzus dižumu. Nekad.

—   Sieviete, kur viņi visi nozuda? Neviens tevi nenosodīja?

—   Neviens, — es nočukstēju un, pati nezinu — kāpēc, pieliku klāt vārdus: — Dievs Kungs!

Viņš palūkojās uz mani visu redzošām acīm, taču tajās neslēpās ziņkāre.

—   Nē, es tevi nenosodīšu. Ej mierā un vairs negrēko!

Bet es nevarēju izkustēties no vietas, tikai stenēju:

—    Dievs augstais, tu taču izrāvi mani no ienaidnieka rokām, neļāvi viņiem ar mani ļauni izpriecāties. Tu mani izpestīji no nāves valstības, atstāji mani dzīvu un neļāvi iekrist bezdibenī…

—   Tu labi proti runāt, sieviete! Tāpēc tagad uzklausi, ko es tev teikšu. Es esmu Pasaules Gaisma. Kas man seko — tas vairs nestaigās tumsībā, tam piederēs dzīves gaisma. Lai arī es liecinu pats pret sevi, un varizeji to man pastāvīgi pārmet, katrs mans liecinājums ir īsts. I'S zinu, no kurienes esmu atnācis un uz kurieni eju. Bet viņi par to nezina neko. Viņi tiesā miesu, bet es netiesāju nevienu. Tāpēc arī tevi nenotiesāju. Staigā sveika, iMarija Magdaliete!

Kā Viņš bija uzzinājis manu vārdu?! Varbūt Viņam to pateikuši varizeji un Rakstu mācītāji? Reiba galva, un zeme man slīdēja laukā no kājapakšas.

—   Es nespēju paspert ne soli, ak Kungs!

—    Ej nu, Marija! Pēc manas pavēles pat tizlie sāk staigāt, — Viņš sacīja gluži citā balsī, nekā bija runājis līdz šim, un iesmējās kā visparastākais vīrietis labā noskaņojumā.

Viņš pat it kā pārsedza sejai kādu masku, un tagad likās, ka šos noslēpumainos vārdus par Pasaules Gaismu ir sacījis kāds cits. Gribēju mesties Jēzum pie kājām un pateikties, pateikties, pateikties, bet viņš aizkavēja mani ar ļoti pavēlošu mājienu.

—   Ej, Marija Magdaliete, ej…

Es aizgāju. Ne reizi es nepagriezos atpakaļ. Te raudāju, te smējos. Sev šķitu kā prātu zaudējusi, tāpat kā princese Salome. Es nespēju saprast, kas ar mani notiek. Dievs Kungs, es sev teicu, vienīgi Viņa seju redzēdama, Tu esi tik žēlīgs, Tu manai nomāktai dvēselei palīdzēji un ļāvi manām kājām aizskriet brīvībā. Bet ko, pasaki, Visumīļotais, man

darīt tālāk?! Esmu baiļu pārņemta, aiz skumjām man satumsušas acis — vienīgi Tavās rokās ir mans liktenis… Esi man kā klints, pie kuras patverties briesmās, esi man varens cietoksnis, kurā glābties, Tavās rokās es nododu savu dzīvību, vienīgi Tavās rokās atrodas mans liktenis, vienīgi Tu mani atpestīsi… Tā es sacīju pati sev un skaļi kliedzu, skriedama lietū, kas pēkšņi bija sācis gāzties, un visi, kuri mani šajā bridi redzēja, domāja, ka esmu zaudējusi prātu.

Atgriezusies savā mājoklī, es neparko nevarēju rast sev mieru. Un mana dvēsele pielija ar neizsakāmām ilgām.

—   UN MANA DVĒSELE PIELIJA AR NEIZSAKĀMAM ILGĀM… — Vika ierunājās, izstiepās uz kušetes, aizvēra acis un dziļi nopūtās. — Tas notika tieši tajā acumirkli, kad šo cilvēku biju ieraudzījusi knapi pirmo reizi.

—   Šis cilvēks ir — Pauls? — Norma nevērīgi apvaicājās, ar uzasinātu sērkociņu urķēdama zobus.

—    Nu, protams, Pauls…

—    Mēs tiekamies jau trešo reizi. Es domāju, ka ir pienācis īstais laiks izstāstīt, ar ko viss sākās? Vai ne?

—   Vai tas ir svarīgi, kā viss sākās? Galvenais, ka tas nevar un nevar beigties. Kāpēc cilvēki domā, ka liela mīlestība var būt nenozīmīga, ka ir iespējams to drīz aizmirst?

—   Vai tad cilvēki tā domā?

—    Viņi allaž visu grib banalizēt. Ļoti maz ir tādu, kas spēj apjēgt, ka īstai mīlestībai vienmēr piemīt riska faktors. Tā ir pārpilna ar sevišķu spriegumu — gluži kā būtu jāstaigā pa asmeni. Tāpēc arī sāpes var sajust jebkurā brīdi — pat visaugstākās svētlaimes mirkļos… O, mans Dievs, es neparko, neparko nespēju viņu aizmirst!

—   Vai jūs varētu pateikt, ko šajā cilvēkā jums visgrūtāk ir aizmirst?

—   Ko? — Viņa saspieda plaukstās galvu un sāka kodīt lūpas. — Ko? Vai tad tas ir svarīgi?

—   Varbūt jūs varat pateikt, ko šajā cilvēkā jūs visvairāk mīlējāt? Kas jums bija pats dārgākais viņa dvēselē? Vai ari — miesā?

—   Ak, visdārgākais viņa miesā… — Vikas balss bija izsmiekla pies.it ināta. — Es lieliski zinu, ko jūs cerat izdzirdēt!

—   Proti!

—    Hā, psihoanalītiķi… Nelaimīgie Freida ideju piezīdušies fallokrāti!

—   Fallokrāti? Apburošs vārds!

—    Apburošs gan, tikai to neesmu izgudrojusi es. Aļģirds Greims. Savukārt Ērika Janga savos romāniņos lieto tikpat apburošu — fallocentriķi.

—    Patiešām, tas neskan sliktāk…

—    Droši vien jūs esat ievērojusi, ka visi vīrieši, ne tikai tas drūmais riebeklis no Vīnes, ir svēti pārliecināti, ka pasija, kas viņus pārņēmusi, nomoka arī mūs, sievietes?!

—   Proti?

—    Proti, proti… — Vika pārsēdās ar muguru pret Normu un turpmāk runāja, nervozi knirkšķinādama pirkstus. — Nu, viņi visi taču ir jukuši dēļ tā penis, faila — vai varbūt jūs liksiet saukt šo verķi citādi? Itin kā tas būtu nevis viņu pašu miesas gabals kā roka, kāja vai deguns, bet visuvarens un nāvīgi niķīgs dieviņš, kuru nēsā, paslēpuši biksēs. Paklausieties vien, kā vīrieši runā par šo savu dieviņu — ak, Viņš ir piekusis, Viņš ir zaudējis dūšu, Viņš ir atžirdzis, Viņš lustējas. Viņš kaifo… Hā — Viņš! Cik mīligi, cik gādīgi, cik pārgalvīgi viņi lūgšus lūdz, gluži kā uzticēdami jūsu aizbildībai ārkārtīgi retu, eksotisku un izlutinātu zvēriņu — ak, paņem Viņu, paglāsti Viņu, noskūpsti Viņu, atspirdzini Viņu un saslej kājās! Viņu — obligāti ar lielo burtu! Jūs tikai paskatieties, ar kādu sejas izteiksmi viņi šo savu mantību grūž jums mutē — kā tādi mazi bērni, kuriem izdevies pārvarēt savu egoismu un tagad dalās ar jums vislielākajā gardumā! Citam seju pārņēmusi pilnīga ekstāze, viņš tikai šļupst — palustējies ar Viņu, palustējies, — itin kā jums tiktu pasniegts svētais vakarēdiens…

Vika pēkšņi apklusa, pagriezās pret Normu un nosmīnēja gandrīz nicinoši, nezin kāpēc nospriedusi, ka par intīmām un pikantām lietām psihoanalītiķe zina tikai pēc grāmatām.

—   Varbūt jūs esat redzējusi karikatūru, — kā neizprotama trakuma pārņemta, viņa turpināja, — kurā divi pliki knēveļi, puisītis un meitenīte, apskata viens otru? Pēc tam meitenīte pinkšķēdama skrien pie mammas un prasa: “Kāpēc man nav tāds ļipucis kā šitam puisītim?” Bet mammīte viņu mierina: “Neraudi, meitiņ! Kad izaugsi — tev būs. Un nevis viens vien, bet tik daudz un tādi, kādus vien gribēsi!” Ja drīkst, es aizsmēķēšu, lai gan jūs to izpratīsiet kā slepenu tieksmi pēc orālā seksa vai kādu citu velna būšanu…

—   Smēķējiet! — Norma sacīja un, Vikai vēl neaizdedzinot cigareti, ieslēdza klusi sīcošo ventilatoru. — Jūs apsolījāt pastāstīt, kā ar šo cilvēku iepazināties.

Vika aizsmēķēja, pašķīra aizkarus, pavēra logu un, skatīdamās uz ielu, kas pēkšņi bija iedūkusies, ierunājās:

—   Jūs zināt, ka mans vīrs ir slims un lielāko daļu laika pavada psihiatriskajā klīnikā. Vai man jāpastāsta sīkāk vai tas nav obligāti? Mēs visi viņu saucam par Go. Par godu Gogēnam.

—   Par to izstāstīsiet citu reizi. Mēs jau norunājām, par ko tērzēsim šodien.

—    Labi! Pirms dažiem gadiem mans vīrs, kad apciemoju viņu slimnīcā, pēkšņi sāka stāstīt par kādu sevišķu mācītāju. Tas man, šķita dīvaini, jo Go iemīļotākās tēmas bija ēdiens, gremošana un vēdera iziešana: cieta, šķidra vai — ak, brinums! — normāla. Tāpat viņu interesēja miegs, bezmiegs un pravietiski sapņi. No dzīvām radībām — vienīgi sātans, ja to drīkst saukt par dzīvu radību. Un, še tev — mācītājs! Paklausoties Go stāstos, varēja nodomāt, ka trakomājā katru svētdienas rītu nokāpj, pats mazākais, svētais. Es nevaru teikt, ka Go stāsti mani būtu interesējuši. Es neciešu cilvēkus, kas laužas iekšā simbolos. Bet tēvs Pauls, kā godbijīgi viņu mēdza dēvēt Go, man likās tieši tāds. Vēl tagad es nesaprotu, kāpēc — Tēv5? Tajā laikā viņš taču vēl nebija mūks, tomēr viņš neiebilda, ja tika uzrunāts šādi. Visu mūžu mēs pa

liekam kā bērni, kas ilgojas pēc īpašas aizgādnības. Izrunājot Tēvs, mēs i;i Ibam saldi izjust, kā vismaz uz acumirkli top vieglāk mūždien mūsu nospiedošā atbildības, nemiera un nelstuma nasta…

Par šo mācītāju biju jau dzirdējusi arī no cilvēkiem. Man viņš šķita kā austoša zvaigzne, jauna leģenda un svaiga ēsma pēc varoņiem mūžīgi izslāpušajam lietuviešu pūlim. Jūs taču atceraties, kas šeit notika pirms dažiem gadiem?! Vispārēja atpakaļatgriešanās spāniskajos viduslaikos. Katrs otrais no maniem paziņām kristījās. Katrs trešais skrēja pagulēt krustā te pie Katedrāles, te pie Parlamenta. Reti kurš varēja noturēties pretim Svētās Politikas rituāliem… Nevienā vēstures laikposmā cilvēkiem laikam nav bijis nekā saistošāka par piepeši nograutu aizliegumu un noņemtu tabu. Bet baznīca ar visiem saviem kalpiem un viņu rituāliem tik daudzus gadus bija atradusies visstingrāko aizliegumu zonā! Un piepeši — priekškars ir pacēlies! Viens no supervaroņiem, kurš uzradies no jauna, bija mācītājs Pauls.

Nepievērsiet uzmanību manai ironijai. Man vienmēr ir paticis un patīk joprojām spuroties pretim tam, kam vispārība klanās. Taču, tiklīdz tēvs Pauls parādījās mūsu mājās — viņš bija kļuvis par biežu viesi pie Go —, es sāku taisni vai zaudēt prātu. Jo stiprāk viņš mani pievilka, jo vairāk tabu un aizliegumu uzpeldēja no manas apziņas pašām dzīlēm. Sirdsapziņas, bet varbūt kāda cita balss pakalpīgi runāja par nenomazgājamu kaunu, mūžīgo sodu un briesmīgiem lāstiem tai, kura ir iemīlējusi mācītāju. Savukārt mācītājs par mani neinteresējās itin nemaz. Taču reiz… — Vika iesmējās savādu sīku smiekliņu.

—     Reiz… Tā sākas visas pasakas, vai ne?! Reiz, smaržpilnā pavasara dienā, mēs ar Go bijām izgājuši slimnīcas sētā. Jūs zināt psihiatriskās slimnīcas apkārtni — drūmas gadsimta sākuma ēkas ar restotiem logiem, ķērcošu vārnu apķēzīti simtgadīgi koki un visa pārējā klasiskā anturāža — ņem tikai un iznomā kinostudijām… Go aizvilkās parunāties ar nespēcīgu trakomājas zirgu, bet es piemetos žilbinoši košā, pienenēs ņirbošā zālē. Saule spīdēja un sildīja, putni čivināja, viss spirgti smaržoja, un man patiešām vai gribējās ņurrāt aiz labsajūtas

kā milzonlgai kaķenei. Un pēkšņi es ieraudzīju pār pļavu nākam pie manis mācītāju Paulu. Viņš bija vienos kreklos, melno žaketi pārmetis pār plecu. Viņa iesirmie kuplie mati laistījās saulē kā oreols.

Nezinu, kā lai izsaku vārdos to, ko izjutu. Reizēm sapņoju, ka rāmā novakarē, saulei rietot, sēžu augstā kāpā pie jūras. Te piepeši ieraugu, ka ūdeņi saslejas stāvus un, draudīgi elsdams, man tuvojas milzīgs devītais vilnis. Sapnī, kad skatos uz šo ūdens stabu, kas nāk arvien tuvāk, mani sagrābj nevis bailes, pat ne šausmas, bet kāds nenosakāms saviļņojums, zvēra pirmatnējā jutoņa… Tajā priekšpusdienā, ieraugot tēvu Paulu, piedzīvoju to pašu — nenosakāmas zvēra un pirmatnējās izjūtas… Varu derēt, ka arī viņš pats juta kaut ko līdzīgu. Katram mūžā gadās šādi metafiziski mirkļi, lai gan parasti tajos paši sev neatzīstamies… Bet jūs taču, jādomā, citādi iztēlojāties mirkli, kurš vīrieša un sievietes dzīvi sagriež kājām gaisā?

—    Man ir interesants viss, ko jūs stāstāt…

—    Patiešām? — Vika nodzēsa cigareti, izmeta nosmēķi pa logu, caur pieri pablenza uz Normu naidīgu skatienu un atkal atlaidās guļus uz kušetes. — Vai jūs ievērojāt, ka tā arī neesmu atbildējusi, kas šajā cilvēkā man visvairāk patika? Tad nu klausieties! Viņam bija lielisks ķermenis. Tvirts, atlētisks, lokans un kaislīgs. Taču visstiprāk es mīlēju viņa brīnišķīgi daiļās rokas ar gariem, tieviem pirkstiem un kā atvari dziļās, tumši pelēkās un skaudrās acis. Bet, ja jūs interesē gara lietas, es ar pielūgsmi izturējos pret šī cilvēka spēju priecāties.

Nebrīnieties! Es zinu, ka no maniem stāstījumiem tas neizriet. Viņu mīlēdama, esmu piedzīvojusi un vēl aizvien piedzīvoju neizsakāmi daudz ciešanu. Taču viņš prata priecāties. Varbūt tieši tāpēc viņš ir iestājies Svētā Franciska ordenī. Vai zināt, ka Asīzietis savus brāļus ir saucis par ioculatores Dei — Dieva jokdariem? Pat regula viņiem uzliek par pienākumu būt priecīgiem, jaukiem, gaišiem un līksmiem. Starp citu, tas jau būs interesanti jums un jūsu Freidam — regula aizliedz franciskāņiem jāt uz zirga…

—   Jūs domājat, ka absolūti itin viss man izraisa tikai vienu vienīgu asociāciju?

—   Nu nē, kāpēc gan… Labi, braucam tālāk! Es ceru, ka jūs piekriti siet — aizliegtais auglis ir pats saldākais…

—   Šodien jūs jau vienreiz to apspriedāt.

—   Ak, tiešām… Jūs droši vien par to nekad neesat padomājusi, l.idu mācītājs ietekmē sievietes iedzimtību kaut kā īpaši. Kā daudziem patīk sacīt — sievietes grēcīgo iedzimtību. Viduslaikos mūs mēdza s.mkt par grēku biķeri un dedzināja uz sārta. Atklāti atzīšos — es vēlējos šo mācītāju pavest. Ģērbos izaicinoši — mini bruncīši, blūzītes ,ii dziļu izgriezumu, saldas smaržas, spilgti krāsotas lūpas… Lai gan patiesībā viss bija citādi. Es viņu neprātīgi mīlēju. Taču uzvedos kā uz nāvi slimais, kurš izliekas, ka savu patieso slimību nezina, spēlējas ar visādiem pilieniem un tabletēm, itin kā viņu mocītu vienīgi iesnas. Tā nu tuvojāmies liktenīgajam brīdim. Un atkal — reiz… — Vika dziļi nopūtās un apklusa.

Norma skatījās uz viņu kā uz puķi, kas atplaukst acu priekšā.

—   Es klausos, Vika! Reiz…

—    Reiz es aizgāju pie tēva Paula, izdomājusi visbanālāko ieganstu — aizņemties grāmatu. Viņam ir bagāta bibliotēka. Šo dienu es lieliski atceros — rāma, pelēka un dūmakaina. Pārpilna savāda, vārdos neizsakāma maiguma. Sēdēju mācītāja istabā, kas šķita askētiska, kaut ari tajā bija lieli grāmatu plaukti, daudz dārgu mākslas izdevumu, stāvēja antikvārs rakstāmgalds, tālrādis, šaura gulta un daži veclaicīgi krēsli ar vlnoglapu griezumu uz atzveltnes. Askētiskuma iespaidu laikam radīja milzīgs, melns krucifikss, kas karājās virs galvas. Tā seja ar aso degunu bija neizsakāmi skumīga, drausmīgas vilšanās izvaikstīta… — Vika atkal dziļi nopūtās un turpināja: — Gandrīz mehāniski šķirstīju Kenterberijas Anzelma rakstus, nemaz neiedziļinādamās vārdos, jo, gluži kā augs, kas ar visām savām lapām uzsūc saules gaismu, es tīksminājos par šī cilvēka tuvumu. Un tomēr kāds Kenterberijas Anzelma teikums kā milzīga skabarga iedūrās mani uz visu mūžu. Reiz cilvēks bija baudījis eņģeļu maizi, pēc kuras viņš alkst patlaban, bet patlaban viņš ēd sāpju maizi, kuru agrāk nav pazinis… — Vika nopūtās trīs reizes no vietas. — Tēvs Pauls pienāca man klāt, izņēma no

rokām grāmatu un nolika uz galda. Pēc tam ar saviem skaistajiem, skulpturālajiem pirkstiem viņš saspieda man vaigus, pacēla galvu un sāka skūpstīt. Kāri, alkaini, kā slāpju mocītais, kurš beidzot padzēra? sasniegtā avota ūdeni. Es pilnīgi apstulbu. Es varēju iedomāties, kā ir juties cilvēks, kurš izdomāja sakāmvārdu — kā zibens ķerts. Es teicu, ka biju gribējusi šo mācītāju pavest, taču patiesībā man pilnīgi pietika kaut vai reizi nedēļā pakavēties viņam līdzās. Man šķita, ka ir robeža, kuru mēs abi nekad nepārkāpsim. Nekad. Bez šaubām, klusībā pati izdomāju visu kaut ko — kādi tikai erotiski sapņi neiešaujas galvā ikkatrai no mums?! Es pārbijos un ievaidējos sīkā balstiņā, kuru pati vairs nepazinu:

—   Tēvs, nevajag, jūs mani skūpstāt pavisam nekristietiski…

Līdz šim mirklim es biju uzrunājusi viņu ar jūs un allaž piemetinājusi “tēvs”.

Varbūt maldos, taču man šķiet, ka katra sieviete vismaz reizi mūžā izjūt patieso iedzimtā grēka garšu un izbauda to pašu, ko jau viņos laikos Paradīzē nelaimīgā Ieva. Tam nebūt nav jānotiek, zaudējot nevainību, tas var nākt arī daudz, daudz vēlāk. Pastāv kabalistiskas teorijas, kas Ādama un Ievas grēku skaidro kā pašu dvēseles būtisku sadalīšanos, kā harmonijas, miera un viendabības zaudējumu. Sods taču ir šī svētlaimīgā iedzimtā stāvokļa zaudējums, kāds kādreiz valdījis starp cilvēku un Dievu, starp vīrieti un sievieti. Senie rabīnu raksti apgalvo, ka tieši grēks ir padarījis Dievu cilvēkam neaizsniedzamu, transcendentālu un uz neatgriešanos aizgājušu tālumā. Grēks un nekas cits ir noteicis cilvēka traģisko disharmoniju un vientulību. Es jutu šo sodu tuvojamies, baidījos kā dzīvnieks, taču neko vairs nespēju ar sevi iesākt. Mēģināju piecelties kājās, vismaz kaut kā izsvabināties, tad mācītājs nometās ceļos un sāka skūpstīt man kājas.

—   Tēvs, — es iešļupstējos, — man taču ir jāmetas ceļos jūsu priekšā, nevis jums — manā…

Tā es arī izdarīju — nometos ceļos. Kādu mirkli mēs stāvējām uz ceļiem, skatīdamies viens otrā skurbuma pilnām acīm. Pēc tam viņš mani apskāva un bez jebkādām pūlēm nogāza uz grīdas. Viņš man

•" visu sava lielā auguma svaru, un man tas ārkārtīgi patika. VIi,i^ M k.i iekvēlināja mani: sāka kaist visa miesa, drebēju un locījos liesmu pārņemta. Tad Pauls mazliet atrāvās, tupus apsēdās jāte-

i u/ manām kājām un teica piesmakušā, paģērošā balsī:

Izģērbies!

Ari citās reizēs, mums mīlējoties, viņa vārdi mēdza noskanēt kā |.,ilq'oriska pavēle, kā visstingrākais rīkojums…

I■ s izģērbos, skatīdamās, kā viņš nolūkojas uz mani. Stāvēju kaila, ,il/M ilžos ar rokām, un nezin kāpēc man ienāca prātā gluži neatbil•ii< iša aina — kādā dokumentālā filmā redzētās žīdietes, kas bija izi lilas un tāpat kā es aizsegušās no koncentrācijas nometnes ārstiem… Vai tad jums pašai nav žīdu asiņu piejaukuma? — Norma neŅituliti iejautājās.

- Nē… — Vika izšļupstēja, un ar joni acīs saplūda asaras. Viņa nodomāja, ka šī aiz galda sēdošā pilnmiesīgā būtne, iespīlējusies ro kleitā, ir bezdzimuma monstrs, jo vai gan stāstījumu par mīlestību, turklāt šādā vietā, spētu pārtraukt cita sieviete, pat ja tā būtu no'.ki audusi tirgus plača čigāniete vai stacijas staigule. — Nē, nav.

—    Jūs visai izsmeļoši runājāt par kabalu un rabīniem, piedevām tikla asociācija izšķirīgā mirklī… Nepievērsiet uzmanību, stāstiet tālāk!

—    Viņš norāva no gultas mājaustu rakstotu pārsegu un paklāja uz grīdas. Viņš noskatīja mani un pavēlēja:

—   Nogulies!

Līdz šim mīlas lietas man bija bijušas līdzīgas rotaļai. Savdabīga šaha spēle. Jaunas un jaunas partijas. Nebrīnieties! Es visu izsecināju. I'icaugošo un atplūstošo kaisli, pat visspēcīgākos un ilgākos orgasmus. Daudzi mani turēja par lielisku partneri. Tieši partneri. Taču Pauls, skūpstīdams ar savu karsto, aizrautīgo elpu, gluži kā iedvesa manī pilnīgi citu garu — kaislīgu, mežonīgu un dzīvniecisku. It kā pati no sevis atdalījusies un pakārusies pie griestiem, es vēroju šo uz grīdas trakojošo, man vairs nepazīstamā balsī stenošo sievieti.

Kad viss bija galā, vīrietis piecēla šo sievieti no grīdas, uz rokām aiznesa līdz gultai un, smagi izpūtis elpu, apsēdās. Viņu, kailu un trīsošu,

viņš nosēdināja sev klēpī. Viņš glāstīja sievieti, kas joprojām ik pa mirklim sarāvās un ievaidējās, un čukstēja:

—   Dārgā, nomierinies nu, nomierinies, nomierinies…

Pa logu iespīdēja saule. Es skatījos, kā uz istabas sienas ņirbināja

koku ēnas. Es jutos pavisam mierīga un laimīga. Man šķita, ka tieši | šitā, kļaudamies viens pie otra, cilvēki ir izdomājuši vārdu svētlaime. Atvilku elpu, jo baismīgā robeža jau bija pārieta. Viņš nostādīja mani uz aukstās grīdas un paģērēja:

—   Uzvelc drēbes!

Svētlaimīgais noskaņojums pēkšņi pārsprāga! Tieši šajā mirklī es

izbaudīju to pašu, ko Ieva, iekodusi aizliegtajā auglī. Drebēju un rāvos čokurā, jo Dievs apdullinošā balsī man sauca:

ES VAIROŠU TAVAS MOKAS!

Es apģērbos. Bet Pauls, itin kā nekas nebūtu noticis, teica:

—   Iesim virtuvē! Padzersim tēju.

Sēdējām, klausīdamies, kā no krāna pil ūdens un sīc trumulis. Pauls sacīja:

—   Es tevi lūdzu, nenokar galvu! Vai patiesi pēc tā, kas ir noticis, tu baidies paskatīties man acis?

—   Nē, — es atbildēju, tikai zagšus caur pieri pamezdama skatienu ļ uz viņu. — Es nebaidos. Vai drīkst uzsmēķēt?

—    Bez šaubām. Es nezināju, ka tu smēķē.

Es jutu, ka viņš nenovērš no manis acis. Izdzērusi svilinošo tēju,

beidzot sadūšojos paskatīties uz viņu. Liekas, Pauls to bija nepacietīgi gaidījis, jo tūdaļ pat metās skūpstīt man roku — pirkstiņu pēc pirkstiņa. Un atkal es grimu svētlaimē. Šoreiz tā bija jau citāda, pārpilna ar savādu vibrāciju. Kā lādiņš, kurš var uzsprāgt jebkurā acumirklī.

—   Tā, dārgā, — celdamies un sajozdamies sacīja Pauls, — jābrauc!

—   Uz kurieni? — es nosvepstēju.

—   Man laiks uz vakara misi. Vai tu vēlies kopā ar mani?

—   Jā! — izšļupstēju mazuļa balstiņā, kurš nupat tikai iemācījies ' runāt.

Es alku, kaut viņš ņemtu mani savā aizsardzibā un aizbildnībā.

Pūlējos čiepstēt smalkā, vārgā balstiņā, lai viņš, vēlēdamies mani izdzirdēt, noliektos kā pie vāra bērniņa. Kāroju būt viņa maziņā, nelaimīgā meitenīte, kurai mūžīgi būs nepieciešama palīdzība un mierinājums. Taču nekad vairs nesaucu Paulu par tēvu. Jutos baiļu sagrābta, vienīgi viņa rokās atradās mans liktenis, viņš kļuva par manu klinti un stipro pili, vienīgi viņš varēja glābt mani un paglābt no briesmām. Skatījos uz viņu, iegrimu viņā, izkusu un pagaisu viņā…

Vika dziļi nopūtās un, ar puķainu mutautiņu berzēdama gluži sausās acis, teica:

—   Man arī šobrīd šķiet, ka es nekad, gluži kā vislielāko noslēpumu, nespēšu atminēt to, kas ar mani ir noticis…

—   MAN ARĪ ŠOBRĪD ŠĶIET, KA ES NEKAD, GLUŽI KA VISLIELĀKO NOSLĒPUMU, NESPĒŠU ATMINĒT TO, KAS AR MANI IR NOTICIS… — ierunājās M. V. un, slaucīdama pēkšņi izsprāgušo asaru, sāpīgi nobrāza roku pret mitro, grumbuļaino sienu.

—   Man ir ierosinājums, — sacīja otrā sieviete, — tagad pagriezīsimies uz muguras, kājas salieksim ceļos, bet rokas paliksim zem galvas. Tā. Pavisam ērti. Es zinu visus šajā caurumā iespējamos nīkšanas veidus.

Abas sievietes pagriezās uz muguras.

—   Tu vēl neesi pateikusi savu vārdu.

—   Vārdu? Jā, man tāda vairs nav. Šajā ellē man vairs nav palicis nekas no tā, kas piederēja tur ārpusē, brīvē. Tagad es esmu pilnīgi bez vārda. — Viņa iesmējās, šņaukādamās un kratīdamās. — Šitā gulēt ir krietni labāk, vai ne? Ja kārtīgi piepūlas, var pat iztēloties, ka esi atlaidusies pļavā starp āboliņiem, margrietiņām un smilgām; spīd saule, čirkst sienāži un smaržo pēc medus…

—    Patiešām tā ir labāk. Miesa jau bija pavisam notirpusi.

—   Un tagad tu man pastāstīsi, kas tad ar tevi ir noticis. Un kāpēc tev pašai tas izsauc tik lielu izbrīnu?

—  Es nezinu…

—  “Es nezinu”… — Bezvārde nostiepa, izmēdīdama M. V. raudulīgo, intonāciju. — Viena un tā pati dziesmiņa. Šā vai tā, tev vajadzēs celt priekšā savu stāstu simtiem reižu. Ne ar kādiem nezinu izlocīties nevarēsi, kad viņi tevi izģērbs, sasies un uz kādu nedēļiņu iebāzīs baļļā ar aukstu ūdeni. Tu klāsi ārā visu, ar vārdiem pat aizrīdamās, kad pēc izvilkšanas no baļļas viņi sāks spīdzināt ar nokaitētiem dzelzs iesmiem… Tu atzīsies, ka reizē ar dievieti Diānu esi lidojusi uz maucības dzīšanas dzīrēm, ka dieviete Hekate tev piešķīrusi varu nokabināt no debesīm mēnesi, ka…

—  Neko tamlīdzīgu es taču neesmu darījusi…

—  Kas par to? Es tev teicu — ņem un izstāsti man, kā viss noticis patiesībā, jo citas izdevības nebūs. Viņi piespiedīs tevi stāstīt to, kas ir vajadzīgs viņiem. Es, piemēram, nespēdama izturēt, paziņoju, ka Marijas Magdalietes dienasgrāmata ir bijusi pati visīstākā buramgrāmata, ko sarakstījis sātans ar baltiem burtiem uz melna papīra. Es jau tev teicu — spīdzināt viņi pieprot. Bet, kad pārkāpj sāpju slieksnim, nokļūsti citā pasaulē, kurā pazūd visas vienošanās. Tu ieraugi, ka patiesība ir patiesība, taču vārdos tās tik daudz nemaz nav. Vārdi ir tikai patiesības vecā āda, ķirzaku pamestā aste… Patiesība atrodas citur. Kad pārkāpj sāpju slieksnim, tu nokļūsti patiesībā, un itin nemaz vairs nav svarīgi, kādus vārdus izrunās tavas lūpas. Tavi vārdi pārvērtīsies bezjēdzīgos kliedzienos, vaimanās un kunkstos. Atrazdamās viņpus sāpju sliekšņa — patiesībā, tu vari runāt tādus vārdus, kādus vien viņi no tevis vēlas izdabūt. Atrazdamās patiesībā, tu saproti, ka ikkatrā vārdā allaž ieslēpts mazliet viltus.

—  Un ja nu es nepārkāpšu sāpju slieksnim? Ja es tā arī palikšu sāpēs?

—  Man jau ir apnicis atkārtot — viņi prot spīdzināt, kaut ari to, ko dara, viņi nemaz nesauc par spīdzināšanu. Viņi teiks, ka vēlas tikai vienu — izdzīt no tevis velnu. Izdzīšana notiek ar ūdeni un uguni. Par ūdeni es jau stāstīju. Bet ar uguni viņi spēlējas visdažādākajos veidos. Piemēram, tevi izģērbj, sasien un nogulda uz grīdas. Pēc tam izkau

sētā sērā pamērc zoss spalvas, aizdedzina un uzmet tev virsū. Spalvas pielīp tev pie ādas, deg un izšvirkstina izkausēto sēru. Ja ari tad nelabais nepamet tavu miesu, viņi starp kāju pirkstiem sasprauž glīti sagrieztus skaliņus un aizdedzina, bet tev pāri iekar degošu lāpu tā, lai sīcošās sēra lāses pilētu uz tavas kailās ādas… Un, to darīdami, viņi tev uzdos savus vājprātīgos jautājumus. Viņi tev nejautās tā, kā pašlaik jautāju es tev, — vai tas cilvēks, kura dēļ tu šeit nokļuvi, bija vīrietis?

—  Kāds cilvēks?

—  Es jau teicu — tas, kura dēļ tu šeit nokļuvi… — Bezvārde dobji ieķiķinājās.

—  Kā tu zini, kā dēļ esmu šeit nokļuvusi?

—  Es nezinu. Tāpēc ari jautāju. Atbildi taču beidzot, pietiek izlocīties! Vai viņš bija vīrietis?

—  Protams, ka vīrietis…

—  Kāpēc — protams? — Bezvārde iespurcās. — Tā varēja būt tava māte, māsa, tēvs, brālis, draudzene vai bērns. Burvestības var piekopt kopā ar jebkuru… Vai šis vīrietis bija tavs virs?

—  Nu, nē… Taču es viņu mīlēju.

—  Un ari tagad tu vēl aizvien viņu mīli?

—  Jā… — M. V. ar plaukstām aizklāja seju, kaut ari bija tumšs kā kapā. — Nē… Bet varbūt — jā. Es nezinu. Bet gribu viņu aizmirst.

—  Vai viņš tevi mīlēja?

—  Dieva dēļ… es nezinu… galu galā, tas nav svarīgi.

—  Jā! Tas patiešām nav svarīgi. Kas viņš tāds bija?

—  Vieni viņu uzskatīja tikai par vientuļnieku, kurš spēj darīt brīnumus. Otri — pat par svēto. Tagad inkvizīcija katrā ziņā pasludinās viņu par velnu. Viņu sauc par Pāvilu Putninieku.

—  Pāvils Putninieks! Ir nu gan viņam jocīgs vārds! — Bezvārde savā plašajā smieklu reģistrā tagad izvēlējās sīku smiekliņu zemā krūšu balsī.

—  Viņam visapkārt allaž uzturējās milzums savādu putniņu. Šajos novados es nekad tādus neesmu redzējusi. Viņi bija pamazi un ar griezīgu balsi. Sevišķi spilgtās krāsās — gluži kā Paradīzes puķes

svētbildēs. Dzelteni, zili un zaļi. Ar melniem vilnīšiem uz spārniem un baltu krūtežiņu. Ar lielu, smagu knābi un milzonlgi garu asti. “Bestiārijā” lasīju, ka šos putnus, kamēr tie vēl jauni, varot pat iemācīt cilvēku valodā. Marciāls raksta, ka esot redzējis šādu putnu, kurš izrunā Ave Caesarl

—  Un kā tu tādu putnu sauc?

—  Papagailis!

—           Ha, ārkārtīgi interesanti! — Bezvārde labpatikā iekrekšķējās.

—  Kur un kā tu šo Putninieku atradi?

—  Katram no mums mūžā ir tāds tukšs un melns laika sprīdis, kad šķiet, ka nav palikušas vairs nekādas cerības. Es ari biju iekritusi pašā melnākajā vilšanās dzelmē, kad uzzināju, ka esot kāds brīnumdaris, kurš atgriežot cilvēkiem cerības. Viņš, Pāvils Putninieks, dzīvoja tālu, nomaļā vietā, mežu un purvu vidū. Mājoklis viņam bija iekārtots alā — starp akmeņiem un koku saknēm. Tuvumā atradās milzīgs franciskāņu klosteris un dievnams. Kad sāka izplatīties valodas par daudzajiem Pāvila Putninieka veiktajiem brīnumdarbiem, visi, kas bija zaudējuši cerības, gāzās vismaz paskatīties uz brīnumdari pa gabalu. Daudzajiem svētceļniekiem franciskāņi atdeva vienu sava klostera flīģeli, pēc tam ari otru. Trešo, kurā bija visstingrākā klauzūra, Mazie Brāļi atdalīja ar augstu, cietoksnim atbilstošu mūri, ar vieniem pašiem vārtiem un pat paceļamo tiltu. Pāvils Putninieks mēdza nākt uz dievnamu pirmajā Ziemsvētku nakti paklausīties Jaunpiedzimušā misi, Trejkungu dienā, nezin kāpēc — Pelnu dienā un divreiz Lieldienās — Lielajā Piektdienā un Lielajā Sestdienā. Dievu viņš pielūdza sevišķi koncentrējies, tik pilnīgā ekstāzē, ka pat dažu pirkstu augstumā pacēlās virs zemes. Visi to ir redzējuši. Viņa putni nekad nelaidās iekšā, lai gan pie baznīcas griestiem mitinājās daudz baložu, tikpat pelēku kā akmeni kaltie tēli. Papagaiļi piemetās virs durvīm, centrālajā timpanonā, kas ataino Pastaro tiesu. Es devos uz turieni pavasarī. Jau pēc Lieldienām. Ziedēja dārzi. Tāpat kā tagad…

—  Vai patiešām tagad zied dārzi?

—  Jā, zied.

—  Ak, pastāsti man par pavasari!

— Es nezinu, kā lai stāstu par pavasari… Kad saplaukst dārzi, mani allaž pārņem tik salda un stipra vēlēšanās dzīvot, kura sajaukusies ar vainas sajūtu…

—  Vainas sajūtu? Kas tad tas nu tagad?

—  Ak, nu kā lai tev to paskaidro? Vai gan nekad neesi izbaudījusi tādu stāvokli, kad itin viss, lai arī ko tu dari, liekas nepareizi… Dzīve it kā sairst sīkās, nesalasāmās lauskās, un katrā no tām ir tev pārmetums. Kā kad tu censtos atsaukt atmiņā pravietisku sapni — kā taustoties tu jūti, ka pietrūkst tikai sīka nieciņa, lai apjēgtu, ko gan no tevis tik nelokāmi prasa. Taču nevari apjēgt un, vainas tirdīta, staigā pa ziedošo dārzu un smaržīgajām pļavām…

—  Dīvaini. Man nekad tā nav bijis… Stāsti tālāk!

—  Klosterī ierados pievakarē. Pēc divām dienām un divām naktīm ceļā es biju neizsakāmi nogurusi. Man ierādīja nelielu celli, pa kuras logu neredzēju neko, vienīgi augstu, no akmeņiem mūrētu sienu, uz kuras sazēlušas pelēkas, dzeltenas, zaļas un melnas sūnas. Logs bija bez stikla, tikai ar metāla tīklu. Bet cellei pie griestiem, tajā vietā, kur sanāk kopā kaļķiem izbalsinātās velves, karājās bezdelīgu ligzdiņa. Man ienākot cellē, divi lieli putni izspruka ārā, bet ligzdā bailīgi iečiepstējās mazuļi. Bija ļoti mitrs, bet sienas vairāku olekšu augstumā no grīdas bija noklātas ar baltu un kā zvērāda pūkainu pelējumu. Bezdelīgas atgriezās, bet, kad divi pavisam jauni mūciņi ienesa lādi ar manām mantām un klēpi malkas kamīnam, satrauktie putni atkal aizlaidās. Iedunējās lielais dievnama zvans, un dziedošā balsī tam atsaucās mazākie. Drīz bija jāsākas vakarlūgšanai. Jutos drausmīgi nogurusi, tāpēc izlēmu, ka uz to neiešu. Pārlūkoju savu jauno mitekli. Stūra nišā stāvēja kapara bļoda un balta krūze ar ūdeni. Turpat noliku spoguli, ko biju paņēmusi līdzi…

—  Tev patīk spoguļi?

—  Jā, man patīk. Vēl es izvilku no lādes grāmatu, kuru arī visur ņēmu sev līdzi. “Bestiāriju”. Man patika pēc tās zīlēt. Katra mana jaunā diena atlavās kā neredzēta dzīva būtne, atlido kā putns, bet reizēm

mēdz būt patīkama kā labi pazīstama radība. “Bestiārijs” ik rītu man palīdzēja uzminēt jaunās dienas vārdu. Noliku grāmatu uz galda, kas stāvēja pie paša loga un vairākās vietās bija bezdelīgu apķēzīts. Tik spēji kā sāpe mani sagrāba sajūta, ka atkal, atkal un atkal visu daru nepareizi. Vaina mani nogāza uz ceļiem liela un melna krucifiksa priekšā, kas karājās pie gultas. Lūdzu Dievu un nevarēju tikt vaļā no iespaida, ka Krustā sistais ar riebumu novērš no manis savu bēdīgo vaigu. Es piecēlos, aizdedzu sveci un atšķīru grāmatu. Šoreiz es gribēju uzzināt nevis par vienu dienu, bet par visu man atvēlēto laiku. Es uzšķīru putnu.

—  Papagaili?

—  Nē, kliju. Latīniski — vultur A. volato tardo — lēns lidojums. Šis lēni planējošais putns ir ārkārtīgi redzīgs un plēsīgs. īpaši labi tas redz visu, kas saistīts ar nāvi. Plīnijs apgalvo, ka klijas, kas lido nopakaļ karapulkiem, kuri dodas kaujā, jau iepriekš zinot kritušo skaitu. Klija var cilvēkam pareģot viņa nāves stundu. Bet no sava lidojuma tas pamana visus līķus, pat tādus, kas atrodas dziļi zem ūdens. “Bestiārija” autors saskata dīvainu paralēli starp kliju un Pestītāju. Gluži tāpat kā klija no augstumiem redz visu, kas ir ar nāvi apzīmogots, tā ari Pestītājs ir nolaidies mirstīgo pasaulē. Vēl brīnumainākas lietas rakstītas par klijas mātīti. Kā izrādās, viņa pat varot nonākt grūtniecības stāvoklī, arī tēviņa neapaugļota. Ambrozijs šeit saskata līdzību ar Jaunavas Marijas nevainīgo ieņemšanu. Un vēl! Klijas mātīte zina brīnumakmeni, kas veicina dzemdēšanu un atvieglina sāpes…

—  Vai tikai tu neesi devusies pie Pāvila Putninieka maziņā dēļ? Varbūt viņam bija jāatdod tev cerība, ka kļūsi grūta?

—  Varbūt… Nesteidzini un nepārtrauc mani pusvārdā. Viss, ko es izlasīju, mani stipri satrauca. Tomēr nogurums bija stiprāks pat par satraukumu. Man nebija spēka ne aizkurt pavardu, ne novilkt drēbes. Ar visām drēbēm iekritu mitrajā guļvietā, kas oda pēc pelējuma. Miegs nenāca. Nezinu, vai biju aizsnaudusies uz īsu brītiņu. Svīda gaisma. Ligzdiņā iečiepstējās bezdelīdzēni, bet viņu gādīgie vecāki šaudījās pa logu uz priekšu un atpakaļ. Zvani skandināja mūku stundas — Aus

mas stundu, Rita stundu un Pirmo stundu. Austošās saules gaismā manas celles sienas krāsojās sārtenas. Piecēlos un izgāju ārā.

Rita spirgtums bija vārdos neizsakāms. Pa pagalmu tekalēja basie, darbiem apkrāvušies noviči. Es nezināju, vai man, sievietei, klājas atrasties viņu vidū. Pagrūdu glezni režģotos vārtiņus, tie nočīkstēja un ielaida mani lielā augļudārzā. Ziedēja ābeles, ķirši un bumbieres. Zemē bija sabiris tāds klājiens ziedlapiņu, ka varēja brist pa tām kā pa sniegu, kas sniedzas līdz potītēm, bet vietām — līdz ceļgaliem. Neko līdzīgu nekad nebiju redzējusi. Piepeši mani pārņēma sajūta, ka uz mani kāds skatās. Palūkojos visapkārt. Protams, neviena nebija. Tikai kļuva vēl neomulīgāk. Man pārskrēja drebuļi. Izsteidzos laukā no šī dārza un aizgāju uz dievnamu. Pirmais, ko es tajā ieraudzīju, bija klijas. Akmeni izkaltas, tās tupēja uz katra pīlāra kapiteļa. Tieši tādas pašas kā manā “Bestiārijā” zīmētās. Vienīgi akmeni izkaltās savā varenajā knābī vēl turēja pa zīdainītim.

—  Ahā, tātad tu patiešām biji devusies pie Putninieka mazulīša dēļ?

—  Pagaidi! Nesteidzini un nepārtrauc mani pie katra vārda! Es biju pārsteigta, atradusi dievnamu gandrīz tukšu. Tajā bija iegrimuši lūgšanā daži mūki un nebija neviena svētceļnieka, kuru, pēc nostāstiem, šeit vajadzētu būt simtiem. Pie manis pienāca Mazais Brālis, gluži kā izkāpis no bildītes, kas attēlo Svētā Franciska dzīvi, un sacīja:

—  Kundze, jūs nokavēsiet! Katru ritu, tikko uzlēkusi saule, un katru vakaru, tai norietot, Pāvils Putninieks parādās dievlūdzējiem. Varbūt jūs vēl paspēsiet. Klajums, kuru cilvēki dēvē Cerības vārdā, no šejienes nepavisam nav tālu.

Un viņš man parādīja ceļu.

Sāku justies ļoti, ļoti vientulīga. Steidzos pa daudzu kāju izmalto ceļu, bet neizskaidrojama ilgošanās un skumjas spieda man krūtis, nevēlējos sev atzīties, bet es jau nožēloju, ka esmu šeit ieradusies. Metos skriešus — itin kā tā es varētu nomierināt aizvien pieaugošos sirdsēstus. Uzkāpu pakalniņā un sastingu, jo manu acu priekšā spēji pavērās milzīgs ļaužu pārpilns laukums. Viņi bija tik nemierīgi, ka šķita aizmiguši vai pat beigti. Es nokāpu lejā un sajutu, ka itin nemaz

nevēlos nokļūt šajā pūlī. Nekas, izņemot rīta spirgtumu, neizsmaržoja cerības. Redzēju vienīgi muguras un dažādu krāsu plīvuriem segtās sieviešu galvas. Un visas šīs mēmās cilvēciskās būtnes līgojās kā apses, uzpūšot vējam. Piepeši mani apsvilināja karsts satraukums, un, gluži kā briesmīgas varas vajāta, es sāku spraukties cauri sieviešu blīvai uz priekšu. Biju pārliecināta, ka cilvēki kurnēs un ķerstīs mani aiz drēbēm un rokām, bet nekas tamlīdzīgs nenotika. Visi klusēdami deva man ceļu, un nezin kāpēc es jutos kā sapnī. Beidzot nokļuvu priekšējās rindās. Man iepretim aizlīkločojās strauja upīte, aiz tās pletās purvaina nora, bet vēl tālāk — tumši zils mežs. Cauri melnajām koku galotnēm spraucās sarkanie, nupat uzlēkušās saules stari un skanēja skaļas putnu čalas. Pavēros apkārt — visas sievietes nolūkojās uz mani, bet viņām acīs atspīdēja saule. Skatiens viņām sarkani dzirksteļoja, teiksim, kā plēsīgām, mežonīgām kaķenēm. Es novērsos. Saspringti lūrēju uz mežu, it kā tas būtu priekškars, bet es negaidītu neko citu kā vienīgi izrādes sākumu. Nekas, itin nekas šajā klajumā neliecināja par cerību, bet sievietes raudulīgās balsīs sāka vilkt Svētās Jaunavas Marijas litāniju:

—  …Svētā Dieva radītāja māte Kristus māte Dieva žēlastības māte šķīstā māte nevainīgā māte neskartā māte neaptraipītā māte mīļā…

Nezin kāpēc man iešāvās prātā vakarvakarā “Bestiārijā” lasītais par klijas mātīti. Man aiz muguras pāršalca savāda skaņa, gluži kā lietus izskalotai kraujai nogrūstot, lejup slīdēja velēnas, krūmi un zeme. Pagriezos atpakaļ. Visi, kas vien atradās šajā klajumā, nokrita ceļos. Arī es nometos un tikai šajā brīdī ieraudzīju pāri purvam nākam cilvēku. Tas bija viņš. Pāvils Putninieks. Gremzos, ka neesmu pamanījusi to mirkli, kad vientuļnieks iznāk no meža, bet par visu visstiprāk nožēloju, ka šajā sevišķajā mirklī mani nepārņem atbilstoši dievbijīgs noskaņojums.

Pāvilam Putniniekam mugurā bija melnas platas drēbes ar lielu kapuci, kas pilnīgi aizsedza seju. Bija redzama tikai gara, kupla un iesirmojusi bārda. Vaļīgais, ne ar ko neapjoztais apģērbs aizklāja viņa augumu. Skaidrs bija vienīgi tik daudz, ka viņš ir garāks par vidus

mēra vīrieti. Rokas viņš bija sakrustojis uz krūtīm, bet plaukstas turēja paslēptas platajās melnās abitas piedurknēs. Putni, kas spurdza viņam apkārt kā biezi noausts dzelteni zaļizils plīvurs, arī traucēja nopētīt vientuļnieku pamatīgāk. Ievēroju, ka pāri piemirkušajam purvam, virs kura cēlās spokaini miglas vāli, Putninieks iet, nemaz neiestigdamies, — gluži kā pa marmora grīdu.

Iestājās pilnīgs klusums. Apklusa pat meža putni, vienīgi papagaiļi brēca griezīgā, skaļā balstiņā. Nonācis pie upītes, Pāvils Putninieks uz brītiņu apstājās, nolaida, bet pēc tam pacēla rokas, kā svētību dodams. Putni satupās viņam uz galvas un pleciem. Es redzēju, kā tie ar varen lielajiem nagiem ieķeras melnajā, raupjajā audeklā. Tad — kā pats par sevi saprotams — vientuļnieks pārnāca pa ūdens virsu, lai gan pavisam tuvu bija sanaglota dēļu laipiņa.

Pāri pūlim aizvilnīja dievbijīga nopūta, bet šur un tur atskanēja histēriski iekliedzieni. Vientuļnieks stāvēja man diezgan tuvu, un es skaidri varēju redzēt viņa basās pēdas un lielās skaistās rokas ar zilganajām, piebriedušajām dzīslām. Papagaiļi satupās zemē, un šķita, ka leknā zāle pēkšņi atplaukusi kā Paradīzē. Pāvils Putninieks pārmeta krustu un ar krusta zīmi svētīja visu Cerības klajumu. Pūlī atskanēja kliedzieni, raudas, vaimanas un pārlieku skaļi skaitītas lūgšanas.

Mani sāka kratīt drebuļi. Pacēlu acis uz Pāvilu Putninieku, itin kā cauri zemu nolaistajai melnajai galvassegai būtu iespējams ielūkoties viņam sejā. Negaidīti uzbrāzies vējiņš uz mirkli pacēla vientuļnieka kapuci, un man šķita, ka viņš skatās tieši uz mani. Tikai vēlāk, parunājusies ar svētceļniekiem, es uzzināju, ka ik reizi katrs sajūt to pašu. Pat tāds, kas stāv visattālākajā Cerības klajuma malā, ir svēti pārliecināts, ka vienīgais Pāvila Putninieka skatiens, kuru, pateicoties vējiņam, kas nejauši atmaldījies, ir izdevies uztvert, ir veltīts tikai viņam vienīgajam. Tikai viņai vienīgajai. Tāpēc retais centās izlauzties tuvāk tā, kā biju rīkojusies es. Ikviens ilgojās tikt pamanīts pašā pūļa biezumā un izredzēts no pārējiem. Tikai viņš vienīgais. Tikai viņa vienīgā. Bet šajā reizē es vēl neko nezināju un nemēģināju remdēt savu iedomību, domās divkosīgi čukstēdama: tā nevar būt patiesība, ka svētais skatiens

ir skāris mani. Tikai vienīgi mani. Mani vienu, kuru tūdaļ bija sagrābusi bezgodiga ziņkārība: ak, kāda gan izskatās šī cilvēka seja neaizsegta, kā pieskaras viņa rokas un… vai vientuļnieka miesa kādreiz ir pazinusi sievieti?!

Es sarāvos, jo Pāvils Putninieks ierunājās pilnīgi negaidīti. Un atkal šķita, ka zemajā, klusajā balsi izteiktie vārdi veltīti vienīgi man. Tikai un vienīgi man. Šādu runāšanu taču nav iespējams saklausīt pat tiem, kas stāvēja knapi dažus soļus man aiz muguras.

—  …Ak, skumjais cilvēces liktenis! Ak, smagais un nožēlojamais liktenis! Mēs esam zaudējuši to, kā vārdā patiesībā bijām radīti. Jūs man vaicāsit, ko gan mēs esam zaudējuši un ko ieguvuši? Kas ir gājis zudībā un kas palicis? Raugi, mēs esam zaudējuši to svētlaimi, kurai Dievs mūs ir radījis. Raugi, mēs esam iemantojuši to postu, kas pašā sākumu sākumā mums nav bijis lemts. Mēs alkstam pēc eņģeļu maizes, kuru reiz esam ēduši pilnu vēderu. Bet kas tagad remdinās mūsu neizciešamās alkas?! Tagad mēs ēdam sāpju maizi, kuru agrāk nezinājām esam. Ak, mūsu nemitīgās vaimanas, ak, nebeidzamās raudas! Ak, mēs nelaimīgie! No kurienes mēs esam padzīti un iekš kā esam iegrūsti! No kurienes mēs esam krituši un kur esam nonākuši?! No Tēvijas — trimdā! No turienes, kur skatījām Dievu vaigu vaigā, — savā sāpju aklumā! No nemirstības saldmes — nāves rūgtumā! O, baigā pārvērtība: no diža labuma — lielā ļaunumā! Smags ir sods, smaga ir grēku izpirkšana, un itin viss ir smags!

Pāvils Putninieks gluži kā pārstāstīja manu pastāvīgo stāvokli. Es pati nebūtu atradusi atbilstošākus vārdus, lai varētu izteikt savas neremdināmās ilgas, nepiesātināmās alkas, nedzesināmās slāpes un bezgalīgās skumjas. Beidzis runāt, vientuļnieks pārmeta krustu sev, pārmeta krustu pūlim un, apgriezies riņķi, aizgāja. Papagaiļi kā liela, raiba bumba turējās viņam virs galvas. Vientuļnieks pārgāja pāri ūdenim un vieglos soļos, kādi ir būtnei, kura prot lidot, attālinājās pāri dūmakainajai ciņu pļavai. Ar acīm pavadīju viņu līdz pat zaļi vizmainajam mežam un biju svēti pārliecināta, ka mūks sajūt skatienu, kas ir pieķērīgs kā putna nagi. Kad Pāvils Putninieks nozuda starp smuidra-

ļlem simtgadīgajiem kokiem, pūli atskanēja šņuksti. Ari manās acis i iesās asaras, nemiers grauza sirdi, ilgas plosīja dvēseli, un es neparko nevarēju saprast, kurš gan ir piešķīris šim klajumam Cerības vārdu?!

Kā upe, kas smagi nes līdzi viļņus, pūlis lēnām sāka kustēties atpakaļ uz klosteri. Tikai tagad pamanīju, cik daudz tajā bija gaudenu. Aklas sievietes virzījās, saķērušās garā virtenē, viņu baltās, pret debesīm pavērstās acis spīdēja saulē kā gliemežvāku perlamutra odere, bet seja pauda… svētlaimi! Mēmules cita citai kaut ko klāstīja, viņu garie un jutīgie pirksti drudžaini skrāpēja biezo kurluma tūbu, bet seja pauda… svētlaimi! Kā dejodamas neizprotamu rituāla deju, lēkāja vienkājes, bezroces un kuprītes, drausmīgas resnes, ģikts saliektās, tādas, kas plaukstas vietā vicināja zivs spuras, pundures, lielgalves, spitālīgās, vilkligas vai tūskas saēstās, bezdegunes, matu ēdes apsēstās, trumošās un asiņojošās, viņām nopakaļ, baltus putekļu mākoņus saceldamas, uz ritentiņiem stūmās bezkājes un melmeņsērdzīgās, bet ikkatras seja pauda… svētlaimi! Vienīgi man nebija lemts to izbaudīt… Vai patiesi šādā ceļā Pāvils Putninieks mani ir paaugstinājis citu vidū?!

Visa šī gūzma sablīvējās klostera pagalmā. Šeit bija uzstādīti milzīgi balti klāti galdi, bet baskāji noviči, griezdamies kā tītavas, svētceļniekiem dalīja ēdienu.

Sajutu stipru izsalkumu. Lūkojos, kur apsēsties, un biju krietni pārsteigta, kad kāda sieviete, mādama ar roku, nosauca mani vārdā. Viņai bija ļoti izģindusi un bāla seja ar zilumiem zem acīm un viegli izvalbītiem tērauda krāsas redzokļiem. Kad viņa pasmaidīja, es ieraudzīju, ka viņai nav neviena priekšējā zoba. Par spīti tam, viņas seja šķita skaista.

—  Visi mani sauc par Upi, kaut arī tas īsti neskan kā vārds, — viņa sacīja, kad es apsēdos līdzās. — Bet, kā sauc tevi, es uzzināju, ieskatījusies Viesu grāmatā. Vai atceries — tu taču vakarvakarā tajā ierakstīji savu vārdu, tāpat kā visi jaunpienācēji.

Es to itin nemaz neatcerējos. Lai gan var gadīties, ka, noguruma mākta, kādam savu vārdu netīšām esmu nobuldurējusi. Tikām Upe turpināja, uzjundīdama mani aizvien stiprāku un stiprāku pārsteigumu:

—  Mans pienākums ir ik rītu ziņot Tēvam Putniniekam katra jaunpienācēja vārdu. Pat tad, ja to būtu vairāki simti. Pašlaik — pavasarī un vasarā — gaidām pamatīgu cilvēku pieplūdumu…

Kā noburta es skatījos viņas bezzobu mutē, no kuras nākošie vārdi bija ļoti maigi, gluži kā zīdā ievīstīti. Es vēlējos saprast, kas tas ir, kas neļauj novērst acis no šīs savādās sievietes, kas spiež mani par viņu jūsmot?! Bet kad un kā Upe sastopas ar vientuļnieku? Kā viņa aizkļūst līdz tā mājoklim, jo parasts mirstīgais taču patiešām nespētu tikt pāri purvam? Vai viņa zina kādus citus ceļus? Kāpēc tieši viņa? Kāpēc gan tieši Upe ir paaugstināta citu vidū? Mani sagrāba greizsirdība. Viņa to pamanīja un uzlūkoja mani pavisam nievājoši.

Upe man piekrāmēja pilnu bļodu rudzu biezputras ar pienu. Es ēdu, un man šķita, ka savu mūžu neko gardāku neesmu baudījusi. Gaiss bija pārpilns gaismas, ābeļu ziedlapiņu, bišu sanoņas, smaržu un putnu vīteru. Mani pārņēma salda, neviena neiztraucēta svētlaime — es pat jutos pārsteigta —, itin kā mani kāds būtu pārvērtis. Vēl nekad es nebiju izbaudījusi šādu atpestošu vieglumu. Es palūkojos apkārt — visi līdz pēdējam, kas sēdēja ap baltajiem galdiem, gluži kā spogulis atspulgoja manas sejas svētlaimīgo izteiksmi. Vienīgi Upe bija sadrūmusi. Šķita, ka caur nolaistajiem plakstiem viņa mūs visus novēro kā nesaprātīgus bērnus un vīzdegunīgi zobojas. Piepeši ap viņas kaklu es ieraudzīju rotu no zilām, dzeltenām un zaļām spalviņām. Man iešāvās prātā, ka šī sieviete tīšām ir atmetusi atpakaļ matus un pagriezusies pret mani tā, lai es varu pamanīt talismanu, kas nepārprotami liecina par viņas sevišķo saikni ar Pāvilu Putninieku. Mani pārņēma vēl baigāka greizsirdība, un veltīgi es centos to aizgainīt. Mani māca kauns, ka līksmās pavasarīgās dienas mirdzumā šādas melnas jūtas vainago mani ar saviem indīgajiem ziediem.

Vēlāk es pārliecinājos, ka ne vien mani, bet ikkatru, pat vissvētlaimīgāk smaidošo, grauž briesmīga greizsirdība. Vīrieši apskauda vīriešus, bet vēl stiprāk sievietes, tomēr par visu visvairāk sievietes apskauda sievietes. Greizsirdība… Kurš spēj noteikt visas greizsirdības kvēlās krāsas un netīrās nokrāsas, kurš spēj izmērīt tās skanošo

bezdibeņu dziļumu, lediem klāto gāļu aukstumu, tuksnešu karstumu un ar asiņu un netīrumu smaku atšķaidītās vēsmas?!

Taču visam ir savs laiks. Es sēdēju pie balta galda, laizīju medu, ko Upe man pakalpīgi ielēja, un, aizdzinusi prom greizsirdību, svētlaimīgi smaidīju.

—  Vakarā es ieiešu pie tevis cellē. Manuprāt, mums abām būs par ko parunāties, — brokastīm beidzoties, Upe sacīja. — Un tagad ej pastaigāties! Šeit ir ļoti skaistas vietas. Sevišķi pavasarī!

Es atkal izgāju pa klostera vārtiem. Devos uz pretējo pusi, nekā biju gājusi no rīta, kaut gan briesmīgi vēlējos izokšķerēt, pa kādiem ceļiem Upe nokļūst pie Pāvila Putninieka… Dažreiz man ir paticis ar sevi pacīnīties. Taču, jo stiprāk es pūlējos par viņu tikšanos nedomāt, jo neprātīgāk mani grauza ziņkārība un greizsirdība. Es ilgi klaiņoju. Vietas šeit bija ļoti skaistas un īpatnējas: purvi, papuves, neskaitāmi strauti, izcirtumi, izdeguši brikšņi, ganīklas, tukši un neapsēti tīrumi…

Es gāju pa grantsceļu, bet visapkārt, cik tālu vien sniedza acis, pletās slapjas pļavas, ezeriņi, kuros atspulgoja zilās debesis ar čauganajiem mākonīšiem. Šur un tur stārķi medija vardes, un gluži kā ar porcelāna suķēm viss it visur bija piebiris ar maziem, žilbinoši baltiem asknābju, asspārnu un asastu putniņiem. Pasaule šķita burvīgi spirgta, dzidra un koša — kā nupat radīta. Gāju pievērtām acīm, seju pavērsusi pret sauli un silto, smaržīgo vēju. Bet, kad pacēlu plakstus, es ieraudzīju pa ceļu nākam pretim cilvēku. Viņš bija gara auguma un apvilcis melnu apģērbu. Es nodomāju, ka uz klosteri steidzas kāds svētceļnieks, kurš kāro atgūt cerības. Pēkšņi man iesmeldzās sirds un saļodzījās kājas. Tas bija viņš pats! Pāvils Putninieks!

Vienā mirklī aizmirsu pati savu ziņkārību, greizsirdību un to, ka Upe ar viņu sastopas katru rītu. Prātā man bija tikai viena doma — drīkst vai nedrīkst, klājas vai neklājas un ļauts vai liegts man ar vientuļnieku — lai arī tā, nevilšus — sastapties. Varbūt es pārkāpšu, varbūt jau esmu pārkāpusi kādu aizliegtu robežu? Vai nebūs labāk, ja pagriezīšos atpakaļ un metīšos bēgt? Bet ko tad Putninieks nodomās par mani? Varbūt man jānoslēpjas ceļmalas grāvī? Vai arī kā galvu

zaudējušai jālaižas pāri pļavai? Tā spriezdama, nepārtraucu iet uz priekšu. Mēs tuvojāmies viens otram.

Pāvils Putninieks savu lielo galvassegu bija atmetis uz pleciem. Papagaiļi, izveidojuši raibu četrstūri, plivinājās augstu debesīs un šķita kā spalgi ķērkstošs pūķis. Neviena netraucēta, varēju apskatīt vientuļnieka seju. Taču šaubas atkal nošvīkstēja pār mani kā pātaga. Vai man ar vientuļnieku ir jāsasveicinās? Ja ir, tad — kādiem vārdiem? Skatoties viņam acīs vai nepaceļot galvu? Vai man ir jāsmaida vai jāsavelk dievbijīga sejas izteiksme? Jāpārmet krusts? Jākrīt ceļos?

Mūs šķīra vairs daži soļi. Es kāri blenzu vientuļniekam sejā. Viņa prāvo, izteiksmīgo galvu ieskāva liela sirma matu kupena. Skatījos uz augsto pieri, kuplajām, melnajām uzacīm, dzelmaino, pelēko acu caururbjošo, pat biedējošo vērojumu, uz romiešu degunu, izspīlētajiem vaigukauliem un jutekliskajām lūpām, kurās pēkšņi uzplaiksnīja bērnišķīgs un vieglprātīgs smaids. Vientuļnieka seju biju iztēlojusies pavisam citādu, tāpēc jutos pārsteigta.

Mēs apstājāmies viens otram iepretim. Nodūrusi galvu, es skatījos uz viņa basajām, putekļiem klātajām kājām. Mēs varējām pieskarties viens otram, pat roku nepastiepjot.

—  Šeit ir skaisti, vai ne? Un plašums domai… — Pāvils Putninieks ierunājās un uzlika man uz galvas savu smago roku ar slaidajiem pirkstiem.

Es pacēlu galvu. Viņš vērās man tieši acīs. Es paspēru vēl vienu soli. Viņš mani apskāva. Es nejutos pārsteigta, vienīgi domāju, ko lai tagad iesāku ar savām rokām, kas nokarājās kā striķi. Vai es drīkstu pieskarties vientuļniekam? Vai drīkstu apskaut? Ja drīkstu, tad — vai stipri? Vai varbūt tas jau ir nāves grēks? Pāvils Putninieks ar vienu roku apskāva manu vidukli, ar otru saņēma pie kakla un vēl stiprāk piespieda sev klāt. Apskāvu viņu un noliku galvu viņam uz pleca. Varēja saost vientuļnieka smaržu, kas man šķita ārkārtīgi labi pazīstama, taču ne toreiz, ne tagad es nespēju apjēgt, ko gan viņš tik uzbudinošu un iekvēlinošu man atgādina… Pāri Pāvila Putninieka plecam es skatījos, kā bezgalīgajās pļavās margo baltie asknābja putniņi. Es jutos

I'iivisam mierīga un laimīga. Man šķita, ka tieši tā, kļaudamies viens ļ'lf otra, divi cilvēki — vīrietis un sieviete — ir izdomājuši vārdu svētlaime.

— Man nebija ienācis prātā, — es iečukstējos, — es nekad nebiju domājusi, ka cilvēkam ir lemts izbaudīt šādu labsajūtu šajā saulē.

Pāvils Putninieks viegli atrāvās nostāk un, nopaijājis man matus, Mcīja:

— Cilvēki izskaidro debesu un zemes vaigu, bet nepazīst to, kas iitrodas viņiem acu priekšā, un neprot šo mirkli izbaudīt…

Mēs joprojām stāvējām viens otram iepretim, bet viņa rokas vēl ,u/.vien atradās uz mana auguma. Spēji mums virs galvas kaut kas Iošalcās, iečerkstējās un ieklaigājās. No izbīļa es iesaucos, bet tie bija tikai papagaiļi. Čerkstēdami un ar saviem asajiem nagiem ķerdamies, tie satupās vientuļniekam uz pleciem. Vairs nebildis ne vārda, Pāvils Putninieks uzmauca galvā melno galvassegu un devās prom. Putni joprojām čerkstēja, sita spārnus un grozīja astes, bet vientuļnieka ēna bija līdzīga platzarotam, ar visām lapiņām vējā trīsošam kokam. Negaidīti deniņos sajutu sāpes — pārvilku ar roku un uz pirkstiem ieraudzīju asinis. Laikam jau papagailis, krizdams lejup, ar plēsīgo knābi vai nagiem būs ieskrāpējis. Es nogāju vēl dažus soļus, taču nezin no kurienes uzradies satraukums mani spiešus piespieda pie zemes. Apsēdos miklajā ceļmalas zālē, satvēru galvu un gluži kā svešām lūpām atkārtoju:

— Ak, kas gan man būs, kas tagad man būs, ak, kas gan ar mani notiks…

—AK, KAS GAN MAN BŪS, KAS TAGAD MAN BŪS, AK, KAS GAN AR MANI NOTIKS? — tā es sev jautāju tūkstošiem reižu dienā. — Tad kas gan ar tevi notiks, Marija Magdaliete?

Bezmērķīgi klimtu pa pilsētas ielām un jutos kā tāds gājputns — visi cilvēki man likās pagalam sveši. Pārnākusi mājās, es ieslēdzos, bet vairs nepazinu ne savu istabu, ne lietas, ne savu atspulgu spogulī.

Klīdu pa savu mitekli kā iesprostota liela, melna aizjūras kaķene kādu reiz biju redzējusi tirgus laukumā.

Kopš tās dienas, kad ar mani bija runājis Jēzus, pavisam zaudēju miegu. Es tikai metu un metu lokus pa savu nakts sprostu. Tupēju ierāvusies kaktā, kad kāds klaudzināja pie manām durvīm. Viņi, vīrieši nevarēja saprast, kas ar mani ir noticis… Nabagi. Ar basajām pēdām jutu dienā sasilušo klona siltumu. Ap nakts vidu klons atdziest. Rīta pusē tas viegli noraso. Naktij tuvojoties, visi manas istabas priekšmeti liekas pelēki. Pēc tam tie nomelnē. Vēlāk tie iegūst zaļganīgu nokrāsu bet pirms rītausmas — melnu. Saulei lecot, tie it kā pārklājas ar sārteniem putekļiem. Arī acis ir gluži kā putekļiem piebirušas. Sūrst.

Raudāju tikai pirmajās naktis. Vēlāk sāku aizstaigāt uz laukumiem paklausīties, ko runā Jēzus. Es uzglūnēju kā kaķene. Es iejaucos starp cilvēkiem. Reiz es izspraucos Viņam pavisam tuvu. Taču viņš mani nepazina. Viņš pat nepaskatījās uz mani, kaut arī, izmantodama drūzmu, biju pat pieskārusies Viņam ar roku. Bet ne jau man, ne jau man bija veltīti šādi Viņa vārdi:

—  Kurš ir pie manis, tas ir pie uguns, un tas, kurš ir tālu no manis, ir tālu no valstības.

Es biju tālu, neizmērojami tālu, un šoreiz mani sagrāba liels izmisums. Caur asarām neredzēdama ceļu, es atgriezos mājās.

Es cerēju, ka varbūt vīns, sarkans kā asinis, remdinās manas dvēseles mokas. Sēdēju pie vaļējām durvīm un teicu sev: vakars ir tik jauks, smaržīgs, vīterīgs un dzidrs — tad kas gan tevi tik stipri nomoka, Marija Magdaliete? Kas piepilda ar nemieru tavas garās dienas, kas neļauj aizmigt bezgalīgajās naktīs? Vien paraugies, cik zaļas un spīdīgas ir olīvkoku lapas, cik burvīgi dzeltens ir ziedošo sinepju lauks, cik sarkans ir vīns sudraba biķerī, cik zilas ir debesis, cik zeltainas ir sārto mākonīšu maliņas, cik melns ir tavs apģērbs, cik balta tava āda… Tad kamdēļ tu atgrūd šo dienu kā savu vissīvāko ienaidnieku? Citas tādas vairs nebūs! Pēc kā gan tu kāro? Pēc pravieša mīlestības? Pēc princeses Salomes drausmīgā likteņa? Kāpēc tu sev iestāsti, ka vientulība tevi ievaino stiprāk nekā šķēps, kas nodūra Hēroda audžumeitu?

Vai patiesi tu alksti to pašu, ko ari vājprātīgā Salome? Pravieša mīlestību?

Kas ir mīlestība, Marija Magdaliete? Līdz šim taču tev nav bijis lemts to iepazīt, kaut gan tev piederējuši tik daudzi vīrieši! Vai patiesi tu sapņo, ka jūsu abu miesas būs kailas, kājas savijušās, rokas sakrampējušās, mēles sapinušās, karstā elpa saplūdusi vienā un ka pravietis ieplūdīs tevī kā izkausēta metāla straume? Ak, nē, nē, nē, nē, par to es nemaz nesapņoju! Kaut gan par to — arī! Es nezinu, pēc kā es slāpstu, jo nav vairs neviena, kurš spētu mani apmierināt.

Tad varbūt tu kāro iegūt no Viņa, pravieša, bērniņu?! Marija Magdaliete, tu gribi bērniņu? Tu?! Bet vai tu neesi aizmirsusi rūgto zāļu novārījumu, ko mēdzi dzert alās pie burvēm pilsētas nomalē, lai tikai sekotu priekšlaicīgas dzemdības? Vai neesi aizmirsusi, kā, zobus sakozdama, pacieti uz sava vēdera nokaitētus akmeņus, lai tikai izdotos nonāvēt tevī iesēto svešinieka augli? Vai atceries, kādi baismīgi rīki ir vandījušies pa tavām nelaimīgajām mātes miesām, rupji čaukstot žāvētāju buramvārdus, dziedot viņu melnajiem gaiļiem un baudkāri ņaudot vienacu kaķenēm, kad tu lūgšus lūdzies, lai tikai tevī nobeidzas šī nevēlamā dzīvība?

Tad — kas gan ir mīlestība, Marija Magdaliete? Tu nezini… Tāpēc arī nevari atrast sev mieru! Tu jūties kā vientuļš ceļinieks, nonācis nepazīstamā zemē. Mīlestības zemē… Tad tāpēc tu vairs nevari rast mieru šajā burvīgi rāmajā vakarā! Nemieru neizgaisinās ne Viņa skatiens, ne vārds, ne pieskāriens, ne glāsts, ne Viņa miesa tavā miesā, ne viņa bērns tevī! Ak, kas ar tevi notiek, man ir baigi, Marija Magdaliete!

Tā nu es varu vienīgi skaitīt lūgšanas, skatīdamās, kā mēness uzlec un kā noriet. Es aizveru acis un, Jēzus seju skatīdama, skaļi atkārtoju:

—  Mans gars ir iebiedēts, stingst sirds man krūtīs… Stiepju rokas pret Tevi, mana dvēsele slāpst pēc Tevis gluži kā pārkaltusi zeme… Līdz ar austošo ritu atsūti man žēlastību, visas manas cerības ir Tevī…

Bet, kādam rītam uzaustot, es pametu savas mājas. Es aizgāju kopā ar tiem, kuri sekoja Jēzum. Mācekļi, sievietes, ubagi un tizlie milzīgs

Ii.tis. Viņu vidū man kļuva mazliet vieglāk. Uz maniem pleciem bija nolaidies tā kā miers. Es gāju un, galvu atgāzusi, vēros debesīs, putnos un koku galotnēs un drīz jau jutos tā, itin kā es lidotu. Kaut arī manas un Jēzus acis pa visu dienu ne reizi nebija sastapušās.

Es tvēru katru Jēzus vārdu, un mani sagrāba šausmas, kad apjēdzu, cik novārtā pamesta, cik nopostīta ir mana dvēsele. Bet Viņš Niicija:

— Nāciet šurp pie manis visi, kas esat bēdīgi un grūtsirdīgi! Es |ns gribu atvieglot. Jo mans jūgs ir laipns un mana nasta viegla…

Laipnīga bija gan Viņa balss, gan acis, gan smaids, gan kustības.

(iicši noraudzījos Jēzus mirdzošajā vaigā, baidīdamās pat pamirkšķināt. Mani skatieni bija kā izsalkušā rokas, kas trīcēdamas satver maizi, kā slīkstošā pirksti, kas pirmsnāves šausmās spēji uztausta glā|)iņu. Katru acumirkli es baidījos Viņu pazaudēt. Viņu zaudēt. Ar acīm biju iekrampējusies Jēzū kā lietuvēna un karsoņa mocīts bērniņš mātē.

— Ņemiet uz saviem pleciem manu jūgu un mācieties no manis, jo es esmu lēnprātīgs un no sirds pazemīgs. Tad jūs savai dvēselei atradīsiet atvieglošanu…

Un nolija šis laipnais Jēzus jūgs uz maniem pleciem kā pavasara lietusgāze uz tīrumu, kas gadu desmitiem nav baudījis veldzi. Cauri asarām ceļu neredzēdama, es metos pie Mācītāja. Nometos ceļos un apskāvu Viņa kājas. Manas asaras plūda uz Viņa putekļu klātajām pēdām. Es atraisīju Viņa sandaļu siksniņas un ar saviem matiem un asarām noskaloju putekļus no Viņa kājām. Tad pūlī kāds skaļi sacīja:

—  Jēzu, šī sieviete, kura pašlaik tevi aizskar, ir grēciniece! Visi to zina. Arī tu, ja būtu pravietis, tad zinātu!

Man pārskrēja tirpas. Kā toreiz — Magdalas laukumā, kad biju novesta Viņa priekšā. Jēzus pieliecās, pārvilka roku man pār matiem un sacīja:

—  Man jums visiem ir kas jāsaka.

—  Saki, Mācītāj, saki! — Cilvēki saviļņojās, ielenkdami mūs ciešā lokā.

—  Vienam naudas aizdevējam bija divi parādnieki. Viens tam bija parādā piecsimt grašus un otrs — piecdesmit. Kad nu tie nespēja atdot, tad viņš abiem diviem atlaida. Kurš tad no tiem to vairāk mīlēs?

—  Man šķiet tas, kam viņš vairāk atlaidis, — teica mans aprunātājs, tikai tagad daudz padevīgāk.

Es uzdrīkstējos pacelt acis uz Mācītāju.

—  Tu pareizi esi spriedis, — Jēzus bilda, un Viņa seju apmirdzēja dīvaina gaisma, kuru jau vairākkārt biju ievērojusi. Tikai tas nebija smaids.

Mūsu skatieni atkal sastapās. Atkal — pēc tās liktenīgās reizes, kad mani vajadzēja nomētāt ar akmeņiem. Sakautrējusies es paklanījos un metos skūpstīt Viņa kājas. Tad ierunājās Jūdass no Kariotas. Viņa zemo un aizsmakušo balsi es spētu pazīt starp tūkstošām.

—  Rabij, kupri tikai kaps iztaisnos. Tavā vietā es aizraidītu šo izvirtušo sievieti jo tālāk no sevis. Marijas lūpas ir skūpstījušas par naudu, bet rokas glāstījušas daudzus vīriešus. Un tagad viņa uzdrīkstas skūpstīt un aizskart Tevi, Dieva Dēls!

Jā, es biju piederējusi Jūdasam no Kariotas ne vienreiz vien, un allaž viņš man bagātīgi bija atlīdzinājis.

—  Jūdas, netiesā otru, lai pats netaptu tiesāts! Jo, ar kādu tiesu tiesā, ar tādu pats tapsi tiesāts. Ko tu redzi to skabargu savas māsas acī, bet baļķi sava paša acī nemani? Liekuli, velc papriekšu to baļķi no savas acs un tad pielūko, kā tu to skabargu no Marijas acs vari izvilkt.

Man pārlija karstums un sārtums. Nokāru galvu un gribēju paslēpt kauna nopliķēto seju zem matiem. Jēzus pieliecās un, saltiem pirkstiem saņēmis mani aiz zoda, neļāva man to darīt.

—  Ar kādu mēru jūs mērāt, ar tādu jums taps atmērīts. Kam maz top piedots, tas mīlē maz. Marijai grēki, kuru bijis daudz, ir piedoti, jo viņa daudz ir mīlējusi… — Jēzus sacīja, ar mirdzošu skatienu ielauzdamies pie manis pašā būtībā.

Viņš ir aizmirsis, ka reiz jau ir man piedevis! Viņš ir mani aizmirsis! Ak, es gribēju izsaukties, dod nepārprotamu zīmi, ka tu mani

itl/slavi! Lai mani ienaidnieki nokaunas, ieraudzījuši, ka Tu, Kungs,

I'.ilidzi man un mani mierini!

Saņēmis mani aiz pleciem, Jēzus palīdzēja man piecelties un klusi li'lca:

— Marija no Magdalas! Es lieliski atceros, ka reiz jau esmu tev piedevis grēkus. Pēc tam tu grēkoji domās kā princese Salome ar savu l/i ikošanos. Tev tavi grēki ir piedoti!

ļēzus man redzēja caur un cauri. Es pieliecos un tikai noskūpstīju Viņa drēbju maliņu.

—  Kas viņš tāds ir, ja arī grēkus piedod kā tas Kungs? — no pūļa uzsauca varizejs, uzmaucis milzīgu melnu cepuri.

—  Es iemetu pasaulē uguni un tagad nu sargāju, līdz tā aizdegsies! Bet jūs visi esat ģeķi un mazticīgi! — negaidīti bargi Jēzus teica un, dziļi nopūties, pusbalsī sacīja man: — Meita, tava ticība tev palīdzējusi! Ej ar mieru!

—  Ak Mācītāj, es neesmu cienīga, neesmu cienīga, neesmu cienīga! Tava žēlastība man ir dārgāka par dzīvību! Es pat nezinu, kā un par ko, mans Kungs, es to esmu pelnījusi?!

—  Kas lūdz, tas allaž dabū, Marija! Un patiesi es saku uz jums visiem — lūdziet, tad jums taps dots. Meklējiet, tad jūs atradīsiet! Klaudziniet, tad jums taps atvērts!

Viņš vērīgi pārlaida mums visiem skatienu, gluži kā kaut ko meklēdams, un, apgriezies riņķī, aizgāja. Bet vēl tik daudz es vēlējos Viņam pastāstīt! Ak, ilgojas pēc Tevis, Jēzu, mana dvēsele slāpst pēc Tevis, mana miesa kā pēc ūdens izkaltušais tuksnesis, kā sausumā saplaisājusī zeme slāpst. Vai patiesi Jēzus manas sirds mēmo kliedzienu bija izdzirdējis, ja, atpakaļ neparaudzīdamies, Viņš teica šādus vārdus:

—  Vai miesai, kas ir dvēseles atkarībā, vai dvēselei, kas ir miesas atkarībā!

Es cietu klusu, jo visi gluži kā putni, kas uzglūn laupījumam, modri mani novēroja. Jūdass Toms, kurš ne par soli neatkāpās no Jēzus un pierakstīja visus Viņa vārdus, izvilcis plāksnīti, ieskrāpēja tajā man veltīto domu.

Jēzus staigāja pa pilsētām un ciemiem, mācīdams un sludinādams ļ Labo Vēsti par Dieva valstību. Ari es gāju līdz ar Viņu. Tagad jau līdz ar Viņu, nevis pūli. Viņu uzticīgi pavadīja divpadsmit apustuļi un sievietes, kas bija izdziedētas no apsēstības un sērgām. Es dzirdēju cilvēkus sačukstamies, ka arī no manis Jēzus esot izdzinis septiņus vellus. Tad, pirkstus pieliekdama, sāku skaitīt. Viņš izdzina no manis skumjas, ar kurām biju piesūkusies līdz pašiem sirds dziļumiem, kas saindēja manas dienas, bet naktis pārvērta par vismelnākajiem bezdibeņiem. Vēl es biju pārpilna ar vislielāko ļaunumu, un visi cilvēki man rādījās kā ienaidnieki, kas vēl ļaunu. Es zinu, ka mani bija pārņēmusi ] lepnība — kā ar dārgiem akmeņiem es lepojos ar savu skaistumu un gudrību to priekšā, kuriem tā visa trūka. Neizjutu žēlastību ne pret vienu — ne pret sevi, ne pret Dieva radībām visapkārt, no aizdomām, ka visa pasaule sazvērējusies gatavo man slazdus, es gribēju tai atriebties. Nekad man nav bijis miera. Izmisums, kārības un kaislības kā ar pātagu trenca mani cauri laikam, kas pret mani bija nejauks…

Milzīgiem pūļiem sapulcējoties un ļaudīm vēl no visām malām steidzoties, Jēzus runāja līdzībās. Katru Viņa vārdu es ieslēdzu sirdi, j tad vai man tos vajadzētu atkārtot arī rakstos? Prieka pārpilna bija mana dvēsele. Apgūlusies tikai par Viņu vien sapņoju. Nakti redzēju Viņu sapnī un par Viņu domāju, tiklīdz biju pamodusies. Viņš bija mans lielais balsts, Viņa spārnu paēnā es priecīgi trallināju.

Jēzus darīja brīnumus. Atskaņas par tiem izplatījās kā varenu viesuļu nestas, tomēr, nelaimīgo izglābis, Mācītājs allaž brīdināja:

—  Pielūko, par notikušo nevienam neko nesaki…

Jēzus brīnumaino spēju mēģināja izskaidrot katrs pats klusībā. Tomēr vispatiesākais ir bijis Lēvijs, Kapernaumas muitnieks, kurš piesauc pravieša Esaijas vārdus:

—  Viņš ir mūsu vājības uz sevi ņēmis un mūsu sērgas nesis… Es jau teicu, ka ne uz brīdi nenolaidu acis no Jēzus un tāpēc zinu, kāda pārcilvēciska piepūle Viņam bija vajadzīga katra brīnuma veikšanai. Es redzēju, kā Jēzus saspringst ar visu augumu — gluži kā zvērs pirms

Ieciena, kā spēks aizplūst pa Viņa rokām, kā Viņš iepleš pirkstus — ^luži kā putns lidojumā spārnu spalvas, kā Viņa piere noraso sīkiem sviedru pilieniem, pietūkst deniņos dzīslas, noraustās sejas muskuļi un skatiens top ass kā iztrīts tērauds. Tikai pūlim tas bija vienalga. I’ēc brīnuma izslāpušie ļaudis ielenca Jēzu, grūstīja Viņu un spaidīja, ka Viņš knapi varēja ievilkt elpu. Itin kā Mācītājs būtu nevis cilvēks, bet pagānu elkdievs, pie kura vien piedūries tumsoņa jau cer uz izveseļošanos. Viss bija atkarīgs vienīgi no paša Jēzus gribas un spējas. Es atceros kā reiz, pūļa plēšus plosīts, Viņš sāpēs iekliedzās:

—  Kas man skaras klāt?

—  Mācītāj, — teica Sīmanis Pēteris, kurš bija nejūtīgs un ciets kā klints, — pūlis tevi spaida un grūsta.

—  Nē! Kāds man ir pieskāries, jo es sajutu, ka mani pamet griba.

Tad kāda sieviete sāka gaudulīgi vaimanāt:

—  Kungs, tā biju es, kas piegāja Tev no muguras un pieskārās Tavām drēbēm!… Divpadsmit gadus es sirgstu ar asinssērgu, daudziem ārstiem visu savu nabadzību esmu iztērējusi, bet nekādu palīdzību neatradu. Kā tikai Tev pieskāros, mans asinsavots tūdaļ izsīka!…

Jēzus piedodoši smaidīja, bet mani piepeši sagrāba neizsakāms žēlums. Es nevarēju saprast šīs sūrās izjūtas cēloni, bet varbūt tikai nebiju vēlējusies atzīties savās sirdssāpēs, ka Jēzus allaž man paliks nepieejams, nesaprotams un neiepazīts. Mīkla. Lielais noslēpums.

Un tomēr visvairāk mani aizkustināja nevis Viņa brīnumdarbi, bet vārdi. Kad Mācītājs sāka runāt, manas dvēseles sāpes pārstāja, brūces aizdzija un rētas izzuda.

—  Svētīgi ir tie, kas garā nabagi, — Jēzus mēdza atkārtot, — jo tā debesu valstība viņiem pieder. Svētīgi tie, kam ir bēdas, jo tie taps iepriecināti. Svētīgi tie lēnprātīgie, jo tie to zemi iemantos. Svētīgi tie, kas izsalkuši un kam slāpst pēc taisnības, jo tie taps piepildīti.

Šāda Viņa runāšana man radīja vissaldāko svētlaimi, jo kas gan cits es biju kā vien briesmīgi nogurusi dvēsele, kā tikai bezgalīgas skumjas, pat vārdos neizsakāma gaidīšana, kā vien mokošs izsalkums un nedzesināmas slāpes?

Kas gan es biju, un kas gan es esmu? Es biju kā maza meitene, kas piedalās vistiņu spēlē: es skrēju caur dzīvi ar raibu lakatiņu aizsietām acīm, un katru, kas tikai pagadījās ceļā, piekļāvu sev klāt, aizskāru, aptaustīju un mēģināju uzminēt — bet varbūt šī arī ir mana vienīgā mīlestība?! Tomēr nē — tā nebija ne šis rakstu mācītājs, ne šis gans, ne varizejs, ne šis muitnieks, ne šis karavīrs, ne šis tirgotājs, ne šis gleznu taisītājs, ne šis rotkalis, ne šis dzejnieks… Nē, šis nav tas cilvēks, nav tas un atkal — nav tas!

Un tagad beidzot esmu atradusi! Aizsējs nokritis man no acīm. Es mīlēju Jēzu. Šī mīlestība bija tūkstošiem reižu lielāka par mani pašu. Tajā es jutos kā kukainītis, kurš piemeties uz milzīga, no visa spēka iešūpota un skanoša zvana. Taču manas domas joprojām palika cilvēciskas domas. Pārmēram cilvēciskas… Un nebija neviena, ar kuru būtu varējusi tajās dalīties.

Es gribētu no Jēzus bērnu. Es zināju, ka Viņš ārkārtīgi mīl bērnus. Cilvēki viņus bieži nesa pie Mācītāja. Viņi lūdza, lai Viņš uzliekot savas svētās rokas mazulītim uz galvas. Bet Pēterim, kurš jutās tāds kā mūsu pulciņa uzraugs, ārkārtīgi patika visu aizliegt. Viņš nevarēja savaldīties, neieļerkšķējies:

—  Mācītājam arī bez jūsu zīdaiņiem ir darba pāri galvai!

Reiz, to izdzirdis, Jēzus sacīja:

—  Laidiet mazulīšus pie manis! Neliedziet bērniņiem nākt, jo tādiem piederēs Debesu Valstība. Tieši šie zīdainlši līdzinās tiem, kuri Valstībā nokļūst. Es patiesi jums saku — kas nepieņem Dieva Valstību līdzīgi bērnam — tajā nenonāks!

Jēzus paijāja bērniņus, uzrunāja tos, smīdināja, bučoja, pacēla rokās un kļāva sev klāt, priekā starodams. Pat paši īgnākie mitējās čīkstēt un pinkšķēt un sāka trallināt, nobaudījuši Viņa svētījuma saldumu. Kad es skatījos uz Jēzu, kurš rotaļājās ar bērniem, mana sirds pieplūda asinīm. Es ģībdama ģību aiz skumjām un žēlabām, no bezgalīgām ilgām un veltīgām alkām.

Reiz, kad es tā mocījos, pienāca klāt Jūdass un, greizi smīnēdams, pajautāja:

—  Vai tu zini, kāpēc Viņš tik mīlīgi šos bērniņus apglāsta?

Es pamiru, jo man šķita, ka Jūdass ir uzminējis manas slēptākās vēlmes. Viņš taču patiešām mani pazina pavisam labi.

—  Nē, es nezinu… — es knapi spēju izburkšķēt.

—  Jēzu grauž sirdsapziņa. Kurš cits, ja ne Viņš, ir vainīgs pie tūkstoš Betlēmes bērniņu izkaušanas?

—  Viņus pavēlēja izkaut Hērods! — es izdvesu caur zobiem, juzdama, ka pēkšņi uzbangojis naids pret Jūdasu man žņaugtin aizžņaudz rīkli. — Kāds ar to sakars Jēzum?

—  Hērods? Bet ko darīja Debesu Tēvs, par kura bezgalīgo žēlastību tik plaši runā Jēzus?!

Jūdasa smaids bija briesmīgs. Es kāroju ar nagiem izdriskāt viņam seju. Bet tieši tobrīd Jēzus pavērsās atpakaļ un, kļaudams sev klāt gaišmatainu meitenīti, jautājoši pacēla uzacis. Varbūt man tikai rādījās, ka acis Viņam bija bardzības pilnas.

—  Tu zaimo Dievu! — es sacīju Iskariotam un devos prom.

Tajā pašā vakarā visu gribēju izstāstīt Jēzum. Lai atvieglotu sirdi.

Viņš izskatījās noguris kā nekad un bēdīgs. Viņš nepieskārās ne ēdienam, ne dzērienam. Baidījos, ka varbūt Viņš būs noklausījies manu un Jūdasa sarunu. Viņš sēdēja nokārtu galvu un šķita neizsakāmi tālu prom no mums visiem. Pēkšņi Viņš piecēlās, pienāca pie manis un, saņēmis pie rokas, pacēla no zemes.

—  Nāc man līdzi! — tikai tik vien Viņš pateica un vairāk neko nepaskaidroja.

Abi gājām klusējot, taču saķērušies rokās.

—  Tavi auskari džinkst kā toreiz, kad tevi pirmoreiz atveda pie manis, — beidzot Viņš ierunājās.

Mēs gājām gar ezeru. Saule rietēja. Vakars bija rāms, kaut kur tālumā rēja suņi. No viņu vaukšķēšanas noskaņojums bija tikai vēl mierīgāks un omulīgāks.

—  Apsēdies! — Viņš bilda maigi, tomēr pavēloši, jo tikai tā Viņš visu laiku runāja ar mani.

Mēs apsēdāmies. Smaržoja pēc kalmēm un dūņām. Bridi pa br dim no ūdens izlēca zivs, saulē uzmirdzinādama sudraba zvīņas, noplunkšķēja atpakaļ, bet šis uzzaigojums bija vislielākā apbrīna vē

—  Esmu stipri noguris, — Viņš klusi teica. — Ļauj, es nolik' galvu tev klēpi!

Nemaz negaidīdams manu piekrišanu, Viņš tā ari izdarīja. M miesa ietrīsējās kā zibens ķerta. Neuzdrīkstējos pieskarties ne Jēz pierei, ne matiem — es, Marija Magdaliete, kurai piederējis tik daud vīriešu!

—  Šodien arī tu biji bēdīga, — saņemdams manu roku, kas neziņā maldījās, un viegli saspiezdams pirkstus, Viņš sacīja.

—  Jā, Mācītāj! Pūlī es sajutos neizciešami vientuļa, lai gan stāvēju Tev gluži tuvu. Mana vientulība bija tik neizturama, ka man nāca raudiens.

—  Daudz ir aiz durvīm gaidošo, bet vientulīgi ir tie, kuri ieies kāzu zālē. — Jēzus paskatījās uz mani, un Viņa lūpu kaktiņos ietrīsuļojās mīklains smaids. — Svētīgi ir tie, kas vientulīgi, jo viņi atradi Valstību, jo viņi to ir atstājuši un atkal tajā atgriezīsies.

Es uzliku savu plaukstu uz Viņa vēsās pieres. Jutos pavisam mierīga un laimīga. Man šķita, ka tieši tā, kļaudamies viens pie otra, divi cilvēki — vīrietis un sieviete — ir izdomājuši vārdu svētlaime.

—  Es nebiju domājusi, — es iečukstējos, — ka cilvēkam ir lemts izbaudīt šādu svētlaimi šajā saulē.

Viņš piecēlās sēdus, apskāva mani un, ar savu elpu apdedzinādams, čukstēja:

—  Cilvēki zina noprast debesu un zemes zīmes, bet nespēj noprast to, kas atrodas viņiem acu priekšā, un neprot tvert šo mirkli.

Piepeši sacēlās vējš.

—  Laiks iet! — celdamies pats un palīdzēdams piecelties man, Viņš sacīja.

Negaidīta vēja brāzma ietrieca manus matus Jēzum tieši sejā. Rietošās saules staros tie šķita sarkani un pār Viņa bālo pieri un vaigiem notecēja kā asinis. Es neuzdrīkstējos to pateikt. Viņš ierunājās pats:

Ja, Marija! Es drīz miršu, l/misumā es sakņupu, bet Viņš ar abām rokām saņēma mani aiz Min lem, aizgrieza prom no sevis un iečukstējās: f ’I’u tikai paskaties…

Netālu pie staltām smaragdkrāsas cipresēm bija piekļāvusies balti lurinota mājiņa. Tās durvis stāvēja vīrietis un sieviete. Vīrietis turēja i iikts bērniņu, bet sarkani ģērbusies sieviete bija grūta un atgādināja nill/.igu magones pumpuru. Uz dienā sakarsušā mājiņas jumta bija apgulušies divi kaķi. Gaisā smaržoja novakars. Man šķita, ka nekad neko nl( alstāku neesmu redzējusi un nu jau nekad vairs arī neredzēšu.

—  Iesim! — saspiezdams manus pirkstus tik stipri, ka es pat salni u sāpes, Viņš teica.

Mēs aizgājām atpakaļ pie pārējiem. Sīmaņa Pētera acis bija skaudi .is, itin kā ar skatienu viņš gribētu pārcirst mūsu abu saķērušās rokas.

I ad domās man atplaiksnījās vārds “pārcirst”, es atkal atcerējos Jēzus seju, kas man vēl nupat bija likusies asiņaina, un baigo teikumu: Jā, Mnrija, es drīz miršu.

Jēzus gatavojās lūgšanai, bet pirms šķiršanās no mums Viņš teica, ka Cilvēka Dēlam esot lemts daudz ciest no tiem vecajiem un augstiem priesteriem un Rakstu mācītājiem, šaustītam un nokautam tapt un Irešā dienā augšāmcelties. Viņam patika runāt mīklās, Viņš pārlaida mums skatienu, tik tikko apvaldīdams smaidu, reizēm pat smējās, vienīgi acis allaž palika skarbas.

Šajā vakarā Viņš vēlreiz pienāca pie manis, nopaijāja man vaigu un klusumā, kas pēkšņi bija iestājies, jautāja:

—  Nu, kamdēļ gan es izraisu tevī tik briesmīgu žēlumu? Pamēģini atbildēt vismaz pati sev…

—  PAMĒĢINI ATBILDĒT VISMAZ PATI SEV, — teica Norma, nolēmusi — bet varbūt tā prasīja instrukcijas — šajā seansā jau atteikties no oficiālā “jūs”. — Nu kamdēļ šis cilvēks izraisījis tevī nepārvaramu žēlumu? Vai viņš to izraisa vēl joprojām?

Gulēdama uz kušetes, Vika aizklāja seju ar rokām un tik tikko dzirdami izdvesa:

—  Tās ir ilgas pēc Zaudētās Paradīzes.

—  Kas?

—  Tās ir ilgas pēc Zaudētās Paradīzes.

—  Kas?

—  Tās ir ilgas pēc Zaudētās Paradīzes. Es pati to aptvēru tikai pavisam nesen. Mana mīlestība uz viņu ir bijusi un ir vēl aizvien ilgas pēc Zaudētās Paradīzes.

—  Varbūt tu varētu paskaidrot tā, lai saprotu arī es?

—  Kas gan te būtu skaidrojams? Vārdu sakot — briesmīgas alkas pēc tā, kas nav iespējams, kas nav sasniedzams, ko nav iespējams ne remdēt, ne apmierināt… Pat tad, kad biju kopā ar viņu, pat mūsu abu visaugstākās tuvības brīžos es nejutos pilnīgi laimīga. Gluži pretēji — mani urbtin caururba sāpes, bet reizēm es pat izplūdu asarās, jo Zaudētajā Paradīzē nevar atgriezties… Viņš to zināja, tāpēc nekad mani nežēloja un nemierināja. Viņš gulēja blakus un klusēja. Bet klusums pār mums bija smags un milzīgs — kā Heopsa piramīda. Vēlāk raudāju ari citu vīriešu apskāvienos, taču tas bija tāpēc, ka ilgojos nevis pēc Paula, bet pēc Zaudētās Paradīzes. Šīs neprātīgās ilgas manī bija pamodinājis viņš…

—  Vai vienmēr esi raudājusi un ilgojusies tikai pēc viena — Zaudētās Paradīzes?… Varbūt tu izstāstīsi, kādas bija tavas attiecības ar tiem, kurus nosauci kā citi vīrieši?

Vika sāka raudāt, ieplestiem pirkstiem satvērusi seju. Miklie, čukstus izrunātie vārdi izslīdēja viņai pa pirkstu starpām kā mazas zivtiņas:

—  Ak mans Dievs, nu, kā gan jūs nesaprotat? Es mīlēju Paulu. Un mīlu viņu līdz šim brīdim. Nu ir taču tādas jūtas — mīlestība… Kāds tam sakars ar citiem vīriešiem? Iesākumā citi bija līdzeklis, lai es varētu aizmirst Paulu, pēc tam — veids, kā atriebties…

—  Atriebties viņam?

—  Pirmām kārtām — viņam. Vēlāk manas attiecības ar tā sauktajiem citiem vīriešiem pārvērtās par atriebšanos visam viņu dzimumam.

—  O, tā ir labi pazīstama situācija! Un — kad tu sāki atriebties?

— Tad, kad nodzinu kailu galvu, man šķita, ka nespēšu vairs pai iest nevienu no viņiem. Pauls mani bija stipri izlutinājis. Likās, es vairs nevarētu gulēt ar vīrieti, kuram ir netīras panadzes vai ari kuram ir paradums urbināt degunu un domīgi nopētīt, ko no tā ir izvilcis, kurš, pat par mīlestību runādams, klakšķinās mēli — izsūkājot pagājušo vakariņu atliekas no saviem bojātajiem zobiem. Es nevaru būt ar vīrieti, kuram mute dvako kā cigarešu galiem pilna trīslitru burka vai kā pārrūguša vīna pudele un kuram miesa iesit nāsīs gargabalnieka autu smaku, kad ir skrējis piecas dienas bez atpūtas.

—  Pēc kā oda Pauls?

—  Pauls? — Vika atmeta rokas uz abām pusēm un stingi blenza griestos. — Viņš smaržoja tā, kā smaržo laimētājs. No tiem, kuri laimē vienmēr un visur. Viņš smaržoja pēc tīras, baltas, mierīgas un līksmas uzvaras. No viņa nekad nesitās pretim ne visniecīgākā bezcerība vai izmisums. Nekādu sviedru, nekādas piepūles vai neveiksmes. Reizēm viņš smaržoja kā kalnu gaiss — man reizēm pat apreiba galva. Reizēm — pēc vīraka. Šīs smaržas, kas pielipušas miesai un piebirušas matos kā smiltis, viņš atnesa no baznīcas.

—  Un kad tu mēģināji aizmirsties ar citu vīrieti? — Divus pēdējos vārdus Norma izrunāja gluži kā visai bezkaunīgu iesauku.

—  Nākamajā naktī pēc tam, kad viņš mani pameta.

—  Tik drīz?

—  Nūjā. Jūs gribat, lai es izstāstu?

—  Arī tev pašai nenāktu par ļaunu izstāstīt. Nevienam taču par to vēl neesi teikusi, vai ne?

—  Esmu. Es aizgāju pie Paula uz grēksūdzi. Pēc nodevības bija pagājušas knapi dažas stundas. Es visu izstāstīju. Ar vissīkākajām detaļām. Viņš man uzlika grēku izpirkšanu un deva grēku atlaidi! — Vika griezīgi nosmējās.

—  Tev šķita, ka šādi būsi viņam nodarījusi sāpes?

Norma piegāja pie kušetes un nostājās Vikai galvgalī, sakrustojusi rokas uz krūtīm.

—  Nē! Es gribēju nodarīt sāpes sev pašai. Un vēl — izsūdzēt grēkus. Pauls bija mans biktstēvs.

—  Re, kā? Varbūt vēl reizlti tomēr tu izstāstīsi ari man?

Norma piesēdās uz kušetes maliņas.

—  Labi, es to izdarīšu! Tātad nākamajā dienā pēc tam, kad viņš mani pameta, es sajutu, ka ilgāk vairs nespēšu izturēt savās mājās, savās istabās un savā gultā. Par katru cenu man vajadzēja tikt no turienes laukā. Par katru cenu. Ar svaigi noskūtu galvu es dienā nekur nebūtu uzdrošinājusies iziet. Gaidīju nakti. Kad sametās tumšs, uzmaucu galvā melnu cepuri un devos uz pilsētu. Vai jūs esat redzējusi Viļņu nakti?

—  Jā! — Norma atslējās pret sienu un neērti piespieda Vikas kājas. — Protams, esmu redzējusi.

—  Patiešām — naktī? Nakts ir tas laiks, kad sen jau ir slēgti visi restorāni, kafejnīcas un bāri. Kautiņi beigušies. Nakts — kad izdziest gaisma visos logos un vairumā ielu, kad tiem, kuri ir visdziļāk vīlušies, un lielākajiem grēciniekiem pat baznīcas ir slēgtas. Nezinu, vai var būt vēl kāda cita pilsēta, kas ir tukšāka par Viļņu naktī. Jutos tajā kā svešķermenis, kā ass krislis, kas iekritis milzīgā, plati atvērtā aci. Nakts Viļņai cilvēks itin nemaz nav vajadzīgs, tāpat kā cilvēks nav vajadzīgs kalniem, bezgalīgiem ūdeņiem, tuksnešiem vai mūžamežiem. Klīdu es ilgi, un man bija pietiekami daudz laika par to padomāt. Lūkojos uz neapdzīvotajām mājām ar mūžīgi aiznaglotiem logiem. Es blenzu uz tiem, gluži kā tajos būtu ieslēpta kāda mīkla, kura — plīst vai lūst — man ir jāuzmin. Un, mezdama kādu desmito loku pa bijušo geto kvartālu, es to uzminēju… — Vika izplūda tajos savdabīgajos smieklos, kas vienā acumirkli spēj pārvērsties asarās.

—  Varbūt man ari tu pastāstīsi mīklas atminējumu? — Norma spēcīgi saspieda viņas delnu.

—  O, jā! Man ienāca prātā, ka tad, ja es padarīšu sev galu, iegājusi neapdzīvotā mājā, kādu pusgadu neviens nevarēs atrast manas miesas. Es būtu pazudusi bez vēsts, tas ari viss. Allaž esmu iztēlojusies tikai vienu vienīgu pašnāvības veidu: jāpārgriež vēnas. No visiem pā-

nļjiem veidiem man bija bail. Taču ari šim vienīgajam vajadzīgs daudz laika, vienmēr pastāv briesmas, ka tevi kāds ņems un pārsteigs nozieguma vietā. Aizgādās uz slimnīcu, reanimēs, sašūs, sagrūdis iekšā neiroleptiķus un tā tālāk. Lieliski iztēlojos drausmīgās asiņu peļķes, pa kurām šim kādam vajadzēs stampāties. Bet vecajās mājās ar aiznaglotiem logiem neienāks neviens glābējs. Asinis sasūksies drazās, putekļos un ar zemi klātajā satrunējušajā un irdajā grīdā. Neviens netraucēs viņam bēgt. Laika cik uziet, lai varētu nomirt…

—  Vai par veco māju tu padomāji? Kāpēc tai būtu jākļūst par tavas briesmīgās nāves liecinieku?

—  Nē, tas man neienāca prātā. Tieši viņu es izvēlējos — tādu bez logiem, aklu un pavisam beigtu — un iegāju iekšā. Somiņā man bija manikīra šķērītes. Es zināju, kā tas ir jādara. Vispirms jānosien roka mazliet augšpus elkoņa un jāpapumpē — kā pirms iešļircināšanas.

1 )ūre jāsavelk vismaz desmit vai divdesmit reižu, lai pietūkst vēnas, tad saite jāpalaiž vaļā un dzīslas vairākās vietās jāpārgriež ar asmenīti vai šķērītēm vai pat jāpārkož. Es biju sagatavojusies to darīt…

—  Un kas tev to liedza? — Norma appētīja un paglaudīja plaukstas locītavu, uz kuras nebija nekādu pašnāvības zīmju. — Vai tu nobijies?

—  Nē, itin nemaz. Palaizdamas mani iekšā, ārdurvis vērdamās iečīkstējās un man aiz muguras spalgi aizcirtās. Tumsa dvakoja pēc kaķiem, slapjām lupatām un nezin kāpēc — upes dūņām. Man iepretim bija kāpnes. Kāpu taustīdamās un ķerdamās aiz neredzamiem priekšmetiem, klupdama un ar aspurnu kurpītēm šķaidīdama stikla lauskas. Otrajā stāvā pavērās liela telpa — varbūt zāle, varbūt gaitenis. Izdzirdēju balsis un mūziku. Piepeši melnā siena pavērās un izsprāga žilbinošas gaismas kūlis. Es sastingu. Es ieraudzīju cilvēku. Viņš pārgāja šķērsām pāri telpai, kura no melnas bija pārvērtusies zilganpelēka. Viņš apstājās pie cauruma, kas kādreiz bijusi izeja uz balkonu. Viņš svilpodams mīza. Mēness apspīdēja strūklu kā tādu romantisku fontānu. Pat gribēdams tādu nevar izdomāt!

—  Tu neesi teikusi, ka bija mēnesnīca.

—  Protams, bija. Mēness un garas sirreālistiskas ēnas kā de Kiriko gleznās. — Iekodusi lūpā, Vika apklusa.

—  Stāsti tālāk, labi?

—  Gribēju laisties lapās, bet kurpes papēdītis iesprūda izpuvušas grīdas šķirbā. Spēru soli un ar vienu kāju kļuvu basa. Iesaucos, palēcos tālāk, zaudēju līdzsvaru un gandrīz pakritu. Gaisma jau spīdēja taisni acīs. Cilvēks pagriezās un mani ieraudzīja. Bez kurpes es nevarēju bēgt. Un arī negribēju… Pogādams ciet bikšu priekšu, viņš nāca man klāt.

—  Izskatās, ka esam sagaidījuši ciemiņu, — pienācis cieši klāt, viņš teica. No viņa uzplūda lētu smēķu un alkohola dvaka. Es klusēju.

—  Pie kūrējā tu atnāci, mazais? — uzkāris man uz pleca smago ķetnu, viņš jautāja.

—  Ne pie viena. Es pazaudēju kurpi.

Viņš uzšvirkstināja sērkociņu. Otru. Trešo. Viņš pastiepa man kurpīti. Viņš paņēma mani uz rokām un sēkdams nesa. Viņa kumbrs bija slapjš no sviedriem, krekls atpogāts, krūtis briesmīgi spalvainas. Nevarēju un nevarēju saskatīt viņa seju. Istabā sēdēja pieci. Trīs puiši un divas jaunkundzes. Dega elektriskā spuldzīte. Spēlēja maģis. Viņi bija iekārtojušies pavisam ciešami. Te bija divas izdilušas guļvietas, četri šķībi krēsli un uz oranžiem ķieģeļiem nolikts dēlis galda vietā. Uz sienām ņirbēja īsti grafīti šedevri.

—  Kas šie viņi bija?

—  Es nezinu. īpatnēji alternatīvie jaunieši, saģērbušies melnās drēbēs un ādas jakās. Mani nolika zemē. Tam, kurš mani atnesa, bija kādi divdesmit gadi — prāvu boksera seju, pieplacinātu degunu un asinīm pierietējušām apreibušām acīm.

—  Es jums atstiepu Pelnrušķi. Viņa bija pazaudējusi kurpīti, — viņš teica piesmakušā balsī, uzsita ar plaukstu man pa pakaļu un noņēma cepuri.

Ieraudzījuši manu pliko pauri, viņi sāka aplaudēt, dauzīt kājas un gaudot, itin kā es būtu kāda superzvaigzne. Viņi varmācīgi neklupa virsū. Viņi deva iedzert. Viņi dzēra šņabi. Virsū uzdzēra ūdeni ar bal

tam duļķēm, laikam slikti izšķīdinātu C vitamīnu, no trīslitru burkas. Bokseris — kā izrādījās, tāda ari bija plakanģīmja iesauka, pirms trim dienām esot iznācis no cietuma. Viņa sagaidīšana vecā mājā turpinoties jau trešo diennakti.

Apsēdos izgulētajā guļvietā. Visi bez pārtraukuma paijāja manu pauri, itin kā tas būtu kāds maģiskais akmens, kuram pieskaroties var iegūt nemirstību. Es iegrimu reibinošā, visu pārņemošā nejūtīgumā. (ialvā kā glumas garastainas ķirzakas ložņāja visdīvainākās domas. Brīžiem man šķita, ka esmu jau mirusi. Varbūt esat dzirdējusi par teozofu teoriju, no kuras izriet, ka mirušajiem dvēsele augšāmceļoties un padsmitiem vai pat vairākiem desmitiem dienu maisoties pa vidu dzīvajiem, neapjēgdama, ka miesas, kurām tā piederējusi, ir jau apbedītas? ļo ciešāk dvēsele ir pieķērusies zemes esmei, jo ilgāk tai šķiet, ka viņai vēl aizvien pieder svarīgākais materiālās pasaules atribūts — miesa. Tāpēc tā monotoni un ietiepīgi atkārto visu ikdienišķo rituālu: ēd, guļ, pastaigājas, ķeras pie darba un vēršas pie cilvēkiem. Turpretim cilvēki to vairs neredz un nedzird, nesaož un nesatausta…

Ak, nē! Es nebiju apsēsta miroņa dvēsele, kurai piemīt ieradums dzīvot! Mani uzrunāja, glāstīja un dzirdīja, bet visā manā būtībā sīktin sīca kaut kas baismīgi svešs. Tad man atausa atmiņā cita teorija, kuras būtība ir tāda, ka pēc spēcīga šoka, satricinājuma vai arī galīgas bezcerības mirkļos dvēsele uz īsu laiciņu varot pamest miesas. Bet miesas paliekot absolūti tukšas kā neapdzīvota māja, kurā varot ielīst kurš katrs — zaglis, klaidonis vai pašnāvnieks. Laikam tā būs noticis ar mani. Baisi svešā dvēsele kā pārlietas asinis izplūst pa visu manu augumu. Tāpēc es vairs nejūtu ne sāpes, ne ilgas, ne žēlumu, ne sirdsēstus. Mani nekrata atmiņu drudzis. Vārds mīlestība man nozīmēja tikpat daudz cik īlens vai mieles, vai jebkurš cits vārds. Neviens nebūtu spējis mani pārliecināt, ka pastāv jūtas, kas cilvēku ierauj dionīsiskā, vīnu un asinis šļācošā virpulī. Mīlestība un visas pārējās jūtas un sajūtas — vai tikai tā nav tukša izdoma, es prātoju un, lai varētu par to pārliecināties, iekniebu sev rokā un iekodu mēlē. Miesa bija nejutīga. Tāpat kā dvēsele.

Viens pārītis sāka mīlēties uz gadu desmitiem nemazgātās grI-1 das, pēc Kortāsara parauga paklājis apakšā avizi. Otrs pārītis bučojāJJ un izdvesa lipīgus čāpstienus, kas līdzīgi skaņai, kāda rodas, pa pārā šauru trauka kakliņu krītot laukā galertam.

—  Visi eņģeļi ir lūrētāji… — nodziedāja slaids garkājains puisis,! iesperdams kādam pa pliko pakaļu, kas baltoja melnajā mīlnieku ņu« dzeklī uz grīdas.

Es izgāju gaitenī. Garkājis iznāca man nopakaļ. Rokā viņš turēja! saplīsušu glāzi, kurā bija ielikta degoša svece.

—  Es apgaismošu ceļu skaistajai kundzei! Tu varbūt gribi izmīz-ļ ties? Mūsu skuķi tādas lietas nokārto viņā kaktā.

—  Nē, negribu…

Neko es negribu. Es ielīdu šaurā istabelē, galīgi tumšā, jo vienīgais! logs bija aiznaglots ar dēļiem. Garkājis ienāca līdzi, turēdams sveci paceltajā rokā un iztašķīdams mūsu spirinošās ēnas uz sienām, grīdas un 1 griestiem.

Es apsēdos uz palodzes. Viņš — man iepretim uz sarūsējušas, sei] fam līdzīgas dzelzs kastes. Sveci viņš nolika sev blakus. Ceļgali mums saskārās. Viņš saspieda manus pirkstus ar savām sasvīdušajām plaukstām. Garkāja zods no vairākas dienas neskūtās bārdas bija zilgans. Es jau zināju, kas tagad notiks. Viņš piecēlās, klupa man virsū un skūpstīja.

—  Ū, tu noteikti eši baigi pieredzējuši šitajāš lietāš! — nezin kāpēc sācis svepstēt, viņš berbelēja. — Pašaki, cik tev gadu?

—  Nē, es neteikšu! Un tev?

—  Šeptiņpadšmit. Vai tev būš kādi trīsdesmit?

—  Apmēram…

—  Oi, kā eš tevi gribu! Eš nāvīgi gribēju nojāties ar pieredzējušu sievieti. Tādu kā tu.

—  Es esmu mīlējusi tikai vienu vīrieti. Mācītāju. Tu vari iztēloties, cik pieredzējis mīļākais viņš varēja būt, — es teicu tādā tonī, itin kā stāstīdama par aizpērno sniegu. — Tā ka, mazulīt, ne ar ko nevarēšu tevi pārsteigt.

Viņš noāva man kurpes. Viņš novilka man zeķes. Viņš nomauca in.iii biksītes. Viņš sarāva uz augšu manus svārkus. Viņš atpogāja man Muziti.

—  Pupi mani pataiša taišni traku!

Es sēdēju, salikusi rokas sev uz cepures. Es vēroju Svepsti kā cilvēku, kurš nopūlas ap man pilnīgi svešu un neinteresantu mehānismu.

— Noliec šavaš kājiņaš šite, tev būš ērtāk! — viņš čukstēja, pasliedams manas kājas uz ledus aukstās dzelzs grabažas. Ar sveci rokā viņš stāvēja starp manām ieplestajām kājām un elsa neizsakāmiem rāvieniem, gluži kā mirdams. Varēja domāt, ka šo liesmu viņš ir nozail/is un, vajātāju trenkts, briesmīgi ilgi skrējis.

—  Paņem šveci un paturi! Nolaid zemāk, vēl zemāk! Tā, tagad ir l.ihi…

Sažņaudzu glāzi un paklausīgi nolaidu tā, kā viņš bija prasījis — sev starp kājām. Puisis nometās uz ceļgaliem. Viņš sēca, kā cīnīdamies tir nāvi. Es pacēlu sveci augstāk, lai netraucētu viņam. Viņš ieurbās manī ar garu, izveicīgu mēli un zīšus iezīdās ar kārajām lūpām. Ar kājām es saspiedu viņa galvu. Ar ciskām es jutu, kā pulsē Svepsta sviedriem noplūdušie deniņi. Es atgāzos atpakaļ. Sveci es pacēlu sev pie acīm. Es skatījos uz raustīgo liesmiņu. Es sajutu, ka manā vēderā, tā pašā apakšā, kaut kas iekustas iekšā un sāk stumdīties gluži kā pamatīga zivs. Cita dzīva būtne, kas atradās manī, pavēra man muti un sāka izdvest kunkstus, ieturot starp tiem pauzi — baigi un stiepti kā pūce.

Svepstis pieslējās kājās. Ziņkāri, itin kā nekad es nebūtu redzējusi kaislības pārņemtu vīrieti, vēroju slapjo, pietvīkušo seju ar puspievērtām, stiklainām acīm un sarkanām, pietūkušām lūpām.

—  Vai šlikta šlimība tev nav, mazā?

—  Nē, nav!

— Nolaid šveci, paškaties, cik te ir šmuki!

Es nolaidu sveci. Es skatījos uz viņa milzīgo locekli un jutos kā atnācēja no citas planētas, kurai nav itin nekādas nojausmas, kam gan šis daikts ir derīgs. Acis man pievērās, sveces liesma starp skropstām

ņirbuļoja kā varavīksnes drumslas. Es vēroju, kā viņa fails virzās tuvāk, uzmanīgi un maigi, itin kā apošņādams manu maksti, pēc tam ienirst iekšā kā sprigans un plēsonīgs zvērs svešā alā. Melnajā ēnā vēdergali mums pilnīgi sakļaujas, attālinās, atkal sakļaujas, attālinās, augšas saaug kopā un sakūst kā divi lieli verdoša stikla pilieni. Es izlaižu no rokām sveci, gaisma saplīst, es iegrimstu tumsas bezdibeni, kā prātu zaudējusi ar rokām kļauju klāt viņa mētāto galvu un iecērtu zobus tvirtajā septiņpadsmitgadnieka kaklā…

Atjēgusies es ieraudzīju durvīs karājamies ugunīgu bumbuli. Gaismodams ar aizdedzinātas avīzes lapu, mūs vēroja Bokseris.

—  Visi eņģeļi ir lūrētāji… — es iedziedājos.

Svepsta smagā galva vēl joprojām raustās, atspiesta man pret krūtīm. Es aizgrūdu viņu prom. Viņš bija līdzīgs slīkonim: slapji sapinkājušies mati, spīdīga seja, caur pievērtajiem plakstiem atspīd acu baltumi, ar sviedriem notecējis zods un pavērta mute, kas tik tikko spēj tvarstīt gaisu.

Boksera lāpa, pārvērtusies par sārtu, liesmoja istabas kaktā. Es pacēlu no grīdas cepuri, nopūtu no tās putekļus un uzliku galvā. Lēni saģērbos un izgāju no šis mājas. Kūkumu uzmetis, Bokseris nāca no aizmugures. Es nejutu itin neko, tikai domāju — vai es esmu dzīva vai mirusi?

Nonākusi pie savas mājas, kāpdama pa kāpnēm un slēgdama vaļā dzīvokļa durvis, es arvien spēcīgāk un spēcīgāk izjutu dzeļošas bailes, ka manās istabās ņudzēt ņudzēs spoki, rēgi un gari. Man uzglūnēja mīlestības atmiņas, lai mestos virsū un saplosītu gabalos. To es izjutu, tiklīdz biju iegājusi priekšnamā. Tas nozīmē, ka esmu dzīva! Bokseris ielavījās man līdzi.

Mēs apsēdāmies pie galda. Mēs dzērām kafiju. Mēs smēķējām. Viņš kustināja lūpas. Tas nozīmē, ka viņš runā. Tomēr vārdi līdz manīm nenonāca. Nekad vēl es nebiju redzējusi tik neglītu seju…

Manā istabā visu bija pārklājuši atmiņu putekļi, kas bija saistīti vienvienīgi ar Paulu. Tie uzvirpuļoja ne vien no manas visniecīgākās sakustēšanās, bet arī no dziļākās nopūtas.

— Ej prom! — es teicu, kamēr Bokseris pārlēja mani ar bēdīgu vārdu straumi. Es dzirdēju tikai žēlu čirkstoņu, itin kā vējš virinātu simtiem mazu durtiņu neiesmērētās eņģēs. — Ej prom! — es atkārloju, stumdama viņu gaitenī. — Ej prom, es vairs nespēju uzturēties ilgāk kopā ar tevi!

Es atvēru durvis uz kāpņu telpu.

—  Vai drīkst — pirms aiziešanas es tevi nobučošu?

—  Bučo! — es atbildēju, pastiepdama viņam pretim lūpas, gluži kā tās nebūtu manas miesas daļa, bet sejai pārsieta sarkana zīda lente.

Itin viss bija svešs. Svešs skūpsts, svešas lūpas, sveša mēle, sveši zobi, svešas siekalas un svešas nopūtas. Es nezinu, vai pastāv kaut kas vēl stiprāks un nežēlīgāks par miesas atmiņu! Es grūdu Bokseri prom, taču viņš neveikli nometās uz ceļiem un apskāva manas kājas. Acis viņam bija pilnas asaru, bet kā stiklam piespiestā plakanā seja — raudu izķēmota.

—  Es tevi lūdzu, nedzen šonakt mani prom! Es tevi lūdzu, atļauj man palikt… Es lūdzu un zvēru, ka tev nepieskaršos, tikai nedzen mani prom! Es esmu tevi atradis un vājprātīgi baidos pazaudēt! To es nepārdzīvošu… Nepārdzīvošu! Apžēlojies par mani! Apžēlojies!

Apžēlojies! Aizvakar — ak debess! — jau aizvakar šo pašu vārdu, šajās pašās durvīs biju izraudājusi es. Aizvakar es nozvērējos, ka nekad neatgrūdīšu citu cilvēku, kurš lūdz apžēlošanos. Es biju nozvērējusies, tik baismīgu sāpju sažņaugta, kā zvēr spīdzinātās raganas. Kad var apzvērēt visu ko… ,

Es apsēdos uz grīdas un sāku nevaldāmi raudāt. Viņš piemetās man blakus. Ari viņš šņukstēja. Durvis uz kāpņu telpu joprojām stāvēja puspavērtas.

—  Tu tā māki bučoties… Es nebūtu lūdzis atļauju palikt, ja nebūtu šitādi skūpsti… Tu tā māki bučoties, un tāpēc es uzdrošinājos…

—  Tas nebiji tu, kuru es skūpstīju! — elsu aizžņaugta, es izspiedu caur zobiem. — Tas nebiji tu… Ne jau tev es ļāvu palikt, es vienīgi izpildīju to, ko sev biju nozvērējusies aizvakar, kad mani pameta, kaut arī es lūdzu, lai apžēlojas par mani…

Melnas asaras pakšķēja manās plaukstās. Skropstu tuša koda acīs. Mēs atgriezāmies istabā. Atmiņas bija saplūdušas tajā kā indīgas gāzes. Visu es skatīju caur šo gāzu iedzelteni zilgano dūmaku.

—  Es varu atriebties tam, kurš tevi ir atstājis! Tikai pasaki, ko tu gribi. Pat to, ja tu vēlies, lai viņa vispār vairs nebūtu…

—  Nē! — es iekliedzos tā, itin kā jau redzētu, ka Bokseris ir atvē* zējis cirvi un zogas tuvāk Paulam. — Nē, nē, nē! — es bļāvu un pati nobijos no savas balss.

Es uzklāju gultu, kas sūkšus bija piesūkusies ar atmiņām. Es apgulšos, un palagi mani saēdis kā Mēdejas saindētās drēbes Jāsona jauno sievu.

—  Tu apsolīji, ka gulēsi uz grīdas.

Tikpat labi viņš būtu varējis apsolīt, ka aizlidos uz Mēnesi.

Šai naktij vajadzēja mani iznīcināt. Vienaldzīgi es ļāvos, lai Bokseris gulstas man virsū un varmācīgi izdarās ar mani visos iespējamos paņēmienos.

—  Oi, — viņš sauca, — nekad man nav piederējusi tik brīnišķīga, tik baudkāra un i/.virtiga miesa! — viņa balsī, kas nupat vēl bija lūgusies un raudājusi, ieskanējās piesātināta uzvarētāja tonīši. — Tevi tikai vajag jāt no rīta līdz vakaram, no vakara līdz rītam no visiem galiem un pa visiem caurumiņiem… — Vergtura intonācijas pastiprinājās. — Nu, nāc šurp, nāc šurp, sēdies man virsū uz mutes!

Paklausīgi izpildīju visas Boksera vēlmes. Tas bija pašiznīcināšanās un pašnāvības neprāts, bet viņš domāja, ka tā ir saldkaisle. Es ne reizes neatvēru acis. Viņš šo manu viltību pamanīja.

—  Nu, taisi Vaļā acis, taisi vaļā… Es speciāli ieslēdzu gaismu, lai tu, visu redzēdama, sakaišļotos vēl nāvīgāk. To jau es zinu, ka tu esi mēmiķe. Man arī gandrīz nokodi mēli! Ei, acis neturi ciet! Tas man nepatīk! — Tā bija par sevi pārliecināta, iebildumus nepanesoša un bez ierunām paklausīt paģēroša vergtura balss. — Nu, taisi vaļā, tu tikai paskaties, ko es tagad darīšu! Ei, es tev noliešu ar smāķi visu ģīmīti, visu tavu fantastiski noskūto galviņu! Nu, priecājies, priecājies, priecājies!!!

Bokseris patiešām līksmojās. Kā vājprātīgs. Es atvēru acis. Es gan-

iln/ apvēmos, kad siltais, glumais šķidrums sāka šļākties man pār

sajaukdamies ar asarām, kas vēl aizvien bija melnas.

—  Redzi nu, no laimes tu pat apraudājies!

Žagodamās es pagriezos pret sienu. Nākamajā dienā es ieraudzīju savu zobu atstātās pēdas uz koka gultas malas. Mans īpašnieks nevarēja vien norimties.

— Nu, neesi tik ļengana, nu nu, nu nu! — viņš atkārtoja, kā ar palagu šaustīdams nodzītu zirgu. — Tev ir bišķlt jāpapūlas, nu, ja f.',i ibi, lai mēs varam līksmoties līdz ritam!

—  Es esmu nogurusi, — es noberbelēju, sajuzdama tādu smagumu, itin kā piepeši mani būtu ielijis visu pasaulē pazemoto sieviešu nogurums.

—  Nu, nu, pagriezies uz manu pusi! Es gribu gulēt, ar tevi apkampies!

Es jutos kā cilvēks, kurš ir spārdīts, sists un spīdzināts, līdz zaudējis samaņu, un kuram, uzgāžot aukstu ūdeni, atkal pavēl celties kājas. Es apgūlos augšpēdu. Viņš norāva man segu. Es gulēju spilgti apgaismota — kā uz operāciju galda.

—  Nu, un tagad parādi, kā tu apmierini pati sevi, kad pa rokai nav neviena vīrieša. Nu!

—  Ar masturbāciju es nenodarbojos! — es izgrūdu caur zobiem un izdzirdēju, ka tie man nošņirkst.

—  Nu, nu, nestāsti pasaciņas! Parādi, man būs patīkami paskatīties. Nu!

Pavēlošā kustībā viņš salika manas rokas vēdera apakšā. Es gulēju kā nevainīga meitene — acis aizvērusi un trīsošām rokām piesegusi kaunumu.

—  Rādi nu, rādi, tev jau pašai ari būs tīkami! Nu!

—  Ar masturbāciju es nenodarbojos! — es atkārtoju vēlreiz.

—  Labi, lai paliek! Nāc tuvāk, es tevi apskaušu! — izslēgdams gaismu, viņš iečukstējās.

Es ļāvos, lai mani apkampj viņa spalvainās pērtiķcilvēka rokas un kājas. Viņš man čukstēja ausi:

—  Vai, cik tu garšīgi smaržo, cik tu garšīgi smaržo!… — Tā bija viņa spermas smarža, un es atkal sāku žagoties, kurpretim Bokseris domāja, ka es smejos. — Es jau manu, ka tu sāc atgūties. Tūlīt es ari atgūšu spēkus, uzgaidi! Tas būs mūsu noslēpums! Pa dienu mēs dzīvosim kā visi cilvēki, vienā mierā pastaigāsimies pa ielām, darīsim savus darbus, un neviens nezinās, ka mums pieder tādas naktis, kādas viņiem pat sapņos nav rādījušās! — viņš triumfēja kā cilvēks, kurš ir uzgājis zelta āderi.

Boksera vārdi gūlās man virsū kā ietves plāksnītes. Zem to svara es vaidēju. Taču viņš nodomāja, ka man atkal ir uznākusi iekāre, un viņš savus alkainos pirkstus iebāza starp manām slapjajām ciskām.

—  Es gribu gulēt! — es meloju, tāpēc ka patiesībā es vēlējos nomirt.

—  Nu, tad migsim ciet! Iedomājies, cik jauki no rīta būs celties! Mēs nomazgāsimies. Es redzēju, cik liela ir tava vanna. Mēs paēdīsim brokastis. Mēs izdzersim kafiju. Klausīdamies mūziku, mēs uzsmēķēsim. Bet pēc tam…

Stop! Tu aizgāji par tālu! Tu ienāci aizliegtajā teritorijā, kurā nokļuvušie tiek iznīcināti! Es aizgriezos pret sienu.

—  Tu taču zini, cik patīkami no rīta pamosties blakus mīļotajam cilvēkam?!

Es zinu. Visi zina. Daudz skaidrāk nekā sniegā mirdzošu atklāsmes zīmi es redzēju, ka šķiršanās no Paula man ir pareģojusi pasaules galu, bet pamošanās no rīta blakus Bokserim nozīmē baigu, apokaliptisku bojāeju. Jau svīda gaisma. Sāka čivināt putni. Viss bija tāpat kā tajos rītos, kad pamodusies vēros sejā aizmigušajam Paulam un man šķita, ka esmu iepazinusi laimes būtību. Es pazīstu laimes būtību…

—  Ej prom! — es teicu, lai gan caur spīdzināšanu no manis izdabūtais zvērests liedza man to teikt. — Ej prom! Piedod man, tomēr ej prom! Es nevaru tev blakus aizmigt. Jo vairāk es nevaru tev blakus pamosties. Es mīlu citu cilvēku. Es sajukšu prātā, ja pamodusies atradīšu sev līdzās tevi, nevis viņu. Ej prom…

Sāku raudāt skaļā balsī.

—  Nu, tu tikai nepinkšķi! Es redzēju, cik briesmīgas sāpes viņš U'V ir nodarījis. Tu tikai pasaki, ko gribi. Ja gribi — es viņa mašīnai atvienošu bremzes. Ja gribi — es pielaidīšu viņa mājai uguni. Es atsitīšu viņam nieres, lai mīž asinis. Ja gribi — es viņu nositīšu. Tu tikai pasaki… — Tā atkal bija nelaimīga lūdzēja, nevis visvarena vergtura balss.

Vienlaikus ar katru izteikto piedāvājumu man acu priekšā uzradās aina, spilgta un skaidra kā tālrāža ekrāna nedēļas noziedzības hronikā. Mani sastindzināja šausmas, ka Bokseris izokšķerēs, kurš ir mans mīļākais, un realizēs vienu no saviem nežēlīgajiem nodomiem.

—  Ej prom! Piedod un ej!

Es pati izjutu savu vārdu sevišķo varu. Bokseris paklausīja. Es nepagriezos, lai man nav jāredz, kā viņš apģērbjas. Es zināju, ka viņš izskatās noskumis un nožēlojams un, droši vien muļķīgas līdzjūtības bikstīta, atkal ļaušu viņam palikt.

Pirms aiziešanas viņš aplēja mani ar mīļu, skumīgu un žēlabainu vārdu straumi. Gultā gulēdama, es dzirdēju, ka viņš izmisīgi aizcērt durvis.

Spermas smaka man uz sejas bija nepaciešama. Es piecēlos. Istabā jau bija diezgan gaišs. Septiņi. Svētdiena. Svēto dienu tev būs svinēt. Svinēšu!

Mazgājos pāris stundu. Tomēr šī nakts nebija nomazgājama. Es paēdu brokastis. Es izdzēru kafiju. Klausīdamās mūziku, es uzsmēķēju. Visas lietas bija zaudējušas savu sūtību un jēgu. Tām bija tikai viena nozīme — tās atgādināja par Paulu.

Es apsēju melnu lakatiņu. Pat spirgtais rīta gaiss izraisīja bezgalīgas atmiņas. Tāpēc — jā, tāpēc man jāiet izsūdzēt grēkus. Paulam.

Baznīca bija pustukša. Tikai pie biktskrēsla, kurā sēdēja Pauls, jau stājās grēcinieku rindiņa. Kā allaž. Viņš patika sievietēm. Pat visdievbijīgākajām. Es nostājos tā, lai caur biktskrēsla spraislīšiem varētu redzēt atblāvojam viņa seju.

Es viņam izstāstīju visu daudz sīkāk, nekā stāstu pašlaik. Paula seju es neredzēju, es tikai nepārtraukti skatījos uz viņa kustīgo lielo, skaisto roku. Tik daudz tikai man bija atlicis. Beigusi grēksūdzi, es

apsēdos tieši pretim biktskrēslam. Lai noskaitītu tēvreizi. Pauls skatījās uz mani. Tā pravietis no sārta skatās uz tiem, kuri, histēriskas uzcītības pārņemti, met liesmās pagales, kas viņu aprij. Paraudāt es vairs nevarēju. Pazemīgi es panesu tikai viņa skatiena neizsakāmo smagumu.

Pēc grēksūdžu pieņemšanas viņš man nepienāca klāt. Pēc mises gaidīju Paulu baznīcas dārzā. Viņš pagāja man garām un kā ar zemju kaudzi apbēra mani ar šo nepanesami smago skatienu. Viņš nebilda ne vārda. Viņš nepiezvanīja arī vēlāk. Ne dienā, ne vakarā, ne nākt’ ne nākamajā rītā. Savādi, taču cilvēce tā arī nav izgudrojusi atbilstošu vārdu, kas varētu raksturot to, ko es izjutu…

Pēc garā stāstījuma kodīdama apkaltušās lūpas, Vika sāka raudāt Norma sniedza viņai ūdens glāzi un jautāja:

—  Vai patiešām tu cerēji, ka viņš tev piezvanīs?

—  Jā! Kāpēc gan ne? Vismaz taču viņš varēja pajautāt, kas ir noticis ar maniem matiem.

—  Viņš redzēja, ka tu esi noskuvusi matus. Vai gan viņam būtu vajadzējis tevi izklaušināt, kāpēc tu tā esi rīkojusies? Vai arī viņam būtu vajadzējis izteikt savu nožēlošanu? Lai tu to varētu uztvert kā līdzjūtību? Vai varbūt kā nebeidzamās mīlestības pierādījumu? Varbūt tu cerēji, ka šī Boksera dēļ viņš sarīkos greizsirdības scēnu? Bet varbūt tu ilgojies, lai viņš tevi nozākā un nolād kā grēcinieci? j

—  Nē! Neko es negribēju. Neko. Mani stindzināja sāpju pilnā vientulība. Es jau zināju, ka nekad vairs tā mani nepametīs. Ja vien palikšu dzīva, tā arī baismīgā vientulībā nosmilkstēšu visu man atvēlēto laiku. Šajā mirklī es pazaudēju tēvu, māti, reiz jau zaudēto māsu, draudzenes un vīriešus, kuri kādreiz bija nākuši pie manis. Itin viss, ko vien biju pieredzējusi, — iespaidi, kurus tik alkatīgi esmu tvērusi, prieki, bēdas, atradumi un zaudējumi, baudkāre, izglītība, fantāzijas, satraukumi, skumjas, bēdas un bailes —, itin viss nobira no manis kā lielas spīdīgas zvīņas. Es biju kaila. Tāda pati kā pirms savas piedzimšanas. Tā vairs nebiju es, vienīgi kaut kas žēlabains un bezspēcīgs. Svītra tumsā. Nostiepta sēru stīga starp debesīm un zemi. Nekas… Es neesmu nekas. Un es negribu neko, itin neko.

—  ES NEESMU NEKAS. UN ES NEGRIBU NEKO, ITIN NEKO, Vika teica un izaicinoši paskatījās uz Normu.

—  Jebkuram gadās neko, itin neko negribēt. Tas vēl nav pats briesmīgākais, — Norma mierīgi atbildēja un, pacēlusi balsi, sacīja:

—  Es gribētu zināt, kāpēc tu stāstīji Paulam par šo pretīgo nakti, kāpēc tieši grēksūdzē un kāpēc — baznīcā?

—  Es jau teicu, ka taisni vai slāpu nost, kā gribēju izsūdzēt savu ^rēku. Tas bija pārlieku smags, netīrs un smirdīgs. Man nebija spēka nēsāt to sevī. Pauls arī agrāk ir bijis mans biktstēvs. Tāpat kā manam vīram.

—  Tu pat pati sev tā neesi taisnojusies. Kāpēc tad tagad tu man melo?

—  Es nemeloju. Es saku tā, kā man liekas…

—  Kā tev liekas pašlaik? Vai kā tev likās toreiz? Bet varbūt tu tikai vēlies, lai tā liktos…

—  Es nezinu. Nekad tik piekasīgi es neesmu analizējusi savas domas un rīcību.

—  Tagad tev to vajadzēs paanalizēt. Kāpēc tu tajā briesmīgajā rītā aizgāji uz baznīcu pie Paula? Tas rīts taču bija baigs, vai ne?

—  Jā! Baigs.

—  Bet vai tu, atdodamās šiem diviem puišiem, nepadomāji, ka par piedzīvoto pretīgumu un pazemojumu tu pati sev jau būsi atmaksājusi?

—  Kā?

—  No agra rīta aizdrāzdamās pie Paula uz grēksūdzi.

—  Nē! Stulbums. Ne jau tāpēc es nāku uz šejieni un maksāju naudu, lai uz mani varētu bļaut, — Vika nopurpināja, lai gan Norma nebija pacēlusi balsi.

—  Taču arī tāpēc ne, lai es tevi divkosīgi mierinātu un attaisnotu visu, ko tu melo pati sev. Tu teici, ka vēlies aizmirst Paulu. Tam nav nekā kopīga ne ar melīgu iepriecināšanu, ne ar sevis apmānīšanu.

—  Nu, labi! Es pateikšu… Es aizgāju uz grēksūdzi, jo vēlējos, lai viss beidzas tikpat zaimojoši, kā bija sācies.

—  Zaimojoši — tāpat kā bija sācies?

—  Jā, zaimojoši…

—  Taču tas nesākās baznīcā?

—  Kāpēc tad nesākās baznīcā? — Vika iesmējās un bezkauni ņirgā pameta skatienu uz Normu. — Jāatzīstas, ka arī man patīk an lizēt. Kas bija iesākumā — cēlonis vai sekas? Vista vai ola? Es jau stā tīju par mūsu pirmo satuvināšanos Paula mājās. Arī par grēku es esm mēģinājusi spriest. Nu jā, patieso grēka garšu es sajutu nevis tad, ka kaila gulēju uz viņa istabas grīdas un mans augums bija kā saules pie liets mežs, kam nupat pāri drāzusies vētra…

—  Tavas metaforas vienmēr ir skaistas. Tātad — kad?

—  Vairākas stundas vēlāk. Baznīcā. Tā bija piektdiena. Paul bija jānotur vakara mise. Es viņu pavadīju. Ģērbkambarī mēs bij palikuši divi vien. Puišeļiem, kas apkalpoja pie mises, viņš lika nomainīt altārī sveces, lai gan tās bija pavisam jaunas. Es sēdēju, iegrimusi sarkana plīša klubkrēslā, un vēroju, kā viņa baltie pirksti aizpogā suta* nas melnās pogas. Viņš pienāca man klāt. Viņš pieliecās. Viņš mani apskāva. Es piecēlos, jo negribēju, lai viņš mani glāsta, apvilcis šo aizlieguma tērpu. Es viņam to pateicu. Viņš manus vārdus neņēma vērā. Viņš apsēdās un šūpoja mani savā klēpī, viņš atpogāja kleitu, viņi skūpstīja manas krūtis. No laika gaitā aptumsušajām svētbildēm noraudzījās svēto sejas bez jebkādas izteiksmes. Piepeši es ieraudzīju savas lūpkrāsas rožaino nospiedumu uz viņa melnās sutanas. Šis nospiedums) tad nu bija nāves grēka zīme…

—  Vai viņam tu to pateici?

—  Es neatceros. Varbūt pateicu, varbūt arī ne… Pēc tam sekoja vēl kaut kas, par ko patiešām es nevarēju viņam teikt. Sākās dievkalpojums. Taču katra mana doma dievkalpojuma laikā bija vienlīdzīga nāves grēkam. Es skatījos uz Paulu un domāju, ka jutekliskās rokas, kuras vēl nupat tikai bija glāstījušas mani, tagad met krustus, ar krusta zīmi svētī draudzi, ņem lūgsnu grāmatu, biķeri, kausiņu ar svētīto ūdeni, vīnu, dievmaizes trauku, kvēpekli, pieskaras tabernākula durtiņām un pat… pašam Svētajam Sakramentam. Ka šīs lūpas, kuras nupat vēl bija čukstējušas, stenējušas un, iekāres izšķobītas, kliegušas,

■

(M'.l.iik izrunā sprediķi, lūgsnu un Evaņģēlija vārdus un, ak posts, šis ļtiit.r. lūpas skūpsta Kristus miesu un dzer Kristus asinis tāpat, kā bija »|»u pētījušas manu miesu un dzērušas no pašām slēptākajām tās vietiŅi1ni. Man! modās bailes un iekāre. Es baidījos, ka zem kājām man ««vērsies zeme un elle apris mani kā raganu. Tomēr iekāre bija spēcītļiil'ii. iMiesa nevēlējās saprast, ka tā atrodas baznīcā, tā bija akla pret nliar.t zaigu un kurla pret ērģeļu dūkoņu. Tā kāroja tikai vienu — pie rtll.ua stāvošā vīrieša miesu. Es nevarēju koncentrēties pat pirms Paffluma. Agrāk, kad biju stāvējusi uz ceļiem caururbjošajā, tikai no pvaniņu šķindoņas skanošajā klusumā, piepeši es nokļuvu Golgātas kalna. Ar ceļgaliem sajutu kalna asos akmeņus. Uz krūtīm sakrustoto roku panadzes man bija pilnas ar Jeruzālemes zemi, ko raušu, nespēdama izturēt sāpes. Pirksti bija asiņaini no asajām zālēm, kuras plūcu, /«‘ļuma pārņemta. Manu seju svilināja sausais vējš, zobos žņirkstēja gandrīz pirms divtūkstoš gadiem nebūtībā nogūlušies putekļi, arī ausu bungādiņas džinkstēja aiz sāpēm no stieptās bļaušanas, kas cēlās no pūļa gluži kā uz slaktūzi dzenamu lopu bara. Baidījos pacelt galvu, l.il nesastaptu Krustāsistā skatienu, tomēr ar pakausi sajutu viņa ciešanas kā neizsakāmi lielu liesmu. Es nezinu, par ko biju pārvērtusies. Man šķiet, ka par Mariju Magdalēnu. Varbūt šādas sajūtas bija zaimo|ošas. Taču tās ilga tikai mirkli. Pēc Pacēluma rēgs pagaisa. Atkal biju nokļuvusi baznīcā. Es saplūdu ar dievlūdzējiem man līdzās.

Šajā vakarā viss bija citādi. Es nometos ceļos un sapratu, ka Golp,.Uas kalna redzējums man ir laupīts. Galvā ņudzēja domas, no kutam pārskrietu šermuļi pat Melnās Mises pielūdzējiem. Tās savairojās un vairojās, savairojās un vairojās, savairojās un vairojās!… Es negribēju skatīties uz zaļā ornātā ietērpto mācītāju, tomēr ar visu savu uzkairināto būtību sajutu viņa miesas kvēli. Savukārt baznīcas koris dziedāja dārdošāk nekā jebkad.

—  Nāc pie manis, Jēzu, tu

Un man atnes mīlību…

Nopakaļ katram vārdam, nopakaļ katram visīsākajam vārdiņam nostiepās manu domu netīrā josta.

Es piecēlos. Es iedomājos, ka varbūt vismaz tā es tikšu ieraudzīta visu ceļos nometušos un dziedošo vidū. Ieraudzīta un sodīta. Es pacēlu galvu, lai Dieva iznīdējošais pirksts trāpītu man tieši pierē. Tomēr itin nekas nenotika. Pauls gāja starp dievlūdzējiem un izdalīja komūniju. Viņa baltās virsdrēbes bija žilbinošā baltumā. Bet es pat nespēju dziedāt līdzi pārējiem:

—  Bezgalīga mīlestība Sirdi pilda pastāvīga…

Es skatījos mierīgajās sejās, kas gaidīja komūniju un, to saņēmušas, starot staroja. Ak, šīs cilvēku sejas, tās bija tik skaistas!

—  Vienu vārdu tik man teici,

Mīlestībā mani sveici… —

Plūda vārdi, kas meta man apkārt līkumu. Tiem, kas bija pieņēmuši komūniju, seja palot paloja baltā gaišumā. Cita pēc citas, cita pēc citas. Es attālinājos no tām! Es jutos kā uz atlūzuša ledus gabala, kas aizpeld arvien tālāk un tālāk no krasta. Mani pārņēma un stindzināja tas, kas bija stiprāks par bailēm. Pat par iekāri… Skaistās, dievbijīgās un balti starojošās sejas jau saplūda miglā. Nekad vairs es neatgriezīšos pie tām atpakaļ…

—  Vai drīkst — es uzsmēķēšu?

Nemaz negaidīdama piekrišanu, Vika izvilka no somiņas cigareti un pielēca pie loga. Pa pavērto vēdlodziņu viņa izpūta dūmus, savādi pāršķiebusies, — gluži kā ar važām pie staba piesieta, viņa būtu tiekusies pēc ūdens trauka, kas atrodas pavisam tuvu, tomēr — nav aizsniedzams.

— Tu runāji par izjūtām, kas stiprākas par bailēm un iekāri. Kādas tās bija?

Norma apstājās viņai cieši līdzās.

—  Vientulība, protams! Pauls mani bija atrāvis no pārējās pasaules. Un tamdēļ viņam nebija tiesību pēc tam mani pamest. Mūsu abu sakars bija kā asinīm parakstīta vienošanās. Tādas vienošanās saraut nedrīkst. Bet viņš sarāva! To jau nu es viņam nepiedošu! Nekad, nekad nepiedošu…

—  Ja nu tu tomēr mēģinātu? — Norma apskāva Viku.

—  Es ne… ne… nevaru… — Viņa kratīja galvu, žvadzinādama garos auskarus. — Nē, es viņam nepiedošu!

—  Nekas, mēs tomēr pamēģināsim! — Norma saspieda Vikas plecus — piesardzīgi, kā slimniekam, kurš nupat tikai atsācis staigāt, aizvadīja viņu lidz kušetei, apsēdināja un, cieši kļaudama sev klāt, iečukstējās: — Pacenties palīdzēt sev pati. Piedod viņam un nesodi sevi ar naidu. Iedomājies, ka Pauls stāv tepat, tavā priekšā, un tu viņam saki: “Man būtu bijis labāk, ja tu…” Tagad atkārto!

—  Man būtu bijis labāk, ja tu… — Vika sagrozījās, taču atsvabināties no Normas rokas viņai neizdevās, un, sasprindzinājusi visus spēkus, izgrūda: — Es atkal gribu smēķēt…

—  Pagaidi! — Norma saņēma viņas nervozi raustīgās rokas. — Ai, cik tās ir aukstas! Pabeidz iesākto teikumu! Izteic viņam to, kas tev nodarījis vislielākās sāpes vai licis vilties, un piedod. Es zinu, cik nomokošas jūtas ir naids.

—  Naids ir ļoti spēcīgas jūtas. Nezin kāpēc visi to aizmirst. Tās ir tikpat spēcīgas kā mīlestība.

—  Turpini, lūdzu, ja jau biji iesākusi! Tavas rokas lēnām sāk atsilt.

—  Man būtu bijis labāk, ja tu… — cenzdamās izraut savus pirkstus no Normas rokām, Vika nočukstēja. — Es nezinu, kas gan man būtu jāsaka? Nekad man nebūtu bijis labāk. Man bija labi. Ar viņu man bija tik labi, cik vien labi var būt.

—  Kāpēc tad tu atkārto, ka nevari viņam piedot? Es taču redzu — naidā tu taisni vai vāries. Paklausies, ko par piedošanu stāsta cita sieviete. Uzsmēķē, kamēr es sameklēšu kaseti!

Diviem virtuoziem vilcieniem Norma bez spogulīša nokrāsoja lūpas un atrāva atvilktni. Kaseti viņa atrada uzreiz — Vika pat nebija paguvusi aizdedzināt cigareti.

—  Kamēr klausies, vari smēķēt!

Vika apsēdās uz palodzes. Atbiilstījusi galvu uz rokām, Norma noliecās pār magnetofonu, itin kā melnajā plastmasas kastītē viņa varētu saskatīt stāstītājas seju. Vijīga sievietes balss sāka skanēt no pusvārda:

—  …ijis labāk, ja būtu… — svešiniece dziļi ievilka elpu un itin kā sāka skriešus skriet lejup no kalna, runādama arvien ātrāk un elpodama arvien straujāt, — mani kaut reizīti uzmanīgāk uzklausījis un mēģinājis saprast… Ja tu būtu vairāk stāstījis par sevi un ļāvis man sevi uzklausīt… Ja tu patiešām būtu bijis kopā ar mani, nevis izturējies kā cilvēks, kurš tūdaļ dosies prom un jau steidzas uz vilcienu… Ja tu būtu kaut reizēm man kaut ko uzdāvinājis — kaut vai ābolu vai dzeltenu kļavas lapu… Ja tu kaut reizi man būtu uzdāvinājis rītu, lai arī visu nakti gulējis kopā ar mani, nevis lēcis kājās tūlīt pēc tā, ko nezin kāpēc tu sauc par mīlestību, ģērbies, iespraudis mutē mūžīgo cigareti un aizdīcis uz savu stropu… Tu neizpildīji nevienu manu vēlēšanos, nepiepildīji nevienu cerību, neuzklausīji nevienu lūgumu… Varbūt tev nebija iespējams to izdarīt? Tagad es zinu, ka tev itin nemaz nebija vajadzējis to darīt… Tagad es apjēdzu, ka tu esi pavisam citāds cilvēks un tev nav jāmainās tikai tāpēc vien, lai es būtu laimīga… — Svešiniece klumburoja pa karstām, smiltīm un laizīja sāļos sviedrus, kas pāri sejai tecēja uz sakaltušajām lūpām: — Es esmu atteikusies no tām prasībām, kādas pastāvīgi tev biju uzstādījusi… Es nevainoju tevi… Es ticu, ka cilvēki spēj saprast viens otru… ka viņi var būt tuvi… — Sieviete pakrita smiltis — tuksnesis bija bezgalīgs, tas pletās koncentriskos apļos un auga augumā, aprīdams debesis. — Nē, nē, tev nav jāmainās, lai piepildītu manas cerības, mīlestību un ticību… Tāpat tev nav jāmainās ari tamdēļ, lai man būtu iespēja baudīt dzīves pilnvērtību… Tev patiešām nav jāmainās tikai tamdēļ, lai es varētu dzīvot… — viņa čukstēja, stigdama smiltīs, kas bija arvien aukstākas, jo

kļuva dziļākas. — Es atvados no tevis. Es vairs neizjūtu ne pārestību, ne vilšanos, ne naidu. Es tev ticu. Un es tev piedodu.

Iestājās klusums. Magnetofona lentītē kaut kas klusi čabēja — laikam smiltis pār šīs sievietes galvu, kura bija piedevusi. Pēkšņi ieskanējās mūzika…

—  Exaudi me Dominē quoniam benigna est misericordia tua: seaindum multitiidinem miserationum tuarum rescipe in me… — kāds dziedāja gregoriāņu korāli. Vai patiesi šajā pašā tuksnesī?

Norma izslēdza magnetofonu.

—  Es biju pavisam aizmirsusi, ka te vēl kaut kas ir ierakstīts…

—  Ja es būtu atkārtojusi piedošanas litāniju, vai arī mani jūs būtu ierakstījusi, bet pēc tam devusi noklausīties citiem?

Vika stāvēja ar kūpošu cigareti pirkstos un lūkojās, kur to varētu nodzēst.

—  Nē! Šis ir pats īstākais paraugs. Piedošanas mehānisms… — Norma sacīja, izrāva kalendāra lapiņu, uztaisīja no tās turziņu kā mazu cepurīti ķecerim rūķītim, iebāza tajā Vikas izsmēķi, saspieda pirkstos un iemeta atkritumu kastē.

—  Hm… Mehānisms… — Vika greizi nosmīkņāja. — Varbūt es arī būtu varējusi šitā runāt, ja pa mises laiku, par ko jums jau stāstīju, es nebūtu uz ledus gabala aizpeldējusi absolūtā vientulībā. Es viņam piedodu kā vīrietim, kurš, vienkārši sakot, mani ir pavedis un pametis, bet, runājot tā, kā prasa mehānisms, — viņa iesmējās sīkus, spiedzīgus smiekliņus, — viņš nav attaisnojis manas vēlmes un cerības. Es viņam piedodu kā cilvēkam, kurš gluži vienkārši mani ir nodevis vai arī nav vēlējies, vai viņam nav bijis jāmainās tamdēļ, lai es būtu laimīga. Es nespēju uztaustīt un vārdos izteikt to, ko viņam nevaru piedot… To, kas manī izraisa visbriesmīgākās naida vētras… Taču tās pārskrien, un es atkal kļūstu pavisam mierīga. Naids man nav nekāds pazudinošs spridzeklis, kas ritmiski tikšķ un nedod mieru no rīta līdz vakaram un no vakara līdz rītam. Starp citu, es atceros, kā to ieraudzīju pirmo reizi. Tas izskatījās gluži kā lodveida zibens. Tas atstāja uz mani šaušalīgu iespaidu…

—  Kas?

—  Naids. Es jums pastāstīšu, ja neslēgsiet iekšā magnetofonu.

—  Tas ir jādara. Es apsolu, ka neviens to nenoklausīsies. Tāds ir mehānisms. Tu esi atnākusi uz šejieni, lai varētu aizmirst Paulu…

Norma nospieda taustiņu.

—  Tas tikai vēl trūka: par naidu — virsū gregoriāņu korālim… Izslēdziet! Es pastāstīšu nevis par naidu pret Paulu, bet par savu māsu. Viņa bija skaistule. Tā vien visi viņu tikai sauca: Skaistule vai arī — Dienas skaistule. Tikai nesen es sapratu, ka tas ir bijis mājiens par Buņjuela filmu. Mana māsa patiešām bija līdzīga Katrīnai Denēvei. Viņa krāsoja matus ar peroksīdu. Neviena sieviete mūsu rados nevarēja viņu ciest. Man liekas — pat māte ne. Vai jūs varat iedomāties, ko nozīmē būt par Dienas skaistules jauniņo māsu? Par radījumu, uz kur visi skatās kā uz kucēnu, rokassomiņu vai cimdu?

—  Tu viņu nevarēji ciest?

—  Nē! Es viņu dievināju! Viņas dēļ es biju kā bez prāta. Es trakoti mīlēju viņu. Es tvēru katru viņas niecīgāko skatienu, vārdu un pieskārienu. Viņas man pievērstā uzmanība šķita kā visīstākā Dieva dāvana. Man bija desmit gadu, kad atgadījās tas, par ko es gribu pastāstīt. Viņai bija divdesmit. Pēc pusgada viņa nomira. Ārsti diagnozēja plaušu vēzi. Bet man šķiet, ka viņa noslāpa naidā. Sievietes naidā pret visu vīriešu dzimumu.

Tātad bija Mirušo piemiņas dienas novakare — apmākusies, auksta un nelādzīga. Mēs abas braucām uz kapiem. Pie vecātēva. Uz visiem ceļiem bija briesmīgi mašīnu aizsprūdi. Viņa sēdēja pie stūres. Es sēdēju priekšā, bet uz aizmugurējā sēdekļa atradās mārtiņrožu krūms, no tā smaržas mute metās rūgtena. Mana māsa smēķēja vienā gabalā. Jau toreiz viņai bija slikti ar plaušām. Kad viņai pietrūka gaisa, viņa paņēma mutē mazu baloniņu un, trīs reizes piespiedusi, iesmidzināja rīklē kaut kādas zāles. Viņas lūpas bija ļoti spilgti krāsotas, un uz pulverizatora pelēkā kakliņa palika sarkanas, glumas pēdas. Oralsekss, viņa parasti atkārtoja, bet man tas nozīmēja tikpat daudz, cik abrakadabra, tomēr nākamajā dienā meklēju šos buramvārdus svešvārdu vārdnīcā…

—  Ā, tad to tu esi mantojusi no savas māsas? Es jau ievēroju, ka mūsu sarunās tu vairākkārt esi lietojusi šo terminu.

Uz papīra lapas Norma mudžināja neskaidrus ornamentus.

—  Ak, kāda tam ir nozīme! — Vika nepacietīgi atmeta ar roku.

Kad mašīna kārtējo reizi apstājās, iestrēgusi sablīvējumā, māsa uz-

K rasoja lūpas un atmeta atpakaļ galvu. Asara izritēja no acs kaktiņa, lēnām noslīdēja uz deniņiem un pazuda vizošajos, gandrīz baltajos matos. Viņai nevajadzēja pat šņaukāties. Šo gudrību arī es zināju: ja raudi, atgāžot atpakaļ galvu, — netek deguns…-Vienīgi kakls viņai noraustījās. Kā žņaudzējčūska, kas norijusi ziloni, es toreiz nodomāju, un allaž man acu priekšā nostājās Sent-Ekziperī zīmējums “Mazajā l’rincī”. Ceļa abās pusēs slējās lielas melnas egles. Sametās auksts. Mana māsa allaž nēsāja ļoti īsas drānas un plāniņas miesaskrāsas zeķes. Es redzēju, ka no dzestruma viņas ciskas iegūst zilganu nokrāsu. Viņa aizkāsējās un iespīlēja glītās rokas melnos lakādas cimdos. Itin kā no tā varētu kļūt siltāk. Dienas skaistule. Kapsēta jau bija pavisam tuvu. Egļu vietā ceļa abās pusēs saauguši krusti.

—   Ak tā, arī paradumu nēsāt īsus svārkus tu esi pārņēmusi no viņas?

Norma noglāstīja Vikas cisku.

—           Pašlaik es stāstu par naidu! — Vika nošņirkstināja zobus.

—  Beidzot mēs nokļuvām pie kapsētas. Stāvvietā mašīnas bija sablīvējušās kā cūkas pie siles. Pēkšņi sarkans opelis iegrūdās mums sānos. To es redzēju kā palēninātā filmā — sarkana plūdlīnijas forma nāca tuvāk, tuvāk, tuvāk un viegli atsitās pret tām durtiņām, aiz kurām sēdēju es.

—   Vecais pimpis! — māsa izgrūda caur zobiem un izlēca no mašīnas. Šis viņas lamuvārds mani apstulbināja daudz stiprāk nekā sīkā avārija. Izkāpu ari es. Kā izrādījās, durtiņas bija pavisam viegli iešvīkātas. Sarkanais opelis jau bija pabraucis nostāk. Es zināju, ka tā ir grezna mašīna, jo krāju kalendāriņus ar automobiļiem. Mūsu debeszilajam vecum vecajam zapiņam nevarēja būt nekādu pretenziju. Taču Dienas skaistule pielēca opelim klāt un ar smailo augstpapēžu

kurpīti spēra pa šofera durtiņām. Apkārt sāka pulcēties cilvēki. Ar mārtiņrožu klēpjiem, vāzēm un svecēm. Hs noliecos pie mašīnas, gribēdama izvilkt arī mūsu puķes. Troksnis man aiz muguras kļuva stiprāks. Es pagriezos atpakaļ. No opeļa izkāpa pieci čigāni. Trīs sievietes un divi vīrieši. Šoferis bija jauns, slaiks, melnām acīm, sprogains, ar bārdiņu un ārkārtīgi asu, izspiedušos ādamābolu, itin kā viņš būtu norijis trīsstūrainu rotaļklucīti. Viņam mugurā dārga ādas jaka, bet melnos, ideāli nospodrinātos zābakus viņš bija uzvilcis līdz ceļgaliem. Otrs čigāns bija vecs, sirms un bārdains, mugurā — turku aitādas kažoks un galvā — zaļa, līdz acīm uzmaukta platmale. Balstīdamies uz spieķa, vecais pienāca manai māsai klāt un, zelta zobus zibinādams, metās kaut ko skaidrot. Viņa stāvēja šausmīgi saspringusi un ar melnajiem lakādas cimdiem ritmiski plikšķināja sev pa sazilējušajām ciskām. Čigānietes saspiedās pa gabaliņu un ziņkāri vēroja notiekošo. Divas smēķēja, trešā grauza saulpuķu sēkliņas. Vecis izvilka ķieģeļa lieluma sarkanu naudas maku. Viņš pastiepa manai māsai žūksni banknošu. Dienas skaistule paņēma naudu un ar karalisku žestu nosvieda to zemē. Lillā papīriņi aizlidoja uz visām pusēm, tomēr neviens neuzdrīkstējās tos uzlasīt. Varbūt tāpēc, ka visiem bija rokās mārtiņrozes?

Ziņkārīgie mūs apstāja arvien ciešākā lokā. Es noliecos pie mašīnas un paņēmu mūsu puķes. Es nezinu, kas man lika pagriezties atpakaļ tieši tajā mirklī, kad Dienas skaistule piegāja pie jaunā čigāna un ar krampjaini dūrē sažņaugtajiem melnajiem cimdiem sāka viņam sist pa seju. Pa kreiso vaigu, pa labo! Pa kreiso, pa labo… Es nevarēju saskaitīt, cik daudz reižu. No uztraukuma un bailēm es šķinu, stūmu mutē un žļampāju zaļās, cietās, rūgtās un zemjainās mārtiņrožu lapas. Visi visapkārt apklusa, jo domāja to pašu, ko es: tūdaļ čigāns izraus dunci un, nozibinājis asajām kā Damaskas tērauds acīm, ietrieks asmeni manai māsai zem kreisās krūts. Sarkans jo sarkans traips iepletīsies uz viņas baltā lietusmēteļa… Tikpat sarkans un spīdīgs kā lūpas nāvīgi nobālējušajā sejā.

Nekas tamlīdzīgs nenotika. Viņa pagriezās riņķī un mierīgi nāca pie manis, bet sadrūzmējušies stulbeņi ar savām mārtiņrozēm pašķī-

ras, dodami viņai ceļu kā īstai valdniecei. Es gremoju neizturami rūglas krizantēmu lapas un gandrīz vai pinkšķēju. Māsa aizslēdza mašīnu un, piespiedusi maigo, silto roku man pie mutes, teica:

—  Spļauj!

Tikai tad sāka gāzties čigāniešu lāsti, lai gan tuvoties mums abām viņas neuzdrošinājās, itin kā mēs būtu novilkušas nepārkāpjamu manas māsas pazudinošās rīcības apli. Lāsti bija neizsakāmi izmeklēti daudzvārdīgi, gandrīz nesaprotami, tomēr atsevišķas parasta cilvēka ausij un saprātam aptveramas frāzes izsauca pārdomas. Čigānietes bija tikai trīs, to es jau teicu, tomēr izklausījās, ka viņu ir vesels tabors!

Milzums platu, puķainu svārku, priekšautu, apakšbrunču, īsta un neīsta zelta gredzenu, rokassprādžu, auskaru, tumšajās sejās spīdošu metāla zobu, dzirksteļojošu acu, taukainu matu sprogu, kuras gluži kā neredzams vējš rāva ārā no vizuļiem izšūto lakatu apakšas… Reizē ar lāstiem viņas izpūta lētu cigarešu dūmus, spļāva staipīgas siekalas un saulpuķu čaumalas un ar impulsīvajiem garnagoto roku vēzieniem meta manas māsas baltajā mugurā nelaimju, posta un iznīcības kunkuļus.

No visa notiekošā uzdvesa savāda, neizskaidrojama nelaimes un netīru šausmu smaka, itin kā, spēji noripinot neredzamu akmeni, tieši no elles būtu izlauzušies tvaiki. Čigānietes nolādēja manu māsu, lai viņas klēpis nekad neiznēsājot bērnu. Un lāsts piepildījās, jo viņa nomira, kad pēc lāsta vēl nebija apritējuši pieci mēneši. Čigānietes nolādēja, lai zeme aprijot manas māsas miesas, iekams vēl dārzi nav saplaukuši. Un lāsts piepildījās: mana māsa nomira aprīli, kad koki vēl tikai raisīja pirmos pumpurus. Čigānietes nolādēja, lai nekad neviens vīrietis pēc viņas neiekārojot un viņu nemīlot. Šis lāsts gan nepiepildījās: pat pēc manas māsas nāves pie viņas zārka un kapa drūzmējās daudzi raudoši vīrieši…

Dienas skaistule kniebdama saņēma mani aiz elkoņa un aizstiepa sev līdzi. Mēs vai laišus laidāmies starp sērīgajā mijkrēslī lipinošām sveču liesmiņām. Visu laiku es pametu pa skatienam uz savu māsu. Pieveru acis un redzu viņu arī tagad. Kapa pieminekļu un krustu vidū

viņa bija līdzīga pašai Nāvei, kādu to mēdza attēlot dekadenti, — ļoti daiļa, ļoti bāla, ļoti kārna, ļoti izsmējīga, ļoti sarkanām lūpām un drudžainu tumšo acu skatienu… Mani sāka kratīt nervu drudzis. Viņa to sajuta un, apskāvusi manus plecus, sāka čukstēt:

—  Ko tad tu tā pārbijies, mazais muļķīti! Es taču pļaukāju nevis čigānu, bet atriebos visam vīriešu dzimumam! Viņš to noprata. Vai tu redzēji — viņš stāvēja kā nolēmēts. Un skaists kā velns. Es tikai atriebos visam vīriešu dzimumam! Lai gan šāda atriebība ir sīkums! Ja vien būtu manos spēkos, es viņiem visiem nogrieztu pimpi… Visiem līdz pēdējam… Visiem līdz pēdējam!

Tas, ko viņa pusbalsī runāja ar sarkanajām, spīdīgajām lūpām, man izklausījās nesalīdzināmi baigāk par čigānu lāstiem. Un nesaprotamāk…

Jutos tā, it kā Dienas skaistule, izvilkusi no cilvēku loka, steidzīgiem soļiem būtu aizrāvusi mani viņpus aizliegtās robežas, aiz kuras sākas šausmas un nelaimes. Lai gan bija auksts, aiz kauna es degu kā ugunis un bāzu sarkani plankumaino seju baltajās mārtiņrozēs. Šķita, ka pa manām dzīslām plūst nevis asinis, bet sūrais tumši zaļo lapu rūgtums.

Mēs piegājām pie vectēva kapa. Beidzot māsa mani palaida vaļā no sava izmisīgā apskāviena. Es izvairījos uz viņu pat paskatīties. Dienas skaistule nometās ar sazilējušajiem ceļgaliem uz cieti sasalušās zemes, lauza mārtiņrožu galviņas un no tām uz vectēva kapa salika lielu baltu krustu. Bet manā galvā kā skanīgi soļi milzīgā zālē ar šaha galdiņa grīdu skanēja:

“… es varētu viņiem, visiem nogriezt… es viņiem visiem nokostu… visiem līdz pēdējam…”

Es nezināju, ka šo izmisīgo un nežēlīgo litāniju pati atkārtošu pēc kādiem piecpadsmit gadiem. Tā arī neesmu atminējusi, kas manai māsai bija noticis…

Vika piecēlās, piegāja pie galda, aiz kura sēdēja Norma, no karafes ielēja sastāvējušos brūnganu ūdeni un, pirkstos spiezdama glāzi, uz kuras jau bija kādas lūpu krāsas nospiedums, kāri izdzēra.

—  Tas patiešām ir interesanti, ko tu stāstīji par savu māsu. Manuprāt, šis gadījums mums abām palīdzēs šo to atklāt. Bet vai tu varētu pateikt, kāds naids tevi pašu piespieda atkārtot rituālos kastrācijas buramvārdus? Ja vēl neesi nogurusi? — Norma jautāja, strupajos un tuklajos pirkstos grozīdama sarkano tušas zīmuli.

—  Nē, es neesmu nogurusi… — Vika dziļi nopūtās, atkrita ādas klubkrēslā un plati iepleta kājas. — Nē, es neesmu nogurusi. Taču jūs būsit vīlusies. Tas, ko es pastāstīšu, neieeļļos mehānismu… — Vika iešņācās, un tas nozīmēja smieklus, — kuru mēs tik uzcītīgi veidojam.

Bija tūkstoš deviņi simti deviņdesmit pirmā gada janvāris. Es nezinu, vai bija pagājušas jau dažas stundas vai vairākas diennaktis pēc trīspadsmitā janvāra nakts. Tobrīd dzīve netika mērīta laika vienībās, l aiks bija palicis nezin kur viņā pusē. Es sēdēju pie tālrāža. Es biju akla, bet piepeši ekrānā parādījās padomju karavīri. Es viņus ieraudzīju. Milzīgas kvadrātveida sejas. Milzīgi bezveidīgi rumpji. Haki krāsa. Piecstarainās zvaigznes. Riebīgas mutes un zemas, aizsmakušas balsis. Naids mani nosvieda tupus uz grīdas. Es iegaudojos, pati vairs nepazīdama savu balsi:

—  Šiem izdzimteņiem ir jānogriež pimpji… Jānogriež, jānogriež… ļānokož! Es tos varētu nokost pati ar saviem zobiem! Es tos izvemšu ārā un turpināšu kost nost, izvemšu ārā un turpināšu kost nost visiem šiem nolādētajiem maršaliem, pulkvežiem, ģenerāļiem un majoriem…

Es kliedzu, belzdama ar dūrēm pa grīdu. Es pārbijos no savas domas. Tās manā galvā šķirstījās kā liela grāmata, kurā sīki aprakstīti visbaismīgākie ķiniešu spīdzināšanas paņēmieni. Es baidījos, ka varu zaudēt prātu. Es nebiju spējīga paraudāt.

Sapņi sāka rādīties jau tajā pašā naktī. Četrrāpus es lodāju pa netīro, kā liekas, dzelzceļa stacijas uzgaidāmo telpu grīdu. Garās rindās bija salikti soli, uz kuriem sēdēja neskaitāms daudzums armijnieku. Seju viņiem es neredzēju — vienīgi kārtīgi nospodrinātos kirzas zābakus, kuru stulmos bija sabāztas haki krāsas bikses. Virs galvas kaut kas drausmīgi rībēja, gluži kā pa izļodzītām sliedēm drāztos bezgalīgs sastāvs ar smagajām un melnajām mazuta cisternām. Rokas man bija

iemauktas sarkanos, spožos lakādas cimdos. Pēkšņi es atskārtu, ka tie ir asiņaini un uz pelēkās grīdas atstāj sarkanus plaukstu nospiedumus. Mute man bija pilna ar gļotām. Es tik tikko spēju atvilkt elpu un domāju, kur gan mana māsa ir nobāzusi baloniņu, no kura viņa smidzināja, kad bija uznākušas aizdusas lēkmes. Man blakus nāca prāva, izburbējusi sieviete, apvilkusies netīru balto uzsvārci, apsējusies ar asiņu šļakatām izsmērētu skoteli, basās, ar vēnu tīklu izvagotās kājas iebāzusi nošķiebtos gumijas zābakos. Vienā rokā viņa bija sažņaugusi ādas saiti, kuras gals aptīts man ap kaklu, ar otru viņa stūma smagus sarūsējušus ratiņus, kas ar kaudzi bija piekrauti pilni asiņainiem, iegareniem gaļas gabaliem…

Es zināju, ka tas ir sapnis, tomēr mani pūliņi tikt no tā vaļā bija bezcerīgi. Es grozījos un mēģināju celties kājās, resnā sieva ar pārcilvēciskiem spēkiem atkal nogāza mani uz grīdas un vilka sev līdzi. Raustīdamās un svaidīdamās es apgāzu ķerru. Gaļas gabali, kurus pati biju nokodusi, sabira zemē. Pēkšņi ieslēdzās sirēna, un no tās caururbjošā kauciena es pamodos…

Šis kroplīgi izvirtlgais sapnis atkārtojās vairākas naktis no vietas. Es domāju, ka esmu sajukusi prātā, tomēr baidījos kādam pat ieminēties par murgiem, kas mani vajāja. Lai nevajadzētu gulēt, pa naktīm es gāju uz parlamentu, staigāju ap ugunskuriem, iesaistījos tur sanākušo klusajās sarunās, lūgsnās un dziedāšanā… Šķita, ka tikai man vienai nāk galvā šādas šaušalīgas domas…

Vika ieritinājās klubkrēslā un nolika galvu uz ceļgaliem.

—  Esi mierīga, tādas noteikti nenāca tikai tev vienai… — Norma noglāstīja viņai plecu. — Tā bija veselīga reakcija. Visa tava būtība tu-, rējās pretim, lai tu nezaudētu prātu. Man bija vairāki pacienti, kas šajā janvārī bija izdeguši līdz galam.

—  Nu jā… Beidzot es mēģināju ieminēties par to draudzenei. Es ļ teicu, ka okupantu sakarā man lien galvā tādas lietas, par kurām stāstīt neklausa mēle. Bet viņa pilnīgā mierā man pajautāja: “Tu laikam domāji par kastrāciju?” un piespieda mani izdzert glāzi šņabja. Lai beidzot man sāktu nākt asaras. Veselu mēnesi manas acis bija bijušas kā

īlivi tuksneši. Karstas un sausas. Es raudāju kādas trīs stundas. Un murgi mani vairs nevajāja. Bet es vēl gribu pabeigt stāstījumu par I 'ienas skaistuli. Ja mums vēl ir laiks.

—  Ir! Šodien es vairāk nevienu klientu negaidu. Tikai, ja tu sēdēsi šādi sarāvusies, patiešām neko vairs nevarēsi pastāstīt. Esi tik laba un atgulies uz kušetes.

—  Nē! Es negribu, lai jūs redzat manu seju, kamēr es stāstīšu.

—  Es aizgriezīšos uz otru pusi. Es apsolu. Nu, iesim!

Saņēmusi Viku pie rokas, Norma pieveda viņu pie kušetes un apguldīja, bet pati, uzgriezusi muguru, apsēdās kājgalī.

—  Stāsti!

—  Pie vectēva kapa Dienas skaistule ilgi nostāvēja uz ceļiem. Viņa kārtoja puķes un svecītes ar tādu sejas izteiksmi, it kā krustdūrieniem izšūdinātu lielu galdautu, it kā viņa nekad nebūtu spērusi kāju laukā no krietnām, cildenām astoņpadsmitā gadsimta ģimenei piederošām mājām, kurās veselām paaudzēm nav zinājuši, nezina un nezinās šo vārdu, kas sākas ar p burtu un ko viņa nupat tikai tādā niknumā bija atkārtojusi.

Mēs atgriezāmies pie mašīnas. Māsa šķita pilnīgi nomierinājusies. Viņa nesmēķēja, nekrāsoja lūpas, nepūta un nesmidzināja no baloniņa. Viņa ieslēdza magnetofonu un pat sāka dungot Džimmija Morisona dziesmu, kura viņai ārkārtīgi patika:

—  This is the end, beautiful friend, this is the end, my only friend, the end of our elaborate plāns, the end ofanything that stands, the end… no safety or surprise, the end… l'll never look into your eyes again…'

Protams, toreiz šos angļu vārdus es nesapratu, tomēr tie pamatīgi bija iesēdušies man galvā, jo māsa bieži klausījās tos. Es vārdus pārtulkoju tikai kādus piecus gadus pēc Dienas skaistules nāves. Toreiz es neko nesapratu. Mani vienīgi māca bailes… Tās nebija bailes no māsas, savu baiļu cēloni es nepratu izskaidrot, un no tā man kļuva vēl baigāk.

" Šīs ir beigas, skaistais draugs, šīs ir beigas, mans vienīgais draugs, mūsu rūpīgi strādāto plānu beigas, šīs ir itin visa beigas… nav ne drošības, ne nejaušību, ir beigas… Nekad vairs neielūkošos es tavās acīs… (Angļu vai.)

Man vajadzēja pārnakšņot viņas mājās. Tā bija reta privilēģija, kāda gadās tikai dažas reizes gadā un kuru gaidīju gluži kā dzimšana^ dienu, Ziemassvētkus vai Lieldienas. Bet šajā Mirušo piemiņas dienas vakarā mani sagrāba bailes. Es neuzdrošinājos ieminēties māsai, ka vēlos atgriezties pie mātes. Man bija jāpārcieš šī viena baiļu piesātināt ciemošanās, jo, atteikusies no tās, es būtu zaudējusi visas pārējās. To brīd man tā šķita. Patiešām, tā bija pēdējā reize, jo pēc mēneša Diena skaistule iegāja slimnīcā un pēc pieciem — nomira. Egles abās pusēs saplūda melnā sienā. Kļuva pavisam tumšs. No satraukuma sūkāju īkšķi. Ieraudzīju uz grīdas nomestos melnos lakādas cimdus. Ar kurpes purniņu pabīdīju tos zem automobiļa sēdekļa, lai Dienas skaistule nekad vairs nevarētu atrast savu naida riku.

Vakars viņas mājās bija brīnišķīgs. Visas manas bailes pagais Dienas skaistule izpildīja katru manu parasto vēlmi: izlika Taro kārti zīlēja uz Rūnām, šifrēja I Sina heksagrammas, pacietīgi klausījās, kā es viņai pareģoju brīnišķīgu likteni pēc saviem muļķīgajiem orāku liem, kas bija sarakstīti skolēnu rūtiņburtnīcās… Viņa skaļi smējās, kad es stāstīju galīgi pliekanas anekdotes, savukārt es, klausīdamās viņas stāstos, no smiekliem vai beidzos nost. Viņa jauca man kokteiļus, cep karstas sviestmaizītes, ļāva pagaršot sarkanvīnu, nokrāsoja man plakstiņus, skropstas un lūpas, neliedza piemērīt viņas vieglās un smaržīgās burvīgās kleitas un augstpapēžu kurpes, bet tālrādi es varēju skatīties līdz vēlai naktij. Es biju pārlieku satrakojusies, tāpēc miegs ma nemaz nenāca. Bet varbūt es nevarēju aizmigt tikai tādēļ, ka reizēm man ļāva ielavīties Dienas skaistules gultā un pļāpāt niekus tik ilgi, līdz būšu aizmigusi tieši pusvārdā.

Es piecēlos un piezagos pie viņas istabas. Dega gaisma. Es saodu cigarešu dūmus. Smēķēdama viņa gultā mēdza ilgi lasīt. Klusītiņām ieslīdēju pa durvīm. Dienas skaistule sēdēja gultā kaila, uzgriezusi man muguru. Kājas viņai bija plati ieplestas un saliektas; naktslampiņas gaismā ceļgali spīdēja kā divi zelta āboli. Viņas augums tik tikko manāmi, taču ritmiski kustējās. Es nodomāju, ka māsa raud — tā, lai es nedzirdu. Tomēr viņas elpa bija pavisam citāda nekā raudošam cilvē

kam. Viņa nebija aizklājusi seju ar rokām, bet turēja tās nolaistas starp kājām. Piepeši pie griestiem kaut kas iezibējās un parēgojās — tas bija spoguļa atstarots gaismas zaķītis. Es pielavījos vēl tuvāk. Dienas skaishile vienā rokā turēja spogulīti, bet otrā — garu dzeltenu sveci. Viens sveces gals bija iebāzts viņā… — Vika strauji pagriezās pret sienu, savilkās čokurā un ar rokām satvēra galvu. — Tālāk es nestāstīšu. Toreiz es absolūti nevarēju saprast, ko mana māsa dara. Es nodomāju, ka tā ir kāda ārstnieciska procedūra. Es zināju, ka sievietes piemeklē visvisādi nejaukumi — reižu reizēm māte par tiem bija ieminējusies. I'.s neteicu ne vārda, neiekāsējos un pat nepakustējos, man šķiet, es pat biju aizturējusi elpu, tomēr Dienas skaistule bija nojautusi, ka es atrodos istabā, pagriezās atpakaļ, viņas reakcija bija briesmīga.

Viņa lēca laukā no gultas un apgāza sarkanvīna pudeli, kuru tikai tad ieraudzīju. Asiņains plankums ātri izpletās pa dzelteno paklāju. Māsa nogrāba mani aiz matiem un raustīja šņākdama:

—  Vai tu zini, ka šobrīd es varu tevi nožņaugt?! Vai tu zini, ka es varu tevi nožņaugt… Tev bija likts iet gultā, kāpēc tu tagad te vazājies, ko tu te okšķerē?! Vai tu zini, ka es tevi uz vietas nožņaugšu, tu, mazā pretekle?!

Viņa plēsa mani aiz matiem. Es nekliedzu un neraudāju, es pat nemēģināju izrauties, tikai skatījos te uz sajaukto gultu, spogulīti un līko dzelteno sveci, te uz smēķu galiem pilno pelnutrauku, te uz sajaukto gultu, spogulīti un sveci, te uz pelnutrauku… Tieši tā, saķērusi aiz matiem, viņa raustīja manu galvu: pa kreisi — pa labi, uz augšu — uz leju, pa kreisi — pa labi, uz augšu — uz leju.

Dienas skaistule bija pilnīgi kaila. Es saodu viņas miesas smaržu, kurai piejaucies klāt spirgtais “Ņinas Riči” aromāts, iesaldenie sviedri un vēl kaut kas sīvs, ko es nepazinu. Ak Dievs, es pat tagad atceros šo smaku!…

Vika ievaidējās un atrociski atgrūda nost Normas roku, kas gribēja viņu noglāstīt.

—  Vēlāk pie viņas zārka nolika tādas pašas dzeltenas sveces. Es nevarēju uz tām skatīties. Ari tagad es neiededzinu sveces uz Dienas skaistules kapa. Pat Mirušo piemiņas dienā ne…

Kaut ari mani raustīja un plūca aiz matiem, es spēju piecelties, Tad māsa strauji palaida vaļā manu galvu un nometās manā priekšā uz ceļiem. Viņa metās mani paijāt, glaudīt un skūpstīt, čukstēdama

—  Ak, piedod man, mazais zvēriņ! Nedusmojies uz mani, jaukā, siltā radībiņa… Nedusmojies, nedusmojies, nedusmojies, manu mīļo radljumiņ! Man bija tik slikti, tik drausmīgi slikti, ka aiz sirdssāpēm vairs nezināju, ko es daru… Piedod, piedod, piedod, ja vari… Ja vien vari — piedod, mans skaistais cilvēciņ…

Šajā nakti mēs gulējām vienā gultā…

Vika strauji piecēlās un, piegājusi pie spoguļa, ar abām rokā sāka vilkt pār seju tā, itin kā gribēdama notīrīt savu atmiņu lipīgās un krampjainās pēdas.

—  Vēl nevienam par to neesmu stāstījusi. Pat Paulam ne.

Iestājās klusums. Aiz loga dunēja pilsēta.

—  Un kādus gadījumus tu viņam esi stāstījusi? — Norma beidzot iejautājās, izvilkdama no somiņas un sniegdama Vikai šokolādes konfekti.

—  Visādus. Es viņam stāstīju visādus atgadījumus, kad viņš atradās blakus. Es tarkšķēju augām dienām, pavisam viena klaiņodama pa pilsētu vai slaistīdamās pa savu māju. Visinteresantākās lietas kā tāda Šeherezāde es viņam stāstīju pa naktīm, kad viena gulēju gultā un zināju, ka arī viņš guļ viens pavisam tuvu — nepilnus pāris kvartālus tālāk, šajā pašā melnajā un bēdīgajā pilsētā. Pauls prata klausītie tikai grēksūdzes, tikai biktskrēslā, tikai mācītāja drēbēs ģērbies. Tāpat kā vairums cilvēku, viņš gluži vienkārši neprata klausīties. Kad es lūdzu, lai tikai viņš uzklausa mani, viņš obligāti atcerējās savu pienākumu mani pārtraukt, iejaukties vidū, mierināt un paskaidrot, ka man nav jājūt tas, ko es jūtu, — teiksim, sirdsapziņas pārmetumi, skumjas un vilšanās. Es ilgojos tikai vienu — lai viņš mani dzird, nevis pats runā, lasa morāli un darbojas… Galu galā, tas nav pārāk svarīgi. Jums bija taisnība, kad teicāt, ka es esot grēkojusi tikai tāpēc, lai varētu izsūdzēt grēkus. Jā! Es griezos aizvien pazudinošākos pagrimuma lokos, lai, ietinusies melnā lakatiņā, varētu aiziet uz baznīcu, pazemīgi

nomesties ceļos pie biktskrēsla un, caur koka režģīšiem redzēdama l’iuila nokārto galvu un nervozi raustīgo roku un sajuzdama viņa elpu, atzīties grēkā. Nekad es neesmu sagaidījusi to, pēc kā biju slāpusi visvairāk. Es slāpu pēc soda. Es zināju, ka neviens darbs nepaliek nesodīts.

—  ES ZINĀJU, KA NEVIENS DARBS NEPALIEK NESODĪTS… — M. V. ierunājās, un viņai šķita, ka no visa notirpušā ķermeņa ir palikusi pāri vienīgi žēlabaina, nejauki aizsmakusi balss. — Es to zināju kopš pirmā acumirkļa, kad biju satikusi Pāvilu Putninieku uz grantsceļa, baltiem putniem piebirušo pļavu un ezeriņu vidū. Nekad es nebūtu domājusi, ka sods būs šāds…

—  Bez šaubām! — Bezvārde spiedzīgi iesmējās. — Tu cerēji, ka sods būs daudz metafiziskāks. Viņpasaulīgs. Baiga noslēpuma pārpilns. Tu iztēlojies, ka pār mums valda nepazīstama, acīm nesaredzama pasaule, kas atrodas viņpus realitātes — varena, apbrīnojama un tāda, kas izraisa satraukumu. Tu cerēji, ka sods būs šīs pasaules vērts. Ka tevi tiesās pats Dievs, nevis cilvēki — vai ne? Bet Dievs nepavisam rūpi par mums netur. No Viņa augstumiem skatoties, visi mūsu grēki un pārkāpumi liekas tik niecīgi un cilvēciski, pārlieku cilvēciski! Tu cerēji, ka elle būs fantastisku krāsu piesūkusies, bet patiesībā smoc nost šajā šķirbā, pati savos izkārnījumos. Tu gaidīji, ka tevi piemeklēs infernālas ciešanas, kuras aprakstīt cilvēku vārdi ir par vājiem. Ka cits pēc cita tevi tikai izvaros rota kareivju. Un iemetīs sārtā. Tas arī būs viss… Nāve nav nekādi vārti uz viņpasauli. Nav svarīgi, uz kurieni — uz Paradīzi, Elli vai Šķīstītavu. Līdz ar nāvi viss ir beidzies. Tici man! Tik ilgi vienai šeit guļot, man ir bijis pietiekami daudz laika, lai es to saprastu. Es varu iztēloties tavu saīgumu. Nu, varbūt uz īsu brītiņu, kad tevi uzcels uz žagaru kaudzes, piesies pie staba un pielaidīs sārtam uguni, kad uzšausies pirmās liesmas, bet pūlis aiz sajūsmas spiegs, jo vēl nejutīs tavas degošās miesas smirdoņu — varbūt tad tu izjutīsi pelnītā un ilgotā soda saldmi…

—  Nē, tā nav taisnība! Nekas nav pareizi. Sods ir sācies jau tajā mirklī, kad viņš mani apskāva pirmo reizi. Nē, tas ir sācies vēl agrāk — kad biju ieraudzījusi Pāvilu Putninieku un man šķita, ka viņš vērīgi skatās uz mani, tikai uz mani vien.

—  Tu runā pārāk miglaini, mīļā! — Bezvārde nočukstēja un ar mikliem, kaulainiem pirkstiem saspieda M. V. roku.

—  Labi! Pacentīšos visu izstāstīt pēc iespējas secīgāk, — M. V. teica, veltīgi mēģinādama izsvabināt savu plaukstu no Bezvārdes ciešajiem žņaugiem. — Tajā pašā vakarā, kā jau bija solījusies, pie manis cellē atnāca Upe. Viņa atnesa vīna krūzi un divus smagus māla kausus. Mēs apsēdāmies uz grīdas pavarda priekšā un, vīnu dzerdamas, lūkojāmies ugunī. Bet, kad Upe sāka runāt, es vairs nevarēju nolaist acis no viņas sejas, ko apspīdēja uguns sarkanās atblāzmas. Upe stāstīja, ka klosterī viņa esot ieradusies pirms septiņiem gadiem, kad nupat tikai bija sākušas klīst valodas par Pāvila Putninieka brīnumaino varu. Viņa sirgusi ar briesmīgu, nedziedējamu slimību. Tajā laikā Pāvils vēl bija tikai ierindas franciskāņu mūks, kaut arī viņam piemitušas sevišķas dziednieciskas spējas, bet plaukstās un pēdās viņam pirms Lieldienām jau vairākas reizes esot atvērušās stigmas.

— Toreiz viņa mati bija ogļu melni. Bet tagad — redzējipati — galīgi sirmi, — Upe sacīja, un es sapratu, ka viņai ir zināms par mūsu satikšanos.

Tomēr vairāk neko viņa neminēja un turpināja savu stāstu. Pirms septiņiem gadiem Pāvils dzīvoja tajā klostera flīģelī, kur pašlaik ievesta visstingrākā klauzūra. Viņa celle stāv tukša joprojām. Katru, kurš mēģinājis tajā dzīvot, sagrābušas neizturamas ilgas, kas sajaukušās ar raudulīgām skumjām un trakulīga prieka uzplūdiem. Šīs emocijas parasti bijušas tik spēcīgas, ka nelaimīgais jeb — kā vēlāk sākts dēvēt — apsēstais, zaudējis prātu, padarījis sev galu, bet dažkārt pazudis gluži bez pēdām.

Tikai pēc vairākiem gadiem izdevās noskaidrot šīs postošās parādības cēloni. Tā esot bijusi… mūzika. Tā atskanējusi nezin no kurienes, itin kā kāds neredzamais būtu spēlējis angļu radziņu, vienmēr vienu un pašu saskaņu: sol-la-do-mi, sol-la-do-mi, sol-la-do-mi…

Upe atmeta galvu un samtainā balsī nodungoja melodiju:

—   Sol-la-do-mi, sol-la-do-mi, sol-la-do-mi…

Man pārskrēja šermuļi. Viņa atkal ielēja vīnu un stāstīja tālāk. Toreiz, pirms septiņiem gadiem, raibkrāsu papagailīši vēl nelaidelējās ap Pāvilu. Tie visi, pelēkā akmenī izkalti, tupēja baznīcā, — ausIrumu kora lejas galerijā. Tā nu pienāca kādas Lieldienas — tās bija sevišķas jau ar to vien, ka, dārziem ziedot, uzsniga sniegs… Atcerējusies, kā zem sniega nastas lūzuši ziedošie koku zari, Upe pat notrausa dažas asaras. Daudzi pareģoja, ka šādas debesu zīmes neliecinot ne par ko citu, ka tuvojoties bads, tāpēc cilvēki, kas bija sanākuši baznicā, itin dedzīgi lūguši Dievu. Un kā lai ietērpj vārdos to baiļpilno, taisni svilinošo drebuli, kāds pārskrēja dievlūdzēju miesai, kad brālis Pāvils, kurš altāru priekšā stāvējis uz ceļiem, piepeši pacēlies krietnu sprīdi virs zemes?! Baznicā iestājies neaptverams klusums. Tikai vietu vietām atskanējis dobjš brīkšķis — tur pakritušas samaņu zaudējušās sievietes.

Šķita, ka nekad neviens vairs nespēs izsvabināties no stindzinošā, biedējošā un dievbijīgā klusuma. Pēkšņi pārskrējusi vēl kāda skaņa — asa un džerkstoša. Savādas zaļas, dzeltenas un zilas šķembas sākušas birt virsū Pāvilam, kurš aizvien vēl lūdzis Dievu. Upei iešāvies prātā, ka izbiruši vitrāžu stikli, jo spriedze baznīcā bijusi teju vai neizturama, gluži kā milzīgā galvā, kad no domu jūkļa vai smaguma deniņos saplūst asinis. Taču nākušas vēl dīvainākas lietas. Akmens papagailīši rautin rāvušies ārā no reljefa, ieguvuši dzīvību, krāsas un balsi un kā raibs baldahīns iekārušies pār lūgšanā grimušā Pāvila galvu. Un tagad austrumu kora lejas galerijā joprojām ir milzums bedrīšu, itin kā no lielgabaliņa kāds būtu šāvis ar dūres lieluma bumbām…

Lieldienu svētdienā Pāvils pametis klosteri un, izlēmis dzīvot kā vientuļnieks, aizgājis uz mežu. Viņš lūdzis tikai vienu lietu — melno, garo apģērbu ar platajām piedurknēm un lielo kapuci. Pa nakti Upe pašuvusi to, ko viņš bija lūdzis, un no rīta norunātajā vietā nolikusi uz akmens melno abitu. Pāvils, kopš tās reizes iedēvēts par Putninieku, neesot atnācis atpakaļ. Upe atnākusi uz šo pašu vietu novakarē,

un apģērbs no akmens jau bijis paņemts. Varbūt tā nav nekāda sakritība, bet šajā dienā viņai apritējis divdesmit gadu.

—   Pāvils pilnīgi izdziedēja manu nāvīgo slimību, — atlikušo vīnu ieliedama savā kausā, Upe teica. — Tikai vienu es zinu: es nespēt' dzīvot tur, kur viņa nav. Tāpēc es esmu šeit. Un būšu. Vēl es jūtu, ka esmu viņam vajadzīga… — Un viņa iestarojās platajā bezzobu smaidā.

Mani pārņēma īgnums un rūgtums. Mani stingtin stindzināja greizsirdība. Bet Upe neizsakāmi devīga un bagāta cilvēka balsi paziņoja: \

—   Ja tu vēlies, rītu varam aiziet pie viņa reizē. Tikai vajadzēs agri celties. Pirms saullēkta es viņam pienesu pienu. To es daru jau piecus gadus.

Vēl nebija svīdusi gaisma, kad otrā rītā Upe klusi pieklauvēja pie manām durvīm. Toreiz man nebija skaidrs, kāpēc viņa dalās ar man savā noslēpumā. Taču pie skaidrības es tiku drīz — viņa bija cerējusi, ka varēs dalīties ar mani nevis noslēpumā, bet sodā.

Rīts iegadījās salts un mitrs. Abas gājām klusēdamas, varēja tikai dzirdēt, ka māla krūzē skalojas piens. Upe veda mani pa ceļu, kas arvien vairāk kļuva līdzīgs labirintam. Viena es vairs nebūtu pratusi atgriezties klosterī. Vairākas reizes es mēģināju aizsākt sarunu, taču Upe ietiepīgi klusēja. Mēs iegājām mežā. Skaļi pakšķēdami, no kokiem tecēja pilieni, itin kā nupat tikai būtu pārskrējusi jo spēcīga lietusgāze.

Pavisam negaidīti iznācām nelielā norā. Zaļganajā rīta cēliena sakrēsll dzeltenoja neredzēti prāvas — olas dzeltenuma lieluma — purenes. Mums pasperot soli uz priekšu, leknais zāliens un smilgas, audzelīgās un mīkstās lapas sāka līgoties un šalkot kā no vēja pūtiena. Noras malā slējās liela sārta klints, kas šajā vietā likās pavisam neiederīga — it kā to kāds būtu nometis no debesīm. Šeit tad nu vientuļnieks dzīvoja.

Upe pašķīra aizkaru, kas bija pīts no koku zariem, saknēm un lapām, un iegāja klintī. Ar drebošu sirdi sekoju viņai nopakaļ. Mēs bijām iekļuvušas šaurā telpā, kas smaržoja pēc vīraka un pelējuma.

Bija gandrīz pavisam tumšs, vāji gailēja vienīgi eļļas lampiņa, kas bija pakārta krucifiksa priekšā. Nekad neko līdzīgu es nebiju redzējusi. Krustā sistā seja bija patiešām atbaidoši neglīta, acis izvalbījušās, mute pirmsnāves mokās pāršķobīta. Drīz ar mijkrēsli apradu. Es ieraudzīju salmu guļvietu, ko klāja bieza audekla pārsegs, un dažas grāmatas, kas bija saliktas uz galda aizstājēja celma. Pāvila Putninieka šeit nebija.

Upe nolika krūzi ar pienu uz celma līdzās grāmatām, un mēs abas izgājām laukā. Pēkšņi kā vienā balsī sāka čivināt putni, un noru pārplūdināja sārtena gaisma. Ausa saule.

Klusēdamas mēs devāmies atpakaļ. Mani skrubināja vilšanās un akls prieks. Jutos vīlusies, ka tā arī nebiju ieraudzījusi vientuļnieku viņa paša mājoklī, turpretim priecājos tāpēc, ka pat Upi viņš nebija gaidījis. Varbūt tā tas ir bijis arī visus šos neskaitāmos piecu gadu rītus, kuru dēļ Upi biju apskaudusi visbriesmīgāk. Tikai viens jautājums man nedeva un nedeva mieru — kad un kā viņa nosauc vientuļniekam jaunpienācēju vārdus?

Piepeši iebrikstējās koku zariņi. Es notirpu, bīdamās ieraudzīt kādu meža zvēru, bet tas bija viņš — Pāvils Putninieks. Upe tūdaļ nometās uz ceļiem mitrajās sūnās. Nometos ceļos arī es, kaunēdamās, ka viņdien, vientuļnieku satikusi, to nebiju izdarījusi. Sūnas ziedēja miniatūriem dzelteniem zvaigznes formas ziediņiem, bet slapjums sūcās mana apģērba biezajā audumā. Putninieks pienāca mums pavisam tuvu. Es skatījos uz viņa basajām kājām.

—   Sveikas veselas, manas dārgās, kā esat izgulējušās? — viņš jautāja tādā intonācijā, itin kā mēs būtu viņa meitas.

Upe piecēlās kājās. Es arī. Viņa noskūpstīja vientuļniekam roku. Es neuzdrošinājos.

—   Vai daudz cilvēku ieradies klosterī? — viņš jautāja un noglāstīja Upei galvu — tāpat kā vakar to bija darījis man.

Ja blakus nebūtu stāvējusi es, viņš noteikti būtu Upi apskāvis. Sapīkums un greizsirdība mani smacēt smacēja. Bet Upe, skatīdamās Putniniekam acīs, nosauca vārdā jaunpienācējus. Un viņas acis

nepavisam nepauda to, ko lūpas. To es redzēju. Un man sametās tik bēdīgi, ka nemaz nespēju izturēt.

—   Vai kādreiz esi redzējusi, kā zied lazda? — Pāvils Putninieks man jautāja, kad Upe bija beigusi runāt.

Es apmulsu, jo nezināju, kas man viņam ir jāatbild. Vientuļnieks paņēma mani pie rokas, stipri paspieda un, ar rādītājpirkstu glaudīdams man plaukstu, vadīja prom. Lazdu krūms nokāra smagās zelta krāsas spurdzes. Vienmēr esmu domājusi, ka šis spurdzes ari ir ziedi.

—   Redzi, dārgā, paskaties, kāds skaistums! — Pāvils Putninieks ierunājās un, maigi satvēris mani ap kamiešiem, nolieca manu galvu pie dzidri zaļām, nupat tikai atplaukušām lapiņām. Starp tām sārtojās mazītiņi, apburoši skaisti ziediņi.

—   Ai, jā, — es nočukstēju, — ļoti, ļoti skaisti! Es nezināju, ka lazdas ziediņi ir tik sarkani…

Upe vēroja mani, piedodoši smaidīdama. Papagailīši lēkāja apkārt un plūca no sūnām īpatnējus violetus pumpurus.

—   Tā, dārgās, man ir laiks! — Pāvils Putninieks teica un saņēma mūs abas aiz matiem. Mani ar labo roku, bet Upi — ar kreiso. Viņš atlieca atpakaļ galvu un mūs abas noskūpstīja uz pieres. Upe iesmējās sīku smiekliņu. Es biju kā valodu zaudējusi. Es saodu smaržu, kas nāca no vientuļnieka, — es jau zināju, ka viņš man atsauc atmiņā kaut ko no bērnības, tikai neparko nevarēju attapt — ko. — Staigājiet veselas mierā un atcerieties, ka ikkatrs rīts ir labs rīts un ikkatra diena ir pārpilna svētlaimes…

Upe saņēma mani aiz elkoņa un steidzīgi kā tiepīgu bērnu stiepa prom. Mēs atkal viena otrai nebildām ne vārda. Slepus pametu skatienus uz viņas profilu ar izbīdīto zodu un gandrīz vai tīksminādamās jutu, kā aug augumā mans naids. Necerēti drīz mēs bijām iznākušas uz ceļa, pa kuru jau kustējās svētceļnieku bari. Iejukām satraukto un svinīgi noskaņoto ļaužu vidū. Piepeši ieraudzīju, ka ceļa putekļos kaut kas zaigo. Pieliecos un pacēlu — bārdasnazis. Tā sudraba spalā bija iekalts brīnišķīgs vīnkoku lapu un liliju ornaments. Es atliecu asmeni, un man pat aizrāvās elpa — tik lieliski bija iztrīts asmens. Tomēr pats

Interesantākais, ka starp lilijām un vīnkoku lapām es ieraudzīju iegravētus savus iniciāļus — M. V. Pārpilna prieka, es parādīju savu atradumu Upei. Taču viņa saīgušā balsi teica:

—   Tavā vietā es šo riku mestu prom. Tā ir ļauna zīme. Vēl var piesaukt kādu nelaimi.

Savai jaunajai draudzenei es tomēr nepaklausīju. Šajā rītā šķita, ka man, man vienīgai, vairs nevar gadīties nekāda nelaime. Visas tās Ies man sebu. jo es mīlu, neprātīgi mīlu Pāvilu Putninieku!

Vēl gabaliņu nogājusi, es piepeši aptvēru, ka pūlis virzās nevis uz (ierības klajumu, bet griežas atpakaļ uz klosteri. Jo tālāk, jo stiprāk sakrustojušies, ar miglu piesūkušies plašumi man atgādināja labirintu.

Es nomaldījos pa to visu dienu — mežs, izcirtumi, purvs, ceļi, taciņas, papuves, klajumi, pļavas, kūdrāji, melnas un izdegušas, nevienam nepiederošas zemes platības. Veltīgi es cerēju uzmaldīties virsū grantsceļam, kas bija izlocījies starp pārplūdušām pļavām ar milzum daudz ezeriņiem, kuros atspoguļojas debesis un ņudz neskaitāmi daudz žilbinoši baltu asknābja putnu. Jau saulei rietot, es pagriezos atpakaļ uz klosteri. Jutos neizsakāmi nogurusi, vīlusies un bēdīga. Nemitīgi kremta doma, ka Upei ir zināms, kur un kad var sastapt Pāvilu Putninieku. Man šķita, ka visu dienu viņi ir pavadījuši kopā, un man atlika vien pievērt plakstus, lai acu priekšā kā murgojums parādītos vientuļnieka un Upes sakļautās sejas. Nemiers mani plosīt plosīja, un es jau zināju, ka pēc atgriešanās klosteri vairs nespēšu rast ne mieru, ne vietu.

Netālu no klostera slējās liela, nolaista kapela, kuru biju ievērojusi, jau ierazdamās. Tā bija ugunsgrēka sapostīta — bez jumta, loga caurumos zaļoja jauni bērziņi. Cilvēks, kurš mani bija atvedis, stāstīja, ka pirms vairākiem gadiem kapelā iespēris zibens, un noslēpumainais vientuļnieks nezin kāpēc ieteicis to neatjaunot. Grūstošā celtne tā arī rēgojās purvainajā klajumā — drūma kā spoku kuģis. Nezinu, kāpēc, bet man uznāca vēlēšanās ieiet tajā. Pie pašas kapelas ganījās aitas. Tās ēda vēl mīkstās nātres un nupat izplaukušos avenāju

pumpurus. Mani ieraudzījušas, tās sabaidījās un blēdamas drāzās prom. Kaklā uzkārtie pulkstentiņi dzindzināja ļoti melodiski. Biju pārsteigta, ka kapelas durvis atdarījās viegli, pat neiečīkstēdamās. Iekš pusē, tāpat kā no lauka, zēla zāle, nātres un aveņu ceri, toties taku, kas veda pie altāra, nekādi augi nebija skāruši. Šaha galdiņa rakstā izliktās melnā un baltā marmora plāksnītes spīdēja kā nupat nomazgātas Pie altāra spīguļoja sarkana lampiņa ar tādiem pašiem sudraba apkalumiem kā vientuļnieka miteklī. Altāris bija no koka. No tā noraudzījās liela Visuredzošā acs, mutuļoja mākoņi, no kuriem šāvās ārā zibeņi, eņģeļi pūta tauri, bet neredzēti divgalvaini radījumi vēzēja zobenus un vairogus. Krāsu bija noskalojis lietus, bet uz kailā, sasprēgājušā koka bija sazēlušas sīkas, dzeltenas puķītes un savijusies meža vīnkoki. Es pārmetu krustu un, noslīgusi ceļos, sāku skaitīt lūgsnu.

Šeit es jutos krietni labāk nekā lielajā baznīcā, kur uz pīlāriem tupēja klijas ar bērniņu knābī. Es izdzirdēju, nē, drīzāk sajutu, ka pie manis kāds nāk. Man pārlija karstums. Es jau zināju, ka tas ir viņš — Pāvils Putninieks. Es pagriezos pret viņu un mēģināju pasmaidīt. Es apjuku, vēl neaptverdama, kā man klājas izturēties. Varbūt es nedrīkstēju ne soli spert šajā kapelā? Nc vārda nebildis, Pāvils Putninieks pienāca man klāt un uzlika roku uz pleca. Viņa plauksta bija smaga un karsta. Mani sāka kratīt drebuļi. Es pagriezu galvu un izdarīju kā Upe — noskūpstīju šo daiļo, skulpturālo roku. Vientuļnieks pārvilka ar pirkstu man pār lūpām. Es dzirdēju, ka man aiz muguras uz marmora celiņa knakst aitu nadziņi un dzindz pulkstentiņi. Pēkšņi Pāvila Putninieka rādītājpirksts maigi pavēra manas lūpas un, ieslīdējis mutē, sāka glāstīt mēli. Manī ielija saldme un bailes. Taču bailes bija stiprākas, un tāpēc es grīļodamās cēlos kājās. Vientuļnieks ar plaukstām saspieda man vaigus un atlieca atpakaļ galvu. Debesis bija gluži kā no zelta. Es pievēru acis. Viņš skūpstīja mani dedzīgi un alkaini. Nezin kāpēc es jutos kā mazs bezdelīdzēns, kuru tēvs baro no knābja knābī. Es vēlējos, lai tas nekad nebeigtos. Tomēr es atrāvos no viņa, aizklāju seju ar rokām un izrunāju vārdu, kura svaigumu es sajutu mutē kā nekad nebaudīta augļa garšu:

I

—   Tas ir grēks. Tas taču ir — grēks!

Man liekas, šādu pašu vārdos neizsakāmu — saldmes, rūgtuma, «īsiņu un piena — garšu bija sajutusi mutē nelaimīgā Ieva, iekodusi Aizliegtajā Auglī. Pāvils Putninieks ar vienu roku apskāva mani ap vidukli, kamēr otra roka ar maigu, toties pavēlošu kustību atrāva manas rokas no pārbaiļpilnās sejas. Pirksti mums abiem savijās. Man nebija spēka, lai varētu viņam pretoties. Vēl neviens mani nebija tā skūpstījis. No klostera atlidoja zvanu skaņas.

—   Tev ir jāiet atpakaļ uz celli, mana dārgā! — viņš sacīja, beidzot palaizdams vaļā manas rokas, kuras bija turējis, cieši satvertas, gluži kā ar saitēm man pašai uz muguras sasietas.

Kapela atkal bija tukša, bet varbūt aitu nadziņu knaksti man bija likai izklausījušies. Kad gāju laukā pa durvīm, ieskrēja balts kaķis, ņaudēdams aizdrāzās pa marmora celiņu un pazuda avenājos līdzās altārim. Pāvils Putninieks to nedzina ārā.

Es izgāju laukā. Pogoja lakstīgalas. Es nezināju, kur lai liekos: atgriezties savā cellē, vilkties uz dievkalpojumu vai atkal mest lokus pa labirintu, kam nāca virsū vakars. Debesis aizvien vēl bija tumši dzeltenas kā zelta plāksne, no kuras izkaļ tērpu svētbilžu Jaunavai Marijai.

Es neko nevēlējos redzēt, tāpēc atgriezos savā cellē. Tūlīt pat ievēroju, ka bezdelīgu saimīte ir pametusi ligzdiņu. Nevarēju rast sev vietu: te apgūlos gultā, te metos pie “Bestiārija”, te nokritu ceļos krucifiksa priekšā, te ilgi aizskatījos pavardā. Vienu vien es tikai vēlējos: domāt, domāt un domāt — kā viņš mani bija skūpstījis, kā viņš mani bija glāstījis… Beidzot es piegāju pie spoguļa un ilgi un cieši aplūkoju savu atspulgu, itin kā meklēdama kādas sevišķas pārmaiņas pēc tā, kas bija noticis. Es zināju, ka esmu skaista. Es joprojām sajutu vientuļnieka skūpstus. Man tikai vajadzēja pievērt acis, un es atkal ļāvos tiem. Vairs neapjēgdama, ko es daru, piekļāvos pie spoguļa un noskūpstīju uz lūpām savu atspulgu. Stikls aprasoja. Es atkal sajutu dzeļošas izbailes, kādas jau biju pārdzīvojusi kapelā. Es aizklāju seju ar rokām. Ienāca Upe.

—   Visu dienu es nekur tevi neredzēju, — viņa teica, apsēdusies uz grīdas pavarda priekšā. — Kur tu biji pazudusi? :,ļ

Upe atkal bija atnesusi vīna krūzi un divus māla kausus. Pirmais, kas man ienāca prātā, paskatoties uz viņu, — vai vientuļnieks viņu ir skūpstījis? Vai viņš ir iesūcies šajā bezzobainajā mutē, vai mēle viņiem ir izlocījusies tādā pašā mitrā, mīkstā un neprātīgā dejā, kā tas bija noticis starp mums? Upe smaidīja un, kā man liekas, gaidīja, kad es viņai visu izstāstīšu.

—    Vai tev kādreiz ir ienākusi prātā doma, ka pastāv tādas lietas, par kurām nav vērts stāstīt grēksūdzē? — viņa it kā starp citu pajautāja. — Dievs redz visu. Bet biktstēvs var gadīties tāds pats kā vēstuļu iznēsātāji, kuri aiz ziņkārības uzplēš svešas vēstules, pēc tam, no savas rīcības izbijušies, izmet tās ceļa putekļos. Tad pat visslēptākās lietas jau var lasīt, kurš tikai vēlas… Es nekad neeju baznīcā uz grēksūdzi. Es visu izstāstu Pāvilam. Viņš patiešām atrodas tuvāk Dievam nekā visi citi šī klostera priesteri, mūki un noviči, kopā ņemti.

Es neteicu neko un apsēdos viņai blakus. Vīns bija stipri skāņš. Saruna neraisījās, tikai tad, kad bijām izdzērušas vairāk, abas beidzot uzgājām veidu, kā pārtraukt neomulīgo klusumu. Bet, par ko mēs tērzējām, šobrīd es neparko vairs nevaru atcerēties. Upei ejot prom, es sadūšojos pajautāt:

—    Vai arī rītu mēs nesīsim viņam pienu?

—   Nē! Viņš lūdza, lai rītu aizejot brālis Pijs. Tas ir Putninieka mīļākais māceklis.

Visu nakti gandrīz neaizvēru acis, jo baidījos nogulēt pirmsausmas stundas. Es biju nolēmusi rīta pusē doties uz mežu, labirintā uzmeklēt noru ar milzīgajām purenēm un, vientuļnieku satikusi, izlikties, ka tas gadījies pavisam netīšām.

Tā arī es izdarīju. Taciņu, pa kuru mani bija ievedusi mežā Upe nokrēslī, protams, es nevarēju atrast. Es klīdu starp smuidrajiem kokiem, lauzos caur biezi sazēlušajiem krūmiem, mētājos pa izcirtumiem, kas izdvašoja miglu, un aizvien man šķita, ka vientuļnieka sārtenā klints atrodas gluži līdzās.

Kūkoja dzeguze. Es mēģināju saskaitīt, cik vēl gadu šis putns man pareģo. Skaitīju un nozaudēju skaitu, itin kā tā būtu vēlējusies man izkūkot visu mūžību. Sāka svīst gaisma, un es sapratu, ka esmu apmaldījusies. Mežs spēlējās ar mani kā kaķis ar peli. Saule jau bija pakāpusies augstu, bet es tikai metu un metu apburtos lokus starp simtgadīgajām eglēm un ozoliem, kuru stumbri vēl bija saglabājuši noslēpumainās svētuma zīmes. Putni čirkstēja, čiepstēja, vidžināja, čivināja, pogoja, gāgināja, klabināja, dūdoja, svilpoja un vīteroja tik skaļi, ka man sāka džinkstēt ausis. No pavasara smaržu pārpilnības reiba galva. Vietumis plandījās te dzeltena, te sārtena, te melna migla, kurā nonākot, liekas, tūdaļ zaudēšu samaņu. No meža izkļuvu tikai ap dienas vidu. Es atdūros tajās bezgalīgajās pļavās ar ezeriņiem, kuros atspulgo debesis, tvarsta vardes stārķi un ņudz baltie smailspārnainie putni.

Diena bija kā nomācošs sapnis. Biju palaidusi garām rīta satikšanos ar Pāvilu Putninieku Cerības klajumā. Nebiju paguvusi ne uz vienu priekšpusdienas dievkalpojumu. Pusdienās nespēju norīt ne kumosu, jo pati biju greizsirdības aprīta: Upi nekur es nesatiku un nevarēju tikt vaļā no domas, ka pašlaik viņa ir kopā ar Pāvilu Putninieku. Pēcpusdienā, kā ļaunā gara apsēsta, es atkal aizjoņoju uz mežu. Šajā reizē uzgāju daudzas pļaviņas ar olas dzeltenuma izmēra purenēm, tomēr nevienā pļaviņā nepacēlās sārtenā vientuļnieka klints. Reiz starp dzeltenām puķēm uzskrēju virsū septiņiem pavisam baltiem kaķiem, kas sildījās saulē. Mani ieraudzījuši, tie pielēca kājās, uzboza spalvu, sameta kūkumu, ņaudēja un dzirksteļoja apburoši zilām acīm tā, itin kā grasītos klupt man virsū. Man nebija miera, jutos bēdīga, pārmetumi grauza sirdsapziņu, bet visu manu būtību — briesmīga greizsirdība. Saulei norietot, iejuku Cerības klajuma dziedošajā pūlī, bet biju gluži kā noburta — ar acīm meklēju un meklēju Upi. Veltīgi.

Sevi varēju mierināt vienīgi ar to, ka Pāvila Putninieka man veltītais skatiens šoreiz bija itin ilgs, vērīgs un kvēlot kvēlojošs. Ar to nu jau bija par maz. Daudz, daudz par maz!

Upe neparādījās arī vakariņu laikā. Es jutos kā iekritusi kvēlojošu ogļu bedrē. Lūgt Dievu uz baznīcu negāju, toties aizvilkos uz

pussabrukušo kapelu. Aitas nebija redzamas, turpretim gar durvī puslokā bija sagūlušies baltie kaķi. Baidījos iet garām, lai tie atkal nesāk bozties, mest kūkumu, šņākt un ar zilajām acīm šķiest dzirksteles. Kad beidzot biju saņēmusi dūšu, kaķi mīlīgi sāka glausties man ap kājām, murrāja un izlūdzās paijāšanu. Es aizrāvos rotaļā ar pieglaimīgajiem dzīvnieciņiem, kaut gan patiesībā gaidīju atnākam Pāvilu Putninieku. Tāpat kā pagājušovakar, debesis bija zelta krāsā.

Es iegāju kapelā. Pēkšņi sirds man sāka neprātīgi dauzīties. Pie altāra dega dažas sveces, bet Upe, uzkāpusi uz altāra, plēsa nost vīnstīgas un plūca dzeltenās puķītes. Viņa bija uzspraudusi violetos brunčus, un es skaudīgi sāku lūrēt uz viņas garajām, tievajām un apbrīnojami baltajām kājām. Es saodu krāsu smaku. Visuredzošās acs zīlīte bija iepletusies un melna, varavīksnene — smaragdkrāsā, bet baltums — svaigs kā pirmais sniegs. Acs noraudzījās no sarkanām uguns mēlēm izgleznotā trīsstūra. Es pagājos vēl tuvāk. Upes ikri bija notriepti ar krāsu. Viņa paskatījās uz mani pētoši un izsmējīgi, toties ierunājās, kā allaž, it kā starp citu:

—   Vai tu nevarētu man palīdzēt?

Cik vien augstu spēju aizkacēties, sāku raut nost samudžinātās vīnstīgas ar violetām, sakaltušām pērnajām ogām un spirgti sārtajiem pumpuriņiem. Kāpt uz altāra es neuzdrīkstējos.

—   Tabernākuls ir tukšs. Tajā nav Svētā Dievgalda. Tagad tas ir tāds pats galds kā visi citi. Vari kāpt droši! — Upe teica.

Un tomēr es neuzdrīkstējos to darīt.

—   Tev ir savāda izvēle, ko sev atļaut, bet ko — ne… — Upe iesmējās.

Nākamajā rītā, aiznesušas pienu un atstājušas to vientuļnieka tukšajā mājoklī, mēs atkal atnācām uz kapelu. Pāvilu Putninieku mēs nesastapām. Es biju pārliecināta, ka Upei bija vajadzīga ne tik daudz mana palīdzība, cik viņa kāroja neizlaist mani no acīm. Visu dienu mēs krāsojām zibeņus un mākoņus. Mēs nesarunājāmies. Kapelā valdīja absolūts klusums, un man pastāvīgi izklausījās, ka atskan Pāvila Putninieka soļi. Es vairs nebaidījos kāpt uz altāra. Mēs abas pat ietu

rējām pusdienas, sasēdušās uz tā: basās kājas šūpodamas, mēs ēdām baltu sieru un melnu maizi un virsū uzdzērām sarkanu vīnu. Mūsu mākoņi izskatījās kā pašā negantākajā pērkona negaisā: melni, tumši /ili, pelēki, zaļgani un violeti, bet tajās vietās, kur tos caurdūra zeltaini zibeņi, — dzelteni, oranži un sarkani. Novakarē mēs sākām krāsot savādos daudzgalvainos radījumus. Šajā reizē tā ari neieraudzīju Pāvilu Putninieku. Otrā dienā mēs krāsojām eņģeļus, taču vientuļnieks atkal mūs neapmeklēja. Tā aizritēja visa nedēļa. Sāku justies aizvien vientuļāka. Aizvien pamestāka un pamestāka.

Pāvilu Putninieku es redzēju tikai tad pat, kad citi svētceļnieki, — l itos un vakaros Cerības klajumā. Tvarstīju viņa skatienus un jutos kā retu taurenīšu kolekcionārs. Savukārt Upe izdomāja aizvien kādu jaunu darbu un centās traucēt man pat šīs satikšanās. Pa kuru laiku viņa pati satiekas ar vientuļnieku, ja gandrīz nepārtraukti uzturas kopā ar mani?!

Reizēm šķita, ka šajā cilvēku ņudzekli tikai mums divām vien ir rokas, tāpēc mums pienākas apdarīt gluži visus darbus. No ozolu lapām mēs pinām nebeidzami garas vītnes, lai varētu izpušķot baznīcas velves, ar smiltīm spodrinājām simtiem sudraba svečturu, kausiņus vīnam un svētītajam ūdenim, kvēpināmos un dievmaizīšu trauku, izšūdinājām relikviju kulītes, vijām un novārījām virves, ar kurām mūki apjoza savas abitas, mazās piestiņās sagrūdām daudzus un dažādus no aizjūras atvestus sveķus un saknes, visu rūpīgi nosvērušas uz svariem, jaucām vīraku, ar cinobru pārvilkām lielos burtus vecajās lūgsnu grāmatās un ar zeltu apvilkām nimbus svētajiem ap galvu sadēdējušos manuskriptos…

Tā aizsteidzās mēnesis, un man pienāca laiks atgriezties mājās. Bet es karsti vēlējos vēl kaut reizi satikties ar Pāvilu Putninieku — nevis pūli, bet aci pret aci. Atkal atsākās mana bezcerīgā klaiņošana pa ceļu un taciņu, mežu un noru, papuvju un pļavu labirintiem. Reizēm šķita, ka aiz nebeidzamām ilgām, neremdināmām slāpēm un neizsakāmā nemiera es stāvus sajukšu prātā! F.s sapratu tikai vienu: manu un Upes neskaitāmo darbu jēgu. Darbi mums palīdzēja aizmirst pašām sevi un tā nezaudēt prātu.

Pēdējā dienā es saņēmu dūšu un Upei jautāju:

—   Pasaki man, kur es varētu viņu atrast? Es gribu atvadīties, j<ļ rit dodos projām.

—    Atvadīties jau varētu ari Cerības klajumā, stāvēdama pūlī. Gan-J drīz visiem tas izdodas, — Upe teica, nepaceldama uz mani acis, jo viņa krāsoja ķēniņa Melhiora koka statueti, bet tai apkārt bija sastājušās vēl daudzas nobālējušās Betlēmes figūriņas. — Tomēr, ja vēlies, rīt vari aiziet pie pagānu akmeņiem. Šajā gadalaikā viņš tur labprāt klausās medņus.' Tagad tiem ir kāzu laiks. Šiem lielajiem putniem ir baisi jocīgas dziesmas. Man vienmēr pat pārskrien šermuļi…

Upe pacēla galvu un pavēra savu bezzobu smaidu. Mani atkal uzpurināja greizsirdība: par Pāvilu Putninieku viņa zināja visu!

Augu nakti lija. Rīts tomēr atausa pilns varavīkšņaina mirdzuma. Cerības klajumā Pāvils Putninieks sanākušajiem stāstīja par prieku:

—    Kungs, sniedz mums prieku, kādu esi solījis caur savu viendzimušo Dēlu! Viņš taču ir liecinājis: “Lūdziet, tad jūs ņemsiet, lai līksmība ir pilnīga!” Kungs, par Tavu līksmību domā mans prāts, par to runā mana mēle, to mīl mana sirds un sludina mute. Pēc tās ilgojas mana dvēsele, alkst mana miesa un kāro visa mana esība…

Beigas nesagaidījusi, es aizsteidzos pie senajiem pagānu akmeņiem, jo, pēc Upes vārdiem, Putninieks nākot šurpu taisnā ceļā no Cerības klajuma. Ceļu es zināju lieliski, tomēr baidījos nomaldīties, uztraucos, ka labirints atkal izspēlēs ar mani ļaunu stiķi un es atkal nokļūšu citā vietā, nevis tajā, ko biju domājusi. Jau iztālēm sadzirdēju medņu tarkšķināšanu. Tā man atsauca atmiņā grabuļu skaņu, no kuras pārskrien drebuļi un kas pirms Lieldienām skan baznīcās zvārguļu melodiskā zvanījuma vietā.

Pagānu akmeņi, saguluši septiņos koncentriskos apļos, slējās uz augsta, apsēm apauguša paugura. Tās bija baltas stēlas cilvēka augumā ar nesalasāmām rakstu zīmēm, ko sauca par rūnām, kuras

‘ Oriģinālā iznāk arī vārdu spēle; lietuviski šim vārdam kurtinys identiski ir latviešu valodā atšķirīgi vārdi — mednis un kurlais. (Tulk. piezīme.)

kitru gadu kāda neredzama roka atjaunināja — nokrāsoja melnā un sarkanā krāsā. Centrālā apļa vidū gulēja plakans, savulaik upurēšanai ilomāts akmens. Uz tā melnās, nogludinātās, aizvien vēl spīdīgās virsmas, dziļās rievās izkalti, griezās septiņdesmit septiņi ugunskrusti. Tie šķita kā svaigu asiņu pielieti, jo biedējoši sīvo sarkanumu nespēja Izbalināt ne vējš, ne lietus, ne laiks. Cilvēki stāstīja, ka šis savādais akmens noslēdzot vārtus uz Elli, bet, ja tas tiktu noritināts, pasauli pārplūdinātu nelaimes, par kurām liecina Apokalipse. Citi apgalvo, ka zem akmeņiem esot apglabāti Bizantijas mūki, kuri nezin kāpēc esot padarījuši sev galu, tie paši, kuri baznīcā bija konstruējuši brīnišķīgās ērģeles. Kad vējš uzpūš no klostera puses, noslēpumainas brāzmas ievirpiiļo starp baltajiem akmeņiem, un liekas, ka ir iedūkušās ērģeles… Trešie pierāda, ka tās esot nevis mūku pašnāvnieku, bet no ziemeļiem atnākušu sarkanmatainu milžu kapenes. Šajās zemēs viņi esot miruši aiz Ugām, un aiz ilgām dziedot viņu milzīgie veļi, kad, uzpūšot vējam no ziemeļiem, baltie akmeņi iedziedas drūmās, melodiskās balsīs. Lai būtu kā būdams, no pagānu akmeņiem visi vairījās…

Kad es ieraudzīju melnos medņus, kas tarkšķēja un dejoja starp baltajiem akmeņiem^man pārskrēja šermuļi. Es neuzdrīkstējos pieiet tuvāk, metu loku apkārt pauguram un piepeši ieraudzīju Pāvilu Putninieku. Viņš stāvēja pašā paugura virsotnē, sakrustojis rokas uz krūtīm, un skatījās uz dejojošajiem putniem. Papagailīši kaut kur bija pazuduši — varbūt pat tos biedēja šī vieta? Nekādas taciņas nebija, tāpēc uzkāpu augšā pa slideno, spirgti smaržojošo zāli. Es biju pārsteigta, jo pavisam šepat kā tumšzaļa siena izslējās mežs. Uz pirkstu galiņiem lavījos pie vientuļnieka, bet viņš acumirklīgi bija sadzirdējis mani tuvojamies, pagriezās un uzsmaidīja.

—    Šodien es dodos prom… — es noberbelēju.

—   Vai patiesi? — viņš teica.

Un mēs metāmies viens otra skavās! Agrāk es biju domājusi, ka tā notiek tikai menestreļu balādēs. Es kļāvos pie Pāvda tik cieši, itin kā gribēdama viņā iedurties.

—   Vai tu zini, kāpēc cilvēki tik labi jūtas viens otra skavās? — Ar mēli glāstīdams manu ausi, viņš iečukstējās.

—   Nē…

—    Visu savu mūžu viņi krīt. Krīt un krīt. Un viņi apstājas, kad ir viens otru apskāvuši. Tad viņi pārstāj krist.

Viņš skūpstīja man kaklu arvien kvēlāk un kvēlāk.

Pēc tam vientuļnieks tvēra mani aiz rokas un lieliem soļiem steidzās uz meža pusi. Klakat, klakat, klakat — tarkšķināja medņi. Draudīgi kaut ko šņāca melnās un sarkanās rūnu rakstu zīmes. Melnajā upurakmenī arvien straujāk un straujāk sagriezās ugunskrusti. Uzpūta vējš, un pārviļņoja pārcilvēcisku ilgu piesātināta skaņa — tā kā mirušo milžu dziesma, tā kā ērģeles…

Pusteciņiem, stigdama mīkstajās sūnās, ar drēbju stērbelēm ķerdamās aiz zariem, es skrēju pakaļ Pāvilam Putniniekam. Pēc dažiem mirkļiem mēs jau bijām viņa alā. Papagaiļi tupēja pie pašiem griestiem un mijkrēslī likās pavisam pelēki — kā akmenī izkalti.

Pāvils Putninieks atraisīja manas kleitas ņieburu un skūpstīja krūtis, kāri sūkādams un kodīdams manu krūšu galiņus. Trīsošām rokām es spiedu viņa galvu. Likās, viņa norasojusī piere ielauzīs manu krūšukaulu, bet mani nepiesātināmie pirksti ieurbsies viņa galvaskausā, un mēs abi noplūdīsim karstām, lipīgām asinīm.

Pēc tam viņš nokrita manā priekšā uz ceļiem un, pacēlis svārku smago samtu, skūpstīja pēdas, lielus un ciskas. Kamēr es, pati grimdama pašā lielākajā saldmē, atcerējos uz sabrukušās kapelas altāra stāvošās Upes kailās kājas.

—    Man, man jākrīt ceļos jūsu priekšā! — kā ģībdama es iečukstējos. — Man, nevis jums manā priekšā…

Es nometos ceļos un jutos, itin kā būtu ienirusi karstā, sarkanā miglā. Kādu mirkli mēs stāvējām uz ceļiem, skatīdamies viens otrā apskurbušām acīm. Pēc tam viņš mani apskāva un bez jebkādas piepūles nogāza zemē. Viņš man uzgūlās ar visu savu lielā auguma svaru, un man tas ārkārtīgi patika. Viņš gluži kā aizdedzināja mani: es kvēloju, trīsēju un locījos kā liesmu apņemta. Tad šis vīrietis mazliet atrāvās,

nometās uz ceļiem, jāteniski aptvēris manas kailās kājas, un teica piesmakušā, pavēlošā balsī:

—   Novelc drēbes!

Es ģērbu nost drēbes, skatīdamās, kā viņš mani vēro. Bet no augš.is, galvu piešķiebuši, uz mums lūrēja pusakmenīgie papagaiļi. Piepeši es it kā atdalījos no savas miesas un, iekārusies augstu pie griestiem, ziņkāri vēroju uz grīdas vīrieša skavās trakojošo sievieti, kuru bija pārņēmusi zvērīga kaislība un kura kliedza man galīgi svešā balsī.

—    Mana dārgā, — Pāvils Putninieks runāja, skatīdamies, kā es apģērbjos, — tu saproti, es gribu iepazīt pašu dailes būtību un, lai arī cik daudz esmu meklējis, neesmu atradis neko skaistāku par sievietes miesu. Kā ir rakstījis Alberts Magnus sava darba De Divinis Nominibus nodaļā De Pulchroet Bono: “Skaistumam tāpat kā miesai ir nepieciešama atbilstošo daļu proporcija un brīnišķīgas krāsas…” Tātad jau pati universālā skaistuma daba prasa, lai starp visām lietām un to sīkdaļām, kā arī pirmsākumiem pastāvētu kopējas proporcijas un lai tas viss būtu brīnišķīgs savā formas tīrībā… Ak dārgā, tu esi pats skaistuma iemiesojums, vēl nesteidzies, neģērbies, laid manām acīm papriecāties…

Es jutu, ka Pāvils Putninieks nepielūdzami attālinās no manis, un tāpēc steidzos saģērbties.

Kad atgriezos savā cellē, es jau zināju, ka nekad un nekur no klostera prom vairs neiešu. Visa pasaule bija nodrebējusi, uzņirbējusi un pazudusi, itin kā to būtu aprijuši lielo plūdu ūdeņi. Ir palicis tikai viens vienīgs kuģis. Tajā ietilpst baznīca, klosteris, svētceļnieku mājoklis, kapela, kurā kādreiz bija trāpījis zibens, pļavas ar ezeriņiem, purvāji, ceļi un taciņas, savijušās kā labirints, melnais mežs, stiga un sārtenā klints… Šajā kuģī braucu arī es.

Viss cits ir palicis ārpusē. Palicis vīrs, mīļš un viegli aizkaitināts, allaž izbrīna pilnām acīm, kuru, liekas, es mīlu un baiļojos pazaudēt, kura mīlestību un mazuli biju ieradusies izlūgties no Pāvila Putninieka… Palikušas manas mājas, pilnas gaismas un ēnu, klusuma un melodisku skaņu, spoguļi un pārpilnam skaistu lietu, kurām man

patika pieskarties, jo tās apliecināja, ka es esmu. Palikusi liela oranžērija, kuras siltajā, miklajā un smaržīgajā gaisā dīga, auga, ceroja, vijās, uzplauka, ziedēja, aizmetināja un nobriedināja augļus apbrīnojami augi. Vienu augu ziedi skanēja ziliem zvaniņiem, otru — mirdzēja visdzidrākajām Putnu Ceļa zvaigznēm, trešo — nolūkojās caur lapām kā dzeltenās zvēru vai zilās debesu eņģeļu acis, ceturto — māja rožainiem pirkstiņiem, šmaukstināja ķiršsarkanām lūpiņām, atiezās baltum baltiem zobiem, rādījās mēļām mēlēm, pukstēja oranžām sirdīm vai izbārstījās sarkanām kā asins lāsēm. Mudžinājās kāti un kātiņi: te ar maigu pūciņu, te glumi kā no ādas izmaukušās čūskas; savijās stiebri, kas nobērti ar sēklu pērlītēm vai izbozuši draudīgus dzeloņus; slējās stumbri: smuidri kā arfu stīgas, taisni kā ērģeļu stabules, tvirti kā katedrāles kolonnas. Neizsakāmu sulīgumu izplatīja lapas: gan dzeltenzaļganīgas, gandrīz caurspīdīgas kā vitrāžas stikli, gan biezas un spīdīgas, gandrīz vai melnas, itin kā būtu metālā atlietas.

Reizēm es tajā jutos kā Paradīzes dārzā pirms Ievas grēkā krišanas, kurš nepazīst ne labu, ne ļaunu, ne grēku, ne sodu vai pat nāvi…

Itin viss palika ārpusē. Es nokasīju no savas celles sienām pelējumu un baltās, glumās pūkas sametu ugunī. Es atgūlos gultā, lai gan palags bija tik mitrs, ka, liekas, to varēja izgriezt. Skanēja zvani, un sulīga skaņa sāpīgi dauzījās pret maniem deniņiem. Uz mirkli šķita, ka itin viss, kas ar mani notiek, ir tikai sapnis, no kura es tūdaļ pamodīšos.

Skatīdamās, kā pamazām sabiezē mijkrēslis, es domāju: kurš gan man ir uzsūtījis šo pārbaudījumu — Dievs vai Sātans?

KURŠ GAN MAN IR UZSŪTĪJIS ŠO PĀRBAUDĪJUMU — DIEVS VAI SĀTANS? Tā es domāju dienu un nakti. Ja Dievs grib, lai es pazīstu to, kurš soļo mūsu satrauktā gājiena priekšgalā un ir tik kārdinoši, tik biedējoši un tik pazudinoši man nepazīstams, — man vajadzēs paklausīt. Bet varbūt vissīkākās ilgas, kas laupa mieru, atpūtu un miegu, ir tikai vien sātana ieindētā iekāre, kas jau daudzus gadus

kā pletne trenc mani no viena vīrieša pie nākamā?! Kad es iedomājos viņus visus, kuri gan ir, gan nav man piederējuši, kas sastājušies uz milzīga mērķa apļa, Šo, Neuzminamo, redzu līdz sarkankvēlei nokaitušajā pašā centrā. Sātans, vienīgi sātans, klidzinādams man pakaļ steidzīmiem šķeltnagu soļiem, čukst man priekšā šādas šaušalīgas domas…

“Kungs,” es atkārtoju, iedama pa pelēkajiem akmeņiem, sarkanajiem (lutekļiem un balto svelmi, “rādi man savus ceļus un izmāci man savas takas! Mana sirds ir nobijusies, un man ir uzkritušas bailes. Bailes nn trīcēšana ir ienākusi manī, un tumsība pārklājusies man pāri…”

Nemiers planda visu manu būtni, kā karsts tuksneša vējš manu bālošo ģērbu. Dienām naktīm izlieku slepenus slazdus nejaušiem Mācītāja skatieniem un aužu tīklus Viņa nevērīgajiem Smaidiem, pacietīgi uzglūnu Jēzus vienaldzīgajiem pieskārieniem un nopūšos kā noguris mednieks:

“Kungs, kurš man dos spārnus kā balodim, lai es varu laisties un gūt atpūtu?! Raugi, es aizskrietu tālu un patvertos tuksnešos, jo mana dvēsele ir nogurusi un tā mani biedē. Ak, izdzen, izdzen no manas dvēseles skumjas, Kungs! Tu redzi, es murgoju kā pazudusi avs…”

Dienvidū, kad, ceļmalā sasēdušies, mēs dalījāmies trūcīgajā maltītē, vakaros, kad apgūlāmies pie ugunskura, naktī, kad cauri melnajam, pievilgušajam klusumam aizlocījās žēlās niedru stabules raudas, spirgtos rītos, kad, mazgādamies avota ūdenī, Jēzus strauji pacēla slapjo galvu un Viņa izklaidīgais skatiens kā garāmlidojoša putna ēna pārslīdēja manai apstulbušajai sejai, tik tikko spēdama paciest sāpi, es jautāju:

“Kungs, kamdēļ tu izraudzījies mani?! Es neesmu lūgusi un cerējusi uz šo baigo žēlastību, uz šo žēlīgo sodu. Kamdēļ, ak, kamdēļ no visām sievietēm, kas pavada Jēzu, Tavs dievišķais pirksts ir skāris tikai mani?! Kamdēļ viņām ļāvi slavēt Rabiju ar savu padevību, pakalpošanu un lūgšanām, bet man uzkrāvi karsto, sūro un sērīgo alku smagumu?! Kamdēļ tā nav Salome, Kapernaumas Zebedeja sieva, kamdēļ tā nav Joanna, Hēroda nama uzrauga Kūzas sieva, kamdēļ tā nav Marta, kas daudz rūpējas un pūlas, vai viņas dievbijīgā māsa Marija,

kamdēļ tā nav ne Estere, ne bagātā Rute, ne Anna no Kānas, kurai Viņi bija atgriezis acu gaismu, ne abileniete, kas bija piecelta no nāve cisām, ne Judīte, ne dievbailīgā Raele, ne daiļā mēnessērdzīgā no Ce zarejas, kura nevienam neteica savu vārdu, bet kamdēļ — es?! Kam-ļ dēļ tieši es?!”

Kad manas domas bija apmetušas pilnu loku, es atkal un atkal kā sastingusi sev jautāju: 4

“Marija no Magdalas, ja nu tevi ir izraudzījis nevis Dievs, bet dzeltenacis sātans, — ko tad?!” 4

Sātans arvien vēl man čukstēja ausī, nemitīgi atkārtodams vārdu piederēt.

—   Tev nekad nepiederēs Jēzus, — Salome reiz man teica, — kaut arī tu domā, ka no mums esi Viņam vistuvākā. Nekad tu Viņu nepazīsi. Es arī Viņam reiz jautāju: “Cilvēk, kas tu tāds esi un kā dēls tu esi?” Bet Viņš man atbildēja: “Es esmu tas, kurš dzimis no tā, kurš ir pilnīgs. Man piešķirts tas, kas ir no mana Tēva.” Taču es kāroju pēc skaidrākas atbildes un atkal jautāju: “Cilvēk, tu atnāci manā gultā un ēdi no mana galda. Es esmu tavs māceklis…” Bet Viņš mani pārtrauca, dīvaini nolūkodamies telpā: “Patiesi es jums saku: kad Tas būs pilnīgs, Tas būs pilns gaismas, bet, ja Tas būs pa daļām, Tas būs pilns tumsas…” Tas arī viss. Vai tu saproti, ko tas nozīmē? Ja ne, tad kā tev, Marija, var piederēt Jēzus?!

Bija arī sievietes, kas runāja citādi. Viena no pūļa pieskrēja pie manis un dedzīgi iečukstējās:

—   Marija, Marija, jau vairākas dienas sekoju jums pa pēdām un redzēju, cik Mācītājs ir vērīgs pret tevi. Tevi vienu. Viņš var tev piederēt, tad kamdēļ vilcinies…

Savukārt Jūdass man pastāvīgi atkārtoja:

—    Marija, tu esi man piederējusi. Un es gribu, lai tu man piederi atkal. Tu esi man piederējusi un piederēsi. To tu iegaumē! Ņem mani, jo Jēzus tev nepiederēs nekad!

Es mocījos, itin kā manas rokas un kājas būtu piesietas pie diviem satrakotiem zirgiem, kuri plēš mani pušu un kurus sauc: Piederēt un

Nepiederēt. Ar pēdējiem spēkiem mierināju sevi, sev iestāstīdama: "Tikai palūkojies, Marija, uz nelaimīgajiem, kuri seko, aplenc, spiežas virsū Jēzum un cer uz Viņa palīdzību. Vieni ir akli, bet tu vari skatīt visu šo pasaules skaistumu un galvenais — Jēzu. Otri ir kurli, bet tu vari dzirdēt miljoniem skaņu un galvenais — Jēzu. Trešie ir mēmi, bet tu vari čukstēt, runāt, kliegt un dziedāt Viņam — Jēzum. Ceturliem neklausa kājas, bet tu vari iet līdzi savam Mācītājam. Piektiem ir nolēmētas rokas, bet tu vari visu un galvenais — pieskarties Jēzum. Palūkojies, kā ir izmaitāta miesa sestiem — pūtaina, brūčaina, klāta vātīm, baku rētām un pūžņojošām čūlām, bet tavu skaisto augumu visi rītin aprij ar acīm. Tev vajag pateikties Dievam par to, kas tev ir piešķirts, slavināt Dievu dienu un nakti, nevis sakaltušām lūpām alkaI īgi atkārtot: piederēt, piederēt, es gribu, lai man pieder…”

Kā lai izteicu to jūtu jucekli, kāds uzrodas manī, ejot garām visdrūmākās bezcerības vietām, kur dzīvo sātana apsēstie? Bailes kratīja mani kā drudzis, baismas resnām astru virvēm sapina manas kājas, kad knapi varēju patipināt sīkiem solīšiem, panika kā vēmeklis sakrājās rīkles galā, un bezcerības asaru sūrme ēda acis.

Valodas par Jēzus brīnumaino spēju izdzīt nelabo laidās ātrāk par ērgli, vismaz par dažām dienām apsteigdamas mūsu pulku, kas aizvien auga augumā. Galilejā, Samārijā un Jūdejā — visur mūs sagaidīja nelaimīgie, kuros dēmoni bija ievijuši savu pazudinošo ligzdu.

Bet es?!

Es zinu: cilvēki runāja, ka Jēzus esot izdzinis no manis septiņus vellus, un, patiesi, savā dvēselē es jutu līdz šim neizbaudītu plašu tīrumu. Un dzirdēju Mācītāju sakām:

—   Nešķistais gars, izskrējis no cilvēka, blandās pa vietām, kur nav ūdens, viņš klejo un meklē atpūtu, tomēr nevar to atrast. Un galu galā tas pats sev saka: “Es pārnākšu savās mājās, no kurām esmu padzīts.” Pārnācis viņš atrod priekšā tās pamestas, izmēztas un izpušķotas. Tad nelabais paņem sev septiņus citus garus, vēl negantākus par pašu, un ielien atpakaļ cilvēkā. Nelaimīgajam sametas daudz, daudz ļaunāk nekā iepriekš. Tā notiks ari šai nelaimīgajai paaudzei…

To teikdams, viņš ar svilinošu skatienu skāra mani, un veltīgi es pūlējos vainīgi pasmaidīt.

Visbiežāk velna un dēmonu apsēstie piemājoja senās kapenēs un uzradās mūsu priekšā piepeši — kā no zemes apakšas. Mēs tapām kurli no viņu runāšanas, vaimanām, kunkstiem, spiedzieniem, pīkstieniem, rēcieniem, maurošanas, vājprātīgiem smiekliem, šaušalīgām raudām, necilvēciskās gaudošanas, čiepstēšanas, brēkšanas, gārgšanas, zobu griešanas, kāsēšanas un smilkstieniem. Mūsos auga niknums no sīvajiem sviedriem, mīzaliem, izkārnījumiem, vēmekļiem, pūstošām asinīm, strutām, pelējuma, sastāvējušā ūdens, lopu mēsliem, sprāgoņām, drausmīgas netīrības un vīraka smaržas. Acis vairs negribēja skatīt neķītri kailās, pat dzimumu nepiesegušās dūņu un putekļu krāsas miesas, kas noklātas pretīgiem parazītiem un tārpiem, ar vaļējām, nedzīstošām un mušu aptupētām vātīm. Nelaimīgie metās Jēzum pie kājām un, rāpodami viņam pakaļ, atstāja smirdīgu, gļotainu sliedi. Kā gigantiski rāpuļi. Šaušalīgu krampju savilktie gribēja teikt Viņam slavu ar deju, saliekušies liki, viņi dauzīja prātu zaudējušās galvas pret saules sakveldinātiem akmeņiem, žņirkstināja zobus, šļāca ārā zaļas putas, bolīja asiņu pierietējušās acis, kas taisni vai krita laukā no dobuļiem. Un visiem bija tikai viena vēlēšanās: pieskarties Mācītājam vai arī gūt pieskārienu no Viņa. Es redzēju, ka savelkas Jēzus sejas muskuļi, kā sīkām sviedru lāsītēm noraso piere un acis iegūst īpašu, bargu spīdumu. Vieniem pietika ar Rabija redzēšanu, otriem ar pieskaršanos Viņa drēbju vīlēm. Trešie nostājās tikai tad, kad bija sajutuši Jēzus plaukstas dziedējošo karstumu. Visnegantāk apsēstajiem Mācītājs samitrināja pieri ar savām siekalām.

Kā ar sēra tvaikiem gaisu piesātināja kliedzieni:

—   Ko tu gribi no mums, Dieva Dēls?! Kāpēc pirms laika esi atnācis mūs mocīt?!

—   Visaugstais Dieva Dēls, es zvēru pie tevis, tikai neliec man ciest tik necilvēciskas sāpes!

Tā no baismīgi pavērtajām apsēsto mutēm lauzās ārā izdzenamo dēmonu gārdzošie rēcieni. Nelabais zināja, kas Jēzus ir patiesībā.

Es savilkos čokurā, lai tikai manas būtnes pašās dzīlēs kāds nesāktu gārgt nāvīgi ievainota dēmona balsī, lai tikai no manām lūpām Cauri žņirkstošajiem zobiem asiņainās putās neizlauztos laukā sātana lāsti pār to, kuru es mīlu. Es lūgšus lūdzos, lai tikai, saliekta ragā, nepakristu Jēzum pie kājām, kad Viņš pavēloši teiks:

—   Ej ārā no cilvēka, nešķīstais gars!

Vai es nebiju apsēsta?! Blīva un sīva greizsirdība mutuļoja un vāi ijās manī, kad Jēzus ar dziedējošu roku pieskārās sieviešu miesai, lai arī nelabā baismīgi izķēmotai, pretīgai, smirdīgai un bezkaunīgi kailai… Viņas smilkstēja, ar zobiem ieķērās Mācītāja drānās, ar gariem, zemjainiem, sazilējušiem nagiem skrāpēja Viņa nogurušās kājas, bet, saņemtas aiz pleciem vai noskūpstītas uz pieres, viņas sāka plivināties neķītros krampjos. Kungs, tu redzēji ikkatru manu domu, tad kāpēc mani nav satriekuši Jēzus vārdi:

—    Mēmais un kurlais gars, es tev pavēlu: atstāj šīs miesas un negriezies vairs atpakaļ!

Allaž es centos izspraukties tuvāk Jēzum, jo viņa mācekļi un pat visuzticīgākās pavadones, ieraugot apsēstos, aizklāja seju un žagodamās metās prom. Glumo, slideno un sasmirdušo miesu starpā jutos kā iekritusi kloākā, es gluži vai peldēju izkārnījumu bedrē. Reizēm Mācītājs bija tik noguris un izsīcis, ka atbalstījās pret mani kā pret koku vai stabu, nemaz nejuzdams manu miesu. Knapi vairs varēju viņu pazīt. Spēji Jēzus bija novecojis par desmit gadiem. Seju viņam pārklāja grumbu tīkls, mirdzošo skatienu apdzēsuši noguruma putekļi, un bezgalīgajā spriedzē, vārdus skaldīdams, Viņš klusi teica:

—    O, neticīgo cilts! Cik ilgi man vēl vajadzēs būt kopā ar jums? Cik ilgi man jūs jāpacieš?!

Ne ar ko nevarēju Viņam palīdzēt, un tas mani spēja padarīt neiedomājami traku. Lai arī pie kā es ķēros, man vienmēr šķita, ka daru to, ko nevajag, bet sirdsapziņa mani grauza neatstādamās. Mierinājumu nespēju vairs rast pat sīkās lietās, kas agrāk man bija sniegušas klusus ikdienas priekus. Lai ko tikai sāku, man palika sūrā pašpārmetumu garša.

Visi, kas mūs redzēja, domāja, ka nav lielākas laimes, kā pavadīt Jēzu vai būt par Viņa izredzēto. Un nevienam neienāca prātā, cik bieži katram no mums ir gribējies izsaukties: “Es vairs nevaru, nevaru, Kungs, nevaru!” Skatīdamies saviem līdzgaitniekiem sejā, es mēģināju uzminēt, kas gan slēpjas aiz padevīgās apbrīnas un atdevības maskas, kuru katram uzlika Jēzus tuvums?! Bet aiz tās… Bet aiz tās mutuļoja nebeidzama greizsirdība! Vīrieši bija greizsirdīgi uz vīriešiem, vēl vairāk — uz sievietēm. Briesmīgāk par visu sievietes bija greizsirdīgas uz sievietēm… Greizsirdība, greizsirdība, greizsirdība… Kurš var izteikt visas tās spīvās krāsas un netīrās nokrāsas, kurš var izmērīt tās skanīgo bezdibeņu dziļumu, lediem klāto virsotņu aukstumu, tuksnešu svelmi, tās ar asiņu un netīrumu smakām atmiekšķētos izgarojumus?! Ak, kurš kādreiz spēs izteikt, cik plēsonīgi, cik šaušalīgi un cik nežēlīgi Jēzus dēļ mēs bijām greizsirdīgi cits uz citu? Kā mēs visi, neprātīgi Viņu mīlēdami, bez ierunām Viņam ticēdami un Viņam paklausīdami, paši sev esam noauduši vismelnākās nenovīdības tīklu, kurā spirinājāmies, slāpām un sitāmies kā zivis, kas cita citu aprij. Tie, kas mūs redzēja, domāja, ka mēs esam kā brāļi un māsas…

Katru dienu, Sīmaņa Pētera nievājošo vārdu šaustīta, Martas pārmetuma akmeņu sāpīgi apmētāta, Raelas, Zuzannas un Rutes skatienu pastāvīgi svilināta, es lūdzos:

—    Kungs, cik ilgi vēl mani nedraugi tiks paaugstināti pār mani? Mani mocītāji priecāsies, ja es paklupšu, taču man pastāv cerība uz Tavu līdzcietību. Vien pamet skatienu uz maniem nedraugiem: cik daudz viņu kļuvis, un viņi briesmīgi mani necieš. Kungs, tie, ar kuriem es esmu dalījusies šī ceļa maizē, ūdenī un vīnā, sakopo spēkus pret mani, aizskaroši palaiž muti, es vairs nevaru ar viņiem pazīties. Viņi plosa mani un negrib norimties, piekasās, ņirgtin ņirgājas un trin uz mani zobus. Kungs, kad gan Tu pievērsīsi man savu skatienu? Lai mani mēlnesīgie ienaidnieki vairs nesmejas un bez vajadzības uz mani nešķielē. Es zinu, pēc kā viņi tīko. Es dzirdu, ka sievietes kliedz: “…Mēs esam redzējušas, mēs esam redzējušas, ko šitā magdaliete ir sadarījusi…” Vīrieši skandina: “..Ai, labi mums veicies — gandrīz esam

likuši no viņas vaļā…” Kungs, izspried manu lietu, ņemdams vērā savas tiesības. Lai viņi vairs neņirgājas par mani!

Rūgto pārestību es noriju asaru aizžņaugtu rīkli. Es cietu no nepelnītiem pārmetumiem. Bet reiz es vairs nespēju izturēt. Bija apmākusies pēcpusdiena, kad apsēdāmies īsai atpūtai. Mēs saspiedāmies vienā pulciņā, bet Jēzus sēdēja atstatāk, atspiedies pret vīģes koka stumbru. Spēji mani pārņēma savāda nojausma: es ieraudzīšu mūs visus un sevi pašu ar Otra acīm — no malas, no augšas, gluži kā no putna lidojuma. Tas ilga tikai acumirkli, taču mani sāka kratīt satraukuma drebulis, itin kā es būtu pārkāpusi kādai aizliegtai robežai. Es piecēlos, teciņiem devos pie Jēzus, nometos ceļos un jautāju:

—   Mācītāj, kam līdzīgi ir tavi mācekļi?

Jēzus norija kumosu, uzdzēra virsū ūdeni, paskatījās uz mani dzīvespriecīgām acīm un teica:

—   Viņi ir līdzīgi maziem bērniem, kuri apmetušies uz lauka, kas viņiem nepieder. Kad atnāks lauka īpašnieks, viņi sacīs: “Atstājiet mums mūsu lauku!”

Negaidīti pienāca Marta.

—    Pazemīgi lūdzu piedošanu, Mācītāj, bet man ir jāpasaka Marijai kaut kas svarīgs!

—    Bet mēs šobrīd sarunājamies! Mācītājs man teica ļoti svarīgus vārdus, tikai tu Viņu pārtrauci, — es sacīju, sajuzdama, ka Martas cietā roka dusmīgi saņem spīlēs manu plecu.

Jēzus klusēja.

—   Tas ir ļoti svarīgi, Marija!

—   Ej, paklausies, ko viņa tev teiks! — savādi pasmaidīdams, Jēzus beidzot bilda.

Es gāju līdzi Martai. Mani pat sagrāba ziņkārība, kad ieraudzīju bariņu: piecas sievietes, Sīmani Pēteri, kurš mani sevišķi nevarēja ieredzēt, un Jūdasu no Kariotas. Pirmā ierunājās Marta:

—   Kā tu uzdrīksties traucēt Mācītāju, kad Viņš ēd un atpūšas?! Paskaties — no visa pulka neviens nav uzdrošinājies iet Viņam klāt, vienīgi tu! Tu, mauka no Magdalas ciemeļa, kas izkritīs cauri zemei

tikai tāpēc vien, ka tevi ir laidis pasaulē! Vai patiesi tu nezini, cik noguris allaž ir Jēzus dienas beigās?! Vai patiesi tu neredzi, cik sirgstošo Viņš šodien ir izdziedējis?! Un cik daudz savu brīnumaina spēku Viņš ir veltījis, pieceldams no miroņiem Lācaru?! Mācītājam ir vajadzīgs miers un atpūta. Bet — kur nu! Tūlīt pieluncinās klāt Marija no Magdalas ar savām muļķīgajām pļāpām! Tev nav ne kauna, ne goda!

Trakajās dusmās trīcēdama, Marta šņāca. Es izbijos no viņas sejas — sarkana, sašutuma pārpilnas smīkņās izvaikstīta, gandrīz vairs nepazīstama.

—    Kurš tev ir devis tiesības izturēties tā, itin kā mūsu visu vidū tu būtu kāda izredzētā?! — iepīkstējās kāda resna sieva, kas bija atbalstījusi Jēzu ar savu bagātību.

—   No kurienes tevī tik daudz augstprātības, ja ej un runājies ar Jēzu kā līdzīgs ar līdzīgu?! Ja dali ar Viņu maizes riecienu, dzer vīnu un jokojies kā vīrietis ar vīrieti?! — bērtin bēra otra, baku rētām šaušalīgi izēstu seju.

—   Tu ieved Viņu kārdināšanā, Marija! — draudīgi ierunājās Sīmanis Pēteris. — Mēs visi to redzam. Mēs dzirdam, ka sātans tev dod padomus, un tu paklausīgi zied krāšļus uz savas baudkārās sejas, apspraudies ar iekārigi dzindzinošām rotām, apslaki bezgodīgo miesu ar vissmaržīgākajām eļļām, bet šos netikles matus vēl ne reizi tu neesi sapinusi bizē! — Viņš aptina manu matu šķipsnu ap savu roku un sāpīgi parāva. — Mēs visi to redzam, saožam un dzirdam. Tu gribi iegrūst Jēzu grēkā! Nu, pasaki, kādu balvu tu par to saņemsi no sava kunga Belcebula asinīs sasmērētajām rokām?! Pasaki! Tu klusē? Un kāpēc tu klusē?!

—   Tu atceries, kā Mācītājs runāja, ka ikkatrs, kas skatās iekārodamies, tas jau laulību pārkāpis savā sirdī? Es redzēju, ar kādām acīm tu, Marija, lūrēji uz Jēzu, jo labi pazīstu tavu kaislīgo skatienu! — Tā runāja Jūdass no Kariotas. — Ja tava labā acs, Jēzus ir teicis, tevi kārdina, izrauji to un met no sevīm!

Ar vienu roku Jūdass saņēma mani aiz smakra un atlieca atpakaļ manu kaunā nosarkušo seju, bet ar otras pirkstiem mēģināja atplest

«izvērto acu vākus. Parasti tāpat viņš darīja manā guļamistabā, kad ausa rīts. Man no viņa bija bail…

—   Tu visus kārdini. Tu visiem laupi mieru. Tev nav vietas starp mums, ja nevari savaldīt savu satrakoto miesu! Tu sadegsi elles ugu nīs, kā ir teicis Jēzus! Vai tu degsi elles ugunīs, Marija no Magdalas!!! — kliedza sieva kā kalns no Gergezas un plātīja savas milzīgās rokas man pie pašas sejas — itin kā viņa grasītos man izknābāt acis.

—    Es redzēju, — Jūdass ierunājās atkal, — ar kādām glāstošām kustībām tu allaž lūko pieskarties Jēzum. Bet Viņš pats taču ir teicis:

“Un ja tava labā roka tevi apgrēcina, nocērt to un met nost! Tas tevim ir labāki, ka tu kroplis ieej dzīvošanā, nekā tev ir divi rokas, un tu noej ellē, tai neizdzēšamā ugunī!”

—    Jā, tieši tā Rabijs ir mācījis, — spiedza baku izrētotā, — “… un, kad tava kāja tev apgrēcību dara, tad nocērt to; tas tev ir labāki, ka tu lizls ieej dzīvošanā, nekā tev ir divi kājas, un topi mests ellē, tai neizdzēšamā ugunī!”

—   Tu allaž stāvi Jēzum vistuvāk! — nerimās tā, kurai bija daudz naudas. — Tikai visi Viņa vārdi tev pa vienu ausi iekšā, pa otru — ārā!

—   Tu vispār neesi pelnījusi atrasties Jēzum līdzās! — Šī nebija pirmā reize, kad Pēteris to sacīja. — Tu esi sieviete, bet viņas nav cienīgas, lai dzīvotu! Aizvācies no mums, Marij!

Visas sievietes piekrītoši iespiedzās, itin kā viņas šim dzimumam nepiederētu. Un es aizvācos. Kā prātu zaudējusi, pieskrēju pie Jēzus, kurš joprojām mierīgi sēdēja zem koka, un, deviņu sāpju plosīta, iekliedzos:

—    Rabij, Rabij, viņi man aizliedz būt kopā ar tevi!

Caur asarām vēl paguvu saskatīt Viņa izbrīnītās acis un piedodošo skatienu un pa galvu, pa kaklu metos projām. Es skrēju pa šauru taciņu, kas izvijās starp klintīm, kādā kalnā un vienā laidā atkārtoju:

—    Dievs, nāc man palīgā, Dievs, steidzies man palīdzēt! Lai krīt kaunā un aiziet zudībā visi, kuri ļauni aprunā mani, lai nicinājums un kauns nāk pār visiem, kuri meklē pēc mana posta. Padari, Kungs, zīmi manis dēļ, lai redz tie, kuri mani ienīst, un tiek apkaunoti!…

Tā es uzskrēju pašā kalna galā, apstājos pie stāvas kraujas, skatījos lejup un redzēju, ka mani ceļabiedri savāc mantas, izdzēš ugunskurus un, sekodami Jēzum, dodas tālāk. Neviens nemanīja, ka trūks manis. Jēzus — arī…

Es kņupus nokritu uz akmeņainās zemes un vaimanāju, atdarinādama izbiedētos putnus, kas riņķoja man ap galvu, tēmēdami ieknābt. Šeit, kalna virsotnē, bija daudz ligzdu. Žēli čiepstēja putnēni, kas nupat bija izšķīlušies. Mazliet nomierinājusies, es vēroju, ka saule laižas rietā. Es jutos kā smiltīs iezīmēta glezna, kuru pielīdzina vējš… Itin kā manis nemaz vairs nebūtu.

Es nolēmu no šīs vietas nekur prom neiet, līdz nomiršu. Nāca virsū tumsa. Sametās auksts. Putni un viņu putnēni iemiga. Visam pāri izklājās nakts. Es nevēlējos redzēt zvaigžņotās debesis. Es jau zināju, ka to gaismekļi varenās bezvārdu balsīs aicinās mani būt, dzīvot un stūrēt. Es jau zināju…

Es iesnaudos. Mani pamodināja aukstums, kas gāja cauri līdz kaulam, blīvās putnu čalas un man aiz muguras uzlēkušās saules sarkanā gaisma. Noraudzīdamās uz vaboli, kas rāpoja pa izkaltušu zāli, es lēsu, cik dienu un nakšu vēl paies, līdz nomiršu. Putni vairs netēmēja man ieknābt, bet metās virsū un ķēzījās uz manis, itin kā es būtu sapraulējis baļķis. Saule kāpa augstāk un ar svilinošiem staru dzeloņiem izsūca no manis naktī sakrājušos aukstumu.

Piepeši putni kļuva tramīgi, sāka klaigāt, izbiedēti sizdami spārnus, un apķēzīja man roku un seju. Es izdzirdēju, ka lejup noripo akmeņi. Lieliem un smagiem soļiem man kāds tuvojās. Es pat nepagriezu galvu, jo nevienu nevēlējos redzēt.

—   Marija, celies un iesim!

Tas bija Jūdass no Kariotas.

—   Nē!

Viņš pietupās un uzlika man uz pleca smago ķetnu.

—    Iesim!

—   Nē! Pēteris man lika no jums aizvākties.

—    Bet Jēzus liek atgriezties.

Šie viņa vārdi man iegūlās sirdi. Es piecēlos sēdus. Man smeldza visa miesa. Skatīdamās Jūdasa zaļajās acīs, es jautāju:

—   Vai tikai tu nemelo? Jēzum ir vienalga, vai es atrodos Viņa mācekļu vidū vai ne…

—   Iesim!

Jūdass man palīdzēja piecelties. Sagrīļojusies es atspiedos pret viņa lielo un spēcīgo augumu. Atkal man ienāca prātā tās naktis, kad Jūdass bija apmeklējis mani. Viņš bija pamatīgs, kūtrs, neaptēsts, taču lunkans kā lauva, skaists un rupjš, mazliet nodzertu seju, mežonīgām un spīdīgām acīm, baudkārām, allaž stipri sarkanām lūpām, bārdains, sapinkājies, straujš, karsts un izsmējīgs…

Arī patlaban Jūdasa acis bija tik kārīgas, ka man pārskrēja šermuļi.

—    Labi, iesim… — es nomurmināju, vairs neļaudama viņam pieskarties savam augumam, kas pa nakti bija kļuvis stīvs un sanīcis.

Plivinādams rūsas krāsas apmetni, Jūdass gāja pa priekšu, bet es sekoju viņam aiz muguras. Pēkšņi viņš pagriezās atpakaļ, aizsprostoja man ceļu un saviļņotā balsī sāka runāt:

—    Marij, neiesim atpakaļ pie Jēzus! Mums abiem ir vienas asinis, un tur mēs neatradīsim laimi! Nāc līdzi man, Marija! Mēs abi dzīvosim kopā, un tu redzēsi, ka piepildīsies Jēzus vārdi. Atceries, Viņš teica: “Ja divi vienā namā mīt saderībā, viņi teiks kalnam: “Šķelies!” — un kalns pāršķelsies…” Nāc līdzi man!

—    Nē… — es nočukstēju, tomēr ļāvu, lai viņš mani apskauj, — viņš spnaržoja pēc ugunskura dūmiem, un es dzirdēju, kā pukst viņa sirds. — Nē!

—    Es mīlu tevi, Marij! — viņš ierunājās pavisam maigi. — Es mīlu tevi… — viņš ierūcās skaļāk. — Vai tu dzirdi, Marij, es mīlu tevi! — Mani spiezdams un purinādams, viņš iekliedzās, un atbalss atkārtoja viņa baigo balsi.

Man šķita, ka šie vārdi atplūst no neizsakāma tāluma. Man vajadzēja saspriegt dzirdi, lai varētu tos sadzirdēt, sakopot visus prātus, lai saprastu. Es nevēlējos ne dzirdēt, ne saprast, tāpēc, itin kā nekas nebūtu noticis, bildu:

—    Iesim pie Jēzus!

—   Es tev teikšu to pašu, ko Sīmanis Pēteris: tur nav tava vieta! Tavai apburošajai miesai un tavai kaislīgajai dabai tur nav vietas! Tur tu laimi neatradīsi! Pat mieru tur neatradīsi… Es redzēju, kā tu cieti, sekodama Viņam kā ēna.

—    Iesim pie Jēzus…

—   Marij, tu esi prātīga sieviete, tāpēc vērīgi ieklausies, ko es tev teikšu! — Jūdass spēji sadrūvējās un satumsa gluži melns, es pat paskatījos, vai tikai saulei nav aizgājis priekšā mākonis, bet tā spīdēja kā spīdējusi. — Tiek gatavota Jēzus nokaušana. Tāpat kā tas notika ar Jāni Kristītāju, Jūdu Galileju vai Sīmani no Hebronas.

—    Kas? — es jautāju, bet sirdi sev atzinos, ka šo ziņu biju gaidījusi un tā mani neizraisīja izbrīnu.

—   Augsti priesteri un varizeji. Viņi ir jau sasaukuši Soģu Padomi. Augsto priesteri — Kajavu — dara nemierīgu Jēzus veiktie brīnumi. Viņus visus ir satriecis vakardienas atgadījums ar Lācaru. Vēl nevienam pirms Jēzus nav izdevies piecelt cilvēku, kurš jau vairākas dienas kā bija miris.

—   Es nesaprotu, kam un kādu tas var sacelt satraukumu? — es pajautāju tikai tāpēc vien, lai būtu kaut ko teikusi, jo Jūdass gaidīja, lai saku savu vārdu.

—    Kajavs baidās no romiešiem. Kad mūsu tauta sāk pulcēties kopā, viņi atnāk ar ieročiem un visus apkauj. Bet Jēzus ar saviem brīnumiem cilvēkus vieno. Tāpēc ari Kajavs teic, ka labāk, lai viens cilvēks mirst par tautu, nekā aiziet postā visa tauta…

—    Un kā tu to zini?

—    Es dzirdēju runājam cilvēkus. Paklausies, Marija! Viņš nebūs vienīgais, kurš aizies bojā. Aiziesim bojā mēs visi, kuri Viņam tuvu stāvējuši. Ari tu, Marija!

—    Kas par to? — Pēkšņi jutu, ka es itin kā nemaz nebūtu cilvēks, bet savāds tukšums, sprauga, pavērtas durvis starp divām pasaulēm, pa kurām Jūdasa vārdi izlido kā caurvēja uztvertas sausas lapas.

—    Iesim pie Jēzus, iesim!

—   Man liekas savādi, ka Viņš tevi dēvē par gudru sievieti… — ludass greizi nosmīnēja un pagriezies sāka kāpt lejup.

Mēs gājām klusēdami. Tikai tad, kad bijām nokļuvuši uz ceļa, ludass nepagriezdamies bilda:

—   Viņi ir tepat tuvumā — pie Lācara ģimenes. Tikai kādas pāris jūdzes no šejienes — Sīmaņa Spitālīgā namā.

Ap pusdienas laiku mēs nonācām šajā vietā. Pat Sīmaņa Spitālīgā nama pagalms bija ļaužu kā bāztin piebāzts. Visi likās pacilāta garastāvokļa pārņemti, jo līdz Neraudzētās Maizes svētkiem bija atlicis vairs pāris dienu. Cilvēki klaigāja kā putni, kuriem kāds pabēris gardus graudus, un cits citam stāstīja, ka pie viena galda kopā ar Jēzu sēžot arī no miroņiem atmodinātais Lācars. Visus ar elkoņiem izgrūstīdams, ludass izlauzās līdz namam, bet es, piesegusi seju ar galvas lakatiņu, paliku stāvam pagalmā. Piepeši izcēlās apjukums, pēc tam visi uz mirkli noklusa, un tad jau no mutes mutē ceļoja stāsts par to, kas noticis pie cienasta galda.

Kā izrādās, kāda sieviete piegājusi pie Jēzus un izlējusi viņam uz galvas visu trauku ar smaržeļļu. To redzēdami, visi apskaitušies un sākuši purpināt:

—    Kālabad šī iztērēšana?!

—   Vai nebūtu bijis labāk tās zāles dārgi pārdot, bet naudu nabagiem izdalīt?

—   Šī ziede maksā trijus simtus denāru, par kuriem tik daudz nabago būtu paēdinājuši…

Bet es tūdaļ aptvēru, ka ne jau apbērēšanai nodomātā eļļa, ne nabagi, ne denāri kurnētājiem bijuši prātā. Nē! Ar viņu muti runāja nenovīdība. Visi viņi briesmīgi apskauda sievu, kas bija izlējusi smaržeļļu, jo Jēzus par viņu teica:

—   Viņa labu darbu pie manis darījusi. Patiesi, es jums saku: kurā vietā šo priekavārdu sludinās visā pasaulē, tur arī sacīs, ko šī ir darījusi, viņai par piemiņu.

Arī es būtu viņu apskaudusi, ja nebūtu citi Jēzus vārdi, kuri, no mutes mutē nodoti, bija man trāpījuši kā zibens spēriens:

—   Nabagi būs arvienu pie jums, bet es nebūšu arvienu pie jums. Jo, ka šī tās zāles pār manu miesu izlējusi, to tādēļ ir darījusi, ka m būs apraktam tapt.

Šajā brīdī — itin kā visi man apkārt būtu pārvērtušies liesmu mēlēs — kā vājprātīga sāku lauzties cauri pie Jēzus. Man bija pilnīgi vienalga, kurš ko par mani nodomās vai ar kādiem vārdiem mani sagaidīs Marta, Marija, Sīmanis Pēteris… Apstājos durvīs un, Jēzus skatiena kā pienaglota, drausmīgi apjuku. Vārdi par aprakšanu atkal iepulsējās deniņos, un, neko neņemdama vērā, kritu Mācītājam pie kājām.

—    Piedod, Rabij! Lepnība šonakt uztrenca mani kalnā. Mana baigā lepnība. Piedod man, ja vari!

—    Rau, magdaliete atkal ir atpakaļ! — kāds iekliedzās.

—    Mācītāj, viņai nav vietas mūsu vidū! Pasaki to viņai pats, jo mani viņa neklausa, — Sīmanis Pēteris iedudinājās. — Viņa neatsakās no saviem grēkiem, nenožēlo tos un pat neprot pienācīgi zemoties. Jēzu, viņai nav vietas tavā valstībā!

Bet Jēzus teica:

—   Valstība ir līdzīga ganam, kuram piederējušas simt avis. Viena no tām, pati lielākā, ir nomaldījusies. Viņš tās deviņdesmit deviņas atstāj un iet kalnos to meklēt, kas nomaldījusies, līdz atrod. Ielicis pūles, viņš avij saka, — Jēzus apklusa, pacēla mani no zemes un pabeidza ļoti skaļi: — Es mīlu tevi stiprāk nekā tās deviņdesmit deviņas!

Iestājās dziļš klusums. Un šajā trīsuļojošajā klusumā Viņš paņēma mani pie rokas un aizveda sev līdzi. Mēs izgājām laukā. Jau bija melna tumsa. Kādiem savādiem rāvieniem ir sācis tecēt laiks!

Ļaudis pagalmā jau bija izklīduši. Es sekoju Jēzum, nelaizdama vaļā Viņa silto, kaulaino roku. Visa mana būtne bija kā mirtin apmirusi. Viņš atvēra kādas nojumes čīkstošās durvis, ieveda mani sev līdzi un teica:

—   Vai tu saod, kā smaržo izkaltusi zāle? Pagājušajā naktī, kad tu drebinājies šajā kalnā uz aukstiem akmeņiem, es gulēju šeit. Tagad apgulies tu un atpūties, jo stāv priekšā grūtas dienas. Šeit neviens tevi netraucēs. Palūko vien, cik šajos salmos ir mīksts!

—   Un tu, Rabij?

Mēs stāvējām viens otram iepretim. Pa jumta caurumiem krita /llginaina mēnesnīca, kurā mūsu sejas, plaukstas un basās kājas ieguva fllu nokrāsu.

—   Un tu? — es iečukstējos, kad Viņš, satvēris aiz pleciem, sauiltlgi apguldīja mani salmos. — Un tu?

Bet Viņš apsēdās uz koka soliņa pie sienas. No nama atplūda dzīlotāju apreibušās balsis.

—   Kāpēc tu runāji par aprakšanu? — es jautāju, skatīdamās, kā Viņš ar elkoņiem atbalstās uz ieplestajiem ceļgaliem un ar plaukstām Mņem nokārto galvu. — Kamdēļ tu teici, ka šī sieviete tevi ir svaidīļusi apglabāšanai? Tavai apglabāšanai?!

—   Tamdēļ, ka esmu nostājies pasaules centrā un parādījis jums miesas veidolu. — Jēzus balss kļuva salta, dzidra un sveša. — Es uzgāju visus jau piedzērušus un neatradu neviena slāpstošā, un mana sirds l.ipa bēdīga par cilvēkbērniem, jo viņi ir akli ar sirdi un neredz, ka Ieradušies pasaulē tukši. Bet tagad viņi ir piedzēruši. Kad viņi atmetīs s.ivu vīnu, tad sāks nožēlot…

Jēzus atliecās, atbalstījās pret sienu un dziļi nopūtās. Uz ceļiem es pierāpoju Viņam tuvāk un, saņēmusi Viņa delnas savējās, iečukstējos:

—   Man metas baigi, kad tu sāc runāt šādā pārvērstā balsi. Taču lavi izteicieni ir saldi manai rīklei un saldāki par medu manai mutei. Tavs vārds ir lukturis manām kājām un gaisma manās takās. Bet, ak, Rabij, Rabij, es neesmu spējīga visu saprast…

—    Reizēm es arī pats nezinu, ko runāšu, līdz tam brīdim, iekams sāku.

—                Jā, Rabij, es saprotu, — es teicu, skūpstīdama Viņa rokas.

—    Kad atnāci, tu atradi mani galīgi piedzērušu. Bet — kurš tagad vairs dzesinās manas slāpes?! Kurš?! — Es stāvēju uz ceļgaliem Jēzum starp kājām, ar rokām apķērusies Viņa kaklam. — Es zinu, ka esmu akla, bet tikai tu — tikai tu viens vari iemācīt mani redzēt ar sirdi…

Jēzus nolieca savu smago galvu man uz pleca. Viņa mati smaržoja pēc svaidījuma eļļas. Turpretim manējie no nebeidzamajiem ceļa

putek|iem bija kļuvuši asi, kā sausuma izvārdzināta zāle. Viņš ar lūpān pieskārās manām lūpām un aizvērsās, lai tikai šis skūpsts neievilkto ilgumā. Es jutu, ka manas drudžainās kustības pamazām pārvēršas glāstos. Man nebija spēka sevi apvaldīt.

—   Tik maz laika ir atlicis, Marij…

—   Es zinu. Šobrīd mēs esam divi vien, un varbūt nekad tā vairs nebūs.

—   Tas, par ko tu domā, Marij, neremdinās tavas slāpes un neatvērs sirds acis… — Viņš nopūtās, spēcīgi mani apskaudams un piekļaudams sev klāt.

Pirmo reizi sajutu viņa miesu — sasprindzinātu, lokanu, liesu un pārpilnu pulsējošas varas. Es atmetu galvu. Es joprojām stāvēju uz ceļiem. Jēzus bālā seja ar cieši aizvērtajām acīm atradās pār mani. Es dzirdēju un jutu Viņa straujos sirdspukstus.

—    Es nevaru paskatīties tev acis, Marij!

—    Kāpēc? — Es notrīsēju, jo jutu, ka Viņš attālinās, kaut joprojām turēja mani apskautu.

—    Es nevaru… Ak, ja tu zinātu, kādas ainas es šobrīd redzu…

—    Kādas? — es nočukstēju, ar pirkstu galiņiem glāstīdama grumbiņas ap pievērtajiem, trīsošajiem plakstiņiem un man neizprotamu ciešanu sašķobīto muti. — Ļoti baigas, vai ne? Izstāsti ari man!

—   Nē, Marij, tās vairs nav baigas! — Viņš skumji pasmaidīja, tomēr acu vākus nepavēra. — Neko es nevaru tev izstāstīt.

—   Un ari acis aizvien vēl nevari atvērt?

—   Nē…

Piepeši man ienāca prātā Jūdass, kā viņš, kaisles neprātam pār ejot, ir pūlējies ar pirkstiem atplest manus kā svina pielietos plakstiņus. Allaž man bija šķitis, ka nāks kāda drausmīga nodevība, ja es uz viņu paskatīšos. Bet Jūdass, pa acu spraudziņām varmācīgi iemetis skatienu pašā manā būtnē, nopūtās. “Tavas acis ir tikpat zaļas kā manējās. Mums abiem ir vienas asinis, Marija!” J

No pelēkām un zilgām ēnām austā Jēzus seja mēness gaismā šķitu kā pēcnāves maska.

—    Piedod, — Viņš teica, maigi bīdīdams mani prom, — taču es nevaru parādīt godu tavai miesai un iespiesties būtībā…

Un viss mans augums pārplūda asinīm. Es sakņupu pie zemes, iežus piecēlās. Es apkampu Viņa kājas.

—   Marija, laid! Man ir jāiet!

—   Nē! — Es ievaidējos, pati sevi nicinādama, tomēr vēl stiprāk saspiezdama Viņa lielus. — Nē, nē, nē… Neatstāj mani!

—   Es tevi neatstāju.

Es pagriezos augšpēdu un plati, kā krustā sitama, atmetu rokas.

—   Celies!

Es piecēlos.

—   Apsolies, ka tu neraudāsi!

Es piekrītoši palocīju galvu.

—   Apgulies, rau, tepat un pacenties aizmigt!

Es paklausīju. Jēzus apsedza mani ar brūnas vilnas segu un noskūpstīja uz pieres. Es satvēru viņa roku un, kļaudama sev pie sejas, čukstēju:

—   Vai tu zini, ka augstie priesteri un varizeji gatavojas tevi nokaut?

—   Jā! — Viņš saudzīgi izbrīvēja savu roku, tomēr palika tupus pie manas guļvietas.

—   Tev vajadzētu glabāt savu dzīvību!

—   Kas savu dzīvību tur mīļu, tas to pazaudēs, un, kas savu dzīvību šinī pasaulē ienīd, tas to paturēs uz mūžīgu dzīvošanu…

Viņš piecēlās.

—    Es atkal vairs nesaprotu, ko tu runā! — es ievaimanājos.

—   Es neizsaku savas domas. Tēvs, kurš mani ir sūtījis, deva man līdzi novēlējumu, kas man ir jāteic un kas jāsludina. Bet drīz jau viss būs galā…

—   Neko es nevēlos par to dzirdēt! — es iebrēcos, īgnuma, pāreslibas un galīga izmisuma pārņemta, un, ausis aizspiedusi, pagriezos pret sienu. Tomēr es dzirdēju, ka Viņš aiziet. Kā sāpe manī iedūrās utmiņas par vēl kādu sarunu ar Jēzu. Aiz kauna es iekunkstējos un ar dūrēm sāku dauzīt grīdu.

Tas notika varbūt pirms kāda mēneša. Vēlā, bet tveicīgā vakar Biju izdzērusi pārlieku daudz ar ūdeni nešķīstītā sarkanā vīna. Katras] dienas beigās Mācītājs no mums nošķīrās un aizgāja patālāk pielūgt Dievu viens pats. Neviens neuzdrīkstējās pārkāpt balto vientulības apli, kurā Dēls sarunājas ar savu Debesu Tēvu. Šajā vakarā es to biju uzdrīkstējusies. Es panācu Jēzu, kas gāja starp vakara dvesmā šalcošiem kokiem. Tvēru Viņu aiz rokas un sāku kliegt:

—   Pasaki man kaut ko! Pasaki man kaut ko, kas patiešām ieprieļ cina. Es vairs nevaru! Jau tūkstoš reižu esmu dzirdējusi, ka tie, kuri ■ tagad ir izsalkuši, tikšot paēdināti, ka tie, kuri tagad raud, — smiešo-j ties, ka nabagiem piederēšot Debesu Valstība. Tu runā par atlīdzību, ko mēs saņemsim debesis. Man nospļauties par to, kas mani sagaida ! pēc nāves! Debesis vai elle — man nospļauties, tu dzirdi? Mūžīga līk-ļ smība vai mūžīgās bēdas — man nospļauties! Es tevi mīlu, tu dzirdi? Es gribu tevi! Es alkstu un slāpstu pēc tevis! Kamdēļ tu paēdini milzi-! gus pūļus, nevis mani vienu?! Ko tu klusē?! Es gribu pasauli un gribu to tūlīt! Neatgrūd mani! Nemoki mani! Vai tu vismaz iztēlojies, cik daudz bēdu un sāpju tu man sniedz?!

—   Jā! — Viņš atbildēja un nopaijāja man galvu.

—   Es negribu, ka man šādi pieskaras! — trīcēdama pie visām miesām, es iespiedzos.

Viņš paturēja savu roku uz manas pieres un klusām bilda:

—   Varbūt cilvēki domā, ka esmu atnācis dot pasaulei mieru, un viņi nezina, ka esmu atnesis zemē šķelšanos, uguni un karu! Tev, Marij, es sniedzu bēdas. Tās vēl augs un augs. Tev tās būs jāizcieš. Šos vārdus taču es nesaku no sevis. Tēvs, kurš mani ir sūtījis, deva man līdzi novēlējumus, kas man ir jāsaka, kas jāsludina un kā man jāuzvedas. Vai patiešām tu netici, ka es esmu Tēvā un Tēvs ir manī? Marija, Marija, tos vārdus, kurus uz tevi un jums visiem runāju, es nerunāju no sevis. Manī esošais Tēvs dara savējus darbus. Es nezinu, ko lai vēl pasaku.

—   Es ticu, Kungs! — es nočukstēju un pakritu pie zemes. Vienā mirklī skurbums bija prom. Tā nakts sniedza man mierīgu miegu.

Šoreiz es nevarēju aizmigt. Ar šausmām domāju par to dienu, kura ausīs. Atkal jutos nevis kā cilvēks, bet kā tukšums, šķirba, dobums. Pavisam tuvu iegaudojās suns. Stiepti, žēli un baigi. Es piecēlos un aizlavījos pie durvīm. Suns vēl gaudoja — šī balss bija kā vaidiens, kas pilns sāpju. Nabaga dzīvnieku kāds mocīja. Starp kaktā samestiem rīkiem sameklēju mietu ar izlīdušu naglu. Es izgāju ārā. Mocītā suņa kaucieni bija gluži nepanesami.

Spožajā mēnesnīcā zeme likās balta, kā ar miltiem nokaisīta. Suņa sāpjpilnās gaudas nāca no pagalma pašas attālākās malas.

—    Dodi man spēku un stiprini, Kungs! — es drošināju sevi, lēni virzīdamās uz sāpīgās kaukšanas pusi. Es jau saskatīju vīrieša aprises. Tas bija Jūdass no Kariotas. Kamdēļ viņš spīdzina nelaimīgo dzīvnieku?! Es sastingu. Ēnā es suni nevarēju ieraudzīt. Bet tas atkal šaušalīgi iegaudojās. Es piezagos pavisam tuvu. Jūdass bija pagriezies ar muguru pret mani. Viņš stāvēja uz vienas kājas, ar abām rokām un ceļgalu atspiedies pret sienu. Galvu nodūris, viņš ievilka gaisu un, atgāzis seju uz mēnesi, iegaudojās kā mocīts suns: auuuuūū, aaauuuuuūū, aaauuuuuūūū…

—   Jūdas, — es iebrēcos, — Jūdas! Izbeidz! Negaudo! — ar dūrēm belzdama pa viņa plato muguru, es kliedzu. — Jūdas! Beidz! Es tevi lūdzu, es tevi lūgšus lūdzu…

Viņš apklusa. Viņš pagriezās. Skatīdamies man sejā, viņš nikni atiezās un aizsmakušā balsī jautāja:

—   Kā tad ir — jūs jau beidzāt?

—   Es nesaprotu, par ko tu runā…

—    Es redzēju, ka Mācītājs savu vismīļāko avi aizveda uz to tur nojumi! — Viņš nosmējās, tikai šī skaņa bija līdzīga niknai ņurdoņai.

—    Hā, arī no tevis jau smaržo pēc svaidāmās eļļas…

—   Tu nedrīksti tā runāt! Vai patiesi tu mani izspiego?

—   Nevis tevi, Marij, bet Viņu! No tiesas — pārlieku daudz tevī ir lepnības. Tu joprojām jūties kā kāda izredzētā. Kāpēc lai man būtu tevi jāizspiego?!

—   Jūdas, paklausies…

—    Ko — Jūdas, ko — paklausies… Paklausies tu pati! — Viņš sagrāba mani aiz pleciem, pagrieza un piespieda pie sienas. — Vēl nav par vēlu. Viņi neuzdrīkstēsies apcietināt Jēzu svētku laikā, lai neceltos jukas. Izlem pati! Mums abiem vēl ir laiks!

Viņš metās mani skūpstīt.

—   Nē! Nē! Nē! Nē! Nē! — svabinādamās no viņa skaujām, es brēcu.

—   Nebrēc, muļķe! Tu visus pamodināsi. Nāc man līdzi, ja tev patiešām rūp Jēzus dzīvība.

—   Es nesaprotu, kāds sakars ir starp mani, tevi un Jēzus dzīvību?

—   Līdz rītam tu pārdomā! Viņš taču tevi dēvē par sievieti, kura zina visu… jl

—   Nē, Jūdas! Kopā ar tevi es nekur neiešu. Viss ir tieši tā, kā tam vajag būt, un nav mūsu spēkos kaut ko grozīt.

To sacījusi, es gāju projām. Es bridu pa zāli. Ausa gaisma. Rasa jau bija uzkritusi. Kājas un mana apģērba stērbele samirka jau pēc pirmajiem soļiem. Pēkšņi atskanēja čaboņa — kaut kas mazs, ciets un smags kā akmens atsitās man pret kājām, dīvaini iespiedzās, melns kunkulis nozibēja pāri ceļam un pazuda. Sirds man sāka neprātīgi dauzīties. Šis sīkais atgadījums man šķita kā visai ļauna zīme. Pasaule bija pārpilna ļaunu zīmju.

—    PASAULE BIJA PĀRPILNA ĻAUNU ZĪMJU… — Guldamās UZ kušetes, izstiepdama melnās zeķēs ieautās glītās kājas un kā līķis sakrustodama uz krūtīm rokas, Vika nopūtās. — Pasaule joprojām ir pārpilna ļaunu zīmju.

—   Kāpēc tev tā liekas? — Norma klusi jautāja, nenovērsdama no Vikas caururbjošu skatienu.

—   Man ne tikai liekas. Tā patiešām arī ir. Mani vispār ir apsēdis Soda Eņģelis. Vai kādreiz esat dzirdējusi par tādu? Viņš absolūti akli izvēlas cilvēku un uzsūta tam neskaitāmus pārbaudījumus, lai tos dabū redzēt apkārtējie un dzīvo pastāvīgās bailēs. Lai tie nepiemeklētu ari

Viņus. Ak Dievs, Dievs, nu, kamdēļ es nevaru aizmirst Paulu?! Kamdēļ jūs negribat man palīdzēt?!

—   Nezaudē pacietību! Un tagad pasaki man — vai patiešām bija !lkai grēksūdzes?

—   Es nesaprotu jautājumu!… — Vikas balss kļuva skarba un noguruma pilna, bet aizvērto acu plakstiņi nervozi raustijās.

—   Man ir grūti noticēt, ka pēc šķiršanās, par kuru tu stāstīji, kad pirmo reizi biji atnākusi uz Šejieni, jūs abi vairs neesot redzējušies. Vai jūs neesat satikušies normālos apstākļos, ja atstājam malā šo tavu vājprātīgo grēksūdzi? Vai patiesi jūs neesat mēģinājuši parunāties pie kafijas vai tējas tasītes? Jūs neesat mēģinājuši kļūt par draugiem?…

Norma apsēdās Vikai blakus.

—   Kad lielā mīla ir beigusies, cilvēki par draugiem vairs neklust… — Vika pagrieza galvu pret sienu.

—   Es zinu. Taču visbiežāk cilvēki to nevēlas saprast. Kamēr viņi paši nav pārbaudījuši.

Norma uzlika plaukstu uz Vikas sakrampētajiem pirkstiem, uzmanīgi un tramīgi — tā atvadās no mirušajiem.

—   Arī mēs mēģinājām…

Vika gribēja izbrīvēt rokas, savukārt Norma tās saspieda vēl stiprāk.

—   Kurš atsāka pirmais?

—    Viņš. Viņš piezvanīja, jo es jau vairākus mēnešus nebiju bijusi pie grēksūdzes. Viņš apvaicājās, kā es dzīvojot. Viņš arī pats pažēlojas. Es uzaicināju viņu atnākt. Viņš pašaubījās, vai esot vērts. Dari, kā zini, — es teicu. Tad viņš naivi izpļāpājās — varbūt mēs varēšot kļūt draugi.

—   Par ko tu domāji, viņu gaidīdama?

Norma palaida vaļā Vikas rokas, kas nemierīgi spirinājās, un pārsēdās uz krēsla.

—   Es patiešām vai slāpu viņu ieraudzīt! Biju drausmīgi noilgojusies. Man nebija nevienas viņa fotogrāfijas. Savāds bija kaut kas cits — es viņu neredzēju sapņos.

—   Vai patiešām?

—    Pauls man parādījās sapņos tikai tad, kad biju sākusi satikties ar jums.

—   Tu vēl ļoti maz esi stāstījusi par saviem sapņiem. Kā tu redzēji sapņos Paulu?

—   Pavisam parasti. Ikdienišķi. Itin kā mūsu sakars vēl būtu turpinājies, tikai tas vairs nenotiek īstenībā, bet sapņos. Citā telpā, kuflļ ne ar ko neatšķiras no šīs. Šajā telpā gan Pauls ir tāds pats, gan es esmu tā pati. Parastās sarunas. Parastās darbības. Siltums un saticība. Nekā* nozīmīgs psihoanalīzei…

—   Bet vai tu esi sapņojusi arī kaut ko tādu, kas tev liekas nozīmīgs?

—    Jā! Piemēram, šonakt. Es sapņoju, ka esmu slepkava.

—    Slepkava?

—   Jā! Slepkava. Mani veda uz autodafē. Tas nav normāli, ja redzu sevi sapnī kā vīrieti, vai ne?

—   Nē! Tas nav itin nekas briesmīgs. Tu taču esi lasījusi Jungu un zini, ka ikvienā cilvēkā ir divi pirmsākumi — sievišķais un vīrišķai Anima un Animus. Tieši savu Animus tu esi redzējusi sapņos.

—   Mans Animus bija izteikti īpatnējs. — Vika iesmējās sīku, siltu un samtainu smiekliņu. — Es jau teicu — slepkava. Nevis laupītājs, nevis tāpat kaut kāds noziedznieks, bet īsts slepkava. Es biju slepkav Grabošos ratos, ar smagām važām piesietu pie staba, divi melni zirgi mani veda uz nāvessodu. Tas notika senos laikos. Cik varēju spriest) pēc arhitektūras un cilvēku drēbēm — viduslaikos. Es biju pasaule* lāpītājs. Kā dažs labs Robins Huds — garš, plecīgs, gariem matiem,! bārdains, spalvainām krūtīm, ļoti muskuļains vīrietis tā ap trīsdesmit gadu. Es varēju uzmanīgi nopētīt sava vīrieša auguma augšdaļu, jo biju apvilcies tikai pavisam īsiņu nodilušas ādas kamzoli. Mani veda pa šaurām viduslaiku ieliņām, kas bija stāvgrūdām pilnas piedrūzmējušās ļaužu. Svilpodams es skatījos debesīs — uz spalvu mākoņiem, kas pareģo lietu, un bezdelīgām, kuras šaudījās man tieši virs galvas.

Pēkšņi es ieraudzīju melnmatu meitenīti, kas gluži kā liela lupatu lelle līdz pusei bija pārkārusies sarkanu ķieģeļu nama bēniņu logam

un māja man ar abām rokām. Viņai bija mugurā tikai krekls. iMati sapinkājušies, un pati viņa likās nupat tikai pamodusies no miega. Mūsu skatieni sastapās. Mani caururba Lielā Zints, ka šī arī ir mana vienīgā mīlestība. Atbilde uz visiem jautājumiem. Patiesā svētlaime. Iepriecinājums. Mierinājums.

“Pārvēlu… par vēlu… pārvēlu…” manī iedziedājās sērīgs apraudālaju koris. “..Ja es būtu dzīvojis mazliet citādi… ja tevi nenospiestu baigā grēku nasta… ja tagad man nevajadzētu mirt… mirt apkaunojošā slepkavas nāvē… ja…” tūkstošiem skumju balsu gaudulīgi dūca manā varenajā ķermenī. “…Par vēlu… par vēlu… par vēlu…”

Pēkšņi es atjēdzu, ka šīs raudulīgās vaimanas nāk nevis no manis, bet no meitenes. Melnmate kā kaķe izrāpās pa bēniņu šauro trīsstūra lodziņu un lēca lejā. Plandīdama naktskreklu, gluži kā balts pūķis viņa aizlidoja pāri pieklusušo pilsētnieku galvām un nometās taisni man priekšā. Viņa bija pavisam maziņa — melnais, pinkainais pakausis man sniedzās tikai līdz platajām, muskuļainajām krūtīm. Viņa pacēla naivu, un es pat apstulbu — tik neglīta likās viņas sejiņa: bāla, nokaisīta maziem sarkaniem izsitumiņiem, novājējusi, ar smailu, garu degunu, plānām lūpām un izvalbtām, ārkārtīgi tumšām acīm. Viņa bija līdzīga izģindušam putnam, kurš vai nu vēl nav apspalvojies, vai arī nupat tikai ir noplūkts, lai gan no aukstuma vai bailēm viņas miesai varbūt bija uzmetusies zosāda. Tomēr tā bija mana vienīgā mīlestība. Acīs man sariesās pateicības asaras — visiem jau nav lemts šīs apbrīnojamās jūtas izbaudīt īsi pirms nāves.

Meitene pasniedzās uz baso kāju pirkstu galiņiem un pieglaudās man klāt. No viņas uzvēdīja virtuves smaržas. Pieliecos un saņēmu viņas lūpas savējās. Viņa skūpstījās dīvaini, viņai bija gara kā ķirzakas aste un veikla mēle, kas varēja aizsniegties līdz aukslējām. Sargi atrāva viņu no manis nost un nosvieda ceļa putekļos. Mēs jau bijām izbraukuši ārpus pilsētas. Meitene piecēlās un skrēja pakaļ ratiem, izmisīgi stiepdama rokas. Es viņai uzsmaidīju. Zobi man bija lieli, balti un mirdzoši — fantastisks īstena slepkavnieka smaids! Vedējs paskubināja zirgus. Meitene palika iepakaļ. Bija agrs pavasaris. Milzīgās

papeles, kas auga gar ceļa malām, vēl tikai briedināja pumpurus, bet papeļu vidū iespraukusies veca ābele jau bija piebērta baltiem ziediem. Gluži kā varenas atsperes pasviesta, meitene ielēca ābelē, nolauza divus lielus zarus un, mādama ar atplaukušajām rokām kā baltiem spārniem, laidās pāri koku galotnēm. Vienā redzējumā viņa panāca mūsu ori, jo viņa nevis skrēja, bet lidoja, ar basajām kājām pat nepieskardamās pašu slaidāko papeļu galotnei. Neizsakāmas svētlaimes pārņemts, es smējos pilnā kaklā, un mani smiekli dzidriem, dzirksteļojošiem viļņiem vēlās pār svaigi uzartajiem laukiem. Ore ap stājās. Meitene piemetās papelē un sakļāva ziedošos spārnus.

Mani atraisija no staba. Ķēdēm un važām žvadzinādams, es n0' lēcu zemē. Man parādīja eksekūcijas vietu: tālumā — pie apvāršņa līnijas — sārtojās tik tikko saskatāms punktiņš. Pa grumbuļainu, auglīgu un smaržīgu druvu man kājām vajadzēja aiziet līdz tam. Meitene lidoja virs manis, ar baltajiem spārniem saceldama valgu, smaržīgu vēju. Nekad vēl es neesmu bijis tik pārpilns miera, mīlestības un prieka. Un nekad vairs nebūšu, jo manas nāves punkts tuvojās un pieauga, tagad jau tas bija kā sarkans klucītis. Skaļi smiedamies, es nokritu pie irdās, siltās zemes, no kuras jau spraucās pirmie spirgtie, zaļie dzinumi. Meitene plivinājās tieši virs manas galvas un neatlaidīgi vēcināja spārnus, no kuriem man uz sejas kaisījās smaržīgās ābeļu ziedlapiņas. Ar pilnu krūti es ieelpoju zemes auglīgo aromātu, laimes sajūta kļuva patiesi neizturama, un no tās es… pamodos.

—    Brīnišķīgs sapnis! — Norma atkal piesēdās uz kušetes un paplikšķināja Vikai pa vaigu. — Es priecājos, ka mūsu abu darbs patiešām nav veltīgs. Brīnišķīgs sapnis! Un tomēr man gribētos, lai tu izstāsti par satikšanos ar Paulu. Pēc tam tu varēsi nekad vairs par viņu nerunāt.

—   Nav jau ko stāstīt… — Vika dziļi nopūtās. — Ja nu vienīgi kādam būtu bijis interesanti mūsu satikšanos novērot pa pretējā nama logu. Vai arī nofilmēt ar slēpto videokameru un pēc tam, izslēdzot skaņu, minēt, kamdēļ mēs abi mētājamies pa istabu kā pa gāzes kameru. Varu saderēt, ka neviens neuzminēs, kas tas bijis par rituālu. Varbūt tikai ārprātīgajam iešautos galvā, ka šādā veidā bijušie mīļākie

)

mēģina kļūt par draugiem. Starp mums atradās tāda kā izdegusi bezgaisa telpa, kurā neviens no mums vairs nevarēja ieiet. Mēs pat nebijām spējīgi pieskarties viens otram ar pirkstu galiņiem. Tiklīdz Pauls bija pārkāpis slieksni, es sapratu, ka man par draugu var kļūt jebkurš no vairākiem miljardiem pasaules iedzīvotāju, izņemot šo vīrieti melnajās drēbēs un balto mācītāja apkaklīti. Agrāk, nākdams pie manis, viņš nekad nebija pielicis šo savas kārtas atšķirības atribūtu. Tāpat kā iejūtīgs vīrietis, pirms iekāpšanas gultā pie mīļākās, tomēr novelk savu laulības gredzenu… Es sajutu drausmīgu spriedzi, itin kā man kāds būtu uzkrāvis nepaceļamu nastu, teiksim, pavēlējis pārvaldīt valsti.

—   Sveika, tu nemaz neesi pārvērtusies! — Pauls sveicināja, it kā starp mums nekad nekas nebūtu noticis, it kā manas lūpas nebūtu viņam čukstējušas drastiskas grēksūdzes pēc vīraka smaržojošajā baznīcas mijkrēslī, it kā neredzēdams, ka no mūsu abu atvadām šajās pašās durvīs bezcerība man ir izveidojusi gluži jaunu seju.

Mēs apsēdāmies pie galda. Pauls nolūkojās uz mani kā allaž ar iekarotāja acīm, kurš mēģina aptvert kopš šī brīža tikai viņam piederošo kontinentu. Es sēdēju, nezinādama, ko lai saku, un tinu ap pirkstu garās mākslīgo pērļu krelles.

—   Bet es pa šo laiku esmu ļoti, ļoti pārvērties… — beidzot viņš ierunājās.

Tāds viņš neizskatījās, tomēr negribēju viņam to teikt. Es nezināju nevienu vārdu, nevienu teikumu, kuram būtu bijusi jēga izdegušajā klusumā. Kā tukša skaņa būtu izskanējusi, pat ja es būtu uzdrošinājusies pateikt, ka aizvien vēl viņu mīlu… Mēs dzērām kafiju. Viņš vēl aizvien tāpat skatījās uz mani, bet es zināju: kad puķainajā tasītē paliks tikai biezumi — viņš celsies un aizies. Par katru cenu man vajadzēja iegūt laiku, lai viņš vēl uzkavētos kopā ar mani. Kaut mazlietiņ. Par katru cenu.

—    Paul, — es iešļupstējos, kā murgainā sapni paralizētu roku sniegdamās pie viņa delnas, kuru viņš tūdaļ parāva nost, — es esmu slima…

—   Kaut kas nopietns? — Viņa balsī nebija ne vārda ieinteresētības vai vismaz mācītājam piederīgās līdzcietības.

—   Jā, nopietns! Paul, es drīz miršu. Bet nevienam to vēl neesmu teikusi. Tu esi pirmais.

—   Un kas tev to teica? — Viņa acis šķelmīgi iemirdzējās, bet es negribēju noticēt, ka viņš vienā rāvienā ir mani atmaskojis.

—   Ārsti. Viņi teica, ka vienīgā iespēja man esot, ja pārceļos uz kalniem. Bet, ja ne — pēc dažiem gadiem pienāks beigas. Kaut kas ar asinīm, plaušām un vielmaiņu…

Pauls piecēlās un devās uz durvīm, teikdams:

—    Redzi nu, cik tev lieliska izeja — uz kalniem! Viss būs labi, tu redzēsi! Tu tikai neskumsti, necel paniku un nepadodies! Paldies par kafiju!

Viņš grasījās aiziet.

—    Paul, — kā suns notupdamās viņam pie kājām, es ievaidējos, — man ir drausmīgi bail no nāves! Drausmīgi! Šodien es biju pie ārstiem. Un šodien viņi man pateica par nāvi. Vismaz brītiņu uzkavējies pie manis…

Es sāku šņukstēt, cerēdama, ka viņš pietupsies man blakus un sāks mani mierināt.

Pauls turpretim uzmanīgi apgāja man apkārt, gluži kā viņa ceļi pēkšņi būtu iepleties indīgs un dzeloņains krūms, un atkrita klubkrēslā vistālākajā istabas kaktā.

Es aizsmēķēju un apsēdos pie galda.

—    Uzkavējies vismaz tik ilgi, kamēr es izsmēķēšu šo cigareti.

—   Labi! — viņš nobubināja kā gaidīšanas izvārdzināts cilvēks, kuram lidmašīnas reiss atcelts vēl uz vairākām stundām. — To es varu. Kaut gan, ja tev ir sarežģījumi ar veselību, labāk būtu, ja tu nesmēķētu. Starp citu, tu izskaties lieliski. Varam saderēt, ka tu visu pārspīlē. Savukārt dakteriem patīk pabaidīt…

—   Nē, Paul, — es izberbelēju, piecēlos, pārgāju pāri istabai un ar visu pelnutrauku atkal iekārtojos viņam pie kājām, — es nepārspīlēju.

V, 1

—   Tad brauc uz kalniem!

—   Tu pats saproti — man nav naudas. Man tās nepietiek pat zālēm.

—   Zālēm es tev varu iedot.

—    Kā es pametišu savu viru, aizbraukdama uz kalniem?

—   Tavam vīram nav itin nekādas atšķirības, vai tu esi šeit vai kalnos. Neviens nezina, kādā pasaulē viņš dzīvo, un tajā nav ne tevis, ne manis…

—   Tu saproti, es taču pārcelšos uz visiem laikiem, — nodzēsdama cigareti un mēģinādama ar deniņiem pieglausties pie viņa ciskas, es nočukstēju. — Uz visu mūžu…

—   Lieliski! — Viņš strauji piecēlās, piegāja pie loga un ar abām rokām stingri atbalstījās uz palodzes. — Nekad nav par vēlu sākt dzīvi no jauna. Tev tas nāks tikai par labu.

Es ietrausos klubkrēslā, uz īsu mirkli sajuzdama Paula miesas siltumu.

—   Redzi nu, tu jau esi pasmēķējusi!

Viņš ar pirkstiem piebungoja pie loga stikla.

—   Tu nevari iztēloties, cik briesmīgi ir pastāvīgi domāt par nāvi. I )ienu un nakti, dienu un nakti. Sevišķi neizturami tas ir naktī…

—   Tu taču teici, ka tikai šodien ārsti tev pateikuši par nāvi!

Viņš apmeta loku ap galdu un, sagriezis krēslu ar atzveltni uz

priekšu, apsēdās uz tā kā kovbojs.

—   Nē. Par nāvi viņi man pateica agrāk! — Es iekārtojos, sakrustojusi kājas pa turku modei. — Bet šodien viņi paziņoja, ka esot vēl viena izeja. Ne tikai uz kalniem… — es nočukstēju, slēpdama seju plaukstās, lai Pauls, ja grib saklausīt manus vārdus, būtu spiests pienākt tuvāk. — Vēl esot ari cita izeja, viņi teica…

Viņš pienāca man klāt. Tagad jau viņš apsēdās uz grīdas man pretim. Varēja domāt, ka viņš atrodas pie ugunskura, ar rokām apķēris ceļgalus un domīgi lūkodamies vienā punktā. Nevis uz mani.

—   Nu, kāda vēl ir izeja?

Es noslidinājos uz grīdas. Blakus Paulam. Es jau zināju, ka man nav brīv viņam pieskarties.

—   Man ir vajadzīgs bērns, — es iečukstējos neiedomājami klusu.

—    Ko tu teici? — viņš pārjautāja, lai gan patiesībā bija dzirdējis, jo nervozi sažņaudza dūres.

—   Man ir vajadzīgs bērns! — es teicu skaļāk.

—    Bērns?! — Viņš iesmējās, piecēlās, izstaipījās un, pārgājis pāri istabai, apsēdās uz gultas. — Arī tā ir lieliska izeja. Vēl labāka nekā kalni. Tu būsi brīnišķīga māte — tik mīļa un gādīga.

—    Man ir vajadzīgs bērns no tevis!

Es piegāju viņam klāt. Mēs skatījāmies viens otram acīs — man

šķita, ka neizsakāmi ilgi. Es apsēdos viņam līdzās un aizklāju seju ar rokām.

—    Paul, es gribu no tevis bērnu… — Es vairs necentos viņu aizkavēt, nespēlēju un nemeloju, bet pateicu to, ko nekad agrāk nebūtu uzdrīkstējusies: — Tavu bērnu.

Piepeši es sajutos tā, it kā es nebūtu cilvēks, bet savāds tukšums, sprauga, starp divām pasaulēm pavērtas durvis, pa kurām kā caurvēja satvertas lapas izlido viņa teiktie vārdi.

—   Tas nav iespējams.

Divas reizes viņš pārgāja istabai uz priekšu un atpakaļ. Sēzdamies manā priekšā uz galda, viņš saburzīja galdautu un vēl reizi atkārtoja:

—   Tas nav iespējams.

—    Paul, bet tas taču būtu varējis notikt jau daudzas reizes! Man ne prātā nav bijusi vēlēšanās tevi apmānīt. Ķerties pie viltības. Zagšus viņu no tevis izzagt, kā manā vietā būtu darījusi jebkura cita sieviete. Es allaž esmu domājusi, ka tā ir mūsu kopīgā darīšana, ka nevaru izlemt tikai es viena, ka man vajag tev iepriekš apjautāties, jo es mīlu tevi…

Es sāku raudāt, mēģināju aizdedzināt cigareti, bet sērkociņi cits pēc cita salūza manās trīsošajās rokās, tomēr Pauls pat nedomāja nākt man talkā. Tukšo kārbiņu es nosviedu uz grīdas. Tā aizslīdēja pāri istabai un atsitās pret Paula kurpi. Viņš pacēla kārbiņu, apsēdās pie galda un, izvilcis no žaketes kabatas spalvaskātu, sāka kaut ko skrāpēt uz papes vāciņa.

—   Ak Dievs, kāda neciešama skaņa! — aizspiezdama ausis, es iečīkstējos. — Es gribu no tevis bērnu! Es vienmēr esmu viņu gribēItisi! Vienmēr es viņu gribēšu!

Es pievirzījos gultai un izstiepos tajā guļus uz mutes. Visa miesa man smelgtin smeldza, itin kā es būtu izmesta no spīdzināšanas kameras.

—   Tas nav iespējams.

—    Kāpēc?

—  Tāpēc, ka nav iespējams. Tas būtu vienlīdzīgs manai nāvei. Pašnāvībai. Pašiznīcināšanai. Es to nepratīšu paskaidrot. Tu to nespesi saprast. Tas būtu briesmīgāk par visu, ko vien savā mūžā es varu iedomāties…

Viņš piegāja pie loga un atspieda pieri pret stiklu.

Es pievirzījos viņam klāt. Skatīdamās uz melno plato muguru, es teicu:

—   Tu murgo. Kāds sakars ir starp tavu paša aizsākto dzīvību un pašiznīcināšanos, nāvi un pašnāvību! Tu pats nesaproti, ko runā!

Pauls pārgāja istabas otrā pusē. Viņš augšpēdu nokrita gultā. Viņš i unāja, plati ieplestām acīm skatīdamies griestos. Es vēroju, kā kustas viņa ādamābols. Es dzirdēju vārdus:

—   Tas, ko es saku, tev līdzinās murgiem. Bet man liekas gluži pretēji — ka murgo tu.

—   Nē, es runāju kā normāla sieviete…

—   Tu ārkārtīgi labi zini, ka arī es vēlos bērnu. Tu droši vien dzemdētu dēlu. Tu dotu viņam manu vārdu. — Pauls pasmaidīja. — Taču tas nav iespējams.

—    Kāpēc?

Es pietupos pie gultas.

—   Kā es varēšu mierīgi dzīvot, zinādams, ka šajā pilsētā ir mans dēls. Tu padomā, kā man vajadzētu justies, braucot vai ejot garām lavām mājām? Vai arī — satiekot jūs abus uz ielas…

—   Es taču neaizliegšu jums satikties! Tu varēsi ienākt pie mums kaut vai katru dienu…

Es apsēdos uz gultas Paulam pie galvas. Es biju aizvērusi acis.

Lūdzu, nespīdzini mani! — es nočukstēju, iekodusi lūpā.

—   Arī mani tu spīdzini. Un vienmēr esi mani spīdzinājusi…

—   Tagad paskatīsimies, kurš kuru piebeigs!

Man izklausījās, ka viņš smejas, tomēr es vēl aizvien biju aizvērusi acis.

—   Daudz man vairs nav atlicis…

—    Ko tu vari zināt, varbūt ari man nav…

Es atvēru plakstus. Acis viņam bija pilnas asaru. Es izstiepos blakus Paulam. Mēs gulējām, viens otram nepieskardamies. Aiz loga ūjināja putns, pareģodams lietu.

—    Vai tas patiešām nav iespējams? — galu galā es iejautājos.

—    Nē!

—   Ja nu tu mierīgi to pārdomātu? Dažas dienas, mēnesi, pusgadu? Tu pie šīs domas pierastu… Varbūt viss sāktu likties citādi?

—   Nē! Nudien, ne.

Viņš piecēlās un atkal piegāja pie loga.

Es apsēdos uz grīdas, muguru atspiedusi pret gultu. Es saliecu kājas, bet augstpapēžu kurpes lēni slīdēja pa grīdu. Šķita, ka manas kājas kā divas melnas upītes aiztecēs pāri visai istabai.

—    Ko lai es iesāku?

—   Es nezinu. Piedod, šoreiz patiešām ne ar ko es nevaru tev palīdzēt.

—   Vai man atliek izvēlēties tikai nāvi?

—   Tu esi tik pievilcīga sieviete. Pamēģini sarunāt ar citu vīrieti.

—    Un to man piedāvā tu? — skaļi un histēriski es sāku smieties.

—   Vēl jau paliek mākslīgā apaugļošana…

—   Tu atkal murgo! — es iekliedzos, itin kā viņš man būtu iecirt' sejā pļauku.

—    Piedod! Es mēģināju atrast izeju.

Viņš apsēdās klubkrēslā un pavisam sašļuka, itin kā būtu atgriezies no galerām.

—    Es vēlos vienīgi tavu bērnu. Un neviena cita. Tikai tevi vienīgo

es esmu mīlējusi. Mīlu. Mīlēšu. Vairs nekad nevienu… — Es atkal sāku raudāt.

—   Esi tik laba — neraudi! — Pauls dziļi nopūtās. — Zini, šodien mūsu baznīcā bija ienākusi grupiņa budistu. Tādi, kādi tev patīk, — noskūtu galvu un sarkanā apģērbā…

—   Tu gribi izvairīties no sarunas! — es noburkšķēju.

—   Jā, es gribu novērst sarunu… — Pauls mēģināja pasmaidīt. Veltīgi.

—    Es lūdzu no tevis bērnu! Bet tu liec man izvēlēties nāvi.

—    Reizēm tu esi pārlieku nežēlīga! — viņš teica un sāka staigāt pa istabu, skaļi knikšķinādams pirkstus.

—    Izbeidz, Dieva dēļ, izbeidz! Šī skaņa mani nobeigs!

—    Tikai nesāc vēl piedevām tēlot Annu Kareņinu. Ar šo ieradumu es neko nevaru izdarīt. Arī mans tēvs knikšķināja pirkstus, kad bija sanervozējies. Tas ir iedzimts.

Es pacēlu galvu. Mēs mirkli vērāmies viens otrā, domādami par vienu un to pašu. Piepeši man šķita, ka šajās kā vakara debesis tumši zilajās acīs, kurās nupat vēl bija asaras, atplaiksnījies izsmiekls. Tad es sacīju:

—   Tu esi mani nokāvis. Un tavā pierē uz mūžīgiem laikiem paliks Kaina zīme. Citi neredzēs, bet tu to ieraudzīsi katru reizi, tiklīdz paskatīsies spogulī. Tu to jutīsi pat miegā.

Pauls pasmaidīja. Es nebiju redzējusi neko skumjāku par šo smaidu, (ialīgi salauzta, es noberbelēju:

—   Nedusmo! Es tevi mīlu.

—    Es nedusmojos.

Es apsēdos. Es noliku galvu uz galda. Galdauta raupjais audums skrāpēja asaru sāļuma sakairināto sejas ādu. Pauls pienāca man klāt. Viņš uzlika roku man uz pleca. Es paspiedu viņa siltos pirkstus. Visā vakara gaitā šī bija mūsu vienīgā saskaršanās.

—    Tagad es iešu, labi? — viņš sacīja, saspiezdams manu plaukstu, kas bija mitra no asarām. — Piedod man! Es tevi nepametu. Es tikai aizeju.

Es palaidu vaļā viņa roku. Es necēlos, lai ietu viņu pavadīt. Es ne-| dzirdēju, kā viņš aizver durvis. Nāca virsū tumsa. Es sēdēju mijkrēsli j un monotoni atkārtoju:

—   Nevis es vairs negribu tevi mīlēt, es gribu tevi vairs nemīlēt, es gribu mīlēt vairs nē tevi nē nē tevi es gribu mīlēt es gribu tevi nemīj lēt, nē es negribu nemīlēt nē tevi nē nē nē es negribu nemīlēt nē tevi; nē nenenenegribu nē es nenenenenemīlēt nē tevi nē nē nē…

Man trūka gaisa. Ap kaklu trīs kārtās apliktās mākslīgo pērļu i krelles žņaudza kā karātavu striķis. Smalkais diedziņš samudžinājās, i un es neparko nevarēju to atpiņķerēt. Es iededzu sveci. Es sataustīju šķēres. Es pieliecos pie spoguļa. Kādreiz tā jau ir noticis. Mans Dievs, tūkstošiem reižu jau ir noticis tas pats: seja, spogulis, svece, šķēres, i seja, spogulis, svece, šķēres, seja, spogulis, svece, šķēres, seja, spogu-j lis, svece, šķēres, seja, spogulis. Es pārgriezu diegu, un mākslīgās pērles izkaisījās pa grīdu. Tās bira un bira — kā krusa no milzīga mā-! koņa.

Beidzot iestājās klusums. Iztrīto šķēru tērauds spīguļoja sveces gaismā. Ja es ņemtu un izdarītu to, pēkšņa impulsa sagrābta: bez gatavošanās, šaubīšanās, žēluma pret sevi, naida pret citiem, bez lāstiem visai pasaulei, bez bailēm, sirdsapziņas pārmetumiem, atvadu vēstui lēm, bez skaista, ilgi izvēlēta tērpa, kurā atrastu mani mirušu?! Ja tas notiktu pēkšņi un nejauši kā lidmašīnas katastrofa?! Katra nejaušība taču ir nenovēršamība. Viss ir likteņa nolemts, visam ir savs laiks, un šis laiks nepielūdzami tuvojas. No likteņa izbēgt nevar. Laiks mirt. Nāve vienmēr stāv mums līdzās divu soļu atstatumā. Pašnāvība nav nekāda patvaļa. Nāve nav cilvēka noteikšanā. Gluži pretēji. Pašnāvnieki — tie ir tie, kurus nāve pieņem no viņu pašu rokām, nepakusti] nājusi ne pirksta…

Es iesviedu šķēres atvilktnē. Es nopūtu sveci. Vai es nobijos?! Nē — gluži vienkārši vēl nebija pienācis laiks. Bet no rīta es lasīju avīzē par divdesmit astoņus gadus vecu sievieti, kura pakārusies, uzvilkusi sava vīra kāzu uzvalku. Ko viņa ar to bija gribējusi viņam pateikt?

Sāka līt. Caur pavērto logu uzdvesa spirgtums. Es saritinājos klub

krēslā. Pat nāve mani negrib. Tā ļauj man sēdēt galīgā tumsā un klausīties, kā lietus lāses čabinās koku lapās. Tā ļauj neraudāt. Nedrebēt bailēs. Nesajust ne sāpju, ne skumju. Redzēt dzīvi bez ilūzijām. Skatīties tieši tās neaizklātajā sejā. Nē, ne jau sejā — meparaponā. Bērnībā es nezināju neko vājprātīgāku kā japāņu pasaku par meparaponu — seju, kurā nav ne acu, ne deguna, ne mutes. Nekādas izteiksmes, tikai bālums kā mēness spīdums. Nekādu cerību. Nekādu ilūziju. Nekādas atvieglotības. Nekad.

Kad biju maziņa, es mēdzu uzdot sev visdīvainākos jautājumus, uz kuriem drudžaini meklēju atbildi: kas bija pirms pasaules radīšanas? Kas būtu, ja nekā nebūtu? Kā izskatās Nekas? Un kā — Tukšums? Tagad es zināju atbildi. Lielais Nekas džinkstēja manā galvā, (ialīgs Tukšums iepleties manā sirdī.

Es mēģināju iztēloties, kurš vēl varētu justies tikpat bezcerīgi kā es? Nedziedināms slimnieks? Uz nāvi notiesātais vieninieka kamerā, kad ir jau noraidīti visi lūgumi par apžēlošanu? Pesteļošanā apsūdzēta sieviete, kas tumšos pagrabos vairs nespēj atcerēties, ko nozīmē vārds Maigums, un iztukšotās apziņas dzīlēs redzēdama tikai viņai sakrautu sārta liesmu? Marija Magdalēna pēc Kristus krustā sišanas?

Es kāroju aizmigt, vienīgi aizmigt, aizmigt, kā lūgsnu atkārtoju liamletisko: …to die, to sleep… perchance to dream…'

Piepeši atvērās durvis un istabā ienāca Pauls. Zilgana ielas laternas gaisma krita viņa smaidošajā sejā. Aizķerdamies aiz priekšmetiem, viņš caur tumsu lēni nāca pie manis. Pērles izspruka viņam no kājapakšas, knikstēdamas kā maziņi, ar tūkstošiem pakaviņu apkalti vaguliņi. Ne vārda nebildis, viņš nometās manā priekšā uz ceļiem. Es pieliecos un iegremdēju pirkstus viņa biezajos un asajos matos. Es reibtin reibu no mīļotā auguma tuvuma. Mēs skūpstījāmies, kā jēgu zaudējuši. Mēs rāvām viens otram nost drēbes, itin kā tās būtu aizdegušās. Kaili mēs nokritām uz grīdas. Pērlītes spiedās man mugurā, ielas

' “…Nomirt, aizmigt… varbūt sapņot…” (M Šekspīrs. Hamlets, 3. cēl. 1. aina. No angļu vai. atdzejojis Kārlis Egle.)

laterna žilbināja acis. Piepeši es sāku kliegt, no visa spēka grūzdama Paulu prom.

“Es negribu, ka tu glāsti mani tikai sapnī! Es negribu, ka tu glāsti mani tikai sapnī!!! Es negribu, ka tu glāsti mani tikai sapnī!!!”

No viņa skavām nebija iespējams izrauties, un es tikai bezpalīdzīgi spiedzu, aizrīdamās asarās un šausmās:

“Nespīdzini mani! Ļauj man pamosties!! Es negribu tādus sapņus!!! Laid mani vaļā!!!! Ļauj man pamosties!!!!!”

—   ĻAUJ MAN PAMOSTIES! LAID MANI VAĻĀ!! ES NEGRIBU TĀDUS SAPŅUS!!! — sizdamās ar galvu pret cietuma glumajām sienām, miegā kliedza M. V.

—   Ei, ei, kas tev tāds rādījās sapņos, dārgā?! Ei, atmosties, atmosties, ei! — skaļi smiedamās, sauca Bezvārde un pliķēja M. V. pa seju.

—   Nekas, — viņa nomurmināja, rupji atgrūzdama nost glāstošo roku. — Nekas. Es neatminos.

—   Tu tik briesmīgi kliedzi! Es neticu, ka tu neatminies.

—   Man sapnī rādījās, — nespēdama paciest uzbāzīgo un glāstošo Bezvārdes ziņkārību, ieteicās M. V., — ka mēs abas mīlējāmies. Te tu pārvērties par vīrieti, te es. Tas bija neizsakāmi pretīgi.

—   Kā tu zini, ka tā biju es? Tu taču nekad neesi redzējusi ne manu seju, ne augumu?

—   Ari sapnī es neredzēju tavu seju. Toties tavu augumu es pazinu, jo mēs jau tik ilgu laiku šeit kvernam sakļāvušās. Lai gan brīžiem man šķita, ka šī androginiskā būtne, kas mani glāsta, ir Upe. Ja gribi zināt — arī nomodā man bieži bija iešāvies prātā, ka šeit, man līdzās, gul nevis kāds cits, bet Upe.

—   Nu jā! — Bezvārde iesmējās, veikli satvēra M. V. roku un viņas pirkstus iebāza sev mutē. — Tu redzi, man ir pilnīgi visi zobi!

—   Laid vaļā, Dievs apžēlojies, laid vaļā!… — aiz pretīguma drebēdama pie visām miesām, M. V. ievaidējās.

—   Nu, nu, dārgumiņ, neesi tik nervoza, tev stāv priekšā vēl krietni patīkamākas lietas… — Bezvārde blēdīgi ieķiķinājās. — Vai

tikai tev ar šo Upi nebūs gadījies kaut kas aizliegts? Netiepies, izstāsti man, tad vairs ne redzēsi savu grēku sapņos naktī, ne tie tevi nomāki1 dienā…

—   Kāpēc tu esi ieņēmusies galvā, ka… — nevarēdama atrast piemērotāko vārdu, M. V. apklusa.

—   Tāpēc ka es esmu ragana un, kaut arī tumsā nevaru tevi saskatīt, tomēr redzu tev cauri. Un es gribu, lai tev būtu vieglāk. Bet tu esi iespītējusies kā maza, izlutināta meitene.

—    Labi! Es tev pastāstīšu. Jā, mēs ar Upi bijām pārkāpušas atļautā robežu. Vispār mūsu attiecības ar katru dienu kļuva neciešamākas un neciešamākas. Mēs nepārtraukti izspiegojām viena otru. Turējām aizdomās. Bijām greizsirdīgas. Lai gan klausītājām no malas varēja likties, ka nav nekā atklātāka pa mūsu abu sarunām. Nekā sirsnīgāka. Taču mēs nekad nerunājām par Pāvilu Putninieku. Visus garos ziemas un rudens vakarus mēs pavadījām vai nu viņas cellē, vai manā. Mans noskaņojums nepārtraukti mainījās. Pret Upi es jutu te piekļāvīgu pateicību, te naidu. Arvien dziļāk es iegrimu pelēkās skumjās. Es jutu, ka tās pa gabaliņam vien mani izkausēs un pāri nepaliks ne miņas. ‘

—   Tu solījies pastāstīt par sevi un Upi, nevis par skumjām.

—    Es domāju, ka tas viss notika vienīgi manu bezgalīgo skumju dēļ… Ziemassvētki jau bija pagājuši, bet vakari — pavisam drūmi, tos neapmirdzēja ne mazākā cerība. Reiz mēs ar Upi… Ak, es nezinu! Varbūt tajā vakarā mēs bijām izdzērušas pārāk daudz vīna. Upe bija sadrūvējusies stiprāk nekā jebkad.

—   Ak, cik man smagi ap sirdi, cik smagi! — viņa iečukstējās pēc ilga klusuma un saspieda manas rokas savās plaukstās.

Upes seja atradās man pavisam tuvu. Es varēju redzēt visas no uguns un vīna paplašinātās ādas poras. Es jau nojautu, kas starp mums notiks, bet ziņkārība bija stiprāka par visiem pasaules aizliegumiem.

—   Vai drīkst — es tevi noskūpstīšu? — Upe ierunājās.

—   Jā! — es novaidējos tik sāpīgā balsī, ka pat pašai man nāca smiekli, un pieliecos pie viņas lūpām.

Upes elpa bija karsta un aiztrūkstoša. Mēs maigi un uzmanīgi

pētījām viena otru, un abām mums bija viens mērķis — izdibināt, ko jūt Pāvils Putninieks, glāstīdams kādu no mums abām. Mēs centāmies izrādīties viena otrai pēc iespējas labāk un, pašas to saprazdamas, vienā laidā iesmējāmies. Mēs izturējāmies kā divi sazvērnieki, un vienlaikus mūsos vārījās briesmīga nepatīksme, tamdēļ jo dīvaināks bija mūsu maigums. Upes pieaugošā kaislība mani biedēja arvien stiprāk, jo pati neizjutu ne kripatiņas no aizliegtā augļa saldmes, lēnīgi kaunu un vilšanos.

Upe noguldīja mani uz grīdas, bet pati uzsvempās virsū un iečukstēja man ausī:

—    Pasaki, mīļā, ko lai tagad es daru tālāk? Es ļoti vēlos, lai tev būtu labi…

—    Es nezinu. Laid vaļā! Es vairs negribu izmēģināt šitās lietas. Mani noēdīs sirdsapziņa, es vairs nezināšu, kur likties, apžēlojies par mani!…

—    Ko tu, mana maziņā, nu, ko tu, es vienīgi gribu, lai tev būtu labi… Kāds nu te grēks! Tu esi tik bēdīga, bet es gribu, lai tev būtu labi…

Upe sāka vilkt nost sev drēbes.

Caur nolaistajām skropstām es pētīju viņas kailo miesu, turpretim pati negrasījos izģērbties. Viņa centās drēbes man noraut.

Valstīdamās pa grīdu, mēs apgāzām krūzi. Sarkanām straumītēm vīns sāka plūst uz istabas kaktiem. Es novilku drēbes. Man bija auksti un neizsakāmi skumji. Savukārt Upe šķita kaislības pārņemta ne pa jokam. Viņas trīsošajā miesā es sajutu visus tos stāvokļus, kādus ari manī izraisīja glāsti — vīrieša glāsti. Es zināju, kādas kustības un pieskārieni manī iekvēlina kaislību, un, niknas ziņkārības vadīta, centos, lai Upes kaisle uzliesmotu kvēlās ugunīs. Tikai piepeši es ieraudzīju viņas seju: sarkana, sasvīdusi, izšķobīta, pilnīgi sveša un šaušalīgi neglīta. Es apstulbu, ka kaisles pārņemta sieviete var izskatīties tik briesmīgi atbaidoša. Vai patiešām arī es pati tāda esmu bijusi, esmu un būšu?! Saspringti muskuļi, atiezti zobi, no sviedriem spīdīga āda, dziļas grumbas un apmātas acis… Un piedevām šī saraustītā elpa. Šī

stenēšana. Iekliedzieni… Es atsprāgu nost no Upes, kā verdoša ūdens applaucēta.

—   Vai, dārgā, dārgā, tikai neatstāj mani tā… — ķerdamās pie manis kā slīcēja, īdēja jukusī Upe.

Es sakārtoju apģērbu un nometos uz ceļiem blakus viņai — kailai un kunkstošai. Gluži kā aprūpēdama murgainu slimnieku, es izpildīju visu, ko vien viņa lūdza. Es vēroju, ka pretīgā iekāres maska kļūst caurspīdīga, ka caur to kā slapju plēvi atspīd Upes īstā seja, kā visi vaibsti atgriežas it kā savā vietā, nomierinās un, maiga miera pārņemti, sastingst.

Upe vilka mugurā drēbes, nepaceldama acis uz mani, tikai vienreiz caur pieri viņa palūkojās nepārprotami zobgalīgi un sacīja:

—   Viņš arī teica, ka tu neproti atslābināties, aizmirsties un stāvus uz galvas mesties kaislību vērpetēs!

Šajā mirklī es būtu varējusi viņu nogalināt. Turpretim viņa tikai pasmējās, paņēma tukšo krūzi un kausus un aizgāja, skaļi aizcirzdama durvis.

Es paliku viena — gluži kā indi izdzērusi. Kauns un vainas apziņa mani dzītin dzina kapā. Upe lieliski zināja, kā var mani izspīdzināt. Mūsu ienaids vienai pret otru. auga.

Ziemas mēnešos svētceļnieku nebija daudz. Garajos vakaros visi sapulcējāmies ēdamzālē un sveču gaismā nesteidzīgi izstāstījām cerību pazaudēšanas un atrašanas stāstus. Reizēm uz šejieni atnāca arī mūki. Es ievēroju, ka viens no viņiem, brālis Pijs, laikam gan pēc Upes norādījuma, nenolaiž no manis acu, izspiegodams katrā sīkumā.

Pārlieku daudz es runāju par to, kas tolaik man itin nemaz nelikās nozīmīgs. Es biju pārpilna mīlestības un domāju vienīgi par savu mīļoto. Es viņu redzēju reti. Ziemā Pāvils Putninieks tikās ar cilvēkiem Cerības klajumā tikai piektdienās. Es zināju, ka manai mīlestībai nav nekādas nākotnes, un tomēr es audu sapņus, citu par citu skaistāku, kā to dara visas iemīlējušās sievietes. Kaut arī netrūka skumju. To sagrābta un nosviesta uz ceļiem, es taujāju: nu, kamdēļ liktenis ir izvēlējies tieši mani?! Kamdēļ tieši man bija lemta šī smagā, savādā un

bezcerīgā mīlestība?! Tomēr pat skumjas man netraucēja justies laimīgai. Manas ilgošanās bija tik spilgtas un sapņi gluži vai sataustāmi, bet tas, ko parasti mēs saucam par īstenību, likās tikai kā pelēka ēna. Un, ^luži kā mēģinādama piešķirt jēgu tam, ka es atrodos miglā, aizvien atkārtoju kāda gudrā frāzi, kuru biju atradusi, ar cinobru izkrāsodama iniciāļus senajās grāmatās: Mēs neko nezinām. Viss ir tikai mūsu iztēles auglis. Tātad viss ir vien mūsu iztēles auglis. Es nepūlējos uzminēt Pāvila Putninieka mīklu. Ne par kripatiņu to nespēšu izdibināt vairāk.

Tuvojās Lieldienas. Vientuļnieka rokās atvērās stigmas. Viņš staigāja, asiņojošās plaukstas noglabājis melnās abitas piedurknēs. Svētceļnieku kļuva arvien vairāk. Viņus pārņēma neizsakāms uzbudinājums, kad cilvēks, kuru es mīlu, ienāca baznīcā.

Stāvēdama pēc iespējas nomaļāk, es vēroju, kā Pāvils Putninieks lūdzas, un katra mana doma bija nāves grēks. Es domāju par to, ka šīs rokas, kuras tik kaislīgi mani glāsta, tagad ir stigmu caurdurtas un dievbijīgi sakļautas lūgsnai. Ka šīs lūpas, kuras iekāres pārpilnas skūpstījušas mana auguma pašas slēptākās vietas, kuras čukstējušas, vaidējušas un kliegušas, kaisles izvaikstītas, pašlaik izrunā svētus vārdus:

—    Benedictus es, Dominē, qui inturis alepsos et sedes super Cherubim…

Bailes un iekāre manī auga augumā. Es bailīgi paskatījos visapkārt. Piespiedusies pie pīlāra, Upe nenolaida no manis niknās un izsmējīgās acis. Brālis Pijs, kas sēdēja biktskrēslā kā no koka izgriezta statuja, modri sekoja katram manam skatienam, itin kā šie skatieni būtu spriganu zvēriņu pulks, kas uzticēts viņa ganīšanai. Es baidījos, ka vienā dienā zeme pavērsies zem manām kājām un mani aprīs — kā jau grēciniekiem tas ir nolemts. Iekāre tomēr bija spēcīgāka. Miesa nevēlējās saprast, ka tā atrodas baznīcā, — tā bija akla pret altāru mirdzumu un kurla pret vareno ērģeļu dūkšanu. Tā kāroja tikai vienu — vīrieti, kuru redzēju lēnām paceļamies virs grīdas mozaīkas, kā nemanīgā balsī atkārtojot:

—    Benedictus es, Dominē, Deus patrum nostrum, et laudalis in aecula. Aleluja!

Tomēr stiprāka gan par iekāri, gan par bailēm bija mana lepnība Kad visus baznīcā sanākušos sāka purināt svētās trīsas no Pāvila Put ninieka ekstāzes pārņemtās lūgsnas, man gribējās skali iekliegties:

“Ja jūs zinātu, cik dedzīgi un kaislīgi šis cilvēks mani glāsta, viņš čukst: “Mana mīļotā, mana skaistā, mana labā, mana vienīgā!’"!

Es klusēju, lepni tīksminādamās par sava grēcīgā noslēpuma saldmi. Kad visi klaigādami, gaudulīgi dziedādami un kliegdami spie* dās apkārt Pāvilam Putniniekam, lai varētu pieskarties vismaz viņi drēbju vīlītei, es piedodoši, itin kā noraudzīdamās uz vientiesīgu bērnu rotaļāšanos, smīkņāju. Drīzāk gan smīkņāja mana lepnība. Un atkal nāca virsū kārdinājums neķītri un bezkaunīgi iekliegties:

—   Ei jūs, ja tikai jūs zinātu, cik reižu šis vīrietis, pie kura laužaties pieskarties par katru cenu, ir piederējis man! Man!! Tikai vienīgi man!!!

Beidzot es vairs nespēju izturēt. Tas bija Lieldienu svētdienas rīts. Pēc mises Pāvils Putninieks iznāca baznīcas dārzā. Cilvēki metās pie vientuļnieka, bet sejas izteiksme viņiem bija tāda, itin kā viņi vēlētos saņemt nevis svētību, bet saraustīt un saplosīt svēto gabaliņos. Pāvils Putninieks ar asiņojošu roku deva viņiem zīmi apstāties un teica, ka esot neizsakāmi noguris. Tik stipri izvārgušu, dūšu zaudējušu un vaigā pavisam pelēku viņu vēl nekad es nebiju redzējusi. Pūlis pašķīrās, dodams Pāvilam ceļu, bet viņš lika soļus lēnām, grīļodamies, kā nesdams milzīgi smagu, citiem neredzamu krustu. Piepeši viņš paklupa, tomēr ar pastiepto, brūčaino roku pavēloši apturēja visus, kas bija pieskrējuši viņam palīdzēt. Es redzēju, ka viņam pār pieri plūst sviedri, bet sejas muskuļi sāpēs noraustās. Viņš piecēlās, paspēra dažus soļus, atkal sagrīļojās, tad piesteidzos es un nočukstēju:

—    Mācītāj, atbalstieties uz mani!…

Pāvils Putninieks sāpīgi pasmaidīja un atbalstījās pret manu plecu.

—    Paldies tev, mīļā! — viņš sacīja, kad bijām izgājuši pa baznīcas dārza vārtiem. — Es vienīgi vēlētos, lai tu nebūtu tik noskumusi…

Vientuļnieks vairs neatbalstījās uz mani, tomēr es turpināju iet viņam līdzās. Biju kā sātiņ piesātināta ar mīlestību, neizmērojamu Jēlumu un vissaldāko lepnību. Šajā trijotnē lepnība šoreiz bija pati lielākā.

Piepeši es ieraudzīju Upi, kas smaidīja un, mādama ar pirkstu, paaicināja mani. Lepnības kā spārnu nesta, es pielaidos pie viņas. Es jutos uzvarējusi savu sāncensi.

—                Paiesim uz brītiņu malā, — joprojām smaidīdama, viņa teica,

—   man tev jāpasaka kaut kas ļoti svarīgs…

Lepnībā un skurbinošā priekā lēkādama, es gāju Upei nopakaļ. Mēs apstājāmies zem kokiem, kas riesa milzīgus, sārtenzaļganus pumpurus.

—    Kā tu uzdrīkstējies iet viņam klāt?! — rokas iespriedusi kaulainajos sānos, viņa iešņācās. — Kā tu uzdrīkstējies, ko?!

Es pārbijos. Nevis no jautājuma vai Upes balss, kas bija pārvērtusies odzes šņācienā, bet no viņas sejas, kas, naidā tik drausmīgi izķēmota, vairs nebija cilvēkam līdzīga.

—    Es redzēju, ka viņam ir vajadzīga palīdzība, — es nosvepstēju, juzdama, ka Upes naidīgums kā spēcīga inde iesūcas manā miesā, smacē, reibina galvu, apmiglo skatienu, žņaudzi pakrūtē un ļimda kājas.

—    Kā tu drīksti domāt, ka viņam vajadzīga tava palīdzība?! Kā tu drīksti?!

—    Kad Jēzus nesa krustu un paklupa, arī viņam palīdzēja vienkāršie cilvēki…

—    Kurš tev ir devis tiesības uzvesties tā, itin kā tu būtu no mums visiem izredzētā? — Upe jau runāja parastajā balsī, un viņas seja bija atguvusi ikdienišķo maigā nicinājuma izteiksmi.

—   Tu viņu kārdini! — negaidīti ierunājās brālis Pijs, kā ēna uzradies Upei aiz muguras. — Mēs visi to redzējām. Tu gribi iegrūst Putninieku grēkā!

“Esmu jau iegrūdusi!!!” lepnības raustīta aiz mēles, es jau gribēju iekliegties, tomēr noklusēju.

—   Jā, tu viņu kārdināji, un tāpēc, ka tu nevari pārmākt savu satrakoto miesu, tev nav vietas mūsu vidū, — man acis skatīdamās, Upe runāja.

“Un tu? Vai tu nekārdināji, vai tu pārmāci savu satrakoto miesu?!!!” naidā vai plīsdama, es gribēju kliegt un saplosīt Upes bālo seju, tomēr stāvēju klusēdama un žņaudzīju niknuma piesātinātās dūres.

—   Tu vairs nevari šeit palikt, tu saproti?! — Upes bezzobu smaids šķita kā milzīga brūce.

—   Jā, tu vairs nevari šeit palikt, tu saproti? — kā atbalss atkārtoja brālis Pijs.

Es apsviedos riņķi un kā prātu zaudējusi aizlaidos pāri pagalmam. Tā malā zem kokiem, atspiedies pret akmens sienu, stāvēja Pāvils Putninieks. Es metos viņam klāt un, deviņu sirdsēstu mocīta, iekliedzos:

—    Viņi vairs neļauj, viņi man vairs neļauj būt pie tevis!

Caur asarām vēl paguvu ieraudzīt viņa pārsteiguma pilnās acis, piedodošo smaidu un pa kaklu, pa galvu drāzos prom. I,Idz pašam vakaram es klaiņoju pa spilgti zaļo, pavasarīgo labirintu. Uz vakarpusi sāka līņāt, tomēr nolēmu klosterī vairs neatgriezties. Es nespēju un nespēju sakopot domas un izlemt, ko lai daru tālāk. Man vairs nebija iespējams atgriezties savā pilsētā, savās mājās un pie tiem cilvēkiem, ar kuriem kādreiz esmu dzīvojusi kopā. Es jutos itin visu pazaudējusi.

Jau bija tumšs, kad ielīdu vecajā kapelā. Man aizsita ausis suņa rejas. Kad acis aprada ar tumsu, es ieraudzīju gar altāri sagūlušās avis un milzīgu vilkusuni. Spīdēja mūžīgā lampiņa. Suns rūkdams nāca man klāt. Pār visu miesu man noskrēja šermuļi. Ienāca prātā, ka savulaik tēvs man bija skaidrojis: suņi saožot kādu īpatnēju un svarīgu parādību — vai cilvēks bīstoties no zvēra sevī vai arī ir to uzvarējis. Suņi allaž saožot bailuļus un neklūpot virsū stiprajiem. Es tipināju trīcošām kājām un, mēģinādama piemānīt viņa ožu, kā pielabinādamās čukstēju:

—    Nāc, nu, nāc, suņuks ir labs…

Pēkšņi suns apklusa. Asti luncinādams, viņš pienāca tuvu klāt un

iebakstīja ar auksto, miklo degunu man plaukstā. Toreiz es negribēju būt stipra, tomēr biju, tāpēc sāku justies vēl vientuļāka. Joprojām smidzināja lietus. Es apgūlos starp avīm. Suns saritinājās man līdzās. No dzīvajām radībām uzdvesa skumīgs un patīkams siltums. Man briesmīgi bija sevis žēl. Es sāku raudāt. Es raudāju un raudāju.

Galu galā asaras izsīka, uzlēca mēness, spokaini sudrabaina gaisma izlējās pār sabrukušo jumtu, bet suns sāka gaudot. Sērīgi, stiepti un ilgpilni. Kad es biju maza, pati sev uzdevu visdīvainākos jautājumus, uz kuriem drudžaini meklēju atbildi: kas bija pirms pasaules radīšanas? Kas būtu, ja nekā nebūtu? Kā izskatās Nekas? Un kā — Tukšums? Tagad es zināju atbildes. Lielais Nekas džinkstēja man galvā. Galīgs Tukšums ir iepleties manā sirdi.

Es mēģināju aizmigt, iztēlodamās, ka Pāvils Putninieks ienāk kapelā, apsēžas man līdzās, glāsta mani, mierina, maigi čukst ausī mierinājuma vārdus, bet es tumsā, muti pavērusi, gaidu, kad beidzot satiksies mūsu noilgojušās lūpas. Taču galvā man džinkstēja Nekas, manā sirdī ir iepleties Tukšums, un saldo sapņojumu vietā es redzēju vien akli melnu aizkaru.

Miegs nenāca. Avis grozījās, blēja un šķindināja pulkstentiņus. Brīdi no brīža kā neprātīgs ierējās vilkusuns, varbūt saodis kādu dvēseli, kas klīst pa kapelu. Es skatījos uz lampiņu, kas mirguļoja pie altāra. Neizsakāmi lēni svīda gaisma.

Es piecēlos un, strauji uztrūkušos avju bīdīta, izgāju laukā. Gaiss smaržoja pēc pavasara un modināja bezgalīgas, žēlabainas ilgas. Cauri zilajam rīta nokrēslim zagšus kā zaglis lavījos uz klosteri. Ne pa ceļam, ne pagalmā, ne skanīgajos gaiteņos nesatiku nevienu dzīvu dvēseli. Es ieslīdēju savā cellē. Es aizbīdīju bultu. Iekritu guļvietā. Mani kratīja drebuļi, un, itin kā ņirgādamies vai parādīdams visu mana stāvokļa absurdumu, kurkstēja izsalkušais vēders. Uzausa gaisma. Uz galda bija nolikta piena krūzīte un ar medu apziests maizes rieciens. Kas to atnesis? Upe? Vai tā ir izlīguma zīme?! Kāri izdzēru pienu un, pat nesakošļādama, noriju maizi. Es necietu sevi. Manas ciešanas bija notrulušas, bet žēlums — pliekans. Es apgūlos un aizmigu.

Es nogulēju visu dienu. Kad pamodos, jau bija satumsis, bet pavardā kurējās uguns. Kāds sēdēja uz gultas malas un glāstīja man galvu Es pazinu šo roku, metos skūpstīt un ar lūpām uztaustīju vēl nesadzijušo brūci.

—   Es vēlētos, lai jūs abas ar Upi izlīgstat… — Pāvils Putninieks čukstēja, noliecies man pie pašas sejas.

—   Viņa man aizliedza šeit ilgāk uzkavēties! — es atčukstēju, rīkles galā sakrājušos raudu un pārestības žņaudzīta.

—   Viņa ir pārsteigusies. Tici, mana dārgā, Upe tevi stipri mīl. Tu zini, cik viņa ir nelaimīga. Jāmācās piedot!

Manī modās vēlēšanās skaļi iesmieties viņam sejā. Es gaidīju, ka viņš mani noskūpstīs. Veltīgi.

—    Mana mīļā, tu visai nepareizi saproti dažu labu manu soli, — viņš pēc pauzes teica.

—    Es jūs mīlu! — es nočukstēju, vairs nespēdama uzrunāt viņu ar “tu”. Saltas šausmas iegūlās man pakrūtē un lēni, kā duncis brūcē, pagriezās. — Es mīlu.

—    Es zinu, mīļā! — Viņš bilda, piecēlās un piegāja pie loga. — Es zinu, mīļā! Taču ne vienmēr viss var būt tā, kā tev to gribētos. Ir tā, kā ir, tāpēc nevar būt citādi. Ir jālūdz, lai Visaugstākais sniedz mieru un māca samierināties ar to, ko nav iespējams grozīt.

—    Es jūs mīlu! Es neko nelūdzu, neko nojums neprasu, neko negaidu, nekam es neticu, ne uz ko neceru, vienīgi mīlu jūs.

Es noslīdēju no gultas, uz ceļgaliem aizrāpoju pa grīdu un apskāvu Pāvila Putninieka kājas.

—    Mana dārgā, ir nepieciešama gudrība, lai spētu atšķirt novēršamo no nenovēršamā. Ir vajadzīga nelokāmība, lai spētu grozīt to, ko var grozīt.

Viņš saudzīgi un maigi izsvabinājās no manām neprātīgajām rokām un aizgāja pie durvīm.

Piepeši es jutos, ka esmu nevis cilvēks, bet savāds tukšums, sprauga, kā starp divām pasaulēm pavērtas durvis, caur kurām viņa vārdi izlido kā caurvēja satvertas kaltušas lapas.

—    Es negribu tev radīt ne sāpes, ne sirdsēstus. Es negribu, lai tu sērojies. Tu man esi ļoti vajadzīga…

—    Ko tad lai es tagad daru?

—    Mana dārgā, es vairs nevaru tev dot nekādu padomu. Tu atrodies tajā ceļa posmā, kur jāizlemj tev vienai. Tev — un nevienam citam…

Nepaguvu izrunāt vairāk ne vārda, un Pāvils Putninieks aizgāja! Saceldami vēju, viņam nopakaļ kā čiepstošs mākonis izlidoja papagaiļi. Par tiem es biju pavisam aizmirsusi. Es nebiju pamanījusi, ka tie tup uz loga spraišļiem.

Es joprojām biju sakņupusi uz grīdas. Es jutu, ka nu jau nekad vairs nesalasīšu sevi kopā, nesameklēšu un nesavēršu sevi kā straujā tecē sabirušas krelles. Man nebija spēka vienai pašai kaut ko izlemt. Tāpēc es piecēlos, piegāju pie galda un atšķīru “Bestiāriju”. Es nebiju tajā meklējusi atbildi kopš tā vakara, kad pirms vairāk nekā gada biju ieradusies šeit atgūt Cerību… Es šķirstīju lapu pēc lapas. Bet visi vārdi man likās tukši. Aiz izmisuma saspiedu rokās smeldzošo galvu. Dziļi, dziļi ietvērusies ar pirkstiem, es skrāpēju sevi, itin kā gribēdama noplēst visus matus, un tad sāka birt šie riebīgie radījumi. Utis. Neko es nedomāju, un neko es nejutu. Es patiešām biju zaudējusi prātu. Es noskuvu pliku galvu. Ar to pašu bārdasnazi, kura dēļ Upe mani bija brīdinājusi. Augu nakti lija. Tik tikko spēju sagaidīt rītu. Es aizgāju uz grēksūdzi. Un tā nu esmu nokļuvusi šeit. Ellē.

—    Bet varbūt šeit patiešām ir elle? — Bezvārde smējās, valstīdamās no viena sāna uz otru. — Man tas bieži ienāk prātā. Arvien biežāk un biežāk. Vai tu zini, ko par elli ir rakstījusi svētā Terēze no Avilas?

—   Nē… — M. V. nočukstēja, pagriezdamās uz to pašu sānu kā Bezvārde. — Kā lai es to būtu varējusi zināt.

—    Viņa ir aprakstījusi vienu savdabīgu pašas vīziju. Viņa sīki atstāsta, kā esot iekritusi garā, šaurā šķērsielā, tumšā, zemā un šaurā kā krāsns… Zem kājām mētājušās kaut kādas gļotas, dubļi, izkārnījumi un dūņas, kas izplatījušas drausmīgu smirdoņu un ņudzēt ņudzējušas no visriebīgākajiem rāpuļiem. Kritienam beidzoties, viņa atdūrusies pret sienu. Bet sienā bijis mazs iedobums, līdzīgs trauku plauktam.

Nezināma vara saliekusi svēto un iegrūdusi šajā iedobumā… Tas pats ir noticis arī ar mums abām, vai ne? — Bezvārde laida vaļā skalus, spiedzīgus smieklus.

—   Jā, līdzīgi iznāk…

—   Tas vēl nav viss. Klausies tālāk! Terēze dirnējusi šajā šaurajā iedobumā, bet dvēseli viņai dedzinājusi drausmīga uguns. Miesas sāpes salīdzinājumā ar šīm dvēseles ciešanām likušās pavisam niecīgas. Dvēsele sažņaugusies un smakusi, to graizījušas žēlabas un pārpludinājušas tik neizturami bezcerīgas skumjas, ka svētā vairs nav zinājusi, kā lai to izteic vārdos. Mums abām tas ir saprotams, vai ne?! — Bezvārdes smiekli skanēja aizvien aizsmakušāk un aizsmakušāk, džerkstošās skaņas jaucās ar kāsa lēkmēm. — Viņa stāsta, ka neesot iespējams ne atstāstīt, ne ar prātu aptvert to, ko viņa pārdzīvojusi, bet mēs taču aptveram, vai ne?!

—   Jā…

—    Avilietes dvēsele gluži kā salūzusi gabalos. Terēze neesot redzējusi nevienu, kas viņu būtu spīdzinājis, tomēr viņai rādījies, itin kā viņa būtu degusi un sairusi. Viņa neesot varējusi ne piecelties sēdus, ne izstiepties guļus, jo tur, šajā ellē, galīgi neesot bijis vietas. Mums tas ir pazīstams, vai ne?!

—    Jā…

—    Šīs sienas esot smaktin smacējušas… Neesot bijis arī gaismas, visu segusi vismelnākā tumsa. Tomēr visbriesmīgākā, Terēze to nepārtraukti atkārto un atkārto, esot bijusi iekšējā bezcerības uguns. Mums tas ir pazīstams, vai ne?!

—   Jā! Jā! Tā ir elle, elle, elle!!! — piepeši M. V. sāka kliegt, ar galvu un dūri sizdamās pret sienām.

—   Elle! Elle!!! — gluži kā M.V. kliedzieni būtu pielipuši arī Bezvārdei, viņa smiedamās, žagodamās un aizrīdamās kliedza.

—   Elle! Elle… Elle… — M. V. smaka nost. — Vairāk es nevaru… nevaru… nevaru…

—   VAIRĀK ES NEVARU… NEVARU… NEVARU… — skatīdamās, kā pasaule palēnām iznirst no tumsas, gluži kā atkāpjoties pelēki zilganiem plūdu ūdeņiem, es stenēju. Ausa gaisma.

Nevaru, nevaru, vairāk nevaru, smilkstēju un jautāju pati sev: kas tad ir noticis?! Kas ir noticis, Marija iVIagdaliete?! Jēzus tevi atstūmis?! Viņš nav gribējis tevi?! Tevi, kuru visi vīrieši tik stipri ir iekārojuši? Varbūt ir ņēmusi un pārvērtusies tava brīnišķā miesa? Seju appūtuši saule un vējš, mati vairs neviz nokaitēta kapara sarkanumā, āda, kuru ik rītu vairs neiezied ar smaržeļļām, ir zaudējusi zīdaino glāsmainumu, rokas kļuvušas raupjas, nagi perlamutraini nezaigo, lidz asinīm atsistas pēdas…

Viņš ir noniecinājis manu sievietes lepnību, pazemojis mani, nodevis un atraidījis… Ak, tikai tas nebija manu sirdssāpju slēptais iemesls! Man pašai likās smieklīgas šādas domas, ar kurām gluži kā slazdus ar egļu zariem veltīgi esmu mēģinājusi nosegt drausmīgo bezdibeni, kas ir pavēries zem kājām.

Rīts uzausa skaists, bet visās malu maliņās pulsēja draudi. Šķita, ka ikviena lapiņa, ikviens smilšu graudiņš, ikviens priekšmets vai kustonis piepeši ir ieguvis asas šķautnes, kas, Lieldienu saules skartas, neizturami spīd un griezīgiem stariem šausta man acis, ādu un sirdi.

Es baidījos sastapt Jēzu, jo pēc šīs nakts vairs nezināju, kā lai paskatos Viņam acīs. Kādu lai izrunāju pirmo vārdu? Kad es iznācu no nojumes, kurā biju nokvernējusi liktenīgo nakti, pagalmā sastapu priekšā lielu satraukumu.

—    Nebūs apritējusi ne stunda, un mēs jau ieiesim Jeruzālemē, tikai neesi tik sadrūvējusies kopš paša agra rīta, Marij! — iedams garām, uzsauca Toms un uzšāva man pa sēžamvietu.

Es nekad nebiju redzējusi Jeruzālemi, un vēl pavisam nesen pat nesapņoju ieraudzīt svēto pilsētu. Mana dzīve bija brīnumaini pārvērtusies. Vai patiešām brīnumaini, Marija Magdaliete? Vai tikai brīnumaini? Saviļņojuma pārņemta, es čukstēju:

—    Cildenas lietas stāstāmas par tevi, tu, ak Dieva pilsēta! Tavi pamati atrodas svētos kalnos, Kungs mīl Ciānas vārtus stiprāk nekā visus Jēkaba padebešus…

Pienāca Jēzus un, viegli aizskāris manu plecu, pajautāja tāpat ki katru ritu:

—   Vai labi atpūties, Marij?

—    Jā… — es noņurkstēju, lai gan ilgojos, kaut šajā acumirkli es varētu sastingt kā kukainītis dārgajā dzintara graudā, kādu biju redzējusi atvestu no tālām zemēm.

Bet Jēzus jau steidzās prom un lika mācekļiem:

—   Noeita tanī miestā, kas jūsu priekšā! Un tūdaļ jūs atradīsiet piesietu ēzeļmāti, uz kuras vēl neviens cilvēks nav jājis, un pie tās kumeļu. Atraisījuši atvediet tos pie manīm!

—    Bet, Mācītāj, saimnieks sadusmosies… — Markus iebilda.

—   Tādā gadījumā — atsakiet, ka tie vajadzīgi Tam Kungam! — Jēzus pamāja ar koku, itin kā šāda atbilde būtu pašsaprotama.

—   Mācītāj, — Matejs iekliedzās, un viņam iemirdzējās acis, — tad piepildīsies, ko sacījis pravietis, sludinādams: …sakait tai Ciānas meitai: redzi, tavs ķēniņš nāk pie tevis, lēnprātīgs, jādams uz ēzeļa un nastunesējas ēzeļmātes kumeļa.

—   Matej, izpļāpāties tu varēsi vēlāk! Bet tagad dari to, ko es tev lūdzu!

Nebiju paguvusi ne matus sasukāt, kad viņi jau atveda lopiņus, par kuriem bija runājis Jēzus.

—    Mācītāj, — Markus dedzīgi stāstīja, — viss notika tā, kā Tu biji teicis. Ēzeļmāti atradām ārā uz ielas, piesietu pie durvīm. Kad atraisījām, pagalmā izskrēja tās saimnieks un kliedza: “Ko jūs darāt?!” Bet mēs atbildējām: “Tavi lopiņi vajadzīgi Tam Kungam!” — un vīrs tikai pamāja par piekrišanas zīmi.

Ēzeļmātes galva bija izpušķota ar sarkani krāsotas vilnas dzijas bārkstīm, bet kumeļam pie kakla dzindzināja smags kapara pulkstentiņš. Matejs uzsedza ēzeļmātei savu violeto apmetni, Markus — zaļgano, Toms — zilo, un Jēzus apsēdās virsū.

Bezgalīga satraukuma pārņemti, mēs izgājām uz ceļa. Drīz mūsu acu priekšā izslējās varenie Jeruzālemes mūri. Drebuļu kratīta, es čukstēju:

—    Es ieiešu Tavā namā, Kungs! iManas kājas stāvēs Tavu durvju priekšā, ak Jeruzāleme! Ak, lai nāk miers pār Tavu cietoksni un pār pilnība Tavos torņos!

Taču miers šai pilsētai nebija lemts.

Nekur vēl Jēzu nebija sagaidījuši tādi pūļi kā Jeruzālemē. Daudz ļaužu izklāja savas drēbes uz ceļa, un, mādami ar palmu zariņiem, kliedza un sauca:

—   Oziannā! Slavēts ir tas, kas nāk Tā Kunga vārdā!

—   Oziannā augstībā!

—   Slavēts ir tas ķēniņš, kas nāk Tā Kunga vārdā!

—   Oziannā tam Dāvida dēlam!

—    Lai slavēta mūsu tēva Dāvida valstība, kas nāk!

—   Miers debesīs! Lai slava augstībā!

—   Oziannā Jeruzālemes ķēniņam!

Šajā mirkli es ticēju, ka Dievs patiešām ir radījis cilvēku pēc sava ģīmja un līdzības, jo vēl nekad es nebiju redzējusi tādu apbrīnojami daiļu seju pārpilnību. Visi — pat spitālīgie, aklie ar strutojošiem acu caurumiem, žēlabainas dziesmas velkošie ubagi, piepeši krītamās kaites ķertie — likās gluži kā nokaisīti ar zelta un puķu puteklīšiem, jo laistīt laistījās dzeltenīgā un smaržīgā gaišumā. Un, patiesi, dzīve šajā pilsētā visiem šķita kā līksmības pilna dzīvošana — cik daudz prieka bija šajās milzīgajās klaigās, kurās kā Ķēniņa slavas kronī ir iepīts viss — Jēzus sveicinājuma dziesma, cieņas izsaucieni, smiekli, bērnu brēkšana, stabules treļļi, bungu dundēšana, zvārguļu šķindoņa, suņu nešana, dziedošās sieviešu balsis, vīriešu piesmakusī murdoņa, izbiedētu putnu čivināšana… Gausi, pavisam gausi kusa manas drūmās priekšnojautas un skumjas. Es sāku smaidīt, kā smaida cilvēks, kas ir paskatījies spožā saulē. Gluži kā meklēdama piekrišanu savam priekam, es palūkojos uz Jēzu un sastingu, ieraudzījusi Viņa acīs asaras. Viņš pacēla roku, dodams zīmi mums apstāties, un klusumā, kāds pēkšņi iestājas pirms visbriesmīgākajām vētrām, teica:

—    Jeruzāleme, Jeruzāleme, Ciānas meita, kuras pamati stāv uz svētajiem kalniem! Kaut jel arī tu zinātu un pašā šinī laikā, ko pie tava

miera vajaga, pēc kura lūdzas visi, kas tevi mīl. Bet nu tas ir apslēpts tavām acīm! Jo tas laiks nāks pār tevim, ka tavi vaidinieki apkārt tevim un taviem bērniem līdz ar tevim ratu lēģeri apmetis, tevi apsēdis un visās malās spaidīs. Un gluži izpostīs to akmini uz akmiņa neatstās, tāpēc ka tu savas piemeklēšanas laiku neesi atzinusi.

Klusums uzsprāga — sāka bērtin bērties apbrīnas, dusmu un izbaiļu saucienu šķembas. Man reiba galva un šķita, ka visi, piepeši zemei zem kājām atveroties, iegāžas mutuļojošā bezdibeni.

Es šņukstēju, ar rokām spiezdama te raudu piestrēgušo kaklu, te no spriedzes pulsējošos deniņus, un vairāk par visu baidījos zaudēt prātu. Viena otra no pūlī stāvošām sievietēm jau bija zaudējusi apjēgu — viņas kliedza smalkā balsī, gluži kā tuteni nojautuši upurputni, lauzīja rokas, plēsa matus, bet sevišķi pretīgas viņām bija plankumiem izsitušās sejas un stiklainās acis.

Jēzus nokāpa no ēzeļmātes. Priekšā slējās milzīgs dievnams — tādu greznību nav iespējams nosapņot visbrīnišķīgākajā sapnī. Bet Mācītājs pakāpās dažus pakāpienus un, pagriezies pret pūli, iekliedzās:

—   Nāks laiks, kad no ši dievnama, kas izgreznots ar dārgiem akmiņiem un jaukām uzkārtām dāvanām, ne akmins uz akmiņa netaps pamests, ko nenolauzīs! Itin viss!!!

—                 Mācītāj, — jautāja Lūkass, stāvēdams Jēzum pie labās rokas,

—    kad tad tas būs? Un kāda tā zīme, kad šīs lietas notiks?

Un atkal kā milzīgs putns, kas pār mūsu galvām metis un metis postīgus lokus, nolaidās klusums. Tas sakļāva savus spārnus, un visi pieklusa, pat uz dievnama kāpnēm sasēdušie naudas mijēji, tirgoņi un nedūdojošu baložu pārdevēji.

—    Pielūkojiet, ka jūs netopat pievilti. Jo daudzi nāks, manā vārdā sacīdami: “Es tas esmu!” — Jēzus balsi ieskanējās līdz tam nedzirdētas saspriegtas trīsas, līdzīgas stīgām, kas tūdaļ pārtrūks. — Tad nu neeita viņiem pakaļ! Bet, kad jūs dzirdēsiet karus un dumpjus, tad neiztrūcinājieties! Tauta celsies pret tautu un valsts — pret valsti! Tur brālis brāli nodos pie nāves un tēvs — dēlu. Un bērni celsies pret vecākiem un tos nonāvēs. Bet vai tām grūtām un zīdītājām tanīs dienās! Lū

dziet, lai tas nenotiek ziemā! Saule taps aptumšota, mēness nedos s.ivn spīdumu, un zvaigznes kritīs no debess, un tie debess stiprumi kusli nāsies. Tāpēc esiet modrīgi, jo jūs nezināt ne to dienu, ne to stundu!

Nekad vēl Mācītājs nebija runājis tik šaušalīgas lietas. Neļāvis mums ne elpu atvilkt, Viņš pagrāba no kāda rokām rīksti un metās pa kāpnēm augšā, nežēlīgi pērdams pircējus, tirgoņus un naudas mijējus. Es sekoju aiz muguras, kad Viņš kā viesulis ielidoja dievnama vidū. Bet šeit vārījās īstens tirgus — skanēja spalgas balsis, kas cildināja savu preci, trokšņoja pircēji, šķindēja mijamie naudas gabali un sita spārnus lielos būros ietupinātie baloži.

Jēzus no saitēm novija pātagu un, šķiezdams ar to pa kreisi un labi, kliedza:

—    Mans nams tais lūgšanasnams dēvēts! Bet jūs to esat darījuši par slepkavu bedri!!!

Jēzus apgāza solu, uz kura baložu pārdevēji bija salikuši savus dūdojošos būrus, un iesaucās:

—   Ņemiet savus putnus un no mana Tēva nama neiztaisiet preču namu!!!

Vairāki būri krītot atvērās, bet baloži, skaļi sizdami spārnus, izbiedēti dūdodami, izsvaidīdami spalvas, dūnas un zaļganus izkārnījumus, kā balti mākoņi pacēlās pie dievnama kupola.

Jēzus apgāza galdus, un naudas mijēju neaprakstāmo kliedzienu pavadībā dzeltenie, spalgi šķindošie naudas gabali izbira uz marmora grīdas. Plīsa trauki, lidoja māla un alabastra lauskas, šķīda baltais un sarkanais vins, attinās un plīsa daudzkrāsainie audumu baķi, no apgāztajiem groziem kaisījās, ripoja un sašķīda milzum kāju mīdītie dzeltenie, zeltkrāsas, sarkanie, zaļie un mēļie augļi, džinkstēja izbārstītie gredzeni, auskari, rokassprādzes, saldumi, reibinoši rūgti smaržoja garšvielas un kvēpināmās zāles, klukstēja vistas, čiepstēja cāļi, dziedāja gaiļi, gāgināja zosis un pīles, kliedza pāvi, blēja aitas, māva govis, bauroja vērši, zviedza zirgi, spiedza, kliedza, lamājās un vaimanāja cilvēki.

Es skrēju pakaļ Jēzum, spējas un neaptveramas ārdīšanas kaislības sagrābta. Man gribējās grūstīt, gāzt, svaidīt, dauzīt, mīdīt un

plosīt! Es skurbu, uz melnās marmora grīdas redzēdama balta piena lāmu, kas saplūst ar sarkanām, vēl garojošām lopu asiņu peļķēm, tālāk sajaukdamās ar mēslu, vīraka un garšvielu putekļiem, dubļiem, spalvām un dūnām, tajā saripojušiem naudas gabaliem, dārgiem akmeņiem un birstošām sēklām… Es kāroju, kaut tas turpinātos vēl un vēl, lai tas ierautu mani uz visiem laikiem un nekad nebeigtos!

Te Jēzum nostājās ceļā jūdu priesteris un jautāja:

—   Kādā varā tu šis lietas dari? Un kas tev tādu varu devis?

Bet Mācītājs atbildēja neaprakstāmi mierīgi, pie katra vārda uzplīkšķinādams ar vīto pātagu sev pa kājām:

—    Nograujiet šo dievnamu, un trijās dienās es to uzcelšu no jauna!

—    Šo dievnamu cēla četrdesmit sešus gadus, bet tu to uzcelsi no jauna trijās dienās?! — Niknums priesteri vai slāpēja nost.

—   Mēs nerunājam par vienu un to pašu! — Jēzus paraustīja plecus. Un, pienācis man klāt, teica: — Palūkojies, kāda tu izskaties, Marija?!

Mana kreisā roka bija pārskrambāta un asiņoja, mati pilni ar dūnām un kaltētām smaržzālēm, drēbes saplēstas un notašķītas ar dubļiem, sarkanvīnu, augļu mīkstumu un mēsliem. Es elsoju, itin kā būtu ilgi, ilgi skrējusi.

—   Iesim projām! — Jēzus teica, aizsvieda pātagu un saņēma mani aiz asiņainā delma.

Es pagriezos atpakaļ, un man saļodzījās ceļgali — tik bargas bija rakstu mācītāju, priesteru un tautas vecajo sejas, lāstus izdvesošās acis un naida pilnās kustības. Bet mums pretim skrēja bērni un kliedza:

—    Oziannā, oziannā, oziannā Dāvida dēlam!!!

Viens rakstu mācītājs pielēca klāt Jēzum un, pārskaities izspiezdams caur zobiem vārdus, jautāja:

—   Vai tu nedzirdi, ko šie saka?

—                 Dzirdu gan, — Jēzus atbildēja, nelaizdams vaļā manu roku.

—    Vai jūs nekad neesat lasījuši: No bērniņu un zīdāmu mutes es slavu sataisīšu?!

Mācītājs pasteidzināja soli, bet laukā uz kāpnēm jau klaigāja liels

aklo, tizlo vai kādu citu nelaimju piemeklēto pulks. Jēzus viņus izdzie dināja. Es biju tik satraukusies, ka, tikai izgājusi ārpus pilsētas, ievēroju arī savu brūci uz delma aizretējušu bez kādām paliekošām zīmēm.

Atkal, tāpat kā rīta pusē, gaisā jutu plandāmies nelabu un draudīgu spriedzi. Mēs bijām noguruši, sanervozējušies un izsalkuši. Ceļa malā ieraudzījām lielu vīģeskoku, bet, piegājuši tuvāk, augļus neatradām, tikai lapas. Mācītājs sacīja:

—   Uz tevim lai mūžam vairs auglis neaug!

Un tūdaļ tas vīģeskoks nokalta. Es nevarēju saprast šādu Jēzus rīcību. Mani sagrāba skumju pilns žēlums pret šo koku, man pat rādījās, ka redzēju to iztrūcināmies, kad Mācītājs izteica nolādējumu.

Es sāku raudāt — patiešām biju pārlieku nogurusi. Tad pie manis pielavījās Jūdass.

—   Un ar mums visiem notiksies tāpat, — čukstēdams man ausī, viņš mani apsvilināja ar karsto dvašu. — Viņš pat upurēja koku, lai varētu pierādīt savu varu, tamdēļ, nedienām pienākot, viņš nežēlos arī nevienu no mums.

Es klusēju.

—   Tu dzirdēji, kā šodien Jēzus atkal sakaitināja priesterus? Nu, saki, kamdēļ tas bija vajadzīgs?! — Iskariots nevarēja vien rimties.

Es klusēju.

—    Vai patiesi tu gribi, lai Viņš tiek nokauts kā Lieldienu jēriņš?

Es klusēju.

—   Vai tu varēsi skatīties uz Viņa miršanu, ja allaž novērs acis, tiklīdz duncis tuvojas upurēšanai lemtā jēriņa rīklei? Kā tu varēsi skatīties uz Viņa ciešanām, zinādama, ka arī pati esi pielikusi roku pie šīs briesmīgās nāves?

Es klusēju. Ko gan es būtu varējusi viņam atbildēt?

Piepeši Jēzus apstājās, ar rokas mājienu paskubināja visus pienākt tuvāk, un, kad mēs Viņam ciešā lokā bijām sastājušies apkārt, Viņš teica:

—   Rītu ir Neraudzētās Maizes diena. Mums ir pienācis laiks ēst Lieldienu vakariņas.

—    Mācītāj, kurā vietā Jūs tās gribētu ēst? — Marta bija norūpējusies.

—    Kur tu gribi, lai mēs tevim sataisām to Lieldienas jēru ēst?

—    Jāni un Pēteri, eita un sataisiet mums to Lieldienas jēru, ka mēs ēdam! — Jēzus sacīja. — Rītrītā ejiet uz pilsētu, pilsētā ieejot, jūs viens cilvēks sastaps, ūdens krūzi nesdams. Eita tam pakaļ tanī namā, kur tas ieiet. Un sakait uz to namakungu: “Tas Mācītājs tev saka: kur ir tā vieta, kur es to Lieldienas jēru ar saviem mācekļiem varu ēst?" Un viņš jums rādīs vienu lielu ar deķiem izklātu istabu.

To teicis, Jēzus atšķīrās no mums un aizgāja lūgties uz Eljes kalnu, kuru dažu dienu laikā bija stipri iecienījis.

Lai gan jutos briesmīgi nogurusi, miegs nenāca. Tiklīdz pievēru acis, ieraudzīju uzbudināto Jeruzālemes pūli, Jēzu, kas vicina pletni lūgšanu namā, gluži kā tāda pazudinoša viesuļa sagrābtās tirgoņu mantas, kustoņus, naudu un… nokaltušo vīģeskoku. Mēģināju sevi iemidzināt ar īpašu paņēmienu, kas man visbiežāk ir palīdzējis: iztēlojos sevi kopā ar Jēzu. Mēs bijām tikai divi vien un augām stundām sarunājāmies, neviena netraucēti. Es izdomāju katru savu un Viņa vārdu. Es redzēju Jēzus seju, kā Viņš, manī klausīdamies, piekrītoši nolaiž skropstas, kā izbrīnā paceļ abas vai arī tikai vienu — kreiso — uzaci, kā smaidīdams ar rādītājpirkstu un īkšķi plūkā rudo bārdiņu, kā runādams sāk iekaist, tad noraustās citkārt mierīgie sejas muskuļi, iedrebas plānās deguna nāsis, kā smiedamies Viņš atliec atpakaļ galvu un atmet matus, kā klusēdams skatās uz mani spožām, pētošām acīm. Kad no rītiem sastapu Jēzu, aizvien man šķita, ka esam sarunājušies ne tikai manās iedomās.

Bet Pesaha svētku rītā Jēzu es nesatiku. Līņāja. Diena bija pārpilna satrauktu gaidu.

Lieldienu vakarā Jēzus paaicināja divpadsmit savus mīļākos mācekļus: Sīmani, kas top saukts Pēteris, Andreju, viņa brāli, Cebedeja dēlus Jēkabu un Jāni, Vīlipu, Bērtuli, Mateju, Tomu, Alveja dēlu Jēkabu, Tadeju, Sīmani no Kanas, Jūdasu Iskariotu, mani un vēl dažas sievietes.

Nams, uz kuru mūs aizveda, man likās neomulīgs. Vīrieši sasēdās pie gara, balti klāta galda, bet mēs — atstatāk, pie durvim, lai varētu viņus apkalpot. Apsēdies, Jēzus pārlaida mums visiem skatienu un sacīja:

—    Es sirsnīgi esmu vēlējies to Lieldienas jēru ar jums ēst, pirms es ciešu. Jo es jums saku, ka vairs no tā neēdīšu, tiekams tas taps piepildīts Dieva valstībā.

—    Mācītāj, bet ko gan nozīmē visi šie tavi vārdi?! — Pēteris iesaucās.

—    Vai patiesi taisies mūs atstāt? — Aiz satraukuma Bērtulis sāka grauzt nagus.

—    Varbūt neesam izdarījuši tev kaut ko pa prātam? — Toms nervozēja.

—    Rabij, par kādām ciešanām tu runā? — es iečukstējos. — Vai patiesi nāk tuvāk mūsu gals?

—    Vai tad jūs esat atraduši iesākumu, ka meklējat galu? — strauji pieceldamies, ierunājās Jēzus. — Tur, kur ir sākums, būs arī tas gals. Svētīts tas, kurš stāvēs iesākumā, un viņš pazīs galu un nebaudīs nāvi.

—    Jēzu, vai kādudien nāks pār mums miers un pienāks jaunā pasaule? — Toms jautāja.

—   Tas miers, kuru jūs gaidāt, ir jau pienācis, bet jūs to neatzīstat! — Jēzus paraustīja plecus, itin kā Viņš būtu pateicis pavisam vienkāršu, turpretim citiem nezin kāpēc nesaprotamu lietu, un, pagriezies pret mani, pavēlēja: — Marija, atnes bļodu, ūdens krūzi un dvieli!

Kad biju izpildījusi šo Viņa lūgumu, Jēzus novilka virsdrēbes, bet gūžas apsēja ar dvieli. Viņš pietupās, ielēja bļodā ūdeni un teica:

—   Nāc šurpu, Marija, un nemēģini runāt man pretim!

Jēzus atraisīja manas sandales saitītes.

—   Mācītāj, vai patiesi Tu mazgāsi man kājas? — es iesaucos, vairs nezinādama, ko lai iesāku — pretoties vai paklausīt.

—   Es atminos, Marija, kā tu mūsu ceļa sākumā ar savām asarām nomazgāji man kājas un savos matos tās noslaucīji. Tagad ir mana kārta.

Pieliekusi galvu, es skatījos uz Viņa saspringtajiem muguras mus« kūļiem, bet sātans man uzsūtīja domas, citu par citu netiklākas.

—   Pēteri, tagad ir tava kārta, — Viņš sacīja, aizsēja manu sandaļu siksniņas un paskatījās no apakšas uz augšu ilgu, vērīgu skatienu, kuru nespēju atminēt.

—   Mūžam tev nebūs manas kājas mazgāt! — Pēteris dedzīgi teica* un sejā ielija blīvs sarkanums.

—    Ko es daru, to tu tagad nezini, bet pēc tu to sapratīsi.

—   Nē, nē, Jēzu, mana sirds pārtrūks aiz kauna, ja ļaušu tev to darīt!

—    Pēteri, ja es tevi nemazgāšu, tad tevim nebūs daļa no manim.

—   Ja tas ir tā, — Sīmanis Pēteris bilda drebošā balsī, — Kungs, ne vien manas kājas, bet arī rokas un galvu!

Sīmanis Pēteris sakņupa Jēzus priekšā uz ceļiem, bet Mācītājs ierunājās, mīklaini smaidīdams:

—    Kas ir mazgāts, tam nevajaga kā vien kājas mazgāt, bet viņS viscauri ir šķīsts. Jūs arī esat šķīsti, bet ne visi. — Viņš pārlaida mums skatienu, joprojām tāpat mīklaini smaidīdams, un atkārtoja: — Jūs neesat visi šķīsti. Bet labāk pasakiet ikviens no jums, kam, jūsuprāt, es esmu līdzīgs?!

—   Mācītāj, — Pēteris iečukstējās, aiz satraukuma aplaizīdams sakaltušās lūpas, — tu esi līdzīgs taisnības eņģelim…

—   Tu esi līdzīgs gudram prātniekam, — sacīja Matejs, kad bija pienākusi rinda nomazgāt kājas viņam.

Savukārt klusētājs Toms bilda:

—   Mācītāj, nekad manas lūpas neuzdrīkstēsies pateikt, kam TU esi līdzīgs…

—   Es neesmu tavs mācītājs, — mazgādams Tomam kājas, Jēzus runāja, — jo tu esi dzēris, jo tu esi padzēries no mutuļojoša avota, kas ir manī un ko tikai es esmu izmērījis.

Viņš noslaucīja Tomam kājas, deva zīmi, lai viņš pakāpjas nostāk, un kaut ko iečukstēja ausī. Kad es Tomam pajautāju, kādi ir bijuši Jēzus vārdi, viņš atbildēja:

—    Ja es kaut vienu pateikšu, jūs ņemsiet akmeņus un metīsiet uz mani, un uguns izšķilsies no akmeņiem un sadedzinās jūs. Tādi nu bija Jēzus vārdi.

Aizvien savādāks un neizprotamāks, aizvien baigāks kļuva Lieldienu vakars.

Nomazgājis mācekļiem kājas, Jēzus uzvilka drēbes un, atgriezies pie galda, jautāja:

—   Vai jūs zināt, ko es jums esmu darījis?

—   Nē, Mācītāj…

—   Ne gluži, Kungs…

—    Jūs mani saucat par Mācītāju un par Kungu. Ja tad es, jūsu kungs un mācītājs, jūsu kājas esmu mazgājis, tad arī jums būs cits citam kājas mazgāt. Jo es jums priekšzīmi esmu devis, lai jūs darāt, kā es jums esmu darījis. Patiesi, patiesi, es jums saku: tas kalps nav lielāks par savu kungu. Ja jūs to zināt, svētīgi jūs esat, kad jūs to darāt. Es nerunāju no jums visiem.

Mēs savā starpā pārmijām skatienus, un ikkatram acīs bija dusmīgs pārmetums visiem pārējiem.

—    Es zinu, kurus es esmu izredzējis, bet lai tas raksts piepildās: Kas ar manim maizi ēd, tas mani min ar kājām.

Man šķita, ka Viņa acīs es saskatu noniecinājumu par mūsu visu dusmu pilno un bezspēcīgo apjukumu. Es redzēju, ka Jānis, kurš vienā mierā bija košļājis maizi, pēc šiem Jēzus vārdiem aizkostu riecienu noglabā drēbju krokās un sastingst ar pilnu muti atmiekšķēta mīkstuma.

—   Patiesi, patiesi, es jums saku: viens no jums mani nodos! — Vēl nekad Jēzus balss nav skanējusi tik satraukti.

Iestājās dziļš klusums, vienīgi varēja dzirdēt, ka pie griestiem sīc mušas. Es stāvēju ar pilnu bļodu un jutu, ka tūdaļ tā izkritīs no manām trīcošajām rokām. Nolikusi bļodu uz galda, es iečukstēju Jēzum ausī:

—    Kungs, kurš tas ir?

—   Tas ir tas, kam es to kumosu iemērktu došu.

Acis nemirkšķinādama, es skatījos uz Mācītāja roku, kura pavi-1 sam lēni, lēni, lēni tuvojās bļodai, lēni iemērca maizi pēc zālītēm smar-1 žojošajā mērcē, bet pēc tam, liekas, veselu mūžību sniedzās pie Jūdastfl Iskariota mutes. Man pārlija sviedri, bet Jūdasa baigais skatiens no-1 plaiksnījās kā zaļš zibens.

—   Ko tu dari, to dari drīz! — Jēzus viņam sacīja un pameta ar ad I kā tāds sazvērnieks. — Pērc, ko mums uz tiem svētkiem vajaga!

Un Jūdass, norijis kumosu, tūdaļ pat piecēlās un kā aiz aukliņas I raustāma lelle izgāja.

Nevienam neienāca prātā doma Jūdasu aizkavēt. Mācekļi turpii nāja iztaujāšanu:

—   Vai patiesi mūsu vidū ir nodevējs?!

—    Kurš viņš ir? Labāk lai viņš nebūtu piedzimis…

—   Vai arī nodevēja roka atrodas uz šī galda?

—   Tas nevar būt, ka viņš kopā ar mums ēd Lieldienu vakariņasļ

—   Kungs, — piepeši visus pārtrauca Sīmanis Pēteris, — es esmu ļ gatavs ar tevi iet cietumā un nāvē! Tevis dēļ esmu gatavs visu panest… ļ

—   Sīmani, Sīmani, — Jēzus tik tikko dzirdami nočukstēja, — re] dzi, sātanam ir ļoti iegribējies jūs sijāt kā kviešus. Bet es esmu lūdzis par tevim, ka tava ticība nemitētos.

—   Mācītāj, un, ja visi apgrēcinātos pie tevis, taču es ne! — Pēteris i zvērēja, spiezdams pie krūtīm sažņaugtās dūres. — Taču es ne!

—   Patiesi, es tev saku: šinī naktī, pirms gailis dziedās, tu mani J trīsreiz aizliegsi!

Pēteris tomēr spītīgi palika pie sava:

—   Jebšu man ar tevim būtu jāmirst, taču es tevi negribu aizļ liegt!

—   Un es? — es bikli pajautāju, bet Jēzus pārāk dziļi bija iegrimis sevī, tāpēc man neko neatbildēja.

Laukā jau sametās pavisam tumšs. Uz laiciņu iestājās neomulīgs klusums. Beidzot Jēzus teica:

—   Bērniņi, es vēl mazu brīdi pie jums esmu. Jūs mani meklēsiet, bet, uz kurieni es iemu, tur jūs nevarat nākt…

Jēzus paņēma maizi, noskaitīja pateicības lūgšanu, pārlauza un īleva mums visiem, sacīdams:

—   Tā ir mana miesa, kas par jums top dota. Ņemiet un ēdiet! To dariet, mani pieminēdami.

Tāpat Viņš paņēma vīna biķeri, noskaitīja pateicību, pats atdzēra malciņu un, mums sniegdams, teica:

—    Dzeriet visi no tā, jo šīs ir manas asinis, tās Jaunās Derības asinis, kas par daudziem top izlietas. Es no šā laika vairs nedzeršu no šiem vīnakoka augļiem līdz tai dienai, kad es to ar jums no jauna dzeršu sava Tēva valstībā.

Maizi baudīdama, es skatījos uz mijkrēslī balti atspīdošajām Jēzus rokām un domāju, ka teju vai pirms divām dienām tās mani bija glāstījušas, skatījos uz Viņa lūpām un atcerējos, kā šajā priekšlieldienu naktī tās mani bija skūpstījušas. Es dzēru sarkano vīnu — Jēzus asinis un, tāpat kā toreiz, smaržojot salmiem un kaltētajām zālēm, sajutu un dzirdēju Viņa sirdi strauji pukstam līdzās manējai.

Piepeši mani sagrāba briesmīgs žēlums, un es iekliedzos, vairs neapjēgdama, ko daru:

—    Jēzu, es mīlu tevi!

Visa mana būtība juta, ka citas reizes vairs nebūs, ka tāda nepienāks, lai es varu Viņam to pateikt, tāpēc steigšus, itin kā man dzītos pakaļ vajātāji, vēl reizi, tikai pavisam, pavisam klusu atkārtoju:

—    Es mīlu tevi…

Es sarāvos, gaidīdama izsmiekla un pārmetumu krusu, jo tā jau visi trina uz mani zobus. Taču bija pilnīgs klusums, vienīgi melodiski nošķindēja kauss, kuru kāds lika nost.

Jēzus piecēlās un teica:

—    Jaunu bausli es jums dodu, ka jūs cits citu mīlējāt, itin kā es jūs esmu mīlējis. Pēc tā, ka arī jūs cits citu mīlējāt, visi nomanīs, ka jūs esat mani mācekļi. Tikai mīlestība padarīs jūs brīvus.

To teicis, Jēzus izgāja ārā. Mēs devāmies Mācītājam nopakaļ. Tumsa jaucās ar svētku trokšņiem kā vakar dievnamā asinis ar pienu. Vai šīs manas domas nebija īpatnējas?

—   Kungs, kur tu ej? — Sīmanis Pēteris jautāja.

—   Kur es iemu, tur tu tagad manim nevari nākt pakaļ, bet tu pēcgalā nāksi man pakaļ, — Jēzus atbildēja, un Viņa balsi es uztvēru šo toni, no kura baidījos visstiprāk: Viņš neizmērojami attālinās n mums. — Kur es noiemu, to jūs zināt, un to ceļu jūs ari zināt.

—   Kungs, — Toms lūdzoši sacīja, — mēs patiesi nezinām, kur tu ej, kā tad mēs to ceļu varam zināt?

—   Es esmu tas ceļš, — Jēzus klusi bilda, — un tā patiesība un t& devība. Neviens nenāk pie tā Tēva, kā vien caur mani.

Mācītājs paātrināja soli. Knapi paguvām tikt Viņam līdzi. Paklupis pār akmeni un gandrīz pakritis, Vīlips iekliedzās:

—    Kungs, rādi mums to Tēvu, tad mums pietiek!

Es paskatījos uz debesīm — pilnīgi melnas un bez zvaigznēm, pārskrēja šermuļi, kad Jēzus sacīja:

—   Tik ilgi es piejums esmu, un tu, Vīlip, mani nepazīsti?

“Es ari tevi nepazīstu, Kungs!” es gandrīz gribēju iekliegties, lai manu balsi tūkstošos atbalšu atkārtotu maldinošie un necilvēciski svešie Jeruzālemes tumšo ielu labirinti. Bet es klusēju, un manā sirdī bija tukšums. Piegāju blakus Jēzum. Viņš ierunājās ar žēlumu, uz mani pat nepaskatījies:

—   Redzi, tas laiks nāk un jau ir atnācis, ka jūs izklīdīsiet ikviens uz savu vietu un mani pametīsiet vienu pašu… Un es neesmu viens, bet ar mani ir… — Spēji uzbrāzies vējš aiznesa Viņa pēdējo vārdu.

Visi klusēja, katrs savu domu nomākts. Tā mēs nonācām pie Eljes kalna. Jēzus pavēlēja:

—   Lūdziet, ka jūs neiekrītat kārdināšanā! Bet tu, Pēteri, un jūs Cebedeja dēli, nāciet man līdzi! Mana dvēsele ir visnotaļ noskumusi līdz nāvei. Palieciet šeitan un esiet ar mani nomodā!

Es nometos pie zemes un skatījos, kā viņi kāpj kalnā: pirmais — sarucis un uzkucis Jēzus, viņam pēdās — Pēteris, Jēkabs un Jānis. Žēlums mani plosīt plosīja, jo Mācītājs vēl nekad nebija licies tik vientulīgs, nelaimīgs un visu pamests.

Bet Jūdass lskariots vēl aizvien nebija atgriezies. Kā mēs bijām

varējuši aizmirst vakariņu laikā Jēzus teiktos vārdus par nodevību, kuri visus bija satriekuši?! Es paskatījos visapkārt, bet visi bija aizmiguši. Es negribēju modināt, jo viņi nebūtu mani uzklausījuši, vienīgi ņurkstējuši…

Skrēju lejā no kalna, un, kaut arī steidzos, neizprotams spēks gluži kā lietuvēna sapnī sapina man kājas. Par katru cenu man Jēzum bija jāpasaka, ka arī es esmu pielikusi roku pie briesmīgās nodevības. Cik Jūdasam ir bijusi liela taisnība, ka mums abiem ar viņu ir viena asins! Ka man vajadzēja pārvarēt sevi un pakļauties Iskariotam. Ka man vajadzēja iet kopā ar viņu. Kalpot viņam. Ar viņu gulēt, mīlēties un dzemdēt viņam zaļacainus bērnus. Tad viņš nebūtu nodevis Jēzu. Bet manī bija ņēmusi virsroku iekāre un lepnība. Jo nebiju spējusi ziedoties tā vārdā, kuru mīlu. Tamdēļ nebūs man piedošanas! Par katru cenu man ir jāatzīstas Jēzum, ka tā esmu es, ka patiešām esmu Viņu nodevusi!

Skriedama starp melnajiem kokiem, es meklēju Jēzu, kas lūdza. Es gandrīz pakritu, aizķērusies aiz milzīga akmens, un paliku kā iemieta, kad tas iepurpinājās cilvēka balsī. Kā izrādījās, tas bija Sīmanis Pēteris. Viņš gulēja. Un abi Cebedeja dēli — ari.

—    Sīmani, Jāni, Jēkab! — es ievaidējos. — Kāpēc jūs guļat, ja mācītājs lūdza palikt nomodā? Briesmīgi draudi klājas Viņam pār galvu, bet jūs…

Viņi tikai paraudzījās uz mani miegainām acīm, un, šiem Jēzus raudzītajiem atmetusi ar roku, es devos tālāk.

Nelielā iegravā es ieraudzīju stāvam uz ceļiem Jēzu. Es neprotu paskaidrot, kāpēc, bet viņš bija spoži kā visbaltākā pilnmēness vai pat saules apspīdēts, lai gan debesīs, kas bija biezu, pelēku mākoņu aizsegtas, nespulgoja neviena zvaigznīte. Ielūkojusies vērīgāk, es sapratu, ka Mācītājs pats izstaro gaismu. Es neuzdrīkstējos viņam tuvoties. Es piekļāvos aiz koka un, no uzbudinājuma ar nagiem lobīdama sīvi smaržīgo mizu, klausījos Jēzus sirdssāpju pilnajā lūgsnā.

—   Aba, Tēvs, apžēlojies par mani, jo sāpju ūdeņi apņem manu dvēseli. Esmu iestidzis dziļā šaubu dūkstī, un nav man, kur atbalstīt kāju. Esmu nonācis neticības dzelmē, pār mani gāžas auksti viļņi.

Tēvs, esmu paguris, skaļi saukdams, man ir aizsmakusi rīkle! Un aci esmu izskatījis, gaidīdams uz Tavu palīdzību. Kungs, dod man kādu zīmi, ka Tu esi, ka Tu neesi mani pametis. Ak Tēvs, atbildi, Tu esi žēlīgs, Tava labestība ir bezgalīga! Esi tik laipns, paskaties uz mani! Nenovērs savu vaigu, jo es esmu Tavs kalps. Es esmu Tavs dēls, esmu skumju pārņemts! Atbildi drīzāk! Tu vari visu!!! Attālini, attālini no manis šo ciešanu biķeri!!!

Jēzus sakņupa pelēkajos putekļos un, sarāvies kā bērniņš mātes miesās, pats bija līdzīgs pelēkam akmenim. Es dzirdēju viņu šņukstam, redzēju aiz žēlabām lauzām rokas. Apdzisa ari spīdums, itin kā būtu pārsedzies vispelēkākās miglas mākonis.

Mēģināju pietuvoties Jēzum, bet atsitos pret neredzamu un nepārvaramu sienu. Mani sastindzināja sāpjpilna vientulība. Es jau zināju — tā nekad nebeigsies. Ja es palikšu viena, tā arī smilkstēšu šausmīgajā vientulībā visu sev atvēlēto laiku. Šajā mirklī es zaudēju tēvu, māti, māsas, brāļus, draudzenes un vīriešus, kas kādreiz bija apmeklējuši mani. Viss, ko vien biju pieredzējusi: iespaidi, kurus tik kāri tvēru, žēlums, prieki, atradumi un zaudējumi, baudkāre, zinības, nemiers un bailes lobījās no manis nost kā lielas, spīdīgas zvīņas. Es biju kaila. Tāda pati kā pirms savas piedzimšanas. Tā vairs nebiju es, lēnīgi kaut kas — sērīgs un kusls. Svītra tumsā. Nostiepta sēru stīga starp debesīm un zemi.

Jēzus nometās ceļos un, sakrampējis rokas uz krūtīm, putekļiem klāto galvu atmetis pret mēmajām debesīm, turpināja lūgt:

—   Tēvs, lai Tavs indes biķeris paiet man sebu! Ak, bēdu dienā, Kungs, es Tevi meklēju, cauru nakti bez atelpas sniedzu pret Tevi savu roku! Ak, neviens nesniegs mierinājumu manai dvēselei! Bet varbūt, Tēvs, visa Tava žēlastība jau ir izsīkusi, varbūt Tavi solījumi paaudžu paaudzēm ir jau galā? Tēvs, vai Tu jau esi aizmirsis apžēloties? Vai līdzcietībai esi aizslēdzis ceļus? Es atceros, Kungs, Tavus darbus, bet cik labi man ir zināmi viņo laiku brīnumi! Es pārdomāju par visu Tavu veikumu, domāju par Taviem varoņdarbiem… Tad kamdēļ šonakt Tu esi mani pametis?

Jēzus seja atkal iemirdzējās, un es redzēju, ka tai pāri noplūst biezi asiņu sviedru pilieni. Viņš lūdzās aizvien dedzīgāk un dedzīgāk:

—   Tēvs, māci mani, lai es turos uz Taviem ceļiem. Raugies uz mani un apžēlojies par mani. Dod spēku savam Dēlam! Lai mana lūgšana nonāk līdz Tevim, pavērs ausi pret manu žēlabaino kliedzienu! Dod skaidru zīmi, ka Tu stāvi par mani! Mans Tēvs, ja tas ir lavā varā, lai šis biķeris paiet man sebu! Bet lai notiek nevis tā, kā es gribu, bet tāds ir Tavs prāts! — Jēzus sāka mirdzēt arvien spožāk un spožāk, bet no kokiem un akmeņiem nostiepās garas ēnas. — Tēvs, ja Tu gribi, atvairi man šo biķeri, un lai notiek nevis mana, bet Tava griba! Tēvs, lai mans vienīgais ceļš ir skatīt Tavu gribu. Tavus novēlējumus es gribu pildīt, tikai nekad nenovērsies no manis! Aiz ilgām sirds man stājas, allaž meklēdama Tavus vārdus. Pīšļos satriekta ir mana dvēsele! Tēvs, spirdzini mani, kā Tu esi solījies. Es steigšos pa ceļu, kuru iet Tu esi pavēlējis, jo Tu esi izrāvis manu sirdi. Es biju nomaldījies, tamdēļ cietu, bet šobrīd paklausu Tavam vārdam. Spirdzini mani! Tu taču esi žēlīgs! Ko Tava mute ir teikusi, to es gribu pildīt. Slieču savu sirdi paklausīt Tavai gribai. Šo biķeri es izdzeršu! Lai notiek Tavs prāts!

Jēzus atkal sakņupa putekļos. Sīmanik Pēteris vēlāk stāstīs, ka esot redzējis Tā Kunga Eņģeli. Viņš to nevarēja redzēt, jo bija aizmidzis. Un nekāda eņģeļa nav bijis, tikai neizmērojama Jēzus vientulība.

Piepeši atskanēja savādi saucieni. Jēzus piecēlās no zemes, nopurināja putekļus un devās pie mācekļiem, kas gulēja akmens sviediena attālumā. Es vēl aizvien biju noslēpusies aiz koka. Jēzus pamodināja Pēteri un teica:

—    Guliet nu vēl un dusiet! Vai jūs nespējat vienu pašu stundu ar manim būt nomodā! Jau ir gan. Tā stunda ir nākusi. Tas cilvēka dēls top nodots grēcinieku rokās. Ceļaties, eima! Redzi, kas mani nodod. Tas ir tuvu klāt.

Visi trīs piecēlās un satriekti mīņājās, izberzēdami miega pilnās acis. Es nepaguvu pieiet viņiem klāt. No tumsas iznāca Jūdass. Viņam sekoja liels ļaužu pulks, bruņojies ar zobeniem un nūjām. Daži turēja

lāpas. Šajā gaismā viss trīcēja un lēkāja. Šķita, ka zeme šūpojas zem kājām, jūdass piegāja pie Jēzus.

—    Draugs, kāpēc tu še esi? — Jēzus bilda un sāka kāsēt, itin k(k būtu aizrijies ar visdedzīgākajiem vārdiem.

—   Sveiks, Rabij! — Jūdass nočukstēja un ar sarkanām, kā asiņu noziestām lūpām noskūpstīja nāvīgi nobālušā Jēzus vaigu.

—   Jūdas, — Jēzus sacīja un skumji pasmaidīja, — ar savu skūpstu tu mani nododi!

Bet Sīmanis Pēteris izvilka no azotes zobenu, pielēca klāt vienam karavīram un nocirta tam ausi. Bet Jēzus teica:

—    Bāz savu zobenu atpakaļ, jo visi, kas zobenu ņem, tie caur zobenu tiks nomaitāti. Kā tad tie raksti taptu piepildīti? Jo tam būs tā notikt.

Bija neizsakāmi smacīgi. Tuvojās vētra. Debesis pāršķēla zibens, un nogranda pērkons. Kad Jēzum atlauza uz muguras un sasēja rokas, sāka krist pirmās lietus lāses. Lielas un smagas, gluži kā piesūkušās ar visu šīszemes cilvēku žēlabām.

—    Itin kā uz kādu slepkavu jūs esat izgājuši ar zobeniem un nūjām mani gūstīt! — Jēzus runāja, kad Viņu veda lejup, pavadīdami ar dunkām un kāju spērieniem. — Ik dienas es pie jums esmu sēdējis Dieva namā mācīdams, un jūs mani neesat gūstījuši. Jā! Tagad ir atnākusi jūsu stunda. Tumsības trakošana!

Gluži kā šo vārdu pamudināti, sargi metās satvert arī mūs. Es redzēju, ka teciņiem aizlaižas gan Pēteris, gan Jānis, gan Jēkabs. Es stāvēju un gaidīju — lai ņem mani ciet, lai kauj mani nost, lai iznīcina mani. To ieraudzījis, Jēzus iekliedzās:

—    Marija, bēdz, ne…

Bārdains sargs ar milzīgu kā lāpsta plaukstu aizspieda Mācītājam muti.

Es metos bēgt. Es jutos kā vāvere riteni. Kāds tvēra mani aiz apmetņa, es izmaucos no tā un tikai apakšdrēbēs ieniru tumsā. Es biju izbēgusi.

Lietus turpināja lāsot. Milzīgos, siltos pilienus es laizīju no sejas

kā asaras un brīnījos, kāpēc tās nav sāļas… Man trūka spēka paraudāt pašai.

Pakalna piekājē visi bija stipri satraukušies. Tika izdzēsti ugunskuri, kravātas mantas, un visi gatavojās doties uz pilsētu. Ak Jeruzāleme, Jeruzāleme… Es aizņēmos no Annas apmetni un iejaucos starp tiem, kas bija vistuvāk Jēzum. Es redzēju vienīgi Viņa nokārto galvu, uzkumpušo muguru un cauri slapjajam apģērbam stipri izspīlētās lāpstiņas.

Pirms rītausmas mēs iegājām Jeruzālemē. Pūlis, kas pavadīja Jēzu, auga un auga augumā. Lietus pārgāja. Valdīja pretīgs klusums, bija sadzirdami vienīgi soļi. Arvien vairāk soļu. Arvien vairāk un vairāk, un vairāk soļu. Ieraudājās bērns. Es ieraudzīju, kā saraujas Jēzus mugura. Bet pēc tam sargi Viņu pavisam aizsedza manam skatienam.

Mēs sagājām Augstā Priestera nama pagalmā. Mēs sakūrām ugunskurus un sasēdāmies tiem apkārt. Mēs gaidījām. Nodziedāja gailis. Ausa gaisma. Pie manis pienāca Sīmanis Pēteris. Viņš apsēdās. Viņš nolika galvu man klēpī. Viņš sāka raudāt. Es glāstīju viņa sapinkātās, rupjās un putekļiem klātās krēpes un čiepstēju kā uzvelkamais putns:

—   Ne-kas-ne-kas-ne-kas-ne-kas-ne-kas…

Ļoti tālu rībēja pērkons. Es piekļāvos Pēterim, kurš jau trīs reizes bija aizliedzis, un ievaidējos:

—   Kungs, kas mums palīdzēs to visu pārciest?! Kungs, kas man palīdzēs…

—    KUNGS, KAS MAN PALĪDZĒS? — es neatlaidīgi sev jautāju un jautāju, līdz beidzot biju aptvērusi kādu zelta likumu… — Vika noslēpumaini pasmaidīja.

—   Kādu? — Norma ziņkārīgi ieprasījās un kaut ko atzīmēja uz papīra lapas.

—    Likumu, ka nekad neko nevajag lūgt. Nevajag lūgt cilvēkam, jo mazāk — Dievam. Nelūgt ne žēlastības dāvanu, ne pakalpojumu,

ne mantu, ne mierinājumu, līdzjūtību, izpratni vai kādas citas jūtas. Nekādā ziņā nevajag lūgt mīlestību! Un vēl. Nekad nevajag gaidīt atlīdzību. Ne par labiem darbiem, ne par izciestām sirdssāpēm, ne par grēkiem. Jo atlīdzību nevarēsi sagaidīt. Nekad. Bet kopš pašas bērnības visa mana dzīve ir hroniska atlīdzības gaidīšana. Es biju līdz malām pilna ar naivu ticību, ka pasaulē pastāv kaut kāds metalizēts taisnīgums. Kad parādījās Pauls, es ilgāk vairs nevarēju gaidīt. Viņš bija Dieva Sūtnis, un viņam vajadzēja atlīdzināt par visu: par tēvu, kurš man bija tikai līdz četriem gadiem, par despotisko māti, par mirušo māsu, par mana vīra slimību, par spēji izirušo — kā no liela augstuma uz akmens grīdas kritušam pulkstenim — personību, par paranojiskajiem murgiem, kas sazīdušies manā esībā gluži kā dēles…

Taisnība, par Pirmo Atlīdzinātāju Dievs man jau bija atsūtījis Go — manu vīru. Viņš bija mākslinieks. Go ir iesauka, jo viņš izskatījās gluži kā Gogēns, kādu mēs viņu iztēlojamies pēc dažiem fotoattēliem un daudziem autoportretiem. Viņš bija plecīgs, stūrains un neveikls, bet graciozs kā lauva, skaists, kaut arī ar parupju un jau krietni nodzertu seju, mežonīgām un spīdīgām acīm, baudkārām un allaž loti sarkanām lūpām, bārdains, sapinkājies, straujš un ironisks.

Es iepazinos ar Go, kad man bija divdesmit pieci gadi, viņš bija līdzīgi divdesmit gadu vecāks par mani. Tolaik strādāju kādā nedēļas laikrakstā, kur veidoju tā saucamo “Literatūras un mākslas” lappusi. Gandrīz visas manas intervijas ar aktieriem, režisoriem, māksliniekiem, fotogrāfiem, komponistiem, dejotājiem, dziedoņiem, rakstniekiem un dzejniekiem beidzās ar iemīlēšanos. Proti — iemīlēšanos, tas ir ārkārtīgi precīzs vārds, pat ja šīs pēkšņi apžilbinājušās jūtas bija pārgājušas pēc dažām stundām. Reizēm tās ievilkās uz nedēļu, mēnesi vai pat pusgadu. Tās tika appušķotas ar intelektuālām, cigarešu dūmiem piesmaržotām sarunām, ilgiem, reibinošiem skūpstiem tumšos vārtos vai pat dzimumaktu — poētisks termins šajā gadījumā ir lieks —, kas nodarīts steigšus kādā mežmalā, mašīnā vai pie paziņām. Jā, pie paziņām, jo manās mājās mūždien draudīgi rēgojās mamma, bet aktieru, režisoru, mākslinieku, fotogrāfu, komponistu, dejotāju,

dziedoņu, rakstnieku un dzejnieku dzīvokļi ņudzēt ņudzēja no sievām, sievasmātēm, vecmāmiņām un bērniem.

Es uzvedos kā maza meitene, kas spēlē vistiņas. Es skraidelēju pa dzīvi: manas acis bija cieši aizsietas ar punktotu lakatiņu, un ikvienu, kurš tikai patrāpījās man ceļā, piekļāvu pie sirds, ikvienam pieskāros, ikvienu aptaustīju un noglāstīju, mēģinādama uzminēt — varbūt šī arī ir mana Vienīgā Mīlestība?! Diemžēl tā nebija ne šis aktieris, ne šis režisors, ne šis mākslinieks, ne šis fotogrāfs, ne šis komponists, ne šis dejotājs, ne šis dziedonis, ne šis rakstnieks un ne šis dzejnieks… Ak, šis nebija tas cilvēks, šis nebija, un šis atkal ne…

Par Go daudz jau biju dzirdējusi. Viss, ar ko viņš bija izslavēts, bija neapvaldīts talants, temperaments, mīlas dēkas, dzeršanas periodi… Turklāt cilvēki runāja, ka viņš esot jūds, piedevām — apgraizīts, bet tas izraisīja sieviešu sevišķu ziņkārību. Tā nu reiz es saņēmu uzdevumu aprakstīt viņa izstādi, bet, ja paveiksies, — izspiest interviju. Man nepatīk izstāžu atklāšanas dienas. Atsvešinātības izjūtas, kas tā jau mani pastāvīgi vajā, tajās saasinājās tiktāl, ka nebija izturamas, tās manī džinkstēt džinkstēja. Zibinādamās starp milzumdaudz visbiežāk jau pazīstamu seju, jutos nevienam nevajadzīga pieklīdene no pilnīgi citas telpas un citāda laika.

Toreiz bija Go gleznas. Daiļrades kopsavilkuma izstāde. Kāds simts neprātīgā enerģijā pulsējošu audeklu. Melnie krucifiksi, pāršķobījuši etiķī apdedzinātās lūpas, brēca oranžās debesīs, zilganas laumas dejoja liegus menuetus apkārt sarkaniem failiem, kas līda ārā taisni no rupjās, melnās zemes; debeszili eņģeļi ekstāzē izvaikstītu seju kļāva pie bezdzimuma krūtīm liesmojošus dzelteno liliju pušķus; zaļacains Lucifers, kuram piemita visi Go sejas panti, guldīja nevainīgas jaunavas uz asinīm nošķaidītiem palagiem, un baltais, svecītēs mirdzošais elles līgavu gājiens aizstiepās līdz mēness sudraba izziestajam apvārsnim; brūnā puskrēslā muskuļoti kentauri cīnījās ar zeltkrāsas lauvām un plankumainajiem tīģeriem; vijīgi, staipīgi, sviedros vizoši visdažādākajās pozās mīlējošos augumi lidoja visās šīs un viņas pasaules krāsās zaigojošos bezdibeņos…

Go drūmi stāvēja spiedzīgā sieviešu pulciņā un, savilcis nesa-ļ prasta mocekļa grimasi, pieņēma ziedus: snobiskas dzeltenās rozes uņ pretenciozus pušķīšus, kas piespraudīti ar grīšļiem, spalvām un magoņgalviņām. Man bija skumji, un gluži kā sāļais jūrmalas miklum» sūcās iekšā klusa bezcerība. Vajadzēja saņemt dūšu un doties taisnā ceļā pie draudīgā maestro, diktofonu kā revolveri mērķējot viņa pavērtajā mutē.

—   Nekādas intervijas! Sevišķi sievietēm! Viņu jautājumi parasti ir reti stulbi! — viņš sacīja zemā un kā bezdibenis dziļā balsī. Uz mani viņš pat nepaskatījās.

—   Manējie tādi nebūs. Es apsolu.

Beidzot viņš paskatījās uz manu pusi. Ne no augšas uz leju. Mūsu acis sastapās. Viss! Rotaļa ir beigusies. Vistiņu apsēju varēju mest prom. Es esmu atradusi. Es viņu pazinu. Tas ir viss!

—   Kā izrādās, tev vēl būs arī pretenzijas?! Tev varbūt pat šķiet, ka saproti kaut ko no mākslas? Vai arī saproti manu glezniecību?

—   Jā… — Vārdi vairs nebija svarīgi.

—   Oho-ho-ho… Nu, labi! Re, visa kompānija jau šļūc uz manu darbnīcu. Tepat — pie Dominikāņu baznīcas. Iesim, paskatīsimies, kāda cena tiem taviem jautājumiņiem… — Un Go uzlika man uz pleca kā Akmens Viesim smagu roku.

Bija novembris. Tumšs un dzestrs. Arī uz ielas Go nepalaida mani vaļā, lai gan atbalstījās uz manis nevis kā uz sievietes, bet kā uz nūjas.

Šaurajā darbniciņā sagāzās kādi trīsdesmit cilvēki. Uz krāsām notašķītā galda, kas vairāk bija līdzīgs gigantiskai paletei, kā pēc burvju nūjiņas mājiena sarindojās pudeļu leģions: konjaks, šņabis, šampanietis, baltais un sarkanais vīns, alus un kandža. Kaudzītēs sagūlās apcepta maize, siers, speķis, āboli, rieksti un mandarīni. Pēkšņi nogranda un siltām, zaigojošām šļakatām uzšļācās džezs.

Go atkal nepievērsa man ne niecīgāko uzmanību, tikai dzēra, nepārtraukti atraugājās, dārdoši runāja, briesmīgi lamājās, apdullinoši smējās, kāsēja, slāpa un aizrijās, atdarinādams Armstrongu, sēdināja

sev klēpī man nepazīstamas superekstravagantas sievietes, kutināja viņas, knaibīja, bučoja un galu galā, nesaprotama trakuma pārņemts, dzina prom.

Kāds velns mani atrāvis uz šito tuksnesi, savā nodabā es domāju, klusi un sērīgi reibdama. Smēķēju un aplūkoju neskaitāmos priekšmetus, kas bija sakarināti pie Go darbnīcas sienām: lieldienzarus, dzeltenas sakaltušas rozes, noputējušas vaska puķes, koka dieviņus bez rokām, svētās ar nosistu degunu, eņģeļus sadūlējušiem spārniem, rūsas saēstas saulītes, milzumdaudz plastmasas leļļu kājiņu, gliemežvākus, divas bagātīgas tropisko taureņu kolekcijas, baltas zīdaiņa kurpītes, melnus ādas cimdus, ceļa zīmes, no visdažādākajām vietām savāktus brīdinājuma, norādījuma vai aizlieguma uzrakstus: Smēķēt aizliegts, Dzert līdzatnestos alkoholiskos dzērienus stingri aizliegts, Ar mēteļiem neapkalpojam, Bez virsdrēbēm neapkalpojam, Ar bērniem līdz 5 gadiem neielaižam, Barot orangutānu stingri aizliegts, Aiztikt aizliegts, Bāzt olas sālī — aizliegts, Fotografēt aizliegts, Zālē gulēt aizliegts, Puķes noplūkt aizliegts, Pēc pīkst. 23 staigāt stingri aizliegts, Pēc trešā zvana neapkalpojam, Traukus novāksim paši, Aizver durvis, Informāciju neizsniedz, Biļešu nav, Nestrādājam, Vietu nav, Zem krāna stāvēt — bīstami dzīvībai, Bīstami dzīvībai, Vaiņagu nav, Zārku nav, Mirstamās drēbes pašujam no pasūtītāja materiāla, Ievērojiet klusumu, Klusumu!, rubeņgaiļa izbāzeni, kādu vientuļu raibu spārnu, dzeloņstieples, roku dzelžus, tālruņa klausules, sarkanā diegā kā trofejas savērtus lietotus prezervatīvus, Venēcijas maskas, ikonu, paletes, SA virsnieka cepuri, senas fotogrāfijas ovālos ietvaros, no žurnāla izplēstas persiešu erotiskās miniatūras, pulksteni bez rādītājiem, karotes, dakšiņas, nažus, spogulīšus, blondīnes parūku, cara laiku ordeni, jūgendstila mežģīņu rokassomiņu, pāva spalvu vēdekli, pīpes, kaklasaites, krūšturus, caurumainus akmentiņus, ģipša aci, ausi, degunu, komjaunatnes statūtu brošūru, šļirci, dzeltenu plīša lāci…

—   Sākās dejas! — pēkšņi pie manis noliecās Go. — Tagad tu varēsi man uzdot savus muļķīgos jautājumiņus.

—    Es tūlīt, paņemšu tikai diktofonu…

—    Mana mlļiņā, esmu redzējis visādas perversijas, bet, ka vīrietis dejotu ar sievieti, ieslēguši diktofonu… — Go aizvilka mani uz telpas vidu, kur jau mīņājās vairāki piedzērušies pāri. — Zini, te ir pārāk šauri un smacīgi, iziesim uz trepēm, tur būs daudz brīvāk…

Viņš aizvilka mani pa šauru, garu gaiteni, kas bija piekrāmēts ar milzīgām gleznām, neaizsāktiem audekliem, rāmjiem un ķīļrāmjiem.

Kāpņu laukumiņam bija knapi dažu metru platība. Pa arkveida logu varēja redzēt Dominikāņu baznīcas mūri, un spīdēja mēness.

—    Redzi, cik te ir romantiski! — viņš iečukstēja ausī.

—    Jā, bet nevar dzirdēt mūziku…

—    Pašlaik mums šī mūzika vajadzīga tikpat daudz kā diktofons… — Go piespieda mani sev klāt un sāka skūpstīt. — Paklau, bērniņ, lai mēs velti netērētu laiku, es tev paskaidrošu, kādi skūpsti man patīk! — Ar karstām, sasvīdušām plaukstām viņš saspieda man deniņus un pagrieza galvu, lai mēnesnīca krit man tieši sejā. — Saliec lūpas tā, it kā tu gribētu uzsvilpot. Nu jā, lai paliek tikai mazs caurumiņš! — Viņš sasiekaloja pirkstu un pieskārās manām lūpām. — Lieliski! Un tagad dari tā, it kā pa šo mazo caurumiņu tu gribētu iesūkt sevī mani visu. Tu saproti, ne tikai manas lūpas un mēli, bet mani visu — visus simt manus kilogramus.

Visiem spēkiem centos izdarīt viņam pa prātam. Un drīz jau sagaidīju uzslavu:

—   Tu esi talantīga mācekle! Jebkurš īsts skolotājs tādas dēļ varē mani apskaust! — Viņš maigi saņēma mani aiz pleciem un nospieda ceļos uz kāpnēm. — Nu, un tagad pamēģini vēlreiz…

Paklausīgi ar lūpām aptvēru viņa locekli. Kaut kur tālu, tālu skanēja mūzika un atbalsojās piedzērušo runas. F.s grimu kā kvēlošos, tumši zilos mākoņos.

Go pacēla mani un neizsakāmi mīļi apskāva — kā Tēvs, Ķēniņš vai Maiguma Dievs.

—    Vai zini, kas tu esi?

Es noliedzoši papurināju galvu.

—   Tu esi mana PRM. Mana PRM, tu saproti?

—   Nē…

—   Mana pē er em.

—    Kas?

—    Pēdējā Rūgtā Mīla. Mana Pēdējā Rūgtā Mīla. Es tevi pazinu, tiklīdz biju ieraudzījis.

—    Es arī tevi pazinu uzreiz! — es nočukstēju un piekļāvos pie viņa kā bombardēšanas laikā pie zemes.

Piepeši es jutu, ka Go satrūkstas, gluži kā viņam kāds spēcīgi būtu iebelzis pa muguru. Viņš aizgrūda mani prom.

—   Vai tu dzirdēji?

—    Ko?

—    Balsi!

—    Kādu?!

—    Skaļu un skaidru. Tā teica: Sūtnis ir jau ceļā\

—    Nē, es patiešām nedzirdēju. Tev droši vien būs izklausījies…

—     Nevarēja izklausīties, PRM, nevarēja! Es dzirdēju pavisam skaidri, tāpat kā pašlaik dzirdu tevi. Ļoti skaidri tika pateikts: Sūtnis ir jau ceļāl

Man pārskrēja šermuļi. Noglāstīju viņam vaigu un pajautāju, cenzdamās piešķirt balsij izsmējīgu pieskaņu:

—    Kāda balss tā bija — vīrieša vai sievietes balss?

—    Ne vīrieša, ne sievietes. Ej atpakaļ, uz istabu, PRM, es iešu pameklēt, kurš to ir teicis.

Viņš piebīdīja mani pie durvīm un svilpodams kāpa lejā pa kāpnēm. Es neuzdrīkstējos iet Go pakaļ. Bet atgriezties pie apreibušās aurojošās kompānijas arī negribējās. Pietupos gaitenī starp ķīļrāmjiem un gleznām. Dirnēju kā pele zem slotas un tīksminājos par eļļas krāsu smaržu. Te piepeši iegaudojās suns. Stiepti, ilgpilni, drūmi.

Es izlīdu no savas slēptuves un pielavījos pie durvīm. Suns joprojām gaudoja, viņa raudulīgā kaukšana bija kā sāpjpilns vaidiens. Droši vien kāds izvirtulis moka nabaga lopiņu Dominikāņu baznīcas sētā. Uzmetu plecos lietusmēteli, kas tepat karājās. Starp ķīļrāmjiem sameklēju dēļa galu ar draudīgi izlīdušu naglu. Es izgāju uz kāpnēm.

Mocītā suņa vaidieni kļuva patiešām nepanesami. Es nokāpu pagalmā.

Nupat kā bija uzsnidzis sniegs. Lielas, svaigas pēdas veda uz pašu tumšāko pagalma malu, no kurienes plūda suņa sāpju pilnās gaudas, piepeši mani caururba doma: un ja nu Go tur spīdzina suni? Kas notiks ar manu mīlestību, ja tūdaļ ieraudzīšu Go un aiz sāpēm valstošos suni uz asiņainā pirmā sniega? Es aizmetu dēļa galu. Stingstošu sirdi es gāju uz žēlabaino kaucienu pusi. Acīm aprodot ar tumsu, es ieraudzīju vīrieša siluetu. Nebija ne mazāko šaubu, ka tas ir Go. Uz mirkli iestājās klusums. Es pamiru. Tumsā es nevarēju saskatīt suni. Taču tas atkal šaušalīgi sāka gaudot. Pielavījos pavisam tuvu. Go bija pagriezies ar muguru pret mani. Viņš stāvēja uz vienas kājas, ar abām rokām un ceļgalu atspiedies pret mūri. Nokāris galvu, viņš ievilka gaisu un, pagriezis seju pret mēnesi, iegaudojās: aauuūū-aaauuuūūū-aaaauuuuūūūū-aaaaauuuuuūūūūū. Kā suns, kuru spīdzina.

—   Go! — es iekliedzos. — Go, izbeidz! — es saucu, ar dūrēm zvetēdama pa viņa plato muguru. — Go, izbeidz, negaudo, es tevi lūdzu, es tevi lūgšus lūdzu — izbeidz!!! Go…

Viņš apklusa. Viņš gausi pagriezās pret mani.

—    Man nezin kāpēc ir skumji, PRM, un tev?

—   Man — ne, — es nosvepstēju, kļaudamās viņam klāt. — Man ir labi. Es tevi mīlu. Es gribu būt kopā ar tevi. Es gribu tevi, Go…

—    Patiešām? Bet es taču esmu vecs, un tu — jauna.

—    Nerunā muļķības, Go! Tik vecs tu nemaz neesi. Un man nebūt nav divpadsmit gadu. Lolitu nospēlēt vairs nevarēsim.

—    Ko cilvēki dara, kad viņiem kļūst nāvīgi skumji? Pasaki, PRM!

—    Es nezinu… Laikam taču mēģina izklaidēties?!

—    Kā, PRM?

—    Es nezinu, varbūt pasauc čigānus, lai tie danco un dzied. Varbūt viņi brauc izklaidēties uz taboru…

—    Tu saki — pie čigāniem?

—    Nu jā. Es, piemēram, sen jau sapņoju par čigāniem.

—   Tu patiešām sapņoji? Tad ļauj man piepildīt tavu sapni! — Viņš sagrāba mani aiz rokas un aizrāva sev līdzi.

—   Go, ko mēs tagad darīsim?

—    Brauksim uz taboru!

Pēc dažām minūtēm mēs jau sēdējām taksī, un apjukušajam šoferim Go izmeta tikai četrus valdonīgus vārdus:

—    Pie čigāniem un atpakaļ!

—   Tabors ir pie lidostas. To vietu sauc par Ķirtimiem! — es turēju par savu pienākumu paskaidrot.

—    Nu, mundrāk, vecīt! Ja visu nokārtosi tā, kā mums patiks, dabūsi smuku naudiņu!

Go sēdēja blakus šoferim, bet es — aizmugures sēdeklī. Visa garā ceļa laikā viņš ne reizi nepagriezās atpakaļ pie manis. Lai gan mēģināju viņu uzrunāt, — viņš klusēja.

Beidzot mašīna apstājās. Visapkārt pletās piesniguši lauki. Netālu no ceļa rēgojās kāds desmits greizu būdeļu. Spīdēja tikai daži logi. Vaukšķēja suņi. Es paskatījos debesīs — aukstas un zvaigžņotas. Pēkšņi kaut kas ierūcās, un irdena sarkana masa kā milzīgas, asiņainas smadzenes iešļācās tumši zilajā jumolā. Es iekliedzos un ieķēros Go zem rokas. Taču tie bija tikai sarkano signāluguņu apspīdētie dūmi, kas vēlās no netālu paslietā rūpnīcas skursteņa. Apdullinoši ierēcās lidmašīna, kas nolaidās lidostā. Pa vienas mājeles logu mums māja melns garroku siluets. Tas strauji pazuda, noklaudzēja durvis, un slidinādamies uz mūsu pusi skrēja mazs cilvēciņš. Tas bija apmēram trīspadsmit gadus pusaudzis, ģērbies sasušķētā, izstaipītā treniņtērpā. Viņa acu baltumi un zobi spīdēja tumsā kā ar fosforu iezīmēti. Viņš runāja krieviski un visu laiku vai locījās aiz smiekliem, itin kā mēs ar Go būtu pasaules klases klauni.

—    Ko jūs te esat atbraukuši, te itin nekā nav! — viņš uzsauca, raustīdams Go aiz piedurknes.

—   Mēs gribam paskatīties uz tevi, romane! Kur ir visi citi?

—    Citu nav! Visi aizgājuši spēlēt kārtis! Tur — tālu, aiz lidostas! — Čigānēnam metās auksti, viņš ar plaukstām pliķēja sev pa

pleciem un mīņājās kā dejodams. — Viņi spēlē uz naudu! Ai, par tādu lielu naudiņu! Es uz turieni nevaru iet…

—   Ei, romane, neizlokies! Mana dāma grib redzēt, kā izklaidējas čigāni. Tu saprati? Tūlīt pasauc kādu šurp! Mana nauda, tavi priekil Ja es un mana dāma priecāsies, dabūsi labi nopelnīt! Tu saprati, romane?

—   Ai, nu gan tu stāsti! — Čigānēns lēkāja, nevarēdams valdīt smieklus. — Ko es ar to tavu naudu iesākšu?!

—   Varēsi aiziet spēlēt kārtis. Uz to pusi. Aiz lidostas!

Go iebāza čigānēnam kabatā dažas naudas zīmes.

—   Vai, nē! Uz turieni — nekad! Vai tu zini, kundze, — čigānēns paraustīja mani aiz piedurknes, — aizpagājušajā nedēļā tur nodūra manu onkuli! Ar virtuves nazi — traks, un gatavs! Tu saprati?!

—   Ir nu gan čigāni nodzīvojušies! Cits citu dur nost ar virtuves nazi! Nu, romane, dari, ko tev lūdzu!

Saņēmis čigānēnu aiz auss, Go to spēcīgi pagrieza.

—    Ei tu, vecais, kas tev ir, — galīgi dulls?! — pusaudzis iespiedzās kā kaujams. — Re, tūlīt atnāks mans onkulis un nodurs tevi par to, ka bāz klāt nagus bērnam! Tu saprati?

—   Tavs onkulis jau pats ir nodurts. Ar virtuves nazi.

—   Man ir vēl cits onkulis! Tu saprati?!

—   Tu, romane, netaisi tirgu! Mana dāma grib paskatīties, kā dzīvo čigāni. Ja neaicini iekšā, mēs iesim paši. Kopš kura laika čigāni kļuvuši tik neviesmīlīgi? Vai, tas nav labi, romane!

—   Ai nē, ai nē, nevar! — zviegdams spiedza čigānēns, ar dūrītēm atspiedies Go pret vēderu. — Nevar, ka es tev saku! Ja uzodīs, ka esmu jūs ielaidis, mani patiesi nodurs. Tu saprati?!

—   Patiesi nodurs, romane! Tāds ir tavs liktenis. Agrāk vai vēlāk — kāda starpība…

—   Ai, ja tu zinātu, ko es tev varu pateikt! — Pusaudzis aiz smiekliem vai ģība. — Ja tu zinātu, ko es tev varu parādīt! Žēl, ka te ir dāma un nav brīv lamāties!

Go devās uz mājas pusi. Es tipināju viņam pakaļ.

—    Stāvi, veci, vai es laidīšu vaļā suņus! Jūs abus saplosīs gabalos! Viņi ir tā izdresēti, ka ķeras tieši pie rīkles. Pārkož, izlok visas asinis, bet miesu pēc tam sarausta gabalos! Un nevienam nevarēs pasūdzēties — ne tu, ne tava dāma! Tu saprati?!

Čigānēns aizjoza pie būdas, nožvadzēja ķēdes, viņš kaut ko uzkliedza, un trīs vilkusuņi, drausmīgi riedami, metās pie mums. No bailēm es sastingu un spiegdama piekļāvos Go.

—                 Nebaidies! — viņš iečukstējās, cieši kļaudams mani sev klāt.

—   Suņi mani neaiztiek. Tevi ari neaiztiks.

Suņi rēja kā negudri, rūca un smilkstēja, bet turējās no mums dažu soļu attālumā.

Go atvēra durvis un iebīdīja mani smacīgā priekšnamā, kur bija tik tumšs, ka vai acī durams. Taustīdamies atradām durvis un iegājām istabā, kas man likās viscaur sarkana, kāda mēdz būt vienīgi pasakās. Pie visām sienām karājās sarkani austrumnieciski tepiķi. Grīda krāsota ķiršsarkanā krāsā un noklāta ar sarkaniem sintētikas grīdceliņiem. Istabas vidū stāvēja galds, pārklāts ar sarkana plīša galdautu. Uz tā sarkanoja stikla vāze ar sarkanām plastmasas rozēm un neļķēm. Kaktā, sarkanu spilvenu un sarkanu dūnu segu kaudzē, gluži kā princese uz zirņa, bija atlaidusies pinkaina čigāniete. Ziņkārīgi mūs noskatījusi, viņa ar visu galvu palīda zem sarkanās segas, nosviezdama zemē divus noēdušos neglītus runčus. Uz sarkanas, puķainas drēbes pārvilktas sofas, kājas iepletusi, sēdēja veca, sirma čigāniete un, pakšķinādama pīpi, skatījās tālrādi. Uz mūsu pusi viņa pat nepagrieza galvu, gluži kā laika prognoze viņai būtu vissvarīgākā lieta pasaulē.

Go ar maigu, pavēlošu kustību — tieši ar tādu pašu viņš šovakar jau bija nospiedis uz ceļiem savu PRM kāpnēs — apsēdināja mani blakus čigānietei. Viņš stāvēja, sakrustojis rokas uz krūtīm, un nopētīja milzīgu kristāla lustru, kas nokārās viņam tieši pie sejas. Čigānēns piegāja pie galda, norāva melnu pārklāju no kaudzveida priekšmeta, un būrīti iečivinājās pieci dažādkrāsas papagailīši. Pie katra soļa iedžinkstējās kāds tūkstotis kristāla pokālu, kas lielīgi bija sarindoti sekcijā.

—   Nu, romane, kur ir solītie prieki? — Go uzbrēca, ar plaukstām noplikšķinādams sev pa ciskām.

—   Tevi nu gan velns trenkā, Go! Nevari vien atrast mieru! — vecene teica, uz viņu pat nepametusi aci.

—   Neko nevar padarīt — trenkā, un viss. Viņam vajag kaut ko iepilināt rīklē, bāba Ļaļa!

Go atkrita uz sofas, apķērās vecenei un piekļāva viņu sev klāt kā jauniņu skaistuli.

—    Kopš vakardienas pilieni ir dārgāki!

Vecene uzkluburināja resnu, smirdīgu kāju Go klēpi.

—   Ja dārgāki, tad dārgāki. Nes šurpu! Un lai tava skuķe mums uzdzied!

Go izvilka žūksni naudas zīmju un nosvieda uz galda. Vecene piecēlās, lietišķi pārskaitīja naudu un teica:

—    Pietiks pilieniem, un man vēl paliks alum!

Čigānēns nogāzās uz grīdas un locījās no smiekliem, krampjaini raustīdams rokas un kājas. Skuķe visu vēroja pa caurumu sarkanajā segā. Papagailīši klaigāja. Kristāls džinkstēja. Vecene aizgāja uz blakus istabu un tūdaļ atnāca atpakaļ ar divām pudelēm — šņabi un alu. Sēkdama viņa pieliecās zem galdauta un izņēma četras slīpētās glāzes.

—   Ei, Ļaļa, — viņa uzbļāva, — kāp zemē! Tev ir jāuzdejo un jāpadzied ciemiņiem! Bet tu, šmurguli, nes šurpu ģitāru!

—    Ai, to tu negaidi!

Pusaudzis salieca knipi abu roku netīros pirkstus un, pat muti pavēris, lūrēja, kā Go salej šņabi.

Skuķe izvēlās no guļvietas. Viņai bija mugurā sarkana saplīsusi bezroku rītakleita. Viņa bija stipri kārna, bet kājas tik netīras, ka likās ievilktas tumši pelēkās zeķēs. Viņa izstaipījās tīksmi kā kaķe, pienāca pie galda, paņēma glāzi un lēnām to izdzēra visu līdz dibenam.

—   Ej un apvelc brunčus! Un tu, varde, nes ģitāru, citādi mēnesi nevarēsi uz pakaļas apsēsties!

Čigānēns, joprojām ķiķinādams, vienā paņēmienā izmeta šņabi. Abi aizvilkās uz blakus istabu un drīz jau bija atpakaļ. Skuķe — apvil

kusies pārlieku platos un pārmēram garos raibi puķainos brunčos. Pusaudzis — strinkšķinādams ar sarkanu zīda lenti izpušķotu ģitāru. Vecene iespraucinājās starp mani un Go. Ar zobiem viņa atvēra alus pudeli, bet korķi aizspļāva istabas kaktā. Kā mazai metāla pelītei tam metās pakaļ abi runči. Go atkal ielēja šņabi — sev un čigāniem. Caur pieri viņš nicinoši paskatījās uz manu neaiztikto glāzi, savējo atkal izmeta līdz dibenam un, sasitis rokas, deva zīmi, lai sāk.

Skuķe sapurināja galvu, nozibsnīja acis, tievās rokas iesprieda šaurajos gurnos un sāka dziedāt spiedzīgā balstiņā, pie katra vārda pagrozīdama plecus:

—   Aū da mbi, cydb6a! Aū pouane!

MeHHnu mbi cmepeMeuib, aū cmepexeutb!

Aū da neyūmu MHe om me6x!

Aū Heyūmu MHe, poMane!'

Go un vecene taktī sita plaukstas, čigānēns, piecirzdams kājas, mocīja ģitāru, bet es jutos kā grāfiene no visromantiskākās krievu filmas.

— Aū da cydb6a!!” — čigānskuķis vilka, melodramatiski valbīdams lielās acis.

—   K neMy MeHH npueen

Aū, nemy cunbi zopemab,

Jļa om n030pa e 3eM7ito CMompemb!

Om n030pa, om cmbīda!"'

Go pielēca kājās, izspraucās istabas vidū un, piemeties uz viena ceļgala čigānietes priekšā, iebaurojās:

' Ak likten! Ak čigān! Vai tu man uzglūni? Ak, no tevis es nevarēšu izbēgt! No tevis, čigān, es nevarēšu izbēgt!

" Ak likten!

Kur tu esi mani novedis? Ak, man nav spēka skumt un aiz kauna nodurt acis! Aiz kauna un negoda!

—   Aū da mbi, cydb6a! 3a nmo mu Menn ne maduiub? Aū, nenb3n, pOMane, Mumb iuymn,

Jļa u cydb6y cooio mčbieamb!

Aū, pOMane, čucmpo zodu ņemam!'

Go satvēra galvu rokās un uz ceļgaliem pierāpoja pie manis.

—   Mums ir laiks braukt, PRM! Mani gaida neatliekama satikša^ nās. Nu, vai izklaidējies? — Viņš izņēma man no rokām glāzi, izdzēra līdz dibenam un piecēlās. — Iesim! Es vairs nevaru kavēties ne mirkli. Paldies, romane, līdz nākamajai reizei!

Viņš izgāja, spalgi aizcirtis durvis. Teciņiem viņš skrēja pie mašīnas, suņu aprieta, es knapi tiku viņam līdzi. Pavisam tuvu žēlabaini nosvilpās vilciens. Ritmiska duna pietuvojās un attālinājās.

—   Cik vien ātri vari, tagad ved mūs uz Katedrāli! — Go pavēlēja šoferim.

Aizmugures sēdeklī atkal kuknēju viena. Laiks jau tuvojās ceturtai rīta stundai. Vainas sajūta lika man satrūkties. Par katru cenu man bija jāpiezvana mātei. Jutos tā, it kā viņa, milzīga, sniegdamās līdz debesīm, pārcilvēciski smaga, sēdētu man uz skausta un nebeidzamos, neizsīkstošos pārmetumos pakšķētu man uz sāpošā pakauša.

Mēs izkāpām pie Katedrāles. Laukums bija absolūti tukšs un balts. Torņa pulkstenis nosita līdzīgi trīs. Go nostājās man pretim, apskāva mani un jautāja:

—    Nu, PRM, ko mēs abi tagad darīsim?

—   Es nezinu… Tev vajadzēja kādu satikt. Bet man ir jāiet mājās. Mana mamma ir ļoti stingra.

—   Es jau to satiku. Vai tu negribētu uzaicināt mani ciemos?

—   Saproti, Go… Es jau teicu — mana mamma ir ļoti stingra.

—   Tev taču ir pašai sava istaba, vai ne, maziņā?

—   Jā, bet… saproti, es nevaru naktī vest tevi mājās. Jo sevišķi tevi. Vainas sajūta mani patiešām saēstu… — Es iekunkstējos un metos

' Ak likteni! Kāpēc tu mani nesaudzē? Ak čigān, nedrīkst dzīvot kā pa jokam un aizmirst par savu likteni! Ak čigān, gadi skrien ātri!

viņu skūpstīt tā, kā viņš mani bija mācījis. Taču Go atgrūda mani nost.

—    Tā tu nedari! Mums abiem taču nav uz kurieni iet. Vai lai es viens blandos pa pilsētu kā tāds gribēšanas pārņemts kentaurs un gaudoju, ka gribu sievieti? Man nevajag nevienu citu sievieti, PRM, tikai tevi… Tikai, kā liekas, tieši ar tevi man būs pamatīga noņemšanās.

Viņš pacēla no bruģa kāda nosviestu smēķa galu un aizdedzināja. Piegāju viņam klāt un atkal apskāvu.

—   Go, mēs taču varam iet uz tavu darbnīcu. Vai arī pie tevis uz mājām.

—    Darbnīca ir pilna ar cilvēkiem, bet mājās ari man ir dažs labs, kas neļauj atvest sievietes. Sevišķi tādas kā tu…

—    Ko? — es ievaidējos. — Go, es gribu tevi! Nesmēķē šo riebīgo ļuļķi! Go, es gribu tevi skūpstīt… — Es cerēju, ka viņš kā tādā brutālā seksa filmā tūdaļ paņems mani Katedrāles laukuma vidū vai arī, pavilcis mazliet nostāk, — parciņā, uz sniega, uz dubļainā bruģa, uz soliņa — četrrāpus, stāvus vai vēl kā citādi. — Go, nepamet mani tagad! Es gribu tevi…

—    Nečīksti! Es nevaru ciest čīkstīgas siēvietes! Re, kur ir taksis, aizvedīšu tevi pie mammas.

—    Lūdzu, nekāpsim šajā taksī, Go! Paliec vēl pie manis, paliec vēl vismaz pāris minūšu, lai šis taksis brauc! Go, es neesmu vainīga, ka viss iznāk tik stulbi, bet es patiešām tevi nevaru vest pie sevis uz mājām… Es patiešām neesmu vainīga…

—    Es esmu vainīgs, PRM, es nepavisam nevēlos izjaukt tavu dzīvi, bet tagad redzu, ka tā grūst.

—   Nē, Go! Nu, ko tu runā…

—    Iesim! Taksītis vēl stāv. Es aizvedīšu tevi mājās. Pie mammas. Rit no rīta es atbraukšu pakaļ. Līdzīgi desmitos. Tu būsi sakravājusi visas savas mantas. Un pateikusi mammai, ka kopš šī brīža dzīvosi pie manis. Ar mieru, PRM? Es tevi nepiespiežu. Ja ne — ne! Bet, ja tu izbīsies, mēs abi nekad vairs nesatiksimies.

Es sāku raudāt. No aukstuma es trīcēju. Mēs stāvējām apskāvušies. Katedrāles laukuma vidū. Go tēvišķīgi plikšķināja man pa muguru.

—   Man nebūs spēka to izdarīt, Go! Tu pat nevari iedomāties, kādas ir manas attiecības ar māti!

—    Reiz tomēr pienāk laiks pārkost nabas saiti. Es tevi nespiežu, es tikai piedāvāju. Iesim, mašīna gaida!

Mēs iekāpām taksometrā. Un atkal nebildām viens otram ne vārda, Viņš ne reizi mani nenoskūpstīja. Pie manas mājas Go izkāpa un teica:

—   Lai notiek, kas notikdams, PRM, ritu es atbraukšu. Līdzīgi desmitos. Saldus sapņus!

Pārvilkos mājās un raudādama iekritu gultā. Par miegu nebija ko I sapņot. Mazliet izraudājos un sāku sakravāt lietas.

Go bija taisnība, beidzot ir jāpārrauj nabas saite.

—    BEIDZOT IR JĀPĀRRAUJ NABAS SAITE, — no rīta es sacīju mātei.

Viņa sēdēja virtuvē, šķirstīja avizes, smēķēja un birdināja pelnus

ar olas dzeltenumu izsmērētā šķīvī, no kura nupat tikai bija ēdis mans patēvs, kas jau aizgājis uz darbu. Skatījos uz mātes galvu, kura ar milzumu tievu matu rullīšu matos un smagu zelta riņķu nostaipītām ausu ļipiņām bija mazlietiņ līdzīga Būdas statujai, kas sēž atspiedusies, teiksim, Nepālā vai Birmā. Mamma saraustīja debeszilā frotē rītasvārka apkakli, nodzēsa cigareti un, pagriezusies pret mani, paskatījās! tik caururbjošām acīm kā reti kad. Bija bez piecām minūtēm desmit, tūliņ bija jāierodas Go.

—   Es nesapratu, ko tu gribēji teikt. Šorīt tu slikti izskaties, Vikiņl

Māte allaž uzrunāja mani mīlināmā vārdā. Viņa aizsmēķēja otru

cigareti un, basajā kājā šūpodama nomītu čību, turpināja blenzt man acis.

—   Mamma, saproti, es esmu iemīlējusies. Es pārceļos pie viņa tūdaļ. Es domāju, ka esmu pietiekami pieaugusi un man nevajag prasīt tavu atļauju nedēļu vai mēnesi iepriekš. Viņš ir ievērojams gleznotājs,

mamma! Sestdien varēsi izlasīt manu rakstu par viņu. Es braucu prom pēc trijām minūtēm. Tikai nedusmojies un neko man nesaki.

—    Brauc! — viņa teica, balsij savādi notrīsot. — Vismaz varēji paziņot to no vakara. Tavs neizmērojamais egoisms mani allaž apstul bina. Egoisms un demagoģija ir divas lietas, ko esi mantojusi no sava nekur nederīgā tēva.

—    Mammu, nu kāpēc tu dusmojies! — es iekliedzos, kad viņa uzgrieza man muguru un nikni pāršķīra avīzes lapas.

—   Tā esi tu, kas kliedz paceltā balsī…

Nošķindēja durvju zvaniņš. Go! Es metos atvērt. Viņš, kā izskatījās, visu nakti nebija gulējis — pietūcis, uzpampušām un asiņu pielijušām acīm, stipri nobrāzis labo roku un ar dubļiem izsmērējis jakas malu. No viņa gāzās kā no pēdējā ielas plenča.

—    Labrīt, PRM! Tu redzi, cik es esmu punktuāls?! Tad ko tu esi izlēmusi? — Viņš vaļsirdīgi skatījās uz mani un smaidīja naivu zīdainīša smaidu.

—   Es braucu tev līdzi, Go!

—   Brīnišķīgi! — Viņš pagrūda mani nost un aizgāja pa gaiteni.

Atspiedusies pret sienu, māte stāvēja un smēķēja.

—   Ā, kundze, varbūt jūs varētu pacienāt mani ar cigareti?

Klusuciešot māte izņēma no rītasvārka kabatas cigarešu paciņu un

šķiltaviņas un nosvieda zemē — kā sunim kaulu. Go greizi pasmīnēja, pieliecās, visu uzlasīja un nobučoja manai mammai rītasvārka malu. Tad viņš pagriezās pret mani un, itin kā nekas nebūtu noticis, jautāja:

—   Tā, mīļā, kur tad ir tavas mantas?

Es parādīju. Pie durvīm bija nolikts čemodāns, uzblīdusi soma un rakstāmmašīna.

—    Padaudz, bērniņ!

Go iebāza manas mammas cigaretes un šķiltaviņas jakas kabatā. Stenēdams pacēla čemodānu. Uz pleca viņš uzlika somu. Ar nesamo iestrēdzis durvīs, viņš zaudēja līdzsvaru un jēli izlamājās. No kāpņu telpas pabāzis atpakaļ galvu, viņš uzsauca:

—   Ardievu, kundze! Satiksimies jūsu meitas kāzās! Es viņai būšu ne tikai labs virs vien! Es patiešām viņai būšu labs virs!

Un, stiepdams manas lietas, viņš noklumzāja lejup pa kāpnēm.

—   Nedusmojies, mamm! — es noberbelēju, asaru, kauna un vainas apziņas aizžņaugta. — Vakarā es tev piezvanīšu…

—    Liecies mierā! — viņa vienīgi sacīja.

Es paņēmu rakstāmmašīnu un aizgāju. Go jau stāvēja lejā.

—   Briesmīgi kārojas nobučot tevi, PRM, tikai negribas izlaist no zobiem cigareti. Neesmu smēķējis kādus simt gadus.

Skatījos apkārt pēc taksometra, bet veltīgi.

—    Kamdēļ tu staipies ar šo rakstāmmašīnu?

—    Es rakstīšu rakstus…

—   Ak mans Dievs, viņa rakstīšot rakstus! — Go nozviedzās. — Pasaki, kā mēs aizstiepsim šos tavus krāmus līdz manām mājām? Es dzīvoju pie Austras Vārtiem. Va-ī, kā es nevaru ciest jaunos rajonus, vai patiesi tu šeit esi nodzīvojusi visus šos divdesmit piecus gadus?

-Jā!

Slēpdamās aiz aizkariem, mana mamma skatījās pa logu.

—   Go, mana mamma skatās pa logu.

—   Lai viņa skatās! Šeit taču paveras skaista ainava, vai ne? — Viņš nosmējās tik skaļi, ka aizskanēja pat pa visu pagalmu. — Kāpēc tu vakar man tik stipri sakodi roku?

Viņš piebāza man pie sejas savus asiņainos krumšļus. Es nobučoju. Es gribēju, lai to redz mana māte.

—    Es tos neesmu sakodusi, Go! Pats kaut kur nobrāzi.

—    Man blakām pat lielākas flegmas par tevi sāk kosties.

—   Go!… — Es iekunkstējos, smakdama no asarām.

Tad pagalmā iebrauca melna kariete, iejūgta ābolainu zirgu pārjūgā.

—    Es tevi pārvedīšu kā princis princesi, PRM!

Go salika manas lietas karietē. Es pamāju mātei, kas vairs neslapstījās aiz aizkariem. Pie logiem pieplakuši kaimiņi lūrēja, kā Go, pa

ņēmis mani uz rokām, nes uz karieti. Man šķita, ka vēl laimīgāka sieviete vairs nevar būt.

—    Beidzot es tevi nobučošu! — Go nočukstēja, kad kariete izripoja no pagalma.

—    Kur tu ņēmi šo karieti?

—    Tā ir mans īpašums. Es piederu pie senas un slepenas karaļu dzimtas. Tagad tu būsi karaliene, PRM! Go PRM karaliene.

Mūsu brauciens līdz pat Austras Vārtiem bija viens vienīgs garš skūpsts.

Mēs iegājām pamazā pagalmā. No jumtiem pilēja atkušņa palāses, tamdēļ tas bija pilns visdīvainākās skanoņas. Kāpdama pa šaurām kāpnēm, es minēju, kāds gan būs Go, bet tagad jau arī mans miteklis.

Go ilgi slēdza vaļā durvis. Iegāju tumšā priekšistabā, un nezin kāpēc mani sāka kratīt drebuļi. Go ieslēdza gaismu. Tieši mums pretim slējās milzīgs spogulis ar kokā grieztu rāmi.

—   Viens otram blakus mēs gluži labi izskatāmies, vai ne, PRM? — viņš jautāja un paņēma mani pie rokas, itin kā mēs dejotu menuetu. — Iesim, es tev parādīšu savu alu. Tajā allaž ir puskrēsla. Visi logi pavērsti uz tumšu un dziļu kā aka pagalmu.

Pareizticīgo Svētā Gara baznīcā sāka skanēt zvani.

—    Tu varēsi justies kā klosterī, PRM!

Go bija divas plašas istabas ar ļoti augstiem griestiem. Mijkrēslī no lakojuma un apzeltījuma spīdošās antikvārās mēbeles, prāvi iestikloti grāmatu skapji, čīkstošs parkets un putekļu smarža vairāk atgādināja veca zinātnieka nekā bohēmiska mākslinieka dzīvokli.

—    To visu es mantoju no savas vecmāmiņas… — Go sacīja un uz vecā patafona uzlika Baha plati.

—    Kāpēc šeit nav nevienas tavas gleznas?

—    Ko gan tās te darītu? Es arī pats šajās mājās reti esmu. Iesim uz virtuvi! Man liekas, mums ir laiks uzkost.

Virtuves grīda bija izklāta ar melnām un baltām flīzītēm kā Vermēra gleznā.

—    Pasēdi, kamēr es nomazgāšos, jo jūtos kā no miskastes izvilkts.

—    Es varu pasaimniekot!

—   Uzgaidi, karaliene, šodien šeit saimnieks esmu es… — Go teica un ielēja man pokālā aukstu sarkanvīnu. — Es tūdaļ būšu atpakaļ pie tevis.

Sēdēju melnajā klubkrēslā ar kokā grieztu atzveltni un, aiz laimes reibdama, dzēru sarkanvīnu. Skanēja zvani, plūda Baha prelīdes melodija, vannā lija ūdens, Go skaļi dziedāja: “Meitenes sirsniņa”… — aiz loga čabēja pēkšņi uznākušā lietus lāses. Pie virtuves sienas bija sakārts kāds simts Monas Lizas reprodukciju: dažādā lielumā, dažādās krāsās, kā liekas, pat dažādi skatošas un smaidošas.

Drīz atgriezās Go. Viņš likās atjaunojies, spirgts un možs. Mugurā viņam bija plats balts krekls un melnas velveta bikses. Viņš ielēja vīnu arī sev. Mēs saskandinājām kristāla pokālus. Es jutos kā pasakā.

—   Piedod, PRM, man ir tikai lasis, siers un olīvas. Brokastu olu kulteņa laiks mums vēl nav pienācis, vai ne?

—   Ai Go, man tā garšo olīvas, sarkanvīns un lasis! Kur tu to visu ņēmi?

—   Es jau teicu, ka esmu karalis. Kariete tevi vēl nav pārliecinājusi? Un tu esi karaliene. Es izpildu visas tavas vēlēšanās: čigāni, vīns, lasis, olīvas! Ko tu vēl vēlēsies, PRM?

—    Tevi, Go!

Es apsēdos viņam klēpī. Atkal saskandinājām pokālus.

—    Ak, SaskijaL. Ņemšu un uzgleznošu autoportretu ar tevi klēpī.

Go skatījās uz mani, bet piepeši pavērsa skatienu uz kaut ko man

aiz muguras. Es redzēju, kā pārvēršas viņa acu izteiksme.

—    Ko tu par viņu domā, PRM?

Nezin kāpēc satrūkos un pagriezos atpakaļ.

—    Par ko, Go?

—    Monu Lizu, Džokondu… — Go acis savādi iemirdzējās.

—   Taisni šausmas, cik atšķirīgas reprodukcijas! Kādreiz derētu paskatīties uz oriģinālu.

—    Bet vai tu zini, kur tas atrodas?

—    Luvrā…

—    Kurš tev teica, ka tas ir oriģināls?

—   Go, visi to zina!

—    Un ko vēl visi zina?

—    Kaut vai to, ka, pozēdama Leonardo, pilnīgi iespējams, viņa ir bijusi stāvoklī. Vai arī slimojusi ar sifilisu, dzērusi zāles, no kurām nomelnē zobi, ka viņa emalju ir jau nograuzusi, tāpēc tik savādi smaida. Varbūt tas ir da Vinči autoportrets, viņa spoguļattēls, ģēnija savdabīga Anima. Dalī vai kāds cits no viņa sirreālistiskās kompānijas Monai Lizai ir piezīmējis ūsas…

—   Tava nabaga galviņa ir pilna ar visādiem draņķiem, — paijādams mani kā tādu kaķi, Go teica. — Vai tev ir gadījies dzirdēt, ka Mona Liza ir sātans?!

Man pārskrēja šermuļi. Go lēca kājās. Vīns no mana pokāla izšļakstījās pāri malām.

—    Leonardo bija noslēdzis derības ar velnu. Melnais mēness viņa horoskopā visu nodod! — Go pielēca kājās un norāva no sienas vienu reprodukciju. — Tu tikai paskaties uz šo seju, acīm, smaidu un, galu galā — uz rokām. Sātans, dzīvs sātans, kurš pat nemēģina kaut kā nomaskēties. Paskaties uz šo figūru un ainavu tai aiz muguras. Leonards lieliski orientējās proporcijās un perspektīvā. Viņš nevarēja kļūdīties — šī sieviete ir milzene, ap desmit metru augumā. Viņa sēž kaut kur ļoti augstu vai patiešām lidinās gaisā. Kalni, ceļi un ūdeņi ir gleznoti kā no putna lidojuma. Un ko nozīmē noslēpumainais spīdums pie apvāršņa? Vai tu vari pateikt, kurā diennakts laikā tas ir, PRM?

Ar riebumu kā glumu rāpuli Go nosvieda reprodukciju uz grīdas.

—    Go, man ir baigi! — šermuļu kratīta, es iečukstējos.

Go pieliecās un noskūpstīja mani uz pieres.

—   Piedod, PRM, bet man ir jāiet! Pakavējies viena. Pieradinies pie mājām! Drīz es būšu atpakaļ.

Viņš aizskrēja teciņiem, it kā varētu nokavēt vilcienu.

Virtuves kaktā stāvēja šūpuļkrēsls. Es atsēdos tajā. Šūpodamās es dzēru vīnu, ēdu lasi, sieru un olīvas. Es centos neskatīties uz vairākiem desmitiem Monu Lizu, kas karājās pie sienas. Turpretim tā, kuru

Go bija nometis uz grīdas, pievilka manu skatienu kā magnēts. Es pacēlu un, jo ilgāk nolūkojos noslēpumainajā sejā, jo man kļuva baismīgāk. Šķita, ka sātans izlīdīs no atklātnes kā džins no pudeles un visā savā milzīgajā augumā, ar galvu atspiezdamies griestos, nostāsies manā priekšā.

Es jutos kā murgainos sapņos. Ar varu piespiedu sevi piecelties, sagrābu pudeli un, gluži kā snaiperu apšaudīta, drāzos uz vannasistabu. Es aizkrampēju durvis, apsēdos uz grīdas un ar zināmu atvieglojumu atvilku elpu. Jau bērnībā no visām bailēm es biju slēpusies vannasistabā. Šeit bija silts. No krāna ritmiski pakšķēja ūdens. Es ieslēdzu gaismu. Es paskatījos visapkārt. Es aplūkoju Go tualetes piederumus. Viss atradās pedantiskā kārtībā. Es nespēju noticēt, ka vientuļš vīrietis var uzturēt šādu kārtību. Šeit vajadzēja ciemoties kādai sievietei. Daudzām sievietēm! Es iedzēru malku vīna. Pati nepamanīju, ka biju iesnaudusies. Es nogulēju kādas piecas stundas, bet, kad pamodos, Go vēl nebija atgriezies.

Es izslīdēju gaitenī. Pareizticīgo baznīcā atkal skanēja zvani. Istabas bija tumšas. Es staigāju starp svešiem priekšmetiem, cenzdamās nedomāt par Monu Lizu. Es šķirstīju brīnišķīgus albumus: Džoto, Fra Andželiko, Botičelli, Zurbaranu, EI Grēko, Vermēru, Delatūru, Van Eiku, Boshu, Brēgelu, Bleiku, Rodēnu, Van Gogu, Gogēnu un Delvo, klausījos Bahu, Vivaldi, gregoriāņu korāļus, Pergolēzi, Mocartu un Mesiānu, lasīju Eliotu, Trāklu, Bodlēru, Rilki un Rembo, klausījos Ellu Ficdžeraldi, Mahāliju Džeksoni, Dženisu Džoplinu un Džimmiju Morisonu… Mana galvenā nakts Go mājās ritēja bez viņa.

Līdzīgi vienos es izņēmu no čemodāna naktsveļu. Es apgūlos platā gultā un baltos palagos, kas smaržoja pēc spodrības un svaiguma. Pusdivos es sāku raudāt. Divos atcerējos, ka tā arī neesmu piezvanījusi mātei. Go mājās nebija tālruņa, bet sirdsapziņa mani grauza līdz trijiem. Beidzot pielavījās bailes. Es pārvilku segu pār galvu, lai man nebūtu jāredz Mona Liza, kas stāvēja pie gultas un smaidīja. Go atgriezās pusčetros. Viņš ilgi grabinājās pa virtuvi, gluži kā uzkurinādams manī aizvainojumu un trakas dusmas. Kad galu galā viņš ienāca istabā,

biju cieši apņēmusies nelaist viņu sev klāt. Bet Go izturējās tā, itin kā būtu izgājis uz pusstundu. Rokas izstiepis, viņš nāca pie manis. Es stāvēju gultā, plati iepletusi kājas, un brēcu.

—   Neuzdrošinies šonakt man skarties klāt! Es negribu, negribu, negribu tevi! Kurš tev ir devis tādas tiesības mani spīdzināt?! Es negribu tevi, tu dzirdi, es negribu!… — es iespiedzos, no gultas lēkdama uz istabas kaktu.

—   Šim kreklam tu ļoti skaisti spīdi cauri. Tomēr labāk, lai tā nebūtu nemaz, — viņš teica, nākdams man klāt un vainīgi smaidīdams.

—   Neuzdrošinies ne pirkstu man piedurt! Es negribu, negribu, negribu tevi!.. — es šļupstēju, jau reibdama no Go dzīvnieciskās smaržas.

—   Pirkstu es neduršu tev klāt! — viņš sacīja, ar vēderu piespiezdamies pie mana vēdera. — Bet to, vai tu gribi vai negribi, nepavisam nav grūti pārbaudīt. Jāpaceļ tikai šis liegais batists un jāpaskatās, vai viena vietiņa nav jau slapja. Tomēr iztiksim bez eksperimentiem. Nāc, es tev kaut ko parādīšu!

Nesakarīgi purpinādama, es aizvilkos viņam līdzi uz virtuvi. Uz galda balta stikla vāzē mirdzēja prāvs zaļganu orhideju zars.

—   Tas ir tev, PRM! Vai tev patīk?

Go triumfēdams smaidīja, itin kā šo brīnišķīgo puķi būtu radījis viņš pats.

—    Ai Go, kāds skaistums! — kļaudamās viņam klāt, es iečukstējos. — Bet orhidejas ir necilvēciski dārgas…

—   Dārgā, kad es beidzot izdzīšu no tavas galviņas šīs plebejiskās nopūtas? Es nolēmu, ka tu pratīsi novērtēt arī orhidejas, ja jau tev bija patikuši čigāni.

—   Go, es mīlu tevi, es gribu tevi, man vienai bija tik šausmīgi skumji!

Es raudāju, basām kājām plakšķinādama viņam līdzi atpakaļ uz guļamistabu.

—    Laid, es tev novilkšu šo kreklu!

Es pacēlu rokas.

Mēs apgūlāmies. Trīsēdama pie visām miesām, es piekļāvos Go, bet viņš teica:

—   Paguli mierīgi, PRM! Ļauj man atpūsties! Es kādu pusstundiņu nosnaudīšos. Pašlaik man nav nekā daudz, ar ko tevi iepriecināt!

Viņš aizgriezās no manis un sarāvās čokurā kā zīdainis. Man vienīgi atlika skumīgi iegrozīties viņa auguma līkumos: ar lieliem pieglausties pie viņa lieliem, ar ceļgaliem — pie pacelēm, ar ciskām — pie ciskām, ar vēderu — pie viņa sēžamvietas, ar krūtīm — pie muguras, bet galvu atspiest viņam starp lāpstiņām.

—   Go, bet no tevis cērtas degunā kādas citas sievietes lētais odekolons…

Viņš klusēja.

—   Go…

—    Neesi greizsirdīga, PRM, neesi greizsirdīga! Es jau teicu: tu esi mana Pēdējā Rūgtā Mīlestība. Tu esi karaliene. Vai maz iespējams būt par ko vairāk…

Viņš sāka vienmērīgi un dziļi elpot.

Es nevarēju iemigt. Es domāju par mammu. Gribēju modināt Go un vismaz daļu no savas vainas uzvelt viņa pleciem. Taču piepeši Go iejautājās tādā balsī, itin kā pat nebūtu bijis aizsnaudies:

—   PRM, vai tev nešķiet, ka istabas viņā stūri — pie loga — kāds stāv, skatās uz mums un smīn?

—   Go, nerunā tā, jo man būs bail.

—   Kāds ļoti liels, ar galvu atspiedies griestos, rokas sakrampējis zem krūtīm, garās, tumšās drēbēs, gluži kā milzīga sieviete, tomēr ne…

Man uzmetās zosāda. Es satvēru Go roku un spēcīgi iekniebu.

—   Go, nekādas Džokondas tur nav, kāpēc tu mani baidi?!

—   Ak, PRM, nevajag sevi mānīt! Ir, patiešām ir! Tur stāv sātans skatās uz mums un smīn.

—   Nerunā vairs par to, Go, es lūgšus lūdzu! Visu dienu es baiļojos. No bailēm nezināju, kur dēties. Es tupēju, ieslēgusies vannasistabā.

—   Tad arī tu esi nojautusi, ka viņš atrodas šajā mājā?

—   Glāb mani, dari kaut ko, Go, jo citādi es no šausmām zaudēšu prātu!

Es sāku činkstēt, mēģinādama pagriezt uz savu pusi viņa lielo, smago ķermeni.

Mēs sākām mīlēties tā, itin kā mūs patiešām novērotu sātans, itin kā mēs būtu nāvei nolemti, itin kā šī būtu mūsu pēdējā nakts pirms eksekūcijas un jau pirms gaismas svidas mums abiem lemts iegāzties ellē. Mēs mirām un augšāmcēlāmies no miroņiem, mēs mirām un augšāmcēlāmies tādēļ, lai nomirtu atkal.

No rīta mūs pamodināja Svētā Gara klostera zvani. Brokastis mums bija vien daži gabaliņi apkaltuša siera un trīs olīvas, kurās brālīgi dalījāmies. Šķita, ka orhideja izplata glāsainu zaļu gaismu.

—    PRM, vai tu ievēroji, ka mēs viņu esam uzvarējuši?!

—    Ko, Go?

—   Monu Lizu!

Viņš sazvērnieciski pamirkšķināja man ar aci.

—    Mēs esam uzvarējuši ari vēl ko citu, Go…

—    Es mirstu aiz ziņkārības! Ko, PRM?

—    Manu mammu!

—   Mammu? — Viņš apskāva mani un iečukstējās: — Pastāsti nu, pastāsti!…

—   Go, tu pats teici, ka ir pienācis laiks pārgriezt nabas saiti. Tagad tu redzi — beidzot tā ir pārgriezta! Zini, mūsu mājā dzīvo viens savādnieks. Astoņpadsmit gadu resnulis. Runādams viņš ik pa brīdim sašņakstina zobus. It kā atkozdams. — Es parādīju, kā resnulis to dara.

—    Bet, iedams pa durvīm, viņš allaž airējas ar rokām. Gluži kā pavērdams priekškaru. Vai arī līzdams dziļā alā. Viņu, nabadziņu, iespundēja trakomājā. Vai tu zini, ko ārsti bija teikuši viņa mammai?

—    Varu iedomāties…

Go piezīdās man pie kakla ilgā skūpstā. Saņēmusi aiz matiem viņa galvu, es atgrūdu nost.

—   Izbeidz, man paliks zilums! Neko tu nevari iedomāties! Ārsti bija teikuši, ka viņš, bēdubrālis, zemapziņā vēl līdz šim neesot izlīdis no mātes miesām. Tu vari iedomāties?! Šī plivināšanās ar rokām esot cenšanās beidzot izirties dienas gaismā. Bet zobu šņakstināšana — kāre pārkost nabas saiti…

—   Šim nelaimes putnam ir pagadījušies ļoti vērīgi ārsti, — Go noburkšķēja un piezīdās manam kaklam pretējā pusē.

—   Klausies, es neesmu pateikusi pašu galveno! Man šķiet, ka es, tāpat kā šis resnulis, līdz šim laikam vēl nebiju izkūņojusies no mātes miesām…

—   Neesmu pamanījis, ka tu būtu šņakstinājusi zobus vai kaut kā aizdomīgi plātījusies ar rokām!

Go aizsmēķēja.

—   Nu nē! Protams, nē! Ar mani bija citādi. Katru reizi, kad māte man pārmeta, pavēlēja, piespieda, aizliedza, varmācīgi uzspieda savu gribu un brēca, kad viņas nomācošais smagums kļuva taisni nepanesams, es ilgojos tikai vienu — pārgriezt vēnas. Tu saproti? Nevis padarīt galu, bet izdarīt tieši šādu kustību… Pārgriezt, pārkost, pārcirst… Zemapziņa raidīja signālus nevis par vēnām, bet par nabas saiti, turpretim apziņa visu pārveidoja…

—    Mans Dievs! — celdamies kājās, Go iesaucās. — Kā izskatās, manās mājās iet bojā psihoanalīzes ģēnijs. Jaunā Sigesmunde Freida! Lūdzu piedošanu: Go PRM! Vai šajā sakarā tu nevēlētos iedzert šampanieti?

—    Vēlētos gan. Tikai es vēl neesmu visu izstāstījusi.

—   Tas vēl nav viss? Pirmajā acu uzmetienā tu nelikies tik pļāpīga, — Go runāja, meditējošu skatienu noraudzīdamies uz atvērto ledusskapi. — Nav nekā garlaicīgāka par to cilvēku pārgudrībām, kas interesējas par psiholoģiju vai psihoanalīzi. Man ir jāapbēdina tevi, dārgā — šampanieša nav!

—   Lai nu paliek! Izdzersim citu reizi. Paklausies, kas ar mani šonakt notika! Līdz tavai pārnākšanai mani drausmīgi grauza sirdsapziņa…

—    Mātes dēļ?

—   Nu jā. Bet, kad mēs apgūlāmies, vainas sajūta pārvērtās gandrīz fiziskās sāpēs…

—    Un atkal — mātes dēļ?

—   Jā! Bet, kad mēs abi sākām mīlēties… Nu, kad mēs sākām mīlēties, es gribēju kliegt tā, lai balss izlaužas cauri visai pilsētai, uz

rauj manu māti no miega un padara kurlu… Es gribēju kliegt; “Redzi, mamm, šī mūsu kaisle, mūsu mīla — tā nekad nepiederēs tev, nepakļausies ne tavai kontrolei, ne lūgumiem, ne asarām, ne pavēlēm, ne prasībām! Skaties, ja gribi, kā mēs abi mīlējāmies, un aiz nenovīdības vari griezt zobus, kost sev elkonī, spārdīties, spļaudīties un smilkstēt! Jo tevi neviens nekad tā nav mīlējis!!!”

—    Kā tu to zini? — izņemdams no ledusskapja šampanieša pudeli, Go mani pārtrauca.

—   Es gribēju kliegt: “Mamm, tu tikai paskaties — tas, kas izārda tavu puritānisko pārliecību, manī izraisa vissaldāko ekstāzi, pašu saldāko ekstāzi, pašu, pašu saldāko ekstāzi… Nu, tu tikai paskaties, divi ķermeņi, kas valstās svētlaimē, — tie vairs nav tavā varā, tie nav pat Dieva varā, viņi nav neviena varā, viņi ir tikai mīlas varā…”

—   Man nemaz nelikās, ka tava māte ir tik briesmīga puritāne. Kāpēc tu esi tik sliktos uzskatos par viņas seksuālo pieredzi? Turklāt mēs neesam izdarījuši neko tādu, kas varētu īpaši šokēt…

Go uzlika galdā šampanieti un divus pokālus.

—   Viņai ir vāja sirds. Un viņai ārkārtīgi patīk allaž man atgādināt: “Es nomiršu. Interesanti, kā tu jutīsies, kad es miršu?!” Šis arguments mani atbruņo. Tas ir sirdsapziņas ēdu un vainas sajūtas dzīres. Bet šonakt es kāroju saukt: “Mamma, es arī miršu! Mums ir pilnīgi vienādas tiesības! Arī es nedzīvošu mūžīgi! Šī mana dzīve ir vienīgā, tad kāpēc tu iepleties pār to kā melns posta mākonis! Laid man brīvi elpot! Paskaties uz mani šajā brīdī, uz mani, kas ir kaisles pārņemta, kad šis vīrietis norauj man nost visus tavus uzliktos pinekļus, saites, apkalumus, važas, apsējus un virves, kā beidzot es ienirstu pilnīgā, absolūtā brīvībā!”

Go izšāva šampanieti.

Decembra vidū mēs patiešām salaulājāmies. Go joprojām bija milzumdaudz — tā man likās — citu sieviešu. Uz manām pašām, vishistēriskākajām scēnām viņš atbildēja ar vienu teikumu:

—   Toties karaliene esi tu, PRM!

Jaungadu sagaidīju bez Go dīvainā, bet man jau ierastā sabiedrībā: Džoto, Fra Andželiko, Botičelli, Zurbarans, EI Grēko, Vermērs,

Delatūrs, Van Eiks, Boshs, Brēgels, Bleiks, Rodēns, Van Gogs, Gogēns, Delvo… Bahs, Mocarts, Mesiāns, Pergolēzi… Eliots, Trākls, Bodlērs, Rilke, Rembo… Ella Ficdžeralde, Mahālija Džeksone, Dženisa Džoplina, Džimmijs Morisons…

Svētā Gara klosteri skanēja zvani. Lija.

Aprīlī Go pirmo reizi nokļuva trakomājā. Atro palīdzību bija izsaukuši darbnīcas kaimiņi. Visu dienu viņi bija dzirdējuši, ka Go kaut ko grūstījis, lauzījis, kapājis un dauzījis, laiku pa laikam šaušalīgi ierēkdamies. Kad pa virtuves logiem sākuši gāzties dūmi, kaimiņi izcēluši durvis un metušies iekšā. Go puskails stāvējis izdemolētās istabas vidū. Grīdas piebērtas ar pudeļu stikliem. Sienas ņirbējušas treknos, spīdīgos eļļas krāsu traipos. No salauztajiem ķīļrāmjiem, rāmjiem, sagraizītām gleznām un saplosītiem audekliem pie loga sakrauts prāvs ugunskurs. Kāri čāpstinādama, liesma jau laizījusi grīdas un sienas. Par laimi, Go nebija ienākusi galvā doma iešļākt ugunī šķīdinātāju. Ieraudzījis cilvēkus, viņš sažņaudzis katrā rokā pa griezīgai pudeļu suķei un baurojis kaut ko nesaprotamu. Man pateica, ka viņš esot aizvests trakokreklā.

Kad aizgāju uz darbnīcu, es nezināju, no kura gala lai ķeras klāt. Siena pie loga un griesti bija galīgi melni. Uz stiklu pilnās grīdas mētājās divi sarkani ugunsdzēšamie aparāti. Biju tik stipri satriekta, ka tikai pēc krietnas pusstundas ieraudzīju pret sienu pagrieztu gleznu — vienīgo, kuru Go bija atstājis neiznīcinātu. Tas bija milzīgs audekls: metru platumā un kādus trīs augstumā. Ķīļrāmja augšējā mala atbalstījās pret griestiem un skrāpēja apmetumu, kad mēģināju gleznu pakustināt. Istabā valdīja bieza, sarkanīga nokrēsla. Es ieslēdzu visas gaismas. Es gribēju apskatīt gleznu. Ar lielām grūtībām atbalstīju Go pēdējo darbu pret istabas gala sienu. Es nostājos pie loga. Tā bija Džokonda. Uzgleznota visā augumā. Kosmiskās milzenes ēna krita pār ainavu, kas uzdvesa metafiziskas ilgas. Atgāzusi galvu, juzdama, ka man saļogās kājas, es skatījos uz noslēpumaini smaidošo Monas Lizas seju. Acis viņai bija dzeltenas.

Jaunās Viļņas psihiatriskajā slimnīcā Go paturēja līdz pat jūnija vidum. Man šķita, ka ikviena šeit pavadītā nedēļa plēšus izplēš daļiņu

no viņa paša. Es iztēlojos Go kā mežu, kurā katru trakomājas dienu un nakti tiek nocirsts pa kokam.

Bet ārsti man skaidroja par sistēmiskās interpretācijas murgiem, kas raksturīgi paranojas sindromam. Viņi teica, ka es neesot laikus pamanījusi disimulāciju — sava vīra slēptos murgus, jo, ja es būtu bijusi pietiekami vērīga, man būtu vajadzējis griezties pie psihiatriem jau pirmajā mūsu pazīšanās vakarā, kad kāpnēs pie savas darbnīcas Go bija izdzirdējis balsi: “Sūtnis ir jau ceļā!”

Pēc nedēļas ārsts ar bezkrāsainu, nepavisam prātā nepaliekošu seju man paskaidroja, ka viņi mazliet esot kļūdījušies diagnozē: tas esot nevis paranojas, bet halucināciju paranojas sindroms.

—   Vai tas ir sliktāk vai labāk? — es apvaicājos, valdīdama kaklā iestrēgušās raudas.

—    Cienītā, — ārsts atkrekšķējās, — es esmu speciālists un nevaru jums skaidri atbildēt. Par to ir sarakstīts milzumdaudz grāmatu. Kandinska-Klerambo sindroms un tā tālāk…

—   Vai tā nav šizofrēnija? — es nošļupstēju, jo biju pārliecināta, ka šī ir briesmīgākā no visām slimībām, ar kādām vien cilvēks var sasirgt.

—   Ak Jēzu, Jēzu! — kabatlakatā slaucīdams brilles, noburkšķēja bezsejis un paskatījās uz mani tā, itin kā es būtu pajautājusi, vai tā ir taisnīlia, ka bērnus neatnes stārķis…

Veselu mēnesi man neļāva ar Go pat redzēties. Kad galu galā maija beigās satikāmies slimnīcas dārziņā starp ziedošām ābelēm un ķērkstošām vārnām dzelteno cūkpieņu dūkoņā, es nevarēju ieraudzīt savā vīrā nekādus baismīgus simptomus. Viņš bija kļuvis vienīgi briesmīgi resns, knapi satilpdams apspūrušajā valsts pidžamā un nemazgātajā olīvkrāsas virssvārcl. Viņš kustējās kūtri. Runāja kā nupat no miega izcelts.

Pateicoties uzticamam Go draugam, visu vasaru pavadījām pie jūras, tālu no cilvēkiem. Mazā, romantiskā zvejnieku mājiņa stāvēja kāpās. Vētras laikā viļņi laizīja tās koka pakāpienus.

Pēkšņā Go slimība likās kā murgs, kuru abi esam nosapņojuši, taču reizē ari esam atmodušies. Patiesu, visaptverošu, bezrūpīgu mieru mums vairs nebija lemts izbaudīt. Ļaunas nojausmas klājās pār mūsu

gultu un kvēli zaudējušajiem glāstiem kā Damokla zobens. Slimība zagās nopakaļ vienmēr un visur — kā kluss, stūrgalvīgs un nepārliecināms maniaks.

Es jutos tā, itin kā par mana vira galvu būtu izsolīta vairāku miljonu prēmija; itin kā pār to pastāvīgi kristu vendetas asiņainā ēna un katru ritu mēs saņemtu mafijas piesūtītas beigtas zivis melnos, ar sarkanu samtu izoderētos flautas futrāļos; gluži kā Go būtu kāds Salmons Rušdijs, kuram musulmaņi piesprieduši fatvu — mūžīgā kara pastāvīgā spriedze nenomāca mani vienu. Arī Go zināja, ka vājprāts viņam var uzklupt jebkuru mirkli — sapnī, klusā vakara nokrēslī vai rīta pastaigās, kad viņš, tīksminādamies par vienatni, gāja gar pašu ūdens malu, bet es kā atdalījusies ēna slīdēju pa kāpām vai ar prāvu senlaiku tuteni griezu rikās maizi…

Tieši no maizes naža itin viss atsākās otro reizi. Nē, Go nedūra nost cilvēkus, nē, bet… kaķus. Sātana īstenos dzeltenacu sūtņus. Reiz, pārnākusi no darba, es atradu uz vermēriskās virtuves grīdas sarindotus trīspadsmit ķermenīšus ar uzšķērstu vēderu. Aiz asinīm nevarēja ieraudzīt melnās un baltās flīzītes. Oda pēc baldriāna pilieniem. Go sēdēja šūpuļkrēslā, smēķēja un triumfējoši smaidīja.

—   Tu redzēsi, PRM, es viņu uzvarēšu! Es atpestīšu pasauli no sātana! Un tad, PRM, tu būsi nevis parasta karaliene, bet gan pasaules valdniece…

Šajā pašā mirklī mani uzradās kaut kādi drošinātāji. Nokrita varens priekškars. Es ne kliedzu, ne raudāju, ne trīcēju. Pēc dažām dienām es šūpojos tajā pašā krēslā. Nospodrinātā šaha grīda ne ar ko neatsauca atmiņā trīspadsmit uzšķērstus kaķus. Uz svaigi pārkrāsotās sienas divi simti Džokondu nebija atstājušas nekādas pēdas.

Ārsti mums ieteica mainīt dzīvokli, lai ne zvanu skaņas, ne kādas citas atmiņas neuzbudinātu Go apziņu, kas tagad bija jutīga kā zīdainis ar noplaucētu ādu. Go draugiem palīdzot, es pavēli izpildīju. Bet mūsu jaunajā mājvietā ar logiem uz Nēres krastmalu Go iegriezās reti. Viņa vieta jau bija TUR — pēc mīzaliem un neiroleptiķu izgarojumiem smirdošajās palātās, garajos, tumšajos gaiteņos, kuros dur

vis ir bez rokturiem, tērauda pinumos ietītajās kāpnēs un senajā, ar augstiem mūriem no pasaules nošķirtajā dārzā.

Kādu rītu, kad Go, iebridis nenopļautas pļavas vidū, uzrunāja nodzīto trakomājas kleperi, pie viņa piegāja priesteris. Tēvs Pauls. Viņi tūdaļ atrada kopīgu valodu: par to, kā Baranausks mēģinājis aprēķināt elles tilpumu; ko nozīmē Svētā Augustīna apgalvojums, ka Dieva varai nav sākuma, bet Dieva mūžīgums nepazīst laiku; ko Dievs darījis pirms pasaules radīšanas; ar ko izcēlusies ķecerīgā adamītu sekta, kurai pieslējies Hieronīms Boshs; vai patiesi Visumā izkaisītās mūsu grēku daļiņas ir nesaskaitāmas, par ko tik stipri sūkstījies Narekas Gregors…

Galu galā pienāca arī tas brīdis, kad pelēksejas psihiatrs smalkjūtīgi paspieda man elkoni un tonī, kādā paziņo par vistuvākā cilvēka nāvi, pateica, ka būtu prātīgi, nē, ka par visu visprātīgākais būtu šķirties no Go. Esmu jauna, skaista, valdzinoša, man viss vēl priekšā, tāpēc ziedoties nedziedināmam psihiskam slimniekam — bezjēdzīgi. Diemžēl viņa slimība tikai progresēšot. Bet tāda sieviete kā es…

—   Nē! — es pārtraucu ārstu. — Nekādā gadījumā — nē! Mani pierunāt ir bezcerīgi. Es nepametīšu Go. Es izturēšu.

To teikdama, caur biezajiem logu pinumiem es skatījos uz monotoni pakšķošo septembra lietu. Es pat nebiju pamanījusi, ka pagājusi otrā vasara, kopš mēs ar Go vairs nebijām braukuši pie jūras…

Kabinetā mēs atradāmies trijatā — es, bezsejas psihiatrs un priesteris Pauls. Es pagriezos atpakaļ. Gluži kā lobotomijas operācijas laikā priesteris bija iedzēlis neizturami asu skatienu man pierē. Viņš pienāca man klāt un ļoti, ļoti klusi bilda:

—    ja atļausiet, es jums palīdzēšu izturēt…

—    ES JUMS PALĪDZĒŠU IZTURĒT…

Vai viņš saprata, ko runā?! Tas nav svarīgi, tagad jau tas vairs nav svarīgi.

Tēvs Pauls pārliecināja mani un, galvenais, ārstus, ka mājās Go jutīsies labāk. Grūtāk bija pierunāt pašu Go, jo trakomāja viņam jau

likās kā milzīgs skābekļa balons cilvēkam, kuru pastāvīgi nomoka aizdusas lēkmes.

Tikai mājās es ievēroju, cik baismīgi Go ir pārvērties. Slimnīcā es uz viņu biju skatījusies gluži kā caur tādu miglu.

Go tik tikko vairs varēja iespraucināt uzblīdušo, saļurkušo, grūti vadāmo un pašam jau svešu kļuvušo miesu savā vecajā šūpuļkrēslā. Grāmata, ko viņš paņēma rokās gluži kā rituāla priekšmetu, tūdaļ pat izslīdēja no trīcošajām rokām, un Go, pavēris bezzobu muti, vienā mirklī iesnaudās. Pelēkais psihiatrs apgalvoja, ka mans vīrs esot izsitis visus priekšzobus, kad reiz, zaudējis samaņu, nokritis pa kāpnēm. Man bija citāds — savs viedoklis, lai gan biju redzējusi psihiatriskās klīnikas sanitārus: viņi nebija līdzīgi koncentrācijas nometnes uzraugiem. Gogēniski smailā Go bārdiņa bija pārvērtusies par zilganu apmatojumu, kas nosedza visu izmocīto seju; primitīvistu gleznās tā parasti tiek gleznoti vājprātīgie.

Par tēva Paula pirmo pienākumu kļuva bārdas skūšana manam vīram. Go trīsošajās rokās dot jebkādu asu priekšmetu bija stingri aizliegts. Bet es baidījos no skūšanas procedūras, lai, tīšām vai netīšām Go sagrozoties, piepeši neatgadītos tas, par ko — man jāatzīstas — es iedomājos aizvien biežāk nekā par atpestīšanu mums abiem.

Tēvs Pauls ieradās pie mums divas reizes nedēļā — pirmdienās un ceturtdienās. Vispirms viņš noskuva Go. Pēc tam mēs visi trīs devāmies pastaigāties. Visbiežāk priesteris savā mašīnā mūs aizveda uz kādu vietu ārpus pilsētas. Beigās mēs atgriezāmies mājās ieturēt pusdienas. Es rosījos ap katliem vai arī kurnēju pie galda kā mierīgs un rāms vergs. Bet Go sarunājās ar priesteri. Vielas sarunām viņiem nekad netrūka: ja laiks ir doma, vai tas ir jātur tukšs vai jāpiepilda ar domām par esību? Vai mūsu miesas augšāmcelsies, līdz ar savu matēriju un tās formu? Ja dvēselei netraucētu tās tuvīgūms ar miesu, vai tai izdotos savienoties ar garīgo substanci, vai pilnīga savienošanās ir iespējama, kamēr nav apslāpēti visi fiziskie spēki? Vai visi ļaunumi ir negācijas? Vai patiešām, ja ir kaut kas, kas pārvietojas laikā, tam kaut kam obligāti jāatrodas arī ārpus laika? Vai no visām parādībām, kas izraisa bailes, pirmā vieta ir ierādāma nāvei?

Go skatiens pastāvīgi maldījās, pat uz īsu mirklīti neapstAdamies pie viena priekšmeta, gluži kā viņa acu priekšā nepārtraukti būtu griezies, pārvērties un mijies neiedomājami liels kaleidoskops. Tēvs Pauls, atbalstījis galvu uz rokas, melanholiski noraudzījās pa logu. Uz mani viņš pameta skatienu tikai laiku pa laikam. Reizēm viņa ska tiens kļuva neizsakāmi caururbjošs — es pat mēdzu sarauties. Pries tera acu dobuļi bija dziļi, pilni zilganām ēnām, viņam patika pa da|ai pievērt smagos acu vākus, no kuru apakšas tumšās, aukstās acis nolūkojās noslēpumaini, biedējoši un neizturami.

Tēvs Pauls aizvien man stāstīja par nesavtīgas pašuzupurēšanās skaistumu un citēja Akselu Munti. Es saskatīju sevi žēlsirdīgās māsas tēlā filmā par pirmo pasaules karu — melnā mūķenes apģērbā ar baltu, buriniekam līdzīgu galvas apsegu. Visas manas pretenzijas uz daiļradi izdzisa galīgi.

Kādreiz biju cerējusi, ka, iesākdama no intervijām ar slavenībām, pati agrāk vai vēlāk es kļūšu par slavenību. Es sapņoju, ka rakstīšu noveles, stāstus un varbūt pat sadūšošos uz romāna sacerēšanu. Romānam vajadzēja būt par Mariju Magdalēnu, bet varbūt par raganu, kuru par mīlas dēkām ar priesteri pēc baismīgas spīdzināšanas galu galā sadedzina uz sārta… Tagad divpadsmit stundas diennaktī es pārrakstīju ar mašīnu “apziņas plūsmā” mutuļojošus Go draugu romānus. Kaut kā man vajadzēja pelnīties maizes dēļ, jo vairāk tāpēc, ka maizes vajadzēja ļoti daudz, tāpēc ka ar mana vīra invaliditātes pensiju nekādā veidā nepietika, lai varētu remdēt viņa pantagrielisko ēstgribu. Ar mani Go runāja tikai par ēdienu, gremošanu, vēdera iziešanu, zālēm un miegu. Bet, ierodoties priesterim, viņš spēji pārvērtās, cauri bezformīgajām kā maiss slimnieka miesām gluži kā atspīdēja agrākais īstā Go siluets.

Kādu mēnesi izjutu pašuzupurēšanās saldmi. Es varēju teikt kā svētā Lizjē Terēze, ka pati vissaldākā ekstāze ir upuris! Mana dzīve līdz malām bija pilna ar ritmu un harmoniju.

Es cēlos septiņos un skrēju uz tirgu. Kad atmodās Go, viņu jau gaidīja brīnišķīgas brokastis. Pat vārīdama pusdienas, es klakstināju

rakstāmmašīnu. Juceklīgie un pretenciozie teksti sajaucās ar Go monotono murmulēšanu un zāļu nosaukumiem, kurus atkārtoju sešas reizes dienā, melnā bļodiņā salikdama baltas, dzeltenas, sārtenas, zaļganas un debeszilas tabletes: …īns, …īls, …ons, …ols, …ijs… Apmazgājusies, uzvilkusi modinātāju, es devos pie miera ap vieniem naktī, bet trijos atkal man vajadzēja līst ārā no guļvietas, jo katru nakti ar pretīgu punktualitāti Go apmeklēja viens un tas pats murgs.

Viņš lēca ārā no gultas un, aukstiem sviedriem noplūdis, mētājās pa visu dzīvokli, vajāts no kāda, kuru redzēja tikai viņš viens. Baidījos arī es. Arvien biežāk manī modās kārdinājums šādā murgu reizē izsaukt tēvu Paulu. Un ar katru reizi es aizvien skaidrāk sāku apjēgt, kamdēļ vēlos viņu redzēt nakts vidū savās mājās.

Šis vilka stundas bija baigas, jo, apguldījušai un nomierinājušai Go, ar lielām pūlēm pieveikušai viņa murgu, man vēl vajadzēja tikt galā arī ar savām domām. Uznāca neiespējama visas manas dzīves veltīguma apjēga. Allaž esmu ilgojusies pēc stingras vīrieša aizgādnības, sapņojusi par vīrieti tēvu, kurš būtu tēvs ne tikai mūsu bērnam, bet arī man pašai. Tagad man bija vīrietis bērns, kurš bez manas palīdzības nespēj ne nomazgāt muti. Naktis šķita, ka es esmu patiešām ļoti ļauni iznesta cauri. Taču rīts ar glāsmainu roku aizspieda acis manām rūgtajām žēlabām. Atkal sākās disciplinēta, askētiska un ritmiska mūķenes kosmonautes dzīve. Bet nesadragājamā pašuzupurēšanās monolītā jau pulsēja varena spridzekļa lādiņš — atmaksas gaidas. Par atmaksu vajadzēja gādāt tēvam Paulam. Viņš tomēr nesteidzās. Tādēļ mans rūgtums, pārestības sajūta, neuzticība un nemiers auga augumā. Labi vien ir, es domāju, jo — jo stiprāk es būšu izmocīta, jo lielāku atmaksu es sagaidīšu.

Pavasarī Go slimība saasinājās, un viņš atkal nokļuva klīnikā. Fanātiskas stūrgalvības apsēsta, es krāju iemeslus nākamajai atmaksai. Savu vīru es apmeklēju katru dienu, tādējādi izraisīdama kopēju, sanitāru, māsiņu un ārstu milzīgu izbrīnu. Ceļš līdz psihiatriskajai klīnikai un atpakaļ aizņēma vairākas stundas. Es trencos stāvgrūdām piebāztos autobusos, kuros aizkaitināti ceļabiedri, stumdīdamies ar

vēderu un pakaļu, sadrupināja manis ceptos pīrādziņus ar kāpostiem — Go mīļāko ēdienu.

Ienīzdama visu pasauli, toties mīlīgi smaidīdama — jo es gaidīju atmaksu —, es skatījos, kā mans vīrs kāri aprij šīs drupatas. Kādā parka stūrī uz vārnu apķēzīta soliņa vai šaurajā, pēc atejas smirdošā apmeklētāju istabā, citu monotoni gremojošo vājprātīgo vidū, kuriem iedrošinādami pamirkšķināja ar aci radinieki. Mājās atgriezos galīgi izsmelta, bet svaigās pavasara smaržas, ko saodu, pavērusi logu, piebeidza mani pavisam.

Kā izgrieztu lupatu es iesviedu pati sevi šūpuļkrēslā. Kūtri aizsmēķēju. Un gaidīju. Jā — atmaksu. Tēva Paula zvanu. Bet visnevainīgākais spīdzināšanas rīks tālruņa aparāts — maxina telephonica — klusēja. Tad es ķēros pie EI Grēko. Augām stundām es studēju vienu portretu — brāli Ortensio Fēliksu Paravicinu i Ortegu. Reiz Go bija stāstījis leģendu, ka šis apbrīnojami daiļais mūks ir bijis dedzīgs inkvizīcijas piekritējs, ar prieku piedalījies spīdzināšanās, bet vislielāko baudījumu viņam sagādājusi iespēja pasludināt ķeceriem nāves spriedumu. Iztēlojos, ka es esmu ragana, kas stāv brāļa Ortensio priekšā. Es redzēju, kā tik tikko pamanāmi paceļas Paravicina i Ortegas kreisā uzacs, ietrīsas aristokrātiskā deguna nāsis, noraustās muskulis bālajā, liesajā sejā, kad viņš, noraudzīdamies melanholiskām acīm, pusbalsī bilst: “Sadedzināt!” — un spriedumu pavada ar nevērīgu apburoši glītās rokas mājienu. Mazohistiskas saldmes aijāta, es domās griezu un griezu šo filmu simtiem reižu. Pamazām spāņu mūks pārvērtās par tēvu Paulu. Patiešām, skatienam, rokām un uzvešanās viņiem bija līdzība.

Es dzīvoju nevainojamā vienatnē. Laiks ritēja tukši un veltīgi. Taču atrisinājums tuvojās. Es to sajutu pavisam lieliski un centos attaisnot savu pūcīgo un asaraino nepacietību.

Kādā vēlā vakarā, kad biju nometusies uz ceļiem tēva Ortensio priekšā un gaidīju kārtējo spriedumu, mani plaucin applaucēja durvju zvans. Ģībstošu sirdi gāju atvērt, lai gan pārliecināju sevi, ka tas nekad mūžā nevar būt Pauls. Tas arī nebija viņš, tā bija Go draudzene Gerda.

Es teicu, ka mans virs atrodas slimnīcā, tomēr viņa ielīda iekšā, šķelmīgi blisināja acis un izteiksmīgi grozīja no rokassomas palīdušās pudeles kakliņu. Piedāvāju viņai iet virtuvē, bet viņa paziņoja, ka esot noilgojusies pēc “intīmas omulības”, un tad mēs abas saritinājāmies uz sofas manā istabā. Stipro spirtoto vīnu mēs dzērām no uzbeku pialām, jo visas glāzes sen jau bija saplēstas. Jutos neizsakāmi nogurusi un nelaimīga pusmežone un nezināju, par ko ar Gerdu runāt. Viņa bija apmēram desmit gadu vecāka gaišmate, skaista, sausa, aroganta un man nesimpātiska.

—   Vai esi dzirdējusi, ka es biju tava vīra mīļākā? — viņa pavēstīja, izdzerdama pialu līdz dibenam un ar garu mēli nolaizīdama vīnu, kas bija notecējis pār zodu. — Un zini, ko vēl es tev pateikšu? Go ir nepārspējams. Un tas viņa vīrieša daikts — arī. iMan vēl tikai vienu reizi ir gadījies izbaudīt šādu izmēru seksu: Amsterdamā ar indieti no Pakistānas. Zini, maziņā, neviens tevi nevarēs apmierināt tā kā Go. Veltīgi tu pūlies un meklē…

—   Es nevienu nemeklēju, — es sacīju pavisam vienaldzīgi, jo man bija gluži pie vienas vietas, ko viņa te tarkšķ. Es tikai gaidīju pelnīto atmaksu.

Gerda tomēr turpināja runāt. Viņa stāstīja par vētrainu mīlēšanās nakti ar Go kādā laivā, pirtī vai uz laipas, vārdu sakot — pie ūdens. Pret rīta pusi Gerda pavisam zaudējusi spēkus, Go apguldījis viņu gultā un drīz jau atgriezies ar citu kailu sievieti. Viņi mīlējušies trijatā. Gerda jutusi, kā kaisle plūdusi cauri miesai, bet, atplūstot devītajam vilnim, piepeši pavērusi acis un ieraudzījusi, ka viņu glāsta šī sieviete, kamēr Go stāv līdzās un uzmanīgi viņas vēro. Gerda rupji atgrūdusi šo sievieti, ātri apģērbusies un aizbraukusi — viņas mašīna atradusies pagalmā —, bet, neesot vēl pagājusi ne pusstunda, kad sākusi nožēlot, ka lezbisko mīlestību nav izmēģinājusi līdz galam. Laikam jau liktenis šādu izdevību viņai vairs nepiedāvāšot…

—   Laikam gan, — es teicu, lēnām reibdama, — vairs nepiedāvās. Es nebūtu izbijusies.

—   Es zinu. Go teica, ka tu esot zinātkāra un apņēmīga.

—    Ko vēl tev Go ir teicis par mani?

—    Ka esi ļoti paklausīga, — viņa mīļi nopaijāja man vaigu, — kaisles pārņemta, kodies.

Gerda nolika mūsu pialas uz grīdas un saspieda manas rokas savās plaukstās. Es zināju, kas tagad sekos. Bet man viss bija vienalga. Es jutos pārlieku piekususi un bēdīga un gaidīju atmaksu. Piedzīvojums ar Gerdu man būs tikai vēl viens akmentiņš manas pagrimšanas, izmisuma un bezcerības, citiem vārdiem — izkalpošanās pūrā.

—    Vai drīkst — es tevi noskūpstīšu?

-Jā!

Es iekunkstējos tik žēlā balsī, ka pat pašai nāca smiekli, un pastiepu pretim lūpas. Gerdas elpa bija karsta un saraustīta.

—    Ak dārgā, kā tu mani satrauc, kā tu mani satrauc… Pēc skūpstiem tu vienā mirklī pazīsi savu mācītāju. Esi tik labiņa, ņem un atslābini savas lūpiņas…

Gerda maigi atgāza mani gultā un pati uzgūlās man virsū. Mani pārņēma pasaules skumjas. Visiem spēkiem centos iejusties lomā, kādu nezin kāpēc pati sev biju izvēlējusies. Panākumi bija slikti. Toties Gerda uzkaišļojās vienā rāvienā, strauji elpoja, izlocījās, drebēja, kunkstēja un aizvien kaislāk un kaislāk čūkstēja:

—    Ak dārgā, kā tu mani uzbudini, tu pat nevari iedomāties, kā tu mani uzbudini! Tu tik skaisti atveries! Tava miesa vēl ir tik meitenīga… Dārgā, man ir šausmīgi žēl, ka nevaru paņemt tevi līdzi uz šo saldo paradīzi. Dārgā, atslābinies, pasaki, kas man jādara, kādas vietiņas jāaiztiek, lai tu varētu izjust svētlaimi…

Gerdas trīsošajā augumā es pazinu visas savas reakcijas, kādas arī man izraisa glāsti — vīrieša glāsti. Es zināju, kādas kustības un pieskārieni izraisa baudkāri un, neizskaidrojamas ziņkāres mudināta, centos, lai viņas kaisle iedegtos jo lielās liesmās. Bet piepeši es ieraudzīju Gerdas seju: sarkana, nosvīdusi, šķebinoši svešāda un drausmīgi neglīta. Es apstulbu, ka iekāres sagrābta sieviete var būt tik atbaidoša. Ka es pati tāda esmu bijusi, esmu un būšu! Tieši šāda! Saspringti muskuļi, no sviedriem spīdīga āda, krunkas, neprātīgas acis, baismīgi

pāršķobīta mute… Un piedevām — šī saraustītā elpa, šie kunksti, šie ievaidējieni! Es atsprāgu nost no Gerdas kā ar verdošu ūdeni applaucēta.

—   Vai, dārgā, neatstāj mani tik strauji, uzkavējies, esi pie manis vēl dažus mirkļus, līdz vismaz drusciņ pierimšos! Dārgā, tu nemaz nezini, kā tu mani uzbudināji! Vai, esmu viscaur slapja…

Paklausīgi vēl mazu laiciņu pakavējos pie Gerdas. Gluži kā apkopdama murgojošu slimnieku, es izpildīju visu, ko viņa lūdza. Es vēroju, kā riebīgā baudkāres maska kļūst caurspīdīga, kā tai cauri kā caur valgu plēvi jau atgaismojas Gerdas patiesā seja, kā pamazām visi vaibsti it kā atgriežas savā vietā, nomierinās un, liega rāmuma pārņemti, sastingst.

Es apstājos pie loga un aizsmēķēju. Smaidīdama Gerda palika guļam gultā.

—   Go teica, ka pēc nojāšanās tu allaž aizbēgot. Kā izrādās, tu patiešām esi viena no šīm sievietēm…

Kad Gerda aizgāja, es jutos neizsakāmi nejauki. Šajā naktī man iešāvās prātā, ka beidzot liktenīgā stunda ir situsi. Pati sev es likos baigi pretīga, un nerakstītie pašnāvnieku likumi man diktēja, ka varu vienīgi pakārties, jo pārgrieztās vēnas un miegazāles ir šķīstākiem ļautie veidi. Tomēr atmaksas gaidīšana bija spēcīgāka par nāves alkām.

Augu nakti pār mani pletās iekāres sašķobītā sievietes seja.

—   Vai patiesi es arī… vai patiesi es arī… vai patiesi es arī… — es činkstēju, valstīdamās saņurcītajos palagos un iztēlodamās, kā no šīs sejas šķebinās visi vīrieši, kuriem esmu piederējusi…

—    Šie vīrieši nekad nav skatījušies uz tevi ar aukstu bezkaislīgu objektīvumu… Šādos brīžos viņi nemēdz būt objektīvi, vai ne? Viņi nepēta tavu seju kā pa kinokameras skatu meklētāju. Galu galā viņi patiešām ir bijuši sirsnīgi un nav varējuši ieraudzīt to, ko ieraudzīji tu, vai ne?

Tēvs Pauls iesmējās.

Mēs sēdējām viņa mašīnā. Pa atvērtajām durtiņām ieplūda ievu smarža un putnu dziesmas. Es smēķēju…

Jā, es nebiju izturējusi. Es biju aizgājusi uz grēksūdzi. Šobrīd tas

var likties aprēķināts un pārdomāts solis, bet tajā reizē es vēlējos tikai vienu — atzīties grēkā, kas mani nospiež, un šķīstīties. Uz baznīcu es aizsteidzos no paša rīta. Mani uzklausījis, tēvs Pauls pačukstēja:

—    Pagaidi mani pie baznīcas. Es gribētu ar tevi parunāt.

Tas bija neprātīgs pavasaris, jo šajā gadā viss ziedēja vienā laikā: gan ābeles, gan bumbieres, gan ievas, gan ceriņi, gan kastaņas un pienenes. Es sēdēju zem smaržīgajiem kokiem, pūlēdamās apzināties pazudinošo patiesību — es mīlu priesteri. Kad beidzot atnāca tēvs Pauls, es pati sevi biju tiktāl iebiedējusi, ka knapi spēju izrunāt vārdu.

—   Tu gribi pavizināties? Man liekas, tev vajag mazlietiņ izklaidēties!

—   Uz kurieni mēs brauksim? — es iečivinājos pusaudzes balstiņā, kura ielaižas bīstamā avantūrā.

—   Tad jau redzēsi!… — tēvs Pauls šķelmīgi atbildēja, sažņaugdams stūri skaistajām Ortensio Paravicino i Ortegas rokām.

Kad bijām izbraukuši no pilsētas, viņš atvēra abu priekšējo durtiņu logus un uzņēma neprātīgu ātrumu. Es aizvēru acis. Vēja spārni kā negudri sitās man sejā. Es atvēru acis tikai tad, kad mēs apstājāmies.

—   Man ārkārtīgi patīk šī vieta! — atvēris mašīnas durtiņas, tomēr laukā nekāpdams, viņš teica.

Caur kokiem pelūksnēja neliela koka baznīciņa. Valdīja absolūts klusums. Smaržoja ievas. Es gribēju raudāt aiz… pateicības. Šī bija gaidītā atmaksa. Bet es steidzos uzsākt sarunu.

Tēvs Pauls klausījās, pieliecis galvu un nenolaizdams no manis caururbjošu, viegli zobgalīgu skatienu. Es stāstīju gandrīz to pašu, ko grēksūdzē, tomēr gribēju redzēt viņa acis. Paula vārdi, kurus viņš teica šoreiz, kad biju beigusi, bija īstā grēku piedošana. Es atviegloti iesmējos.

—   Jā, laikam jums ir taisnība! Šādos brīžos vīrieši nemēdz būt objektīvi!

Mēs izkāpām no mašīnas. Pauls gāja pirmais, sabāzis rokas kabatās. Es sekoju aiz muguras, skatīdamās viņa platajos kamiešos, skaustā un pakausī. Skolā man ļoti patika “telepātiskie” eksperimenti. Mēs

gājām pa knapi saskatāmas, toties skaļi čalojošas urdziņas krastu, kas bija apaudzis ar lekniem un košiem gluži vai tropiskiem mežu augiem.

—    Kāpēc jūs kļuvāt par priesteri? — es piepeši iejautājos.

—   Es nezinu, kā lai atbildu, — atpakaļ nepagriezdamies, viņš teica. — Tas ir tas pats, ja man jautātu, kāpēc esmu piedzimis. Kāpēc tu esi piedzimusi, ko?

Viņš pār plecu pameta uz mani skatienu un pasmaidīja. Es paraustīju plecus, nokaunējos, noplūcu skābeņu lapu un sāku košļāk kā beteli.

—    Kāds ir vēlējies, lai tu piedzimsti. Kāds varbūt nav vēlējies. Tā tam bija jānotiek, un tāpēc tas ir noticis. Mani vecāki neizcēlās ar sevišķu reliģiozitāti. Viņi allaž bija ļoti aizņemti un man varēja veltīt maz laika. Bērnībā man ne sapņos nerādījās, ka būšu kādreiz priesteris. Es vēlējos kļūt par astronomu. Vēlāk — par operdziedoni. Galu galā — par filozofu. Iestājos matemātiķos. Biju trešajā kursā. Pēc kāda pavasara sesijas eksāmena mēs ar draugiem sēdējām vasaras kafejnīcā un dzērām alu. Es skatījos uz ziedošu akācijas krūmu. Baltie ziedu ķekari un maigās robotās lapas ik pa brīdim ietrīsējās, kaut ari nebija ne mazākās pūsmiņas. Reizēm uzmetās kāds putns, ar knābi paplūkāja smaržīgo pumpuru un aizlaidās prom. Lokanie zariņi pēc tam ilgi vēl šūpojās. Tad krūms pierima atkal. Tas šķita kā izšūts ar zīda diegiem. Tad spēji, gluži kā nomanījis briesmas, tas atkal ietrīsējās. Aizlaidās putns. Ar knābi tas nošķina balto ziedu. Šī laiskā vērošana mani rāva savādā, reibīgā dzelmē, gluži kā labirintā, kas salocījies spirālē. Kad beidzot pēc draugu mudinājuma atguvos, es jau zināju tikai vienu — es kļūšu par priesteri. TAS jau bija noticis. Atlika vairs pāri laipai pāriet otrā krastā, ko lieliski saskatīju. Tas arī viss. Es itin nemaz nebiju vīlies. Ne arī kritis. Mani nebija piemeklējusi ne nelaimīga, ne traģiska mīlestība. Ne no kā es nebēgu, un neko es nemeklēju. Droši vien priestera tapšanas procesu tu biji iztēlojusies citādi?

Pauls pagriezās pret mani. Rokas viņam joprojām bija sabāztas kabatās.

—   Tas bija pārsteigums man pašam. Nemaz nerunājot par maniem vecākiem, māsām un draugiem, bet it īpaši — draudzenēm…

Acis piemiedzis, viņš skatījās uz mani. Viņš itin nemaz nebija līdzīgs priesterim. Viņš ne pirkstu man nebija piedūris, ne par soli nebija pienācis man tuvāk, bet es jau gulēju viņam apakšā uz miklās zemes starp trauslajiem un leknajiem augiem. Absolūti nebija svarīgi, kad tas notiks patiesībā — rit vai pēc mēneša. Mašīnā, pļavā vai gultā. Manās mājās vai pie viņa. TAS jau bija noticis. Atlicis vienīgi pār laipu pāriet uz otru krastu, kuru lieliski saskatīju.

—    Bet TAS jau bija noticis. Tas ari viss… — viņš sacīja un novērsās no manis, lai pēc acīm es nevarētu uzminēt, ko viņš bija domājis, sacīdams TAS.

Viņš stāvēja uz taciņas, novērsies no manis. Man iešāvās prātā — varbūt man jāiet viņam klāt un viņš jāapskauj? To es neuzdrīkstējos, toties pateicu absolūtu stulbumu:

—   Jocīgi, ka TAS notiek domās, vai ne? Lielāki un mazāki TAS. Patiešām, atliek tikai pa laipu pāriet uz otru krastu, tur, kur TAS ir jau noticis. Es patiešām atceros, kā zaudēju savu nevainību. Es biju desmitajā klasē, mēs abas ar draudzeni braucām uz Tallinu un, kaut arī viena otrai mēs par TO neko neteicām, lieliski zinājām, kādā nolūkā uz šo pilsētu braucam. Lai būtu kā būdams, TAS nevarēja notikt Vilnā, jo man bija baigi stingra māte. No kauna, vainas sajūtas un sirdsapziņas pārmetumiem es būtu sadegusi, ja TAS būtu noticis Viļņā. Ja dažas stundas pēc tam, kad TAS ir noticis, man būtu vajadzējis paskatīties mātei acīs…

Atpakaļ nepaskatīdamies, Pauls gāja pa priekšu. Zeme bija ļoti mitra, un manās kurpītēs žļakstēja ūdens.

—   Starp citu, man TAS notika Karaļaučos. Tāpat kā tev… Sveša pilsēta bija obligāts noteikums. Piesmulēta, tarakāniem pilna viesnīca, mitri, saplīsuši palagi, divas kārnas, nolietotas skuķes un mēs — divi nevainības zaudētāji…

—    Ahā, kādreiz es pat gribēju uzrakstīt rakstu par tiem cilvēkiem, kuri zaudēt nevainību aizbrauc uz citu pilsētu vai valsti. Viņiem TAS notiek ekskursijā, tūristu pārgājienā, kāpjot kalnos, teltī, viesnīcā,

vilcienā vai lidmašīnā, un allaž tam ir nejaušības piegarša, par kuru viņi itin nemaz nav atbildīgi… Dīvaina cilvēku šķira, vai ne?

Šī saruna nebija ne tieša, ne dabiska. Mēs abi izjutām spriedzi un, lai gan būtu vajadzējis to samazināt, mēs visu vēl vairāk sarežģījām. Beidzot viņš jautāja:

—    Vai tev nešķiet, ka mums ir laiks doties atpakaļ?

Mēs stāvējām uz šauras taciņas viens otram iepretim.

—    Es negribu iet pirmā, — es teicu.

Pauls paraustīja plecus un devās uz priekšu pirmais. Visa mana

būtība mutuļot mutuļoja. Šķita, ka ir noticis kaut kas svarīgs. Mašīnā mēs viens otram neteicām ne vārda. Ziedošās ceļmalas slīdēja garām manam skatienam, un es domāju, kā lai saglabā šo tīro svētlaimes formulu. Bet, tiklīdz bijām iebraukuši pilsētā, man sametās skumji. Pauls jautāja:

—    Uz kurieni lai tevi aizvedu? Uz mājām?

—   Nē. Izlaid pie Katedrāles. Es gribu pastaigāties.

Es nevarēju atrast mieru. Ilga un bezmērķīga klaiņošana pa Viļņas vecpilsētu mani allaž bija nomierinājusi un padarījusi nejūtīgu pret sāpēm. Atvadīdamās no Paula, es pēkšņi ieraudzīju priestera apkaklīti un vairs neuzdrošinājos palūkoties viņam acīs.

Kā pašnāvnieka velis, kas nevar atrast mieru, es ložņāju pa pavasarīgās pilsētas labirintiem, līdz sametās krēsla. Jutos briesmīgi vientuļa, un, lai gan pusgadu jau biju izvairījusies no cilvēkiem, es nopriecājos, satikdama senu draugu ar iesauku Arlekīns. Atsvešinātības un apjukuma sajūta nepārgāja pat pēc dažām glāzēm vīna, par kurām samaksāju pati, jo Arlekīnam nebija ne graša. Es neklausījos, ko viņš runā, un domāju tikai par Paulu. Kā un kur notiks TAS, kas ir jau noticis. Es jutos kā ķīlnieks, ar kuru nežēlīgie nolaupītāji var izrīkoties pēc patikas. Arlekīns pavadīja mani līdz mājām. Kādreiz biju iekūlusies ar viņu nelielā “mīlas” dēkā, tāpēc arī tagad, acīm redzami cerēdams uz to pašu, viņš paziņoja, ka gribot nākt man līdzi.

—   Nē! — es sacīju stingri kā veca skolotāja. — Esmu paradusi vakaros būt viena.

—    Bet pa naktīm? — viņš jautāja, kāpdams man aiz muguras pa kāpnēm, un aizskaroši iesmējās.

—    Pa naktīm — jo vairāk!

—    Ek sirsniņ, tu neesi pārlieku līdzīga tādai…

—   Sveiks! — es uzsaucu, gribēdama aizcirst durvis, bet viņš iebāza starpā kāju. — Nemuļķojies, šā vai tā iekšā tu netiksi, bet, ja arī tiksi — paliksi bešā.

—                 Vai patiesi? — Viņš bezkaunīgi savaikstījās un parāva kāju.

—   Cilvēki runā par tevi citādi…

Mani sagrāba dusmas. Es spalgi aizcirtu durvis un taisnā ceļā devos uz vannasistabu. Es palīdu zem dušas un kāroju tikai vienu: drīzāk tikusi gultā, citu pēc citas griezt filmas — kur, kad un kā notiks TAS, kas ir jau noticis… Ūdens mani atsvaidzināja. Mundri aizdrāzos uz virtuvi, domādama iedzert tēju un uzsmēķēt cigareti. Bet es sajutu deguma smaku. Pa ārdurvju spraugu tievā strūkliņā nāca iekšā dūmi. Es atvēru durvis. Uz betona grīdas nokrita degošs vīkšķis. Es saminu uguni ar čībām. Arlekīns sēdēja uz pakāpieniem un histēriski ņirgājās. Viņš bija iebāzis manās durvīs netīru kabatlakatu, saņurcītu cigarešu paciņu un aizdedzinājis.

—    ja tu nelaidīsi mani iekšā, varēsi šitā lēkāt visu nakti, ragana!

-Nē!

—   Ja nelēkāsi, tu noslāpsi dūmos, tu dzīva sprakšķēsi, kā tas pienākas raganai!

—   Nē!

—    Ragana!

—   Nē! — es iekliedzos, aizcirzdama durvis, uz kurām bija izdegusi šaura un melna zīme, kas norāda uz raganas mitekli.

Es sajutu neizsakāmu nogurumu. Es apsēdos uz palodzes. Es redzēju, ka Arlekīns izdrāžas ārā, iesper pa atkritumu kasti, apgāž to un aizstreipuļo pa ielu tālāk. Nezin kāpēc man ienāca prātā pirms dažām dienām TV redzētā reportāža, ka vīrietis autobusu pieturā meitenei iešļāc sejā sērskābi. Mani sāka kratit nervu drudzis. Es sāku raudāt. Aiz loga pogoja lakstīgala, kā ar strīķi izstrīķēdama manu asšķautņaino

vientulību. Es piezvanīju Paulam, bet neviens necēla klausuli. Pielaidu pilnu spaini ūdens un noliku pie durvīm. Sintētisko grīd'celiņu, kas varēja uzliesmot vienā mirklī, es satinu un noliku virtuvē. Vientulība smeldza kā sāpe zobā. Es apgūlos nenoģērbusies, pat ar kurpēm kājās, lai tad, ja izceltos ugunsgrēks… Ko es darītu, ja izceltos ugunsgrēks? Bailes auga augumā. Nē, ne jau no uguns es baidījos.

Posta nojauta man neļāva aizmigt. Es domāju, vai sāpēm ir krāsa, garša, smarža, robeža un gals, vai tās ir neizsmeļamas kā jūras ūdeņi un nesaskaitāmas kā zvaigznes debesīs, vai tām var tikt pāri kā tādam smiltīs iezīmētam aplim?! Vēlreiz piezvanīju Paulam, bet klausuli neviens necēla, lai gan jau bija dziļa nakts. Šķita, ka notiks kaut kas neizsakāmi briesmīgs ne tikai man, ne tikai Paulam, bet visiem, visam un visur! Es iemigu.

Ari sapņos es turpināju zvanīt tēvam Paulam. Milzum, milzum daudz reižu. Sapnī virs tālruņa aparāta karājās spogulis. Es lūkojos uz savu atspulgu, klausīdamās stieptos, drūmos un monotonos signālus. Ar roku es atmetu no pieres matus un pamanīju, ka no deniņiem man sūcas asinis. Es pārbijos un atkal izmisīgi uzgriezu Paula numuru. Asinis jau pilēja no deguna un ausīm. Tās bija ļoti biezas, spīdīgas un ķepīgas. Knapi varēju ieplest asiņainos, salipušos pirkstus, tomēr griezu un griezu Paula numuru. Asinis jau gāzās gāšus, nepatīkami guldzēdamas. Gaitenis bija pilns ar sarkanu, glumu putru. Es priecājos ka vismaz grīdceliņu biju iznesusi virtuvē. Asinis ārkārtīgi ātri sarecēja. Ar basajām kājām es slidinājos pa grīdu kā pa māliem pēc lietus gāzes. Spēki gandrīz pavisam bija mani pametuši, bet ar pēdējām paliekām griezu Paula numuru. Kad beidzot atskanēja atbilde, es vairs nespēju izrunāt ne vārda. Biju pavisam sarukusi, sapļekusi, mazāka par tālruņa klausuli — kā blāvs pārplīsis balons. No manis bija izplūdušas visas asinis, viss spēks un dzīvība. Līdz pēdējam pilienam, līdz pēdējam elpas vilcienam. Es dzirdēju Paula balsi, bet jau bija par vēlu. Par vēlu. Par vēlu…

—    PAR VĒLU! PAR VĒLU… — piepeši nogranda aizsmakusi vīrieša balss, un no augšas ielija gaismas gāzma.

M. V. sarāvās un iekliedzās, gluži kā ieraudzījusi sniega lavīnu, kas baismīgā ātrumā drāžas viņai virsū. Atkāsēdamās Bezvārde laida vaļā skaļus smieklus. Šaurībā pār līkumā saliektajām sievietēm žilbinoši baltā taisnstūrī melnēja kaut kas līdzīgs milzīgam apgāztam V burtam. Kad ieslodzīto acis bija apradušas ar dienas gaismu, kļuva skaidrs, ka tās ir plati ieplestas, šaurās biksēs iespīlētas kājas. Cilvēks, kurš bija atdarījis kameras lūku, joprojām sauca, spalgi gārdzinādams r skaņu:

—    Par vēlu! Par vēlu rēkt! Par vēlu brēkt! Par vēlu vaimanāt un nožēlot!

Līdz ar viņa balsi sāka bērties arī citas skaņas: tāla gaiļa dziesma, apkaltu zābaku soļi, suņu smilksti, neuzminama žņerkstoņa, spalgi smiekli, tarkšķi un čīksti. Uzvēdīja svaigs gaiss.

—   Ei tu! Nolādētā ragana! Rāpies augšā! Tevi nopratinās inkvi-

zitors!

—    Mēs abas esam raganas! — Bezvārde līksmi nogārdzināja, tik tikko izspiezdama vārdus caur biezu smacējošo smieklu sietu: — Kura no mums tad inkvizitoram ir ievājadzējusies?

—    Melnās grāmatas sarakstītāja ir jau nopratināta un savu spriedumu zina. Inkvizitors gaida otro. To, kura ir uzturējusi ārlaulības sakarus ar nelabo!

—    O, tad jau tevi viņi gaida, tevi! — dunkādama M. V. sānos, Bezvārde iezviedzās. — Nu gan tevi gaida jaukumi! Tu ieraudzīsi to, ko neesi redzējusi, un izdzirdēsi to, ko neesi dzirdējusi! — Viņas dūres bija cietas un smagas, gluži kā āmuriņi. — Interesanti, kā tu viņiem paskaidrosi, ar kuru nelabo tu šo laulību esi pārkāpusi?! Bez paša sātana ir vēl septiņdesmit divi velnu virsnieki un septiņi miljoni četri simti pieci tūkstoši deviņi simti divdesmit astoņi ierindas velni! Melodama esi uzmanīga, nekļūdies, jo viņi atsāks nopratināšanu un visas spīdzināšanas no sākuma. Zini, ka velni — pat pats sātans — ir bezdzimuma būtnes. Tāpat kā eņģeļi. Ha, ha, ha, ha, ha! Taču nelabais, vajadzībai uznākot, var pārvērsties kā par vīrieti, tā par sievieti.

Vīrišķā atveida velnu sauc par inkubu, bet viņam pretējo dzimumu — par sukubu. Pat pārvērtušies par vīriešiem, nelabie nespēj ražot sēklu. Tamdēļ tie pārvēršas par sievietēm — sukubiem — un kopojas ar vīriešiem, lai iegūtu sēklu. Tad viņi atkal atvēršas atpakaļ inkubos un ķeras pie tādām kā tu… — Bezvārde ieķērkstējās, itin kā plaušas viņai būtu piebirušas ar rupju granti, un sāka baigi kāsēt.

—   Kusties, kusties, nolādētā ragana! — gārdzinātājs skubināja un ar kādu smagu dzelzs priekšmetu pieklaudzināja pie akmens grīdas.

M. V. mēģināja piecelties. Viņa domāja, ka nespēs ne pakustēt, bet, pašai par pārsteigumu, ķermenis, kā izrādās, ir neparasti viegls, mīksts un lokans — gluži kā saules svelmē ilgi nostāvējusi svece. Kad viņa izlīda virspusē, šis pats cilvēks palēcās nost un, bārstīdams dzeļošas suķes, iekliedzās:

—   Fui, kāda smirdoņa, kāda raganiska smirdoņa! Sitas virsū kā no elles! Fui! Uz pirti, ātrāk uz pirti šo sasmirdušo ragainā dzimumu!

Nograndēja spalgi smiekli. M. V. pagriezās atpakaļ: gar sienu saslējušies, stāvēja kāds desmits sargu. Sejas viņiem M. V. nevarēja saskatīt, jo viņai gar acīm peldēja lieli melni riņķi ar varavikšņainām maliņām un dzirksteļoja bezgala daudz zeltkrāsas zvaigznīšu.

—   Nu, ko tu stāvi kā buču dabūjusi?! Marš pirti, ragana! — Gārdzinātājs iesprieda viņai mugurā smagu dzelzs iesmu.

M. V. pameta skatienu uz priekšu. Pēkšņi atskanēja savāda dārdoņa, ko deviņās atbalsis atkārtoja garā gaiteņa velves. Pār augumu viņai pārskrēja drebuļi, kad kaut kas atsitās pret lieliem un šaušalīgi nosmējās. M. V. iekliedzās. Visas šis skaņas uztvēra, savirpuļoja un aiznesa atbalss. Sieviete paskatījās pār plecu un ieraudzīja bezkāju kropli, kas tupēja uz koka ritentiņiem. Atsperdamies ar netīrās lupatās savlkšķitām rokām, neizturami rībinādams, viņš apmeta pusloku apkārt M. V. un iekliedzās pa pusei cilvēka, pa pusei kauka — mājas gara — balsi:

—   Tad re, kāda izskatās šī raganiņa, kura nogrūžas ar pašu sātanu.

Kropļa mutē nebija neviena zoba, un M. V. negaidīti atausa atmiņā

Upe. Iedama pa bezgalīgajiem gaiteņiem, kas vijās krustu krustiem

un piņķeru piņķeriem, te iznirdami plašu zāļu gaismā, te iegrimdami tikai dažu lāpu apspīdēto kazematu tumsā, viņa domāja, ka cietuma telpa baismīgā precizitātē atkārto ceļu un taciņu, meža, klajumu, purvu un izcirtumu labirintu, pa kuru viņa bija maldījusies, meklējot Pāvilu Putninieku.

—   Nu, sasmirdele, marš pirtī! — uzbrēca gārdzinātājs un, ar trulu, dzelzs gabalu skubinādams M. V. kā tūļīgu lopu, iegrūda viņu pa zemām durvīm.

Sieviete nosvieda kankaros pārvērtušās drēbes, kas bija piesūkušās ar sviedriem, dubļiem un asinīm. Uz visām pusēm pašķīda utis. Miesa likās pavisam sveša. Taču sausais, karstais un tīrais pirts gaiss iedarbojās gluži kā glāsti. Dzīvība pamazām sāka atgriezties izmocītajās rokās un kājās, savītušajā ādā un smeldzošajā augumā. M. V. pati nemaz nepamanīja, ka bija sākusi dziedāt. Pirts gala sienā bija izcirsts mazs lodziņš. Viņa pacēlās pirkstgalos, piespiedās pie sarūsējušā režģa, ievaidējās un sāka raudāt.

Ārpusē pletās vecs, aizlaists dārzs. Nupat kā bija nolijis lietus. Zāle, lai arī rasas klāta, tomēr zaudējusi pavasara košumu vai vasaras leknumu, bija nobrūnējusi, sausa un asa. Starp grīšļiem, noziedējušiem zirgkumelīšu krūmiņiem, sacerojušajiem pelēkajiem diždadžiem un ugunssarkanajām zirgskābenēm nostiepās zirnekļu tīkli. Rudeņoja. Pasīki balti, zaļgani un dzelteni āboli, sabiruši uz skumjās septembra zilgmainuma segtās zemes, mirdzēja gluži kā zvaigznes. Dārzs bija putnu pilns. Zvirbuļi, zīlītes, cielavas, sīļi, žagatas un smagnējās vārnas baros vai pa vienam laidelējās no koka uz koku, bārstīja raibas spalviņas, dažādskaņas čiviņus, dūdiņus, pīkstienus un ķērcienus un knābāja sulīgos saldskābos augļus. M. V. atcerējās mežābolu garšu, un viņai pat savilkās mute. Likās, vēl tikai mirklis un — viņa atminēs šīs pasaules lielo noslēpumu.

Viņa aplējās ar karstu ūdeni. Vēl un vēl, un vēlreiz. Pēc tam — ar aukstu. Vēl un vēl, un vēlreiz. No acīm gluži kā nokrita katarakts. Pasaule tagad bija tāda, kā bija mācījusi “Pasaules radīšanas grāmata”:

“Un Dievs apskatījās visu, ko viņš bija darījis, un, raugi, tas bija ļoti labs…”

Ļoti labs. Visi nedaudzie pirtiņā saliktie priekšmeti: baļļa ar auk: stu ūdeni, vietām nomelnējis, vietām apzaļējis kapara katls, smeļamļ kauss ar glīti izvirpotu kātu, māla krūze, soliņš, bērza pirtsslota — j visi priekšmeti kļuva neizsakāmi skaisti. M. V. atcerējās kāda prātnieka vārdus, kurus bieži mēdza atkārtot Pāvils Putninieks:

“Dievs tiek saukts par labu, jo Viņš dod iespēju pastāvēt itin visam, un esme ir laba, tomēr Kungs to vairo, uzlabo un apsargā. Turpretim par skaistu Kungs tiek saukts tāpēc, ka Viņš visās lietās — vienkopus un katrā atsevišķi — rada to tāpatību harmonijā ar sevi.”

Tolaik viņa negribēja iedziļināties tā, kas izteikts, būtībā, itin neko negribēja dzirdēt par labo Kungu, jo viņas Dievs bija Soģis, kas bargi atmērī mēru pret mēru, par katru mazo prieciņu pieprasīdams lielu skumju izpirkumu, bet par melnām bēdām apbalvodams ar īsiem laimes zibšņiem… M. V. jutās tik svabada kā nekad. Visā viņas būtībā nebija palikušas vairs nekādas vēlmes, cerības, ilgas, alkas, centieni, sapņi, satraukumi, spriedze, bailes un grēki. Domas bija caurspīdīgas un vieglas kā starp grāmatas lapām izkaltēti augi. Nebija palicis ne vakardienas, ne rītdienas, vienīgi — visaptverošā šodiena. Laiks apstājās.

Piepeši noklaudzēja durvis.

—   Atnesu tev tīras drēbes, ragana!

M. V. satrūkās un pagriezās atpakaļ. Jauns garkājis sargs nosvieda uz sola rupja nebalināta audekla kreklu. Viņš šķielēja ar abām acim. Sieviete neparko nevarēja saprast, uz ko viņš skatās.

—   Oho, kā tu esi nomazgājusies, pārvērtusies kā pēc piena peldes, nav brīnums, ka pat velns ar tevi kritis kārdināšanā, raganiņa! — viņš teica, tuvodamies M. V.; viņa viena ācs skatījās griestos, bet otra — uz sievietes vēdergalu.

Sieviete atmuguriski kāpās atpakaļ — tālāk no vīrieša. Laiks atkal bija atguvis tecējumu. Viņa jau zināja, kas notiks pēc dažiem mirkļiem. Viņai sametās baigi pašai par sevi, jūtot, ka nepretosies viņam pat tad, ja pietiktu spēka. Sarga vairākas dienas neskūtais zods bija zilgans. Viņa joprojām kāpās atmuguriski atpakaļ, līdz mugura atdūrās pret karstu grubuļainu sienu. Veltīgi viņa mēģināja uztvert te kreisās, te

labās acs skatienu, kas klejoja līčločiem. Sargs pienāca pavisam tuvu. Ar vēderu M. V. sajuta viņa jostas sprādzes aukstumu, ar gurniem — bikšu auduma raupjumu un saoda dzīvnieciskas iekāres smaku. Viņš sagrāba viņu skavās, spieda sev klāt ar zvērisku spēku un skūpstīja kozdams un rūkdams. Kunkstēdams viņš nometās uz ceļiem. Atbalstījusies pret sienu, sieviete stāvēja uz vienas kājas, otru uzcēlusi sargam uz pleca. Viņa vēroja vīrieša darbošanos skumji un uzmanīgi, gluži kā viņš izpildītu kādu viņai absolūti nezināmu, bet nepārprotami veltu rituālu. Sievietes sejā nebija ne saldkaisles atēnas. Šņākdams un īdēdams sargs ieurbās viņā ar garu, lunkanu mēli. Cik tālu vien varēdama, M. V. aizgrieza galvu un skatījās uz putniem, kas šaudījās pa dārzu. Viņas mute sāpīgi sašķobījās.

Sargs piecēlās. Sieviete lūkojās viņam sejā, kas bija kaisles vērstin pārvērsta, piesarkusi, slapja no sviedriem un raustīga, uz spīdīgajām sarkanajām lūpām, izkārto mēli, uz acu kaktiņos sabēgušajiem redzokļiem un jutās tā, itin kā viņa būtu spogulis. Tikai auksts un tīrs, visu atspulgojošs stikls.

—   Vai labi, vai tev bija labi ar pašu sātanu, vai labi, vai labi? Pasaki nu, pasaki, raganiņa, pasaki!… — svepstēja jauneklis, raudams sev nost drēbes.

M. V. vienaldzīgi blenza uz viņa milzīgo dzimumlocekli un jutās tā, itin kā viņa aplūkotu kādu pavisam neizprotamu, nezināmu un nevajadzīgu daiktu. Viņa pievēra acis, un starp valgajām skropstām uzņirbēja varavīkšņaini riņķi. Ar rokām sieviete apvija vīrieša plecus, ar kājām — gurnus, ielaida zobus jaunajā, no sviedriem sāļajā kaklā, iekliedzās un spēji juta, ka viņa kaut ko ir nodevusi. Ka kaut kas vairs nav atsaucams atpakaļ.

—   Vai labi, vai labi, vai labi bija ar sātanu? — sargs bļāva. — Vai labi, vai labi, vai labi?…

—   Nē, — M. V. sērīgi sacīja, kad viņš beidzot nostatīja viņu uz nokaitušās grīdas. — Nebija labi, itin nemaz nebija labi… — viņa nostiepa, skatīdamās, kā, zaļajai vārnai piemetoties uz zara, cits pēc cita nopaukšķ zemē pieci balti āboli un nolidinās trīs nodzeltējušas lapas.

Bija neizturami karsts. Trūka gaisa, bet tas, ko viņa ieelpoja, apsvilināja rīkli un plaušas. M. V. uzvilka kreklu un nodomāja, kādu svētlaimi viņa būtu izbaudījusi pirms nepilnas pusstundas, ja būtu ģērbusies tūdaļ pēc nomazgāšanās, tīra un šķielača sarga neaptraipīta. Bet tagad ķeceres ģērbs viņai uzgūlās ar visu smagumu un raupjumu. Viņai bija ļoti skumji, ļoti skumji. Putni no dārza bija aizlaidušies. Nāca virsū tumsa.

Sargs sašļuka uz grīdas un knapi spēja atdabūt elpu. Viņa acis šķita kā divas aprasojušas stikla bumbiņas, kurās rāpuļo pāri zilam vājprātīgam kukainim. M. V. modās kārdinājums iespert pa viņa aptūkušo, nosvīdušo un sarkano seju, taču viņa tikai dziļi nopūtās un, piegājusi pie lodziņa, sāka nolūkoties dārzā. Vēja nebija, bet kāda koka lapas nezin kāpēc trīsuļoja, un vēlreiz viņa sajuta, ka ir nepiedodami nodevusi. Tagad viņa zināja — ko. Sāka līņāt.

Pirtī iebruka vēl viens sargs un uzbļāva:

—   Vajē, vai tikai ragana nebūs šo puisi nolietājusi?! Knapi dvašo. Paldievs, ka vēl dzīvs, nabadziņš. Nāciet šurpā, jūs man palīdzēsiet izvilkt viņu no šitās pekles!

Atbalstīdamies pret sienu, puisis pats piecēlās kājās, salasīja savas drēbes un izstreipuļoja no pirtiņas. Uz M. V. viņš pat nepameta skatienu.

Durvis aizcirtās, M. V. dzirdēja, ka nožvadz no ārpuses aizšautā bulta. Bija neizturama suta un karstums. Sviedri straumēm lija pār seju un koda acīs, ieelpot svilinošo gaisu kļuva neiespējams. M. V. baidījās noslāpt. Viņa zināja, ka viņu sagaida sārts, vēl lielāka svelme, vēl drausmīgāks elpas trūkums, bet tieši pašlaik viņa negribēja mirt. Spēji viņu sagrāba šausmas, kādas uzrodas tikai murgainos sapņos.

—    Laidiet mani laukā! Laidiet ārā, laidiet ārā, es taču nosmakšu! — viņa kliedza, ar dūrēm zvetēdama pa dzelzīm apkaltajām durvīm.

—     Laidiet mani ārā, laidiet ārā!… — laizīdama asiņainos krumšļus, kņūpus sametusies, viņa lūgšus lūdzās.

—   Tu nenosmaksi, ragana! Nenosmaksi! — atskanēja gārdzinātāja šņākošana. — Uz sārta būs vēl karstāk, bet elli nemaz nepieminēsim!

M. V. norāva sev kreklu. Smakdama viņa ar riekšavām smēla no

koka baļļas ūdeni, bet tas bija silts kā asinis un pusgaismā šausmu pārplūdušajām acīm šķita gluži tāds pats sarkans. Krampjaini pavērtā mute kampa gaisu, bet sajūta bija tāda, ka viņa rij uguni. Ausis šaušalīgi džinkstēja. Viņa kliedza, bet savu balsi vairs nedzirdēja un zināja tikai vienu — vairāk izturēt viņa nespēj. Tad nolaidās melns rāma nejutīguma priekškars. Zaudējusi samaņu, M. V. nogāzās uz grīdas.

Viņa atžirga no asas sāpes labajos sānos. Bija tumšs un auksts, pavērusi aizpūžņojušās, joprojām iekaisušās acis, viņa mēģināja apjēgt, kur patlaban atrodas. Viņa gulēja uz sudrabā vizuļojošās grīdas. Spēji viņai pārplūda aukstums, un muguru caururba šī pati asā sāpe. Kāds viņai lēja virsū ledainu ūdeni un spēra ar smailu, smagu zābaku. Pa lodziņu iespīdēja balta, blīva mēnesnīca un sudrabaini ņirbēja uz grīdas salietajā ūdenī.

—    Slejies, slejies, ragana! Pietiks tev sust!

Melnā saucēja balss atradās sarkanas gaismas lokā. M. V. grīļodamās piecēlās. Tas, kurš nupat viņu bija spārdījis, sev pie sejas turēja pacēlis lielu tauku sveci. Viņš bija drausmīgi neglīts, baku izēsts un saplacināts kā uz klona nokritis mīklas gabals. Pa atpogāto kreklu rēgojās zvēra spalvām apauguša krūts.

—    Ak, tev patīk būt izģērbtai, ko, raganiņa? — apšļākdams ar siekalu šļakatām, viņš ņirgājās. — Mēs tev iedevām krekliņu, bet to tev nevajag vis — aizsviedi prom! Ko?! Vai tu man parādīsi, no kura kakta velns uz tavu bezkaunību skatās?!

M. V. mēģināja aizkacēt kreklu, bet vīrietis pastiepa muskuļotu dzīslainu roku, aptvēra viņu ap vidukli un viegli kā dūnām piebāztu lelli nogāza uz slapjās grīdas. M. V. lūkojās uz viņa seju, kas virzījās tuvāk, un jutās kā noguldīta zem akmens sloga. Šim cilvēkam vajadzēs viņu sašķaidīt, nīcinot iznīcināt, lai viņa nevarētu sagaidīt vēl vienu rītu ar rasotu zāli, plīvojošiem tīmekļiem un putniem, kas knābā saldskābus ābolus. Lai tikai viņa nevarētu sagaidīt… Sieviete aizsedza seju ar rokām un padevīgi ļāvās vīrieša varmācībai. Bet viņš kliedza:

—   Ak, nekad man nav piederējusi tik baudkāra, tik brīnišķīga, tik izvirtusi miesa! Ne jau velti sātans bija izvēlējies tevi! Pirms nāves

tu vēl gribi izllksmoties, tu gribi — vai tā nav, raganiņa?! Ak, tevi taču vajag diselēt no rīta līdz vakaram, no vakara līdz ritam pa visiem caurumiņiem, no visiem galiem! Nelabais tā jau darīja, vai ne, raganiņa? Nu? Rādi, rādi, kādus trikus viņš tev ir iemācījis? Ko viņš parasti darīja, lai tu taptu galīgi traka?! Ko?! Nu, netiepies! Nu, parādi man, kā tu ar viņu delverējies! Nu, nāc šurpu, sēdies man virsū uz sejas!

Sieviete paklausīgi izpildīja visas vīrieša iegribas. Viņai tā bija pašiznīcināšanās un pašnāvnieciska kaisle, bet viņš domāja, ka tā ir neiegrožota baudkāre. M. V. ne reizi nepavēra acis, bet arī caur aizvērtajiem acu vākiem viņa juta mēnesnīcas vēso baltumu.

Sargs ar pirkstiem pašķīra M. V. acu vākus, un sperma pāršļakstīja viņas seju. Sieviete sāka žagoties. Vīrietis skaļi smējās, ar pirkstiem saņēmis viņas ādu tā, lai nevarētu aizvērt acis. M. V. šķita, ka acis tūdaļ atvērsies pa visu seju kā tādas divas lielas, asiņainas brūces. Spēji izlauzās asaras. Viņa raudāja klusām, pat neiešņukstēdamās. Ne ar vārdiem, ne ar skaņām viņa nebūtu varējusi izkliegt, izčukstēt, izvaimanāt vai izkunkstēt to, ko juta. Tās nebija bēdas. Pat ne pazemotās kauns. Tās nebija sāpes. Un pat izmisums ne. Vīrietis neredzēja viņas asaras, bet, izdzirdis dažas nopūtas, ievāvuļojās riebīga salduma pārpilnā balsī:

—   Ak, kāda tu esi nepiesātināma, kāda nepiesātināma, raganiņ! Tu els un trīci pie visām miesām. Paskaties tikai — jau svīst gaisma! Visu nakti neesam ne aci aizvēruši, ko? Tas tikai ir ko vērts! Tu redzi, kā mēdz būt pirms nāves, tu redzi, raganiņa!…

M. V. spalgi iesmējās un satrūkās, jo tie vairs nebija viņas, bet Bezvārdes smiekli. Ha, ha, ha, sargs kaut ko murmulē par nāvi! Hā, viņa, M. V., jau tūkstoš reižu ir bijusi mirusi un augšāmcēlusies, un nav vairs iznīdējama. Pat šī nakts nav spējusi viņu pieveikt. M. V. piecēlās, pa lodziņu palūkojās uz dārzu un trešo reizi jutās, ka ir nenovēršami nodevusi. Viņa kāroja pēc soda. Beidzot — pēc soda! Gārgstošā balss aiz apkaltajām durvīm viņai to solīja:

—   Taisiet vaļā, sasodīts! Taisiet vaļā! Inkvizitors gaida raganu! Taisiet vaļā!

Plakanģīmis šņākuļodams sakārtoja apģērbu. Rīta gaismā viņa seja bija vēl pretīgāka. Nezin kāpēc M. V. sāka domāt, kā šis cilvēks ir izskatījies bērnībā un kā gan pašlaik aizrit viņa parastās neskaitāmās dienas — rīti, pēcpusdienas, vakari — un kā — nomācošās iekāres naktis?! Sajutusi bezgalīgu vājumu kājās, viņa atkal nogūlās kņūpus uz grīdas. No visa spēka viņa spieda pieri pie aukstajiem akmeņiem un alktin alka šādā ceļā sašķaidīt sev galvaskausu.

—   Nu, raganiņa, šī patiešām bija brīnišķīga nakts! — teica riebīgģīmis, maigi sperdams viņai pa cisku ar apkaltu zābaku. — Bet tagad toties citādi — ko cilvēki domās…

Viņš atbīdīja bultu, un tūdaļ iekšā iebruka pieci sargi. M. V. kūtri cēlās kājās. Viņa vilka mugurā drēbes. Viņa jutās tā, itin kā miesa būtu pretīgs, nonīcis, ar blēdību un varu viņai uzspiests laumas bērns, par kuru, gan viņu negribēdama, gan neciezdama, viņa ir spiesta rūpēties.

Sargi bija apmiegojušies un nepārtraukti žāvājās. M. V. nogurkstēja vēders — šāds izsalkušās miesas vaidiens viņai likās līdz absurdam smieklīgs, un viņa sāka smiet sīku smiekliņu Bezvārdes intonācijā. Sargi izgrūda M. V. tumšā gaitenī. Un atkal viņai ienāca prātā tas pazudinošais likteņa labirints, šķita, ka tūdaļ viņa izdzirdēs tālu zvanu dundu, koku šalkas un putnu balsis.

Beidzot sievieti ieveda plašā, vāji apgaismotā telpā ar zemiem velvju griestiem. Kamīnā kurējās uguns. Un uguns sarkanumā bija pie kamīna sēdošā apģērbs. Atkal M. V. gar acīm sagriezās melni plankumi un varavīkšņaini riņķi, tāpēc viņa redzēja tikai vienu inkvizitora sejas pusi. Viņš bija ļoti jauns, līdzīgs porcelāna lellei vai maskai, un nepavisam nebija līdzīgs viņas iztēlotajam Soda Eņģelim. M. V. apjukusi skatījās uz pusi no zemās pieres, kurā neiezīmējās ne vissīkākā krunciņa, uz spilgto uzaci, uz zilgana plakstiena ietverto lielo melanholisko aci, uz sārto meitenīgo vaigu, aristokrātiskā deguna nāsi, melno ūsu smailo galiņu un uz sulīgajām, kā piebriedis auglis spīdošajām lūpām ar zaļganīgu rūgtuma atēnu kaktiņā. Nezin kāpēc M. V. iedomājās, ka šis inkvizitors allaž smaida tikai ar vienu mutes pusi. Tas ir visticamākais. Viņa roka bija nervoza, taču neizsakāmi gracioza,

glezna, gandrīz pārcilvēciska — kā juveliera izstrādājums. M. V. sakratīja drebuļi — tā reizē ar mitrumu viņā iesūcās dīvaina un skumja vilšanās.

—   Atstājiet mūs divatā! — siltā, piesmakušā balsī inkvizitors lika sargiem, un M. V. iešāvās prātā, ka šādi runā cilvēks, kurš tik tikko piespiedu kārtā ir piecelts no mīlas gultas.

Sargi aizgāja.

—   Sēdies! — inkvizitors bilda, nožāvājās un vārgulīgi pamāja ar roku, bet M. V. jutās it kā nokļuvusi viņa guļamistabā.

Savām domām viņa neko nespēja padarīt, tās, gluži kā saldumu sajutušas mušas, dūca, sīca un virpuļoja ap inkvizitora rotaļlietai līdzīgo siluetu. Sieviete nopūtās un mirkšķinādama skatījās apkārt, jo varavīkšņainā ņirboņa arvien vairāk sabiezēja. Dzirksteļojošajā miglā peldēja smagās mēbeles un šaušalīgie spīdzināšanas rīki, kādus viņa savulaik, elpu aizturējusi, bija aplūkojusi tirgusplača bildītēs. Inkvizitors arī nopūtās un pieliecies sāka rušināt uguni. Aiz restotajiem logiem iečabējās lietus. Juzdamās gluži kā lecot bezdibenī, M. V. lēni piegāja tuvāk stāvošajam krēslam un bikli pietupās uz pašas tā maliņas. Labo aci viņa aizklāja ar plaukstu un paskatījās uz inkvizitoru, tomēr ņirbēšana nepārstāja.

—   Apsēdies ērtāk! — viņš teica, skatīdamies nevis uz viņu, bet uz uguni. — Nesasprindzinies tik stipri, nesaraujies, neuzmet kūkumu, atslābinies! Apsēdies ērtāk, atbalsti muguru! — Inkvizitors viegli raustīja valodu, bet viņa balss bija neizsakāmi glāsmaina, iztapīga nomierinoša un glāstīt glāstīja.

M. V. paklausīja. Tiklīdz viņas mugura pieskārās krēsla atzveltnei, atskanēja baismīga žvarkstoņa, un metāla skavas stingri ieslēdza sievietes kaklu, krūtis un vidukli. Viņa pacēla galvu un tieši virs sevis ieraudzīja rīku, kas domāts karsta svina liešanai mutē. Nē, Soda Eņģelis, Spīdzinātājs Eņģelis vēl nebija pametis šīs miklās, nomelnējušās velves. M. V. iekliedzās no šausmām un apmierinājuma.

Inkvizitors piecēlās un bez trokšņa pietuvojās M. V. Viņš bija ļoti maza auguma, smalks, trausls un graciozs — kā bērns vai jauna meitene.

—    Ak, veltīgi tu tik stipri izbijies! — viņš teica, pieliecies sievietei pavisam tuvu. — Nemaz taču nesāp, vai ne? — Smaržoja pēc piena, lavandas un vēla rudens vakariem. — Es patiešām negribēju, lai tā notiek… — Inkvizitora balss skanēja tā, itin kā mīlas glāstu karstumā viņš būtu izgrūdis sievieti no gultas uz grīdas un tagad vainīgi, bet saudzīgi jautātu — vai nesāp?

Inkvizitors pietupās, nospieda zem krēsla ierīkotu sviru, un visas trīs skavas, spalgi nožvarkstēdamas, atlaidās. Varavīkšņainā ņirbuļošana M. V. acīs pārstāja, savukārt viss pārējais jo tālāk, jo vairāk līdzinājās sapnim. Pat akmens grīdā iegrebtās šaurās renītes spīdzināmo cilvēku asiņu notecēšanai.

—    Tad nu tā — parunāsimies! — Inkvizitors nožāvājās un atkal atgriezās pie kamīna.

Nolaidās klusums.

Tas auga augumā.

Likās — tas nekad nebeigsies…

M. V. acu priekšā atkal sāka peldēt daudzkrāsainie riņķi. Viņas alkatīgais skatiens cauri varavīkšņainajai ņirboņai lauzās pie inkvizitora sarkanā silueta. Piepeši viņa izjuta neizsakāmu īgnumu, kura absurdumu pati jo lieliski apjēdza. Viņu sāpināja tas, ka šis gleznais porcelāna vīrietis nav paskatījies uz viņu kā uz sievieti. M. V. zināja, ka cietumā pavadītais laiks ir grauztin sagrauzis viņas skaistumu, un pat iztēlojās sevi riebīgāku, nekā izskatījās patiesībā. Taču viņa kāroja, lai inkvizitors vismaz reizi paskatās uz viņu kaut vai ar ziņkāri. Tomēr viņa skatiens, ja arī apstājās pie viņas, bija pavisam neizteiksmīgs kā cilvēkam, kurš dziļu pārdomu brīdī noraugās uz nekurieni. Inkvizitors apstājās, no kamīna dzegas paņēma kaut kādus papīrus un pusaudža pozā notupās pie kamīna. Uguns gaismā viņa seja kļuva kā no vaska, likās, tūdaļ tā sāks kust un lieliem melniem pilieniem nopakšķēt uz akmens grīdas.

—    Jā, tā nu tas ir! — Viņš nožāvājās un sāka lasīt, sastomīdamies un mokoši smagi iestrēgdams pie katra garāka vārda, nervozi knirkšķinādams kreisās rokas pirkstus. — Summis Desidemntes Effectibus

jeb “Kārību izskaušanas jēga”: Inocents, Bīskaps, Dieva kalpu kalps, no visas dvēseles vēlēdamies, lai pēc viņa katoļu ticība nostiprinātos un izvērstos plašāk nekā iepriekš un lai jebkurš ķecerīgais negods tiktu izskausts no ticīgajiem… — Inkvizitors rītin aizrijās ar vārdiem un krietnu sprīdi bezpalīdzīgi plātīja muti. Mēģinādams izspiest no sevis vismaz kaut kādu skaņu, viņš krampjaini ievilka gaisu, pāršķīra vienu, otru, trešo lapu, apsēdās krēslā un nolasīja: — Pāvests Gregors Piecpadsmitais savā Bullā pasludina: “Saņēmis patiesas ziņas un lietu vispusīgi izpētījis mūsu apustuliskās varenības pārpilnībā, mēs pavēlam un liekam, lai tiktu notiesāts tāds cilvēks, kurš no ticības atteicies, ar velnu vienošanos noslēdzis un ar burvestībām un pestelībām vienu vai vairākus cilvēkus nomirdinājis. Ar šo rakstu es pavēlu, lai šāds cilvēks uz vietas tiktu nodots tiesā un pēc viņa noziedzības smaguma notiesāts…”

Vārdi un skaņas ķērās cits aiz cita kā slikti uztaisīta pulksteņa zobrati. Galu galā viņš pilnīgi pārstāja runāt. Inkvizitors piecēlās, nosvieda lapas uz krēsla un, knirkšķinādams kreisās rokas pirkstus, piegāja pie M. V.

—    Nu! — tik vien tikai viņš pateica, un nevarēja tikt gudrs — vai jautādams, paskubinādams vai kaut ko apgalvodams. — Nu! — viņš atkārtoja.

Veltīgi M. V. centās notvert inkvizitora melanholisko skatienu. Viņš blenza viņai pierē, itin kā tajā būtu ieraudzījis piepeši atvērušos trešo aci.

—   Nu!

—    Es nezinu, kas man būtu jums jāsaka, — M. V. iečukstējās, juzdama, ka viņu pārņem kauns — tāds pats kā bērnībā, kad bija nogrēkojusies: samelojusi, sasitusi vāzi vai sasmērējusi balto kleitiņu.

—    Patiešām nezinu.

—    Nevar būt! — inkvizitors sacīja un, aizgājis pie loga, noraudzījās lietū.

—   Es neesmu atteikusies no ticības, es neesmu noslēgusi vienošanos ar velnu, un es neesmu nomirdinājusi nevienu cilvēku, — M. V. teica un sasmailēja ausis, cerēdama izdzirdēt melnā Soda Eņģeļa spārnu

šalkas. Veltīgi. Nekas nenotika tā, kā viņa bija cerējusi. — Es nezinu, kas man būtu jums jāstāsta…

—   Vai patiesi? — inkvizitors mīlīgi novilka un noknirkstināja abu roku pirkstus kā kastaņetes. — Vai patiesi nevienu neesi nomirdinājusi?! Tajā dienā, kad tevi aizveda no klostera, velna apsēstais vientuļnieks, saukts Pāvils Putninieks, pakārās. Sieviete, vārdā Upe, tāpat. Viņu miesas karājās pie viena un tā paša koka zara. Tās karājās un varbūt karājas vēl līdz šim laikam. Katram, kurš tikai gribēja viņus nokabināt, klupa virsū neprātīgie putni. Papagaiļi. Tie cirta ar kaula knābjiem un ar briesmīgi asajiem nagiem mēģināja izraut acis visiem, kurš vien mēģināja pietuvoties pakārto kokam. Zaļi, zili un dzelteni putni salaidušies kokā, no viņu izkārnījumiem tas kļuvis balts kā ziedēšanas laikā, bet noķēzītie paķērušies rumpji liekas kā kaļķakmenī izgrebti. No šo velnišķīgo putnu mēsliem viņi abi ir gluži kā mumificējušies. Vienīgi acu vietā melnē putnu izknābātie dobuļi…

To visu inkvizitors pastāstīja, ne reizi nesastomījies, bet viņa vaigi iemirdzējās košā diloņslimnieka sarkanumā.

M. V. caururba sāpes — tik asas, ka viņa pat ievaidējās. Nē, ne jau mīļotā cilvēka nāve viņai smeldzē sažņaudza sirdi. Ak, vai sāpei ir krāsa, garša, smarža, robežas un beigas, vai tā ir neizsmeļama kā jūras ūdens, nesaskaitāma kā zvaigznes debesīs, vai var tai pārkāpt pāri kā smiltīs ievilktam aplim?! Ir noticis tas, kas bija baismīgākais par visu, ko pat visdrūmākajās domās nebija iespējams sastapt, ne arī mokošākajos sapņos ieraudzīt, — Pāvils Putninieks viņu ir nodevis. Viņš ir pametis M. V. gluži vienu, bet pats aizgājis, paņemdams sev līdzi nevienu citu kā Upi!

iM. V. juta, ka viņā kaut kas ir pārtrūcis. Visdrīzāk jau viņa pati kā pārbriedis vai sapuvis auglis ir notrūkusi no lielā dzīves koka un tagad stāvus uz galvas lidos džinkstošajā nebūtības telpā. Piepeši viņa saprata, kas viņu ir uzturējis visu šo ellišķīgo laiku: bezgalīgo, melno, neizmērojamo, smirdošo un nospiedošo klusumu, kurā bija iešļākušies šaušalīgie Bezvārdes smiekli, kurš bija iepulsējies no bailēm ar lielām acīm. Tā bija cerība!

M. V. cerēja, ka vēl ieraudzīs Pāvilu Putninieku — varbūt inkvizitora pratināšanas laikā, varbūt moku kambarī, varbūt skanīgajos gaiteņu labirintos… Un jau patiešām reizē — vienā orē, ar vienu virvi viņi pie viena kauna staba piesietus, — viņus abus vedīs uz ešafotu. Viņš un viņa, ieģērbti vienādās, no maisa šūtās drēbēs, ar smailo ķeceru cepurīti galvā, izsīkuši un ciešanu šķīstīti, pārvarējuši važu dzelzi, slepus no bendes un kaucošā pūļa acīm, ar pirkstu galiņiem glāstīs viens otru. Un nekas nebūs saldāks par šo priekšnāves glāstu. Cilvēki ar putām uz lūpām viņus nolādēs un izkliegs lāstus, apspļaudīs un nomētās ķecerus ar akmeņiem, bet paši jutīs milzīgu greizsirdību, kas augs augumā un, pārvērtusies par neizmērojamām ilgām pēc īstas mīlestības, kā nedziedināma slimība vai ēna vajās ikvienu, kurš ir skatījies uz nāves sārtu. Un, vairs nespēdams atraut skatienu no liesmu apņemtā vīrieša un sievietes, pūlī ikviens būs pārliecināts, svēti pārliecināts nevis par burvestību varu, nevis par sātana varu, bet — par mīlestības visvarenību. Pēkšņi iedūksies, un no debesīm kā akmeņu krusa sāks birt… putni.

Pāvila Putninieka papagailīši ienirs ugunī, liesmas apņemti, lidos pār nāves klusumā sarāvušos pūli un vakara debesīs šķitīs gluži kā kvēlojošas zvaigznes. Pārbijušies sargi un vēl nupat kā gregoriāņu korāļus dievbijīgi dziedošie mūki kliegdami lodās apkārt sārtam, bet liesmojošie putni mēģinās caurknābt viņiem pieri vai izknābt acis. M. V. iekliegsies varenā dziedošā balsī, bet pūlī visi, grūzdami cits citam dunkas sānos, sačukstēsies:

“Re, kādu sievieti bija iemīlējis brīnumdarītājs un svētais!!! Re, cik viņa ir drosmīga sieviete!!!”

Šī sieviete ir viņa! Un viņa nomirs lieglaimē…

Inkvizitors turpināja skatīties uz M. V. kā uz plūstošu ūdeni — melanholiski stingu skatienu. Tukšums džinkstēja. Soda Eņģelis jau meta lokus virs kāda cita galvas.

—   Es zinu, kas mani pavedināja uz grēku, — M. V. piepeši sacīja un izaicinoši pārlaida skatienu inkvizitora sejai un vienlaikus maskai.

—   Nu… — viņš sacīja, pārējos vārdus, ja vien tādi bija, pārvērzdams garās, saldās žāvās. — Nu…

Inkvizitora acīs nebija nekādas ziņkāres, uzmanības vai nicinājuma pret nabaga raganu, vienīgi — siltas, jutekliskas skumjas.

—    Lepnība, — M. V. sacīja tādā balsī, itin kā viņa izpaustu tikai viņai vienīgajai zināmo Filozofijas Akmens formulu. — Lepnība. Lepnība.

—   Bez šaubām, — viņš sacīja pavisam vienaldzīgi. — Es vienmēr to esmu zinājis. Lepnība.

Beidzot inkvizitors paskatījās M. V. acīs. Viņš iesmējās ļoti maigi — kā cilvēks, kurš tīksminās par puķes skaistumu vai dzīvnieka mīlīgumu.

—    Es ceru, ka mēs vienādi saprotam arī dažu citu vārdu nozīmi, — pavisam lēni un uzmanīgi savienodams traucējošos burtus, viņš norunāja pa zilbēm. — Es ceru, ka tu novērtēsi to, kā es saprotu vārdu… — Inkvizitors ievilka gaisu un, sāpīgi pavēris muti, sastinga:

—                                                                                                                                                                                   — Seja

viņam piesārta, kakla dzīslas uztūka, un beidzot no rīkles kā melnu sirseņu spiets izdūca: — Nežežžžžžžžžžžžžžžžžžžžžž — žžžēlība. Nežēlība.

Pār visu nogūlās milzīgā Soda Eņģeļa ēna.

Ienāca sargs.

—   Cauri! Aizved šo sievieti! — inkvizitors teica, notupās pie kamīna un izstiepa virs uguns rotaļlietai līdzīgās rokas.

Pasaule bija pārtapusi vienīgi par Soda Eņģeļa zilo ēnu. M. V. neko neredzēja un gāja akli, klausīdamās sarga soļos. Sārts jau bija sakrauts, un pat līdz šejienei atskanēja pūļa alkatīgā čāpstināšana. Sieviete dziļi nopūtās un, drūmi tīksminādamās, teica:

—    Nežžžžžžžžžžēlība.

Tad atplaiksnījās gaisma.

—   Tu esi brīva. Ej vienā mierā uz visām četrām debespusēm! — sargs teica un, ar plaukstu uzplikšķinājis viņai pa sēžamvietu, platiem soļiem aizgāja prom.

M. V. acu priekšā aizvijās nebeidzams pelēks ceļš. Virs galvas pletās bezgalīgas pelēkas debesis. Pilnīga atklātība. Nevainojama noteiktība. Nāca virsū tumsa. Smidzināja lietus. Kaut kur tālumā vaukšķēja suns. Bet vārds, kura patieso nozīmi viņa līdz šim vēl nebija zinājusi, jau iedrāzās viņā no augstumiem ar savu melno un visasāko smaili: nežžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžži

žžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžž žžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžž žžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžž žžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžž žžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžž žžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžž žžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžžž žžžžžžžžžžžžžžžžžžžž žžžžžžžžžžžžžžž žžžž ēlīb a

NEŽĒLĪBA… Vārds, kura patieso nozīmi es līdz šim vēl nebiju zinājusi, jau iedrāzās mani no augstumiem ar savu melno un visasāko smaili…

Kad biju maza, es pati sev uzdevu visdīvainākos jautājumus, uz kuriem drudžaini meklēju atbildi: kas būtu, ja nekā nebūtu? Kāds izskatās Nekas? Un kā — Tukšums? Tagad es zināju atbildi. Lielais Nekas džinkstēja manā galvā. Absolūtais Tukšums pletās manā sirdī. Pat Dievu es vairs nepielūdzu. Vairs nebija jēgas Viņam žēloties. Man vairs nebija nekā, ko no Viņa lūgt. Ja nu vienīgi — lai es spētu pārciest. Es zināju, ka pārcietīšu. Es jau biju nonākusi pie atziņas — no bēdām nemirst.

Šķita, ka Annasa un Kajava pagalmā nekad neatausīs gaisma, lai gan gaiļi jau bija nodziedājuši trīs reizes. Rītam uzaustot, uz Tribu

nālu vajadzēja sapulcēties tautas vecajiem, augstajiem priesteriem un Rakstu mācītājiem. Viņi tiesās Jēzu.

Piepeši starp sargiem, kas stāvēja gar pilsnama durvīm, es ieraudzīju vienu, kuru pazinu. Tas bija jauns un skaists jūds ar īsi apgrieztiem, kā vārnas spārns spīdošiem matiem un kādu nedēļu neskūtu bārdu. Viņa seja, lielās, skumjās acis ar fosforspilgtiem baltumiem un biezās, zobgalīgās lūpas izraisīja manu uzticēšanos. Es pielavījos viņam klāt. Pirmajā mirklī viņš mani nepazina. Beidzot, nemierīgi lūkodamies uz visām pusēm, viņš pusbalsī teica:

—   Ej prom no šejienes! Mums pavēlēts ņemt ciet visus, kas vien bijis kopā ar Jēzu. Es zinu, ka tu esi Nācarieša pati mīļākā mācekle. Ej prom no šejienes, ja gribi izbēgt no nāves!

—   Nē! Es gribu redzēt Jēzu!

Viņš paskatījās uz mani skumju pilnām acīm. Likās, šīs skumjas tūdaļ plūdīs pāri malām un nolīs pa zilgano, neskūto seju kā asaras.

—   Tas nav iespējams, Marija!

Viņš pasmaidīja. Rūgti un naidīgi.

—    Es zinu — nekā neiespējama nav!

Viņš paraustīja plecus un novērsās no manis. Iestājās absolūts klusums. Vienīgi mani auskari džinkstēja tik tikko sadzirdami. Vai tiešām es trīcēju? Beidzot sargs ar acs kaktiņu paskatījās uz mani un, galvu nepagriezdams, bilda:

—    Izņem auskarus! Nomauc rokassprādzes, novelc krelles un gredzenus! Manam virsniekam patīk šādas lietiņas.

Uz mani neskatīdamies, viņš pastiepa plaukstu. Viņa dzīves līnija bija ļoti gara. Šajā laimīgajā rokā es saliku sudraba auskarus, kapara rokassprādzes, krelles un gredzenus, kuros bija dārgakmeņi.

—   Nāc man līdzi! — sažņaugdams sauju, viņš teica.

Es gāju, atpakaļ neskatīdamās. Es tipināju viņam nopakaļ no pagalma pagalmā. Trešajā pagalmā pie ugunskura sēdēja kāds desmits karavīru un dziedāja man nedzirdētu dziesmu.

Skaistais jūds piegāja pie vecākā un, iebēris viņam krekla priekšā manas rotaslietas, kaut ko iečukstēja ausī. Karavīri pārtrauca dziesmu.

Visi sāka skatīties uz manu pusi. Vecākais aicinoši pameta man ar pirkstu. Es piegāju tuvāk. Tas, kurš mani bija atvedis, teica:

—   Man ir jāatgriežas postenī.

Es mēģināju notvert viņa skatienu, bet viņš tā arī nepacēla smagos kā gliemežvāki plakstiņus. Viņš skatījās zemē. Kā pēc komandas viņš apgriezās apkārt un aizgāja prom.

Piepeši norībēja dārdiens, ko deviņās atbalsīs atkārtoja drūmās slēgtā pagalma sienas. Es nesapratu, kas būtu varējis izsaukt šādu dīvainu blīkšķi. Toties man iešāvās prātā doma, ka tieši šī skaņa pareģo vislielāko nelaimi, no kuras nav iespējams izbēgt. Kaut kas atsitās pret maniem lieliem — atbalss!, pretīgi noņirdzās — atbalss!!, es iekliedzos — atbalss!!!, pagriezos atpakaļ un ieraudzīju bezkāji kropli, kurš tupēja uz koka ratiņiem. Atsperdamies ar lupatās ievīstītām dūrēm, neizturami rībēdams, viņš apmeta man apkārt loku un iekliedzās pa pusei cilvēka, pa pusei putna balsī:

—   Tad, re, kāda izskatās mauka, kurai Dieva Dēls piedevis visus grēkus! Bāba neko teikt!

Tas, kurš bija Annasa un Kajava sargu vecākais, mētāja manas rotaslietas no rokas rokā. Tad viņš piemiedza acis un sacīja:

—   Tu atnāci pati, Marija Magdaliete?!! Brīnišķīgi! Mums ir pavēlēts uzmeklēt un sagrābt ciet ikvienu, kurš ir bijis plānprātīgā Nācarieša draugu pulkā. Bet es redzu, ka jūs visi salaidīsieties šeit kā mušas pie salduma. Otru reizi tev vairs neizdosies izbēgt no akmeņiem! Ko tu par to domā?

—   Jēzu nevis nomētās ar akmeņiem, bet sitīs krustā, — drūmi noburkšķēja viens no sēdētājiem pie ugunskura.

—   Dariet ar mani, kas jums tīk, tikai laidiet pie Jēzus! Kaut vai uz pāris mirkļiem!

Es jutos, itin kā būtu jukusi prātā, itin kā es vairs nerunātu cilvēku valodā — tik tukšām acīm uz mani blenza sargi, tik neizteiksmīgas likās šīs sejas, itin kā viņi nebūtu sapratuši nevienu manu vārdu.

—   Tā nav īstā manta, ko tu mums piedāvā, Marija! — beidzot vecākais izgrūda caur zobiem un aizsvieda prom manas rotaslietas.

Skaļi džinkstēdami, mani gredzeni un rokassprādzes ripoja pa akmens plāksnēm, bet bezkājis sāka tās tvarstīt kā baldriānus pierijies kaķis iedomātu peli. Visi pārējie rēkdami un gārkstēdami cits caur citu sāka kliegt:

—   Jā, jā, Marija, ja gribi satikt savu blandoni no Galilejas, kuru mēs sargājam kā acuraugu, tev ir kārtīgi jāmaksā!

—   Esi devīga, Marija! Tavējais Muļķu Ķēniņš visvisādi nozākā sīkstulību, vai ne?!

—   Dalies ar mums, dalies, Magdaliete, visā savā bagātībā!

—   Vairāk nekā man nav. Esmu jums atdevusi visu, ko vien varēju, — grimdama zaļā izmisumā, es bildu.

—   Kā nu ne, kā nu ne! Visa Jeruzāleme zina, ka tev ir kaut kas labāks par šiem dzelzsgabaliem un neīstajiem dārgakmeņiem!

—    Un nēsā sev līdzi, staigādama pakaļ šim apmātajam pravietim!

—    Es nesaprotu, ko jūs gribat…

—   Ha, ha, ha! Viņa nesaprotot, ko mēs gribam! Un vēl skatās naivām, nevainīgām actiņām!

—    Varbūt jāparāda tev ar pirkstu? Mēs taču gribam to, kas tev ir starp kājām!

—   Dalies ar mums visiem šajā saldajā mantā, un tu varēsi redzēt savu Muļķu Ķēniņu!

—   Ak, tu tikai paplēt kājas, — iečāpstinājās, iegāginājās un ieķērcās kroplis, grābdams mani aiz stērbeles, — un es iebraukšu tev zem brunčiem kā teltī!

—   Nevelc garumā! — drūmi ierunājās tas, kurš bija ieminējies par krustā sišanu. — Daudz laika vairs nav atlicis. Kājas, kuras tu nomazgāji savās asarās, un rokas, kuras tevi ir paijājušas, šodien vai rīt būs naglu caurdurtas. Miesa, uz kuru tu iekārīgi skatījies — es pats to redzēju —, locīsies pie krusta.

—    Labi, — es teicu, jo manā galvā joprojām džinkstēja Lielais Nekas, bet sirdī pletās Tukšums. — Labi! Lai notiek tā, kā jūs gribat. Tikai vispirms laidiet man satikt Jēzu! Pie Viņa es gribu ieiet tīra un jūsu neaptraipīta…

Tas, kurš bija viņu vecākais, beidzot piecēlās un pienāca man klāt. Viņš skatījās uz mani kā plēsoņa, kas uzodis lielu, bezpalīdzīgu laupījumu. Man saļodzījās kājas.

—   Lieliski! —viņš nošņācās, uzlikdams roku man uz kreisās krūts un sāpīgi saspiezdams. — Patiesi brīnišķīgi! Mēs esam norunājuši. Tagad ej pie Jēzus, pēc tam mēs visi tevi pamīlēsim, Muļķu Ķēniņam redzot. Lai viņam nebūtu jāgarlaikojas, kamēr sanāks kopā Augstā Sinode.

Viņš skaļi nozviedzās, apšļākdams mani ar siekalām un ķiploku smaku. Kā noburta es blenzu uz viņa melnajām panadzēm.

Es gāju vecākajam līdzi. Viņš atslēdza kādas durvis un iebīdīja mani iekšā. Aklajā tumsā viņš dzina mani tālāk ar dunkām un kāju spērieniem kā tūļīgu kustoni. Mēs iegriezāmies lāpu apgaismota gaiteņa atzarojumā. Uz sienām kā melni kankari saplivinājās mūsu ēnas. Aiz otrā pagrieziena stāvēja astoņi bruņoti karavīri. Viens no viņiem bija apvilcis Jēzus drēbes. Tas, kurš mani bija atvedis, pieliecās un atvēra grīdā ierīkotu lūku.

—   Kāp lejā! — viņš lika.

Telpa, kurā es nokļuvu, bija ļoti šaura. Pa plaukstas lieluma lodziņu, kas bija izcirsts pie griestiem, ielauzās sārtena gaisma. Ausa. Jēzus stāvēja, aizgriezies pret sienu, ar pieri piespiedies pie aukstā, norasojušā akmens. Viņš bija izģērbts, tikai ar baltu audekla gabalu ap gurniem.

—   Tā esmu es, — es iečukstējos, bet Viņš nepavērsās atpakaļ.

Es piegāju tuvāk. Jēzum starp lāpstiņām asiņoja divas ieslīpas pātagas cirtienu strīpas. Es sajutu sāpes, itin kā man pašai kāds būtu iesitis ar pātagu. Es sarāvos un pēkšņi sāku raudāt. Es kāroju mitēties, tomēr nespēju, itin kā manī raudātu kāds nāvīgi pārbiedēts bērns.

—    Neraudi, Marija…

Es nometos ceļos un apskāvu Viņa kājas. Viņš pat nepakustējās.

—   Ko tu viņiem apsolīji par to, ka viņi ielaiž tevi iekšā? — tik tikko, tikai ar pašiem pirkstu galiņiem pieskardamies maniem matiem, Viņš iejautājās.

—   Sevi, Rabij…

Viņš dziļi nopūtās un atrāva atpakaļ roku.

—   Tev nevajadzēja nākt. Atstāj mani vienu! Neraudi!

Es palaidu vaļā Viņa kājas. Es apsēdos uz grīdas. Es atspiedos pret sienu. Raudas pārstāja tieši tikpat spēji, kā bija uzsākušās. Jēzus pietupās man līdzās. Viņa ceļgali bija asiņaini.

—   Ko lai es iesāku? — es ievaidējos. — Ko lai es iesāku, kad Tevis vairs nebūs?

—   Tu mani atradīsi visur. Pastāsti to citiem. Es esmu un būšu gaisma, kura ir pār jums visiem. Es esmu viss. Viss rodas no manis, un viss mani atgriežas. Pāršķeliet pagali — es esmu tajā. Paceliet akmeni — ari tur mani atradīsiet. Ir un būs tā, kā es saku. Bet tagad ej, Marija! Atstāj mani vienu!

Es paklausīju. Es uzkāpu augšā. Sargu vecākais saņēma mani aiz delma, saknieba un aizvilka atpakaļ sev lidzi. Pa tiem pašiem gaiteņiem. Laukā jau bija pavisam gaišs.

Mani ieraudzījuši, sargi metās virsū kā mežonīgi zvēri. Brīnumainā kārtā es izslīdēju no viņu tvērieniem. Gluži kā es būtu piepeši kļuvusi tieva, lokana un gluma kā čūska. Es ieskrēju no viena pagalma otrā, bet no tā — vēl trešajā, kas bija cilvēku pilns. Man dzinās pakaļ. Pati sevi nejuzdama, es drāzos pa Jeruzālemes ielām. Es lidoju kā uz spārniem. Es dzirdēju, ka vajātāju balsis attālinās, kļūst klusākas, izklīst un beidzot izzūd pavisam. Tikai nokļuvusi ārpus pilsētas, es atkal itin kā atgriezos savā miesā. Knapi es varēju atgūt elpu. Sirds dauzījās kā negudra. Smeldza visi muskuļi un locītavas. Pārcilvēciska noguruma aizlauzta, es nokritu sausā, asā zālē. Mazliet atžilbusi, es sapratu, ka, tikai pateicoties brīnumam, man ir izdevies izvairīties no saviem briesmīgajiem vajātājiem. Un atkal Jēzus mani ir izglābis.

Es piecēlos. Es devos uz Jeruzālemi, kas gluži kā sastrutojums pulsēja un brieda Jēzus nāvei. Manā galvā džinkstēja tikai viena doma — vai sāpei ir krāsa, garša, smarža, robežas un gals, vai tā ir neizsmeļama kā jūru ūdeņi un nesaskaitāma kā zvaigznes debesis, bet varbūt var tai pārkāpt gluži kā smiltis iezīmētam aplim?! Ari šajā brīdī man stāv acis, kā Jēzus ar pirkstu zīmē smiltīs, kad biju ieraudzījusi Viņu pirmo reizi…

Atkal iejuku pašā pūļa biezumā. Visi gaidīja spriedumu Jēzum.

Šo cilvēku sejās es neredzēju ne vismazākās līdzcietības, kaut gan tieši viņi bija baudījuši Jēzus pašu lielāko žēlastību. Noguruši pūļi, cilvēki ir pamesti kā avis bez gana…

Kā akmeņiem nomētāts šunelis es dirnēju te pie Annasa un Kajava, te pie Poncija Pilāta, te pie Hēroda, te atkal pie Pilāta vārtiem. Bija briesmīga sutoņa.

Baumas allaž izplatās pirmās — par ko viņi Jēzu izprašņā, kā par Viņu zākājas, kā Viņu pazemo, sit un spīdzina; kā Viņš atbild un kāda ir bijusi Viņa klusuciešana, uz ko Viņš vēl ir notiesāts un kāds ir galīgais spriedums… Pēc tam iznāca sargu ielenktais Jēzus, stundas laikā novecojis par veseliem desmit gadiem.

Nāves nojauta, kas iesākumā bija pulsējusi augstībā kā tik tikko ieraugāms punkts un stāvējusi pie debesu velves kā melna nelaimes zvaigzne, sāka krist lejup kā akmens, ieplesties, mest lokus kā maitasvanags, tuvoties, augot arvien lielākai, aizsedzot sauli, kļūstot vēl lielākai, lielākai, LIELĀKAI, līdz beidzot mums, kas otru reizi bija atnākuši pie Pilāta pilsnama, uzkrita virsū un šķaidīt sašķaidīja.

Es stāvēju sastingusi baurojošajā pūli kā klusuma tornis. Itin neko es vairs nedzirdēju. Redzēju tikai atplestās, pāršķobītās, spļaudošās, zaimojošās, sodu un nāvi pieprasošās mutes. Laiku pa laikam vārdu bultas ar sarkaniem, saindētiem uzgaļiem caururba pelēko kurluma tūbu, ar kuru daudzkārt bija aptīta mana galva, un sadūrās asiņojošajās smadzenēs:

—   SIT VIŅU KRUSTĀ! SIT VIŅU KRUSTĀ!! SIT VIŅU KRUSTĀ!!!

Es nevarēju saprast, ko gan tas nozīmē — SIT VIŅU KRUSTĀ —

kaut arī sasprindzināju visu man vēl atlikušo prātu un gribu. Es nespēju pakustināt galvu, no visniecīgākās sakustēšanās tā drausmīgi sāpēja, jo uztrītie divasmeņu kliedzieni slējās, dziļi iestrēguši man deniņos.

—    PROM! PROM!! PROM!!! NĀVI VIŅAM! SIT VIŅU KRUSTĀ!! SIT VIŅU KRUSTĀ!!! ATLAID MUMS BARABU…

Kas ir Barabs? Kas ir krusts? Kas ir nāve? Kas ir Viņš?!!

Kungs, es kunkstēju, vairs neapjēgdama, vai pienācīgos vārdos vēršos pie Visaugstākā, tikai neatņem, tikai nesajauc man prātu tagad, kad man viss ir jāredz, paliekot pie skaidras saprašanas!

Piepeši es saruku. Kļuvu vismaz mušas lielumā. Es rāpoju pa Poncija Pilāta seju. Aiz šaušalām smakdama, es rāpoju pār viņa glumi noskūto zodu. Pār mani kā klints nokārās viņa gaļīgā apakšlūpa. Nogranda vārdi, apšļākdami mani ar siekalām, vīna un olīvu smaku:

—   REDZAT, KĀDS CILVĒKS! ES NEKĀDAS VAINAS PIE VIŅA NEATRONU.

Kungs, mans Dievs, izskaidro man, nelaimīgajai, ko nozīmē cilvēks un ko nozīmē vainaV. Un neatņem man prātu! Pilāts pacēla roku, gribēdams nobraucīt mani no sejas. Es uzmetos uz rūpīgi koptā naga. Es aizrāpuļoju pāri viņa plaukstai, līdu pa dziļi ievilktajām nolādētā likteņa līnijām, uzkūļājos pa delmu, rāpoju starp melnajām, asajām un biezi saaugušajām spalvām, apstājos atpūtai uz vissmaržīgākajām eļļām ieziestā elkoņa, kad piepeši nezin no kurienes atbrāzās sarkana, bieza, lipīga un karsta lavīna un aiznesa mani prom. Bet es vēl paguvu sadzirdēt:

—   ES VIŅU GRIBU PĀRMĀCĪT UN ATLAIST BET JŪS RAUGIET PAŠI! ES ESMU NENOZIEDZĪGS PIE Šī TAISNĀ ASINĪM!! ES MAZGĀJU ROKAS!!!

Kungs, mans Dievs, izskaidro man, visu pamestajai, ko gan nozīmē Pilāta vārdi es mazgāju rokas? Kā lai es saprotu viņa teicienu — Es esmu nenoziedzīgsV. Un neatņem man prātu!

Es atkal stāvēju starp cilvēkiem, kas bauroja:

—   VIŅA ASINIS LAI NĀK PĀR MUMS UN PĀR MŪSU BĒRNIEM! SITIET VIŅU KRUSTĀ!! SITIET VIŅU KRUSTĀ!!!

Tad man šķita, ka elle ir izbruģēta nevis ar akmeņiem, bet ar šādām brēcošām mutēm, no kurām izkaras indes pilna mēle, šļācas naida siekalas, niknums un sērs… Tā nodomājusi, atkal kļuvu kurla. Nekad es nebiju redzējusi tik daudz riebīgu ģīmju kā šajā rītā, Jeruzālemē.

Es zaudēju redzi. Manas acis itin kā būtu kāds aizķepējis ar sarkaniem, smirdīgiem dubļiem un asiņainiem mēsliem. Tikai laiku pa laikam caur blāvu, dūcošu miglu — gluži kā caur siseņu mākoni — ieraudzīju Jēzu. Ka viņam norauj drēbes. Ka viņu šausta. Viena divas trīs četras piecas sešas septiņas astoņas deviņas desmit vienpadsmit

divpadsmit trīspadsmit četrpadsmit piecpadsmit sešpadsmit septiņpadsmit astoņpadsmit deviņpadsmit divdesmit divdesmit viena divdesmit divas divdesmit trīs divdesmit četras divdesmit piecas divdesmit sešas divdesmit septiņas divdesmit astoņas divdesmit deviņas trīsdesmit trīsdesmit viena trīsdesmit divas trīsdesmit trīs trīsdesmit četras trīsdesmit piecas trīsdesmit sešas trīsdesmit septiņas trīsdesmit astoņas trīsdesmit deviņas rīkstes.

Man bija tāda sajūta, ka es raudu asinis, jo itin viss tinās sarkanā dūmakā. Tomēr manas acis bija sausas. Berzēju tās ar dūrēm un, cik spēdama, spiedu ar pirkstiem. Es gribēju sašķaidīt savus acu ābolus, kā divas sakaltušas ķirzakas olas, kas atstātas sarkanajā sakarsušajā tuksneša smiltī izraustās bedrītēs.

Es vairs nesajutu nekādas sāpes, lai gan knaibīju sevi un kodīju, lai gan redzēju, ka uz Jēzus asiņainās muguras uzmet sarkano apsmiekla apmetni, ka uzliek galvā ērkšķu kroni un iebāž rokā niedri, ka viņu apspļauda un apsaukā:

—    Sveiks, sveiks, Jūdu ķēniņ!

Ar šādām brēcošām, spļaujošām mutēm ir izbruģēta elle, tikai, Kungs Dievs, neatņem šobrīd man prātu!

Es zaudēju atmiņu. Acis pievērusi, es kāroju ieraudzīt Jēzu tādu, kāds Viņš bija agrāk, vēl tikai pirms dažām dienām. Tomēr savā apmiglotajā iztēlē neparko es vairs nevarēju atsaukt Viņa attēlu. No tumsas, gluži kā sarkana zibens apgaismoti, iznira vienīgi atsevišķi vaibsti: vēja plivinātie mati, uzacis, smaids, acis, kakls ar izspīlēto ādamābolu un svētījošā roka…

Kāds apskāva mani ap pleciem un piekļāva sev klāt. Tā bija paveca, pavisam sirma sieviete. Es pazinu viņu, Jēzus māti, arī vārdā Marija. Es skatījos viņai sejā, kas bija sausa, izdēdējusi, grumbu izvagota, un nezin kāpēc nodomāju, ka, vecumu sagaidījis, Jēzus būtu izskatījies līdzīgs. Es piekļāvos, tomēr nesajutu viņas tuvumu. Pirmo reizi pēc tik daudziem gadiem es atcerējos savu māti. Es alku, kaut viņa apskautu mani, aijātu, paijātu un mierinātu, bet es tikai gauži raudātu bez skaņas, nepavērdama apkaltušās lūpas un nevalstīdama sakodīto mēli:

—   … mamma, mamma, mamma, mamma………………………………………………..

piepeši viss pagaisa……………………………………………………………………… palika tikai

krusts

asiņojoša piere

asiņains kronis

ķēniņš?

karavīri

zobeni

kārtis

zirgu nagi

karstums

ciešanu ceļš

kliedzieni

ciešanas

klupšana

asinis

augšāmcelšanās

sarecēšana

klaigas

murgojums

svelme

bezdelīgas

prlkšķes

klupšana

reibonis

asinis

augšāmcelšanās

smiekli

sarecēšana

rūgtums

sūrums

kaisme

atmaksa?

vaina?

lāsti

baismu vieta

klupšana

asinis

sarecēšana

piecelšanās

smiekli

lāsti

ceļš

pakalns

galvaskausi

kauli

kraukļi

karsonis

K

R

U

S

T

S

u

N

KRUSTĀSIŠANA

K

R

U

S

T

Ā

S

I

š

A

N

A

…kaukoņapiecelšanāskaukoņamocībassūkliskārtskarsonissūrums-

kliedziensmurgainsmokukliedziens….

—   MANS DIEVS, MANS DIEVS, KĀPĒC TU MANI ESI ATSTĀJIS!!

Es stāvēju uz ceļiem. Es piespiedu sevi nenolaist galvu. Neaizvērt

acis. Skatīties. Redzēt. Līdz pusei izģērbies karavīrs. Ķermenis — kā zvēram. Apaudzis ar melnu spalvu.

Nagla kreisajā plaukstā. Vaids.

Jauns jūds. Tas pats, kurš šorīt man palīdzēja satikties ar Jēzu. Ak, kā viņam plūst sviedri! Ak, cik bailīgi viņš ar savām zaļajām olīvu acīm caur pieri paskatās uz mani. Jo es stāvēju uz ceļiem vistuvāk.

Nagla labajā plaukstā. Kunksts.

Nagla pēdās. Kliedziens.

Es stāvēju uz ceļiem kā stikla drumslām. Manos ceļgalos grieztin griezās šeit agrāk cietušo kauli. Un asie Golgātas akmeņi. Es rausu ar rokām zemi. Es aplauzīju nagus līdz dzīvnadžiem. Sausais vējš svilināja seju. Zobos žņirkst nolādētās Jeruzālemes putekļi. Ausu bungādiņas džinkst. No sāpēm. Liekas — tūdaļ tās pārsprāgs. Noplūdis asinīm. Pūlis bļauj kā uz slaktūzi dzenams lopu bars. Es nedrīkstu nolaist galvu. Es nedrīkstu aizvērt acis. Jāskatās. Jāredz.

Nav neviena Jēzus mācekļa… Tikai — Jānis. Viņa nelaimīgā māte. Dažas sievietes, kas bija sekojušas Viņam. Es nedrīkstu nolaist galvu. Es nedrīkstu nodurt acis.

Es neesmu izturējusi… Es neturēju vārdu. Es saliecos. Es iespiedu pieri sev starp ceļgaliem. Ak, kaut es nesastaptu Krustāsistā skatienu. Ar galvvirsu es sajūtu Viņa ciešanas. Kā neizsakāmi milzīgas uguns svelmi.

Laiks ir apstājies. Ar pārcilvēcisku piepūli es piespiedu sevi atkal paskatīties uz Viņu. Un tad Jēzus varenā balsī iekliedzās:

—   TĒVS, ES SAVU GARU NODODU TAVĀS ROKĀS!

Es redzēju, ka gluži kā milzīgas baltas un sarkanas ziedlapas izplaukst no Viņa nokārtās galvas, kā augdamas augumā tās izplešas pār debesi, pār zemi, pār paradīzēm un ellēm, pār neskaitāmām cilvēku paaudzēm, pār dzīvajiem, mirušajiem un vēl nedzimušajiem, pār mūžu mūžiem.

—   Un nāve tiks uzvarēta, tiks uzvarēta, tiks uzvarēta! — es iekunkstējos, kņūpus pakrizdama pie zemes.

Pavērusi acis, es ieraudzīju drebelīgus, trūcīgus zālienus, zemes kukuržņus, kukaiņus un olīšus. Es atcerējos, ko pēdējo reizi Jēzus man bija sacījis:

—   Tu mani atradīsi visur. Pastāsti to citiem!

Es pastāstīju. Tikai neviens mani nedzirdēja. Sievietes vaimanāja un kliedza. Viņu sāpju pilnās balsis kā nokaitētas drātis iedūrās man ausis un katrā dzīslā. Vienīgi Jēzus māte cieta klusu.

Pievakarē atnāca divi slepeni Jēzus mācekļi. Jāzeps no Arimatijas un Nikodēms. Jāzeps bija bagāts cilvēks un Sinodes loceklis. Tieši viņam izdevās no Pilāta izpirkt Kunga miesas un dabūt atļauju Viņu apglabāt. Viņi mums palīdzēja noņemt Jēzu no krusta. Redzēdami, ka tiek zaudēts laupījums, plēsīgie putni stiepti kliedza. Šis šaušalīgās skaņas vēl vairākas dienas skanēja man ausis.

Mēs steidzāmies, jo nāca virsū nakts, bet tai sekoja — sestdiena.

Es iesvaidīju izmocītās, atdzisušās Jēzus miesas ar mirrēm un alvejas eļļu, ko atnesa Nikodēms. Es domāju: tad redzi, kādi glāsti man ir lemti. Tikai tas, kam es pieskāros, vairs nebija Jēzus. Ari sevi pašu es izjutu, itin kā atrastos pavisam citā vietā. Šeit bija palikušas manas rokas, kājas, sāpošā mugura un krūtis, izraudātās acis un sāpošā galva… Es jutu, ka nekad vairs sevi neatradīšu, nesalasīšu kopā un nesavēršu no jauna vienuviet kā straujā ūdenī sabirušas krelles.

Mēs apguldījām Jēzu jaunā kapa bedrē, kur vēl neviens nav bijis apbedīts.

Sievietes atnesa smaržīgus lauku puķu pušķus.

Pēc tam viņi visi posās atpakaļ uz pilsētu. No aizejošā Pētera rokām es paņēmu dunci. To pašu, ar kuru viņš bija atvēzējies pret karavīru, kas bija ieradies Ģetzemanē, un nogriezis viņam ausi. Rietošās saules gaismā asmens sarkani iezaigojās.

—   Marija, ko tu gribi darīt? — Pēteris iesaucās.

Mēs stāvējām divi vien — viens iepretim otram. Pārējie pa līkumotu taku jau attālinājās uz Jeruzālemes pusi.

—   Un kā tu domā? — es atjautāju un, pielikusi uztrīto nazi sev pie rīkles, dobji iesmējos.

Es pati izbijos, cik svešatni skanēja mans smiekliņš. Es nogriezu vienu matu sprogu. Un otru. Un trešu. Tomēr saldais vilinājums noraut ar asmeni sev pār kaklu neatkāpās. Čikst… čikšt… čikšt… tumšās sprogas krita ap manām basajām pēdām kā saplosīti sikspārņi. Kādreiz bērnībā biju redzējusi. Kaķis bija izpostījis sikspārņu ligzdu un piemētājis pilnu pagalmu ar melniem, gluži kā apdegušiem lēveriem. Un tagad manis pašas mati šķita kā pārogļojušies. Ar sirmām šķipsnām. Lai gan kādreiz tie bija vizējuši kā nokaitēts kapars. Sen. Sen. Sen.

Iepletis acis, Pēteris skatījās uz mani un čukstēja:

—   Marija… Marija… Marija…

—   Viss ir galā, — nolaizdama dunci, es teicu. — Es, Pēter, palikšu šeit.

Gluži kā neredzama spēka aiz rokas satverta, es vēl reizi pieliku asmeni pie rīkles. Tomēr es jau biju simt reižu spēcīgāka par kārdinājumu padarīt sev galu. Ausīs džinkstēja. Mani pārņēma pārcilvēcisks vieglums. Pārcilvēcisks. Es sniedzu dunci Pēterim. Viņš paņēma savu ieroci un, ne vārda nebildis, aizgāja.

Es paliku gluži viena. Es nejutu ne skumjas, ne sāpes. Vienīgi — neizmērojamas ilgas un neizsakāmas gaidas. Ko es vairs varēju gaidīt, pēc kā ilgoties, kādas vēl cerības lolot — es taujāju pati sev. Es nevarēju nomierināties. Es nespēju rast sev vietu. Ne brītiņu nevarēju nosēdēt. Augu nakti staigāju gar kapa durvīm uz priekšu un atpakaļ… Tikai pret rītu, kad uzkrita rasa, es piesēdos un mazliet aizsnaudos. Bet pat sapnis bija pārpilns ar neizmērojamām ilgām, neizsakāmām gaidām un bezgalīgām cerībām…

Visu dienu nonīku vienā vietā, vēroju, kā mana ēna virzās pa apli. Bija ļoti karsts. Tiklīdz pievēru acis, uzradās šaušalīgās aizgājušās dienas ainas. Es atkal redzēju, ka šausta Jēzu — viena divas trīs četras piecas sešas septiņas astoņas deviņas desmit vienpadsmit divpadsmit trīspadsmit četrpadsmit piecpadsmit sešpadsmit septiņpadsmit astoņpadsmit deviņpadsmit divdesmit divdesmit viena divdesmit divas div

desmit trīs divdesmit četras divdesmit piecas divdesmit sešas divdesmit septiņas divdesmit astoņas divdesmit deviņas trīsdesmit trīsdesmit viena trīsdesmit divas trīsdesmit trīs trīsdesmit četras trīsdesmit piecas trīsdesmit sešas trīsdesmit septiņas trīsdesmit astoņas trīsdesmit deviņas rīkstes…

Līdz pusei izģērbies karavīrs. Ķermenis — kā zvēram. Apaudzis ar melnu spalvu.

Nagla kreisajā plaukstā. Vaids.

Nagla labajā plaukstā. Kunksts.

Nagla pēdās. Kliedziens.

Kā tādus satrakotus zvērus es mēģināju aizdzīt šos mokošos redzējumus zem aizvērtajiem plakstiem, tomēr tie nāca atpakaļ atkal un atkal, un atkal. Viena divas trīs četras piecas sešas septiņas astoņas deviņas desmit vienpadsmit divpadsmit trīspadsmit četrpadsmit piecpadsmit sešpadsmit septiņpadsmit astoņpadsmit deviņpadsmit divdesmit divdesmit viena divdesmit divas divdesmit trīs divdesmit četras divdesmit piecas divdesmit sešas divdesmit septiņas divdesmit astoņas divdesmit deviņas trīsdesmit trīsdesmit viena trīsdesmit divas trīsdesmit trīs trīsdesmit četras trīsdesmit piecas trīsdesmit sešas trīsdesmit septiņas trīsdesmit astoņas trīsdesmit deviņas rīkstes…

Līdz pusei izģērbies karavīrs. Ķermenis — kā zvēram. Apaudzis ar melnu spalvu.

Nagla kreisajā plaukstā. Vaids.

Nagla labajā plaukstā. Kunksts.

Nagla pēdās. Kliedziens.

Pēc tam kā priekškars nolaidās ilgas. Cerību pilna gaidīšana. Visapkārt man pletās bezgalīga neziņa. Manu acu priekšā — absolūts tukšums. Man nebija nekādas izvēles. Es tikai ilgojos. Tikai gaidīju. Reizi no reizes es domāju: vai es vēl joprojām esmu cilvēks? Vai garāmgājēji varētu mani ieraudzīt? Bet varbūt jau esmu kļuvusi caurspīdīga? Absolūts nekas?!

Un atkal — šaustīšana ar rīkstēm. Krusta Ceļš. Krustā sišana. Noņemšana no krusta. Kāds aizsviež prom ērkšķu kroni. Nokarājas

nedzīva roka, no kuras Nikodēms ir izvilcis naglu. Marija uz asinīm un sviedriem slacītās zemes izklāj baltu drēbi…

Pievakarē atnāca Jēzus māte. Viņa atnesa ūdens krūzi un maizes klaipiņu. Nezin kāpēc atausa atmiņā, ka Galilejā viņa bija mēģinājusi cauri pūlim izlauzties pie sava Dēla. Tolaik viņas mati vēl bija melni un vizēja saulē. Kāds Jēzum teica:

—   Redzi, tava māte!

Bet Viņš tikai paraustīja plecus un, uz viņu pat nepagriezdamies, teica:

—   Jo kas mana debesu Tēva prātu darīs, tas ir mans brālis un mana māsa, un mana māte.

—   Tu varētu paēst, — Marija teica un apsēdās man līdzās.

Tā mēs nosēdējām ilgi. Sakļāvušās un klusēdamas. Čirpstināja cikādes. Rietēja saule. Beidzot Jēzus māte ierunājās:

—   Jūdass ir pakāries.

—   Ak tā? — es vien kūtri bildu, jo ar kādiem gan citiem vārdiem es būtu varējusi uzņemt šo ziņu?

—   Man šķietas, ka Jēzum būtu bijis sāpīgi uzņemt šo ziņu. Sāpīgāk par pašu Jūdasa nodevību. Daudz sāpīgāk. Man prāts neņem pretim, kāpēc gan Jūdass bija kritis tādā melnā izmisumā… Viņš ir padarījis galu. Viņam taču bija tikai trīsdesmit septiņi gadi. Kamdēļ viņš nav noticējis Dieva bezgalīgajai piedošanai? Jēzus daudz reižu par to ir stāstījis. Tu taču atceries?

—   Jā! Kurš cits, ja ne es, to varētu atcerēties? Viņš mēdza teikt, ka mēs visi esam Debesu Tēva bērni. Ka Dievs ļauj savai saulei uzaust kā priekš labajiem, tā priekš sliktajiem. Viņš sūta lietu kā pār taisnajiem, tā pār netaisnajiem. Jēzus allaž atgādināja, ka grēciniekam vajag piedot grēkus nevis septiņas, bet septiņdesmit septiņas reizes…

—   Nu jā. Bet, kā liekas, Jūdass mana Dēla vārdus nav ne dzirdējis. Vai gan viss, ko Jēzus ir runājis, ir bijusi vien pērļu bēršana cūkām priekšā? Varbūt visus Viņa vārdus ir aiznesis vējš?…

Es nezināju, ko lai viņai atbildu. Marija piecēlās, noskūpstīja mani uz pieres un aizgāja prom.

Es atkal paliku viena. Es paņēmu Marijas atnesto maizi. Ēst man negribējās. Tad to sadrupināju un pabēru putniem. Tikai kāri izdzēru ūdeni.

Satumsa. Es skatījos, kā debesis cita pēc citas iedegas zvaigznes. Piepeši man uzgūlās kāds neizsakāms smagums — kā pašnāvnieka velis, kas nevar rast sev mieru. Es kāroju pēc nāves! Vai lai pakaros, kā to ir izdarījis Jūdass?! Vai lai nomirstu badā, dienām no vietas nepieskaroties ne maizei, ne ūdenim? Bet varbūt lai pārgriežu kaklu vai rokas dzīslas, lai līdz ar karstajām asinīm visa mana dzīvība izplūst līdz pēdējam pilienam.

Neviena asa priekšmeta man nebija. Bet es zināju kādu citu paņēmienu. Vispirms mazliet virs elkoņa ir jānosien roka. To es varētu izdarīt, noplēsusi apģērba strēmeli. Pēc tam ilgi jāžņaudza dūres. Itin kā cīnoties ar krūtīs verdošu niknumu, ko citādi nekā nevar pārmākt. Dzīslas pietūks un izspiedīsies uz āru kā zilas sliekas pēc lietus. Tad tās ir jāpārkož. Mani zobi ir asi. Un jāgaida nāve.

Kad es vēl biju pavisam maziņa, Magdalas tirgus placī redzēju kādu sievieti. Viņa kurnēja koka būrī un neizrādīja nekādas dzīvības zīmes pat tad, kad cilvēki spļāva uz viņu, apmētāja ar sapuvušām olām, sašķīdušiem augļiem un akmeņiem. Viņa bija nokāvusi trīs savus bērnus. Sievieti gaidīja nāvessods, bet pirms tam ceļš apkārt visai Galilejai, lai tirgos cilvēki varētu paskatīties uz viņu kā uz elles briesmekli. Taču Magdalā viņa pati sev laupīja dzīvību. Naktī. Kad sargi bija aizmiguši. Viens, kurš bija gulējis tuvāk pie būra, no rīta atmodās siltā, kūpošā paltī. Tās bija viņas asinis…

Arī pašlaik ir dziļa nakts. Ja jau kāds atnāks, tad tikai nākamās dienas vakarpusē. Laika man bija papilnam. Jā, vienīgi tā man netrūka. Bezgalīga, bezjēdzīga un velta laika. Tukšas dienas un vēl tukšākas naktis. Ko es vairs varēju pasaulē iesākt ar šo neizmērojamo laiku bez Jēzus?

Ciešas apņemšanās pārņemta, es piecēlos. Es taču nedrīkstēju ar savām grēcīgajām asinīm slacināt zemi līdzās Jēzus kapam?! Kā meža zvērs es gribēju savai nāvei uzmeklēt nomaļu, pamestu alu. Neizsakāma viegluma pārņemta, es gāju cauri tumsai.

Tuvumā bija liels dārzs. Es staigāju, meklēdama vietu, kur varētu izdarīt to, ko biju cieši izlēmusi. Nemaz nepamanīju, ka sākusi svīst gaisma. Putni iedziedājās. Es apsēdos rasotajā zālē un sāku raudāt. Mans smagums bija tik liels, ka tā nospiesta es iesnaudos.

Kad pamodos, bija jau liela diena. Pavasara krāsas likās neizsakāmi spilgtas, tās taisni vai griezās acis. Šaušalīgos nakts sapņus kāds gluži kā būtu noņēmis ar vieglu, brīnumainu roku.

—    Mūžīgu dusu tev, nelaimīgais Jūdas! — es skaļi sacīju.

Es staigāju pa dārzu. Es skurbu aiz bezgalīgajām ilgām. Neizmērojamām gaidām. Čivināja putni, saulē uz akmens sildījās ķirzakas, sulīgo zāli plūkāja jēriņš un ēzelēns. Piepeši mani pārņēma neaptverama labestība, nometos ceļos un sāku lūgties:

—    Kungs, kāds milzums Tavu radībiņu! Tās Tu esi gudri radījis, ar tām ir pilna zeme! Atsūti savu garu, lai mostas dzīvība un atjauno zemes vaigu!

Bet pēc līksmās labestības atvēlās arī vissūrākās nožēlas vilnis. Viss, lai arī uz ko es skatījos, man liecināja tikai par vienu:

“Jēzus nekad vairs neredzēs ne baltās lilijas, ne zālēs pazibējušo glodeni, ne dziedošās sarkanrīklītes, ne uzplaukušo ābeli…”

Es sāku raudāt.

—   Sieviete, ko tu raudi? — pēkšņi pavisam blakus kāds jautāja.

Man iešāvās prātā, ka tas ir dārznieks. Es aizklāju seju ar rokām

un iešņukstējos vēl žēlāk. Es negribēju ne ar vienu runāt. Un negribēju neko redzēt. Lai arī viņš liek mani mierā…

—    Ko tu raudi, Marija? — viņš atkārtoja.

Tā bija Jēzus balss! Es nevarēju kļūdīties. Tā bija Jēzus balss! Es neuzdrošinājos pagriezties atpakaļ. Tā bija Jēzus balss! Ar acs kaktiņu palūkojos pāri plecam.

Baltās drānās ietinies, Jēzus stāvēja dažus soļus atstatu un smaidīja.

—   Rabij! — es iekliedzos un, uz ceļgaliem rāpodama, metos pie Viņa.

Manu miesu pārņēma karstums, itin kā es būtu iemesta ugunī. Bet dvēselē es neizjutu ne visniecīgākā izbrīna.

—    Rabij…

—   Marij, — izstiepdams rokas, Jēzus teica, — nepieskaries man un neaizturi mani! Labāk ej un pastāsti visiem, ko tu esi redzējusi. Lai pēc manis nesēro un neraud.

—   Jēzu, Jēzu, ko lai es tagad daru?! Neatstāj mani! Ņem ari mani sev līdzi!

Grīļodamās es piecēlos. Es gribēju pieiet Jēzum tuvāk, bet neizprotams spēks mani turēja ciet.

—    Marija, neaizturi mani! Es vēl neesmu uzgājis pie Tēva. Ej pie maniem brāļiem un māsām! Pasaki viņiem: “Es dodos pie sava Tēva un jūsu Tēva, pie sava Dieva un jūsu Dieva!”

Jēzus baltās drānas mirdzēja simtiem reižu spožāk nekā saule un mani žilbināt žilbināja. Es piemiedzu acis. Šis neizsakāmās gaismas dēļ es vairs nespēju saskatīt pat Jēzus vaigu. Jā, kā tas gadās, ja skatās uz svelmaino dienas vidus sauli, man uz mirkli acis satumsa. Kad atkal varēju redzēt, Jēzus vairs nebija.

Knapi atgūdama elpu, es skrēju pie kapa. Akmens bija novelts nost. Kaps — tukšs. Zemē mētājās nosviestais līķauts.

Es skrēju visiem nest Labo Vēsti. Es lidoju, itin kā pie manām kājām kāds būtu pielicis spārnus. Jēzus bija visur. Ikvienā manis satiktā vīrieti un sievietē. Veci un zīdaini. Gaisā, zemē un debesis. Piepeši, saulei spīdot, sāka līt silts lietus. Jēzus bija ikkatrā dzīvību nesošā pilienā. Man gribējās kliegt un kliegt:

“Rabij, Rabij, cik skaista ir mūsu Kunga pasaule!!!”

Pret vakaru mani atkal pārņēma skumjas un vientulība. Tumsa. Smidzināja lietus. Tālumā vaukšķēja suņi.

Un es aizgāju tuksnesi.

—   UN F.S AIZGĀJU TUKSNESĪ — tikai tā es varu raksturot izjūtas, kādas mani pārņēma šorīt… — Vika teica un rūgti pasmaidīja.

—   Varbūt tu zini, kāpēc tevi pārņēma šādas izjūtas? — Norma bija nodarbināta ar Vikas atnesto dzelteno rožu salikšanu vāzē.

—   Laikam jau tāpēc, ka atkal sapnī redzēju tos pašus murgus…

—   Kādus?

—   Ar daudz, daudz asinīm. Pagājušo reizi es stāstīju.

—    Vai šo sapni tu varētu kaut kā interpretēt? — Norma jautāja, ākstīgi smaržodama rozes.

Šorīt psihoanalītiķe Vikai likās patiesi pretīga.

—    Jā! Es varētu. Man šķiet, ka šis sapnis nozīmē beigas. Vecās jūtas izplūst no manis gluži kā asinis. Līdz pēdējam pilienam. Kad pirmo reizi redzēju sapņos šos asiņainos plūdus — beidzās mans sakars ar Go. Otro reizi — ar Paulu. Sakars, nevis mīlestība. Tamdēļ asiņu bija sevišķi daudz.

—    Tas nozīmē, ka mūsu abu darbs nav palaists vējā? Neesam velti nocīnījušās trīs mēnešus, vai ne? — Norma iedūdojās, uzplīkšķinādama Vikai pa plecu.

—    Nē! Velti neesam. Es esmu aizmirsusi Paulu. Lai gan pēdējās naktis un dienas bija visnotaļ smagas…

—    Kāpēc?

—    Visnotaļ smagas. — Vika atkāpās no Normas, no kuras sistin sitās degunā sviedru smaka, un apsēdās. — Visas šīs atmiņas…. Es pat neticēju, ka viens cilvēks par otru tik daudz var sakrāt. Es jutos, itin kā man būtu nodīrāta āda un visa miesa noasiņotu atmiņām. Es neprotu izteikt. Katrs manas dzīves mirklis uzsprāga un izbārstījās atmiņu suķēs. Tūkstošu tūkstošās suķu. Lai arī ko es darīju, viss ņirbinājās neskaitāmās atmiņās. Vai naktī, piepeši atmodusies, es griezos uz otriem sāniem, vai mazgājos, vai dzēru rīta kafiju, vai kāpu lejā pa kāpnēm, vai izņēmu no pasta kastītes avīzes, vai gāju pa ielu… It visur es redzēju viņa seju, acis un rokas, dzirdēju viņa balsi… Nemaz jau nerunājot par smaržām! Es domāju, ka zaudēšu prātu. Ne mirkļa aizmiršanās. Ne guļot, ne lasot, ne klīstot pa pilsētu, kas man allaž tik ļoti ir paticis. Nekādas atvieglotības. Atmiņas, atmiņas, atmiņas. Un — beigu beigās — šis sapnis! Tagad es jau patiešām zinu, ka visam ir beigas. Patiešām — visam ir beigas! — Vika sapurināja galvu, aizgainīdama kaut ko lielu un neredzamu, tomēr uzbāzīgu.

—   Vai tev neienāca prātā, ka tu varētu sadūšoties vēl vienam solim? — Norma noslēpumaini izvaibstījās.

—    Kādam?

—    Šķirties no Go.

—   Varbūt. Patiešām nezinu. Daudzas reizes jau esmu par to domājusi. Kad Pauls mani pameta, es jutu, ka šī ir vislabākā izdevība šķirties ari no Go. Viņš gandrīz nemaz vairs nenāca ārā no slimnīcas. Jo bieži viņš mani nemaz nepazina. Un, ja ari pazina, tad dusmojās tā, itin kā es būtu viņa nelaimes galvenā vaininiece. Bet, jo vairāk es domāju par šķiršanos, jo kļuva skaidrāks, ka no Go es nekur vairs nevarēšu aizbēgt. Jo tieši viņš ir mana patiesā atmaksa. Citiem vārdiem — sods. Mujķigi jautāt — kāpēc un par ko. Sods, un tas ir viss. Kāds ir gudri sacījis, ka pēc nāves nebūšot nekādas elles. Nekādas Pastarās tiesas. Pastarā tiesa norisinās šeit pat un tagad. Un elle ir tikai šaizemē. Esmu notiesāta diezgan bargi…

—    Es ceru, ka mūsu abu darbs ir beidzot tev palīdzējis noskaidrot vainas, atmaksas un soda kategoriju. Varbūt tagad tu uz visu skatīsies mazliet skaidrākām acīm?

—   Jā! — Vika noņurdēja un saminstinājās kā nepacietīga skolniece. — Protams, ka jā.

—   Tu biji brīnišķīga paciente! — Norma teica, pieliecās un noskūpstīja Viku uz pieres. — Tagad tu esi brīvs cilvēks. Vai jūti?

—   Jā! Es jūtu. — Vika zobgalīgi skatījās zilajās, ūdeņainajās un bērnišķīgi naivajās Normas acīs. — Pavisam brīvs cilvēks. Tagad es varu iet?

—   Tu neesi no pašām pateicīgākajām! — Norma greizi nosmīnēja. — Parasti pacienti nevēlas atsaukt atmiņā visas savas nelaimes. Viņi skatās uz mums ne tikai kā uz sava izmisuma lieciniekiem, bet ari kā uz daļu no savām sāpēm. Itin kā viņu skumīgajās grēksūdzēs būtu bijis kaut kas apkaunojošs, ko mēs ietiepīgi atgādinām…

—   Nē! Neko tamlīdzīgu es nejūtu. Tikai pateicību, kuru pat neprotu izteikt.

Vika uzmanīgi svabināja vaļā pirkstus no siltajām un stiprajām Normas rokām.

—    Es ievēroju, ka tev ļoti nepatīk mani pieskārieni. Tu esi pietiekami prātīga un nedomā taču, ka es esmu kā Gerda? Mūsu darbā ir vajadzīgs ne tikai emocionālais kontakts, bet arī fiziskais.

—    Es saprotu. Esmu ļoti jūtīga pret pieskārieniem. Man apkārt ir šāda tāda telpa, un es jūtos neomulīgi, ja kāds to pārkāpj. Nekādā gadījumā es to nemērķēju uz jums, Norma! Patiešām ne. Jūs man ārkārtīgi palīdzējāt. Es ļoti vēlētos sastapties ar jums pie kafijas tases vai vīna glāzes. Patērzēt, bet tagad jau par gluži citiem tematiem…

—   Tas būtu patiešām jauki…

—   Jā, katrā ziņā… Šodien tikai man ir viena svarīga satikšanās. Es mazliet steidzos.

Vika jau mīņājās pie durvīm, ar acīm lūgšus lūgdama Normai atļauju aiziet.

Norma ostīja Vikas uzdāvinātās smaržas. Viņa ar tām paslapināja aiz ausīm.

—   Brīnišķīgas! Man patīk “Priscilla Preslija”. Vai tu varbūt jau esi iekritusi jaunā romānā?

—   Gandrīz… — Vika pavēra durvis. — Rītu es jums piezvanīšu. Patiešām! Paldies! Ardievu!

Vika skaļi aizcirta durvis. Kaut gan tas varēja būt arī caurvējš. Viņa dziļi ievilka elpu un svilpodama izgāja uz ielas. Bija karsts, sutīgs un putekļains vakars. Tuksnesis. Tālumā rībēja pērkons. Vika paskatījās uz visām pusēm, itin kā viņa būtu nokļuvusi pavisam svešā pilsētā.

Reiba galva. Nogājusi dažus soļus, viņa atspiedās pret putekļaino koku. Pēkšņi atskanēja švīksti, kaut kas stāvus noslīdēja Vikai pār seju un nokrita pie kājām. Tas bija putns. Maziņš un balts. Vika pietupās un pacēla trīsošu albinosa papagailīti. Putniņš čiepstēja, iepleta spārnus un bailīgi saspirinājās, bet Vika viņu saspieda rokās. Uzmanīgi viņa iebāza pārbiedēto, čiepstošo un kustīgo putnu sarkanā rokassomā.

Viņa devās pie taksofona. Viņa uzgrieza numuru, bet monētu neiemeta. Atsaucās vīrieša balss, un automāts tūdaļ atslēdzās. Vika pietupās būdiņas kaktā. Viņa piesardzīgi atvēra somiņu. Putns blenza

uz viņu ar apaļu sarkanu aci. Ar vienu roku pieturēdama papagaili, ar otru viņa meklēja monētu. Atrada. Viņa atkal uzgrieza numuru. Atsaucās tā pati balss. Ar krampjainu kustību viņa uzkāra klausuli. Pakodījusi lūpas, viņa piezvanīja trešo reizi. Viņai trīcēja rokas.

—   Sveiks, te es! — viņa iečukstējās, aiz satraukuma tik tikko spēdama izdabūt pār lūpām vārdus.

—   Tā jau es domāju. Tu vienmēr zvani kā tāds slepenais aģents. Nekad tu nesāc runāt, kad es paceļu klausuli pirmo reizi… — vīrietis iesmējās.

—   Tāpēc ka man ir bail no tevis. Katru reizi taču neizdodas pārvarēt satraukumu.

Sieviete gaidīja, ko teiks vīrietis, bet viņš klusēja.

—    Es gribētu tevi satikt.

Vīrietis klusēja.

—    Ļoti lūdzu! Kaut uz pāris minūtēm.

Vīrietis klusēja.

—    Es ļoti lūdzu… Tu mani dzirdi?

—    Dzirdu.

—   Ļoti lūdzu! Es apsolos būt laba un prātīga. Tikai uz dažām minūtēm. Es Ļoti lūdzu!

Viņa pietupās būdiņas kaktā un aizklāja seju ar roku.

—    Labi! Es tev kādudien piezvanīšu.

—   Nē! Tagad! Tagad… Es tevi ļoti lūdzu! Man nav laika gaidīt. Ne spēka… Es gribu visu izbeigt tūdaļ. Tu saproti?!

Vīrietis klusēja.

—   Tu mani dzirdi?

-Jā.

—   Ko tu tagad dari?

—   Skatos tālrādi.

—    Kaut ko interesantu?

—    CNN ziņas.

—    Es tevi lūdzu — satiksimies šovakar.

—   Tu atkal esi sagudrojusi kādu muļķību…

—   Nē! Es zvēru — nav nekādu muļķību. Nupat es iznācu no psihoanalītiķes. Es tev stāstīju par viņu, tu atceries? Visam beigas. Tu saproti?

—    Jā! Visam ir beigas. Kāpēc tad tu vēl gribi satikties?

—    Es lūdzu tevi! Pēdējo reizi.

Vīrietis klusēja.

—    Kāpēc tu klusē?

Viņa gribēja uzsmēķēt, bet atcerējās, ka nav cigarešu.

—    Es skatos tālrādi.

—   Nu, uzklausi mani! Es gribu ar tevi satikties. Pēdējo reizi. Es lūgšus lūdzu! Es krītu ceļos un lūdzu!

Viņa patiešām nometās ceļos.

—    Pēc pusstundas es tev piezvanīšu. Pa šo laiku apdomā, vai ir vērts.

—    Es runāju no ielas automāta.

—   Tad pusstundu pastaigājies. Vai arī ej mājās…

—   Nē! Pusstundu es neizturēšu.

Vīrietis klusēja.

—   Tu vēl skaties tālrādi?

-Jā.

—    Es tevi traucēju?

-Jā.

Rokassomā iečirkstējās papagailis.

—   Paklau! Man ir viena tāda maza, burvīga un mīļa lietiņa. Es noteikti gribu tev to uzdāvināt.

—   Mūždien tu izgudro sazin kādus scenārijus. Tie nekur neder, Vika!

—   Es lūdzu tevi pēdējo reizi. Pēdējo reizi! Ļauj man ieiet pie tevis. Uz piecām minūtēm.

Vīrietis klusēja. Viņš pastiprināja tālrāža skaņu.

—   Tu vēl dzirdi mani?

—    Dzirdu.

—    Lūdzu, ielaid…

—    Labi, jā! Nāc! Tikai tas ir pavisam veltīgs solis. Tu pati teici, ka visam ir beigas.

—   Jā! Visam ir beigas. Es eju. Būšu pēc pusstundas. Paldies tev, Paul!

Vika steidzās teciņiem. Viņai lija sviedri. Pukstēja deniņos. Raustījās labās acs plakstiņš. Neprātīgi dauzījās sirds. Trūka gaisa. Sāpēja vēderā. Dūrēji graizīja visu vēderu. Viņa mēģināja palīdzēt sev pati, iztēlodamās, ka tā jūtas cilvēks, kuru ved uz ešafotu. Ragana, kura, pūļa apspļaudīta, ēzeļa mugurā jāj uz nāves sprieduma izpildi. Ragana…

Nonākusi pie Paula nama, viņa aiz bailēm vai ģība. Kāpdama pa kāpnēm, viņa pavisam zaudēja spēkus. Kāpnēs nebija gaismas.

Paula dzīvokļa durvis bija pusviru. Pa tām zilajā tumsā krita šaura dzeltenas gaismas svītriņa. Vika bažīgi ieslīdēja iekšā. Tālrādis dārdināja ziņojumus par kārtējo incidentu Dienvidāfrikā.

—   Te es… — viņa ļoti klusi nočukstēja.

Bet neviens viņu nenāca sagaidīt.

—   Te es! — viņa sacīja skaļāk un visbeidzot iesaucās: — Paul, te es!

Vika izvilka no rokassomas bailīgi sarāvušos papagailīti. Viņa

stāvēja gaiteni, juzdama, ka drebuļi kāpj pa kājām un lēnām izlodā pa visu miesu. Viņa atbalstījās pret sienu. Beidzot parādījās Pauls.

—    Sveika vesela! — viņš teica, itin kā nekas nebūtu noticis.

Sieviete sniedza viņam putniņu.

—   Tev nesen bija dzimšanas diena. Es ari gribu tevi apsveikt.

—   Paldies, bet kur es šo nelaimīgo putnu likšu, — Pauls sausi teica, ņemdams papagaili viņai no rokām.

—   Nopirksi būrīti!

Papagailis paspruka un kā negudrs sāka lidot un sist spārnus tik skaļi, itin kā būtu pats lielākais putns. Vika nezin kāpēc aizsedza galvu ar rokām. Bet vīrietis vienaldzīgi skatījās, kā, atsizdamās te pret griestiem, te pret sienām, svaidās pārbiedētā radība.

—   Nabadziņš! — vīrietis sacīja, un tad papagailis iečirkstējies uzmetās viņam uz pleca.

—   Tas arī ir viss. Ardievu!

—   Nu, nāc iekšā! Nosmēķēsi cigareti.

—   Nē!

—    Nāc, nāc iekšā!…

Saraudamās, itin kā Pauls, kas nāca viņai aiz muguras, vicinātu pātagu, Vika ieslīdēja istabā. Viņa parakņājās somiņā un atcerējās, ka cigarešu viņai nav.

—    Man nav ko smēķēt!

—    Es varu tevi uzcienāt.

Pauls pavilka rakstāmgalda atvilktni.

—    Kā — tu esi sācis smēķēt?

—   Nē! Reizēm atnāk cilvēki, kuri gluži vienkārši nav spējīgi izklāstīt savu problēmu bez smēķa. Gadās, ka viņi aizmirst paņemt līdzi cigaretes. Tādiem kā tu man vienmēr stāv nopirktas.

Viņš sniedza Vikai puķainu “Eve” paciņu.

—   Tu viņiem, ticamāk — viņam pērc brīnišķīgas cigaretes, — Vika dzēlīgi teica, aplūkodama garo, balto cigareti ar ziediem izrakstītu filtru. — Šie cilvēki ar problēmām droši vien ir — tikai sievietes? Bet varbūt — viena sieviete?

—   Gadās arī sievietes. Šīs atstāja viena no viņām. Es zinu, ka tev patīk luksusa lietas. Bet vari smirdināt ari “Kosmosu” vai “Klaipēdu”. Ari tādas ir…

Papagailis čirkstēdams lidoja pa istabu. Vika aizsmēķēja cigareti. Pauls izvilka krēslu, kas atradās viņpus galda. Viņš apsēdās, pārmetis kāju pār kāju. Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm. Vika paskatījās visapkārt. Vairāk nekas nebija, uz kā apsēsties, un viņa piemetās uz cietās, askētiskās priestera gultas pašas maliņas. TV ekrānā viens otram draudēja divi ar revolveriem bruņoti vīrieši. Poļu tulks knapi paguva tikt līdzi viņu amerikāniskajai ātrrunai. Papagailis plivinājās pa istabu, saceldams vieglu vēsmiņu.

—    Kur lai es nokratu pelnus?

—    Lūdzu!

Pauls piecēlās, paņēma no galda koka pelnutrauku un nolika zemē viņai pie kājām. Viņš atkal apsēdās tajā pašā pozā un sāka nervozi šūpot kāju. Laiciņu viņš koncentrēti skatījās uz ekrānu, itin kā no divu kovboju villošanās būtu atkarīgs cilvēces liktenis. Papagailis

piemetās uz plaukta pie pašiem griestiem un, komiski pašķiebis galvu, blenza lejup.

—   Varbūt tu vari izslēgt tālrādi?

—   Lūdzu!

Pauls izslēdza tālrādi un atkal apsēdās, sakrustojis rokas uz krūtīm, nervozi šūpodams kreiso kāju. Papagailis iečirkstējās, nospurdza lejā un atkal notupās viņam uz pleca.

—   Redzi nu, viņš tevi ir iemīlējis.

—   Šā vai tā es pat nevaru iedomāties, ko ar to man vajadzēs darīt…

—   Nekādas regulas priesterim neaizliedz turēt putnu. Tu tikai iedomājies, gan Asīzes Francisks, gan Oskars Milošs…

Sieviete spēji apklusa un raudulīgi pasmaidīja. Vīrietis skatījās uz sievieti uzmanīgi, bet bez jebkādām emocijām — kā uz priekšmetu. Vika ievēroja, ka Paulam zem acīm uzradušies tumši maisiņi, bet seja novecojusi un izvājējusi.

—   Es tev neko nevaru palīdzēt, Vika…

—   Es saprotu.

—    Un es turpmāk nevaru būt par tavu biktstēvu, tavu visslēptāko fantāziju liecinieku un līdzdalībnieku. Šim nolūkam noder dienasgrāmatas…

—   Manī bija iemīlējies tāds cilvēks, kurš allaž bāza man priekšā savas dienasgrāmatas. Un es lasīju…

—   Tev patika?

—   Nē! Tas bija pats briesmīgākais spīdzināšanas paņēmiens.

—   Redzi nu…

—   Bet tu esi priesteris, tāpēc nevari atteikties no manām grēksūdzēm.

—   Nevaru gan. Tomēr pastāv kāds gluži parasts cilvēcības līmenis. Mēs varam sarunāt… Tu mani apzināti moki.

-Nē!

—   Vika, es saprotu, ko tu gribi panākt. Stāstīdama grēksūdzē par pašiem intīmākajiem savas dzīves notikumiem, tu ceri izraisīt manī

greizsirdību. Tu gribi pierādīt, cik stipri tevi iekāro citi vīrieši. To es zinu. Tu par katru cenu pūlies pierādīt, cik daudz es esmu zaudējis, tevi atstumdams. Bet man tas nav jāpierāda. Tu esi prātīga sieviete, mana galva patiesi neņem pretī, kā tu vari darīt šādas muļķības.

Vikai gar acīm sāka peldēt lieli plankumi ar spīdošām, gluži kā neona maliņām.

—   Tu esi vienīgais cilvēks, kuram es ticu un uzticos. Tāpēc uz grēksūdzi es varu iet vienīgi pie tevis.

—   Tu taču ej uz grēksūdzi pie priestera. Nevis pie cilvēka. Tu ej pie starpnieka starp tevi un Dievu. Priestera personībai un viņa cilvēciskajām īpašībām nav nekāda iespaida ne uz tavas grēksūdzes, ne piedošanas kvalitāti.

-— Ai, gluži kā katķisma stundā! — Vika nopūtās, pieliecās un nodzēsa cigareti. — Ja tas būtu tā, tu pat neievērotu, ka tā esmu es, kas čukst tev grēksūdzi. Tev vajadzētu būt pavisam mazsvarīgi, vai tā esmu es vai kāda cita sieviete…

—    Jā, tam vajadzētu būt pavisam mazsvarīgi.

Kādu laiku viņi klusuciešot skatījās viens uz otru. Vika redzēja Paula seju, ko ieskāva trīsuļojoši un starojoši plankumi. Viņai uznāca nepārvarams vājums. Sieviete novērsās no vīrieša un iečukstējās:

—    Kāpēc tu man nepavisam netici? Tu domā, ka es visu meloju? Ka daru tīšām? Ka spēlējos ar tevi? Neizdevušies scenāriji, kā tu paziņoji pa tālruni… Šīs grēksūdzes ir palikušas vienīgā saikne, kas mūs sasaista ar šo pasauli.

—   Kā tev ir ar nāvējošo slimību, par kuru stāstīji pavasarī? — Pauls ironiski pasmīnēja.

—   Toreiz es nemeloju. Vai patiešām tev ir vajadzīga precīza diagnoze? Vēzis… Leikēmija… AIDS… Dzīve bez tevis ir šī visīstākā nāvīgā slimība. Es nemeloju, teikdama, ka gribu no tevis bērnu un ka vienīgi tas varētu glābt mani no nāves.

—   Tu zini — tas nav iespējams.

—   Paul, nav nekā tāda, kas nebūtu iespējams. Bet lai nu paliek… Man ļoti, ļoti sāp, ka tu man netici.

—   Neticu — tas nav visai atbilstošs vārds. Es nezinu, kā lai raksturoju jūtas, kādas manī izraisa tavi nepārdomātie izlēcieni. Tajos itin nemaz nav patiesības. Varbūt tu pat pati nezini, ka sev melo. Sev, ne tikai man vienam. Tavās jūtās ir savāds neīstums.

—   Nē nē nē, Paul, nē… — sieviete purināja galvu, un tā viņai reiba arvien stiprāk. — Ko tu runā — nemaz nav patiesības… Mīlestība pret tevi ir bijusi vienīgā patiesība manā mūžā! Tajā baismīgajā trīspadsmitā janvāra naktī…

—   Dieva dēļ, nejauc klāt tādas lietas!

Pauls ar roku aizsedza cietēja seju.

—   Ļauj man izstāstīt! Tu biji Parlamenta iekšpusē un brīvprātīgajiem sniedzi pēdējo svaidījumu, bet es — ārpusē… Šajā baismīgajā naktī, kad pusaudži no tuvāko namu jumtiem nepārtraukti kliedza: “Tanki, tanki, tanki!!!” — bet mēs, stāvēdami apakšā, lūdzām Dievu… Šajā naktī mēs visi skatījāmies nāvei acīs… Tikai, skatoties nāvei acīs, cilvēks var palūkoties atpakaļ un vienā mirklī pārskatīt visu savu mūžu… Līdz ar tādiem sīkumiem, kas likās pilnīgi izdzēsti no atmiņas vai tajā pat neaizķērušies. Šajā naktī es sapratu, ka manā dzīvē ir bijis tikai viens svarīgs notikums — mīlestība pret tevi. Nekā nozīmīga tajā vairāk nav bijis. Un vairs nebūs! Tamdēļ es bez jebkādām šaušalām domāju par nāvi un klausījos visapkārt braukājošo tanku dārdoņu. Visi nesaskaitāmie manas dzīves sīkumi pamazām izgaisa. Palika vienīgi milzīga, balta, tīra un salta telpa. Bet pašā šīs telpas vidū mirdzēja mīlestība pret tevi. Tā bija nesalīdzināmi stiprāka par nāves bailēm. Un tagad, augustā, pirmajā Maskavas puča naktī, kad nāve atkal atradās pavisam tuvu, jo ar savu žurnālistes apliecību atrados Parlamenta iekšpusē, es izjutu to pašu. Atkal es nācu pie pārliecības, ka manā mūžā ir bijis tikai viens — mīlestība pret tevi. Vai tu zini, ka esi pametis mani tieši pirms gada? Šodien ir otrais augusts. Toreiz arī bija necilvēciska sutoņa un karstums. Kā tuksnesī. Un tieši tāpat rībēja pērkons. Es atnācu pie tevis sakarā ar gadskārtu. Tikai nesauc šo manu rīcību par neizdevušos scenāriju!

Beidzot Vika pagriezās atpakaļ un paskatījās Paulam acīs.

—    Un šajā sakarā nopirki arī papagaili?

—   Nē! Papagailis atlidoja pats.

—   Tu atkal melo?

Abi iesmējās. Sieviete aizsmēķēja vēl vienu cigareti. Papagailis apmeta loku un nometās uz lampas.

—   Vai tu esi devis mūka solījumu, kā toreiz pirms gada teicies?

—   Nē! Es izlēmu, ka vēl nav laiks.

—    Ak tā! Tas nozīmē, ka toreiz tu man meloji.

—   Nē! Toreiz tu par katru cenu pieprasīji paskaidrojumu. Es sapratu, ka tev būs vieglāk, ja mūsu šķiršanās iemesls būs kaut kas konkrēts.

—   Tas nozīmē, ka tu esi samelojies. Bet es tev nekad neesmu melojusi, Paul!

—    Tu meloji pati sev! Tu vēlies visu šī laikmeta smagumu uzkraut uz pleciem man vienam. Mums ir iegadījies satikties un kādu laiku pavadīt kopā briesmīgi sarežģītā posmā. Viss ir sajucis. Gan tas, kas noticis mūsos, gan tas, kas noticis mums apkārt. Es sapratu tavu vientulību, izbailes un pārdzīvojumus šajā pārvērtību jūklī. Es centos tev palīdzēt, cik bija manos spēkos. Tagad pamazām viss atgriežas savās sliedēs. Atkal ir pienācis laiks dzīvot normāli…

—   Man nekad vairs nebūs normālas dzīves. Bez tevis tā man ir tukša un bezjēdzīga.

Vika atbalstījās pret sienu, jo jutās kā bez miesas un svara un baidījās paģībt.

—   Vika, tu saproti —viss ir beidzies. Tu pati tā teici, atnākusi šurp. Viss bija beidzies jau vairāk nekā pirms gada. Jau toreiz bija noticis tas, kas nav labojams.

—    Kas?

—   Tu zini, ka bērni rotaļādamies reizēm ne no šā, ne no tā sadusmojas. It kā bez kāda iemesla patīkamā rotaļa pēkšņi ņem un pārtrūkst. Katrs paņem savas mantiņas, un abi bēdīgi, varbūt pat sanīdušies, aiziet uz dažādām pusēm. Tas ir viss. Ilgāk rotaļāties vairs nav iespējams.

—   Tu doma, ka tieši tas ir noticis ar mums abiem?

-Jā!

—   Kāpēc tu to nepateici pirms gada?

—   Tobrīd šāds salīdzinājums man patiešām nebija ienācis prātā…

—   Absolūti neizdevies salīdzinājums, ja tu gribi zināt!

—   Varbūt.

—   Es nerotaļājos. Rotaļājies tu. Tev šī rotaļa apnika. Bet es tevi mīlēju un mīlu vēl aizvien.

—   Nē, Vika! Tev ir jāsaprot, ka viss ir beidzies. Katram ir kāda bezjēdzīga cerība. Neprātīga cerība. Un šī cerība — veltīga, veltīga cerība — saista tevi pie manis. Tā aizvien liek atgriezties pie manis…

—    Kāda man var būt cerība? Nu kāda man var būt cerība?! Tu padomā pats! — viņa runāja ļoti klusi un pavisam bez izteiksmes. — Tu esi priesteris. Es — vājprātīgā sieva. Nu kāda man var būt cerība?!

—   Es pat nevaru iedomāties. Tomēr tev tā ir. Tu esi pieķērusies tai kā slīcējs salmiņam. Pat šobrīd, šeit sēdēdama.

Atkal viņi ilgi un pētoši skatījās viens uz otru. Papagailis uz lampas bija aizsnaudies. Vika jutās kā bezsvara stāvoklī. Viņas miesu bija pārņēmis reibinošs atslābums, kādu ne reizi nebija izbaudījusi psihoanalīzes seansā.

—   Es esmu darījusi visu, lai tevi aizmirstu. Es pat gāju pie šīs dumjās psihoanalītiķes. Katru mēnesi atgrūdu viņai pusi no savas trūcīgās algas. Bet nekas nav iznācis! Es neesmu tevi aizmirsusi. Ko vēl tu piedāvā? Elektrošoku? Lobotomiju? Ko? Es nevaru tevi aizmirst…

—   Tu negribi.

—    Nē, es negribu!

—   Tad neesi tik spītīga. Ņem un gribi! Šeit un tūlīt. Šajā mirklī!

Pauls sasita plaukstas, izbiedēja papagaili, un tas sāka sisties pret

griestiem, skaļi plivinādams spārnus.

—   Es nevaru iedomāties dzīvi bez tevis.

—   Gadīsies kāds cits.

—   Nē! Negadīsies.

—   Cilvēki tiek ārā no daudz sarežģītākām situācijām.

—   Bet es — ne. Es nespēju pārvarēt šo šķērsli. Es centos no visa spēka, tomēr nevaru tikt tam pāri…

—   Tas nozīmē, ka tu neesi centusies no visa spēka. Par zemu lēkts. Vai ari lēkdama nepievilki ciešāk klāt kāju.

Viņš pasmaidīja.

—   Nē!

Vīrietis piecēlās, piegāja pie sievietes un, skatīdamies no augšas uz leju — viņai tieši acīs, sacīja:

—    Klausies! Es tev atņemu cerību. Jebkuru, pat pašu visniecīgāko cerību, kas saistīta ar mani. Tev pieder visa pasaule ar tās neierobežotajām iespējām, neizsmeļama mīlestības potence, radošais spēks ar neskaitāmām ticībām, miljardiem cilvēku ar neizmērojamām cerībām. Tajā nav vienīgi manis. Tev pieder itin viss, ieklausies — itin viss, atskaitot mani. Tev pieder pats galvenais — brīvība. Mani mīlēdama, tu to pavisam biji pazaudējusi. Pa mana nama durvīm tu iziesi siltajā naktī un sajutīsi, ka esi jaunradies brīnišķīgi brīvs cilvēks.

—   Tu runā kā mana psihoanalītiķe! Izgājusi pa tavām durvīm, es ielēkšu kā bezdibenī! Es sevi iznīcināšu. Es iešu bojā!

—   Tu esi trakoti ietiepīga! — Pauls apsēdās uz krēsla, atspieda muguru, saņēma rokas aiz pakauša un plati iepleta kājas. — Vajadzētu tev kārtīgi sadrīckāt ādu. Varu iedomāties, kā ar tevi izvillotos kāds cits. Pusi mēneša tu staigātu ar zilumiem. Tu nekad vairs negribētu viņu pieminēt. Diemžēl es tā nemāku…

Viņš noplātīja rokas un, acis piemiedzis, skatījās uz sievieti.

—   Tev jau vajadzētu zināt, ka patiesā nežēlība nebūt nav saistīta ar miesas mocīšanu.

—   Tas nozīmē, ka šo vārdu mēs saprotam katrs citādi. Nežēlība…

—   Daudzas lietas mēs saprotam katrs citādi. Bet tu itin nemaz nepazīsti sievietes. Nežēlība nav stiprāka par mīlestību…

—   Nu tad tu nepazīsti vīriešus…

—   Es nepazīstu vīriešus?! — Vika iekliedzās drausmīgi apvainota cilvēka intonācijā. — Es nepazīstu vīriešus?!

—    Ja tu viņus pazītu, tu pārvarētu savu muļķīgo un bezjēdzīgo ietiepību. Es varu iedomāties, kādu ambīciju, apslāpētu alku un iegribu mezglojumu tev vajag pārvarēt. Es zinu, ka tu esi augusi bez tēva… Bet papūlies apzināties, ka dzīvi nevar spēlēt kā negudru vai nemākulīgu šaha partiju. Tas nav iespējams jau tāpēc vien, ka figūras, kuras tu pārbīdi vai nosit, — ir dzīvas…

—    Es zinu. Bet man ir skumji, ka tu runā banalitātes. Es paspēlēšu uz tavas stabules. Šo dzīvi es esmu zaudējusi. Paspēlējusi. Absolūti. — Vikai šķita, ka tūdaļ viņa ņems un paģībs, bet viņš būs svēti pārliecināts, ka tas ir tikai kārtējais scenārijs. — Es jūtos ļoti vārga. Pirms nākšanas pie tevis es sarijos daudz nomierinošo, lai man nebūtu tik stipri bail. — Šoreiz viņa samelojās, lai vismaz kaut kā varētu attaisnot savu mīkstčaulību. — Atnes ūdeni, es ļoti lūdzu…

Pauls izgāja. Viņš atgriezās ar ūdens krūzīti. Viņš to pasniedza Vikai. Viņš apsēdās. Viņš vēroja, cik kāri viņa dzer, arvien noslaucīdama no krūzītes baltās maliņas lūpkrāsas sarkano nospiedumu. Izdzērusi viņa nolika krūzīti zemē un atkal aizsmēķēja. Papagailis nospurdza no plaukta un uzmetās Paulam uz pleca.

—   Izskatās tā, ka tu vienmēr būtu bijis tā saimnieks. Paciet vēl brītiņu! Es izsmēķēšu šo cigareti un tad iešu. Mana dzīve ir beigusies, — viņa nomurmināja un jutās kā ragana, kurai īsi pirms eksekūcijas vēl ir atļauts izmantot tiesības uz pēdējo vēlēšanos.

—   Beigusies, beigusies… Esi to ieņēmusi galvā un atkārto kā tāds papagailis…

Viņa balsī bija uzradusies sapīkuma pieskaņa.

—   Tu padomā, kas mani sagaida. Es apkopšu vājprātīgu, pa pusei paralizētu gaļas kalnu. Tas arī ir viss.

—   Tu vari no viņa šķirties.

—   Tu atkal runā kā mana psihoanalītiķe. Varbūt jūs abi esat sazvērējušies?

—    Kurš katrs prātīgs cilvēks piedāvātu tev to pašu. Tu patiešām vari no viņa šķirties.

—   Tu zini, ka es nevaru. Ka mani saēdīs sirdsapziņa…

—   Tad slimnieka kopšanā pacenties saskatīt jēgu.

—   Man kļūst sevis žēl katru reizi, kā tikai pieeju pie viņa gultas.

—   Nupat tu vēl runāji par pašiznīcināšanos, bet tagad jau sevis žēl. Ja visa tava dzīve ir tikai sevis sapostīšana, ja ietiepīgi nevēlies, lai tavas dienas būtu priecīgas un saturīgas, kamdēļ tad sevi jāžēlo?

—   Es nezinu, kā lai atsāku dzīvi no jauna.

—   Tu nezini?! — Pauls iesaucās un strauji piecēlās. — Labi, tad iesim!

Izmisīgi čirkstēdams, putns aplaidās apkārt istabai un izlidoja gaitenī.

—   Un kurieni?

—   Tu redzēsi. Nedzēs nost cigareti. Paņem šo paciņu un nāc man pakaļ! Tūlīt!

Vika izgāja viņam līdzi gaitenī. Papagailis tupēja uz drēbju pakaramā. Pauls atvēra ārdurvis.

—   Mēs kaut kur iesim?

—   Jā! Nu, drošāk! Dzīve ir jāsāk no jauna neatliekami.

Piepeši Vikai piemetās vēdergraizes.

—   Mirklīti pagaidi, es tūdaļ…

Pauls nervozi knirkšķināja pirkstus.

Vika iešmauca tualetē. Viņa apsēdās uz poda, neizlaidusi no mutes cigareti. Viņa dzirdēja, ka Pauls gaitenī uzrunā papagaili. Viņa dega aiz kauna, ka viņš klausās, kādas briesmīgas skaņas izdod viņas izbiedētās iekšas.

—   Tā, te nu es esmu! — viņa pavēstīja pārspīlēti žirgti, beidzot tikusi ārā gaitenī, un sarāvās no ūdens šļākšanās, itin kā tas gāztos viņai tieši uz galvas.

—   Lieliski. Brauksim!

Taustīdamās Vika kāpa lejā. Viņai iešāvās prātā, ka vientiesīgas melodrāmas varone izmantotu situāciju un iekristu vīrietim tieši klēpī. Sieviete pati sev sērīgi uzsmaidīja. Pēkšņi viņa saprata, ka tieši tā, kā Pauls bija licis, viņa līdz ar katru pakāpienu izjūt arvien lielāku, lielāku un LIELĀKU brīvību.

Laukā jau bija kļuvis vēsāks. Nakts smaržoja pēc rudens. Cauri biezajiem, mēļajiem mākoņiem reizi pa reizei pameta skatienu greizs zaļgans mēness.

—    Pagaidi mani te! — Pauls teica un aizgāja tumsā.

Vika gaidīja, lēkādama no vienas kājas uz otru, un brīnījās par nekad neizbaudītas brīnišķīgas brīvības garšu. Viņa nodomāja, ka Pauls vairs neatnāks. Tā arī viņa šeit paliks, stāvēdama pavisam viena. Bet viņš piebrauca mašīnā. Atvēris priekšējās durtiņas, viņš lika:

—    Kāp iekšā!

Vika apsēdās. Viņa ieraudzīja, ka pie spogulīša vairs nekarājas kādreiz viņas uzdāvinātais sārtais porcelāna eņģelītis. Viņa izbrīnījās, ka šāds sīkums var pārcilvēciski sāpīgi iedzelt sirdī.

—   Tu zini, vienu reizi es jau nosapņoju līdzīgu situāciju — stāvvietā biju ieraudzījusi tavu mašīnu, piegājusi tuvāk un paskatījusies pa logu, un ievērojusi, ka nav vairs mana talismana. Es pamodos kā no fiziskām sāpēm. Es noraudāju līdz pašam rītam…

—   Gluži vienkārši, tas saplīsa.

—   Gluži vienkārši… Vai tu zini, ko par to būtu teicis Freids?

—    Jā! Brauksim!

—   Vai magnetofons darbojas? Es atcerējos, ka man ir kasete. Iedama pie psihoanalītiķes, es to paņēmu no ierakstu studijas.

—    Darbojas. Dod šurpu!

Pauls ieslēdza kaseti. Kriss Rī. The Road to Hell.

—    Brīnišķīgi! — Pauls sasita plaukstas. — Tu teiksi, ka šī kasete, tāpat kā papagailis, ir sagadīšanās?!

—   Jā. Sagadīšanās. Es taču nevarēju zināt, ka tu mani pavizināsi mašīnā.

Pauls skaļi iesmējās un izstūrēja mašīnu no pagalma. Viņš šķita kļuvis krietni mundrāks.

—   Uz kurieni mēs braucam? — Vika piesmakušā balsī pajautāja, kad mašīna aizdrāzās garām viņas mājai, jo viņa jau bija nojautusi biklu cerību, ka šo nakti viņi pavadīs kopā.

—   Tu redzēsi!

—   Tu mani aizvedīsi un izsviedīsi kādā grāvī?

—    Varbūt.

Ar piespiešanos viņa iesmējās sīku smiekliņu.

—   Tā tu nokārtosi ar mani rēķinus?

—    Droši vien.

—   OhoL.

Nepiespiesta saruna nemaz nepadevās. Izbraucis no pilsētas, Pauls atvēra lodziņu līdz galam un apgrieza kaseti.

—   Atver tu arī, tā būs patīkamāk!

No visa spēka uzjundīdama sevī prieku, Vika paklausīja viņa rīkojumam. Uzpūta mikls caurvējš, un viņai atausa atmiņā viņu abu pirmais brauciens.

Mašīna drāzās neprātīgā ātrumā. Sāka smidzināt sīks lietutiņš. Pretim braucošo mašīnu gaismas atplauka garās dzeltenās ziedlapiņās gluži kā dzeltenās krizantēmās.

Reizi pa reizei sieviete pameta skatienu uz vīrieti. Viņa seja bija drūma un necaurredzama. Gluži kā izkalta no pelēka akmens, kas uzsūc gaismu.

—    Varbūt tu gribi iemest mani šajā skurstenī?

—    Varbūt.

Pauls atspieda muguru un, izbāzis pa lodziņu kreiso roku, kustināja to mūzikas taktī. Pēc tam viņš sāka māt arī ar labo roku. Dažas minūtes mašīna lidoja nestūrēta. Vīrietis iesmējās tādā priekā, ka sievietei pat iedzēlās sirdī, un sāka svilpot Kriša Rī melodiju.

Vika izstiepa kājas, atmeta galvu un nolūkojās uz melnajām koku galotnēm, kas iepletās gar tintes zilajām debesīm. Labo roku viņa izbāza ārā. Smalkais lietus mitējās. Ass, valgs vējš aizžņaudza elpu. Viņa aizvēra acis un jutās kā reaktīvais eņģelis, kas traucas uz nekurieni. Ak, svētlaime, kur tu esi, nu, kur tu esi?! Saldā, bezsamanīgā atslābināšanās, kas, spriedzes atsperei iztaisnojoties, viņu bija pārņēmusi Paula namā, ir izkūpējusi kā tvaiki. Atspere atkal ir uzvilkta. Vika juta sāpes skaustā un mugurā. Vīrietis joprojām svilpoja. Sievietei ienāca prātā, ka viņas pašas sasprindzinātais augums ir gluži kā sprungulis, ko bāž šai reibīgajai situācijai spieķos. Ir nu gan metaforas, dārgā…

—   Uz kurieni tu mani ved?

—   Tas ir noslēpums.

—    Pats tu vismaz zini?

Vika pamēģināja pieglausties Paulam, bet viņš atrāvās, šo kustību pat nemēģinādams kaut kā nomaskēt.

—   Jā. Es zinu!

No autostrādes mašīna iegriezās šaurā, bedrainā celiņā. Atkal sāka lāsot. Joprojām svilpodams, Pauls apgrieza automobili un izveda atpakaļ uz autostrādes.

—   Tu murgo!

—    Nē! Tas ir taktisks manevrs.

—    Lai es vairs nevarētu atrast ceļu atpakaļ?

-Jā!

Sieviete palūkojās uz virieti. Viņa seja šķita pavisam sveša. Tagad jau ari viņa sāka svilpot. Sasprindzinājums bija gandrīz neizturams.

—   Opā, pamēģināsim vēlreiz!

Izšļakstinādama peļķes, mašīna norāpoja uz grantsceļa. Tā iztraucās cauri miestiņam — tumšam un tukšam kā bergmaniskā sapni. Beidzot tā apstājās pie lielas, melnai klintij līdzīgas koku skupsnas.

—   Mēs esam atbraukuši.

—   Un kur tad mēs atrodamies?

—   Kādreiz es tevi biju atvedis uz šejieni. Koka baznīciņu tu atceries?

—   Mjā… Toreiz smaržoja ievas un pogoja lakstīgalas. Kāpsim ārā!

—   Līst.

—    Kas par to?

—   Tu samirksi.

—    Kas par to?

—    Mēs zaudēsim visu patikšanu.

Sieviete paskatījās uz vīrieti, tumsā cenzdamās ieraudzīt viņa sejas izteiksmi. Viņai ienāca prātā, ka viņš varbūt iecerējis pamīlēties mašīnā. Salijušiem tas patiešām nebūtu pārāk patīkami… Viņa uzma

nīgi nolika galvu viņam uz pleca. Ar nejutīgu roku Pauls pārvilka viņai pār matiem un vienaldzīgi jautāja:

—   Vai brauksim atpakaļ?

—    Es mazlietiņ pastaigāšos. Tu mani pagaidīsi?

—    Jā!

Vika izrāpās laukā. Lietus lija stiprāk. Nogājusi dažus soļus pa taciņu, viņa pagriezās uz pļavu. Vienā mirklī kājas bija slapjas. Pēkšņi atskanēja čaukstoņa. Kaut kas mazs, ciets un smags kā akmens atsitās viņai pret lieliem, dīvaini iespiedzās, melns kamols pazibēja pāri ceļam un nozuda. Sirds Vikai sāka dauzīties kā neprātīga. Šis sīkais starpgadījums viņai likās pavisam ļauna zīme. Sieviete teciņiem steidzās pie mašīnas. Viņa ielēca iekšā. Pauls sēdēja, sažņaudzis stūri. Viņai iekāpjot, viņš pat nepacēla galvu.

—    Pasaki kaut ko skaistu! Es tevi ļoti lūdzu! Kaut vai vienu vārdu!

Vīrietis klusēja.

—    Pasaki…

—    Kam tas vajadzīgs?

—    Man.

Pauls dobji iesmējās un atmetās atpakaļ. Viņš klusēja.

—   Es izsmēķēšu cigareti, tad brauksim, labi?

—    Labi.

—    Man ir ārkārtīgi labi, — viņa samelojās.

—    Man prieks, — viņš sausi izmeta un noknirkšķināja pirkstus.

Vika uzrāva sērkociņu. No tumsas parēgojās neizsakāmi svešā

Paula seja.

—    Piedod man! — viņa nočukstēja. — Piedod man par visu! Piedod, ja kādreiz esmu sāpinājusi tevi. Ja esmu tevi mocījusi — piedod. Tu neesi dusmīgs?

Viņš klusēja.

—   Vai tu neesi dusmīgs?

—    Par ko man būtu uz tevi jādusmojas? Vai brauksim?

—   Nē? Pakavēsimies vēl! Mazlietiņ. Es neesmu beigusi smēķēt.

Klusēdams Pauls apgrieza kaseti.

—    Vai bieži es esmu tevi sāpinājusi? Ar savām runām, grēksūdzēm un izturēšanos?

Asaras jau žņaudza ciet Vikai rīkli.

—    Jā! Bieži.

—   Un tu mani arī.

—   Tas nozīmē, ka mēs viens otram neesam parādā.

—   Es tevi nomocīju?

—    Tagad ir tādi laiki, kad visi cits citu nomoka. Bet visbiežāk man ir bijis no tevis bail.

—    Man no tevis arī.

—   Redzi nu! Un atkal mēs viens otram neesam parādā.

—   Kāpēc tu baidījies no manis? Es nekad neesmu tevi biedējusi…

—    Reizēm laikam es patiešām esmu tevi nepareizi sapratis. Brauksim!

Viņš smagi nopūtās un ieslēdza magnetofonu.

Vika izmeta nosmēķi un aizvēra lodziņu. Viņa nospieda durtiņu aizslēdzi. Pauls — arī. Viņš ieslēdza sildītāju. Uzdvesa tveicīga gaisa plūsma.

—    Paul, — Vika beidzot saņēma dūšu, pieliecās pie viņa un spēcīgi saspieda plecu, — es tevi ļoti lūdzu! Brauksim pie manis! Es tik stipri vēlos šonakt būt kopā ar tevi! Tikai šo vienīgo nakti. Patiešām — pēdējo reizi. Mēs varēsim nekad vairs nesatikties. Es tevi lūdzu! Lūgšus lūdzu…

—    Nē! — viņš noskaldīja un ieslēdza motoru. — Tas ir absolūti neiespējams. Es vairs negribu tevi. Man būtu nepatīkami gulties tev blakus. Es nevarētu piespiest savu miesu mīlēt tavējo. Piedod!

Vika atrāvās no viņa un ar vaigu piespiedās pie aukstā stikla. Atspere atkal bija pārtrūkusi. Miesa atslāba un pavisam sašļuka. Viņa atcerējās sapni — it kā no viņas būtu iztecējušas visas asinis. Viss spēks un dzīvība. Līdz pēdējam pilienam. Līdz pēdējai nopūtai.

This is the road to hell, dziedāja Kriss Rī.

' Šis ir ceļš uz elli. (Angļu vai.)

—   Es pēkšņi esmu sajutusi brīvību, absolūtu brīvību. Kungs, cik tā ir baismīga sajūta!

Pauls klusēja.

Mašīna lidoja neprātīgā ātrumā. Ceļš bija pavisam tukšs. Starmešu gaismā asfalts spīdēja kā gigantiskas žņaudzējčūskas mugura.

Mašīna uzjoņoja kalnā. Tā drāzās gar pašu augstās un stāvās kraujas malu. Lauki lejā šķita kā dziļi, melni ūdeņi ar šur tur mirguļojošiem lauku sētu kuģīšiem. Pie apvāršņa pletās pilsētas sārtenā atblāzma.

—    Paskaties, cik augstu mēs esam! Kā Alpos…

Vika pieglaudās Paulam.

Paula seja bija saspringta, muskuļi raustījās. Viņš bija baismīgi nopietns. Kas ir šis neiespējami svešais vīrietis?! No kurienes viņš ir?!! Kāpēc??!!! Zibenīgā kustībā Vika apskāva viņa kaklu, ar kājām viņa atspērās pret automobiļa durtiņām. Ar visu svaru viņa uzgūlās vīrietim.

Viena roka spieda viņa spēji nosvīdušo kaklu. Otra neprātīgi grozīja stūri. Mašīna sāka svaidīties. Atgrūzdams sievieti, vīrietis iekliedzās:

—    Ko tu dari, jukusī?!

viņa iesmējās jo gaidīja pretošanos mašīna gluži kā rotaļu vilciņš griezās pa slideno ceļu kāds ar roku vai var būt kāju nospieda signālu atskanēja baismīga pīpināšana bremzes kaucinādama maš Inapārtriecāspāriaizs argnožogojumamuz mirklipalikaka rājamiesuzpa šasstāvākās krauj as

un

sāka riPot le.

ju

P

sieviete kliedza vīrietis klusēja

m aši nalauzī damakrūmusun rau damalīdziizplēstovelēnuak meņuunzemeskukuržņujostuvēlāsnokal nanonācapiekalnēatsitāsunapstājāsapgāzusiesot rādi riteņi turpināja griezties klusumā kas uz mirkli bija iestājies varēja sadzirdēt no kraujas ripojošo akmentiņu čabēšanu. Pēkšņi norībēja sprādziens. Atbalss aizvēlās pa izmirkušajiem laukiem. Vienā mirklī liesmas apņēma visu automobili. Milzīgā liesma sacēla baismu rūkoņu. Lauku sētā rēja suņi. Smidzināja lietus. Ausa……….

Content

Ivanauskaite Jurga Ragana un lietus