Poznanski Urzula

Saeculum

Urzula Poznanski

Saeculum

Spriedzes romāns

Tu domā, ka tas ir nevainīgs ceļojums pagātnē tikai spēle. Taču tad pagātne tevi satver un vairs nelaiž vaļā. Vai patiešām atdzīvojies sensens pareģojums un lāsts?

Bastianam nepavisam nešķiet aizraujoši pavadīt piecas dienas dziļā mežā, kilometriem tālu no tuvākās apdzīvotās vietas un dzīvot kā viduslaikos bez elektrības un mobilā telefona. Larpā brīvdabas lomu spēlē viņš piedalās tikai Sandras dēļ…

īsi pirms prombraukšanas, kad dalībnieki vairāk uzzina par slepeno spēles norises vietu, atklājas pirmās larpa organizatoru kļūdas.

Nomaļais kalnu apgabals, kurā norisinās krāšņā spēle, acīmredzot ir nolādēts.

Leģenda, ko sākumā gandrīz neviens neuztver nopietni, tomēr izrādās patiesa.

Nevainīgs ceļojums pagātnē pēkšņi izvēršas par nāvējošu cīņu ar laiku.

Vai mežs patiesi ir nolādēts?

Ko tikai cilvēki nedara mīlestības dēļ: galvenais varonis pat ir gatavs doties līdzi draudzenei uz “viduslaikiem”. Urzula Poznanski spēlējas ar fikciju, realitāti un bailēm. Saistošs stāsts, kurā autore atstāj daudz vietas minējumiem. Norādes un mājieni dod iespēju lasītājiem pašiem kombinēt faktus un izvirzīt teorijas. Kas notiek, kad jautri iesākusies spēle kļūst par skarbu realitāti, kad izdomātā pasaule pārvēršas par rūgtu īstenību un rada dzīvības briesmas. Atvaļinājumam vai ceļojumam piemērota un aizraujoša lasāmviela.

Lisa Zēnere ( http://viennarama.at )

Ak mans Dievs! Šī grāmata ir absolūts grāvējs. Sāku to lasīt, jo mani bija pilnībā apbūris jau pirmais Urzulas Poznanski spriedzes romāns Erebos. Lai gan biju jau sagatavojusies un gaidīju ļoti daudz no Saeculum, tomēr Urzulas meistarība un fantastiskais stāstnieces talants atkal mani pārsteidza.

Mimī Lundstroma ( www.goodreads.com )

Vaau! Satriecoša grāmata! Neticami! Sākums šķita mazliet gauss, bet beigas ir ko vērtas, ticiet man! Ar nepacietību gaidu nākamo Poznanski grāmatu! Šis ir pirmais viņas darbs, ko izlasīju, un tas man patiesi patika! Viegli lasāms, spraigs un intriģējošs mazliet mīlestības un skaudības. Autore patiesi spēj noturēt uzmanību tā, ka elpa aizraujas! Aizved līdz satraukuma galējai robežai un tad maigi aizšūpo līdz beigām! Vaau!

Pamela Čapa ( www.goodreads.com )

Pēc Erebos, kas, manuprāt, ir ģeniāla grāmata, degu nepacietībā izlasīt ari Saeculum. Dodu grāmatai piecas zvaigznes, jo tā ir tik ļoti skaaaaaaisti šaaaaaaušalīga! Man patiesi bija bail. Iztēlojos, kā tur mežā viņi jūtas. Dienā lasot vēl nekas, bet tiklīdz satumsa… Neuzdrošinājos pat iet uz vannasistabu, šķita, ka atriebīgais mirušā gars gaida mani aiz durvīm.

Stefija ( www.goodreads.com )

Spriedze un nervus kutinošas ainas garantētas! Man patika ideja par lomu spēli mežonīgā apkaimē un leģendu par mežam uzliktu lāstu. Pavadīju vairākas negulētas naktis, jo bija grūti atrauties no grāmatas. Autore parāda, kā mainās cilvēki, kad nonāk bezizejas situācijā un viņus pārņem nāves bailes. Uz ko viņi tad ir spējīgi! Iesaku izlasīt!

Marie ( www.goodreads.com )

Veltījums maniem tuviniekiem tēvam, kas mīlēja mežu, un tantei un onkulim, kuri mums iemācīja, cik tas ir īpašs.

mans Dievs, cik daudz asiņu!

-Viņš mirst. Man šķiet, viņš

mirst.

-   Kur ir zobens?

-   Guļ uz kāpnēm.

-   Tur tas nevar palikt.

\ Ak Dievs, es gribu beidzot

izkļūt no šejienes.

-   Mēs nebildīsim ne pušplēsta vārda par to, kas te

notika, skaidrs?

-   Bet kas būs, ja viņš… man šķiet, ka…

-   Par to es parūpēšos. Nebaidies!

au no tālienes Bastians dzirdēja zobenu šķindoņu. Tā nāca no pils mūra puses, no turienes, kur valdīja vislielākā burzma. Kaut kur šajā ļaužu masā vajadzēja atrasties Sandrai. Meitene bija pazudusi, kamēr viņa uzmanību uz mirkli novērsa kaltētie augi.

Bastians pabīdīja brilles uz augšu un izberzēja acis. Iepriekšējo nakti viņam būtu vajadzējis atvēlēt miegam, nevis mācībām. Turklāt nekur visā šajā viduslaiku tirgū nebija dabūjama kafija. Tikai medalus, miestiņš un augļu sulas. Ak jā, vēl nedrīkstēja aizmirst arī mīlas dzērienus. Bastians pasmaidīja. Pie kādas buršanās piederumu bodītes Sandra bija pagrūdusi viņam zem deguna flakonu, no kura dvašoja uzmācīgs vaniļas aromāts.

-    Viens malks, un tu man piederēsi uz mūžiem, meitene nočukstēja un no sāniem uzlūkoja viņu. Nākamajā mirklī viņa jau bija nozudusi starp tirgus apmeklētājiem, kuri straumēm plūda uz cīņu izrādes vietu.

Bastians nolaida brilles atpakaļ uz deguna un centās pūlī saskatīt Sandras gaišās cirtas.

-    Vai tu kādu meklē? Viņam ceļā nostājās apaļīga, tumšmataina meitene; viņas garā, melnā kleita vizuļoja saules gaismā. Bastiana skatījumā viņa varēja būt divdesmit divus vai divdesmit trīs gadus veca, bet ar acu zīmuli ievilktie loki uz plakstiņiem bija tik plati, ka padarīja meiteni vecāku, nekā viņa patiesībā bija. Vai gribi zināt, ko tev sagatavojis liktenis un nākotne? Viņa bez ceremonijām satvēra Bastiana roku un pavērsa to ar plaukstu uz augšu.

-    Nē, es gribu zināt, kur palikusi mana draudzene, Bastians teica, kamēr meitene ar īsu, saplaisājušu nagu vilka pa viņa plaukstas līnijām.

-    Kā viņa izskatās?

-    Apmēram tikpat gara, cik tu, slaida, tērpusies viduslaiku ņieburkleitā. Sarkanā ar melnu.

-    Pagaidi… es kaut ko redzu… tev ir ļoti izteikta sirds līnija… personai, kuru tu meklē, ir cirtaini, tumšblondi mati, pareizi? Zaļas acis. Un viņas vārds ir Sandra.

Bastians apmulsis atrāva atpakaļ roku. Vai tas ir kāds triks? Atzīsties!

Svešiniece viņu nopietni uzlūkoja. Tas nav nekāds triks. Es šo meiteni pazīstu. Viņa te mirkli uzkavējās un tad devās tālāk uz turnīra laukumu. Nupat kā sākās cīņas. Pie tās tur zemās sienas tev jāpagriežas pa kreisi. Meitene atkal saņēma viņa roku un rūpīgi to aplūkoja. Uz viņas pirkstu kauliņiem Bastians pamanīja tumšzilas zīmes uzzīmētas vai ietetovētas.

-    Tev tuvojas kaut kas jauns, kaut kas liels, viņa murmināja. -Ja nebūsi piesardzīgs, tas tevi pilnīgi izsitīs no līdzsvara un apraks zem sevis.

Bastians parāva atpakaļ roku un pasmaidīja. Mans fizioterapijas eksāmens. Tas vēl ir par maigu teikts.

Taču meitene neatbildēja viņa smaidam. Es nejokoju. Ja es saku kaut kas liels, tad tā arī domāju. Tev jābūt piesardzīgam. Ja gribi, es tev izzīlēšu ar rūnām. Tas ieviesīs skaidrību.

Nu protams. Es domāju, ka man jau pietiek skaidrības.

-    Kā vēlies. Bet, ja gadījumā pārdomā, pavaicā pēc manis, mani te visi pazīst. Meitene atkal saņēma viņa roku, bet šoreiz, lai to paspiestu. Es esmu Doro.

-    Bastians.

-    Es zinu.

Viņš iekšēji pavīpsnāja. Ar savu raupjo balsi, dziļi novietotajām acīm un uzrautajām uzacīm, kas atgādināja brūnus, treknus kāpurus, Doro bija tipiska gadatirgus burve. Tomēr Bastians ar spēku izrāva roku no viņas tvēriena, kas bija mazliet par spēcīgu, lai šķistu patīkams. Viņa pamāja ar galvu, it kā neko citu nebūtu gaidījusi.

Bastians laipni pamāja pretī un bija priecīgs, ka atkal varēja pazust pūlī. Vismaz vienu Doro padomu viņš ņēma vērā un, apgājis zemo mūri, devās turnīra laukuma virzienā. Viņš izlauza sev ceļu cauri bālādainu vīru baram. Tie bija līdz viduklim kaili, tērpušies

-    Nepārdzīvo, to var ātri apgūt, ja apstākļi prasa. Vai Sandra tev nepastāstīja, ka atbilstošā kostīmā šajā gadatirgū ieeja ir par brīvu?

Kostīms, vēl viens vārdiņš no tās pašas sērijas. Jā, bet man taču nav… kostīma. Un, ja nopietni, tas taču maksā vairāk nekā ieejas biļete.

-    Gudrs čalis, goda vārds! noteica Šteinhens.

Viņš pārmaiņus uzlūkoja Bastianu un Sandru. Cik ilgi jūs pazīstat viens otru? Acu samirkšķināšanās liecināja, ka viņš labprāt uzzinātu detaļas.

Bastians apmulsis izbrauca ar pirkstiem caur matiem. Ne īpaši ilgi. Dažas nedēļas.

-    Sešas. Tas ir… mēs esam satikušies reizes četras, jautrā balsī paskaidroja Sandra. Mēs iepazināmies universitātē. Tā laikam ir vienīgā vieta, kur sastopams Bastians. Parasti viņš ir ieracies savās grāmatās un mācās. Viņam reti atrodas laiks kaut kur iziet.

-    Turpretī tev tā nekad netrūkst, cik man zināms, Šteinhens viņu ķircināja. Atzīsties, mediķos tu iemaldījies tikai tāpēc, lai nocopētu kādu nākamo galveno ārstu.

Sandra jokodamās iebelza viņam pa ribām. Kaut ko tādu es nekad nedarītu. Viņa uzsmaidīja Bastianam. Paskaties taču uz viņu: vai students nav pelnījis ko labāku nekā kļūt par istabā tupētāju? Man šķita, ka viņš pārāk reti dabū ieelpot svaigu gaisu, tāpēc nolēmu: kaut kas jāmaina.

Bastians cerēja, ka viņš ir nosarcis tikai iekšēji. Tas, ko Sandra teica, izklausījās pēc atzīšanās, ka viņi ir pāris un viņam pret to nebija iebildumu. Nē, protams, ne, gluži pretēji. Bet… vēl jau tas tā nemaz nebija.

-    Svaigu gaisu? smaidīdams pārjautāja Šteinhens. Tu domā, tādu īstu zirga devu svaiga gaisa?

Manāmi uzjautrināta, Sandra uzlūkoja Bastianu. Ļoti daudz. Cik vien viņš spēj sevī iedabūt.

Abi iesmējās. Bastians acīmredzot kaut ko bija palaidis garām. Droši vien kādu viņam nesaprotamu viduslaiku asprātību.

-    Tādā gadījumā atliek tikai cerēt, ka viņš panes svaigu gaisu, smīnēdams sacīja Šteinhens.

Apkārt stāvošie sāka aplaudēt, cīņa bija beigusies. Zilais bruņinieks Georgs? žvadzēdams tuvojās Sandrai un Šteinhenam.

-    Kur viņa ir? viņš aizelsies jautāja. Georga skatiens klīda pāri skatītāju pūlim. Vai viņas nav pie jums?

-    Nē, diemžēl nav, atbildēja Sandra. Vispār tas ir Bastians, es tev par viņu stāstīju. Viņa pastūma Bastianu uz Georga pusi.

-    Ļoti patīkami, viņš teica, pat īsti neuzlūkojot Bastianu.

-    Atvainojiet, lūdzu, bet vai jūs tiešām nezināt, kur palikusi Līzbeta?

-    Nē, atbildēja Šteinhens un arī sāka lūkoties apkārt.

-    Vai izrādes laikā viņas te nebija?

-    Es tiešām nezinu. Visādā ziņā ne kopā ar mums.

Georga sejā iezīmējās nepatika. Kur jūs viņu pēdējoreiz redzējāt?

-    Pirms divām stundām viņa vēl bija pie stopa šaušanas stenda un rādīja bērniem, kā pareizi ievietot bultu, pastāstīja Šteinhens.

-    Pēc tam es viņu vairs neesmu sastapis.

-    Viņa gribēja redzēt cīņu. Es to nesaprotu. Acis piemiedzis, Georgs vēlreiz pārlūkoja apkārtni un, nebildis vairs ne vārda, tikai klusi pie sevis lādēdamies, devās projām.

-    Kā to saprast? Bastians jautāja, pārmaiņus uzlūkodams Sandru un Šteinhenu. Kāpēc viņš ir tik nenormāli sanervozējies?

Sandra paraustīja plecus. Tāds ir Georgs. Attiecībā uz Līzbetu viņam piemīt totāla kontrolēšanas mānija.

-    Nav nekāds brīnums. Šteinhens iekodās tumšas maizes gabalā un notrausa dažas drupatas no sava mūka tērpa. To tu uzreiz sapratīsi, kad ieraudzīsi Līzbetu. Man šķiet, Georgs visu laiku baidās, ka kāds viņam to varētu nocelt. Viņš iesmējās. Kāda spriedze! Tādiem kā mēs viss ir daudz vienkāršāk, vai ne, Sandra?

Ēna, kas pārslīdēja pār Sandras seju, pazuda tik ātri, ka Bastians nebija pārliecināts, vai vispār ir kaut ko redzējis.

-    Visādā ziņā es negribētu mainīties vietām ar Līzbetu, ja to tu domā, viņa paziņoja un atmeta atpakaļ matus.

Turnīra laukumā iznāca nākamais cīnītāju pāris. Garākais no viņiem svinīgi paklanījās publikai, tikmēr mazākais devās pēkšņā uzbrukumā un spēcīgi iespēra pretiniekam pa pēcpusi. Garais ar galvu pa priekšu nogāzās zemē, un skatītāji ieaurojās.

-    Larss un Kārpa, paskaidroja Sandra. Pagaidi tikai, te būs ko redzēt!

-    Vai tu viņus visus personiski pazīsti? jautāja Bastians. Itin visus šos bruņukreklu nēsātājus?

-    Protams. Viņi ir no manas grupas.

-    Kādas grupas?

-    Manas lomu spēļu grupas. Saeculum.

Viņu sarunu pārtrauca kolektīva publikas ievaidēšanās. Garākais cīnītājs Kārpa, ir nu gan vārds! patlaban bija izlaidis no rokām zobenu. Viņš tūļīgi pieliecās un tādējādi izvairījās no Larsa plašā lokā vēzētā cirtiena, kurā bija ielikts tāds spars, ka pats uzbrucējs, griežoties ap savu asi, aizstreipuļoja pa turnīra laukumu. Publika locījās smieklos. Abi bruņinieki aizvien par mata tiesu izvairījās viens no otra, atsitās pret iežogojumu, sasitās kopā ar ķiverēm un beigu beigās abi atmuguriski nogāzās zemē. Publika vētraini aplaudēja.

-    Vai Saeculum nozīmē “gadsimts”? Bastians centās atjaunot sarunu.

-   Jā. Mūsējais ir četrpadsmitais. Tas nosaka pieļaujamās robežas mūsu spēlē.

-    Pieļaujamās robežas ko tu ar to domā?

Sandra nopētīja Bastianu no galvas līdz kājām, kritiski novērtējot katru viņa apģērba gabalu. Mēs esam lomu spēļu dalībnieki. Meklējam vientuļus nostūrus un tur jā, tieši tur, spēlējam. Piemēram, tavi apavi šajā pasākumā būtu kategoriski aizliegti. Adhezīvā aizdare 14. gadsimtā vēl nebija izgudrota, un profilētu zoļu no sintētiska materiāla arī vēl nebija. Un tad vēl… ļauj apskatīt džinsi! Ar tiem tu nekādi netiktu cauri nāktos uz vietas novilkt. Meitene piešķieba galvu, sakrustoja rokas uz krūtīm un samirkšķināja acis, it kā gaidītu, ka viņš tiešām novilks bikses un kurpes.

Daļēji uzjautrināts, daļēji samulsis, Bastians iesmējās, un Sandra sāka smieties kopā ar viņu.

-Dažas dienas jau var atteikties no jaunlaiku sasniegumiem, un parasti viens larps* nemēdz būt ilgāks. Sandra satvēra Bastiana roku, īsu mirkli paturēja to savējā un tad noņēma viņa rokas pulksteni.

-    Tavs pirmais vingrinājums būs atbrīvošanās no laika spiediena un spriedzes, viņa klusā balsī teica un ar pirkstu galiņiem novilka pār vietu, kur nupat vēl bija atradies pulkstenis. Tagad ir diena. Spīd saule. Vairāk tev nekas nav jāzina. Šajā gaismā Sandras mati atgādināja jūru ar medus krāsas viļņiem. Viņas acis Bastianu nelaida vaļā.

Ja tagad mēģināšu šo meiteni noskūpstīt, vai viņa ļausies?

Šai domai sekoja skatītāju aplausu uzliesmojums, kas Sandras uzmanību atkal pievērsa cīņas izrādei.

-    Tagad atlikusi vēl tikai Dieva tiesa. Pēc tam mēs varēsim doties kaut ko iekost.

Bastians nebija pārliecināts, vai pareizi sapratis šo terminu.

-    Kāda tiesa?

-     Dieva tiesa. Viduslaikos cilvēki reizēm nepiekrita tiesas lēmumiem. Tādos gadījumos viņi labprāt paļāvās uz pārdabiskām zīmēm.

Cīņu arēnas vidū ienāca apaļīgs, nosvīdis tips īpaši greznā, ar zeltītiem izšuvumiem rotātā sjurko. Viņš attina rakstu rulli, pārlaida svarīgu skatienu skatītājiem un sāka lasīt.

-     Šeit klātesošā jaunava Matilde tiek apsūdzēta dārga gredzena nozagšanā no savas saimnieces istabām. Nav neviena liecinieka, kas varētu apstiprināt viņas teikto, tāpēc Matilde meklē cīnītāju, kurš piedalīsies divkaujā, lai pierādītu viņas nevainību. Apaļīgais tips norādīja uz kādu aptuveni astoņpadsmitgadīgu gaišmatainu meiteni ar garām bizēm, kura stāvēja kādu gabaliņu aiz viņa. Kurš grib cīnīties par Matildi? viņš vērsās pie publikas.

-    Tā, tā, tik tālu tas aizgājis, nomurmināja Šteinhens. Apcietina meitenes.

* LARP Live action role-playing game (angļu vai.) brīvdabas lomu spēle.

No pūļa iznāca garš, labi noaudzis vīrietis un nostājās turnīra laukuma vidū. Viņa stāvu sedza tumšs apmetnis, kura kapuce aizēnoja seju. īsu brīdi vīrietis vienkārši tur stāvēja, it kā domās iegrimis, tad vienā rāvienā nometa apmetni. Šķita, ka visi skatītāji reizē aiztur elpu.

Matildes glābējam bija nedaudz pāri divdesmit. Viegli smaidīdams, viņš pārlaida skatienu apkārtējiem un ar zobena smaili nevērīgi sāka vilkt gaisā mazus apļus. Lai gan, tāpat kā pirmīt sastaptie skoti, viņš bija atklājis saules stariem savu kailo ķermeņa augšdaļu, grūti būtu iedomāties lielāku atšķirību. Šķita pilnīgi neiespējami, ka saule varētu kaut ko nodarīt šim ķermenim. Ar kreiso roku viņš atglauda no sejas garu, gaišu matu šķipsnu, tajā pašā laikā ar zobenu izdarīdams gandrīz vai izaicinošas kustības pretinieka virzienā.

-    Un kas ir šis? jautāja Bastians. Zigfrīds pūķu kāvējs?

Sandra uzjautrināta iespurdzās. Ne gluži. Nē, tas ir Pauls, smu-

kulītis, kurš sadomājis pavicināt zobenu.

-    Ļoti zemiski no tavas puses, konstatēja Šteinhens. Vienmēr šie aizspriedumi pret mums, lieliskajiem puišiem.

Sandra atkal mīļi iegrūda viņam dunku ribās, ne uz mirkli neizlaizdama no acīm Paulu. Viņš ir ieziedies ar eļļu, lai muskuļi labāk izceltos. Tie nav nekādi aizspriedumi vistīrākā iedomība un ārišķīgums.

-    Es nostājos Matildes pusē, jo cieši ticu viņas nevainībai, skaļā balsī pavēstīja Pauls. Es cīnīšos ar jebkuru, kurš nostāsies man pretī.

Neviens cits no klātesošajiem ieročnesējiem neizkustējās no vietas.

-Ja neviens nav gatavs cīņai, es jūs uzskatīšu par sakautiem un uzvarētiem tā, kā ir un vienmēr ir bijis pieņemts.

Neizrādot nekādas nepacietības pazīmes, viņš gaidīja, līdz priekšā iznāca Kārpa un Nātans. Mēs stājamies tev pretī abi kopā! iesaucās Kārpa. Ja tu mūs pieveiksi, tas liecinās par meitenes nevainību.

-    Lai notiek! Pauls lāgā pat nepaguva izrunāt to līdz galam, kad abi pretinieki metās uz priekšu, uzbrukdami ar asiem, spēcīgiem cirtieniem, no kuriem viņš vai nu veikli izvairījās, vai arī atvairīja tos ar vairogu. Nebija nekādu šaubu, kurai pusei pieder skatītāju simpātijas.

Visi trīs bija perfekti iestudējuši cīņas elementus. Katrs cirtiens bija precīzs, katrs solis savā vietā, un, kad Pauls atmuguriski paklupa, viņš izpildīja tik meistarīgu pārvēlienu projām no bīstamās zonas, ka publika sajūsmā uzgavilēja. Neilgi pēc tam Kārpa un Nātans padevās. Kad finālā uzvarētājs bija daudzkārtīgi paklanījies publikai, cīņa bija galā.

Viņi pagaidīja, līdz izklīst lielākā daļa skatītāju. Tas nenotika nemaz tik ātri, jo vesels bars jaunu meiteņu drūzmējās ap Paulu un gribēja nofotografēties kopā ar viņu, katra atsevišķi, protams.

Pēc tam, augšāmcēlies no kritušajiem varoņiem, trijotnei piebiedrojās Kārpa. Iedod man padzerties, brāli! viņš norūca.

Šteinhens noraisīja no jostas vēderainu blašķi. Tikai ūdens, mans draugs. Esi tik labs un piepildi to, kad būsi izsūcis sausu!

-    Protams. Kārpa atmeta no pieres piesvīdušos matus. Tagad Bastians vismaz zināja, kā viņš ieguvis savu iesauku, jo tieši virs puiša virsdegunes kā trešā acs greznojās fibroma krietna centimetra diametrā. Ideāli apaļa. Bastians centās uz to visu laiku neblenzt, taču šis veidojums kā magnēts pievilka viņa skatienu. Ar lāzeru vai skalpeli tur noteikti varētu kaut ko labot.

Sasodīts! Studijas padarījušas viņu par īstu profesionālo idiotu, kurš jebkuru sastaptu cilvēku domās tūlīt nosēdina medicīnisko manipulāciju krēslā.

-     Izbeidz! Bastians norāja pats sevi un tikai pēc citu izbrīnītajiem skatieniem saprata, ka viņš to ir izrunājis skaļi.

-    Ko izbeigt? jautāja Sandra.

-    Neko. Man tikai ik pa brīdim jādabū ārā no galvas tā sasodītā medicīna, tas arī viss.

-    Vai redzi? Sandra uzsmaidīja Šteinhenam, un viņas balsī bija saklausāma triumfa pieskaņa. Man bija taisnība. Viņš dosies mums līdzi.

-    Uz kurieni es došos jums līdzi?

Pirms Sandra paguva atbildēt, Šteinhens satvēra viņu aiz rokas un pavilka malā.

-    Atvaino mūs uz brīdi, mans draugs! Viņš sāka kaut ko stāstīt Sandrai, bet diemžēl tik klusi, ka Bastians nespēja saklausīt, par ko ir runa. Līdz viņa ausīm atlidoja tikai saraustīti teikumu fragmenti.

-    … jāapspriež ar citiem, viņš dzirdēja Šteinhenu sakām. Es domāju, ka tu joko.

Sandra atbildēja, bet tikpat apslāpētā balsī. Viņas vārdus pilnībā pārmāca kūsājošā tirgus kņada.

Bastians stāvēja un lūkojās uz savu kurpju purngaliem, juzdamies lieks un nevajadzīgs. Viņš apmainījās mulsiem smaidiem ar Kārpu, kurš bija līdz pusei iztukšojis ādas ūdens maisu un tā satura atlikumu tagad izkratīja sev uz galvas.

-    … šoreiz īpaši pedantiski, līdz viņam atkal atvējoja daži Šteinhena teiktie vārdi, … nekad nepiekritīs. Pat Bens un Pia saņēma atteikumu. Neviens neko konkrēti nezina. Neapsoli viņam pārāk daudz, citādi…

Turpmāko atkal pārmāca tirgus kņada. No tās puses atskanēja gaviles, jo Pauls, mājot ar roku, atvadījās no saviem faniem. Viņš šķērsoja turnīra laukumu, pa labi un pa kreisi dalot sveicienus.

Tev tuvojas kaut kas liels, pie sevis pasmīnēdams, nodomāja Bastians. Cik ātri gan var piepildīties paredzējumi, ja vien tos pareizi interpretē.

Pauls izlauzās līdz viņiem, uzsita Kārpām uz pleca un ar otru roku atņēma viņam pudeli.

-    Tukša! viņš nopūtās, dusmīgi savilka uzacis, nopētīja Kārpas pilošos matus un papurināja galvu. Nelietīga ūdens izšķiešana. Esi tik mīļš un piepildi to, sarunāts? Pauls iespieda Kārpām rokās ādas ūdens maisu. Šajā mirklī viņa acis sastapās ar Bastiana skatienu.

-    Sveiki! Mums vajadzētu būt pazīstamiem, vai ne?

Vai vajadzētu? Kamēr Bastians vēl prātoja, vai šī piezīme ir jauka vai savāda, Pauls jau sniedza viņam pretī roku.

-    Es esmu Pauls, un, ja tu esi Bastians, Sandra man par tevi ir šo to stāstījusi.

-    Vai tiešām? Vai viņa to tiešām darīja?

-Jā. Pauls viņu jūsmīgi uzlūkoja un neizlaida no acīm arī tad, kad Kārpa atnesa piepildītu ādas ūdens maisu un pasniedza to Paulam. Viņa skatiens Bastiana izpratnē bija pārāk intensīvs.

-    Es domāju, ka patiesībā tavs vārds ir Sebastjans, vai ne?

-    Nē, mani vecāki izvēlējās saīsināto variantu. Viņiem šķita, ka tas labāk saskan ar pārējo.

-    Ļauj man uzzināt arī to pārējo.

-    Stefenbergs.

-    Bastians Stefenbergs, Pauls gandrīz ar baudu atkārtoja viņa vārdu. Taviem vecākiem taisnība. Tas skan labi. H, it kā tev vajadzētu būt dzimtas ģerbonim, ko var uzzīmēt uz vairoga.

Laba ideja. Zelta skalpelis un zaļas naudaszīmes, ar rūgtumu sirdī nodomāja Bastians. Labāk jau ne, viņš atcirta.

-    Sandra teica, ka tu studējot medicīnu. Vai esi labs students?

Šādi viņam saistībā ar studijām vēl neviens nebija jautājis. Vai

tas ir nogurdinoši, vai tas ir grūti, vai tas ir interesanti to jā. Bet: vai esi labs students?

-    Es cenšos, piesardzīgi atbildēja Bastians. Paula izturēšanās, viņa maniere uzdot jautājumus bija tik paģēroša, ka Bastians iekšēji paspēra soli atpakaļ.

-    Pastāsti man par to! Vai ir kāda medicīnas joma, kurā tu gribētu specializēties?

-    Tam vēl nedaudz par agru. Viņš saprata, ka neatkratīsies no Paula ar šo atbildi. Varbūt ķirurģija. Tad jau redzēs, kā sanāks.

Šķita, ka Paulu tas uzjautrināja. Vai tavā dzīvē ir tā, ka viss vienkārši sanāk pats no sevis? Manā gan ne. Viņš uzvilka gaišbrūnu ādas vamzi un to priekšpusē sašņorēja. Bet tam nav nozīmes. Esmu atvērts izaicinājumiem.

Bastians ticēja viņam uz vārda. Pauls bija viens no tietņ' tipiem, kuri vai plīst no enerģijas pārpilnības.

-    Piedod, ka es tevi tā izprašņāju. Acīmredzot viņš beidzot bija sajutis Bastiana nepatiku. Tā nav tikai plika ziņkārība, man ir savi iemesli. Drīz tu sapratīsi. Viņš iesūca krietnu malku no ādas ūdens maisa. Vai Sandra tev ir stāstījusi par mūsu spēli?

It kā būtu gaidījusi, kad tiks nosaukts viņas vārds, viņiem tuvojās Sandra. Viņai līdzās soļoja Šteinhens.

-    Tas ir viņš! viņa iesaucās. Tas ir Bastians.

-    Mēs jau iepazināmies, teica Pauls. Es gribētu zināt, cik labi tavs draugs prot salāpīt ievainotus zobenu cīņu…

Teikuma atlikusī daļa vairs nebija saklausāma, jo viņiem tieši garām atkal virzījās dūdinieki; trokšņa dēļ sarunāties bija neiespējami. Pauls izpildīja dažus šķietami skotiskus dejas soļus. Kad muzikantu gājiens beidzot attālinājās un dūdu skaņas pieklusa, viņš turpināja runāt.

-    Mums noteikti vēl nedaudz jāparunājas, bet es jūtos izsalcis. Ko jūs teiktu, ja mēs paņemtu grilētas ribiņas?

Bastianam tā šķita lieliska ideja.

Viņi nesteidzīgi devās šķērsām pāri pļavai, garām krāsainām teltīm, ieroču statīviem un siena ķīpu grēdām, pa kurām kāpelēja bērni. Šur tur virs kūpošiem pavardiem bija uzkārti katli, smaržoja pēc gulaša, desiņām un alus. Šteinhenam bija labas attiecības ar sievieti, kas pie ēdienu un dzērienu kioska grozīja gaļas iesmu. Tas viņiem ļāva izvairīties no stāvēšanas rindā starp nosvīdušajiem apmeklētājiem un viņu pinkšķošajiem pēcnācējiem. Sieviete viņiem pasniedza kartona šķīvjus ar smaržīgiem gaļas gabaliem, un visa kompānija atlaidās zemē kāda dižskābarža ēnā.

-    Kas bija tas, kā dēļ tu pievērsies medicīnai, Bastian? Pauls no jauna atsāka viņu pārtraukto sarunu. Koncentrētā interese, kas atkal parādījās viņa acīs, uzreiz samulsināja Bastianu. Vai tiešām viņa studijas tik ļoti fascinē šo tipu vai arī tā ir tikai pārspīlēta pieklājība? Pauls viņā lūkojās ar tādu skatienu, it kā gribētu caurskatīt. Šāda veida skatieni Bastianam bija pietiekami labi pazīstami kopš bērnības, tāpēc nevarēja teikt, ka tie viņam sagādātu prieku.

-   Ja gribi dzirdēt kādu oriģinālu izskaidrojumu, atvaino, viņš atbildēja. Es studēju to, kas mani vienmēr ir visvairāk interesējis.

Pauls šķita apmierināts ar šādu atbildi un pārstāja viņu tincināt.

-    Un tu, Paul, ar ko tu nodarbojies īstajā dzīvē? Arī Bastians atļāvās būt ziņkārīgs.

-    īstajā dzīvē, domīgi atkārtoja Pauls. Ko tu ar to domā? Es guļu zālē, saule spīd man sejā, ēdamais un dzeramais atrodas tepat līdzās īstāku dzīvi es nemaz nespēju iedomāties.

Ļoti izveicīgi! Ar kādu eleganci viņš bija izvairījies atbildēt uz uzdoto jautājumu! Taču Pauls vēl nebija beidzis. Ja tu domā to, vai es studēju un strādāju jā, savā ziņā es to daru. Nodarbojos ar pētījumiem, ceļoju un meklēju pagātnes pēdas. Kāds man reiz teica, ka tas, kurš saprot pagātni, pārvalda nākotni. Viņš palūkojās apkārt un norādīja uz garāmejošu bruņukreklos tērptu vīru grupu. Tāpēc es te jūtos tik labi. Lai kur paveries, visur pagātne.

-    Es saprotu. Tā nebija taisnība. Bastians ne mazākajā mērā nespēja iejusties Paula ādā. Un tu, Šteinhen?

-    Ar mani ir līdzīgi, vienīgi es mazāk interesējos par pētniecību, bet vairāk par kulināriju. Šteinhens apmierināti papliķēja ar rokām pa savu apaļīgo vēderu. Tā lieta man tiešām patīk! Reizēm es piestrādāju arī kā mākslinieks grafiķis, kad jāpapildina naudasmaka saturs.

-    Viņš zīmē vienkārši fantastiski, atzina Sandra. Viņa sēdēja tik tuvu Bastianam, ka abu pleci saskārās. Mūsu Saeculum ģerbonis ir viņa veikums.

Pareizi, lomu spēles. Saeculum. Vai varat paskaidrot man vēlreiz, par ko īsti ir runa? palūdza Bastians un veltīgi meklēja, ar ko varētu noslaucīt muti. Jūs rīkojat lomu spēles un to laikā atsakāties no jaunlaiku izgudrojumiem no pulksteņiem, mobilajiem telefoniem un tamlīdzīgām lietām, vai tā?

-    Precīzi, apstiprināja Šteinhens un kā pamācošu rādītājpirkstu pacēla kaulu, ko patlaban krimta. Bet tas vēl nav viss. Mūsu larpā tu neatradīsi arī sērkociņus, tabaku un ceptus kartupeļus.

-    Kāpēc tā?

-    Paul, paskaidro viņam! Galu galā tu taču esi mūsu galvenais organizators.

Šoreiz Paula atbilde nedaudz aizkavējās, jo tieši tajā brīdī viņš ar redzamu baudu notiesāja vistas stilbiņu. Ir tā: kartupeli, kukurūza, tabaka tas viss mūsu platuma grādos parādījās tikai ap 1500. gadu. Mēs esam apņēmušies spēļu laikā izmantot tikai to, kas jau bija pazīstams 14. gadsimtā. Saeculum quartum decimum. Dzīve toreiz nebija nekāda medusmaize. Mēris, kari, pat mazais leduslaikmets. Mūsu vecumā daudzi bija zaudējuši jau pusi no saviem zobiem. Viņš pacēla galvu un samirkšķināja acis, lai labāk nopētītu Bastianu. Cik tev ir gadu?

-    Divdesmit.

-    Man arī. Drīz būs divdesmit viens. Vecums, kādā agrāk kļuva par bruņinieku. Pauls nočiepa Šteinhenam gaļas gabalu un iecirta tajā zobus. Protams, ja tu nāc no bagātām aprindām, viņš piebilda, košļājot kumosu. Mūsu larps neparedz tik skarbus apstākļus kā īstajos viduslaikos. Mēra epidēmija ir praktiski neiespējama, un mēs nespēlējam ziemā. Mūsu grupa varbūt ir nedaudz ekstrēmāka par citām, taču jukuši mēs neesam.

Kārpa nosprauslojās. Es pazīstu bariņu cilvēku, kuri domā citādi, viņš ar pilnu muti neskaidri ierunājās un, norijis kumosu, turpināja: Un dažus, kas labāk ar pliku pakaļu sēdētu uz stikla lauskām nekā vēlreiz kopā ar mums pavadītu piecas dienas mežā.

Tas neizklausījās īpaši vilinoši. Bastians juta, ka Sandras plecs ciešāk piespiežas pie viņējā.

-    Netici nevienam Kārpas vārdam, meitene čukstēja, pievirzījusi lūpas pavisam tuvu viņa ausij. Tādam, kurš pats to vēl nav piedzīvojis, ir grūti visu paskaidrot, jo tas ir kā ceļojums citā pasaulē. Tas ir jāizbauda. Tu atrodies meža vidū tālu projām no tuvākās pilsētas. To, ko esi aizmirsis mājās, tu vēlāk vairs nevari vienkārši kaut kur piepirkt klāt, tāpēc, visticamāk, būsi spiests salt vai ciest izsalkumu. Iespējams, tu gulēsi zem klajas debess, nevis teltī vai būdā; virs tevis būs tikai zvaigžņotas debesis…

-    … un apakšā slapja pakaļa, viņu pārtrauca zema sievietes balss.

Sandra nopūtās. Sveika, Irisa!

-    Mani sūta Georgs. Viņš grib zināt, vai kāds varētu aizstāt Līzbetu stopa šaušanā.

-    Kāpēc tu pati to nedari?

-    Esmu apsolījusi Doro palīdzēt ar fona mūziku, kad viņa zīlēs pēc plaukstas līnijām.

Kārpa pacēla roku, kurā viņš turēja apgrauztu ribu. Tādā gadījumā es palīdzēšu Līzbetai. Bet vispirms kārtīgi ieturēšos.

-    Tas tad būtu nokārtots. Irisa pameta ašu skatienu pa labi un pa kreisi un apsēdās zālē līdzās Šteinhenam. Tas pasniedza viņai maizes gabalu, un meitene uzreiz uzklupa maizei, it kā vairākas dienas neko nebūtu ēdusi.

Bastians vēroja Irisu ar tādu interesi, kādu būtu veltījis neskaidras izcelsmes ādas izsitumam. Kas kaiš viņas matiem? Tie izskatījās tā, it kā tiem ar šķērēm būtu uzklupis satrakojies nesaprātīgs mazulis. Dažas šķipsnas krita viņai uz pleciem, citas slējās gaisā kā nošķērētas. Turklāt bija pamanāmas neveiksmīgu tonēšanas mēģinājumu atstātās pēdas sākot ar rudu, tad tumšāku un visbeidzot zilgani melnu krāsu, kuras visas dažādās vietās vēl bija saskatāmas matos. Dīvainā frizūra, vasarraibumi un nedaudz šķībi novietotās acis viņai piešķīra izplūkāta elfa izskatu.

Kad Bastians pamanīja, ka meitene uz viņa skatienu atbild ar izaicinājuma un nicinājuma izteiksmes kombināciju sejā, bija jau par vēlu izlikties, ka viņš to ir uzlūkojis gluži nejauši.

-    Mēs vēl neesam pazīstami, mans vārds ir Bastians, viņš teica, cenšoties savu vainu par uzkrītošo blenšanu izpirkt ar pieklājīgu priekšā stādīšanos. Esmu te kopā ar Sandru.

-    Ak tā.

-    Bastians studē medicīnu, piebilda Šteinhens.

-    Ak tā. Irisa ar skatienu nomērīja viņu no galvas līdz kājām, tad uzmeta īsu mirkli Sandrai un visbeidzot pievērsās garāmejošo tirgus apmeklētāju pūļiem. Jūs mani atradīsiet pie Doro, viņa paziņoja, nočiepa Šteinhenam vēl vienu maizes riku un veikli kā zebiekste nozuda cilvēku barā.

-    Nu tā, tagad tu pazīsti ari Irisu, nicinošo izteiksmi Sandras balsī bija grūti nesaklausīt.

-    Vai ar viņu kaut kas nav kārtībā? Viņas mati ir ļoti… oriģināli.

-    Starp mums runājot… es negribu par Irisu teikt neko sliktu, bet viņai zināmā mērā visi nav mājās, nemaz nerunājot par sliktajām manierēm. Pirms gada šī vēl izskatījās gluži normāli, taču bija gandrīz neiespējami ar viņu kaut ko sarunāt. Kad es reiz par to ieminējos, viņa man gandrīz acis izskrāpēja.

Šteinhens ar abām rokām papliķēja pa savu apaļo vēderu. Tas tiesa. Turklāt tu taču biji tik diplomātiska.

Garām atkal nosoļoja skotu dūdinieki, šoreiz divu bundzinieku pavadībā.

-    Nu tad es eju! iesaucās Kārpa, notrausa drupačas no ādas vamža un pazuda cilvēku straumē.

Paēdis un apmierināts Bastians pagrieza seju pret sauli un samiedza acis. Viņš sajuta Sandras galvu uz sava pleca un riskēja aplikt viņai roku. Meitene neatrāvās, bet piespiedās viņam tuvāk un sāka klusi dungot kādu melodiju. Pauls, kurš sēdēja viņiem priekšā pļavā, izstaipījās kā laisks, plēsīgs zvērs, aizgrieza galvu un pasmaidīja. -Jūs esat glīts pāris.

Sandra ieķiķinājās, un Bastians to sajuta kā vieglu vibrāciju uz sava pleca. Nodarbojies ar savām problēmām, Paulīt!

-    Ak vai, viņš pasmaidīja. Es taču to vien daru.

Bastians bija tik atslābinājies, kā sen nebija juties. Iekšējais mehānisms, kas kā motors pastāvīgi dzina viņu uz priekšu, tagad bija apstājies. Pateicoties Sandrai. Viņš vēl nedaudz ciešāk piespieda meiteni sev klāt. Sandra nopūta viņam no brillēm matu šķipsnu.

-    Ko tu teiktu, viņa jautāja, ja mēs vēlreiz aizietu uz ārstniecības augu tirgotavu, lai rūpīgāk iepazītos ar piedāvājumu? Šādas zināšanas vienmēr noder, atrodoties dabā, un kas zina, kur liktenis tevi aiznesīs…

Visu pēcpusdienu viņi pavadīja, klejojot no vienas bodītes pie nākamās, vēroja, kā strādā daiļamatnieki, mēģināja iesaistīties kādā viduslaiku riņķa dejā un bēga no visuresošajiem dūdiniekiem. Gaiss

pakāpeniski kļuva vēsāks, un apkārtni pārņēma vakarīga noskaņa. Sandra no sāniem uzlūkoja Bastianu. Tev patīk, vai ne?

Viņš piekrītoši pamāja ar galvu. Es sen nebiju tik labi atslēdzies kā šodien.

-    Vai tev jau ir kādi plāni Vasarsvētkiem?

Jautājums bija negaidīts. Plāni?

-    Droši vien kā parasti. Mācīšos, atbildēja Bastians. Šī doma uzreiz sabojāja viņa labo omu.

-    Kāpēc tu tā iespringsti par savām studijām? Vai gribi labot kaut kādu ātruma rekordu?

-    Ne gluži, tas ir saistīts ar maniem vecākiem. Garš stāsts, un es negribu ar to sabojāt mums abiem tik jauku dienu.

Viņi turpināja soļot klusēdami; Bastians pūlējās aizgaiņāt no savām domām tēva seju, taču tas viņam kārtējo reizi neizdevās.

-    Neskaties tik dusmīgi, Sandra ar elkoni maigi iebakstīja viņam ribās.

-    Vai es tā daru? Ak Dievs! Kur mēs palikām? Ak tā… Vasarsvētki. Kas, tavuprāt, man būtu jādara mācīšanās vietā?

-    Tu varētu aizbraukt kopā ar mani.

Bastians apstājās un palika stāvam. Vai tas bija tas, uz ko viņa visu laiku mērķēja? Paelpot svaigu gaisu un tamlīdzīgi?

-    Interesanta ideja. Un uz kurieni?

-    To es nezinu. Sandra apvija rokas ap Bastiana kaklu un piespiedās viņam klāt. Neviens no mums to vēl nezina. Bet tā būs nomaļa vieta tālu projām no ciemiem, šosejām un automašīnām. Viņa pacēla skatienu un cieši ieskatījās viņam acīs.

-Tu negribi braukt divatā, tikai tu un es, viņš konstatēja,

-     bet gan ņemt mani līdzi uz vienu no saviem Saeculum larpiem, vai ne?

-    Tas tiesa. Bet tur mums netrūks laika pabūt divatā. Tu taču brauksi, vai ne? Es ļoti gribētu, lai tu tur būtu.

Bastians juta, ka Sandras pirkstu gali glāsta viņa skaustu, un tas pārliecināja ātrāk nekā vārdi. Dažas dienas bez mobilā telefona varēja mierīgi iztikt, nē, tā būtu pat bauda. Nemaz nerunājot par dažām dienām bez grāmatām. Un tas viss kopā ar meiteni, kuras zaļās acis vairs nelaiž viņu vaļā…

-    Labi. Tas ir, es domāju varbūt. Iespējams. Ja pirms tam kārtīgi saraušu, varu atļauties ari pavadīt dažas dienas bez mācīšanās.

-    Piecas, precizēja Sandra. Bet tas ir tā vērts, tu redzēsi. Tu nemaz nespēj iedomāties, kāds piedzīvojums tas ir. Nekas nav tā kā normālā dzīvē. Reizēm arī mani pārņem nāves bailes, bet… kopā ar tevi noteikti būtu citādi. Nav nekādu drošības tīklu, vai saproti? Viņa pacēla skatienu un ielūkojās Bastianam acīs. Tāda dzīvības izjūta, ka gandrīz sāp.

Pēdējie rietošās saules stari iekrāsojās sarkani. To gaismā tirgus laukums šķita viduslaicīgāks nekā dienā. Varbūt arī tāpēc, ka pa to pastaigājās tikai ļaudis senatnīgos kostīmos, jo pārējie apmeklētāji jau sen bija atgriezušies savās mājās un sēdēja pie televizoriem.

Bastians dziļi ievilka elpu. Bija laiks izdarīt kaut ko neparastu.

-    Sandra?

-Jā?

-    Es domāju, ka man vajadzīgs jauns ietērps.

risa pārskaitīja monētas savā somā. 23 eiro un 48 centi par fona mūzikas strinkšķināšanu pie Doro, stundu ilgu amuletu tirgošanu Almas kioskā un bērnu pieskatīšanu pie siena ķīpām. Sasodīts, visneveiksmīgākajā un lietainākajā dienā jebkurā gājēju zonā viņa būtu nopelnījusi vairāk. Bet vai nav vienalga? Pietiks arī ar to. Četrās nedēļās viņa bija sakrājusi naudu larpam, un vēl palika pāri pietiekami daudz, lai vismaz desmit dienas noturētos virs ūdens. Krāmu bodītes pieskatīšana patiesībā bija tikai laipnība no viņas puses, lai Nadja varētu pie ugunskura ielocīt vēderā ceptās ribiņas. Tikpat labi viņa būtu varējusi jau bodīti slēgt, jo tāpat šajā laikā neviena pircēja vairs nebija.

Irisa vērīgi palūkojās pa labi un pa kreisi, bet šķita, ka viss ir kārtībā. Ļaužu masas, kas visu dienu drūzmējās iekšpus un ārpus cietokšņa sienām, bija viņu gan nomierinājušas, gan biedējušas. Nomierinājušas, jo apņēma viņu kā maskēšanās tērps, kurā varēja izgaist. Biedējušas, jo pūlī varēja paslēpties arī jebkurš cits, neļaujot jau no tālienes pamanīt draudus.

Tagad tā bija tumsa, kas nozīmēja vienlaikus aizsardzību un apdraudējumu. Irisa vēlreiz vērīgi palūkojās apkārt, nopētīja katru grupu, katru pārīti tuvākajā apkārtnē, bet nespēja saskatīt neko aizdomīgu. Labi. Kāpēc gan nenopelnīt vēl dažus eiro ar muzicēšanu?

Viņa izņēma no somas arfu un sāka to noskaņot. Ikdienas vingrinājumi; jāapgūst jauns skaņdarbs ik pa divām nedēļām. No vienas puses, lai paplašinātu gājēju zonām paredzēto repertuāru. No otras puses, gatavojoties laikam, kad tas viss būs beidzies.

Irisa atspieda muguru pret krēsla atzveltni, pieskārās stīgām un nospēlēja “Zaļo piedurkņu” pirmo takti. Šī melodija pievilka ielas publiku kā magnēts, jo katrs prata vilkt to līdzi, cits par citu nepareizāk. Atkārtojot tēmu, viņa tajā ieplūdināja dažas sarežģītākas variācijas, lai gan to izpildīšanai bija nepieciešama bieža vingrināšanās. Bet tās iederējās. Lieliski. Kā jau varēja sagaidīt, melodija

sāka pievilināt cilvēkus. Irisa dzirdēja viņu soļus, bet piespieda sevi nepacelt skatienu no instrumenta. Bīstami cilvēki aušīgi neķiķina, bet tuvojas klusu. Un viņu sitieni nāk no nekurienes, no mānīga tukšuma.

-    Sveika, Iris! Kur tad ir Nadja?

Paskat tik! Sandra un viņas jaunais draugs argudrīša brillēm.

-    Aizgāja iekost. Irisa ļāva izskanēt minorīgam akordam un nervozi nopūtās. Šie abi nebija tā publika, kas atstāj piķi.

-    Žēl gan. Vai tu nezini, kad viņa atgriezīsies?

-    Nav ne jausmas. Droši vien tad, kad paēdīs.

Briļļainais pastiepās pēc jostasvietā ar auklu savelkamām lina biksēm un krekla ar šņorējamu aizdari. Vai līdz tam mēs drīkstam te šo to aplūkot? Es gribētu uzlaikot dažus apģērbus.

La minors, do mažors. Protams. Aiz telts ir spogulis, ja tev tas būs vajadzīgs.

-    Paldies.

Irisa uzsāka “Braiena Boru maršu” un centās atslēgties no Sandras balss.

-    Bikses tev nebūs vajadzīgas, bet gan bre un šosses*.

-    Kā, lūdzu?

-    Bre. Viduslaiku apakšbikses. Virs tām piestiprināja šosses. Ļoti praktiski.

Jautra iespurkšanās. Manis pēc. Taču ļoti atgādina autiņus.

-Neuztraucies! Tam visam pāri vēlāk karāsies tavs krekls vai sjurko.

Irisa pameta pār plecu ašu skatienu un redzēja, kā Bernhards? Bērts? Balduīns? ar minētajām bre, trim pāriem šossu, pieciem krekliem, jaku un dažādām jostām rokās nozūd pārģērbšanās teltī. Tagad te bija palikusi Sandra, kas centās izturēties tā, it kā nemaz neredzētu Irisu. Stulbā govs.

Irisa saudzīgi nolika arfu sev priekšā uz galda. Atgādini vēlreiz, kā sauc tavu draugu?

* Garas zeķes, kuras uzvilka katrā kājā atsevišķi un ar saitēm nostiprināja uz jostas.

Dziļa nopūta. Bastians.

Pareizi, tā tas bija. Kā zēns no “Bezgalīgā stāsta”, tā viņa bija to paturējusi prātā.

-    Vai viņš kaut ko pirks vai tikai pielaikos?

Vēl viena nopūta. Pirks. Ja atradīsim to, ko vajag.

-    Kam vajag?

Sandras sejas izteiksme nepārprotami pauda: “Ej tu…!” Ļoti interesanti. Parasti viņa meistarīgāk slēpa savu nepatiku. Vai nu šodien viņai tam vairs neatlika spēka, vai arī tai maitai bija pilnīgi vienalga.

-    Kas tev par daļu?

-    Nekādas. Irisa noglāstīja arfas koka korpusu un, neizlaižot Sandru no acīm, lēnām piecēlās kājās. Vai varu tev kā palīdzēt, Bastian? viņa uzsauca telts virzienā. Varbūt tev ir vajadzīgi arī apavi? Ir atlikuši daži pāri, ko Nadja atdos par izdevīgu cenu, ja vien kāds no tiem tev derēs.

Bastians iznāca no telts ar sašķobītu smaidu sejā. Kurpes nebūtu par ļaunu. Kuras tu man ieteiktu? Sandra teica, ka jūsu spēlēs apkārtne mēdz būt necaurejama un dubļaina.

Tātad tomēr. Irisa pagriezās pret Sandru. Vai tu gribi viņu ņemt līdzi uz nākamo larpu?

-Jā. Nu un?

-    Nu un? Viņu neviens nepazīst. Kurš zina, vai viņš vispār to spēj izturēt. Vai viņš ir derīgs spēlētājs.

Viņa piegāja Sandrai tuvāk un pieklusināja balsi. Vai mēs varam viņam uzticēties. Kā tu zini, ka viņš neskries uz policiju un neziņos, šis tavs paraugskolēns? Un ko saka Karīna un Pauls?

Sandra nepagodināja Irisu ar atbildi, bet pastūma viņu malā, lai palīdzētu Bastianam tikt galā ar krekla šņorējamo aizdari.

-     Izskatās labi, viņa apgalvoja. Arī šosses der kā uzlietas, un, ja tu man jautātu, es ieteiktu izvēlēties jostu ar pūķa sprādzi.

Viņš aplika to ap vidukli, sasprauda rokas sānos un, augstu pacēlis uzacis, uzlūkoja Irisu. Vai piestāv tādam paraugskolēnam?

Oplā. Jā, var iztikt. Bet, ja tu tiešām grasies braukt uz mūsu larpu, es tavā vietā iegādātos vēl šo to. Vēl vienu kreklu, vamzi, divus

pārus šossu. Labu nazi. Ādas jostas somu un lielu linaudekla nesamo maisu. Ādas ūdens maisu bez plastikāta iekšā, citādi tas ir pret noteikumiem, pašam savu katliņu un siltu vilnas segu.

Bastians viņu ziņkārīgi uzlūkoja.

-Jostas somu tu vari dabūt pie manis, pārējās lietas nāksies meklēt kaut kur citur. Lielāko daļu atradīsi tepat gadatirgū.

Bastians lēni pamāja ar galvu un lūkojās pārmaiņus te uz viņu, te uz Sandru, it kā kaut ko gaidītu. Skaidrs, ka viņš bija dzirdējis piezīmi par policiju un tagad bija nobijies. Vēl jo labāk.

-    Kad būsi izdomājis, ko pirksi, es gaidīšu ārpusē pie kases galda. Irisa atstāja viņus abus pie pārģērbšanās telts, atgriezās pie savas arfas un uzlika to uz ceļiem. Pieskaršanās gludajam kokam un cieši nospriegotajām stīgām viņu nomierināja. Tā tas bija vienmēr. Kad naksnīgo gaisu caurstrāvoja pirmās “Turdjona” skaņas, viņa bija gandrīz atguvusi līdzsvaru. Šis Bastians bija nekaitīgs. Lai jau viņš nāk līdzi. Ne Sandra, ne viņš nespēs sabojāt šīs piecas dienas gadā, kad viņa varēja justies droši.

Viņas spēle sāka pievilināt klausītājus, un Irisa kādu mirkli jau sāka apsvērt, ka varbūt tomēr vajadzētu nolikt trauku monētām. Bet nē. Tā bija pareizi. Viņa gribēja turpināt spēlēt un vērot mazo meitenīti, kas, mūzikas aizrauta, ar plīvojošiem svārkiem griezās ap savu asi.

Viņa bija nospēlējusi jau trīs skaņdarbus, kad no telts iznāca Bastians kopā ar Sandru un uzlika uz kases galda veselu kaudzi apģērbu. Irisa meklēja ar roku rakstītās cenu zīmes un sāka summēt ciparus. Neslikts pirkums naudas tam puikiņam laikam netrūka. Nadja priecāsies.

-    Vai tā ir tava? jautāja Bastians un ar pirkstu galiem pieskārās arfai. Tas novērsa Irisas uzmanību, un viņa rēķinot kļūdījās.

-    Kura gan cita. Tas skanēja dusmīgi pat viņas pašas ausīs. Bet kāpēc gan uzdot tik stulbu jautājumu? Un, ja tev nav grūti, lūdzu, neaiztiec manu instrumentu! Viņa ieraudzīja Bastiana rokas .it raujamies atpakaļ un vēlreiz nojauca rēķinu.

Atvaino, patiesībā es tikai gribēju pateikt, ka skanēja brīnišķīgi. Tev ir talants.

Par to tu droši vari likt savu pakaļu ķīlā. Paldies!

Viņš vēl nelikās mierā. Tā taču ir arfa, vai ne? Es domāju tā ir tik maza.

Irisa nopūtās un nolika rakstāmo malā. Tā ir ķeltu arfa, lielāka nav piemērota ņemšanai līdzi ceļojumos. Šis instruments ir parocīgs, un tam ir viss, kas nepieciešams. Vai tev ir vēl kādi jautājumi vai es varu turpināt darbu?

Tiklīdz Irisa bija pabeigusi skaitīt, Sandra paņēma čeku un sāka visu pārrēķināt.

Saskaitiet taču beidzot un pazūdiet! Irisa ar ilgpilnu skatienu vēroja savu arfu. Viņa vairāk par visu vēlējās turpināt spēlēt, bet ne jau sniegt privātu koncertu šiem abiem balodīšiem. Par laimi, Sandrai bija vēl kaut kas padomā.

-    Mums nu jāsteidzas projām, citādi nokavēsim burvju māksliniekus, un tas būtu liels zaudējums.

Irisa sāka īpaši lēnām un tūļīgi izdot atlikumu, bet jau pēc īsa brīža viņas pašas sapnis palikt netraucētai guva virsroku pār vēlēšanos nedaudz paspīdzināt Sandru. Lai gan…

-    Vai tad dejas jau beigušās? Irisa jautāja Bastianam, izlasot no kases desmit centu monētas. Tad jau tu noteikti redzēji Līzbetu. Vai viņa nav lieliska?

-    Dejas? Nē, tās mēs laikam esam palaiduši garām. Es vēl nemaz neesmu redzējis Līzbetu.

-    Vai tiešām? Es to nesaprotu. Sandra, parasti tu taču vienmēr vazājies kopā ar viņu.

-    Es vispār nevazājos. Kas ir, vai tu beidzot būsi salasījusi atlikumu? Mēs negribam te nostāvēt visu vakaru.

-    Lūdzu, lūdzu! Pieci eiro un divdesmit centi iespējami sīkās monētās no Irisas rokas pārceļoja Bastiana plaukstā. Neizrādīdams nekādas emocijas, viņš sabēra naudu bikšu kabatā un pamirkšķināja Sandrai.

-    Ejam?

Priekā starojot, Sandra satvēra Bastiana roku un vilka viņu projām svētku laukuma virzienā. Irisa novaibstījās viņai nopakaļ, bet

tad paraugskolēns vēlreiz pagriezās. Paldies un līdz vēlākam! viņš uzsauca. Tad viņi abi nozuda aiz kādas tirgus būdas.

Irisa paņēma no galda arfu, pārbaudīja, vai tā vēl ir pareizi noskaņota, un atkal sāka spēlēt. Viņas pirksti izvilināja no stīgām Carolan’s Dream vēl vienu skaistu dejošanai piemērotu melodiju. Vai mazā meitenīte vēl ir tepat?

Irisa pacēla acis, pamanīja spilgti sārtu spīdumu, garām ātri aizslīdošu kustību un sastinga. Viņas pirksti sapinās un izvilināja no instrumenta disonējošu akordu.

Viņš bija šeit. Viņš vēroja. Pamanījis viņas skatienu, viņš bija zibenīgi nozudis aiz koka vilciņu stenda.

Irisa notupās zem letes un ar drebošiem pirkstiem iegrūda somā arfu. Prom no šejienes, nekavējoties! Sirds dauzījās kā negudra, elpošana paātrinājās, tūlīt kļūs nelabi. Nē. Tikai mieru! Tikai prātīgi!

Bet tas neizdevās. Panika viņā sitās kā sagūstīts putns. Skriet bija vienīgais, kas varētu palīdzēt, skriet tik ātri, cik spēka. Palikt kustībā. Irisa pielēca kājās un skrēja projām garām nedaudzajiem apjukušajiem klausītājiem.

Kāds viņu sagrāba aiz rokas. Viņa iekliedzās, centās izrauties, iespert. Iris!

Ne tā balss. Ne tā smarža. Viņa pacēla skatienu. Paul?

Pauls pārsteigts viņu uzlūkoja. Kas noticis?

To viņa Paulam neteiks, kaut gan ļoti gribētos. To viņa nevienam neteiks.

-    Nekas. Man tikai… nekas.

Rūpju rievas Paula sejā ievilkās dziļāk. Tu izskaties tā, it kā būtu redzējusi spoku.

Spoks būtu daudz labāk. Nē. Rau, tur nāk Nadja. Man viņai jānodod kase, labi?

Viņš pamāja ar galvu. Vai pēc tam atnāksi pie ugunskura?

-    Tad jau manīs. Viņas skatiens neviļus atkal pārslīdēja ēnām aiz tirgus būdas. Iekšējā balss kliedza bēdz! Bet varbūt Pauls varētu… Viņai bija nepieciešama skaidrība. Paul, vai tu varētu man palīdzēt?

-    Ar lielāko prieku. Kā?

-    Vai tu varētu palūkoties aiz tā stenda, kur tirgo vilciņus? Man šķiet, ka tur kāds stāv.

Uzlūkojis Irisu ar vērtējošu skatienu, Pauls palaida vaļā viņas roku. Protams. Nekādu problēmu.

Irisa juta, ka sāk trīcēt pie visām miesām, un centās nomierināties, bet kļuva tikai vēl sliktāk. Viņa vēroja, kā Pauls pieiet pie būdas un pazūd aiz tās. Tūlīt viņam atkal jāparādās, tūlīt. Tagad. Aizturējusi elpu, Irisa vērīgi ieklausījās nekā.

-    Paul? viņa iečukstējās. Kur gan viņš palicis?

Tur jau viņš nāca, tuvojās Irisai un paraustīja plecus. Tur neviena nav. Un aiz nākamās arī nekā.

-    Ko tu tur tik ilgi darīji?

-    Es visu rūpīgi pārmeklēju, arī aiz letēm. Kas tas bija, ko tu iedomājies tur redzējusi?

-    Vai nav vienalga, tas vairs nav tik svarīgi. Vai tiešām tur neviena nebija?

-    Pavisam noteikti.

-    Paldies!

Irisa nodeva viegli iereibušajai Nadjai vakara ieņēmumus un piespieda pie krūtīm somu ar arfu. Pauls vēl bija turpat un joprojām izskatījās norūpējies.

-    Dosimies pie ugunskura! aicināja Irisa.

iņa ir apnicīga, bet nekaitīga, stāstīja Sandra.

Bastians sēdēja viņai līdzās uz kāda no zemajiem senajiem mūriem. Naksnīgais tirgus laukums bija tumšs līdz pat nometnes ugunskuriem, kuri telšu Bpriekšā dega kā pļavas vidū liesmojošā milzīgā sārta Bmazie brāļi. Arī uz cietokšņa sienu izrobojumiem dega lāpas, kas projicēja uz mūriem dejojošas ēnas.

-Jūs laikam īpaši labi nesatiekat, konstatēja Bastians. Sandra noplātīja rokas, parādīja nenosakāmas nozīmes žestus un iesmējās. Es tā neteiktu. Būtībā es nezinu, ko par viņu domāt. Viņa neko par sevi nestāsta. Es pat nezinu, cik viņai gadu, tikai to, ka Irisa spēj būt šausmīgi asa, ja viņu kaut kas neapmierina.

-   Bet arfu viņa spēlē fantastiski. Vai viņa apmeklē mūzikas skolu?

-  Man nav ne jausmas, kā jau teicu. Sandra pielēca kājās, satvēra Bastianu aiz rokas un vilka viņu uz lielo ugunskuru, ap kuru ar alus krūzēm un dzeramajiem ragiem rokās bija sasēdušies tirgus apmeklētāji un tirgotāji.

Bastians lūkojās liesmās. Viņam ausīs vēl joprojām skanēja Irisas spēlētā mūzika. Šajā meitenē bija kaut kas tāds, kas nelika viņam mieru. Bastiana vērtējumā Irisa varēja būt divus, varbūt trīs gadus jaunāka par viņu pašu. Ap astoņpadsmit, varbūt tikai septiņpadsmit. Taču Sandrai taisnība par viņu grūti pateikt kaut ko konkrētu.

Bastians vēroja liesmu deju. Ugunīgo mēļu plaiksnīšanās viņu hipnotizēja. Drīz vien karstums sāka svilināt sejas ādu. Sandra un Šteinhens bija iegrimuši sarunā par indīgām sēnēm, bet gabaliņu tālāk ar katru brīdi skaļāk apspriedās divi par ieroču nesējiem pārģērbušies puiši.

-   … jo šoreiz es it kā neiederoties komandā. Vietu vairs neesot, viņi saka. Smieklīgi, goda vārds. Par Paulu un Karīnu man nospļauties. Kā nekā, jau divas reizes esmu ar viņiem bijis.

Izdzirdējis Paula vārdu, Bastians saausījās.

-    Ko nozīmē: tu neiederies komandā?

-    Kā lai es to zinu? It kā gribot, lai grupa būtu neliela. Man šķiet, ka viņi melo. Esmu dzirdējis, ka ņemšot līdzi kaut kādu Bastianu i .īdu neviens te nepazīst, bet šim vieta atrodas. Neliela pauze. Es Hitos vienkārši piečakarēts. Viņi visi man vēl vellu redzēs.

-    Tev taisnība. Man no laika gala nepatīk tas Saeculum. Visīstākie fantazētāji, ja tu man jautātu.

Abi piecēlās un devās projām. Bastians noskatījās viņiem nopakaļ un jutās vainīgs. Kāpēc viņu aicina piedalīties, bet pieredzējušiem spēlētājiem jāpaliek mājās? Tikai Sandras dēļ? Bastians piesēdās viņai tuvāk un apskāva meiteni.

-    Paklau, viņš čukstēja viņai ausī, vai tu esi pārliecināta, ka l'auls un pārējie ir ar mieru, ka es došos līdzi uz jūsu larpu? Man šķiet, ka vietu skaits ir ļoti ierobežots.

Sandra maigi parīvēja degunu pret viņējo un uzspieda skūpstu uz vaiga. Es esmu pārliecināta. Pauls tevi šodien nedaudz “pārbaudīja uz zoba” un ir stāvā sajūsmā. Viņš pats tā teica. Man šķiet, viņš priecājas, ka grupā būs kāds, kurš varēs apkopt mūsu skrambas.

Tāpēc šī intensīvā iztaujāšana. Nu labi. Bastians piekļāvās Sandrai, iespieda seju meitenes matos un uzsūca viņas smaržu.

-    Mīlestība, jā, sapņainā balsī novilka Šteinhens. Līdzās ēšanai jaukākā lieta dzīvē. Starp citu, vai kāds nav izsalcis? Man ir brīnišķīgas desiņas, izcilas bekona šķēles, un tās vēl nav atdzisušas. Viņš nocēla no uguns vienu iesmu.

Bastians, kuram pikantā smarža izraisīja ar katru sekundi lielāku izsalkuma sajūtu, ar prieku pasniedzās pēc ēdiena. Gaļa bija tik karsta, ka vēl čurkstēja, tāpēc viņš ar nožēlu nolika malā koka šķīvi un nepacietīgi gaidīja, līdz vieglā brīze, kas nupat bija uzpūtusi, atdzesēs tā saturu.

Taču tad viņš ieraudzīja Līzbetu, un ēdiens atdzisa neaizskarts.

Viņa bija tik skaista, tik ļoti skaista, ka Bastians baidījās pat uz mirkli novērst skatienu, lai nepalaistu kaut ko garām. Viņš pieķēra

sevi cenšamies atrast meitenes izskatā kaut mazāko vainu, bet jau drīz neglābjami sapinās un apmaldījās viņas sejas līnijās un lokos. Visiespaidīgākās bija viņas acis: dzintarkrāsā, ārkārtīgi izstieptas garumā kā ēģiptiešu ķēniņienei, biezu un izliektu skropstu ieskautas. Ap kaklu viņai bija aplikts apaļš, zeltaini mirdzošs medaljons, kurā bija iegravēti divi kopā savijušies drakoni. Meitene ik pa brīdim ar pirkstiem pieskārās ķēdītē iekārtajai rotaslietai un grozīja to uz abām pusēm. Otra viņas roka gulēja uz Georga ceļgala, bet galva balstījās uz viņa pleca. Līzbeta sēdēja ar muguru pret uguni un smaidīja, kad Georgs glāstīja viņas matus. Bastians neviļus sāka prātot, kā būtu atrasties Georga vietā. Viņas mute Bastians satrūkās, sajutis pieskārienu skausta apvidū. Sandras roka. Nu ko? Esi hipnotizēts?

-    Nē. Tikai aizdomājos un…

-    Ir jau labi. Tā reaģē visi. Vēlāk tu pie tā pieradisi.

Sandra pieliecās tuvāk draudzenei. LIzbet? Tas ir Bastians, es tev par viņu stāstīju, vai atceries? Bastian, tā ir Līzbeta.

Viņš noslaucīja rokas gar biksēm. Arī no tuvāka attāluma Līzbetas izskatā nevarēja atrast nekādu vainu. Pilnīgas, izliektas lūpas. Mati kā izkausēta rūgtā šokolāde. Vienīgi meitenes rokasspiediens bija auksts un ļengans, tas viņu mulsināja.

-    Sveicināts, Bastian! Ir patīkami ar tevi iepazīties.

-   Jā. Ak nē… paldies. Viņu pārņēma idiotiska vajadzība kaut ko uzdāvināt Līzbetai, lai viņai iepatiktos. Bastians uz mirkli aizmiedza acis.

Sandra ieķiķinājās. Tagad viņš ir zaudējis valodu. Vēl viens tava vizuālā tēla upuris.

-    Izbeidz! klusi teica Līzbeta.

Georgs pievirzījās viņai tuvāk, nesakot ne vārda. Saprotams, čalim droši vien nepatīk, ka uz viņa draudzeni nepārtraukti blenž. Turklāt apzinoties, ko visi domā: “Kāpēc gan viņš?” Georgs nav neglīts, nē, bet viņš ir tāds… neuzkrītošs. Viena no tām sejām, kuras ieraugot uzreiz atkal aizmirst.

-               Es nopirku sev kostīmu, ierunājās Bastians, lai mainītu tematu.

-     Sandra mani pamatīgi ieinteresēja ar tām viduslaiku spēlēm. Kā

Ilīs domājat, vai ar diviem krekliem un divām biksēm pietiks piecām dienām? Man nepieciešams padoms, es esmu visīstākais iesācējs.

-    Tu tiešām dosies mums līdzi? Skatienu, ar kādu Georgs vērtē|oši no augšas līdz apakšai nopētīja Bastianu, nevarēja nosaukt par glaimojošu. Vai Sandra tev teica, ka šis larpa veids nav piemērots iesācējiem?

-    Man patīk izaicinājumi.

Līzbeta un Georgs apmainījās ar grūti iztulkojamiem skatieniem, kuros tomēr bija daudz pazīmju, kas liecināja par sajūsmas trūkumu.

-    Patiesībā mēs neņemam līdzi cilvēkus, kurus labi nepazīstam, paziņoja Līzbeta.

-    Pauls neiebilst, tātad viss būs labi, Sandra viņai nepiekrita.

-    Iespējams, sacīja Georgs. Bet vai tu vispār esi paskaidrojusi Bastianam, kā tas notiek? Cik tas var būt grūti?

-   Jā, jā. Viņš zina, ka nav nekādu atsperu matraču un mīkstinātu frotē dvieļu.

Līzbeta īsi iesmējās. Viņam nav ne jausmas, uz ko viņš parakstās.

Ne tik strauji. Pat ja Bastians vēl nekad nebija dzīvojis viduslaiku apstākļos, vārgulis viņš nebija. Paldies, ka jūs tā rūpējaties par mani, nedaudz augstprātīgi atcirta Bastians, bet tas nav nepieciešams. Esmu nodarbojies ar raftingu un reizēm kāpju kalnos mazliet dabas man problēmas nesagādā, un arī izmircis es jau esmu bijis.

Līzbeta dziļi ievilka elpu. Tev noteikti ir taisnība, viņa sacīja un strauji piecēlās kājās. Ceru, ka Sandra tev arī pateica, ka mūsu larpi nav īsti pareizi… legāli. Uz drīzu tikšanos, Bastian!

-Jā, apmulsis atbildēja Bastians. Viņš noskatījās pakaļ Līzbetai un Georgam, kā viņi, cieši piespiedušies viens pie otra, aizgāja tumsā.

-    Viņa, protams, pārspīlē, ierunājās Sandra. Mēs nedarām neko nelegālu, tikai nepiesakām mūsu spēli.

-    Kāpēc ne?

-    Jo mēs braucam uz ļoti nomaļām vietām un gribam tās izvēlēties paši. Un nejautājam meža īpašniekam, vai viņš tam piekrīt. Bet

tur, kur esam, tāpat neviens cits neiemaldās. Mēs nevienam nekaitējam, neko neizpostām mums pat nav plastikāta atkritumu, ko izmest. Viņa izberzēja acis. Ko tu domā par Līzbetu?

Bastians no pieredzes zināja, ka šādos jautājumos ir paslēpts dinamīts. Es taču neko daudz par viņu nezinu. Šķiet glīta un tāda mierīga, vai ne?

-    Vai tev viņa šķiet skaista?

Tās bija lamatas. Ja viņš teiks “nē”, Sandra zinās, ka viņš melo, bet, ja pasacīs, ka jā…

-    Viņa ir ļoti skaista, atzina Bastians. Vēl vairāk man šobrīd patīk tikai grilētas gaļas iesmiņš.

Sandra uzlūkoja Bastianu ar vērtējošu skatienu, pasmaidīja un pieāķējās viņam pie elkoņa To tu vari dabūt.

ivas vilnas segas, nekrāsotas. Pieci pāri to ļurīgo bikšu, kuras Sandra sauca par bre. Trīs balti krekli, tumšzaļš filca vamzis. Divas linaudekla bikses, josta, šņorējamas ādas kurpes, kas sniedzās līdz potītēm. Liels tukšs linaudekla maiss, nazis ar raga spalu, neliela koka bļodiņa, koka karote. Adas ūdens maiss. Dažāda lieluma lina drānas lakatiņi. Dažas pudelītes ar kaltētiem ārstniecības augiem. Un vēl arī pārtika: apaļš maizes klaips, kas Bastianam šķita ļoti viduslaicīgs, un puskilograms kūpināta bekona vienā gabalā. Linaudekla maisam, pēc Sandras vārdiem, ir divkāršs pielietojums: tajā var pārnēsāt dažādas lietas, bet galvenais to var piepildīt ar lapām un paparžu vēdekļiem un izmantot kā matraci.

Bastians apmierināts aplūkoja gultā sakrauto mantu kaudzi. Šķiet, esmu sagatavojies jebkurai iespējamībai, viņš nodomāja. Trūka vēl tikai paša galvenā no visiem viņa jaunieguvumiem. Bastians izņēma no skapja masīvu koka zobenu, ko bija iegādājies jau pirms divām dienām. Pirms noslēdza pirkuma darījumu, bija ilgas pārrunas ar veikala īpašnieku, kurš apgalvoja, ka larpam ir piemērots tikai ar lateksu pārklāts putuplasta zobens. Ieroči, kurus viņš izrādīja, bija lieliski, taču latekss? 14. gadsimtā? Bastians pastāvēja uz to, ka viņam nepieciešams koka zobens, kura asmenim jābūt pārklātam ar metāliski spīdīgu laku.

Tas nav piemērots cīņai, brīdināja pārdevējs. Ar šādu ieroci jūs varat kādu savainot!

Lai gan piedalīšanās cīņās neietilpa Bastiana plānos, šādu zobenu viņš uzskatīja par atslēgu uz Sandras pasauli. Viņa pārdomas pārtrauca uzstājīgi garš zvans pie durvīm. Bastians intuitīvi uzreiz zināja, kurš pie viņa ieradies, lai gan patiesībā šim cilvēkam šobrīd vajadzētu spēlēt golfu trīssimt kilometru attālumā no šejienes. Taču durvju zvans skan citādi, ja aiz tām stāv viņš. Agresīvāk. Prasīgāk.

Viņš pacēla un pielika pie auss sarunu ierīces klausuli. Jā?

-    Ļoti labi, ka tu esi mājās. Atver!

Bastians nospieda durvju atvēršanas pogu un pats sevi par to ienīda. Viņš steigšus metās pie gultā sakrautās aprīkojuma kaudzes un uzmeta tai virsū segu. Par to viņš sevi ienīda vēl vairāk.

Ārpusē atskanēja spalgi soļi, pēc individuāla pasūtījuma izgatavoto kurpju apkaltajām zolēm sitoties pret kāpņu telpas grīdu. Atverot durvis, Bastians jutās tā, it kā kuņģi sažņaugtu milzīga dūre. Viņa tēvs parādījās it kā pa gabaliem ar katru pakāpienu nedaudz vairāk.

-    Tev jāiesniedz sūdzība nama apsaimniekotājam, logi kāpņu telpā nav mazgāti mēnešiem ilgi.

-    Sveiks, tēti!

-   Jā, jā, sveiki! Vai tev ir kāds izgludināts krekls? Vai uzvalks ir tīrs?

-    Kā, lūdzu?

-    Mēs braucam uz Berlīni. Uz ķirurgu kongresu. Ja tev nav pieklājīga krekla, pa ceļam kādu nopirksim. Tēvs ienāca dzīvoklī, ar rādītājpirkstu novilka pa drēbju skapja augšmalu un ar riebumu nolūkojās uz putekļiem, kas klāja pirksta galu. Kā redzu, arī tava apkopēja nekam neder.

-    Man nav apkopējas.

-               Ak tā. Jā, to var redzēt. Viņš noslaucīja no rokas putekļus.

-    Labi, sakravā koferi, pēc desmit minūtēm mēs dodamies ceļā.

Karstums. Pieaugošs karstums Bastiana galvā un vēderā. Viņš skatījās uz tēvu un kārtējo reizi nespēja izteikt ne vārda. Divtūkstoš eiro vērtais uzvalks, zīda kaklasaite, apzeltītās brilles un nievājošais skatiens, ko tās vēl pastiprināja, pat nebija pats ļaunākais. Tā bija šī absolūtā pašpārliecinātība, uz ko balstījās tēva uzskats, ka visiem jāpilda viņa norādījumi bez jebkādiem iebildumiem un jautājumu uzdošanas. Arī Bastianam. Vispirms jau Bastianam.

-    Es būtu ļoti pateicīgs, ja tu sāktu kustēties. Tēvs uzmeta ātru skatienu dārgajam Breitling firmas pulkstenim, kas greznoja viņa plaukstas locītavu. Pirms uzstāšanās es gribu tevi iepazīstināt ar dažiem ietekmīgiem kolēģiem.

-    Es nebraukšu tev līdzi.

Sīks muskulītis noraustījās tēva labās acs kaktiņā. Kas vēl nebūs! Protams, tu to darīsi.

-     Nē. Man ir citi plāni. Tu varēji aiztaupīt sev šo braucienu, ja pirms tam būtu man piezvanījis. To pateicis, Bastians sajuta atvieglojumu, lai gan zināja, ka šāda atļaušanās nepaliks nesodīta. Bet tas bija tā vērts.

-    Kas tie par… plāniem? “Kaut kādas muļķības, es varu saderēt”, skanēja līdzi tēva balsī. Kaut kas, ko noteikti var atlikt. Viņš paspraucās garām Bastianam, iegāja dzīvojamā istabā, paņēma fizioterapijas mācību grāmatu un uzšķīra to vietā, kur bija ievietota grāmatzīme.

-    Un tālāk tu neesi ticis? Tev taču atlikušas vairs tikai sešas nedēļas. Viņš nometa grāmatu atpakaļ uz galda. Es sagaidu izcilus panākumus, tu to zini. Vai arī turies no medicīnas pa gabalu. Mēs nedrīkstam apkaunot savu vārdu.

Karstums Bastiana ķermenī cēlās un tuvojās viršanas punktam.

-    Es to izskatu jau otro reizi, tēti.

-    Ak tā? Tas ir labi. Tādā gadījumā brauciens uz Berlīni tev nemaz nebūs tik liels kavēklis zināšanu apguves procesā. Sakravā savas mantas!

-    Nē. Bastians jutās tā, it kā stāvētu uz augstceltnes jumta un lūkotos lejā. Reibinošs augstums. Es nebraukšu tev līdzi, es jau to pateicu, un tu to dzirdēji. Ja domā, ka vari to ignorēt, tu maldies. Manis pēc, slēdz manu kontu, aizgriez naudas krānu vai zini ko? Es pat būtu ar mieru! Tikpat labi es varu piepelnīties Makdonaldā vai kādā bārā, kā to dara citi studenti, kuriem pašiem jāpelna studijām.

Bastians nespēja atcerēties, ka viņam jebkad būtu izdevies iebilst tēvam vairāk nekā divus teikumus pēc kārtas tā, lai tas nebūtu viņu pārtraucis. Bastians iekšēji satrūkās, taču Maksimilians Stefenbergs tikai pasmīnēja.

-    Tā ir meitene, vai ne? Saprotu. Tas nav nekas nosodāms, bet arī ne tik ļoti svarīgs. Atšķirībā no kongresa, kas, kā tu zini, notiek tikai reizi gadā. Turpretī meitenes ir vienmēr un lielā skaitā.

Ko tu neteiksi, tēt! Starp citu, kā klājas mātei?

Tēvs pat aci nepamirkšķināja. Kā vienmēr.

Tātad sūdīgi, gribēja atcirst Bastians, bet tad iezvanījās viņa mobilais telefons. Droši vien Sandra. Viņš steigšus paķēra to no rakstāmgalda, lai tēvs nepagūtu saskatīt displejā viņas vārdu, taču izrādījās, ka šādai piesardzībai nebija pamata. Zvanītājs bija anonīms.

-    Hallo?

-    Nebrauc! Balss skanēja klusināti.

-    Kas zvana? jautāja Bastians, instinktīvi arī runājot klusinātā balsī. Viņš aizgriezās projām no tēva un iegāja virtuvē.

-    Tam nav nozīmes. Vienkārši uzticies man. Paliec mājās, tajā lietā kaut kas nav kārtībā. Telefonā Bastians dzirdēja soļus, it kā zvanītājs skrietu lejā pa kāpnēm.

-    Ko tu ar to domā? Kas nav kārtībā? Vai mēs esam pazīstami?

-    Nē, bet tam nav nekādas nozīmes. Es nevaru tev paskaidrot sīkāk, jo steidzos, un tu man tāpat neticētu. Bet tas ir labs padoms, tiešām. Uzklausi to! Es tikai gribu tevi brīdināt. Vīrieša balss, par to Bastians bija tikpat kā pārliecināts.

-    No kā, sasodīts?

-    Man tagad jābeidz. Priecīgus Vasarsvētkus!

Viņš atgriezās dzīvojamā istabā. Bastiana apjukums acīmredzot bija pamanāms, jo tēvs tūlīt metās viņam virsū kā ievainotam zvēram. Viegls laupījums.

-    Beidz muļķoties, Bastian! Ja es saku, ka brauksi man līdzi, tas nozīmē, ka tu brauksi. Es pats palikšu tikai līdz rītam tātad pēc divdesmit četrām stundām tu jau būsi atpakaļ. Turklāt tev nekas cits neatliek es jau esmu paziņojis kolēģiem no Heidelbergas, ka gribētu viņus iepazīstināt ar savu dēlu.

Ak tādas tās lietas. Viņi to kaut kā pārdzīvos, kolēģi no Heidelbergas. Un tu arī. Es nebraukšu tev līdzi, pat ja tu nostāsies uz galvas. Bastians apsēdās pie rakstāmgalda un atšķīra fizioterapijas grāmatu. Burti lēkāja viņa acu priekšā.

-    Reizēm es gandrīz nespēju noticēt, ka tu esi mans dēls. Tēva balss skanēja mierīgi, bet tajā nevarēja nesaklausīt dusmas. Es

vienmēr esmu tev stāstījis, cik ļoti mūsu arodā nepieciešami kontakti un personiskās attiecības, bet tev uz to uzspļaut, vai ne?

Bastianam kļuva grūti elpot. Viņš iekoda lūpā, lai pārsteidzīgi nepateiktu kaut ko lieku.

-     Stulbi no tavas puses. Tu taču saproti, ka tava rīcība nepaliks bez sekām, vai ne? tēvs teica gandrīz vai mīlīgā balsī.

Man vienalga. Bastians piespieda sevi nepacelt skatienu un koncentrējās tikai uz paša elpas vilcieniem. Beidzot soļi attālinājās, un viņš dzirdēja, kā tiek atvērtas un aizvērtas durvis. Dzirdēja apkalto kurpju zoļu klaudzoņu kāpņu telpā. Viņš atviegloti uzelpoja.

Pēc stundas viņam bija jābūt stacijā.

aulu nebija iespējams nepamanīt. Sarkanās spalvas pie viņa bruņucepures viegli šūpojās, tiklīdz caur stacijas iekštelpu izskrēja kāda vēja pūsma. Ap viņu jau bija sapulcējušies vairāki jaunieši, no kuriem Bastians pazina tikai Šteinhenu un Doro un, protams, Sandru, kas nekavējoties steidzās pretī, līdzko bija viņu pamanījusi. Viņa apkrita Bastianam ap kaklu un uzspieda skūpstu uz lūpām. Es tā priecājos, meitene čukstēja.

Tas ir fantastiski, ka tu esi te.

Arī viņš priecājās, lai gan nupat kā pārdzīvotā sastapšanās ar tēvu vēl nebija izgaisusi no prāta. Nedomāt par to. Labāk skatīties uz Sandru.

Pagājušajās četrās nedēļās viņi bija vairākas reizes norunājuši satikšanos, pavadījuši laiku garās sarunās un kopīgi gatavojušies šim piedzīvojumam, taču daudz tuvāki viens otram viņi vēl joprojām nebija kļuvuši. Bastianam bija radies iespaids, ka Sandra grib pagaidīt līdz larpam, lai tur varētu izlemt, vai viņš tiešām ir viņai piemērots. Tagad meitene uzlūkoja Bastianu ar starojošām acīm un burtiski vibrēja no uzbudinājuma.

Abi nepatīkamie notikumi negaidītais apmeklējums un anonīmais telefona zvans sāka izgaist no prāta. Kādu brīdi Bastians nespēja izšķirties, ko darīt, vai nebūtu prātīgāk pastāstīt Sandrai par zvanu? Taču viņš negribēja likt uz spēles labo noskaņojumu. Kāda tam jēga? Viņš bija nolēmis braukt, viņš atradās te un priecājās. Zvans noteikti bija tikai stulbs joks, varbūt no tā tipa, kurš viduslaiku tirgū bija žēlojies, ka Bastians drīkstēja braukt, bet viņš ne. Tam vajadzēja būt viņam. Tev neveicas, čalīt!

Sandra paņēma Bastianu aiz rokas, abu pirksti savijās, un meitene aizvilka viņu pie pārējiem. Pauls pamāja sveicienu ar savu dokumentu planšeti un uzsmaidīja Bastianam tik sirsnīgi, ka viņš tiešām sāka justies kā grupas vecbiedrs. Vilciena biļetes Pauls tomēr vēl neizdalīja.

-    Tikai tad, kad būs sanākuši visi.

Nākamie ieradās LIzbeta un Georgs, tūlīt pēc viņiem atnāca Irisa. Šodien viņa izskatījās citādi nekā tirgū un turējās cieši līdzās Šteinhenam, it kā censtos paslēpties viņa ēnā. Bastians ievēroja, ka Irisai līdzi ir ne vien mugurā uzsiets bezformlgs jūrnieka maiss, bet arī liela, pusapaļa ādas soma, kuru viņa cieši spieda sev klāt. Viņš bija gatavs derēt, ka tajā atrodas arfa.

-    Vēl Larss, Ralfs un Tomijs, tad mēs būsim pilnā sastāvā, paskaidroja Pauls.

-    Tik maz? Bastians to visu bija iedomājies citādi. Pagaidām viņu bija desmit, kopā ar trim trūkstošajiem būs tieši trīspadsmit.

-    Visi nebrauc no Ķelnes. Daži vēl pievienosies, taču tas nav masu pasākums. Sandra liegi glāstīja viņa roku, ar pirkstiem velkot pa apakšdelma iekšpusi. Šoreiz mēs esam patiešām ekskluzīva grupiņa, un ceru, ka jūties pagodināts. Viņa aprāvās un pamāja stacijas iekštelpas virzienā, no kurienes tuvojās vēl divi līdzbraucēji.

Pēc Sandras teiktā, apaļīgais, gaišmatainais tips, kurš viduslaiku turnīrā Dieva tiesas ievadā lasīja rakstu rulli, bija Ralfs. Tagad viņš sasarkušiem vaigiem un nosvīdušu pieri stiepa divas mugursomas vienu uz vēdera, otru uz muguras, turpretī Larss bija aprobežojies ar vieglāku bagāžu. Savu šķēpu viņš turēja kā ceļa spieķi, piesaistot sev citu pasažieru skatienus.

Irisa sarauca pieri. Vilcienā mums radīsies problēmas, ja tu tik atklāti demonstrēsi savu šķēpam līdzīgo daiktu.

-    Fiksi uz bagāžas glabātavu! Aiziet! Tur pašlaik neviena nav.

Ralfs ar abām mugursomām paspraucās garām Paulam. Sliktas

ziņas. Tomijs man zvanīja, teica, ka nebraukšot. Šim kaķis esot slims, viņš domā, ka tas nobeigšoties. Tomijs uzskata, ka kāds to noindējis.

-    Viņa kaķis noindēts? Kurš kaut ko tādu dara? Pauls jautājoši pacēla uzacis. Nabaga Tomijs. Tiešām žēl. Viņš ar lēnu kustību kaut ko izsvītroja no saraksta, noklepojās, tad pacēla galvu un uzlūkoja visus pēc kārtas.

-    Nu tad uz priekšu! Tas brīdis ir klāt. Mēs pametam šodienu un dodamies atpakaļ varoņu un teiksmu laikmetā. Viduslaiki mūs

jau gaida. Kur? To es jums tūlīt atklāšu. Viņš izņēma no somas aplokšņu kaudzīti, gandrīz ar maigumu pārvilka tām ar pirkstiem un izdalīja katram pa vienam eksemplāram. Pirmais savu aploksni saņēma Bastians. Papīrs bija biezs, kā ar rokām liets, un mīksts. Viņš atvēra aploksni un izvilka vilciena biļeti.

Viņu galamērķis bija Vīzelburga pie Erlaufas. Bija jābrauc līdz Minhenei, tur vienu stundu jāgaida nākamais vilciens un ar to jāšķērso robeža ar Austriju. Vēlreiz jāpārsēžas Amstetenā ap pieciem no rīta, ak Dievs pēc tam jāturpina ceļš ar vēl diviem lēnajiem pasažieru vilcieniem, un ap septiņiem viņi sasniegs Vīzelburgu. Laika gulēšanai praktiski neatlika. Tā nekas, labs sākums…

Kāds iestenējās, it kā būtu saņēmis sitienu pa kuņģi. Bastians pagriezās; tur, nedaudz saliekusies uz priekšu, stāvēja Doro. Viņas acis bija plati ieplestas.

Vēdergraizes? Meitenes seja bija balta kā krīts un roka, kurā viņa turēja biļeti, trīcēja. Vai tev ir slikti?

Nekādas atbildes. Doro, acis blisinādama, blenza uz biļeti, tad viņa pacēla galvu un uzlūkoja Paulu. Tas vainīgi pamāja ar galvu.

-Jā, es zinu, tev tā vieta nepatīk, bet…

-    Ka jūs varat tā rīkoties? čukstēja Doro. Paul, tu taču zini, ar kādām grūtībām mēs pagājušajā reizē no turienes izkļuvām. Kāpēc jūs gribat vēlreiz izaicināt likteni?

Pauls nopūtās. Beidz muļķoties, Doro! Mēs neko un nevienu neizaicinām, un pagājušogad bija mūsu labākais larps visā Saeculum pastāvēšanas vēsturē. Tu vienīgā visu laiku runā par kaut kādiem spokiem. Viss ir kārtībā, līdz tu pati nesāc tam ticēt.

Bastians nespēja uztvert sarunas pavedienu. Atvainojiet, par ko īsti ir runa?

-    Doro uztraucas, ka mēs izvēlējāmies to pašu vietu, kur spēlējām iepriekšējā reizē. Viņa domā… Pauls aprāvās un kā atvainojoties izpleta rokas. Viņa domā, ka tur spokojas. Vai notiek kaut kas tamlīdzīgs. Šai vietai esot uzlikts lāsts, un tas ir saistīts ar kādu senu leģendu, ko es reiz neapdomīgi izstāstīju pie nometnes ugunskura.

-    Tu tam netici, es zinu, nomurmināja Doro. Jo nejūti vibrācijas tā kā es. Bet, to ignorējot, tu sevi nepasargāsi.

-    Viss būs labi, es uzmanīšos. Pauls apjucis uzlūkoja te vienu, te otru. Ja godīgi, es nebiju rēķinājies, ka tu vēl joprojām tā domā, Doro. Vieta ir vienkārši ideāla, un tā ir tikai un vienīgi mūsu rīcībā. Tur nav neviena, kurš varētu mums traucēt. Jūs taču atceraties! Turklāt pagājušajā reizē nekas slikts nenotika, vai ne?

-    Tikai pateicoties manam aizsardzības aplim! iesaucās Doro. Apkārt stāvošie sāka pievērst viņiem uzmanību.

-    Klusāk! Sandra satvēra meiteni aiz rokas. Tādā gadījumā tu mūs atkal aizsargāsi, vai ne? Ja reiz tev tas tik labi izdodas. Balss skanēja iecietīgi, it kā viņa gribētu nomierināt bērnu.

Arī Bastians sāka šaubīties ne jau par viņu galamērķi, bet par Doro saprātu. Vai viņa cieš no slimīgām iedomām? Vai šādā stāvoklī meiteni vispār drīkst ņemt līdzi uz larpu?

-    Es varu saprast Doro, ierunājās Līzbeta. Saulainā laikā šis apvidus ir brīnumjauks, bet, tiklīdz apmācas, tur uzreiz kļūst drūmi, un naktīs… nepārtraukti dzirdamas šaušalīgas skaņas, koki saauguši blīvi kā dzīvžogā, zeme reizēm iegrimst kā purvā… visapkārt šurp un turp šaudās ēnas. Doro tic parādībām. Jūs to zināt, bet tomēr visu laiku stāstāt viņai šādas lietas…

-    Tās taču ir tikai pasakas! Šteinhens pacēla plecus un izpleta rokas. Kas gan būtu naksnīgs nometnes ugunskurs bez šādiem stāstiem?

-Jūs vienkārši nesaprotat, Doro pakratīja galvu. Pagājušajā gadā es redzēju mežā staigājam firstu. Es dzirdēju viņa vaidus. Viņš bija izsalcis un ložņāja ap mums. Tīrā laime, ka viņš mūs atlaida. Otrreiz tā nepaveiksies.

Iestājās nomācošs klusums. Visi apmainījās samulsušiem skatieniem.

-    Var jau būt, ka pagājušogad mēs ari nedaudz pablēņojāmies, norūca Šteinhens. Medalus, tu jau saproti. Kā pa miglu atceros, ka kādu nakti mēs ar Kārpu ložņājām ap nometni un klaigājām pārvērstās balsīs, lai nobiedētu pārējos. Viņš savilka seju komiskā

vainas apziņas grimasē. Bet par to mēs tūlīt arī saņēmām pēc nopelniem. Skrienot tumsā, es sasitu galvu pret koka stumbru, bet Kārpa iekāpa kādā bedrē un satrieca potīti. Ja tu gadījumā dzirdēji arī neķītru lamāšanos, tavā priekšā tagad stāv viens no vainīgajiem.

-    Nu redzi! Sandra pateicīgi pamirkšķināja Šteinhenam.

-    Es ļoti labi spēju atšķirt izmocītu pārdabisku būtni no diviem piedzērušiem idiotiem, dusmīgi iesaucās Doro. Bet lai nu paliek. Gan jau jūs vēl redzēsiet. Es zinu, ko redzēju un sajutu, un zinu, kā sevi aizsargāt. Viņa paķēra somu un iekāpa vagonā.

Ralfs nopūta matu šķipsnu no savas apaļās sejas. Vai mums arī nevajadzētu kustēties?

-    Droši vien, drūmi piekrita Pauls. Viņa skatiens vēl joprojām bija pievērsts Doro, kas tagad kā tumšs siluets parādījās kupejas logā.

Cits pēc cita viņi iekāpa vilcienā. Pēc Ralfa un Larsa savu bagāžu vagonā iecēla apaļīga, maza auguma, aptuveni divdesmit piecus gadus veca sieviete, ar kuru Bastians vēl nebija iepazīstināts.

-    Neuztraucies, viņa teica, vēršoties pie Paula. Mēs ļoti priecājamies par šo izvēli. Pavadā viņa veda īskājainu terjera jaukteni, bet pie rokas vīrieti, kas ar piekrītošu galvas mājienu apstiprināja katru viņas vārdu. Tā taču ir, Arno, vai ne? Tur bija superīgi.

-Jā, Alma. Superīgi, apstiprināja Arno. Bastianam viņi abi atgādināja hobitus, trūka tikai spalvaino kāju.

Bastians un Sandra apmetās vienā kupejā ar Paulu, Šteinhenu, Ralfu un Irisu, kas tūlīt ieņēma vietu pie loga un pa pusei aizvilka aizkaru. Lai neviens neblenž iekšā. Viņa ērti iekārtojās sēdeklī un, tiklīdz vilciens izkustējās no vietas, aizvēra acis.

Uz perona izvietotie tablo, reklāmu stendi un soli aizvien ātrāk slīdēja gar logu. Tad stacija palika aiz muguras. Kā vienmēr, kad viņš brauca ar vilcienu, Bastians tūlīt kļuva miegains. Viņš skatījās pa logu, nepiegriežot vērību garām slīdošajai ainavai, un vēlreiz atsauca atmiņā Doro teikto.

Vai viņa tiešām tic tam, ko saka? Izskatījās, ka jā. Bet varbūt viņa tikai gribēja pazīmēties…

Tomēr viņas vārdi bija atstājuši Bastiana kuņģi nelāgu sajūtu. Nedaudz padomājis, viņš saprata, kāpēc. Zvans. Divi brīdinājumi dažu stundu laikā, lai gan viens no tiem bija anonīms un otrs pavisam kuriozs. Taču savāds nemiers palika. Viņš labprāt būtu pastāstījis Sandrai par telefona sarunu, bet tikai zem četrām acīm. Tāda iespēja gan tuvāko stundu laikā diezin vai radīsies.

Desas smarža atrāva viņu no šim pārdomām. Šteinhens balansēja uz plaukstas milzīgu salami. Ir laiks kaut ko uzkost. Vai kāds ir izsalcis? Man ir arī maize, ko pieēst klāt.

Neviens neatsaucās, bet šķita, ka Šteinhenam tas nav nekāds traucēklis. Viņš nogrieza vairākas biezas desas ripas un citu pēc citas tās sāka stūķēt mutē.

-    Bastian, mans jaunais biedri, viņš teica, turpinot košļāt. Es nespēju vien sagaidīt, kad varēšu redzēt tevi spēlē. Tu noteikti jau esi izdomājis sev tēlu, vai ne? Iepazīstini mūs ar to!

-    Mēs visi esam ļooooooti ieintriģēti, vēl joprojām sēžot ar aizvērtām acīm, novilka Irisa.

Bastians noklepojās. Atzīšos, ka tas sagādāja zināmas grūtības, viņš teica. Taču Sandra piemeta dažas idejas, un es tiku galā.

-    Cerams, ka tu neesi krodzinieks! iesaucās Šteinhens. Es ļoti pārdzīvotu, ka tieši tu kļūtu par manu konkurentu, draugs.

Šteinhens savu tēlu bija nosaucis par Kuno. Kuno vom Fass*, to jūs spēsiet paturēt prātā, vai ne? Kuno agrāk bija algotnis un joprojām diezgan labi prot apieties ar zobenu, bet tagad viņš kauj vairs tikai vistas un baložus. Izņemot gadījumus, kad kāds viņa viesis kļūst nekaunīgs. Kuno jums iepatiksies, jo viņš jūs baros. Šteinhens uzmundrinoši paklakšķināja mēli. Bet es tik bezkaunīgi pabāzos visiem priekšā. Bastian, tava kārta!

Redzot sev pievērstos skatienus, Bastians ievilka elpu. Sākumā es izprātojos šā un tā. Pat vārdu izdomāt nebija nemaz tik viegli. Ari naktīs tam tika veltītas vērtīgās mācībām paredzētās stundas.

* Das Fass (vācu vai.) muca.

Vārdam bija jāatbilst laikmetam, un tas nedrīkstēja skanēt pārāk dīvaini. Pēc stundām ilgas meklēšanas internetā Bastians bija uzgājis vārdu Tomens, senu formu no Tomasa, un tas viņam uzreiz šķita īstais. Tagad izrādījās, ka par to ir sajūsmā ari Šteinhens.

-    Tomens! Lieliski! Izklausās kā izdomāts, tomēr tas ir pavisam autentisks. Un kāds, Tomen, ir jūsu pilnais vārds? Kāds ir jūsu arods? Kā jūs piepildāt savu naudas zuteni?

Kā vienmēr, kad Šteinhens sāka runāt viduslaiku manierē, Bastianam tas šķita reizē amizanti un neveikli.

-    Esmu dziednieks, meklēju medicīnas zināšanas… un ēē… ārstniecības mākslas meistarus, kuri varētu mani pamācīt. Laikam viņam bija izdevies atrast pareizo toni, jo Šteinhens atzinīgi pamāja ar galvu.

-    Ne pārāk tālu no reālās dzīves, hm. Labi, lai tā būtu. Vai jums ir arī pievārds?

To viņš vēl nebija apdomājis. Diemžēl nav. Bet man vēl ir nedaudz laika…

-    Tomens CIpslugriezējs, ierosināja Irisa. Viņa sēdēja, acis aizvērusi un dziļi iegrimusi sēdeklī. Meitenes mati slējās no galvas uz visām pusēm un mutes kaktiņos rotaļājās smaids. Tomens Kaulupravītājs.

-    CIpslugriezējs man patīk labāk, paziņoja Šteinhens. Cienīgs vārds vīram, kurš reiz kļūs par medicīnas korifeju.

-    Paga, paga! iebilda Pauls un citu pēc cita uzlūkoja visus klātesošos, līdz viņa skatiens apstājās pie Irisas.

-    Un tu pati? Atkal būsi zaglīga barde?

-    Protams. Vēl joprojām tā pati Cecīlija.

Irisas vietā Cecīlja. Šteinhena vietā Kuno. Pagaidām vēl nebija nekādu problēmu, bet Bastians patiesi baidījās, vai spēs paturēt prātā, kā sevi nosaukuši cilvēki, kuru īstos vārdus viņš tik tikko atcerējās. Kuno. Cecīlija. Un Sandra sevi nosaukusi par Doradeju.

Viņus iztraucēja pavadoņa ierašanās, visi izvilka savas biļetes. Pēc tam neviens vairs neritināja tālāk pārtrauktās sarunas pavedienu. Sandra, pārdomās iegrimusi, blenza uz savām rokām, Šteinhens ēda, Pauls sapņaini smaidīja un lūkojās ārā pa logu.

-                Doro, ierunājās Bastians, pārtraucot vispārējo klusēšanu.

-    Vai viņa tiešām ir tik māņticīga? Un, ja tā, vai jūs domājat, ka šis brauciens ir viņai piemērots?

-    Viņa uzskata sevi par raganu. īstu raganu, paskaidroja Sandra. Jebkurā mežā naktī ir dzirdami trokšņi, bet Doro ir attīstīta fantāzija, un viņa domā par gariem; tad iegaudojas vējš, un viņa dzird pazudušo dvēseļu kliedzienus. Visādā ziņā pagājušogad bija tieši tā.

-    Tur bija arī mana vaina, atzina Pauls. Kādā senā grāmatā es biju uzgājis šaušalīgu leģendu, kas cēlusies no šīs apkārtnes. Kādu vakaru es, pārģērbies par vecu pravieti, pirms tumsas ierados nometnē, lai to izstāstītu. Kopš tā laika šis stāsts Doro neiziet no galvas. Vēlāk viņa to pārlasīja un konstatēja, ka stāsta darbības vieta samērā labi atbilst mūsu spēles poligonam. Domāju, ka vēlāk viņa nomierināsies.

Cerams, nodomāja Bastians. Kas tā par leģendu? Es domāju: par ko tā stāsta?

-    Par netaisnību, viltu un nāvi, atbildēja Pauls, liekot uzsvaru uz atsevišķiem vārdiem. Tāpat kā ļoti daudzas seno laiku leģendas. Vai gribi to dzirdēt?

-    Noteikti.

Šķita, ka tādējādi viņš ir iepriecinājis Paulu. Tas ar apmierinātu smaidu sejā uzlūkoja visus pēc kārtas. Vai kāds pret to iebilst?

-    Nē taču, nomurmināja Irisa. Esmu atvērta tavām vakara pasaciņām, un Doro, par laimi, te neatrodas.

-    Labi. Klausieties vēstījumu par to, kas noticis sen pagājušās dienās! Teiksmu, kuru jums stāstīšu, sauc “Asiņainās kapenes”.

Pauls pārlaida skatienu visiem pēc kārtas, uzlūkojot katru vairākas sekundes. Senos laikos pār šo zemi valdīja Falkenvartas firsts, viņš iesāka. Firstam bija piedzimuši divi dēli. Vecākais no tiem bija bastards, ko laida pasaulē kāda kalpone, bet jaunākais bija dzimis firsta laulībā un kļuvis par viņa mantinieku. Firsta sieva bija skaista un kundziska viņai nepatika, ka ārlaulības dēls dzīvo tepat līdzās, tāpēc pieprasīja savam vīram, lai tas padzen bērnu un

viņa māti no pils. Firstam bija vienalga, un viņš, ilgi nedomājot, lika abiem posties ceļā, atstājot tos bez naudas un īpašumiem. Tikai ar to, kas mugurā, viņi devās projām nezināmā nākotnē.

Ludolfs, firsta likumīgais dēls, izauga par izlutinātu jaunu cilvēku, kuram nekā netrūka. Tristrams, bastards, sitās pa dzīvi ubagojot un zogot. Viņa māte nomira, kad zēns vēl nebija piedzīvojis savu četrpadsmito pavasari; mokoši klepojot, viņa bija izlaidusi garu. Tikai izveicība zagšanā noturēja Tristramu pie dzīvības, tomēr sirdī viņš kvēli ilgojās pēc taisnīguma. Māte nebija slēpusi no dēla viņa dižciltīgo izcelsmi, un tā viņš ik pa laikam klauvēja pie Falkenvartas pils vārtiem un pieprasīja tikšanos ar tēvu, taču nekad netika ielaists.

Gāja gadi, un firsts kļuva vecs un slims. Izplatījās runas, ka viņam vairs nav ilgi atlicis dzīvot. Tās nonāca arī Tristrama ausīs, un viņš vēlreiz devās uz pili pie sava tēva šoreiz, lai izlīgtu ar viņu. Viņš gribēja piedot tēvam tā cietsirdību un cerēja uz nelielu mantojumu, ar ko varētu nodrošināt savu eksistenci. Bet, kā vienmēr, vārtu sargi viņu padzina.

Tad firsts nomira. Tristrams zināja, ka tagad vairs nekad netiks ielaists pilī, tāpēc paaicināja dažus draugus, lai tie viņu pavada, jo cerēja, ka atraidīt lielāku grupu lūdzēju sargiem būs grūtāk nekā vienu cilvēku. Neviens no viņiem nebija bruņots, tie bija nabadzīgi ļaudis ubagi, klaidoņi un zemnieki, kuri lielākoties nezināja, kur ņemt, ko likt uz zoba nākamajā maltītē, nemaz nerunājot par naudu un zobenu.

Sargi atkal sakrustoja šķēpus vārtu priekšā, nolamāja Tristramu, spēra viņam ar saviem smagajiem zābakiem un draudēja visus šos salašņas izbarot firsta suņiem. Taču šoreiz Tristrams neļāva sevi tik viegli aizdzīt, bet palika stāvam un kliedza pret mūriem, cik skaļi varēdams, cerot, ka to izdzirdēs viņa brālis.

“Es no tevis neko nevēlos, Ludolf!” viņš sauca. “Ne tavu titulu, ne tavu naudu, ne arī tavus zemes īpašumus, es to apzvēru! Gribu tikai noskaitīt lūgšanu pie sava tēva kapa un izlīgt ar viņu.”

Pauls dusmīgi palūkojās uz Bastianu, it kā viņš būtu viens no tiem stūrgalvīgajiem vārtu sargiem. Kupejā bija karsti, un viņa pieri klāja plāna, spīdīga sviedru kārtiņa.

-    Pēc pusstundas vārti gaidītāju priekšā atvērās, Tristrams un viņa pavadītāji tika ielaisti pilī. Viņus sagaidīja pats Ludolfs. Viņš pavēlēja tiem celt priekšā gaļu, maizi un vīnu.

“Mūsu tēvs mira mierīgā nāvē,” viņš teica. “Es negribu tev liegt noskaitīt lūgšanu pie viņa kapa.”

Pusbrāļi kopīgi paēda, un, kad iestājās nakts, Ludolfs piedāvājās aizvest Tristramu un viņa pavadoņus uz ģimenes kapenēm.

Paula acis iemirdzējās, kad viņš turpināja stāstījumu. Visi nokāpa pils pagrabā. Viņus pavadīja trīs kalpotāji ar lāpām rokās. Tiklīdz Tristrams un viņa draugi bija spēruši pirmos soļus kapenēs, viņi saprata, ka ir nonākuši lamatās. Lāpu gaismā iemirdzējās zobenu un bruņu metāls. Ludolfa vīri pēc sava valdnieka pavēles jau gaidīja kapenēs.

“Tā kā tev ir tik stipra vēlēšanās nokļūt pie sava tēva, tu tikai priecāsies, kad es tevi nosūtīšu pie viņa,” ņirgājās Ludolfs.

Viņa kareivji metās virsū Tristrama pavadītājiem, kuri, par spīti bezcerīgajai situācijai, ar kailām rokām stājās pretī uzbrucējiem. Kapenēs iedegās briesmīga cīņa. Kareivji trieca savus zobenus neaizsargātajos ķermeņos, pēc alebardu cirtieniem no tiem ripoja galvas. Kapeņu sienas krāsojās sarkanas, grīda kļuva slidena no asinīm, mirstošo cilvēku kliedzieni aizskanēja līdz pat ciemam un laupīja iedzīvotājiem naktsmieru. Dažu minūšu laikā Tristrama vīri jau bija miruši, vienīgi viņš pats vēl bija dzīvs.

Izmisumā Tristrams paķēra mirušā firsta zobenu, kas gulēja uz tā kapakmens. “Mēs esam brāļi!” viņš iesaucās. “Ja gribi par katru cenu redzēt savu brāli mirušu, cīnies ar mani! Ļausim liktenim izlemt esmu es pelnījis nāvi vai ne!”

Ludolfs tikai iesmējās un pamāja saviem kareivjiem, lai tie pabeidz asiņaino slaktiņu. Tristrams, koncentrējis visus spēkus, aizsargājās un paguva nogalināt divus pretiniekus, pirms pats tika ievainots un zobens izslīdēja no viņa rokām.

Viņi nospieda Tristramu uz ceļiem pie firsta kapa akmens plāksnes, un tagad Ludolfs satvēra sava tēva zobenu. Viņš pacēla to virs galvas kā miesnieka cirvi un dziļi ieskatījās sava ārlaulības pusbrāļa

acīs. Šajā skatienā Tristrams varēja izlasīt, ka pienākuši viņa dzīves pēdējie mirkļi. Un viņš uzreiz nomierinājās. Bailes, kas nupat vēl bija likušas viņam trīcēt, izgaisa, un tās nomainīja auksts un visu aptverošs naids. Atbildot Ludolfa skatienam, viņš izgrūda drausmīgu lāstu.

Viņš nolādēja savu tēvu un savu brāli, pili un tās iemītniekus, zemi, uz kuras viņi stāvēja, un katru, kurš jebkad spers uz tās savu kāju. “Nāvē es pārņemu sava tēva mantojumu!” viņš kliedza. “Šī tagad ir mana zeme, šī ir bastardu, izstumto, zagļu, ārpus likuma izsludināto un nodoto zeme! Tikai viņi te atradīs mieru. Visi citi, kas ienāks manā valstībā, to mūžīgi nožēlos. Viņi piederēs man, un es tos nekad vairs nelaidīšu vaļā. Viņu kauli tiks salauzti, un āda atdalīta no miesas. Tārpi uzbruks viņu ēdienam, un vārgums viņu locekļiem. Zeme viņus aprīs citu pēc cita, mirušie naktīs celsies augšā no saviem kapiem, un viņu kliedzieni dzīs jūs visus izmisumā. Lai nolādēta šī zeme tik ilgi, līdz tajā uzvarēs taisnīgums! Šodien es kā bastards leju asinis šajā kapā un šķiros no dzīves, un tieši to kādu dienu piedzīvosi arī tu, Ludolf. Un, ja ne tu, tad kāds cits tavā vietā, īsts mantinieks. Likumīgs brālis, mīlēts un cienīts kā tu, Ludolf. Kas notiks ar mani, tas notiks arī ar viņu!”

Bāls aiz dusmām Ludolfs iesaucās: “Tu gribi, lai mani vīri bailēs no tava lāsta mani nogalina? Taču tas neskaitās, jo nāk no netikles dēla mutes!”

Pauls ieturēja pauzi. Braucošā vilciena radītais monotonais troksnis skanēja kā pastāvīga fona melodija, taču Bastians to uztvēra tikai ar vienu savas apziņas stūrīti. Tagad viņš spēja labāk saprast Doro. Ainas, kas uznira viņa acu priekšā, bija biedējoši reālas un dzīvas. Caur kupeju izvējoja salta viduslaiku dvesma.

-    Ilgāk vairs nevilcinoties, turpināja Pauls, Ludolfs nocirta savam brālim galvu. Tristrama asinis lija uz viņa tēva kapa un izsūcās līdz pat tā mirstīgajām atliekām. Kopš tā laika firsta gars naktīs klīst pa mežu un nespēj gūt mieru.

Ludolfs lika aizmūrēt kapenes un aizliedza bilst kaut vārdu par tur notikušo, tomēr par lāsta lieciniekiem kļuvušie kareivji izpauda šo noslēpumu. Pēc dažiem mēnešiem pilī izcēlās ugunsgrēks, kurā

gāja bojā gandrīz visi tās iemītnieki. Izdzīvojušie tajā saskatīja lāsta piepildīšanos. Vairums no viņiem aizbēga, daži mēģināja nogalināt Ludolfu, bet tika notverti un sodīti ar nāvi. Pēc tam jaunā firsta dzīve ritēja samērā mierīgi, taču viņa bagātība izsīka un pils nekad vairs netika atjaunota. Tad atnāca mēris. Jau pirmajā nedēļā Ludolfs krita tam par upuri. Nekur citur slimība neplosījās tik briesmīgi kā viņa valdījumā. To neviens vairs nesauca citādi kā tikai par nolādēto zemi. Ceļotāji meta lielu līkumu pārogļotajām drupām. Drīz pāri sakritušajiem akmeņiem izauga zāle un mežs, un šodien neviens vairs precīzi nezina, kur bija atradusies pils. Taču ceļotāji ziņo par tumšu stāvu, kas naktīs klaiņojot turienes mežos. Citi stāsta, ka esot dzirdējuši spalgus un sāpju pilnus kliedzienus, it kā tur tiktu nogalināti Tristrama biedri.

Kupejā visi bija kā pamiruši. Arī Pauls sēdēja klusēdams. Viņa skatiens bija vērsts uz kādu punktu tālumā.

-     Sasodīts, kā vienmēr, tu man atkal uzdzini zosādu uz muguras, beidzot ierunājās Šteinhens. Paldies. Tagad es tiešām sāku baidīties par savu dzīvību.

-    Vai mēs braucam tieši uz šo nolādēto apvidu? jautāja Bastians. Tas tiešām ir biedējoši, it īpaši, ja esi māņticīgs.

-    Jā, un Doro tic lāstiem, piebilda Sandra. Par laimi, viņa tic arī lāstu noņemšanai un noteikti nepārtraukti skaitīs aizsargājošus burvju vārdus. Tātad viss būs kārtībā.

Kupejā iestājās miers. Bija dzirdama tikai vagona riteņu rībēšana. Bastians juta, kā viņu pārņem gurdums. Viņš pievērsa skatienu logam. Garām skrēja koki, mājas. Viņš nožāvājās. Irisas seja bija daļēji pavērsta pret viņu. Vai viņa gulēja? Viņš nebija pārliecināts. Meitene elpoja mierīgi un kā talismanu, cieši sev piespiestu, turēja klēpī arfas somu. Bastians atkal pievērsās logam. Koki. Mājas. Koki.

Viņš laikam bija gulējis kādu brīdi, jo uztrūkās no griezīga svilpiena. Ārā jau bija gandrīz satumsis.

-    Vēl nepilna stunda līdz Minhenei, teica Sandra un pabāza viņam zem deguna pusizdzertu kolas pudeli. Vai nevēlies vēl izjust pēdējās tagadējā laikmeta baudas?

Bastians dzēra, lai gan kola bija novadējusies. Tagad ari kuņģī bija sajūtamas nepārprotamas izsalkuma pazīmes. Nekādu problēmu, jo Sandra bija paņēmusi līdzi sviestmaizes ar sieru un musli tāfelītes īpaši viņam.

-    Es gribu, lai šis brauciens tev sagādā prieku, viņa apgalvoja. -Jūtos nedaudz atbildīga, jo esmu tevi atvilkusi sev līdzi, Sandra piebilda un cēla gaismā vēl paciņu ar želejas lācīšiem. Tagad ēd, no rītdienas tie būs aizliegti.

Bastians darīja, kā teikts, un pēc tam devās izlocīt kājas. Pie kupejas viņš sastapa Larsu, kurš bija atvēris vilciena logu un turēja galvu gaisa plūsmā. Viņam atkal līdzi bija šķēps, kā dēļ liela daļa pasažieru, kuri gribēja paspraukties garām, izbrīnā nogrozīja galvu.

Pamanījis Bastianu, Larss pagriezās. Nu ko? Vai tev jau sāk iepatikties?

-    Savā ziņā, jā. Lai gan man tas viss vēl ir ļoti tāls un nepazīstams.

Larss pamāja ar galvu. Sākumā jūties ļoti savādi šajos senlaicīgajos kankaros un ar zobenu pie jostas, bet ar to ātri sarod. Viņš nopūtās. Protams, ja nesēdi vienā kupejā ar Doro. Priecājies, ka tev tas tiek aiztaupīts.

-    Kā tā?

-    Viņa vēl joprojām grib mūs pierunāt griezties atpakaļ. Pašlaik viņa sēž tur iekšā, Larss ar roku norādīja uz kupejas durvīm pa labi aiz sevis, un dzied mirušo dziesmas. Ķeltu.

-    Ak Dievs!

-    Kam tu to saki! Larss pievilka sev tuvāk šķēpu, lai palaistu garām kādu pavecāku kungu. Viņa gribēja, lai mēs visi dziedātu līdzi. Mums esot jāpulcē ap sevi izpalīdzīgi gari, lai tie mūs aizsargātu pret lāstu.

Aiz viņiem atvērās bīdāmās durvis. Vienmulīgas dziedāšanas pavadīti, pa tām iznāca Alma, Arno un terjera jauktenis. Vienīgi suns neizskatījās noguris.

-               Tas vairs nav izturams, galvu purinādams, norūca Arno.

-    Mēs dodamies uz restorānvagonu.

Bastians nolūkojās nopakaļ trijotnei. No aizmugures viņi izskatījās apbrīnojami līdzīgi maza auguma, apaļīgi un blondi. Savā ziņā komiski.

-    Tu studē medicīnu, vai ne? viņa pārdomas pārtrauca Larss.

-    Jā. Un tu?

-    Ģermānistiku. Man šausmīgi patīk lasīt un rakstīt.

-    Saprotu. Vai viduslaiku romānus?

Larss piešķieba galvu. Nē, bet tas būtu izaicinājums. Par to es vēl neesmu domājis. Patiesībā es nepiederu pie viduslaiku ekspertu aprindām. Es iesaistījos aptuveni pirms diviem gadiem. Pateicoties Paulam. Viņš domāja, ka man tas varētu nākt par labu. Kā pārmaiņa pēc lielās lasīšanas. Svaigs gaiss. Meitenes ņieburos.

-    Ļoti gādīgi no Paula puses, smīnēdams noteica Bastians.

-    Tev tas šķiet savādi? Bet Pauls tāds ir rūpējas par cilvēkiem, kuri viņam ir svarīgi. Larss domīgi lūkojās sāņus.

-    Vai jūs jau ilgi esat pazīstami?

-Jā, Larss atbildēja. Daudzus gadus.

Kad viņi nonāca Minhenē, ārā līņāja. Pauls ierosināja stundu gaidīšanas laika pavadīt pie kafijas un beigeļiem kafejnīcā Coffee Fellows. Bastians, kuru vēl mocīja viegls nelabums pēc želejas lācīšu baudīšanas, nolēma labāk pastaigāties kopā ar Almu un viņas suni.

-    Kā īsti viņu sauc?

-    Roderiks.

Izdzirdējis savu vārdu, suns pacēla galvu un paluncināja asti.

-Jauks radījums.

-    Tiešām, vai ne?

Viņi apmeta loku ap ēku bloku, turklāt Roderiks pacentās ik pēc diviem metriem atstāt aiz sevis aromātiskas pēdas.

-    Vai tev šķiet pareizi, ka larps atkal notiek tajā pašā vietā, kur pagājušogad? jautāja Bastians, pirms viņi bija nonākuši līdz kafejnīcai, kurā sēdēja pārējie grupas dalībnieki.

-Jā! Brīnumskaista ainava, patiešām pirmatnīga. Varu saprast, kāpēc organizētāju komanda grib vēlreiz doties uz turieni.

-    Hm. Es tikai tāpēc, ka citi… respektīvi, Doro uzskata, ka šis nostūris esot dīvains vai pat baiss. Vai tu domā citādi?

Alma saīsināja pavadu, un Roderiks uz to reaģēja ar neapmierinātu smilkstēšanu. Nav nekādu dīvainu apvidu, viņa teica. Ir tikai dīvaini cilvēki.

tundu ilgā gaidīšana vilkās pārāk lēni, un kafejnīcā bija pārlieku gaišs; stiklotās sienas ļāva no ārpuses brīvi ieskatīties tās iekšienē. Irisa iespiedās savā stūrī un uzmanīgi nopētīja katru, kas ienāca lokālā. Gaidīšana starp reisiem bija ceļojuma nepatīkamākā daļa. Viņa gribēja atrasties kustībā. Tas, kurš nekustas, ir viegli notverams.

Kāds tips pie blakusgaldiņa paskatījās uz viņu pusi, un Irisa instinktīvi piekļāvās Šteinhenam, taču izrādījās, ka svešā uzmanību bija piesaistījis tikai šķēps, ko Larss bija pieslējis pie sienas un kas nupat draudēja apgāzties. Vai tev ir auksti? jautāja Šteinhens. Viņa papurināja galvu un, pati sev par pārsteigumu, konstatēja, ka acīs sariešas asaras. Lieliski, Iris, sāc vēl tagad pinkšķēt. Tikai tāpēc, ka kāds painteresējās, kā tev klājas.

-   Nē, viss kārtībā, viņa atbildēja un atvirzījās nedaudz tālāk no Šteinhena. Man tikai gribas ātrāk tikt projām no šejienes.

-   Bet tu jau neesi sev neko paņēmusi. Varbūt vēlies kafiju? Kādu beigeli? Tie ir garšīgi. Uz mana rēķina, jā?

-   Nē. Viņa satvēra Šteinhena roku un paspieda to. Paldies! Bet es šobrīd nespēju neko ieēst.

Kāds atkal ienāca pa durvīm. Irisa parāvās atpakaļ, taču tie bija tikai paraugskolēns, Alma un Roderiks, kurš aizrautīgi ošņājās un tad apsēdās līdzās Arno.

-   Pēc divdesmit minūtēm mēs dodamies tālāk, pavēstīja Pauls. Pacentieties nākamajās četrās stundās nedaudz pagulēt, rīt laika nosnausties vairs nebūs. Mēs esam izdomājuši jums trakas lietas. Viņš uzlūkoja visus pēc kārtas. Jums nebūs pamata sūdzēties par dažādības trūkumu. Ja kāds vēl grib kaut ko pasūtīt, lūdzu, pasteidzieties, pēc desmit minūtēm mums jādodas projām no šejienes.

Šteinhens atnesa sev vēl divus beigeļus un vienu kapučīno, no kura Irisa, paklausot viņa lūgumam, nostrēba putas. Pāri tasītes

malai viņa vēroja, kā Sandra baro Bastianu ar mafina gabaliņiem, it kā viņš būtu klēpja sunītis.

Perons, no kura vajadzēja atiet viņu vilcienam, bija tikpat kā tukšs. Irisa visu laiku neizlaida no acīm pulksteni. Piecas minūtes pirms pusdivpadsmitiem. Viņa sajuta kņudoņu mugurā, pagriezās, bet tur neviena nebija. Un, pat ja būtu, tu viņu neredzētu. Viņa ciešāk piespieda sev klāt somu ar arfu un izmisīgi vēlējās, kaut vilciens jau būtu pienācis. Kad tas beidzot piebrauca, viņa bija pirmā, kas iekāpa vagonā, un pirmā, kas ieņēma vietu rezervētajā kupejā. Aizvilka aizkarus. Uzelpoja.

-    … nebrīnies, viņa vienmēr ir tāda: ne ar vienu nerēķinās, kāds teica klusinātā balsī. Protams, Sandra, vilkdama Bastianu garām durvīm, lai ieņemtu blakuskupeju. Irisa aizvēra acis. Aizmigt viņa droši vien nespēs, vismaz izturēsies tā, it kā gulētu.

Pulkstenis rādija 4.23. Bastiana galva bija kā ar šķidru cementu pielieta. Viņš netrāpīja ar kāju uz pakāpiena un drīzāk izkrita nekā izkāpa no vagona. Vai viņš bija savācis visu bagāžu? Laikam jā. Ja nē, tāpat bija par vēlu, jo vilciens jau bija izkustējies no vietas.

Ārā vēl bija tumšs. Satrauktie un apmiegojušies Bastiana ceļabiedri pulcējās pie kāpnēm, kas veda uz tuneli. Pats sevi viņš ierindoja otrajā kategorijā, jo pretēji gaidītajam jau neilgi pēc izbraukšanas no Minhenes bija iemidzis un gulējis, līdz Pauls nupat bija viņu diezgan brutāli uzrāvis no miega.

-    Dodamies uz pirmo sliežu ceļu! Pauls iesaucās, un viņa balss nedabiski skaļi atbalsojās tukšajā, naksnīgajā stacijā. Bet steigties nevajag, laika mums vēl ir vairāk nekā divdesmit minūtes.

Katrs solis skaļi noklaudzēja uz kāpnēm. Viņi pagāja garām kādam stacijas strādniekam, kurš, galvu piešķiebis, viņus aizdomīgi nopētīja Larsa šķēps tiešām piesaistīja uzmanību. Neviens cits tuvākajā apkārtnē nebija redzams. Vilciens jau gaidīja pie perona un bija praktiski tukšs. Celt bagāžu uz plauktiem nebija nekādas jēgas, jo viņu brauciens ilgs ne vairāk par divdesmit minūtēm.

Pie horizonta pamazām parādījās gaiša svītra, un, kad viņi nākamajā stacijā izkāpa, sāka aust saule. Maigi sārtās debesis virs dzeltenās stacijas ēkas jau tagad radīja Bastianam iespaidu, ka viņš ieiet citā pasaulē. Vilcienā viņi brauca kopā ar pastāvīgajiem pasažieriem, no kuriem neviens nepagodināja ar skatienu apkārtnes ainavu, kas modās jaunai dienai. Bet skats bija brīnumains. Jo tālāk viņi brauca, jo rustikālāka un pirmatnīgāka kļuva vide. Zaļi lauki mijās ar ganībām, lielas taisnstūrveida pilis ar iekšpagalmu nomainīja balsinātas zemnieku mājas.

Bastianam pretī, pieglaudušies viens otram, sēdēja Georgs un Līzbeta. Līzbetas acis bija aizvērtas, viņa elpoja vienmērīgi. Bastiana uzmanību neviļus piesaistīja viņas seja. Meitenes mute bija pavērta sapņainā smaidā, un viņš pieķēra sevi ar skatienu skenējam viņas lūpu un deguna līnijas un uzacu lokus, cenšoties saprast, kas rada šo pilnības iespaidu. Tikai sajutis, ka ari viņš pats tiek novērots, turklāt konstatējis, ka vērotājs ir Georgs, Bastians ātri aizgrieza galvu.

Vēl mazs brīdis, un viņi jau bija Vīzelburgā. Bastians izcēla savu smago mugursomu uz perona un palūkojās apkārt. Bija jau gaišs. Stacijas pulkstenis rādīja desmit minūtes pirms sešiem taču viņus jau gaidīja.

-   Te ir Martins un Dominiks! Nāciet! Pauls pamāja abiem zeļļiem, kuri, kā paskaidroja Sandra, bija no tuvējās apkārtnes.

Pie stacijas ēkas viņus gaidīja divi džipi. Jūs šodien esat jau otrā grupa. Pirmā ieradās nakts vidū.

Viņi sakāpa abos transportlīdzekļos, kur brīnumainā kārtā vieta atradās visiem, un devās ceļā. Visu brauciena laiku Dominiks kaut ko aizrautīgi stāstīja, taču Bastians iekšēji atslēdzās jau pēc pirmajiem teikumiem. Viņš sēdēja pie loga vai, precīzāk sakot, pieplacis pie tā, un vēroja garām slīdošo ainavu. Vispirms viņi šķērsoja Donavu, pēc tam vairākus kilometrus brauca gar upi un tad pagriezās pa labi. Turpmākais ceļš veda augšup kalnos. Viņi izbrauca cauri vairākiem ciemiem, kuri lepojās ar gleznainiem baznīcu torņiem. Džipus ar izbrīnītiem skatieniem pavadīja ceļmalas ganībās palaistās govis. Pēc tam viņi pabrauca garām vēl tikai trim viensētām. Pļavas izzuda

skatienam, un abās ceļa pusēs pacēlās tumšs skujkoku mežs, kas nomāca rīta gaismu.

Bastians sajutās vientuļš un satvēra Sandras plaukstu, bet meitene atbildēja tikai ar īsu un paviršu rokasspiedienu. Viņa ar stingu skatienu vērās taisni uz priekšu.

Visbeidzot viņi nogriezās uz zemesceļa, kas starp nogāztiem un grēdās sakrautiem kokiem veda kalnup. Dominiks manevrēja ap neskaitāmām izdangātām bedrēm, tomēr viņi tika pamatīgi izkratīti, kad zem riepām pakļuva resni zari.

Kādu laiku ceļš vēl bija saskatāms, tad tas beidzās, un tālāk džips kratījās pa nelīdzenu meža zemi.

Kad mežs kļuva tik biezs, ka starp koku stumbriem vairs nebija iespējams izbraukt, Dominiks apturēja auto.

-   Galastacija. Tālāk līdz sapulcēšanās vietai jums jāiet kājām, resnajiem te būs par šauru. Viņš uzsita ar delnu pa stūri. Tālāk augšā ir svaigs ūdens un telts, kurā varēsiet uzvilkt savus kostīmus. Visu labu!

Viņi izcēla no auto bagāžu. Dominiks veica ļoti bīstamu manevru un aizbrauca.

Mežs sveica atbraucējus ar koku lapotņu majestātisku šalkoņu. Kādu bridi visi stāvēja klusēdami un lūkojās apkārt, ieklausoties putnu balsis. Tie ar čivināšanu un ķērkšanu pavēstīja par nelūgtu viesu ierašanos viņu apgabalā.

-   Nu tā, nočukstēja Sandra. Te nu mēs atkal esam. Viņa izpleta rokas. Nebūt ne nolādētā vietā. Vai jūti, kā smaržo zeme? Sveķi? Sasodīti labi tas jā!

Doro noliecās pēc kāda zara un sāka ar to vilkt zemē zīmes. Viņas lūpas mēmi kustējās, it kā izrunājot kaut kādus vārdus. Beidzot viņa papurināja galvu. Tas nav labi, viņa ieminējās. Nav labi. Mūs kaut kas sagaida.

Kamēr pārējie tikai nopūtās, Sandra zaudēja pacietību.

-   Pietiek! viņa iesaucās. Izbeidz reiz laupīt mums visiem prieku! Vienkārši dziļi ieelpo un palūkojies apkārt. Kad tu pēdējo reizi esi redzējusi tik skaistu mežu? Vai vari ļaut mums to izbaudīt?

-   Es sajūtu ļaunus nolūkus. Es tikai cenšos mūs aizsargāt, kā esmu to apsolījusi.

Šķita, ka Sandra grib kaut ko iebilst, tomēr neko neteica, uzlika roku Bastianam uz muguras un sāka viņu burtiski stumt kalnup.

-   Nespēju to ilgāk klausīties. Aiziet, Tomen!

Viņi devās uz priekšu. Gaiss vēl bija vēss, bet varēja just, ka diena būs karsta. Ap Bastiana galvu jau riņķoja pirmās mušas, bet plaušās ieplūda tik svaigs gaiss, kādu viņš ilgi nebija elpojis. Tālu priekšā soļoja Pauls, un Bastians jutās tik lieliski, ka bija gatavs viņu iedzīt.

Viņi kāpa augšup pa mežainu nogāzi, ko vecās priežu skujas padarīja sārtu. Sārtu un slidenu. Bastiana mugursoma smagi spieda plecus, un viņš slepenībā apbrīnoja Georgu, kurš bez jebkādām redzamām piepūles pazīmēm nesa dubultu bagāžu savu un Līzbetas. Turpretī viņam pašam manāmi sāka trūkt elpas. Nogāze bija palikusi aiz muguras, un tagad viņi kāpa augšup pa kokiem neapaugušu stigu. Acis žilbināja spožie rīta saules stari.

-   Cik mums vēl atlicis? viņš uzsauca Paulam, kurš bija nedaudz palēninājis savu ellišķīgo tempu.

-   Aptuveni pusstunda. Bet neuztraucies, kāpums drīz paliks aiz muguras, un tālāk būs tīrā pastaiga.

Alma bija atlaidusi Roderiku no pavadas, un tas, priecīgi elsodams, skraidīja turp un atpakaļ starp Paulu un Bastianu, ar muti ķerstīja gaisā tauriņus un pašaizliedzīgi bāza purnu katrā krūmā.

Ar katru minūti ap Bastiana galvu riņķojošo mušu skaits palielinājās. Insektu daudzbalsīgā spindzēšana kļuva par dominējošo troksni. Viņš centās ieelpot tikai caur degunu un koncentrējās uz saviem soļiem. Starp kokiem parādījās baltas klintis, kuras cita virs citas veidoja tik savādas formācijas, it kā kāds tās būtu tur apzināti sakrāvis. Bastians neviļus iedomājās par ķeltu upurakmeņiem.

Kāpuma virsotnē Sandra apstājās, apsēdās uz krituša koka stumbra un notrausa kukaini, kurš rāpoja pa viņas džinsiem. Kad Bastians apsēdās meitenei līdzās, viņa ātri piecēlās. Ja esi izslāpis,

izdzer šo te. Viņa pasniedza Bastianam pustukšu ūdens pudeli un pagriezās, lai dotos projām.

-   Ei, pagaidi! Tuvumā neviena nebija. Laba izdevība atbrīvoties no tā, kas viņam kopš vakardienas gulēja uz sirds.

-Jā?

-   Pirms aizbraukšanas es saņēmu savādu zvanu. Vai tu arī?

Viņa pacēla uzacis. Nē. Ko tieši tu domā ar savādu?

-   Kāds mani centās atrunāt no braukšanas uz šejieni. Precīzāk sakot, viņš gribēja mani brīdināt. Teica, ka te kaut kas neesot kārtībā.

Sandras seja kļuva domīga. Bet tās taču ir pilnīgas blēņas. Ko tas varētu nozīmēt?

-   Es ari to jautāju, bet nesaņēmu sakarīgu atbildi.

-   Varbūt tas bija kāds no taviem draugiem, kurš gribēja tevi izjokot?

Par šādu iespēju Bastians vēl nebija iedomājies. Taču nē. Tas negāja kopā. Viņš papurināja galvu. Numurs neuzrādījās, un esmu gandrīz pārliecināts, ka es šo cilvēku nepazīstu.

Bastians ieskatījās Sandrai acīs. Vai tev nenāk prātā kāds, kurš negrib, lai es te būtu? Viņš brīdi vilcinājās, bet tad pajautāja: Vai iemesls, kāpēc mani būtu jābrīdina?

Sandra atkal papurināja galvu, šoreiz domīgi. Grupā ir pāris čaļu, kuri man piecērt, viņa lēni noteica. Gluži dabiski, viņi varētu nebūt sajūsmā par to, ka esmu ieradusies kopā ar tevi.

Pārlieku pieticību Sandrai pārmest nevar, nodomāja Bastians jautrības uzplūdā. Lai gan meitene ir tiešām glīta. Iespējams. Tas būtu izskaidrojums, ar ko es varētu labi sadzīvot. Bastians pievilka Sandru sev klāt un glāstīja viņas saulē sasilušos matus. Viņa īsi pasmaidīja un atraisījās no apskāviena.

-   Nāc, mums jādodas tālāk, citādi atpaliksim no citiem, un es negribu te apmaldīties.

Ceļš atkal veda nedaudz kalnup, un abi klusēja, lai taupītu spēkus, jo viņus gaidīja jauns izaicinājums ceļu aizšķērsoja gandrīz divus metrus augsts zemes valnis. Lai gan ar zemi bija sajaukušies

akmeņi un sašķēlušies koku celmi, bija grūti atrast, uz kā balstīties, lai pārrāptos pāri valnim. Doro patlaban centās to izdarīt un piepūlē tusnīja; Pauls un Ralfs stāvēja augšā un centās viņai palīdzēt.

-   Kas tas ir?

-   Sens zemes nobrukums, paskaidroja Alma. Tieši tas, kas mums vajadzīgs. Šķiet, jau gadiem ilgi neviens nepūlas to novākt, nevienu neinteresē, kas atrodas otrā pusē. Viņa pārvilka ar pirkstu pār kādu violetu ziedu, kurš slīpi auga no vaļņa sienas. Mūsu valstības robeža, viņa domīgi piebilda.

Cits pēc cita viņi pārrāpās pāri, veiksmīgi, izņemot Šteinhenu, jo zem viņa svara nobruka zeme un akmeņi. Divas reizes viņš paslīdēja, bet tad, Bastianam atbalstot no apakšas un Paulam velkot no augšas, tomēr tika pāri.

-   Kuno vom Fass būs jums mūžīgi pateicīgs, dārgie draugi, noelsa Šteinhens un pazuda aiz vaļņa

Piecu minūšu laikā visi bija tikuši pāri, ari Bastians. Nogruvuma otra puse nebija tik stāva; pa to pat nebija jārāpjas, varēja piesardzīgi iet. Lejā jau bija ērti iekārtojusies pārējā grupas daļa. Georgs un Līzbeta apskāvušies sēdēja uz apsūnojuša klintsbluķa, Irisa bija apmetusies uz celma. Aizvērusi acis un pavērsusi seju pret sauli, viņa smaidīja. Pie meitenes kājām, enerģiski vicinādams asti, zemi ošņāja Roderiks.

-   Drīz mēs būsim klāt, teica Pauls. Tad varēsiet nedaudz atpūsties.

Tātad jādodas tālāk. Jau pēc dažiem soļiem Bastians juta, ka šaipus zemes nogruvumam mežs ir citāds. Mežonīgāks. Almai bija taisnība, te neviens jau ilgi nebija spēris kāju, neviens nebija aizvācis nokaltušos kokus un nolauztos zarus, daba bija atstāta pati savā ziņā. Klintis un kritušo koku stumbri bija apauguši ar ķērpjiem un sūnu, milzīgo egļu ēnā veģetēja nīkulīgi kociņi.

Pēkšņi pamežs nobrīkšķēja, kaut kas zibens ātrumā pašāvās garām Bastiana kājām un atkal paslēpās krūmu biezoknī.

Mēs te esam miera traucētāji. Bastians ar nodomu nedaudz atpalika no grupas Sandra tik un tā bija aizsteigusies tālu priekšā un

sarunājās ar Līzbetu. Viņš apstājās un ieklausījās meža skaņās, sajuta ap sevi dzīvu rosību. īsu brīdi viņš jutās bezgala laimīgs, it kā būtu atgriezies dzimtenē, par kuru līdz šim neko nebija zinājis.

-   Ei! Bastian, nāc! Mēs esam klāt!

Viņš nopūtās un sekoja Sandras saucienam. Sirdī vēl turpināja izskanēt nupat kā sajustā pacilātā noskaņojuma atbalss. Viņš te varēs pavadīt piecas dienas.

urtai līdzīgas lielas, apaļas telts priekšā no akmeņiem un zariem bija sameistarots zems galds. Pie tā sēdēja Kārpa, kas, Bastianam pienākot, pacēla uz viņa veselību māla krūzi, un Nātans, kura tumšo matu ieskauto šauro seju viņš ari atcerējās vēl no viduslaiku gadatirgus. Abi jau bija ietērpušies kostīmos un tagad ēda, dzēra no krūkām ūdeni un dzīvi sarunājās.

Teltī Bastianu un Sandru sagaidīja rudmataina meitene, kura turēja rokās viduslaikiem ārkārtīgi neraksturīgu dokumentu planšeti un vilka ķeksīšus sarakstā.

-   Sveiki, mani sauc Karīna, mēs vēl neesam pazīstami, viņa ar starojošām acīm uzlūkoja Bastianu. Es esmu no organizatoru komandas. Kā atbraucāt, vai labi? Viņa nemaz negaidīja atbildi, bet uzreiz norādīja uz telts tālāko daļu. Tur jūs varat pārģērbties un nolikt visu, kas neatbilst senajiem laikiem. Jūs jau zināt: mobilos telefonus, rokas pulksteņus, cigaretes un tā tālāk. Salieciet mantas savās mugursomās tās paliks te. Un neuztraucieties, nekas nepazudīs, ja vien kāda lapsa neapēdīs.

Gluži kā ar zobenu viņa notēmēja ar zīmuli uz Bastiana krūtīm. -Jūs pat iedomāties nevarat, ko visu mēs esam ieplānojuši. Tas būs fantastiski, jūs redzēsiet. Ja esat izsalkuši, šajā kastē ir maize un dūmdesa. To mēs jums izmaksājam, bet pēc tam vairs nebūsim tik dāsni. Viņa iesmējās un pārmeta matus pār pleciem.

Bastians pat nemēģināja pārtraukt Karīnas vārdu plūdus un tikai piekrītoši māja ar galvu visam, ko viņa teica. Maize un desa izklausījās labi, un ārā pie galda sēdošie cilvēki noteikti bija ļoti interesanta sabiedrība.

Pēc pusstundas un dažām desmaizēm Bastians paķēra savu bagāžu un atgriezās teltī, lai kļūtu par Tomenu Tomenu Cīpslugriezēju. Viņš uzvilka plānāko no trim šņorējamajiem krekliem, nedaudz neierastos bre, kuros vēl nāksies iedzīvoties, un šosses, kam virsū uzāva kurpes ar dubultu ādas zoli. Tās turējās pie kājām tikai tāpēc,

ka ar auklām tika krusteniski piesaitētas pie apakšstilbiem. Nelielajā spogulī, kas bija slīpi piesliets pie telts sienas, viņš nespēja saskatīt neko sliktu.

Ārpusē izklaidējās ap galdu sasēdusies sabiedrība. Kārpa izstāstīja anekdoti par orkiem, Nātans sajūsminājās par to, cik fantastiski atkal izskatās Līzbeta. Tad, tiekot sagaidīti ar skaļām ovācijām, viņiem pievienojās Ralfs un Larss. Tika apspriests vilcienā piedzīvotais un Doro sarīkotā scēna.

-   Man šķiet, viņa ir nojūgusies. Ralfa balsī bija saklausāma tīksmīga sensāciju kāre. Vai viņas te nav? Nē? Nu tad tā, jums vajadzēja to redzēt. Doro bija balta kā krīta maiss un visu laiku murmināja par to lāstu no leģendas. Šai sievietei tiešām nav visi mājās.

Meitenes smiekli izklausījās pēc Karīnas.

-   Es saprotu, ka jums tas šķiet asprātīgi, bet lieciet Doro mierā. Kārpas balss. Viņai viss ir pilnīgā kārtībā, tikai ne īsti no šīs pasaules.

-   Tā ir vistīrākā patiesība! iesaucās Pauls. Pirmīt viņai šķita, ka krustām sakritušie koku stumbri, pār kuriem mums bija jākāpj, esot ļauna zīme. Mežs mūs negribot, viņa apgalvoja. Vājprāts, vai ne?

-   Tomēr liec viņu mierā.

Turpmākai sarunas gaitai Bastians vairs nesekoja, jo stūķēja džinsus un T kreklu savā mugursomā, kas bija pieslieta pie pretējās telts sienas. Taču arī aiz tās klusās, apslāpētās balsīs norisinājās saruna, un Bastians aizturēja elpu, kad viņam kļuva skaidrs, par ko tā ir.

-… tīri labi turas iesākumam, teica Sandra. Ja ņem vērā, ka parasti viņš tikai tup istabā un nepaceļ neko smagāku par grāmatām.

-Viņš ir godkārīgs, vai ne? Pauls, tas simtprocentīgi bija Pauls. Tieši tāpēc tev viņš ir jāpatur acīs. Es negribētu, ka viņš sevi savaino tikai tāpēc, ka grib atstāt uz tevi iespaidu.

-   Muļķības. Viņš nav tas tips.

-   Es domāju nopietni. Tas te viņam ir kaut kas pilnīgi jauns kurš zina, kas šim var ienākt prātā.

-   Man šķiet, ka mums par to nav jāuztraucas. Viņš ir diezgan ikdienišķs, ne no tiem, kam patīk riskēt.

Ikdienišķs! Šis vārds bija kā sitiens pakrūtē. Vai tāpēc, ka Sandras balsī bija saklausāma negatīva intonācija? Vai varbūt viņš to tikai iedomājās?

-Ja tu tā saki. Man tā nemaz nešķiet. Bastians saklausīja šaubas Paula balsī. Tomēr garastāvoklis bija sabojāts. Būs jāpajautā Sandrai, kāpēc viņa ielaižas ar tādu, kuru uzskata par ikdienišķu.

-   Visādā ziņā es gribētu, lai viņš necieš. Bez nevienas skrambiņas, ja tas ir iespējams, nemaz nerunājot par kaut ko sliktāku.

Sandras atbilde bija kaut kas vidējs starp smiekliem un šņākšanu. Kā tu to iedomājies? Mēs atrodamies meža biezoknī, un Bastians negribēs, ka viņu iesaiņo vatē. No šejienes vēl neviens bez zilumiem nav atgriezies mājās.

-   Tu zini, ko es domāju.

-   Protams. Bet viņam nevajag aukli, un arī es tā nebūšu. Piedod!

īsa pauze.

-   Es vēl gribēju pateikt, ka jūs abi labi saderat kopā. Skaists pāris. Tu varētu kļūt par ārsta kundzi.

Klusums, kas sekoja Paula piezīmei, smagi kā slapjas smiltis uzgūla Bastiana pleciem, līdz Sandra beidzot atbildēja.

-   Ārkārtīgi smieklīgi, Paul.

irmais spontānais impulss, ko izjuta Bastians, bija uz karstām pēdām braukt mājās. Kāpēc Sandra aizmuguriski tik noraidoši izteicās par viņu? Viņš izbrauca ar pirkstiem caur matiem un iznāca no telts saules gaismā. Ārkārtīgi smieklīgi, Paul. Šie vārdi sāpīgi atbalsojās viņā pa vienam, katrs atsevišķi. Kāpēc Sandra tik ļoti bija centusies atvest viņu uz šejieni? Vai šī meitene nebija pret viņu godīga vai arī tikai Paula priekšā izlikās tik neieinteresēta? Vienalga tas bija savādi.

Kāds sparīgi uzgrūdās Bastianam un atrāva viņu no domām. Ap balto telti valdīja rosība, spēles dalībnieki skraidīja apkārt visdažādākajās pārviduslaikošanās stadijās; šur un tur vēl varēja redzēt kādu džinsos un T kreklā tērptu, taču vairums atbraucēju jau bija pārģērbušies tunikās, vamžos un šossēs. īpaši grezni uzposies bija Ralfs. Viņš iznāca no telts, tērpies ar ģerboni rotātā sjurko un galvā uzmaucis bruņu kapuci, kas sniedzās līdz pleciem. Un virs kapuces vai tā bija diadēma vai kronis? Vai nav vienalga, šie krāmi viņu šobrīd neinteresēja. Varbūt labāk vajadzēja kopā ar tēvu braukt uz Berlīni? -tomēr Bastians uzreiz atmeta šo domu. Skraidīt kā sunītim pa kongresu zāli aiz profesora Maksimiliana Stefenberga bija sliktākais, ko vien varēja iedomāties.

Dažas minūtes, lai nomierinātos, un tad viņš atkal priecāsies, ka ir te. Paņēmis visu savu mantību, Bastians pagāja tālāk no burzmas, atlaidās zemē, aizvēra acis un centās atslābināties. Tas diez ko neizdevās, tāpēc viņš izvilka no mugursomas fizioterapijas lekciju pierakstus. Nepalīdzēja arī tas, acīmredzot viņš nespēja izlīst no savas ādas. No ikdienišķās ādas.

Tiklīdz Bastians atkal pievērsās lekciju pierakstiem, no telts iznāca vairākas meitenes. Kostīmos. Sandra bija uzvilkusi rūsas sarkanus svārkus ar platu, ņieburam līdzīgu jostu un gaišu blūzi, kas bija noslīdējusi pār vienu plecu. Viņa izskatījās kārdinoša, tomēr

zaļā un melnā tērpusies Līzbeta viņai līdzās bija kā īsta meža dieviete, kuras priekšā gribējās krist ceļos.

Sandra pamāja ar roku un ar starojošu smaidu sejā tuvojās Bastianam. Drīz ies vaļā! Meitene noslīga līdzās uz meža zemes un gaidpilni uzlūkoja viņu. Bastians neviļus atvirzījās tālāk.

-   Vai viss kārtībā? viņa jautāja.

-   Laikam gan. Tagad bija īstais brīdis pieminēt nejauši noklausīto sarunu. Bastians dziļi ievilka elpu un, nebildis ne vārda, atkal izelpoja. Viņš nezināja, kā iesākt.

-          Vai tu esi sanervozējies? Sandra iebakstīja Bastianam sānos.

-   Nevajag! Tev tas patiks, un es apsolu, ka tu daudz iemācīsies un gūsi nenovērtējamu pieredzi. Meitene pasmaidīja un ar rādītājpirkstu piesita viņam pie deguna. Tev taču tas ir svarīgi, vai ne?

Viņas līksme, vismaz maza daļa no tās, pielipa arī Bastianam, un viņa mutes kaktiņi it kā paši no sevis pavilkās mazliet uz augšu. Sandrai taisnība, viņš bija tikai garlaicīgs censonis. Nav nekāds brīnums, ka viņa īsti nezināja, ko ar viņu iesākt. Bastians iestūķēja pierakstus atpakaļ mugursomā. Stundas beigas. Vai drīz tas sāksies?

-   Domāju, ka jā. Viņa pieķērās Bastianam pie elkoņa. Pirms tam mums vēlreiz kārtīgi jāpieēdas.

Pienāca jau pusdienlaiks, kad pieteiktie spēles dalībnieki beidzot bija uzvilkuši kostīmus. Cilvēku nebija daudz, tomēr skats pavērās iespaidīgs, kad visi sastājās un sasēdās ap balto telti gluži citādi nekā viduslaiku gadatirgū, ne tuvu tik raibi un krāsaini. Savos vienkāršajos, pelēkajos kā zeme tērpos vairums no viņiem tiešām izskatījās kā reāli pārcēlušies laikā. Vienīgi Ralfs savā greznajā sjurko isti neiederējās kopainā. Viņa apaļīgā seja zem bruņu kapuces bija nosvīdusi un sarkana. Ārpus koku ēnas saule tagad svilināja bez žēlastības. Mušu spindzēšana bija kļuvusi par valdošo troksni vienmērīgo smalko sīkšanu reizēm pārtrauca zema dūkoņa, kad insektu barā iejuka kāda kamene vai vabole.

-   Dārgie draugi! Pauls bija uzrāpies uz noapaļota granīta klintsbluķa un, pacēlis rokas, lūdza apklust. Līdzās viņam stāvēja Karīna un kāda meitene ar gariem, blondiem matiem, kas Bastianam

šķita pazīstama, viņa bija tā, par kuru viduslaiku gadatirgū Pauls bija cīnījies Dieva tiesā. Pauls pagāja soli uz priekšu.

-   Esiet sveicināti mūsu šīgada vasaras larpā! Līdzās man stāv Karīna un Mona, kuras kopā ar mani te visu organizēja. Visas tās šausmas, caur kurām jums turpmākajās dienās nāksies iziet, tātad ir mūsu vaina.

Bastians pievienojās pārējo smiekliem un aplausiem. Pauls pateicoties paklanījās.

-   Jūs jau redzējāt, ka mēs esam spēlei izvēlējušies to pašu vietu, ko pagājušajā reizē. Daži no jums nebūs par to sajūsmā, bet mums tiešām bija iemesls tā rīkoties. Līdz šim mēs nekur citur neesam bijuši tik netraucēti. Vēl nekur citur daba nav bijusi tik neskarta un pirmatnīga. Mēs pamatīgi meklējām, bet neko labāku neatradām. Varbūt nākamgad izdosies.

Vairums klausītāju piekritoši pamāja. Mēs arī domājam, ka te ir super! iesaucās Kārpa.

-   Gandrīz visi no jums jau ir piedalījušies kādā Saeculum larpā, tātad jūs zināt, kā tas notiek. Bet Bastians ir jauniņais, tāpēc viņam es vēlreiz īsumā izstāstīšu svarīgāko. Un ari tiem, kuri neizlaiž nevienas lomu spēles un tāpēc mēdz sajaukt dažādu rīkotāju pieņemtos noteikumus. Viņš noklepojās. Mēs gribam pārcelties atpakaļ 14. gadsimtā. Ciktāl tas ir iespējams. Tas nozīmē, ka mēs atsakāmies no visa, kas atklāts un izgudrots vēlāk. Šis ir vienīgais noteikums, kurš jāievēro larpā, visādi citādi jūs varat patstāvīgi attīstīt spēles gaitu. Ik pa laikam jūs saņemsiet uzdevumus, par kuru izpildīšanu pienākas balva. Parasti tā paredzēta jūsu kuņģim.

Smiekli.

-   Mēs ari uz to ceram! iesaucās Šteinhens.

-   Piecas dienas no vietas jūs bez jebkāda pārtraukuma būsiet spēlē. Paša izdomātais tēls jums jāatveido tik konsekventi, cik vien iespējams. Iejūtieties tajā, attīstiet to! Tas, protams, nozīmē arī, ka jāievēro subordinācija. Tam, kurš spēlē zemnieku, jāpaklausa bruņinieka pavēlēm. Savukārt bruņinieka lomā spēlētajam jāuzņemas atbildība. Pauls pamāja ar galvu Ralfam, kuram zem bruņu kapuces

sviedri jau lija straumēm. Mums nav detalizētas instrukcijas, kas vispirms jāapgūst, lai varētu piedalīties, turpināja Pauls. Tas nozīmē, ka jums ir atļauts viss, ko spējat iztēloties. Spēle vienmēr izdodas tik labi, cik labi ir spēlētāji. Vislabāk ir, ja jūs aizmirstat, ka tā ir tikai spēle. Saeculum larpā nav arī visu to amizanto mazo žestu, tāpēc labāk aizmirstiet par tiem. Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm.

-   Dažās grupās tas ir signāls, ka šī personāža īstenībā te nemaz nav, un tas tikai ātri izskrien cauri spēles notikumiem. Pie mums tā nav. Nekādu taimauta žestu. Arī šis, Pauls aizlika sejai priekšā izplestus pirkstus, jūs nedarīs neredzamu. Ja runājam par maģiju, viņš izpildīja dažas eleganti samākslotas roku kustības, ja protat burt, dariet to. Bet neapvainojieties, ja pretinieks uz vietas nesastingst, lai gan jūs izmantojāt pret viņu citkārt nevainojami funkcionējošu akmenī pārvēršanas burvestību. Pie mums maģija pakļaujas tikai vienam likumam: vai nu tā funkcionē, vai ne. Vai piekrīti, Doro?

-   Jā, viņa nočukstēja, neizlaizdama Paulu no acīm.

-Jūs varēsiet meklēt palīdzību, ja gūsiet savainojumu, viņš tupināja. Šoreiz kopā ar mums ir gandrīz īsts ārsts. Viņš tikko manāmi paklanījās Bastiana virzienā. Taču tas nenozīmē, ka spēle tiks pārtraukta. Un neaizmirstiet, ka mēs atrodamies tālu no traumpunktiem, aptiekām un antibiotiku injekcijām. īsi sakot esiet uzmanīgi! Skatieties, kur liekat kāju, centieties nestaigāt apkārt vieni, it īpaši naktī. 14. gadsimtā kaula lūzums varēja būt nāves spriedums, un arī šeit tam noteikti būtu smagākas sekas nekā normālos apstākļos.

Ar acs kaktiņu Bastians redzēja, ka Līzbeta pasniedzas pēc sava medaljona un cieši saspiež to saujā.

-   Viens no svarīgākajiem momentiem ir apiešanās ar atklātu uguni, turpināja Pauls. Pieņemsim, ka jums ir izdevies to iegūt bez sērkociņiem. Viņš pasmaidīja, bet tūlīt atkal kļuva nopietns.

-   Uguni drīkst iekurt tikai klajumos, nekādā gadījumā to nav atļauts darīt mežā. Nekādu lāpu, nekādu degošu bultu, nekā tamlīdzīga! Uguni nedrīkst atstāt nepieskatītu, pie tās vienmēr jāpaliek vismaz diviem cilvēkiem, lai kādu virzienu ņemtu spēles gaita. Naktī

nometnes ugunskurs jāizdzēš. Sargs var iesnausties, to es esmu pieredzējis ne vienu reizi vien. Lūdzu, ievērojiet šos noteikumus, mēs negribam lieki riskēt.

Visi nopietnām sejām piekrītoši māja ar galvu.

-   Labi. Neaizmirstiet, ka mēs te atrodamies nelegāli, tāpēc jācenšas pēc iespējas mazāk piesaistīt sev uzmanību. Ja kaut kas atgadīsies, pie tā vainīgi būsim mēs.

Bastians skaļi ieelpoja. Par to visu viņš nebija aizdomājies. Viņš bija gaidījis, ka larps būs dzīvošana jocīgā telšu nometnē, kur visi staigā tērpušies viduslaiku kostīmos, un to papildinās desiņu grilēšana, zobenu vicināšana un romantiskas pastaigas ar Sandru pie sāniem. Iespējami meža ugunsgrēki un nopietni savainojumi nebija ieplānoti. Paula lūgumu Sandrai paturēt viņu acīs Bastians tagad ieraudzīja pavisam citā gaismā. Man nav ne jausmas, kas mūs sagaida. Es par to nemaz neesmu domājis. Ne visai tālredzīgi no manis laikam neiznāks labs ārsts.

Pašreiz viņš daudz labāk apzinājās draudošās briesmas. Ja kaut kas atgadīsies, palīdzību nevarēs saņemt ātri. Šādā izolācijā nelaimes gadījumi iegūst pavisam citu dimensiju.

Interesanti, vai te ir čūskas?

-   Tagad par jūsu mantām, Pauls turpināja. Viņš, Mona un Karīna nostājās rindā un ar mājieniem aicināja pie sevis pirmos spēlētājus.

-   Ko viņš grib? Bastians pavaicāja.

-   Viņš vēlreiz pārbaudīs, vai lietas, kuras tu ņemsi līdzi, atbilst spēles noteikumiem. Sandras balss skanēja distancēti. Viņa vēroja, kā Pauls izrakņā Georga linaudekla maisu, apmierināti pamāj ar galvu un pievēršas Līzbetas mantām.

Lielais raupja linaudekla maiss ar Bastiana mantību vēl bija atsliets pret mežmalā augošu koku. Viņš atraisīja mezglu un vēlreiz pārlūkoja tā saturu. Koka bļoda, dzelzs katliņš, vilnas sega, kaltēti augi, maize, kūpināts šķiņķis, dakšiņa un karote. Daži tīri krekli un bikses, ziepju gabaliņš, lina drānas lupatiņas un brūču aprūpes plāksteri, par ko visvairāk baidījās Bastians. Nazi un ūdens maisu viņš

nēsāja pie jostas un turpat tagad piesprādzēja arī zobena maksti, kurā iebāza zobenu.

Sandra pašlaik izgāja mantu kontroli pie Paula, un Bastians novietoja savu maisu Karīnas priekšā. Pirmais, ko viņa no tā izzvejoja, bija četrstūrainais ziepju gabaliņš. Viņa to apošņāja un pašūpoja galvu.

-   Ar tām viss kārtībā! steidzīgi iesaucās Bastians. Tās nav no drogu veikala, bet ir gatavotas pēc senas receptes ar olām un ārstniecības augiem. Jau senie romieši lietoja ziepes!

-   Te mums viens gudrinieks atradies, noteica Karīna un pasmīnēja. Tev taisnība. To drīkst ņemt līdzi.

Brūču aprūpes plāksteriem, kā Bastians jau bija baidījies, tā nepaveicās. Tie nonāca atpakaļ mugursomā, kur jau gaidīja mobilais telefons, pulkstenis un naudasmaks. Kā nākamā Karīnas stingrajam skatienam par upuri krita dakšiņa.

-   Tādas toreiz neizmantoja, jo trīs zarus uzskatīja par sātana darbu. Ja gribēsi kaut ko uzdurt, izmanto nazi.

Viss pārējais saņēma Karīnas piekrišanu. Viņa aizsēja maisu, nopētīja Bastianu no galvas līdz kājām un ātri, bet pamatīgi aptaustīja viņu kā lidostas drošības kontrolē. Pašās beigās viņa pastiepa abas rokas pret Bastiana seju. Viņš instinktīvi parāvās atpakaļ, nesaprazdams, ko tas nozīmē, līdz Karīna ar enerģisku kustību nocēla viņam no deguna brilles.

-   Tu taču to nedomā nopietni?

-   Diemžēl jā. 14. gadsimtā briļļu nebija. Visādā ziņā ne tādu kā šīs ar vieglmetāla ietvaru. Viņa pasvārstīja rokā Bastiana brilles.

-   Vai tev līdzi ir etvija?

-   Nē. Bastians apspieda impulsu vienkārši izraut viņai no rokām savu īpašumu. Karīna tur neko nevarēja darīt, viņš pats nebija pietiekami tālu aizdomājies. Uzlikt brilles bija pirmais, ko Bastians no rīta darīja, un pēc tam viņš tās nenoņēma līdz pat gulētiešanai. Viņš tik ļoti bija ar tām saradis, ka nemaz nebija ņēmis vērā šos apsvērumus.

Viņš vairākas reizes dziļi ieelpoja un izelpoja. Dusmoties bija bezjēdzīgi. Vai tu nevari izdarīt izņēmumu?

-   Diemžēl ne. Redzi, tas pilnībā sagrautu citu spēlētāju ilūzijas, un tad visi mūsu pūliņi izrādītos veltīgi.

Bastians palūkojās apkārt. Pasaule bija zaudējusi savas asās kontūras. Divas dioptrijas katrai acij nebija nekas liels, tomēr ar to pietika, lai vairs nebūtu saskatāma neviena seja, kas atradās tālāk par pieciem metriem.

-   Tu pie tā pieradīsi, priecīgā balsī paziņoja Karīna, ievīstīja brilles lakatiņā un noglabāja tās mugursomā pie citiem aizliegtajiem priekšmetiem.

Par laimi, Šteinhens bija tik pamanāms, ka viņu varēja atrast arī bez brillēm. Viņš apsveica Bastianu plati atplestām rokām. Tomen, mans draugs! Vai jūs esat gatavs mūsu piedzīvojumam? Es jūtos aplaimots, ka līdz ar jūsu klātbūtni mūsu rindās ir mediķis. Tagad es varēšu gulēt mierīgāk nekā jebkad agrāk.

-   Pusakls mediķis, noburkšķēja Bastians.

-Jā, es saprotu jūsu otrās acis. Alma un Mona ieķiķinājās.

-   Nekas, drīz jūs priecāsieties, ka vairs neesat spiests visos sīkumos vērot šo nožēlojamo pūli. Vai jūs vispār zināt, ka vārds “brilles” atvasināts no vidusaugšvācu “Berilie”? Tas savukārt attiecas uz “Beryll", minerālu, no kura tika izgrieztas pirmās lēcas. Šteinhens burtiski staroja.

-  Jūtos iespaidots, vēl joprojām saīdzis, norūca Bastians. Varbūt toreiz bija arī kaut kādi līdzekļi pret uzmācīgiem mušu spietiem? Viņš dusmīgi centās aizgaiņāt savas mocītājas no deguna priekšas, bet tās nelikās ne zinis par šādu vicināšanos. Acīmredzamā sajūsmā par neierastajiem, sasvīdušajiem meža viesiem bija saradušies bariem insektu, kuri ne vien spindzēja visapkārt, bet arī nepārtraukti centās nosēsties, kāds no tiem pat tieši Bastiana acī. Kā jūs no šīm bestijām tikāt vaļā pagājušogad?

Vispārēja plecu raustīšana.

-   Nekā. Tā tas nu reiz ir, mans draugs, atbildēja Šteinhens.

-   Došu jums padomu. Pierodiet pie tām! Cīņā pret mušām nav iespējams uzvarēt.

-   Uzmanību! iesaucās Pauls, kurš atkal bija nostājies uz klints.

-   Tas brīdis ir klāt. Atvadieties no 21. gadsimta! No šī mirkļa sākas

spēle. Sekojiet baltajām norādēm uz koku stumbriem! Ja neapmaldīsieties, tās jūs aizvedīs tieši uz nometni. Finišs būs tikai pēc piecām dienām ap pusdienlaiku, kad mēs atkal sastapsimies šajā vietā. Ar starojošu smaidu sejā viņš paklanījās sapulcējušos lomu spēles dalībnieku priekšā. Miers ar jums, līdzbiedri! Esiet savu uzdevumu cienīgi! Lai debesis jūs sargā, un lai visi labie spēki stāv klāt!

ur tu biji?

Iepirkties. Tu taču zini man vajadzēja

zābakus…

Tu biji pie kāda cita.

Nē, es gribēju nopirkt zābakus.

-   Nu tad parādi! Kur tie ir?

-   Es nevienus neatradu. Tie visi bija nekam nederīgi.

Neglīti vai pārāk dārgi. Rit es mēģināšu vēlreiz.

-   To tu gribētu. Vēlreiz tu neaizlaidīsies. Ej! Tur lejā!

-   Ko? Nē! Izbeidz, tu taču esi vājprātīgs.

-   Kā tu par mani izteicies?

-   Piedod, es tā nedomāju.

-   Kāp lejā un padomā par to, ko esi izdarījusi.

-   Izbeidz, lūdzu, es…

-   Turi muti! Kad apjēgsi, cik ļoti esi mani pievīlusi, varbūt es tevi palaidīšu vaļā.

zpūta viegls vējiņš, nesdams sev līdzi maigu kūdras smaržu.

Arfas somas siksna ar katru soli aizvien dziļāk iespiedās Irisas plecā, tomēr viņa izbaudīja tādu viegluma sajūtu, kādu nebija piedzīvojusi mēnešiem ilgi. Brīva. Viņa dungoja pie sevis un vēroja skrandainos zilos laukumus debesīs, kas pavērās starp koku galotnēm.

Grupa jau bija atradusi divas baltās norādes, bet nu bija pagājusi vairāk nekā pusstunda, taču nākamā nekur nebija saskatāma. Kamēr citu spēles dalībnieku sejas manāmi saīga, Irisu nenieka neinteresēja, vai viņi iet pareizajā virzienā. Viņa izbaudīja katru sekundi, kaut gan iešana uz priekšu bija nogurdinoša. Vai nu koki bija saauguši tik tuvu cits pie cita kā dzīvžogā, vai arī vajadzēja rāpties pāri klintsbluķiem un brist līdz ceļiem pa tik blīvu augu paklāju, ka nevarēja sajust zemi. Beidzot viņi pārtrauca smago kāpienu, jo Ralfs iesaucās: “Stāt!” un pacēla gaisā zobenu.

-  Apklustiet un klausieties, kas man jums sakāms! viņš iesaucās. Mēs jau esam veikuši tālu ceļu, un daudzi ir piekusuši.

Visvairāk gan tu pats, ironiski nodomāja Irisa. Ralfa tumši piesarkusī seja un izmisīgie elpas vilcieni pēc katra teikuma bija izteiksmīgāki nekā viņa runātie vārdi.

-  Kā rangā augstākam mans uzdevums ir rūpēties par jūsu labklājību un vadīt jūs. Tiem, kuri mani vēl nepazīst: mans vārds ir Alariks fon Thanings un manās dzīslās rit pirmo franku ķēniņu asinis. Esmu cīnījies neskaitāmās kaujās un uzvarējis!

Ralfs labi spēlēja savu lomu, žēl tikai, ka viņa apaļīgais ķermenis pat bruņutērpā neizskatījās kareivīgs. Tomēr Irisa pievienojās urā saucieniem. Viņa redzēja, kā paraugskolēns apjucis lūkojas apkārt un tad nedroši uzgavilē kopā ar citiem.

-   Līdz šim esam atraduši divas ceļa zīmes, turpināja Ralfs. Taču mēs pārāk lēni virzāmies uz priekšu. Tāpēc es izsūtīšu izlūkus, lai tie atrod ceļu, bet mēs pārējie gaidīsim te. Tiklīdz uzzināsim,

kurā virzienā jādodas, mēs viņiem sekosim. Viņš pavērsa rādītājpirkstu vispirms pret Georgu, tad pret Arno.

-Jūs! Atstājiet savas mantas un ejiet! Ziņojiet mums, tiklīdz būsiet atraduši ceļu!

Acīm redzami bez īpašas sajūsmas abi paklausīja pavēlei. Georgs pārmija skatienus ar Līzbetu, kura tikko manāmi pamāja ar galvu un pieskārās savam medaljonam.

Irisa uzmanīgi pieslēja pie koka arfas somu un, atviegloti nopūšoties, atslīga zemē.

Viņai līdzās, kautrīgi smaidot, apsēdās Nātans. Ellišķīgs karstums! viņš konstatēja un iesūca krietnu malku no ūdens maisa.

-   Vai arī jūs vēlaties atspirdzināties?

-   Nē, man ir pašai savs ūdens. Bet es pateicos tev… jums. Sākumā vienmēr ir šausmīgi grūti izrunāt vārdu “jūs” un tā locījumus, bet tas ir tikai dažu stundu jautājums.

Nātans draudzīgi pamāja ar galvu. Viņa personiskā tēla vārdu Irisa bija aizmirsusi. Vai nav vienalga! Viņai tagad bija slinkums apvaicāties.

-   Vai uzspēlēsiet mums kaut ko uz jūsu arfas? Lai īsinātu gaidīšanu?

Viņa palūkojās debesīs, samirkšķināja acis un papurināja galvu.

-   Varbūt vēlāk. Tagad man tas šķiet pārāk bīstami nevar zināt, ka tuvumā nav ienaidnieku.

Nātans sēdus paklanījās. Jūs esat ļoti tālredzīga, Cecīlij.

Šis puika vēl zina viņas vārdu? Viņam ir laba atmiņa, tas bija jāatzīst.

-   Kā jūs domājat, vai man vajadzētu mazliet parūpēties par Gerušu? Viņa izskatās tik pamesta.

Gerušu? Pagāja vairākas sekundes, līdz Irisa beidzot saprata. Geruša bija Līzbetas tēla vārds. Nātans acīmredzot gribēja izmantot to, ka Georgs izņēmuma kārtā reiz nav pielipis Līzbetai.

-   Kāpēc ne? Un labi pavadiet laiku.

Nātans mirkli padomāja, paraustīja plecus un piecēlās kājās.

Irisa aizvēra acis. Pabūt vienatnē nekur nebija tik patīkami kā šeit. Pa šo laiku mušas bija atstājušās no viņas, acīmredzot tāpēc, ka sasvīdušais Ralfs bija daudz izdevīgāks upuris.

Viņu iztraucēja zaru brīkšķēšana un skaļi kliedzieni. Tie skanēja satraukti, un pirmajā mirklī Irisa izbijās, ka viņi tomēr nav vieni šajā mežā, bet tad cauri biezoknim izlauzās Georgs un Arno. Kopīgiem spēkiem viņi kaut ko nesa. Meiteni. Monu! Asinīm noplūdušu.

Irisai rīkle vienā mirkli izkalta sausa. Mona droši vien bija paklupusi un ar galvu atsitusies pret akmeni. Izskatījās ļauni, un vairums klātesošo izbīlī pakāpās atpakaļ. Viszibenīgāk reaģēja Bastians. Irisai reti bija gadījies redzēt kādu tik strauji pielecam kājās.

-   Nesiet viņu uz turieni, ātri! viņš iesaucās un norādīja uz līdzenu ar zāli apaugušu laukumiņu. Vienā lēcienā viņš jau bija pie ievainotās, atrāva vaļā savu mantu maisu, izvilka no tā lina drānas lakatiņu, apslacīja to ar ūdeni no ūdens maisa un sāka uzmanīgi slaucīt asinis no meitenes sejas.

-   Slikta zīme, žēlabainā balsī ierunājās Doro. Dosimies atpakaļ! Te es sajūtu spēkus, kuri nav labvēlīgi noskaņoti pret mums.

Gluži neviļus Irisa bija piegājusi tuvāk. Ar acs kaktiņu viņa redzēja Lizbetu meitene bija sakrustojusi rokas pār krūtīm un trīcēja.

Slaukot asinis, Bastians bija nonācis līdz vietai, kas izskatījās vissliktāk. Man vajag kutaseptu*, viņš murmināja. Viņai nepieciešama rentgenizmeklēšana, acīmredzot būs arī jāšuj un… Viņš aprāvās un ar asinīs jau piemirkušo lakatiņu turpināja slaucīt šķērsām pāri brūcei, līdz Monas piere bija tīra un atklājās, ka tā ir pavisam neskarta.

Mona smaidīdama atvēra acis. Jūs mani izdziedējāt, Tomas Cīpslugriezēj, jūs esat izcils meistars.

Bastiana sejā vispirms iezīmējās dusmu iedīgļi, tad atvieglojums un visbeidzot jautrība. Sasodīts! viņš iesaucās, nespējot novaldīt smieklus. Es, idiots, ļāvu sevi iznest cauri. Kas tas ir? Mākslīgās asinis?

* Cutasept® ādas dezinfekcijas līdzeklis.

Mona neatbildēja. Viņa piecēlās kājās, nogludināja svārkus un pievērsās Ralfam. Vai jūs esat šīs grupas vadonis.

-Jā, tas esmu es.

-   Man jums ir slikta ziņa. Jūsu apmetne ir izlaupīta un nodedzināta. Tie, kuri neaizbēga, tika nogalināti. Es pati tikai ar lielām pūlēm izglābos. Mona sagrīļojās un pieturējās pie koka stumbra.

-   Es nevaru jums pateikt, kas tie bija. Vīri atnāca naktī, un viņu sejas bija aizklātas.

-   Mēs to noskaidrosim, un tad viņu pēdējā stundiņa būs situsi! draudīgā balsī iesaucās Ralfs. Vai jūs nāksiet mums līdzi?

Saki, lūdzu, “jā”, nodomāja Irisa. Tas mums aiztaupītu norāžu meklēšanu.

Tomēr Mona papurināja galvu. Man jādodas tālāk, taču es jums novēlu laimīgu ceļu. Pirms aiziešanas viņa pagriezās pret Bastianu un paspieda viņam roku. Jums es pateicos īpaši. Un parūpēšos par to, lai slava pārjums izplatītos visā zemē, Tomen Cīpslugriezēj.

-   Es… ēē… visādā ziņā paldies.

Komiski. Kad bija jāaprūpē asiņojošā brūce, Bastiana rīcība bija pārliecinoša, bet pietika tikai ar dažiem vārdiem, spēlējot savu lomu, un viņš kļuva sarkans kā vēzis, nespējot noslēpt apjukumu. Ko īsti viņš domāja par savu jauno pievārdu? Irisa gribēja viņam to pajautāt, bet tieši tobrīd Bastians sarunājās ar Sandru, kura izskatījās nervoza un dusmīga. Kaza, nodomāja Irisa.

Atpūtas pauze bija beigusies. Ralfs deva komandu doties tālāk, un Irisa, smagi nopūtusies, atkal uzcēla plecos mantu maisu un arfas somu.

-   Turieties kopā un nezaudējiet modrību! iesaucās Georgs.

-   Uzbrucēji vēl var būt tepat tuvumā!

-   Kalpam neklājas pavēlēt, dusmīgi iebilda Ralfs. Pēkšņa ideja lika gaišāk iemirdzēties viņa sejai. Bet es gan tev kaut ko pavēlēšu: dodies uz arjergardu un uzmani, lai kāds mums neseko. Es pa to laiku pieskatīšu tavu pavadoni.

Irisa pie sevis nosmīnēja. Vispirms Nātans, tagad Ralfs nabaga Līzbeta. Šķita, ka Georgam Ralfa nolūki nepatika, jo viņš vēl vilcinājās.

Kā labam spēlētājam viņam vajadzēja piekrist, lai nesabojātu ilūziju, bet nevarēja neredzēt, cik ļoti Georgam nepatīk pildīt šo pavēli. Viņš negribīgi paklanījās un devās uz gājiena beigām.

-   Reizēm es tiešām nesaprotu, kā visi zina, ka Līzbeta šeit ir vienīgā meitene, kurai nepieciešams aizstāvis, Irisa izdzirdēja Sandru sakām savam paraugskolēnam. Viņa ir mana draudzene, tu to zini, bet tas pastāvīgais teātris, ko visi viņas priekšā spēlē, vienkārši tracina.

Kamēr viņi pārvarēja nākamo kāpumu, Irisa pārdomāja, kā pati justos šādā situācijā, un nonāca pie secinājuma, ka nevēlētos ne tik daudz uzmanības, ne aizstāvi. Noteikti ne tādu kā Ralfs. Un vēl mazāk kādu citu, bet par to viņa tagad negribēja domāt.

-   Tu pat iedomāties nespēj, cik šausmīgi Līzbetai ir apnicis, ka visi uz viņu blenž un uzbāžas ar tukšu muldēšanu, turpināja Sandra.

Irisa nolēma, ka ir pienācis laiks viņu sodīt par šiem ārpusspēles iestarpinājumiem. Viņa pielika soli un izlīdzinājās ar Sandru.

-   Atvainojiet, Doradeja, bet par ko jūs runājat? Kas ir šī brīnišķīgā Līzbeta? Jūsu stāstījums man atsauca atmiņā manu veco tanti Ģertrūdi, kurai arī visi blenž nopakaļ tā furunkuļa dēļ, kas izaudzis viņai uz sejas tik liels kā zirgābols.

-   Nemaisieties citu darīšanās, nošņāca Sandra. Bastians uzmeta viņai īsu skatienu un tad pievērsās Irisai.

-   Atvainojiet par manas draudzenes slikto omu, viņa pirms brīža šausmīgi sabijās. Sakiet man, mīļā Cecīlij, kādā krāsā ir tas jūsu tantes furunkuls? Vai sarkans kā jāņogu ķīselis? Vai arī drīzāk zilgans?

-   Es teiktu, ka tas ir zaļš, varbūt pelējuma dēļ, kas sāk pārņemt tanti Ģertrūdi. Bet neuztraucieties atšķirībā no šīs Līzbetas mana tante ļoti priecājas par interesi, kāda viņai tiek izrādīta, un pat apsver iespēju dot savam furunkulam vārdu un iekļaut to testamentā.

Viņi iesmējās.

-   Galvenais, ka jūs labi saprotaties, nošņāca Sandra, pielika soli un atrāvās no viņiem, bet jau pēc īsa brīža spēji apstājās. Mūsu cienījamam vadonim vajadzētu mazāk domāt par savas pavadones

uzmanīšanu un piegriezt lielāku vērību ceļam un mums uzdoto uzdevumu pildīšanai. Jūs esat paskrējuši garām norādēm, kuras mēs meklējam. Viņa norādīja uz koka stumbru kādu gabalu pa kreisi no ceļa, uz kura mizas nepārprotami bija saskatāma balta uzlīme.

Apzinoties savu vainu, Ralfs teciņiem skrēja atpakaļ. Es jums pateicos. Viņš augstprātīgi nozīmēja Sandru izlūka lomā, un kopš tā brīža viņiem sāka veikties krietni labāk. Desmit minūšu laikā tika atrasta nākamā norāde un drīz pēc tam vēl viena.

-   Ei, skatieties! Kas tas ir? Sandra norādīja uz augšu.

Ar bārkstainu ādas auklu tur kaut kas bija piesiets pie koka stumbra.

-   Vai kāds var tur uzrāpties? Larss? Vai Bastians?

Beigu beigās tas bija Nātans, kurš uzrāpās kokā un nogādāja lejā šo priekšmetu.

Visi viņu ielenca. Tas, ko Nātans turēja rokās, bija stingrs, gandrīz plakans koka mizas gabals, uz kura gaišās iekšpuses bija kaut kas uzrakstīts. Uzraksts šķita sens, jo burti bija tā izdzisuši, ka tos gandrīz nebija iespējams atpazīt. Virs uzraksta bija attēls, kas atgādināja zīmogu iesarkans putns ar izplestiem spārniem.

-   Vai tu vari to izburtot?

-   Nē, ja jūs man aizsedzat gaismu.

-   Labi, labi.

-   Dod to man! Ralfs nokomandēja tik pavēlošā tonī, ka Nātana seja saviebās aizvainotā grimasē.

-   Tūlīt, kungs. Taču man šķiet, ka esmu atminējis šo mīklu. Viņš noklepojās.

-Jūs esat pie mērķa, bet uzmanieties.

Jo gudrie saka: lāsts ir pamodies.

-Lāsts cik satraucoši, nočukstēja Alma. Arno, kā parasti, neteica neko, tikai piekrītoši pamāja ar galvu.

Tikai Doro acīmredzami bija cits viedoklis. Viņa izrāva vēstījumu Nātanam no rokām. Tas ir sens, viņa murmināja. Un aiz tā

slēpjas ļauns nolūks. Šķita, ka viņa tūlīt izplūdis asarās. Griezīsimies atpakaļ, ja? Ir taču skaidrs, par kādu lāstu ir runa, vai ne? Viņa pārlaida lūdzošu skatienu apkārtējiem. Ja tas mūs skars, neviens nevarēs mums palīdzēt, bet tagad varbūt vēl nav par vēlu.

Ja viņa spēlēja, tā bija īsta meistarklase, bet Irisai uzmācās sajūta, ka Doro to domāja nopietni.

-   Es jūs aizsargāšu pret visām briesmām! Kārpa iesaucās un izvilka no maksts zobenu. Nebaidieties, uzticieties man!

Doro dusmīgi papurināja galvu un turpināja grozīt rokās mizas gabalu. Šis vēstījums ir zīme. Brīdinājums nepiesardzīgiem ceļotājiem. Vai redzat šo piekūnu? Vai tas jums neatgādina nolādētā firsta dzimtas vārdu?

Tie, kuri bija liecinieki Doro sarīkotajai scēnai stacijā, nopūtās un sasprindzināja atmiņu.

-   Falkenšteini? Falkenbergi? manāmi nervozējot, centās atcerēties Ralfs. Kuru gan tas interesē? Nāciet, mums jādodas tālāk!

Doro satvēra viņu aiz sjurko. Nē, jūs taču zināt par šo lāstu, jūs zināt, kas mūs sagaida. Mūsu kauli tiks salauzti un āda atdalīta no miesas, zeme mūs apris, un mirušie celsies augšā no saviem kapiem. Dodiet pavēli griezties atpakaļ! Nekavējoties! Mūsu pašu glābiņam.

-   Viņa runā muļķības, Irisai aiz muguras kāds noteica. Mums nevajadzēja ņemt viņu līdzi.

-   Tas tiešām ir smieklīgi. Ralfs atbrīvojās no Doro tvēriena un vienkārši devās tālāk.

Cits pēc cita visi gāja viņai garām, kamēr Doro ar izplestām rokām izmisīgi centās viņus apturēt. Kaut ari Doro bija neglābjama savādniece, Irisai bija viņas žēl.

-   Nāc! viņa aicināja maigā balsī. Varu derēt, ka tas viss ir spēles sastāvdaļa. Atceries, pēdējoreiz tu arī redzēji ļaunu zīmi, bet nekas nenotika. Un, lai tu nomierinātos, mēs pajautāsim par šī vēstījuma nozīmi organizatoriem, tiklīdz kādu no viņiem sastapsim, labi?

Doro klusēdama papurināja galvu, tomēr izkustējās no vietas un smagiem soļiem devās nopakaļ pārējiem. Es gribētu, lai tev izrādītos taisnība. Es ļoti ceru uz to.

oro ir totāli sagājusi sviestā.

-    Viņa man reiz izzīlēja no rokas, lai es piesargoties no sievietēm ar krāsotiem matiem kas tad vairs paliek pāri? Smiekli. Sarunas par Doro tika risinātas čukstus, bet vairums no tām sasniedza Bastiana ausis. Droši vien arī Doro to visu dzird, viņš nodomāja ar vieglu nožēlu sirdī.

-   Pagājušogad viņa man izlika rūnas un paredzēja smagu nelaimi. Nekas nenotika.

-   Viņai vienkārši patīk sēt ap sevi bailes un šausmas.

-   Jā. Viņa ir dīvaina.

Bastians neviļus pagriezās un ieraudzīja Doro kopā ar Irisu soļojam kādu gabalu aiz viņa. Irisa bija iesaistījusi meiteni sarunā, un šķita, ka viņai pat ir izdevies savu ceļabiedri nedaudz uzmundrināt. Ļoti labi. Bastians nedaudz pielika soli un panāca Sandru.

-   Ei! Kāpēc tu skaties tik drūmi?

-   Vai es tā daru?

Citādi es diez vai būtu tā jautājis. Bastians norija šo piezīmi.

Sandra nepagodināja viņu ar skatienu, meitene neatrāva acis no zemes, lai gan apkārtne šeit bija līdzena.

-   Vai tu uz mani dusmojies?

-   Nē. Viņa saknieba lūpas.

Nu labi, ja tev prāts nenesas uz runāšanu, es neuzbāzīšos. Tāpat es šobrīd nevēlos neko vairāk kā vien beidzot nomest no pleciem šo drausmīgi smago linaudekla maisu. Priekšā koki, šķiet, vairs nebija saauguši tik blīvi, varēja redzēt arī zāli, tur vajadzēja būt meža klajumam.

-   Mēs esam klāt! Georgs iesaucās un ar rokas mājieniem aicināja atpalikušos pie sevis.

Bastians iznāca no meža. Viņi nebija kļūdījušies, par to nebija šaubu. Cits pēc cita arī pārējie dalībnieki sasniedza meža klajumu, apstājās un lūkojās uz to, kas atbilstoši spēles scenārijam reiz bijis viņu ciems. Neviens nebilda ne vārda.

Viņu priekšā, priežu un dižskābaržu ieskauta, skatienam pavērās saules pielieta pļava. Tās vidū virs augstās zāles kā vaļu muguras pacēlās trīs lieli, apaļi akmeņi. Klintsbluķi atradās ari mežmalā, viens no tiem, tik augsts kā māja, ar asu, slīpu virsotni slējās virs meža klajuma tā, it kā akmens, ziņkārības dzīts, būtu noliecies uz priekšu.

Tik vērīgi, cik bez brillēm bija iespējams, Bastians palūkojās apkārt, un pirmo reizi kopš ieiešanas mežā viņu savā varā pārņēma spēles ilūzija.

Pļavā atstātās pēdas liecināja par it kā te notikušu nežēlīgu cīņu. Daudzās vietās nomīdītajā zālē krustu šķērsu gulēja melnas, pārogļojušās koka sijas, kurām acīmredzot vajadzēja attēlot to, kas palicis pāri no bijušajām mājām un būdām. Starp tām bija izkaisīti dažādi sīkumi māla lauskas un saplēsti apģērbi, bet pa vidu ari kāds cirvis, daži neskarti podi, maisi ar nenosakāmu saturu un liels, melns katls.

Bet visiespaidīgākās bija četras garas un šauras zemes kaudzes, kuras kāds bija uzbēris mežmalā. Katras kaudzes galā bija iesprausts no kopā sasietiem zariem izveidots krusts. Kapi.

Lai gan Bastians zināja, ka tie ir izveidoti tikai šausmu atmosfēras radīšanai un neviens mirušais šajā zemē nav aprakts, viņam tomēr šermuļi sāka skriet pār kauliem. Vismaz tik ilgi, līdz pļavā, bruņukreklam šķindot, smagiem soļiem ienāca Ralfs un pārlaida skatienu apkārtnei.

-   Slepkavnieciskie salašņas! viņš norūca un pagriezās pret pārējiem. Viņa apaļīgā seja drebēja. Es zvēru pie sava vārda labās slavas un pie sava tēva ģerboņa, ka negūšu mieru, līdz vainīgie nebūs atrasti un sodīti. Viņš sparīgi izrāva zobenu, kas satraucoši iešķindējās ar metālisku skaņu. Mirušie es jūs atriebšu!

Bastians tikai ar pūlēm apspieda smaidu. Ralfa improvizētais atriebības zvērests nesaudzīgi iznīcināja scenārija radīto efektu. Bet varbūt Bastianam tā šķita tikai tāpēc, ka viņš bija iesācējs lomu spēlēs. Jo visi citi tāpat kā iepriekš izskatījās aizkustināti.

-   Viņi tiks pakārti! Ralfa balss tagad bija sasniegusi meitenīgi augstus toņus. Tie šūposies pie šo koku zariem, līdz viņu sejas kļūs tikpat melnas kā viņu dvēseles! Manāmi satriekts, viņš pārvilka ar roku pār nosvīdušo pieri. Un tagad nāciet, labie ļaudis! Savāksim to, ko mēs vēl varam izmantot. Pēc tam apbruņosimies, lai būtu gatavi atvairīt jaunu uzbrukumu mēs nevaram justies droši, kamēr slepkavas vēl ir dzīvi.

Labie ļaudis darīja to, uz ko viņi bija aicināti, ieskaitot pat Doro, kas ar zaru rokā devās uz kapiem, lai ievilktu mīkstajā zemē zīmes, un Bastianu, kurš nezināja, kā varētu būt noderīgs. Viņš redzēja, kā Irisa atvēra vienu no maisiem, pagrāba pilnu sauju labības graudu un pabāza tos Kārpām zem deguna. Tas pamāja ar galvu un aiznesa maisu pie lielākā no trim apaļajiem akmeņiem. Larss un Georgs krāva kaudzē visu, kas bija izkaisīts starp koka sijām, kāds cits bija atradis zālē virvi.

Kopīgā darbošanās šķita aizraujoša. Bastians nolika zemē mantu maisu un pievienojās Sandrai šoreiz tā viņam atkal uzsmaidīja. Tomēr. Viņa bija atradusi nelielu kastīti ar rupjgraudu sāli un tagad to pasniedza Bastianam.

-Jūsu asais skatiens ir ievērības cienīgs, viņš teica, tikko manāmi paklanoties. Vai varu jums kaut kā palīdzēt? Jūs zināt, ka redze man nav izcila, tomēr es centīšos, cik spēšu.

-   Ļoti labi. Es ceru, ka laupītāji nav sasituši visas kannas, citādi nebūs, ar ko atnest ūdeni. Iesim pameklēt!

Nevienu kannu viņi neatrada, toties jau pēc dažiem soļiem Bastians paklupa pār koka kārti, kas izrādījās lāpstas kāts. Viņš lepni aiznesa savu atradumu uz savākšanas vietu pie lielā akmens.

-   Ļoti labi, Tomen, vērtīgs darbarīks, Ralfs viņu paslavēja un ar mājienu paaicināja šurp Georgu. Jūs abi kopā varētu izrakt atejas bedri. Ne pārāk tuvu kapiem, mēs negribam traucēt mieru mirušajiem.

Atejas bedri. Izrakt. Bastians dzirdēja sevi nopūšamies.

-          Viņš ar to brīnišķīgi tiks galā, viņa vietā atbildēja Sandra.

-   Tomens ir stiprāks nekā izskatās un nebīstas no smaga darba. Vai ne?

Bastians mēmi pamāja ar galvu un klusībā nosprieda, ka Sandras balsī nav ne miņas no ļauna prieka.

Georgs piekrita, ne aci nepamirkšķinot. Mums jāatrod piemērota vieta. Viņš sāka lūkoties apkārt, taču tad mitējās un uzsita Bastianam uz pleca. Izvēlieties jūs šo vietu, Tomen! Jūs teicāt, ka jums esot zināma pieredze saskarē ar dabu, tad nu parādiet man, kur jūs nākamajās dienās vēlētos kārtot dabiskās darīšanas.

Arī tas vēl. Lai gan tas nemaz nevarētu būt tik grūti. Viņam tikai jāsameklē vieta, kas neatrodas pārāk tālu un tajā pašā laikā ir diezgan labi paslēpta skatienam.

Georga pavadībā viņš aizgāja līdz mežmalai un beidzot atrada to, ko meklēja. Tikai dažus soļus no pļavas koku ēnā bija kāda vieta, ko no vienas puses aizsedza klintsbluķis, bet no otras krūmi. Ja tur kāds notuptos, neviens viņu neredzētu.

-   Mums jārok te, paziņoja Bastians.

-   Vai esat par to pārliecināts?

-   Kāpēc gan ne?

-   Vai jūtat vēju no kurienes tas pūš? No rietumiem. Šajā apkārtnē tas ir valdošais vēja virziens. Citādi izsakoties, tas pūš no šejienes uz mūsu nometni, un tas nozīmē, ka mēs visi varēsim izbaudīt neaprakstāmu smaržas piedzīvojumu.

Bastians neņēma vērā Georga sarkasmu. Labi. Tādā gadījumā dosimies uz pļavas otru malu un raksim tur.

Georgs nedomāja tik viegli piekāpties. Vai jūs vēl neesat pamanijis, kas runā pretī šādai izvēlei?

-   Kas gan vēl?

-   Vai jūs neko nedzirdat?

Pie velna, ko gan? Koku šalkoņu? Grupas biedru balsis? Sasodītās mušas? Nē, sakaitināts atcirta Bastians. Es neko nedzirdu, lai kas tas arī būtu.

Līdzjūtīgi smaidīdams, Georgs paņēma viņu pie rokas un ieveda dažus soļus mežā. Tagad Bastians saprata, uz ko attiecas šī mīklainā norāde. Guldzēšana un čalošana. Strauts.

-   Ieteicams nekakāt tur, no kurienes jādzer, paskaidroja Georgs un sāka atbrīvot strauta gultni no zaru saišķa, tādējādi ūdens sāka plūst ievērojami ātrāk.

Arī Bastians pietupās un palīdzēja viņam, nepalaižot garām iespēju aplieties ar ūdeni, padzerties un piepildīt ūdens maisu.

Ūdens bija svaigs un garšoja lieliski. Labā oma uzreiz atgriezās. Kad viņš bija pēdējoreiz tā dzēris? Uz visām četrām un ar galvu burbuļojošā strautā? Vai viņš jebkad savā dzīvē vispār bija tā darījis? Bastians skaļi iesmējās un sapurināja matus tā, ka ūdens lāses šķīda uz visām pusēm. Georgs viņu domīgi vēroja.

-   Sakiet, Tomen, kādas slimības jūs vislabāk pārzināt? Cik nopietnas un plašas ir jūsu zināšanas?

Lai gan jautājums attiecās uz viņa viduslaiku identitāti, Bastians aiz tā sajuta īstu interesi. Tomēr viņš nezināja, ko atbildēt. Ēē… esmu apguvis dažādas iemaņas. Bet es vēl neesmu ārsts.

-   Saprotu. Georgs novērsās.

Viņi šķērsoja pļavu, kur pa šo laiku bija izveidota ugunskura vieta. Dažas meitenes bija sanesušas sausu malku, citas savākušas un izvietojušas aplī dūres lieluma akmeņus. Vai kāds bija blēdījies un paņēmis līdzi sērkociņus?

Nometnes pavēja pusē sākumā arī neatradās atejas bedrei piemērota vieta, jo tur sākās nogāze, kas stāvi veda lejup. Pa šo krauju mēs ar plikām pakaļām cits pēc cita noriposim lejā, nopūtās Georgs.

Beigu beigās viņi tomēr atrada lēzenu vietu līdzās kādai klintij, ko daļēji aizsedza dziļi lejup nokarājušies priežu zari. Netālu pacēlās milzīgs skudru pūznis.

-   Neko labāku mēs uz ātru roku neatradīsim. Tā. Aptuveni metrs reiz metrs, un ne dziļāk par pusotru, citādi izraksimies līdz gruntsūdenim un inficēsim to.

Tas nebija nekas nepaveicams. Bastians iedūra lāpstu zemē un sāka rakt. Sākumā darbs veicās raiti, bet zem mīkstās zemes virskārtas atklājās akmeņaina grunts. Klinšu atlūzas maizes kukuļa lielumā vispirms bija jāatrok un tad jāizceļ no bedres.

Bastians sāka aizelsties. Viņš jau bija novilcis kreklu tas bija apbrīnojami netīrs, ņemot vērā, ka vēl nebija valkāts pat četras stundas, un juta, kā pār muguru un krūtīm lejup līst sviedri. Viņš jau ilgojās pēc dušas, kas nebūs pieejama vēl vismaz piecas dienas, turklāt tagad vēl atgriezās arī odi. Nevis pa vienam, bet lielos baros. Bastians centās tos nosist, taču veltīgi. īsā laikā sviedri ieplūda viņam arī acīs un nežēlīgi dedzināja.

-   Viss, pauze. Nekas nelīdz, tev… jums nāksies mani nomainīt.

Viņš izrāpās no bedres un pāri pļavai aizskrēja līdz strautam,

kur ar saujām lēja sev virsū ledusauksto ūdeni, iegremdēja tajā līdz pašam dibenam galvu un dzēra, dzēra, dzēra.

Kad viņš atkal pacēla acis, kaut kas bija mainījies. Omulīgā rosība nometnē bija beigusies, tagad tur valdīja satraukums. Daži žestikulēja, norādot kapu virzienā, citi izvilka ieročus.

Bastians vēl pēdējo reizi apšļakstījās ar ūdeni un devās meklēt Sandru. Viņa kopā ar Līzbetu un Doro stāvēja pie topošās ugunskura vietas.

-   Mēs kādu redzējām, man šķiet, ienaidnieku! viņa jau pa gabalu uzsauca Bastianam. Viņas seja dega satraukumā.

-   Vai kādu no tiem, kuri bija uzbrukuši mūsu ciemam?

-   Iespējams. Tas virs stāvēja tur augšā uz tās slīpi nošķeltās klints, vai redzi? Viņš smējās un vicināja karogu ar vilka galvu, bet pēc tam pazuda. Sandra uzmeta Bastianam sazvērniecisku skat lenu. Beidzot iet vaļā. Mums jādzenas viņam pakaļ.

Ralfs aizvien vēl ar krāšņo bruņucepuri galvā, tikai vēl sarkanākiem vaigiem ar mājienu deva zīmi. Vajāšanu uzsāks tikai tie, kuri jau ir tikuši galā ar saviem uzdevumiem. Vai atejas bedre ir izrakta?

Ej taču un paskaties, nodomāja Bastians un mēmi papurināja galvu.

-   Labi, tādā gadījumā jūs paliksiet te. Visi pārējie sadalieties! Viena grupa pārmeklēs klintis, kur tika redzēts ienaidnieks. Otra izvērsīsies ķēdē un izķemmēs tuvējo mežu. Neaizejiet pārāk t alu, apkārtne te ir viltīga, viegli var apmaldīties. Pēc tam Ralfs alias Alariks fon Thanings, lepni izriezis krūtis, iegāja improvizētā

nožogojumā, pie kura izveides vēl joprojām strādāja vairāki cilvēki, un apsēdās ēnā.

-   Slinkais cūka, nomurmināja Šteinhens. Viņš līdzjūtīgi uzlūkoja Bastianu. Varbūt es varētu jums palīdzēt atejas bedres rakšanā? Man droši vien vajadzētu tikai nokrist zemē, lai izveidotos pamatīgs caurums.

-   Pateicos jums, cēlais Kuno, Bastians teica, atkal vilkdams pāri galvai savu netīro kreklu. Neapgrūtiniet sevi, mēs tūlīt jau būsim tikuši galā.

-   Es jums palīdzēšu, piedāvājās Kārpa. Tas man sagādās prieku. Tiešām. Viņš vienkārši piebiedrojās Bastianam, apsēdās uz manāmi apmēros augošās bedres malas un gaidīja.

Kārpa izskatījās vislabāk maskētais no visiem spēles dalībniekiem. Viņa kostīms bija meža krāsās zaļā, brūnā un rūsas sarkanā. Tas gandrīz pilnībā saplūda ar apkārtni. Vienīgais, kas krita acīs, bija metāla riņķis ap viņa kaklu.

-   Kas tas ir? jautāja Bastians.

Kārpas pirksti gluži kā paši no sevis pieskārās savādajai rotaslietai. Es esmu malumednieks. Viņš pamirkšķināja Bastianam. Tā viņu laikam dēvēja šajā spēlē. Jā, un reiz viņi mani pieķēra un iekala dzelžos. Par sodu viņi gribēja man nogriezt labās rokas īkšķi. Es izbēgu, bet kakla riņķis palika.

Ar katru minūti karstums kļuva nospiedošāks. Viņi kādu brīdi snauduļoja, gaidot, kad Georgs piekusīs un nodos lāpstu viņiem.

Bastians nedaudz pacēla uz augšu zemu nokārušos egles zaru. Tādējādi no šejienes pavērās labs skats uz nometni. Samiedzis acis, Bastians vēroja, kā sarkanbrūnais plankums, kam, pēc viņa domām, vajadzēja būt Sandrai, kopā ar kādu zaļi melnu plankumu Līzbeta? pārvietojas slīpi nošķeltās klints virzienā.

Aiz viņiem, karstumā mugurai kūpot, no pusgatavās atejas bedres izrāpās Georgs un ar apakšdelmu noslaucīja seju, atstājot uz tās sarkanbrūnas zemes pēdas. Vai ir kaut kas jauns? Viņš pacēla egles zaru vēl augstāk, lai varētu palūkoties pār Bastiana plecu, un sastinga. Uz kurieni dodas Līzbeta?

Bastians iesāņus uzlūkoja Georgu, tomēr neizlaboja viņa teikto. Tā bija pirmā reize, kad kāds Saeculum spēlētājs bija pārkāpis noteikumus un izmantojis cita spēles dalībnieka īsto vārdu.

-   Viņa kopā ar Doradeju dodas uz apvidu pie lielās klints, lai meklētu it kā tur redzētā ienaidnieka pēdas.

-   Ak tā. Tas bija viss, ko pateica Georgs, pirms viņš pa galvu pa kaklu metās pakaļ abām meitenēm.

-Tam nu gan nav visi mājās, pusbalsī konstatēja Bastians.

Kārpa, kurš tobrīd kāpa bedrē, lai turpinātu Georga darbu, piekrītoši nosprauslojās. Te nu man tev jāpiekrīt. Agrāk viņš bija gluži citāds, bet, kopš šie ir pāris, kopā ar Georgu vairs neko nevar uzsākt. Stenēdams viņš izcēla vēl vienu akmeni no atejas bedres.

Šis viņu nelaiž ne soli prom no sevis.

-   Vai viņa ar to samierinās?

-   Es vēl ne reizi neesmu dzirdējis, ka viņa par to būtu kādam sūdzējusies. No bedres izlidoja vēl trīs lāpstas zemes.

-   Cik ilgi viņi jau ir kopā?

-   Kādu gadu, man šķiet. Visiem par brīnumu, Geruša pirms tam vienmēr bija bijusi… ēē… brīva es gluži negribēju teikt, bet nekas labāks man nenāk prātā.

-   Geruša?

-Jā, ak tā Geruša un Gosvins ir Līzbeta un Georgs. Es arī ilgi nespēju iemācīties visus šos vārdus. Kārpa noslaucīja sviedrus no pieres. Visādā ziņā viņa neuzklausīja nevienu no vesela leģiona savu apbrīnotāju, lai gan starp tiem bija daudz izskatīgāki eksemplāri nekā Georgs… Gosvins, es gribēju teikt. Viņš paraustīja plecus. Mīlestība ir mistērija brīnumaina un neizprotama. Kā jūs domājat, vai šī atejas bedre jau ir pietiekami dziļa?

Bastians nogūlās pie bedres malas un aplūkoja veikumu.

Domāju, ka jā.

-   Ar šo vienu mēs vienalga neiztiksim. Bet sākumam būs labi. Karpa izrāpās no bedres un noslaucīja rokas gar biksēm.

Izrakto zemi viņi sameta vienā kaudzē ar to vēlāk katrs atejas bedres lietotājs varēs apbērt to, ko tur aiz sevis atstās.

-   Ko jūs teiktu, ja tagad mēs beidzot pievienotos pārējiem un dotos meklēt mūsu ciemu izpostījušo noziedznieku pēdas? Nedaudz piedzīvojumu, Tomen? Galu galā tāpēc jau mēs te esam.

Principā Bastianam pret to nekas nebija iebilstams, taču no izsalkuma viņam jau sāka reibt galva. Man vispirms kaut kas jāapēd. Jūs varat mierīgi doties uz priekšu, lai panāktu pārējos, es vēlāk pievienošos.

-   Sarunāts.

Viņi soļoja pāri pļavai, kurā vairs nebija tikpat kā neviena cilvēka, taču daudzi spēlētāji jau bija tur izvietojuši savas mantas un ierīkojuši guļvietas. Bastians ar šausmām konstatēja, ka vairs nezina, kur ir atstājis savu maisu. Pēc vairāku minūšu ilgiem kopīgiem meklējumiem Kārpa atrada Bastiana mantas netālu no kapiem.

-   Šis maiss tev jāiztukšo un pēc tam jāpieber pilns ar sausām lapām. Uz tāda ir gluži patīkami gulēt.

Tad viņš pievērsās nedaudzajiem nometnē palikušajiem. Sakiet man: uz kuru pusi aizgāja meklētāji? viņš uzsauca.

-   Uz turieni, atsaucās sievietes balss. Irisa. Viņa sēdēja pļavā, uzlikusi uz ceļiem arfu, un ar roku norādīja uz lielo klinti ar slīpi nošķelto smaili. Daži kādu gabalu tālāk nogriezās pa kreisi mežā.

-   Sirsnīgi pateicos. Tādā gadījumā es dodos pa labi, pavēstīja Kārpa, aizsteidzās kapu virzienā un, līksmi pamājis ar roku, pazuda starp kokiem.

Bastiana rokas smeldza visā garumā no pleciem līdz pat pirkstu galiem. Par muskuļu sāpēm, kas bija gaidāmas rit, viņš negribēja pat domāt.

Viņš palūkojās apkārt. Kuru vietu labāk izvēlēties gulēšanai? Kur savu guļvietu bija iekārtojusi Sandra? Šī doma viņu nospieda kā akmens uz sirds. Bastians nesaprata, ko ir nogrēkojies, bet kaut kas bija nogājis greizi. Kāpēc gan meitene pēkšņi bija kļuvusi tik noraidoša pret viņu? Viņš to nesaprata.

Iegrimis domās, Bastians nosita uz delnas uzlaidušos odu. Viņš ir bijis pilnīgs idiots. Viņi viens otru vēl nepazina tik labi, lai dotos kopīgās piedzīvojumu brīvdienās. Mjā. Šī atziņa nāca nedaudz par

vēlu. Bet nu vairs neko nevarēja mainīt, tāpēc Bastians izlika zemē savas mantas tur, kur stāvēja. Pēc tam, atcerējies Kārpas padomu, viņš sabāza linaudekla maisā vairākus klēpjus čaukstošo, birzīgo pērno lapu. Starp tām nenovēršami nonāca arī zināms daudzums priežu skuju, bet, viņaprāt, tam nebija lielas nozīmes.

-Jūs traucējat mieru mirušajiem, Tomen.

Bastians pagriezās. Aiz muguras sakrustotām rokām stāvēja Doro un drūmi viņu uzlūkoja.

-   Kā, lūdzu?

-  Ja gulēsiet tik tuvu mirušajiem, viņi jums izvilks dzīvību no kauliem. Vai to jūs gribat?

Tagad Doro izskatījās mierīgāka nekā iepriekš, taču vēl joprojām saspringta. Ar drudžainu kustību viņa norādīja uz četriem zemes uzkalniņiem tikai dažu soļu attālumā.

Pēc smagā darba Bastianam nebija nekādas vēlēšanās iesaistīties viņas trako fantāziju apspriešanā. Tie nav īsti kapi, viņš strupi attrauca. Nekādu mirušo. Vai skaidrs?

Doro biezās, melnās uzacis nelaimi vēstoši pacēlās. Es tikai gribēju jūs aizsargāt, viņa paskaidroja. Kaut arī jūs mani uzskatāt par jukušu. Bet es spēju sajust nemiera pilnās būtnes ap mums. Nekaitiniet tās!

-   Es nemaz negrasos to darīt.

Doro nopētīja Bastianu ar ciešu skatienu un nostājās līdzās viņam. Dodiet man savu roku!

-   Nē, paldies.

-Jūs baidāties, vai ne?

-Jūs kļūdāties. Es esmu izsalcis, atbilstoši patiesībai teica Bastians. Vai ēšana kapu tuvumā arī nes nelaimi?

-   Es izvairītos no visa, kas mirušajos var atmodināt skaudību.

Bastians centās saskatīt Doro sejas izteiksmē ironijas atblāzmu,

bet tas viņam neizdevās. Viņš stenēdams savāca kopā savas mantas un pārnesa tās tālāk pļavas vidū. Šajā vietā auga āboliņš un daži dadži. Bastians tos izrāva un ērti iekārtojās ar visiem saviem krājumiem. Pirmo reizi šajā larpā viņš jutās savā īstajā vietā. Tā vajadzēja

būt jau agrāk. Nekā lieka. Tikai es, vējš koku lapotnē, zeme zem manis. Maizes rika, gabals kūpinātas gaļas.

Un liega melodija, kas iejaucās visuresošo mušu spindzoņā. Bastians pagriezās tā bija Irisa, kas sēdēja uz viena no trim vaļu kupriem līdzīgajiem laukakmeņiem un spēlēja arfu. Viņas acis bija aizvērtas un seja mierīga kaķene bija ievilkusi nadziņus. Bastiana pirmais impulss bija ar visu maizi un speķi rokās nosēsties viņai līdzās, lai labāk varētu dzirdēt melodiju, taču viņš tomēr nolēma to nedarīt. Viņa izskatījās pilnā mērā apmierināta, būdama vienatnē ar mūziku. Izplūkāts elfs uz savas klints.

Melodijas senlaicīgais skanējums padarīja ilūziju perfektu, tā pamodināja dzīvei Tomenu Bastiana iekšienē. Tomenu, kas nevēlas neko vairāk kā vien sēdēt te un ēst. Varbūt vēl nelielu ēnu un dažus draugus, ar kuriem pie vakara ugunskura apmainīties ar stāstiem un kopīgi piedalīties nometnes dzīvē. Tomenu, kam netrūka laika. Ķelne vienā mirklī atradās vairs ne vien simtiem kilometru, bet arī simtiem gadu attālumā.

Spontāni smiekli izlauzās viņam no rīkles, saduroties tur ar maizes kumosu un izraisot klepu. Arfas skanējums aprāvās.

-   Vai viss kārtībā?

Bastians pamāja Irisai, viņš māja un smējās, līdz acīs sariesās asaras. Vairāk nekā kārtībā, viņš noelsa. Turpiniet spēlēt, lūdzu! Jūs un jūsu mūzika neesat no šīs pasaules, vai jūs to zināt? Tā bija muļķīga piezīme, un viņš gaidīja, ka Irisa savilks izsmejošu grimasi, taču viņa tikai pasmaidīja. Pirmo reizi no sirds uzsmaidīja viņam.

-   Es ļoti vēlos, lai jums būtu taisnība.

ajūta, ka nekas nav jānokārto un nav nekādu pienākumu, bija tik brīnišķīga, ka Bastians atsacījās no domas pievienoties pārējiem spēles uzdevuma pildīšanā. Viņš jau arī bija gandrīz aizmirsis, ko tie meklē. Kaut kādu ienaidnieku.

Gan jau atradis arī bez viņa palīdzības. Paēdis un laimīgs Bastians palika guļam zālē, pārmaiņus vērojot muzicējošo Irisu un melnā lērpušos Doro, kas apstaigāja nometnes perimetru, murminot buramos vārdus. Lai taču tā dara. Te bija brīvība. Rīt viņš arī piedalīsies kada spēles uzdevuma risināšanā vai meklēšanā, ja vien to vēlēsies. J.i ne, vienkārši paliks tepat, gulēs un blenzis debesis, līdz acis sāks asarot. Vai arī izraks vēl vienu atejas bedri kāda tur atšķirība, viņam nebija vajadzīgi nekādi plāni. Viss, ko viņam vajadzēja, bija sie koki, zaros sēdošo putnu kliedzieni un vējš, kas izdzenāja odus.

Jau drīz no meža atgriezās pirmais no viņa kompanjoniem. Šteinliens pilnā rīklē pavēstīja, ka sev par negodu neesot atradis nevienu no ļaunprātīgajiem dedzinātājiem, tāpēc tagad sekošot savam krodzinieka aicinājumam un pagatavošot kaut ko ēdamu. Viņš sakrāva žagarus iekārtotajā ugunskura vietā un izvilka no savas jostas somas akmeni, nelielu auduma skrandu un izliektu dzelzs gabalu. Tad viņš savīstīja audumu, novietoja to netālu no akmens un uzsita pa to ar dzelzs gabalu. Tā kā Bastianam nebija briļļu, sīkāk viņš neko nespēja saskatīt, taču jau pēc īsa brīža Šteinhens uzpūta liesmas no kvēlojošajiem žagariem, piemeta ugunskuram lielākus koka gabalus, paņēma katliņu un devās uz strautu pēc ūdens.

Kamēr Bastians vēl domāja, vai palīdzēt Šteinhenam ēdiena gatavošanā, nometnes mieru iztraucēja klaigas un lūstošu zaru l roksnis. Ralfa spiedzīgā balss gandrīz aizrāvās.

Kur ir ārsts? Mums ir ievainotais!

Šoreiz Bastians cēlās kājās lēni, iekšēji sagatavojies mākslīgu .īsiņu plūdiem.

Georgs, Larss un Ralfs pienesa viņam klāt Nātanu, kurš, liekot lietā visas savas aktiera dotības, centās saviebt sāpīgu grimasi.

-   Viņš noķēra vienu no tiem neliešiem, uz kuru sirdsapziņas ir mūsu ciems, pavēstīja Ralfs. Viņš to pieveica, bet tika ievainots rokā. Zobena cirtiens līdz pat kaulam.

-   O jā! apstiprināja Bastians, inspicējot pilnīgi neskarto Nātana roku. Es iztīrīšu brūci un uzlikšu apsēju. Drīz viņš atkal atgūs spēkus.

Bastians ar ūdeni nomazgāja augšdelmu un pārsēja to ar vienu no līdzpaņemtajām linaudekla strēmelēm, par to Nātans viņam pateicās un aizvilkās pie ugunskura, kur zālē jau bija atlaidušās Sandra un Līzbeta. Par godu Nātana uzvarai organizatori bija dāvājuši grupai nelielu muciņu alus, ap kuru neviltotā priekā tagad darbojās Šteinhens.

Bastians piekāra atpakaļ pie jostas ūdens maisu un apmierināts pie sevis dungoja. Dzīve varēja būt tik vienkārša.

Katlā jau vārījās konsistences ziņā kaut kur pa vidu starp zupu un biezputru ierindojama masa, kad atgriezās otra piedzīvojumu meklētāju grupa, ko veidoja Alma, Arno un Roderiks, kurš taisnā ceļā metās pie Šteinhena katla, netālu no tā nobremzēja un ošņādamies pastiepa gaisā degunu.

Viņi netika sastapuši mežā nevienu svešinieku, kā pavēstīja Alma, bet bija uzgājuši to, ko tagad reizē lepni un apjukuši prezentēja pārējiem: vēl vienu aprakstītu koka mizas gabalu, lidzīgu tam, ko viņi bija atraduši ceļā uz nometnes vietu. Piekūns te bija labāk saskatāms, tas bija sabozis savas sarkanīgās spalvas. Zem tā atradās četras rindas senlaicīgā rakstā, izbalējušas un grūti salasāmas:

Ne ārējās čaulas mirdzums, bet saturs ir no svara.

Tu to sargā, tomēr tas kļūst mans, tiklīdz nakts pienāk tumša un gara.

Mizas gabals, murmināšanas pavadīts, gāja no rokas rokā.

-   Ak tad saturs ir no svara? Larss pavīpsnāja, bet Šteinhens pamāja ar galvu. Jā, ja runa ir par alus mucu.

-   Bet nē, ja tā ir par cūkēdienu jūsu katlā, Kuno, riebumā noskurinājies, norūca Ralfs. Smird, it kā tas reiz jau būtu apēsts.

-   Man nākas konstatēt, ar aizvainojuma izteiksmi sejā atteica Šteinhens, ka viņa augsti godātā labdzimtība Alariks fon Thanings ir uzskatījis par labāku noniecināt manis gatavoto maltīti. To jums vēl nāksies nožēlot!

Vispārējā kņadā viņi gandrīz nepamanīja, ka ir ieradies negaidīts viesis. Mona, gaišmatainā meitene no organizatoriem, pārģērbusies par vienkāršu zemnieci.

-   Mans vārds ir Hanna, viņa pavēstīja. Es dzīvoju tepat tuvumā un gribu jūs brīdināt. Viņa sakārtoja svārkus un paošņāja Šteinhena katla saturu. Jūs laikam esat slavenais Kuno vom Fass, vai tiesa?

Šteinhens paklanījās. Tā tas ir, mana dārgā. Vai drīkstu jūs ielūgt uz mūsu mielastu?

Mona tik steidzīgi papurināja galvu, ka visi atkal izplūda smieklos.

-   Ļoti laipni no jūsu puses, bet es to nevaru pieņemt jūsu krājumi droši vien ir stipri ierobežoti. Taču paklausieties, ko jums teikšu. Viņa pieklusināja balsi. Nelieši, kuri nolīdzināja līdz ar zemi jūsu ciemu, ir noslēguši savienību ar pašu nelabo. Viņa palūkojās apkārt ar bailēs ieplestām acīm. Mēs noklausījāmies, par ko divi no viņiem sarunājās. Viņi apgalvoja, ka esot paslēpuši šajā mežā četrus velnakmeņus, pa vienam katrā debespusē no jūsu ciema, ļums tie jāatrod, vai arī vairs nevarēsiet būt droši par savu dzīvību. Meklējiet sarkanus akmeņus, caurspīdīgus kā stikls. Ja atradīsiet, iemetiet tos ezerā! Tur tie nevienam nevarēs kaitēt.

Tālumā atskanēja klusa ducināšana, it kā ļaunajiem spēkiem nepatiktu Monas brīdinājums. Patiesībā tur laikam tuvojās negaiss, kas, pēc Bastiana domām, nebija daudz labāk.

Doro, kura līdz šim mežmalā bija sēdējusi ēnā zem koka, piecēlās kājās un pavērsa seju pret debesīm. Tagad sāksies, viņa klusi sacīja.

-… lietus, Šteinhens pabeidza viņas teikto. Par to nebūtu jābrīnās.

Ar acs kaktiņu Bastians pamanīja, ka Irisa ir savākusi savas mantas un nes tās meža virzienā.

-   Tātad mums jāmeklē velnakmeņi vai tie būtu ārējā čaula? jautāja Alma.

Monas sejā iezīmējās apmulsums. Kas tā par ārējo čaulu?

-   Tā, kas minēta izteicienā. “Ne ārējās čaulas mirdzums, bet saturs ir no svara.”

Alma pasniedza Monai koka mizas gabalu. Viņa to aplūkoja no visām pusēm. Es neko nesaprotu.

-   Vai tas nozīmē, ka šis vēstījums nenāk no jums?

Mona enerģiski papurināja galvu. Nē. “Tu to sargā… tomēr tas kļūst mans.” Uh! Skan kā mīkla, bet… es to nekad neesmu redzējusi.

Satraukta murmināšana.

-   Kā neesat redzējusi?

-   Mēs domājām, ka tas nāk no jums…

-Ja tie nebijāt jūs, kurš tad šīs lietiņas paslēpis?

Balsu jūklī ielauzās ducināšana, šoreiz tuvāka.

-   Vai ari es drīkstu uzmest aci? Līzbeta pastiepa roku un paņēma mizas gabalu. Izlasījusi viņa klusējot to pasniedza tālāk Georgam. Vai kāds no jums ir sapratis, ko tas varētu nozīmēt? viņa jautāja.

Visi noliedzoši papurināja galvu.

-   Es gribētu zināt, kas tā par zīmi. Šis sarkanais putns, prātoja Nātans.

-   Piekūns. Doro balss saplūda ar nākamajiem pērkona grāvieniem. Skaņa bija zema un draudīga kā saniknota plēsoņas rūkšana.

Mona palūkojās debesīs, piecēlās kājās un uz skausta savija mezglā gaišās matu šķipsnas. Man tagad jādodas projām. Par šo mīklu es vēlāk padomāšu un apspriedīšos ar saviem biedriem. Lai jums veicas!

Viņa devās atejas bedres virzienā, un tas lika Bastianam aizdomāties, vai pa šo laiku to jau ir sākuši izmantot. Visādā ziņā viņš

personiski negrasījās to darīt, un bija grūti iedomāties, ka šī attieksme varētu mainīties. Pie izdevības vajadzētu beidzot padomāt par tualetes papīra aizvietošanas iespējām.

-   Mums jāpasteidzas ar maltīti. Šteinhens bažīgi pavērās debesīs, un nebija nekādu šaubu, ko viņš ar to domāja. Baltie gubu mākoņi, kuri vēl pirms īsa brīža lēni savilkās virs meža, bija pārvērtušies melnā frontē, kas biedējošā ātrumā tuvojās nometnei.

-   Ko mēs tagad iesāksim? Bastians ar savu jautājumu nevērsās pie kāda konkrēti visticamāk, tas bija adresēts Sandrai, lai gan meitene jau vairākas stundas nebija ar viņu pārmijusi ne vārda.

-   Pagaidīsim, vai negaiss tiešām uznāks. Varbūt tas paies garām. Ralfs nedroši uzlūkoja te vienu, te otru. Bija redzams, ka viņš labprāt gribētu uz laiku atkāpties no savām aunu bara vadoņa pozīcijām.

-Jums jānoņem bruņucepure, mierīgā balsī teica Šteinhens.

Citādi jūs mums esat kā zibensnovedējs.

Ralfs izbrīnā iepleta acis, sāka drudžaini taustīties gar savas bruņucepures zoda siksnu, bet nespēja to atsprādzēt un dusmīgi uzbrēca klātesošajiem: Palīdziet taču man, jūs, slīmesti! Arī noņemt bruņas. Ātrāk!

Vienīgi Alma uzreiz paklausīja viņa rīkojumam. Lai gan Ralfs raustījās un spārdījās kā krastā izmesta zivs un nepārtraukti raidīja baiļpilnus skatienus melnajās debesis, viņa zibenīgi atsprādzēja visas sprādzes un atraisīja mezglus. Visi, kuriem bija klāt metāla priekšmeti, tos nolika. Bastians nosprieda, ka nazis pie viņa jostas nerada nekādas briesmas, un sāka apsvērt, cik bīstams varētu būt Kārpas kakla riņķis… Jā, bet kur ir palicis Kārpa? Bastians palūkojās visapkārt. Viņš nebija atgriezies reizē ar Sandru un Līzbetu. Kopā ar Almu un Arno ari ne.

-   Vai kāds no jums ir redzējis Kārpu? Bastians iesaucās pret vēju, kas aizvien pieņēmās spēkā. Nekādas atbildes, tikai nākamais pērkona grāviens, tuvs un draudīgs. Viņš izspraucās līdz Ralfam, kurš tobrīd centās izlobīties no savām bruņām.

-   Mēs neesam pilnā sastāvā. Trūkst Kārpas!

Sāka krist pirmās lietus lāses. Tās bija smagas un plīkšķēja, atsitoties pret viņu galvām, apbruņojumu, mantām un pārtikas krājumiem.

-   Nogādājiet to visu drošībā! iesaucās Ralfs un skrēja glābt savu personisko mantību. Mežā mēs tik ļoti neizmirksim.

Daži metās pildīt uzdevumu, taču grupā bija labi manāma šaubīšanās par tā pareizību.

Zibens uzplaiksnīja šķērsām pāri debesīm, un tad arī grāviens nebija ilgi jāgaida. Cilvēku pļavā kļuva aizvien mazāk.

-   Pietupieties un turiet kājas cieši kopā! Georgs nosauca pakaļ projām skrienošajiem. Nestāviet zem augstiem kokiem, nepalieciet mežmalā! Meklējiet alas un ieplakas, kur patverties!

Bastians skrēja aiz Sandras, kas bija uzņēmusi virzienu uz kādu robu blīvajā egļu sienā; tālāk sākās stāvs kāpums kalnup. Spožs zibens uzliesmojums uz dažām sekundēm pielēja apkārtni ar baltu gaismu. Pērkona grāviens sekoja nekavējoties. Šķīliens, apdullinošs blīkšķis.

Bastians ar pūlēm apspieda iekšēju impulsu ieskriet dziļi mežā un mesties guļus zemē tas būtu nepareizi, nepareizi… Tikai saglabāt mieru! Notupties, ar rokām aptvert apakšstilbus. Turēt kājas cieši kopā, kā bija ieteicis Georgs. Viņš bija ne vairāk kā desmit metru attālumā no mežmalas; vai tas varēja būt pietiekami? Tālāk sākās biezoknis, tam Bastians nespēja un negribēja lauzties cauri. Cik augsta bija egle viņam līdzās? Viņš uz īsu brīdi saspieda kopā acu plakstiņus. Tikai saglabāt mieru! Negaiss virzīsies tālāk. Kaut kas tāds nevelkas ilgāk par piecām minūtēm, drīz pērkona grāvieni kļūs klusāki un debesis gaišākas. To var pārciest, noteikti.

Netālu no viņa līdzīgā pozā tupēja Sandra. Meitene smagi elpoja, un Bastians varēja sajust viņas bailes, it kā tās būtu viņa paša. Lietus vairs nelija atsevišķām lāsēm, tas gāzās pār zemi kā no milzīga trauka. Pat varenais mežs vairs nespēja sniegt patvērumu; ūdens izspraucās cauri zariem un tecēja lejā, plūda pa stumbriem un veidoja urdziņas tumšajā zemē.

Bet te tomēr bija labāk nekā klajumā. Vismaz viņi visi bija maksimāli iespējamā drošībā… tomēr nē. Ne visi.

Nākamais zibens iespēra kaut kur pavisam tuvu ar tādu blīkšķi, it kā pasaule būtu sašķīdusi gabalos. Pļava iemirdzējās žilbinošā gaismā, un tur uz visaugstākās no trim kuprainajām klintīm, izpletusi rokas un atmetusi atpakaļ galvu, stāvēja Doro. Meitenes garie, slapjie mati lipa pie tikpat izmirkušās kleitas, bet šķita, ka viņa to visu nemaz nejūt. Viņa lēnām un svinīgi griezās riņķī, it kā tā būtu daļa no kādas ceremonijas.

-  Jūs esat atnākuši pie mums, jūs, dabas, ūdens, uguns un gaisa spēki! viņa sauca. Viņas balss sajaucās ar lietus sprēgājošo čaloņu, pārspējot to. Ņemiet mūs savās rokās! Dodiet man daļu no sava spēka! Aizsargājiet no lāsta, kas mums uzlikts!

Atkal žilbinoši spilgts zibens uzliesmojums, kam uzreiz sekoja spalgs, ilgi nerimstošs pērkona grāviens. Doro bija palikusi neskarta šoreiz.

-   Doro! iesaucās Bastians. Viņš pat neaptvēra, ka ir pielēcis kājās un pametis meža piedāvāto patvērumu. Kāp lejā! Vai tu esi jukusi?

Kāds viņu satvēra no aizmugures, tā bija Sandra. Paliec te! Tu taču visā nopietnībā negrasies riskēt ar savu galvu viena traka skuķa dēļ. Lūdzu!

-   Bet… tas ir vājprāts. Mums viņai jāpalīdz. Bastians palūkojās apkārt, ar acīm meklēdams Georgu vai Ralfu, vai Šteinhenu kādam bija jāiejaucas! Viņš nevienu neredzēja, tikai dzirdēja neskaidrus brīdinājuma saucienus skanam no meža, taču, lai kas arī bija saucēji, Doro nevienu no tiem neņēma vērā.

-Uguns! Ūdens! Zeme! Gaiss! viņa skandēja no savas klints augstumiem.

Ja viņu ķers zibens, es tūlīt steigšos palīgā. Pārbaudīšu viņas pulsu. Reanimēšu, ja būs nepieciešams. Man būs jārīkojas ātri, jo izdzīvošanas iespējas šādos gadījumos ir piecdesmit procenti. Bet man nav nekā, ar ko sterili pārsiet apdegumus.

Bastians atkal notupās un, atsaucot atmiņā zibens spēriena raksturīgās sekas, juta, ka viņu pārņem izmisums: sirds ritma traucējumi, smadzeņu tūska, nieru mazspēja, vesela palete smagu

bojājumu. Līdz tam viņš vēl nebija profesionāli izaudzis, un tuvākā slimnīca bija tik nesasniedzamā attālumā, ka tikpat labi varētu atrasties arī uz Mēness.

Doro tagad dejoja uz klints, augsti pacēlusi gaisā rokas. Vēl viens zibens spēriens, vēl viens pērkona grāviens, taču viņa pat nesatrūkās.

Kad laika intervāls starp zibeni un pērkona grāvienu beidzot sāka palielināties un spēcīgais lietus pierima, Bastians gandrīz vairs nejuta kājas. Tikai ar lielām pūlēm piecēlies, viņš kliboja uz klajumu, kur Doro tagad visā garumā uz muguras gulēja uz klints, it kā gaidītu, ka tiks upurēta.

-   Vai tu esi galīga muļķe? viņš uzkliedza jau no vairāku soļu attāluma. Vai tev nav visi mājās? Vai vari apjēgt, cik maz trūka, lai tu tagad būtu beigta un pagalam?

Doro pat nepakustējās, taču, pienācis tuvāk, Bastians ieraudzīja, ka viņa smaida. Tas viņu beidzot saniknoja līdz baltkvēlei. Kas tev īsti kaiš? viņš kliedza. Vai tu gribi sevi nogalināt?

Vēl joprojām smaidīdama, Doro pieslējās sēdus. Ļaunie spēki var mani ievainot, bet daba to nedarītu, viņa teica. Vai tu redzēji, kā es ar to dejoju?

-   O jā! To es redzēju un nekad neaizmirsīšu. Vai tev patīk spēlēties ar savu dzīvību?

Doro uzlika plaukstu uz Bastiana rokas, uzlūkoja viņu un ieskatījās dziļi acīs. Meitenes skatiens izstaroja patiesu siltumu.

-          Es tikai centos mūs visus aizsargāt, viņa beidzot ierunājās.

-   Tieši jūs, Tomen. Jūsu plaukstas līnijās es redzēju, ka jums draud briesmas. Jums vajadzētu būt man pateicīgam.

Labi, viņa tiešām ir jukusi klasiski klīniskā izpratnē. Delūzija vai kaut kas tamlīdzīgs; par psihiatriju Bastianam pagaidām vēl bija tikai vispārīgs priekšstats. Viņš nokratīja Doro roku un, neteicis ne vārda, devās projām.

Cits pēc cita klajumā atgriezās grupas dalībnieki. Ralfs izskatījās izmocīts un pārguris, tāpēc klātesošo skaitīšanu kopīgiem spēkiem pārņēma Georgs un Arno. Visi bija uz vietas, sveiki un veseli. Izņemot Kārpu, kurš vēl joprojām nebija parādījies.

-   Mums jādodas viņu meklēt, teica Bastians. Var taču būt, ka viņš ir pakritis un nespēj pakustēties vai tamlīdzīgi. Ja tā, mēs nedrīkstam viņu atstāt tur guļam. Viņš centās nedomāt par to, ko negaisa laikā būtu nācies pārdzīvot vienatnē pamestam ievainotam un nevarīgam cilvēkam, izmisīgi cenšoties kaut kur aizrāpot.

-Jā, mēs viņu meklēsim.

-   Cerams, viņam nekas slikts nav atgadījies.

-   Es arī iešu līdzi.

Visi runāja cits caur citu, līdz Georgs viņus pārtrauca.

-   Pēc pusstundas būs tumšs, viņš iebilda. Un, ja es saku tumšs, tas nozīmē tumšs. Tagad nav īstais brīdis doties projām. Mēs viņu tik un tā neatradīsim, vienīgi paši lauzīsim kaklu.

-   Tā diemžēl ir taisnība, apstiprināja Irisa. Šobrīd tas nemaz nav mūsu spēkos. Sasodīts! Taču es ceru, ka viņš vienkārši bija pārāk tālu aizklīdis, lai pagūtu atgriezties pirms negaisa, un ir sameklējis sev kādu patvērumu. To pateikusi, meitene pagriezās un iegāja mežā.

Vai Bastianam tikai tā šķita, vai arī viņa patiešām vienīgā bija palikusi sausa? Kā Irisai tas bija izdevies?

-   Bet kādam taču noteikti ir kabatas lukturītis, viņš mēģināja vēlreiz, pārkāpjot spēles noteikumus. Organizatoriem. Vienalga kam!

-   Mēs nezinām, kur viņi ir iekārtojuši savu nometni. Tikpat labi mēs varam doties meklēt arī Kārpu, paskaidroja Georgs. Mums diemžēl jānogaida līdz rītam. Arī man ir grūti ar to samierināties.

Viņi lēnām izklīda. Katrs devās meklēt sev guļvietu, vienīgi Bastians vēl joprojām stāvēja turpat un stīvu skatienu vērās nu jau pavisam drūmajā mežā. Kādā brīdī Sandra paņēma viņu pie rokas.

-   Kārpa tiks galā, viņa teica. Izņēmuma kārtā Irisai ir taisnība. Viņš noteikti ir atradis patvērumu. Viņa runāja cukursaldā tonī, noglāstīja Bastiana matus un uzlika galvu uz viņa pleca.

Paskat! Pēkšņi atkal tik piekļāvīga? Bastians gribēja no viņas atrauties, taču savaldījās. Sandras nepārtrauktās garastāvokļa maiņas pamazām sāka viņu kaitināt.

-   Mums ari vajadzētu sameklēt sev vietu, un pēc iespējas ātrāk, viņa turpināja. Kas zina, vai šonakt mēs nepiedzīvosim vēl vienu negaisu.

Jo sliktāk. It īpaši Kārpām. Laipni, bet noteikti Bastians atraisījās no Sandras apskāviena, lai ķertos pie tā, ko viņam jau sen vajadzēja izdarīt pārbaudīt, cik lielu postu lietus nodarījis viņa mantām.

Inventāra un pārtikas krājumu pārbaude neaizņēma daudz laika un beidzās neiepriecinoši: viss bija izmircis. Visi apģērba gabali, segas, ar sausajām lapām pildītais maiss, kura saturu negaiss bija pārvērtis brūnā ķēpā. Viņa pārtikas krājumi arī peldēja lietusūdenī, un no tā visvairāk bija cietis maizes klaips.

Vislabprātāk Bastians būtu visus šos krāmus izsviedis atejas bedrē. Neko no tā visa šodien tāpat nevarēs izžāvēt. Kā gan to izdarīt? Ugunskuru, uz kura Šteinhens pirms negaisa bija gatavojis maltīti, lietus bija izdzēsis, un saule pašlaik jau rietēja. Tās pēdējos dziestošos starus ik pa brīdim aizsedza ātri skrienošas sapluinītu mākoņu skrandas.

Bastians izklāja zemē lielo vilnas segu un salika uz tās visu savu mantību. Segas stūrus viņš sasēja tā, ka izveidojās kaut kas kulei līdzīgs, un tad devās uz mežu.

Sandra steidzās viņam nopakaļ. Pagaidi mani! Divatā mums visādā ziņā būs siltāk. Viņa pieāķējās Bastianam pie elkoņa, taču šoreiz viņš atkratījās no meitenes pieskāriena.

-   Kas ir ar tevi? Tagad viņas balsī bija saklausāms aizvainojums arī tas vēl!

Bastians neatbildēja, bet pielika soli, cik to atļāva nelīdzenais reljefs. Ja viņš vismaz pats zinātu, no kurienes pēkšņi bija radušās šīs dusmas. Viņš bija izmircis, jā. Varbūt arī izsalcis, bet tam visam pāri klājās pilnīgas bezpalīdzības izjūta. Viņš bija spiests noskatīties, kā izmirkst mantas un kā kāds padara sevi par mērķi nāvējošam negaisam. Nebija pat kabatas lukturīša, lai varētu iet meklēt pazudušu draugu.

Bastians nepamanīja kādu sakni, paklupa un nolamājās. Sandra pasniedza viņam roku, lai palīdzētu piecelties, bet viņš izlikās, ka

nav to pamanījis. Kādu daļu savu dusmu viņš vērsa pret Sandru, jo tieši viņas dēļ bija nonācis šajā draņķīgajā situācijā. Viņš dziļi nopūtās. Tas bija negodīgi. Viņš bija divdesmit gadus vecs, tātad pieaudzis. Viņš pats pieņēma lēmumus.

-          Piedod, Bastians ierunājās, cenšoties, lai tas skanētu laipni.

-   Es esmu noguris, un šī te padarīšana ir grūtāka, nekā biju domājis.

Dziestošajā vakara gaismā bija grūti redzēt, kur var droši spert soli. Zemsedze bija tik bieza, ka nevarēja saskatīt, kas atrodas zem augiem un kam uzmīs kāja. Akmenim? Dubļiem? Čūskai?

Ne vairāk kā piecpadsmit minūtes līdz pilnīgai tumsai. Pēc tam vienkārši būs jāpaliek tur, kur viņi tajā brīdī atradīsies. Bastians apstājās un centās noorientēties. Kādu gabalu tālāk starp koku stumbriem iezīmējās kaut kas gaišs. Liela klints, nē, vairākas klintis cita virs citas. To aizvēja pusē viņiem palaimējās atrast sausu zemes pleķīti.

Šī klinšu formācija bija laimīga sagadīšanās. Divi milzīgi akmeņi veidoja nelielu alu, kurā bija sakrājušās skujas un lapas sausas. Taču kāds bija izrādījies ātrāks. No alas iekšienes pabāzās Irisas galva. Ieraudzījusi, kas ir atnācēji, viņa saviebās.

-   Sasodīts! nomurmināja Sandra. Griežamies riņķī!

-   Nekādā gadījumā. Bastians zināmā mērā pat priecājās, ka te sastapis Irisu. Te taču atradīsies vieta vēl diviem?

Nebildusi ne vārda, Irisa parāvās malā.

-   Paldies, no sirds pateicās Bastians. Kas attiecas uz mani, līdz rītausmai es no šejienes nesperšu ne soli. Sandra, tu nāksi?

Viņa stāvēja uznākošajā tumsā, sakrampējusi rokas ap savu mantu maisu. Es labāk pameklēšu kādu citu vietu.

-   Nerunā niekus! Bastians juta dusmas atkal uzbangojam sevī.

Kur tu atradīsi kaut ko labāku par šo alu? Neklīrējies, lūdzu!

Sandra vilcinādamās paspēra soli tuvāk. Vai tad tu negribēji pabūt ar mani divatā? viņa jautāja.

Es gribu apžūt, paēst un atsprindzināties. Jā. Protams. Bet pašlaik tas nav iespējams.

Dažus mirkļus šķita, ka Sandra cīnās ar sevi, tad viņa tomēr iespraucās alā.

-   Lieliska izvēle, nomurmināja Irisa.

Viņi vēroja, kā tumsa lien caur mežu un izdzēš visu, līdz palika vairs tikai melnums. Bastians sēdēja pie klints sienas, kas dūra viņam mugurā savus nelīdzenumus, un stingu skatienu vērās nekurienē.

-   Vai tu vari aizvākt no šejienes šo mantiņu? viņš dzirdēja Sandras īgno balsi un pēc mirkļa Irisas atbildi: Aizmirsti par to! Tā izskatās labāk par tevi, skan labāk un daudz sliktāk panes slapjumu. Uzmini, kurai būs jāaiziet, ja mēs sāksim konfliktēt.

Bastianam bija nepieciešamas vairākas sekundes, lai saprastu, ka Irisa runā par savu arfu. Viņš pasmīnēja un jau nākamajā mirklī nokaunējās par to.

Kādu laiku alā valdīja miers, tikai vējš šalca kokos, kuru satumstošās aprises iezīmējās ieejas priekšā. Līdz nakts tās pavisam izdzēsa.

Bastians mēģināja iekārtoties ērtā sēdus pozīcijā. Tas izteiciens uz mizas gabala, viņš ierunājās. Vai kāds to saprata? “Ne ārējās čaulas mirdzums, bet saturs ir no svara.”

-   Moralizējoša tukšvārdība, apgalvoja Irisa. No sērijas: svarīgas ir tikai iekšējās vērtības.

-   Bet tādā gadījumā tas neatbilst otrajai daļai, kur teikts: “Tu to sargā, tomēr tas kļūst mans, tiklīdz nakts pienāk tumša un gara.” Es nezinu, kā to saprast.

-          Un tev tas nemaz nav jāsaprot. Sandras balss skanēja pikti.

-   Mona taču teica, ka šo vēstījumu nav atstājuši organizatori, lātad tas nav domāts mums. Aizmirsti par to.

Alas pretējā pusē Irisa sakustējās, atskanēja čaukstoņa.

-   Man te ir divas sausas segas, viņa sacīja. Vienu no tām jūs varat dabūt. Bet būtu labāk, ja jūs tajā neietītos ar visiem saviem slapjajiem kankariem, citādi tāpat nosalsiet.

-   Nē, paldies. Sandras balss atkal skanēja nelaipni, un viņa šķita sanervozējusies. Viņa visu laiku nemierīgi dīdījās kā sagūstīts zvērs.

-   Man gan noderēs sega, teica Bastians. Pat ļoti, paldies! Kā tev izdevās saglabāt sausas savas mantas?

Viņš dzirdēja, kā Irisa izpūta gaisu caur degunu. Ir noderīgi pa reizei uzmest skatienu debesīm. Tad var laikus pamanīt negaisa tuvošanos. Atkal kaut kas iečaukstējās. Šo alu es atceros vēl no pagājušās reizes, un, kad kļuva skaidrs, kas mums tuvojas, es tūlīt pārnesu visas mantas uz šejieni.

-   Cik laipni no tavas puses, ka mūs savlaicīgi brīdināji, nošņāca Sandra.

-Jūs bijāt tik šausmīgi aizņemti. Un vispār es nezināju, ka man šeit vienīgajai ir acis pierē.

Bastians sajuta vēl kādu kustību sev līdzās, tai sekoja apspiests sāpju kliedziens. Sandra laikam bija kaut kam uzgrūdusies.

Vairākas minūtes neviens nebilda ne vārda. Bastians vērās naktī, kas melna vērās viņam pretī. Slapjais krekls un bikses vēl joprojām lipa pie miesas, bet tur neko nevarēja mainīt. Viņš nodrebinājās. Tagad vienkārši vajadzētu novilkt slapjās drēbes. Šajā šaurībā iegūt pietiekamu kustību brīvību, lai novilktu kreklu un bikses, bija grūtāk, nekā varēja iedomāties. Kad beidzot Bastians bija pārvilcis kreklu pār galvu, tumsā viņam piespiedās kaut kas raupjš, bet sauss Irisas sega.

-   Paldies! Sandra, tev tiešām arī vajadzētu…

-   Es taču teicu: nē!

Bastians pēkšņi sajuta viņas svaru uz sava ķermeņa Sandra pārvēlās viņam pāri, lai nokļūtu pie alas izejas. Man te ir par šauru, es pameklēšu sev guļvietu ārā.

-   Ko? Ir tik tumšs, ka vai acī durams, tu nevarēsi neko atrast. Tu tikai apmaldīsies un kaut kur iegāzīsies.

-   Muļķības! Es tikšu galā. Kā nekā ari es te jau esmu bijusi un zinu, uz kuru pusi jāiet.

-   Tas ir neprāts! Bastians izmisīgi grābstījās nekurienē, tomēr sataustīja Sandras roku un satvēra to. Tu lauzīsi sev kaklu.

Viņa iesmējās. Ļoti optimistiski! Laid vaļā, man nekas nenotiks.

Viņa izrāva roku no Bastiana tvēriena, viņš dzirdēja solus, kurus Sandra citu pēc cita lēnām un taustīdamās spēra tumšajā mežā. Tie saplūda ar vienmēr un visur esošajiem nakts trokšņiem lapu

čaboņu, zaru brikšķēšanu vējā. Pēc dažām minūtēm Sandras soļi vairs nebija dzirdami.

-   Es viņu nesaprotu. Bastians to teica drīzāk pats sev, nevis Irisai. Viņu mocīja sirdsapziņas pārmetumi Sandrai nedrīkstēja ļaut aiziet. Negaisa laikā viņš bija izrādījies pārāk gļēvs, lai novilktu Doro no klints, pēc tam viņš bija paklausījis citus, nevis devies meklēt Kārpu, un tagad tagad būtu vajadzējis tikai rīkoties noteiktāk un nelaist vaļā Sandru, mēģināt meiteni pārliecināt, cik bīstams ir viņas nodoms. Ja nu viņa iet bojā? Ja nokrīt no kādas nogāzes? Viņš nekad nespētu to sev piedot.

-Ak, es idiots! Idiots kvadrātā. Viņš atsitās ar pakausi pret klints sienu, un tas izrādījās sāpīgāk, nekā varēja sagaidīt.

Nākamreiz viņš rīkosies citādi. Nepieļaus, ka visu laiku kāds pakļauj sevi briesmām. Savlaicīgi iejauksies. Ja vien vēl būs tāda iespēja.

rpusē vējš atkal pieņēmās spēkā. Irisa dzirdēja, ka paraugskolēns nemierīgi dīdās. Viņa izmirkušajā bagāžā laikam atradās vilnas izstrādājumi, jo tā smirdēja pēc aitas. Tālumā klusi ducināja pērkons. Ak nē, tas taču nebūs vēl viens negaiss! novaidējās Bastians.

Diemžēl tas ir pat ļoti iespējams. Šajā nostūri sasto\ pas vairākas atmosfēras frontes. Es brīnīšos, ja nakts laikā vēlreiz neies kārtīgi vaļā.

-   Es nedrīkstēju ļaut viņai aiziet, viņš nomurmināja jau vismaz piekto reizi. Viņš bija īsts skauts, šis Bastians, kurš gribēja būt bruņinieks. Cēls, izpalīdzīgs un labs. Perfekti iederējās Saeculum pseidoviduslaikos.

Lai nebūtu visu nakti jābojā sev nervi, klausoties viņa pašpārmetumos, vajadzēja šī puiša domas novirzīt citā virzienā. Esi izsalcis? Es teikšu uzreiz: ja tu par katru cenu gribi būt stulbs un pieklājīgs, tā ir tava darīšana. Man te ir sabriedusi maizīte, trekna desa un trīs cieti novārītas olas. Vai tu kaut ko vēlies? Jā vai nē?

Irisa manīja Bastiana pārsteigumu, acīmredzot tikai tagad atceroties par sava kuņģa eksistenci.

-   Labprāt, viņš atbildēja pēc nelielas pauzes. Paldies! Tu man visu laiku palīdzi, es ceru, ka drīz varēšu revanšēties, bet visi mani krājumi ir izmirkuši…

Ak manu dieniņ! Revanšēties! Četrzvaigžņu restorānā ar tētuka kredītkarti, visticamāk. Ir jau labi, tas nav nepieciešams. Tu piedalies pirmo reizi, un, ņemot to vērā, var teikt, ka turies neslikti. Lai gan tikai neapvainojies, ja? man šķiet, ka tu te neiederies.

-   Kāpēc ne?

Irisa nedaudz apdomājās. Spriežot pēc visa, ko esmu dzirdējusi, tu stāvi dzīvē ar abām kājām uz zemes. Tu labi zini, ko gribi, un tev ir mērķis, uz kuru esi totāli koncentrējies. Viņa sataustīja savā maisā maizīti un olu. Abi šie produkti bija vienādi cieti. Cerams, ka viņam ir labi zobi.

-   Tāds laikietilpīgs vaļasprieks kā brīvdabas lomu spēles, tavuprāt, ir tikai nevajadzīga novirzīšanās no svarīgām lietām dzīvē. Tomēr tu atrodies te, visticamāk, tāpēc, ka esi līdz ausīm ieķēries Sandrā. Irisa tumsā sniedza viņam pretim olu un maizīti. Viņas roka pieskārās Bastiana rokai, tad noslīdēja zemāk un atrada viņa pirkstus.

-   Paldies!

-   Ņem par labu. Irisa sataustīja desu. Dažas šķēlītes viņa bija nogriezusi jau dienā, trīs no tām viņa pastiepa pretim Bastianam.

-   Un nevajag man pateikties, labi?

Tumsā nokraukšķēja. Bastians laikam bija iekodies akmenscietajā maizītē. Kā atbalss atkal atskanēja pērkona grāviens.

-   Kas attiecas uz Sandru… viņš košļājot teica. Laikam es tiešām esmu viņā ieķēries. Biju. Viņā ir kaut kas tāds, kā man pietrūkst. Kaut kas brīvs un nepiespiests, spontāns.

-   Ak, pareizi kaut kas tāds, kas viņu tagad iedzina tumšā mežā. Irisa iekoda sev lūpā. Viņa nupat atkal bija aktualizējusi tēmu, no kuras patiesībā gribēja izvairīties.

Bastians klusēja. Viņa netīrā sirdsapziņa sēdēja starp abiem kā trešā persona.

-   Es brīnos, ka neviens neprotestēja pret tavu piedalīšanos, viņa ātri piebilda.

-   Kā tā?

-Jo Vasarsvētku larps ir kaut kas īpašs, sava veida slepenlarps. Ikviens paļaujas uz to, ka citi turēs muti. Bet tevi neviens nepazīst. Vēl sliktāk: tas vispār ir tavs pirmais larps. Ar to es gribēju teikt, ka tu pēc pāris dienām varētu aizstaigāt uz tuvāko policijas iecirkni un izstāstīt, ka mēs bez atļaujas uz dažām dienām bijām apmetušies šajā mežā. Kurinājām uguni, riskējot izraisīt liela mēroga meža ugunsgrēku. Varbūt kāds pat savainojās. Pagājušajā gadā bija dažas sistas brūces, sastieptas potītes un ļoti daudz zilumu no cīņām ar koka zobeniem. Tas viss var piesaistīt vietējo likumsargu uzmanību, it īpaši, ja kāds

par to paziņo. Viņa centās tumsā saskatīt Bastiana acis, taču veltīgi.

-   Kurš mums var garantēt, ka tu tā nedarīsi? Tāpēc es brīnos, ka viņi tevi paņēma līdzi. Sandrai vajadzēja būt ļoti uzstājīgai.

Iestājās pauze. Irisa bija diezgan pārliecināta, ka Bastians domā tāpat kā viņa, mirkli vēlāk viņš to apstiprināja.

-   Kāpēc tad viņa pēkšņi ir kļuvusi tik noraidoša pret mani? Pēkšņi Irisa strauji pagriezās un pastiepa galvu tuvāk alas izejai.

-   Cst! Tur kāds bija. Kāds, kurš tuvojās.

-   Kas tas ir?

-   Klusu! Viņa izdvesa šo vārdu gandrīz bez skaņas un sasprindzināti ieklausījās tumsā. Jā! Nekādu šaubu tagad ari Bastianam būtu vajadzējis sadzirdēt. Soļi, it kā taustoties, bet strauji. Varbūt Sandra atgriežas? Nē, viņa kustējās daudz lēnāk. Taču tieši par Sandru, šķiet, bija iedomājies Bastians. Irisa juta, kā viņš paliecas uz priekšu, acīmredzot grasoties viņu pasaukt. Viņa pastiepa roku, cenšoties viņu sataustīt, un satvēra kaut ko, kas atgādināja plecu.

-   Nē, viņa izdvesa.

Kāpēc Irisa bija tik satraukta? Viss liecināja, ka kāds no grupas te ir devies nakts pastaigā. Vai arī…

Nē. Tas skan citādi. Tā iet tāds, kurš redz, kur liek kāju.

Varbūt tas bija viņš. Bija viņai sekojis. Bija te.

Muļķības. Viņa bija pietiekami uzmanījusies. Tomēr Irisa juta savu pulsu dauzāmies tā, it kā viņš stāvētu viņas priekšā. Meitene aizturēja elpu. Kaut kas noklikšķēja. Kaut kas nodžinkstēja. Izklausījās, ka tas ir pavisam tuvu. Tad soļi lēnām attālinājās.

-   Tas būs bijis kāds zvērs, nočukstēja Bastians.

-   Zvērs izklausās citādi. Tas noteikti bija cilvēks.

-   Kā tu to tik labi zini?

-   Pārāk neveikls, lai būtu zvērs.

Abi vēl kādu bridi ieklausījās naktī, bet, lai kas viņus bija apmeklējis, tas vairs neatgriezās.

Viņa gulēja nemierīgi. Ne tāpēc, ka alā būtu bijis neērti Irisa bija iemācījusies gulēt jebkurā pozā -, bet tāpēc, ka Bastians ik pa brīdim

trūkās no miega. Šķita, ka viņu spēja iztrūcināt katra spēcīgāka vēja brāzma, katra zara iekrakšķēšanās. Vēlāk naktī tiešām atkal savilkās negaiss, un, lai gan tas nebija ne tuvu tik spēcīgs kā iepriekšējais, Bastians pabāza galvu no alas un vērīgi ielūkojās tumsā. Varbūt viņš cerēja, ka Sandra atgriezīsies un meklēs patvērumu.

Pirmā rīta gaisma lika iemirdzēties ūdens lāsēm uz klintīm un lapām. Pa mazliet pavērto plakstiņu spraugu Irisa redzēja, kā Bastians viebdamies uzstīvē mugurā savu vēl joprojām mitro kreklu.

-   Vēl nav pat pieci no rīta, viņa samiegojusies nomurmināja.

-   Tu vari vēl vismaz stundu pagulēt.

Bastians papurināja galvu un uzvilka bikses. Nē. Es visu laiku uztraucos par Sandru. Un arī par Kārpu. Man ir slikta priekšnojauta, turklāt… Viņš bezpalīdzīgi paraustīja plecus, pasmaidīja un izlīda no alas.

Irisa nožāvājās. Turklāt man šausmīgi vajag pačurāt, un es nevaru to nokārtot te iekšā tas taču skaidrs. Sasodīts, tagad arī viņa vairs nevarēs aizmigt. Pirmie blāvie saules stari bija pamodinājuši putnus, un tie tagad sāka trokšņot. Viņa ar abām rokām paberzēja seju.

-   Ir nu gan jauks ritiņš, viņa saīgusi noteica, tad tikpat piktā omā piecēlās un devās meklēt kādu krūmu.

Ārpus alas vēl joprojām viss bija slapjš. Meža augsne bija gluži vai piesūkusies ar ūdeni, šur un tur no zemes spraucās sēnes. Viņa dzirdēja, kā attālinās un tad apraujas Bastiana soļi.

Irisa nokārtoja, kas bija kārtojams, devās atpakaļ uz alu, savāca nepieciešamākās mantas un uzkāra plecā arfas somu. Atrast Bastianu nebija grūti zem viņa kājām visu laiku skaļi krakšķēja un brīkšķēja zari.

-   Vai tu maz zini, uz kurieni gribi doties? panākusi Bastianu, jautāja Irisa.

-   Vispirms atpakaļ uz nometni. Tā nevarētu būt pārāk tālu. Viņš pārlaida mežam meklējošu skatienu. Pēc tam es gribētu kopā ar dažiem cilvēkiem pārmeklēt apkārtni.

-   Skaidrs. Viņa satvēra Bastianu aiz pleciem un pagrieza viņu pa labi. Nometne ir šajā virzienā.

Pa ceļam viņi pagāja garām Ralfam, Almai un Arno, kuri no savām segām starp kokiem un klintīm bija uzmeistarojuši kaut ko līdzīgu nožēlojamai teltij. Visi trīs gulēja tik cieši, ka viņus nepamodināja pat zem Bastiana kājām lūstošie zari.

Irisa samirkšķināja acis. Viņi ienāca klajumā no rietumu puses, un uzlecošā saule spīdēja viņiem tieši sejā. Arī te vēl neviens nebija pamodies. Mežmalā gulēja Šteinhens, krācošs kalns zem divām vilnas segām, trešā kā improvizēts lietussargs bija nostiepta starp kokiem. Līdzās ugunskura vietai bija saritinājušies Georgs un Līzbeta tieši aiz viņiem gulēja Sandra.

Irisa ar elkoni iegrūda Bastianam dunku ribās. Redzi nu, viņa ('ukstēja. Sandrai nekas slikts nav noticis. Tomēr cik stulbi no viņas puses!

-   Bet kāpēc? Bastiana sejā iezīmējās neizpratne. Vai es viņai .ķietu tik pretīgs, ka viņa labāk guļ slapjā zālē nekā manā tuvumā? Man tas nepielec.

-   Iespējams, ka vaina vairāk meklējama manī, nevis tevī. Pat nav nekādu šaubu. Viņa mani necieš. Nejautā man, kāpēc, tā vienkārši ir.

Tomēr no Kārpas nebija nekādu pēdu. Bastians un Irisa noliecas pār visiem guļošajiem pēc kārtas, apstaigāja klajumu, taču viņš nebija atrodams.

Ak vai, nabaga zēns! Ja nu viņš ir kaut kur nokritis…

-   Viņam būs kaut kas atgadījies, teica Bastians, it kā būtu dzirdējis Irisas domas. Es to nemaz negribu iztēloties visu nakti viens pats, varbūt pat cīnoties ar sāpēm, šādā negaisā un absolūtā tumsā…

Irisa neko neiebilda. Tieši Kārpa! Vienmēr cieš visjaukākie cilvēki.

Mēs dosimies viņu meklēt. Cik drīz vien iespējams. Taču divatā mēs neko nevarēsim iesākt, pagaidīsim, līdz vēl daži pamodīsies.

Ilgi gaidīt nenācās. Pirmā no jaunu skujkoku pudura izlīda Doro. Meitenes tumšie mati krita pār pleciem slapji un savēlušies, viņa vairāk nekā jebkad līdzinājās raganai. Arī Šteinhena kalns sāka kusteties.

-   Viņam mēs pajautāsim, kur ieteicams sākt meklēšanu. Viņš Kārpu pazīst vislabāk, varbūt pametīs kādu ideju, ieminējās Irisa.

-   Un tu redzēji, kurā virzienā viņš devās, vai ne? Arī tas ir pieturas punkts.

Bastians pamāja ar galvu. Viņš negribēja sekot citiem, bet gan doties tieši pretējā…

Kāds iekliedzās aizsmakušā, dobjā balsī, kurā jautās reizē šausmas, pārsteigums un triumfs. Irisa un Bastians pagriezās.

Doro. Viņa stāvēja mežmalā. Mirušie piecelsies no saviem kapiem, viņa iesaucās aizžņaugtā balsī un ar izstieptu roku norādīja uz zemi zem kājām. Vai tagad jūs beidzot man ticat? Vai jūs to neredzat?

Viņi tiešām nebija neko pamanījuši, jo bija pārāk koncentrējušies uz Sandras un Kārpas meklēšanu.

Viens no kapiem bija atrakts. Zemes kaudze, kas to tika segusi, bija nomesta malā, un zemē pavērās krietnu pusmetru dziļš caurums.

Irisa sarāva uz augšu plecus, lai aizdzītu nepatīkamo kņudoņu skaustā. Te nebija nekādu mirušo, un, pat ja būtu, viņiem nebija nekāda iemesla baidīties no tiem. Bailes parasti iedveš tikai dzīvie. Taču kaps bija vaļā. Tas nevarēja notikt pats no sevis, naktī kāds te bija rakņājies. Kurš, pie velna, to varēja izdarīt?

No Doro kliedziena bija uztrūkušies vairums pārgurušo spēles dalībnieku. Samiegojušies tie tagad trausās augšā no savām slapjajām guļvietām un ar stīvām kājām steberēja uz vietu, uz kuru vēl joprojām norādīja Doro.

-   Tristrama lāsts, viņa čukstēja. Tas ir piepildījies.

Šteinhens nopētīja tukšo kapu, pakasīja galvu un pārlaida skatienu klātesošajiem. Vai kāds no jums naktī to pastrādājis? Ko?

Neizpratnē visi lūkojās cits uz citu.

-   Kā gan? jautāja Georgs. Tumsā bez apgaismojuma? Viņš pārmaiņus lūkojās caurumā un uz zemes kaudzi tam līdzās. Tomēr es kaut ko dzirdēju it kā mīdīšanos un kārpīšanos. Nodomāju, ka zvēri. Bet ilgi es neklausījos, biju pārguris un gulēju kā nosists.

Viņa pēdējie vārdi lika Doro pagriezties. Tas, protams, nebija neviens no mums, viņa nošņāca, tad notupās un atkal sāka vilkt smiltīs kaut kādas zīmes. Viņas mati bija nokārušies gandrīz līdz zemei. Ļauna zīme, Doro bez apstājas murmināja, ļauna zīme. Ar īsu zaru viņa citu pēc cita izmirkušajā zemē vilka simbolus.

Irisa nespēja atraut skatienu no Doro rokām. 1ās drebēja kā vecai sievietei.

aļējais kaps modināja Bastianā pretrunīgas jūtas. Pats par sevi saprotams, te nebija apglabāti nekādi līķi, un vēl jo neiespējamāk, ka tie paši varētu izrakties no kapa. Tomēr bedres skats izraisīja viņam spiedienu pakrūtē.

Ļauna zīme - Doro vārdi atbalsojās Bastianam galvā.

-   Pajautāsim organizatoriem, ko tas nozīmē, viņš teica Irisai.

-   Bet tagad mums jādodas meklēt Kārpu. Visādā ziņā es vairs nespēju te slaistīties, neko nedarot. Vai ir vēl citi brīvprātīgie? Vienatnē es esmu diezgan tuvredzīga meklēšanas vienība. Lai atrastu Kārpu, man pār viņu jāpaklūp.

Irisa pacēla pirkstu. Ja tev ar mani nepietiek, nāksies nedaudz pagaidīt. Paskaties uz šiem varoņiem! Viņi vēl nav lāgā atvēruši acis.

Bastians to redzēja. Laikam salīdzinājumā ar lielāko daļu citu spēlētāju viņš vēl bija labi izgulējies, kā nekā vismaz ne slapjumā. Maza nepaveikšanās, un šovakar mums desmit saaukstēšanās gadījumi nodrošināti. Doro mūsu meklēšanas akcijā laikam nav izmantojama, vai ne?

-   Nav gan. Turklāt viņa ir iesākusi maģisku rituālu, teica Irisa.

-   Kas zina, cik daudzus papildu lāstus tu izraisīsi, ja šādā brīdi viņu iztrau…

-Tas ir pazudis! Šis izsauciens nebija salīdzināms ar Doro sacelto traci, taču bija neviltota izmisuma pilns.

-   Ak nē, nē, lūdzu, nē! vaimanāja LIzbeta. Viņa bija nometusies ceļos un ar īsām, paniskām kustībām, taustījās pa zāli.

-   Kas noticis?

LIzbeta pacēla galvu. Viņas lūpas bija baltas, un pār vaigiem stiepās asaru pēdas. Pagalam, viņa izmocīja aizžņaugtā balsī.

-   Pazudis!

-   Tas nevar būt! iesaucās Georgs. Viņš pieskrēja pie Līzbetas un arī sāka meklēt. Viņas mantās, zem tām un līdzās.

-   Kas ir pazudis? Irisa jautāja, taču Bastians jau bija pamanījis, ka Līzbetai vairs nav medaljona, kuru viņa vienmēr nēsāja ap kaklu.

Misiņa krāsā ar drakoniem, kas savijusies kopā. Vai šī rotaslieta bija l ik vērtīga, ka tās pazušana Līzbetu tik ļoti satrauca?

-   Varbūt tu to pazaudēji vakar mežā? Negaisa laikā?

Viņa izmisīgi purināja galvu. Tas man vēl bija, kad gāju gulēt, lis to zinu. Un tagad tas ir pazudis. Es to nevaru saprast, tas ir vienkārši neiespējami… Līzbeta turpināja visu pārmeklēt: zemi, savas segas, mantu maisa saturu.

Georgs gāja vēl tālāk un sāka vandīties arī Larsa maisā, un tas īpašniekam nemaz nešķita asprātīgi. Novāc nagus no manām mantām!

-Ja tu esi Līzbetai kaut ko nospēris…

-   Kāpēc lai es to darītu? Viņš pagrūda Georgu malā. Nepieskaries manām lietām!

Troksnis beidzot pamodināja arī Sandru. Viņa samiegojusies pieslējās sēdus, nožāvājās un veltīja Bastianam izmocītu smaidu. Laikam izlīgšanas žests. Bastians notupās viņai līdzās zālē.

-   Kas vakar notika? viņš jautāja tik delikāti, cik spēja. Kāpēc tu tā vienkārši aizgāji? Tas bija vairāk nekā riskanti, es raizējos par tevi.

-   Ak tā? Tev nevajadzēja to darīt. Es vienkārši vairs nespēju izturēt tajā šaurībā. Tagad es palīdzēšu Līzbetai, labi?

-   Patiesībā mums būtu jādodas meklēt Kārpu, vai tev tā nešķiet? Gan jau medaljons atkal uzradīsies.

Viņa papurināja galvu. Tu neko nesaproti, pauda Sandras sejas izteiksme.

Bastians ar pretrunīgām jūtām noraudzījās, kā viņa, neatraudama skatienu no zemes, sāka izstaigāt klajumu.

Ko viņi visi bija tik ļoti iespringuši par šo medaljonu? Tas taču nebija no zelta, šajā brīdī daudz svarīgāk būtu uztraukties par draugu.

Pag! Taču tas zeltaini mirdzēja.

Ne ārējās čaulas mirdzums, bet saturs ir no svara. Tu to sargā, tomēr tas kļūst mans, tiklīdz nakts pienāk tumša un gara. Vai kāds bija pietei(is Līzbetas medaljona zādzību? Vismaz tāds iespaids radās. To, ka rotaslietas iekšienē bija paslēpts kaut kas vērtīgs, Bastianam nebija grūti iedomāties.

-   Lizbet? Viņš notupās viņai līdzās zalē. Meitene uzlūkoja viņu ar saraudātām acīm, tomēr vēl joprojām būdama satriecoši skaista.

-Jā?

-   Kas bija tavā medaljonā?

-   Kāpēc tu tā jautā? Šos vārdus viņa izšāva daudz asāk nekā parasti.

-   Tikai vakardienas pantiņa dēļ, teica Bastians. Līzbetas reakcija viņu mulsināja. Tas kaut kā atbilst šai situācijai, vai ne? Un, ja tā, tam varētu būt kāda saistība ar saturu…

-   Nav tava darīšana, viņa nošņāca, uzgrieza Bastianam muguru un turpināja čamdīties zālē.

Vismaz Šteinhens bija gatavs nekavējoties pieslēgties Kārpas meklēšanai. Protams, es piedalos, viņš nostenēja, noliecies pār savu milzīgo vēderu, lai ar krusteniski sasietām ādas siksnām nostiprinātu pie apaļajiem ikriem apavus. Dodiet man dažas minūtes, lai es varu pamodināt Ralfu. Un Larsu, viņam ir asa redze.

Piecatā viņi devās ceļā. Larss ar savu neiztrūkstošo šķēpu pār plecu gāja līdzās Bastianam. Viņi uzņēma virzienu, kuru pirms tam bija izraudzījies Kārpa. Ja pazudušais atradās kaut kur tuvumā un bija pie samaņas, viņam vajadzēja dzirdēt, kā Šteinhens ar lielu troksni laužas caur mežu kā buldozers. Turklāt visi pieci pieaugošā nemierā nepārtraukti centās viņu sasaukt. Apvidus te bija grūti caurejams, starp daudziem kokiem bija savijušies dzelkšņaini augi, reljefs bija izteikti nelīdzens ar stāviem kāpumiem un kritumiem. Arī izmirkusī slidenā zeme neatviegloja pārvietošanos.

Pārrāpties pāri klintsbluķim. Apstāties, paūjināt. Ieklausīties mežā, kas dziedāja savu parasto putnu balsu un mušu spindzēšanas melodiju. Bet nevienas cilvēka izdotas skaņas, neviena palīgā sauciena, nekā. Bažas par Kārpu pa šo laiku bija sākušas gulties uz viņiem ar svina smagumu. Ja vakar Bastians par to bija tikai domājis, tagad viņu pārņēma saltas bailes, kas ieguva aizvien noteiktākas aprises. Ar Kārpu kaut kas bija atgadījies. Kaut kas tāds, kas viņam neļāva atbildēt meklētāju saucieniem. Arī Šteinhens

i/skatījās dziļi nomākts, turpretī Ralfu, šķiet, nemaz nemocīja drūmas domas.

-   Neuztraucieties par savu drošību! viņš iesaucās. Kamēr jūs vada Alariks fon Thanings, jums nav par ko baidīties. Viņš kareivīgi palūkojās apkārt. Kas zina, varbūt mūsu biedru sagūstījis ienaidnieks.

Viņam tas viss vēl joprojām ir tikai joks. Bastians elsdams rāpās pāri nokritušam kokam. Bet tas nekas, kāda tur starpība, ja vien mēs atrodam Kārpu.

Bastians atkal apstājās un pilnā balsī sauca. Nekādas atbildes. Karpa bija kā zemē iekritis.

Zeme jūs aprīs, Bastians neviļus atcerējās un dusmās iesita ar dūri pa koka stumbru.

It kā koku kolektīvs būtu gribējis par to atriebties, jau pēc dažiem mirkļiem Bastians paklupa pār kādu sakni, nokrita uz vēdera zemē un palika guļam ar aizvērtām acīm. Tik agri no rīta, un jau pārguris. Vai ar Kārpu bija atgadījies kaut kas līdzīgs? Kritiens un pārāk maz spēka, lai pieceltos? Taču negaiss viņu noteikti būtu motivējis tikt uz kājām un atgriezties nometnē. Ja pieļauj, ka viņš zināja, kur atrodas.

Kaut kas sīks rāpoja pa viņa zodu. Bastians notrausa kukaini un pacēla galvu. Tad viņš to ieraudzīja. Tikai dažu soļu attālumā iemirdzējās kaut kas metāliski pelēks.

Viņš to pacēla. Bastiana kaklā kaut kas izpletās tik liels, ka viņš to nespēja norīt.

Viņš bija atradis Kārpas kakla riņķi.

-   Nāciet šurp! Paskatieties!

Smagi elpojot, pienāca Šteinhens. Tas ir viņa, nav nekādu šaubu. Bet… Šteinhens aprāvās, taču Bastians nojauta, ko viņš bija gribējis jautāt. Kā Kārpa varēja pazaudēt riņķi? Vai viņš to aizmeta, baidoties no negaisa? Vai arī bija pazaudējis cīnoties?

Neviļus Bastians atcerējās soļus, kurus viņš un Irisa bija dzirdēliisi iepriekšējā naktī. Cilvēka soļus. Vai mežā bija vēl kāds? Kāds, kurš nepiederēja pie viņu grupas?

Viņš noklepojās. Visādā ziņā Kārpa te ir bijis. Kādā virzienā atrodas mūsu nometne?

Ralfs norādīja pa kreisi, Larss atpakaļ.

Lieliski!

-   Es to zinu. Irisa uzrāpās uz kādas klints. Acis samiegusi, viņa lēnām griezās riņķī. Šajā virzienā atrodas ezers, uzreiz aiz nākamā kāpuma. Tātad mūsu nometne ir… tur. Viņa ar pirkstu norādīja mazliet pa labi aiz sevis. Ja nekas vairs nelīdzēs, sekosim mazākajam no abiem strautiem. Tas ir tas, kurš tek garām tieši aiz mūsu pļavas.

-   Vai te ir divi strauti? brīnījās Ralfs.

-   Protams. Jums pienāktos labāk pazīt savu zemi, Alarik.

Viņa personiskā tēla vārda pieminēšana uzbūra gaišumu Ralfa sejā. Jums ir pilnīga taisnība, viņš teica. Taču esmu tik ļoti koncentrējies uz cīņu ar ienaidniekiem un tumšajiem spēkiem, ka man nav atlicis laika apstaigāt visus savus zemes gabalus. Saraucis uzacis, viņš palūkojās apkārt. Ierosinu ieturēt pauzi, kaut ko iedzert un apspriesties.

Ezers. Varbūt Kārpa caur biezokni izlauzies līdz tam, lai padzertos. Vai arī lai apmazgātu brūces. Viņi nolēma meklēt arī tur.

Ezers gulēja mežā kā tumšs spogulis augstu koku zaļajā ietvarā. Viņi piegāja pie ūdens, kas bija tik dzidrs, ka dibenā varēja saskatīt katru oli. Bastians pieliecās un iegremdēja ūdenī roku, un tuvumā esošais pīļu pārītis, pret to protestējot, aizpeldēja projām. Zili zaigojoša spāre aizdūca tieši gar Šteinhena galvu un nosēdās uz kāda papardes vēdekļa. Lai gan viņu māca rūpes par Kārpas likteni, Bastians pasmaidīja. Šajā vietā viss bija… pareizs. Labāk viņš to nespēja aprakstīt. Bija tik labi. Šķita vienkārši neiespējami, ka šādā apkārtnē varētu notikt kaut kas slikts, lai gan šāds iespaids, protams, bija maldīgs. Cilvēki cieš nelaimes gadījumos gan skaistās, gan neglītās vietās. Tomēr viņš sajutās pašpārliecinātāks, kad bija pasmēlis riekšavā ledusaukstu ūdeni un padzēries.

Remdējuši slāpes, viņi apsēdās zālainā laukumiņā ezera krastā. Cik tagad varētu rādīt pulkstenis? Astoņi? Pusdeviņi? Bastians atkal un atkal pieķēra sevi uzmetam skatienu plaukstas locītavai, kur vairs nebija pulksteņa. Visādā ziņā tagad jau kļuva siltāk, odi un

mušas ielenca grupu, un Bastiana kuņģis uzstājīgi atgādināja par sevi. Kopš vakarvakara viņš neko nebija ēdis.

-   Vai kādam ir līdzi kaut kas rijams? viņš jautāja bez lielām ierībām.

Ralfs neviltotā sašutumā iztaisnoja plecus. Kādā tonī jūs runājat ar mums! viņš iesaucās. Vai esat aizmirsis, kur atrodaties? Jiisu runas veids ir vairāk nekā nepiedienīgs.

Bastians gurdi aizvēra acis. Ralfs piedalās spēlē, jā, vienalga, vai kads ir pazudis, plosās negaiss vai sagāžas debesis. Viņa žēlastība Alariks vai kā viņu tur sauc, piegriež vērību lomu spēles etiķetei. Bet labāk šo cilvēku nekaitināt, jo viņa palīdzība nepieciešama meklēšanā.

-  Tad nu man labpatiktos jautāt, pārspīlētā manierē ierunājās Hastians, vai mans cienījamais vadonis varbūt ir paņēmis līdzi kaut ko ēdamu, jo es esmu izsalcis.

Kā bija cerēts, Ralfa noskaņojums zibenīgi uzlabojās. Man ļoti žēl, arī man rūc vēders, bet diemžēl nevaru jums palīdzēt.

Tas atkal bija Šteinhens, kurš no savas jostas somas izvilka žāvētu desu un dažus gabalus sabriedušas maizes. Visi ķērās pie ēšanas, izņemot Irisu. Viņa koncentrēti, pat acis nepamirkšķinot, lūkojās uz ezeru.

-   Zivis, viņa nomurmināja.

-   Cik lieliska vēsts! iesaucās Ralfs, un viņa acis iepletās; acīmredzot vadoņa galvā bija iešāvusies vēl kāda doma. Te noteikti labūt arī medījumam! Kas zina, varbūt Kārpa ir tikai devies medībās un pārsteigs mūs ar bagātīgām trofejām. Zaķi vai stirnu! Redzēsiet, ka jūsu bažas ir nepamatotas.

Bastianam vajadzēja krietni piepūlēties, lai saglabātu laipnu attieksmi. Un ar ko, pēc jūsu domām, viņš to visu nomedīs? Nožņaugs stirnu? Viņa loks un bultu maks ar bultām atrodas nometnē viņš ir paņēmis līdzi tikai zobenu. Kas ir no koka.

Ralfs noraidīja iebildumus, paraustīdams plecus. Viņš ir malumednieks, medī ar cilpām, vilku bedrēm, varbūt arī ar zobenu.

Pirms Bastians paguva kaut ko iebilst, Ralfu pārtrauca netāla taboņa, ko pavadīja klusa krakšķēšana. Visi pagriezās uz to pusi. Kads bija mežā pavisam netālu un ar katru soli tuvojās.

Varbūt tas bija Kārpa. Cerams. Tādā gadījumā atlika vēl tikai atrast Līzbetas medaljonu, un atkal viss būs kārtībā. Bastians to vēlējās tik ļoti, ka pirmajā mirklī tiešām noticēja, ka no meža ir iznācis Kārpa. Bet tad viņš atpazina Paulu, kurš ar paceltām rokām māja.

-   Esiet sveicināti! tas iesaucās un pavērsa pret viņiem plaukstas. Es nāku ar mieru un bez ieročiem.

-   Arī es jūs sveicu! atbildēja Ralfs. Vai vēlaties piesēst pie mums? Mēs te atpūšamies pēc grūta pārgājiena.

Ar dažiem veikliem lēcieniem Pauls jau bija pie viņiem, sparīgi paklanījās un apsēdās. Tāpat kā viduslaiku svētkos viņš bija tērpies tumšās biksēs, gaišā kreklā un ādas vamzī, tikai apavi bija citi. Gaišbrūni ādas zābaki, kas sniedzās gandrīz līdz ceļgaliem.

-   Laba vieta atpūtai, šķiet, jūsu vadonis ir pieredzējis vīrs, viņš teica. Ralfs centās apslēpt prieku par šo piezīmi, bet viņa apaļie vaigi nodevīgi pietvīka.

-   Taču pastāstiet man, kāds ir jūsu pārgājiena mērķis? apvaicājās Pauls.

-   Mēs meklējam.

-   Pagaidiet, ļaujiet man minēt jūs meklējat velnakmeņus, vai tiesa? Viņš pazemināja balsi. Esmu par tiem dzirdējis un gribu jūs brīdināt tos apsargājot dēmoni.

-   Nē, mēs meklējam savu draugu, paskaidroja Bastians. Viņš ir pazudis kopš vakarvakara, un mēs esam šausmīgi noraizējušies.

Paula sejas izteiksme pēkšņi mainījās. Kurš?

-   Kārpa.

-Jā, bet jūs taču zināt, ka viņš ir malumednieks, sarunā iejaucās Ralfs. Viņš noteikti ir devies pamedīt un…

Pauls viņu apklusināja ar tikko manāmu rokas kustību kustību, kas uzdzina Bastianam nepatīkamas tirpas, lai gan viņš nevarēja pateikt, kāpēc. Iespējams, tāpēc, ka viņš necieta kundzisku izturēšanos.

-   Kopš kura laika Kārpa ir projām?

Bažas, kas bija saklausāmas Paula balsī, tūlīt atkal padarīja viņu Bastiana acīs simpātisku. Vakar Kārpa man palīdzēja izrakt atejas

bedri un pēc tam gribēja panākt citus, kuri… Viņš aizgāja aptuveni pusotru vai divas stundas pirms negaisa.

-   Ak Dievs, čukstēja Pauls. Un jūs vēl neesat uzgājuši pat viņa pēdas?

-   Nē. Neko. Tikai šo, Bastians pasniedza Paulam ar dubļiem un zāles stiebriem aplipušo kakla riņķi.

-   Kur jūs to atradāt?

Irisa aprakstīja vietu, un Pauls pamāja ar galvu.

-   Kopš vakardienas, viņš nomurmināja. Tas ir slikti. Klausiel ies, ir jāmeklē mērķtiecīgi. Mums jāsadalās. Viņš uzlūkoja Larsu.

-   Vai viņš devās ceļā viens?

-   Tā šķiet.

-Sasodīts! Es taču īpaši pieteicu, ka neviens nedrīkst vazāties .ipkārt vienatnē.

-   Tā bija, atzina Larss. Viņš atbalstījās uz sava šķēpa un atkal iegrima klusēšanā.

Pauls neziņā uzlūkoja te vienu, te otru, bet tad pielēca kājās.

Mēs ar Monu pārmeklēsim mežu viņpus ezera, bet jūs izmetiet likumu pa labi un ejiet gar strautu. Būtu prātīgāk, ja jūs visi nesaliptu vienā čupā, bet turētos nelielā atstatumā cits no cita. Tas palielinās iespēju, ka kāds no jums kaut ko atradis. Šovakar viens no mums noies gar jums, lai apmainītos ar jaunumiem.

Kamēr Pauls runāja, Ralfa seja kļuva aizvien drūmāka.

-   Mans draugs, viņš teica nosodījuma pilnā balsī. Vai tad nebija teikts, ka visā laikā, kamēr mēs te uzturēsimies, nebūs neviena pārtraukuma? Ka mums jāiztur viduslaiku dzīvesveids? Tie luja jūsu paša vārdi, bet tagad…

Pauls sagrāba viņu aiz pleca tik cieši, ka Ralfs iekaucās. Vai tu vel neesi sapratis, ka viens no mūsu grupas ir pazudis? Vai tu spēj Iztēloties, kas būs, ja mēs viņu neatradīsim? Viņš palaida Ralfu vaļā un sakārtoja savu vamzi. Es tagad informēšu Monu un Karinu. Ārkārtas gadījumiem mums ir viens satelīttelefons, mēs varam lūgt li.ilidzību. Jūs ejiet uz nometni. Un turieties kopā. Lūdzu!

iņi devās atpakaļ, cenšoties neizlaist no acīm strautu. Kreisajā pusē Bastians dzirdēja Larsa sēkšanu, kad viņš ar savu šķēpu atlieca sānis koku zarus, lai vieglāk varētu izlauzties cauri biezoknim.

Ko Pauls tagad darīs? viņam uzsauca Bastians. Vai eksistē kāds ārkārtas situācijām paredzēts rīcības plāns?

-   Paulam vienmēr ir kāds plāns, nedaudz apdomājies, teica Larss. Vienmēr.

-   Cik tālu Kārpa būtu varējis aiziet, pirms uznāca negaiss? Bastianam parasti nebija paraduma skaļi domāt, taču tagad tas viņam palīdzēja noskaidrot situāciju. Pat ja Kārpa ir apmaldījies, viņam vajadzēja dzirdēt mūsu saucienus. Ja vien viņš nav nogriezies citā virzienā. Bet, nē, viņi taču bija atraduši Kārpas kakla riņķi. Pazaudētu vai nomestu kā pēdējo izmisīgo signālu, pirms viņš ticis ievilkts biezoknī…

Idiotisms. Kārpa ir liela auguma un labi trenēts. Viņu vajadzēja nogāzt zemē, lai ar varu dabūtu projām no šejienes. Kas gan diemžēl nav nekas neiespējams.

Vai arī nav taču vienmēr jādomā tik pesimistiski viņš varbūt jau sen ir atgriezies nometnē un metīsies pretī, kad viņi atgriezīsies.

Šāds variants nemaz nebija tik neiespējams. Bastians pielika soli, līdz ceļu aizšķērsoja vairāk nekā četrus metrus augsta klints. Lars? viņš iesaucās. Klausies! Es kāpšu gar labo klints malu, tu gar kreiso. Sarunāts?

-   Manis pēc. Bet pēc tam vairs nekādus lielus līkumus, jā? Mani sāk mocīt izsalkums, jāliek kaut kas uz zoba. Viņš atbalstījās uz sava šķēpa. Ja atradīšu Kārpu, es uzsvilpšu. Larss izspieda gaisu starp saviem priekšzobiem, un tas skanēja kā vilciena svilpe, tam uzsākot gaitu. Kaut kā tamlīdzīgi.

-   Labi. Bastians mēģināja atdarināt svilpienu, bet tas izvērtās par grandiozu izgāšanos. Vajadzības gadījumā viņš labāk uzsauks.

Lūk, ari klints. Bastians novirzījās pa labi un uzrāpās pa pirmo nogāzi. Citi bija aptuveni tādā pašā augstumā. Viņš varēja tos sadzirdēt, bet ne redzēt. Tomēr Irisu viņš pamanīja tieši tajā brīdī, kad tā leca pāri milzīgam krituša koka stumbram. Meitene pamāja viņam un nožēlā pacēla plecus. Bastians saprata, ko tas nozīmē: Kārpas tur nebija.

Viņš ir nometnē, Bastians mierināja sevi. Viņš pavisam noteikti ir nometnē.

Saskrāpēts un pārguris viņš kopā ar Irisu iznāca klajumā, apstāļ.is un samiegtām acīm centās saskatīt Kārpas stalto stāvu. Vai tu viņu redzi?

-   Nē. Bet tas vēl neko nenozīmē. Iešu pajautāt Doro. Irisa ātriem soļiem devās kapu virzienā. Bastians pār plecu pameta skaiienu atpakaļ uz mežmalu, kur nupat vajadzēja parādīties Larsam, i.iču tas acīmredzot nesteidzās, tāpēc Bastians devās pie Sandras. Meitene sēdēja uz viena no laukakmeņiem, kas atgādināja vaļa kuprus, un mierinoši bija apskāvusi Līzbetu.

-   Vai jūs esat redzējušas Kārpu? Vai viņš te bija?

-   Nē. Šķita, ka Sandra domās ir aizklīdusi kaut kur tālu projām, viņas roka vienmērīgā ritmā glāstīja Līzbetas matus. Es visu laiku neesmu izkustējusies no vietas, tāpēc būtu viņu pamanījusi.

Bastians, turpat kur stāvējis, vienkārši atkrita zālē. Tas taču nebija iespējams. Tik tālu Kārpa nevarēja aiziet. Pat ja viņš būtu nokritis no augstās klints, viņi to būtu atraduši tās pakājē. Arī Larss, .ķiet, nebija neko pamanījis, citādi viņš jau būtu uzsvilpis. Tātad…

Vai Kārpa būtu noslīcis? Ezerā? Iedomājoties, ka šī brīnumskaistā vieta varētu būt nāvi nesoša, Bastianam aizžņaudzās kakls. Vai arī lapēc, ka viņš pirmo reizi bija atļāvies domās izteikt vārdu, kas kā ēna gūlās pār šo dienu jau kopš pamošanās. Miris.

Blēņas, tīrās blēņas. Kārpa nekādā gadījumā nevarēja būt miris viņš bija jauns un stiprs un ne pirmo reizi staigāja pa mežu. Bastians ar abām rokām izbrauca caur piesvīdušajiem matiem. Viņam nekavējoties vajadzēja padzerties un atgūt spēju skaidri domāt. Varbūt

tad viņš vismaz sapratīs, kāpēc Sandra vēl joprojām cieši tur rokās Līzbetu un viņu maigi šūpo.

-   Vai jūs tā pārdzīvojat Kārpas dēļ?

Ar Sandras pārmetošo skatienu pietika, lai viņš saprastu, ka ir nošāvis greizi.

-   Līzbeta, protams, uztraucas par Kārpas pazušanu, bet tas ir… medaljona dēļ. Tas vēl joprojām nav atradies. Georgs pa šīm stundām jau visas acis izskatījis un tagad ir nikns kā pūķis. Viņa īsi iesmējās. Varbūt Kārpa to pievāca un tad aizlaidās.

-   Ko? Vai jūs visi esat nenormāli? Te ir pazudis cilvēks, bet jūs uztraucaties par kaut kādu bleķa gabalu? Bastians kliedza, lai gan zināja, ka to tūlīt nāksies nožēlot, jo Līzbeta skaļi iešņukstējās un Sandras seja sadrūma.

-   Tev taču nav ne jausmas! viņa iesaucās.

-   Tādā gadījumā esiet tik laipnas un paskaidrojiet man. Pat ja tur iekšā ir dimanti, manta nevar būt vērtīgāka par drauga veselību! Vai jūs vēl neesat sapratušas, ka varētu būt noticis kaut kas patiešām drausmīgs? Ak, kas gan ir varētu! Tikai tagad Bastians pamanīja, ka atkal bija pacēlis balsi, bet vēl nespēja rimties. Varbūt Kārpa ir pat miris, tas nav nemaz tik neiespējami, citādi mēs būtu dzirdējuši viņa palīgā saucienus. Bet jums taisnība tas nav nekas salīdzinājumā ar Līzbetas zudībā gājušo bižutēriju.

Līzbeta izrāvās no Sandras apskāviena, pielēca kājās un metās projām. Šķita, ka, skrienot uz mežu, viņa ne visai droši turas uz kājām. Pa ceļam viņa uzgrūdās Doro, kas gandrīz iekrita atraktajā kapā, tad uzstreipuļoja virsū Arno un nozuda starp kokiem.

-   Apsveicu, tev izdevās! Nicinājuma pilns skatiens, un Sandra jau aizskrēja pakaļ draudzenei.

Dziļi ieelpojis un izelpojis, viņš aizvēra acis. Bastianu vēl joprojām caurstrāvoja patīkamā sajūta, ka bija izdevies mazināt nepanesamo smagumu sevī, kas tomēr mijās ar augošo sapratni, ka viņš bija uzvedies kā idiots. Tam visam pa vidu šaudījās vārds, par kuru negribējās pat domāt, bet kurš lidinājās caur viņa apziņu kā drūms rēgs.

Miris, miris, miris…

Viņš piegāja pie Irisas, kas sēdēja pie izdzisušā ugunskura un vilka sev no matiem visādu drazu, kas bija tajos ieķērusies skrējiena laikā. Šteinhens elsdams gulēja uz muguras zemē. Kā zemestrīces svārstīts kalnu masīvs.

-   Neviens viņu nav redzējis.

Irisa domīgi pamāja ar galvu. Tā šķiet. Doro arī ne. Starp citu, ļ.iuku scēnu tu nupat sarīkoji.

-   Sasodīts, jā. Parasti tas nav manā stilā. Bet es nesaprotu, kā Karpa viņiem var būt tik vienaldzīgs.

Sarunājoties abi vēroja Ralfu, kurš atgriezās no improvizētās tualetes. Tas pat nepagodināja viņus ar skatienu, bet taisnā ceļā devās pie Almas un Arno. Roderiks sveica viņu ar astes luncināšanu, nometās uz muguras un ļāva pakasīt sev vēderu.

-   Viņš vēl joprojām pārdzīvo, ka Pauls bija uzdrošinājies pieminet satelīttelefonu. Es nespēju to saprast, teica Bastians.

-   Ralfs burtiski pielūdz Paulu. Irisa cīnījās ar tievu zariņu, kas ar savu raupjo virsmu bija cieši ieķēries viņas matos. Ellišķīgi nopūlas, lai atstātu uz viņu iespaidu. Vai tu zini, ka patiesībā Kaifs ir nožēlojama personība, kam nav neviena drauga? Dzīvo pie savas vecmāmiņas. Beidzot meitene bija uzvarējusi cīņā ar koka gabaliņu un slaidā vēzienā aizsvieda to projām. Viņš vēl nespēj samierināties ar to, ka šoreiz viss nenotiek tā, kā bija iecerēts. Irisa ielūkojās Bastianam acīs. Es Ralfu saprotu. Gan viņš atkal nomie-

i māsies, tikai nedaudz jāpagaida.

-   Ir jau labi. Piedod! Bet man kļūst nelabi, kad iedomājos, kas var notikt.

-Jā. Irisa paberzēja plakstiņus, skatoties, kā Ralfs intensīvi k.isa Roderikam vēderu. Suns labpatikā smilkstēja un kā traks raus-

ii ja vienu pakaļkāju. Es vēl joprojām nespēju noticēt: mēs neesam .it raduši nekādas pēdas, ko Kārpa varētu būt atstājis, izņemot kakla liņķi. Kaut arī Larss piedalījās meklēšanā. Viņš parasti atrod visu. 1’i‘du lasīšana ir Larsa vaļasprieks. Meitene nedaudz padomāja.

lāču pēc iepriekšējās nakts lietus… Man šķiet, ka pēc tā vairs nepalika nekādas pēdas. Irisa pavērās apkārt, palūkojās uz Ralfu, tad

uz mežmalu. Kur tad īsti ir palicis Larss? Viņš taču gāja tev līdzās, vai ne?

-Jā. Mēs pie beigām izšķīrāmies. Bet pa šo laiku viņam jau sen vajadzēja būt iznākušam no meža. Arī Bastians pavērās apkārt, kaut arī cilvēkus tālumā varēja saskatīt tikai kā neskaidrus tēlus.

Pretējā pusē bija vienīgi Alma, mazrunīgais Arno un Ralfs. Koku ēnā atradās Sandra un Līzbeta. Georgs rāpoja pa zāli viens pats. Pie kapiem tupēja Doro un Nātans, bet Šteinhens atkal darbojās pie ugunskura. Larsa nebija.

-   Varbūt viņš tiešām ir kaut ko atradis, un es tikai nedzirdēju viņa svilpienu! Bastians pielēca kājās un aizsteidzās meža virzienā. Cieši aiz viņa sekoja Irisa.

Viņi skriešus pieveica attālumu atpakaļ līdz mežam, ignorējot Šteinhena “pagaidiet taču” saucienus, un atkal ienira meža vēsumā. Bastianam nenācās grūti atrast vietu, kur viņš pēdējoreiz bija redzējis Larsu.

-   Lars! Ei, Lars! Lars!

Bastianam ausīs izsmejoši spindzēja mušas.

-   Lars! Uū! Lars!

Nekā.

Irisas sejā Bastians varēja saskatīt tādu pašu apjukumu, kādu izjuta pats.

Viņi izšķīrās, lai no abām pusēm varētu pārmeklēt klints apkārtni. Bastians negribēja izlaist Irisu no acīm aiz bailēm, ka arī meitene varētu pazust, tiklīdz vairs neatradīsies viņa redzeslaukā. Taču Irisu nebija tik viegli izsist no sliedēm.

-   Es kliegšu kā aizkauta, tiklīdz man kaut kas šķitīs aizdomīgs, labi? Un tu dari tāpat.

Bastians dzirdēja viņas soļus, zaru brakšķēšanu, lapu čabēšanu klints otrā pusē. Arī pats viņš skaļi trokšņoja, kad atkal nācās spraukties cauri biezajam krūmājam un aplauzt zemu nokārušos zarus. Lai varētu labāk redzēt, viņš samiedza acis, līdz tās gandrīz sāka asarot, atlieca citu no cita blīvi saaugušos krūmus un pētīja pamežu, bet bez panākumiem. Irisai nebija veicies labāk.

-   Lars? Viņa atkal sāka ūjināt.

-   Varbūt viņš ir griezies apkārt? Devies atpakaļ pie ezera, spriedelēja Irisa. Pie Paula. Viņi ir nešķirami draugi.

-   Es nezinu. Patiesībā viņš bija izsalcis un gribēja ātrāk atgriezlies nometnē.

Bastians pagāja dažus soļus tālāk un gribēja vēlreiz mēģināt sasaukt Larsu, taču vārds neizteikts palika kaklā. Viņš pieliecās.

-   Vai tu kaut ko atradi? Kādas pēdas?

Nebildis ne vārda, viņš pacēla šķēpu.

Irisa pienāca tuvāk. Jā, tas ir viņa. Tādā gadījumā Larsam jābūt tepat tuvumā, to taču viņš neizlaistu no acīm.

-   Lars! iesaucās Bastians. Atbildi, ja tu mani dzirdi!

Viņi ausījās, centās saklausīt soļus vai balsi. Nekā.

-   Kāpēc viņš tā vienkārši nometis šķēpu?

-   Iespējams, pēkšņi kaut ko ieraudzīja un izbijās. Un aizbēga, Irisa atbildēja. Uzmanīgi vērodama zemi, viņa pagāja kādu gabalu uz priekšu.

Bet te taču nav neviena, no kā būtu jābēg. Domās iegrimis, Bastians pārmeklēja vietu, kur bija atradis šķēpu. Tur zemē bija iesprausta tada kā neliela koka plāksnīte… Viņš to izvilka. Šī nebija gluži tik l.iikazoba sagrauzta kā tās abas, kuras viņi bija atraduši iepriekš, bet, neraugoties uz to, līdzību tomēr nevarēja noliegt. Rūsas sarkanais piekūns bija izpletis spārnus pār atskaņās sacerētu vēstījumu. Hastians ar grūtībām atpazina izbalējušos burtus.

Es zinu, kurš tev seko un jābēg tev no kā.

Tev tas ir jāņem vērā, jo viņš ir tuvumā.

Nav svarīgi, ka neredzi viņu, viņš sagādās tev dāvaniņu.

Augstu pacēlis uzacis, Bastians grozīja pirkstos mizas gabalu. Cilvēki pazūd, bet vēstījumi parādās. Diemžēl tie bija absolūti

neizprotami. Būs labāk, ja viņš to nevienam citam nerādīs, jo tas tikai novirzītu pārējos no Kārpas meklēšanas, un viņi jau tāpat izturas pret to pārāk nenopietni.

Sākumā Bastians gribēja šo atradumu vienkārši aizmest projām, bet tad viņš tomēr iebāza to savā jostas somā. Vēlāk viņš to vēlreiz apskatīs. Varbūt parādīs Šteinhenam. Vai Irisai. Bet ne tagad.

Neko neatklājuši, viņi atgriezās nometnes pļavā, kur tos ar vaukšķēšanu sagaidīja Roderiks.

-   Ne Kārpas, ne Larsa, murmināja Irisa. Viņi taču nevarēja tā vienkārši izgaist.

Aiz viņiem šalca mežs, kas Bastianam pēkšņi atgādināja milzīgu, tumšu zvēru, kurš elpoja, dzīvoja un tagad jau bija aprijis divus no viņiem.

ķēpu Larss bija ieguvis kā balvu kādā turnīrā un nekad to tā vienkārši nenomestu zemē. Šteinhens piepildīja Bastiana bļodu tik pilnu ar putru, ka tā gandrīz šļakstēja pāri malām. Uzlūkojot pelēkbrūno ķēpu, kas lēni burbuļoja katlā virs uguns, Bastianam pazuda apetīte, kaut arī viņš nebija ēdis visu dienu. Tā smaržoja… nekā. Varbūt mazliet pēc miltiem. Es jau sāku raizēties, tiešām, nomurmināja Šteinhens. Kam tu to stāsti! Bastians apsēdās mazliet nostāk un, vairāk apzinātas nepieciešamības nekā izsalkuma mudināts, ieturēja šīsdienas pirmo maltīti. Masa garšoja atbilstoši smaržai.

Pēc nekā ar graudiem. Četras karotes, un Bastianam pietika, tomēr viņš apēda visu. Kurš varēja zināt, kad būs nākamā maltīte? Pēc pēdējā kumosa viņš sajuta vieglu nelabumu. Biezputra gulēja kuņģī kā beigta milzu medūza. Atkal un atkal Bastians atsauca atmiņā savu sarunu ar Larsu; tas bija teicis, ka uzsvilpšot, ja kaut ko atradīs, taču svilpiens nebija atskanējis. Arī palīgā sauciens ne. Larss bija pazudis pavisam klusu.

No mežmalas puses tuvojās Sandra un Līzbeta un sāka atkal meklēt pa zemi to stulbo medaljonu. Bastians devās pie abām meitenēm un, vairīdamies no Sandras pārmetumu pilnā skatiena, notupās līdzās Līzbetai. Es gribētu atvainoties par to, ko pirmīt sarunāju.

-   Sabļāvi, ledainā balsī pārlaboja Sandra.

-  Jā, arī par toni es atvainojos. Vienkārši… Esmu šausmīgi noraizējies. Bastians gribēja, lai viņas saprot, ka viss ir sagājis galīgi šķērsām. Ir pazudis ne vien Kārpa, bet tagad arī Larss.

Līzbetas neticami skaistās acis iepletās. Larss? Kopš kura laika?

-   Kopš mēs pārējie atgriezāmies no Kārpas meklēšanas. īsi pirms tam es Larsu vēl redzēju, bet te viņš vairs neieradās.

-   Tad jau tas nav tik sen, sacīja Sandra.

Kā viņa varēja būt tik vienaldzīga?

-   Tad jau tu varbūt vari man paskaidrot, kur viņš ir palicis? Mēs pārbaudījām, vai Larss pēdējos metros nav savainojies un tāpēc nav bijis spējīgs iet tālāk. Aplams pieņēmums. Viņš ir vienkārši pazudis.

-   Mēs pārbaudījām? Sandras smaids bija šaurs kā naža asmens.

-   Irisa un es.

-   Cik jauki! Vari priecāties, ka viņi tev atņēma brilles, tas noteikti palīdz izturēt Irisas izskatu. Vēja brāzma atmeta matu cirtu no meitenes pieres un piepūta baltās blūzes piedurkni. Turpinot runāt, viņa vairījās uzlūkot Bastianu. Un vispār es nožēloju, ka paņēmu tevi līdzi. Tā bija kļūda.

Pirmajā mirklī viņas vārdi sāpināja Bastianu, bet jau nākamajā tie ļāva viņam pilnīgi nomierināties. Bet es nenožēloju, viņš atcirta, pats būdams pārsteigts par to, cik atvieglots jūtas, to pateicis. Bet mēs abi laikam esam sevi mānījuši. Baidos, ka esam pārāk… dažādi.

Sandras acīs kaut kas iedzalkstījās. Pilnīgi pareizi. Tad nu esi tik laipns un liec mani mierā.

Pusdienas saule klajumā svilināja ar tādu spēku, ka visi mazās grupās vai pa vienam atkāpās atpakaļ mežmalā.

Bastians ar savu pustukšo putras bļodu rokās sēdēja zem koka un domāja. Noteikti jāapspriežas ar organizatoriem kur īsti viņi atrodas? Paulam vienmēr ir kāds plāns, tie bija Larsa vārdi. Uz to varēja tikai cerēt. Tomēr viņiem bija nepieciešama palīdzība no ārpuses. Neviens nevarēja uzņemties risku, ka Kārpām otro nakti jāizdzīvo ievainotam un vienatnē.

Jāizdzīvo. Cerams.

Viņš saviebās, jo vējš bija atpūtis spēcīgu smirdoņu no atejas bedres. Bastians nesen to bija izmantojis, jo tas vairs nebija novēršams, bet smirdoņa, kas no turienes izplatījās jau pēc nepilnas dienas, bija neaprakstāma. Vismaz mušām tagad bija jauns intereses objekts.

Atšķirībā no Bastiana paša. Viņš jutās tik ļoti nekam nederīgs, ka gribējās kliegt. Tepat netālu sēdēja Līzbeta, kas beidzot bija

pārtraukusi meklēt savu medaljonu. Pirmajā bridi Bastians gribēja pieiet pie meitenes un uzmundrināt viņu, bet tad pārdomāja. Iespējams, viņš šādai misijai nebija īstais.

Lai nodarbinātu sevi ar kaut ko jēdzīgu, viņš sāka izlikt saulītē žāvēšanai savu izmirkušo mantību. Kreklu un bikšu izklāšana neaizņēma daudz laika, vairāk pūļu sagādāja ar lapām pildītais linaudekla maiss. Bastians izgrieza to uz otru pusi, izkratīja zemē mitro, pikās salipušo saturu un sarauca degunu, sajūtot pelējuma smaku. To, kas pats neatdalījās no raupjā audekla, viņš nokasīja ar zobenu beidzot tas izrādījās kaut kam noderīgs.

Pēc tam viņš jutās izslāpis. Biezputra gulēja kuņģī smaga kā akmens. Vajadzētu piepildīt ūdens maisu, Bastians nodomāja. Ja vien es nebūtu tik piekusis.

Viņš saņēmās un devās uz strautu, bet dažus metrus no tā pēkšņi apstājās, jo tur, nometies ceļos, mazgājās kāds kails cilvēks. Meitene. Irisa. Viņa bija noliekusies uz priekšu tik tālu, ka varēja redzēt tikai kailo muguru. Meitenes galva bija pa pusei iegremdēta burbuļojošajā ūdenī, un viņa ar abām rokām berza matus. Blūzi un plato jostu viņa bija nolikusi pie kāda netāla koka stumbra, pret kuru bija atslieta arī arfas soma.

Irisa vēl nebija viņu pamanījusi, tāpēc Bastians tagad izrādījās lūriķa lomā. Viņš gribēja doties atpakaļ un pēc dažām minūtēm atgriezties, cenšoties sacelt pēc iespējas lielāku troksni. Tikai vispirms viņam vajadzēja atraut skatienu no meitenes pleciem, kas izskatījās, it kā tie būtu skulptora veidoti un piederētu no ziloņkaula krāsas marmora izkaltai statujai. Ieplaisājuša marmora, jo Irisas kreiso plecu šķērsoja neregulāra sarkana līnija. Kā meitene ieguvusi šādu rētu? Viņš paspēra soli atpakaļ, juzdamies tā, it kā būtu atklājis kaut ko ļoti intīmu.

Pēkšņi viņš izbijās, ka meitene varētu iztaisnoties, ieraudzīt viņu te stāvam un izdarīt gluži aplamus secinājumus. Bastians pagriezās atpakaļ, noskrēja dažus metrus caur pazemo krūmāju, kas nesniedzās augstāk par ceļiem, un pārliecinājās, ka vairs neatrodas Irisas redzeslaukā. Pēc piecām minūtēm viņai vajadzētu būt pabeigušai

savas ūdens procedūras. Bastians gaidīja un juta, kā biezputra vēderā pamazām pārvēršas betonā.

Atpakaļceļā uz strautu viņš centās uzkāpt katram zaram, kas gadījās ceļā, turklāt vēl dziedāja. Skaļi un nepareizi. Irisai vajadzēja izdzirdēt viņa tuvošanos, un sev par atvieglojumu Bastians pamanīja, ka meitene sāka māt ar roku, tiklīdz bija viņu pamanījusi. Viņa atkal bija uzvilkusi blūzi un ar pirkstiem ķemmēja slapjos matus.

-   Nu, Tomen, mans uzticamais draugs! Kāpēc jūs esat tik bāls?

-   Kuno līme, ko viņš sauc par biezputru. Es negribēju traucēt, bet man steidzami nepieciešams padzerties.

-   Tādā gadījumā esiet mans viesis! Viņa ar abām rokām norādīja uz strautu. Daži malki, un Kuno biezputra jūsu vēderā uzbriedīs divkāršā apjomā.

Redzot viņa sejas izteiksmi, Irisa sāka smieties skanīgā un tajā pašā laikā piesmakušā balsī. Nē, neuztraucies. Ūdens palīdzēs.

Bastians pieliecās un dzēra, līdz sajutās labāk. Kad viņš atkal paskatījās uz augšu, Irisa bija uzlikusi uz ceļiem arfu un ar pirkstiem gareniski vilka uz priekšu un atpakaļ pa stīgām. Tad viņa dziļi ievilka elpu un sāka spēlēt melodiju, kas vienā mirklī lika Bastianam aizmirst visas ar šo piedzīvojumu saistītās nepatikšanas. Jau pēc dažām taktīm mežs bija zaudējis savu draudīgumu un pārvērties maģiskā vietā.

-   Kas tā bija? jautāja Bastians, kad melodija bija izskanējusi.

-   Planxty Drew. To sacerējis Turlo O’Karolans, akls īru arfists. 17. gadsimtā, nevis viduslaikos, bet par to te nevienam nav nekādas sajēgas. Viņa atkal novilka ar pirkstiem pa stīgām. Planxty Drew bija… ir Kārpas mīļākais gabals. Viņš grib to dzirdēt vienmēr, kad es spēlēju. Man šķiet… Viņa aprāvās un pār plecu ielūkojās mežā, kur, par spīti spožajiem saules stariem, valdīja mijkrēslis. Man šķiet, ka viņš to varbūt dzird.

Irisa sāka vēlreiz no sākuma, spēlējot ar aizvērtām acīm. Bastians nespēja atraut no viņas skatienu. Šī meitene ir elfs, viņš atkal nodomāja.

Viņa smaidīja, un kādā bridi Bastians izbijās, ka, pats to nemanot, ir skaļi izteicis savas domas.

-   Ko nozīmē šis nosaukums? Bastians jautāja vairāk aiz apmulsuma un tāpēc, ka jutās pieķerts, nekā aiz tīras intereses.

-    Planxty ir vārds, ko izdomājis pats O’Karolans. Tā arfists nosauca melodijas, kuras komponēja cilvēkiem, kas viņam izrādījuši īpašu laipnību. Vienam no viņiem, vārdā Drū, tika veltīta Kārpas mīļākā melodija.

-   Skaists stāsts. Bastians izstiepās uz muguras zemē un aizlika rokas aiz galvas. Viss varētu būt tik brīnumjauki, izņemot mušas un ķēpīgo biezputru. Kārpām tikai vajadzētu izdzirdēt Irisas vilinājuma saucienu un atgriezties. Ja ne… Bastians piecēlās sēdus. Viņa smadzenes jau simto reizi sāka apsvērt visdažādākās iespējas briesmīgas un ne tik briesmīgas. Viss, pietiek.

-   Es labprāt uzzinātu, kas atrodas tajā medaljonā, viņš teica, kad Irisa bija nospēlējusi kārtējo melodiju. Bastians pavērās koku lapotnē. Klusumā, kas bija iestājies, varēja dzirdēt tikai strauta čalošanu. Tu Līzbetu pazīsti labāk. Vai tev ir kāda ideja?

-   Nē. Visādā ziņā pats medaljons tas nevarētu būt. Masu produkcija, kādu var nopirkt katrā viduslaiku tirgū. No misiņa, 29 eiro 90 centi.

-   Tieši tā. “Ne ārējās čaulas mirdzums, bet saturs ir no svara.” Bastians knibinājās gar savu jostas somu. Vispār pirmīt es atradu vēl vienu šādu dzejoli.

-   Tiešām? Nolasi!

Bastians noklepojās.

-   “Es zinu, kurš tev seko un jābēg tev no kā. Tev tas ir jāņem vērā, jo viņš ir tuvumā. Nav svarīgi, ka neredzi viņu, viņš sagādās tev dāvaniņu.”

Bastians pacēla galvu un gaidīja parādāmies neizpratnes pilnu izteiksmi Irisas sejā. Bet ieraudzīja meitenes satrauktās, apjukumā ieplestās acis.

-   Vai tu saproti, kas ar to domāts?

-   Dod to šurp!

Samulsis par Irisas pēkšņo noskaņojuma maiņu, Bastians tomēr pasniedza viņai vēstījumu. Kas noticis?

-   Nekas.

Viņa ilgi lūkojās sešrindē un tad atdeva mizas gabalu atpakaļ Bastianam.

-   Tu zini, ko tas nozīmē, vai ne?

Viņa klusējot ielika arfu somā un piecēlās.

-   Nu nē, tas nav godīgi. Paskaidro man!

Irisa nopūtās un uzlūkoja viņu. Meitenes acis izskatījās tumšākas nekā iepriekš. Vērīgākas. Man nav ne jausmas, ko tas nozīmē. Es gribētu, lai būtu citādi. Tici man vai liecies mierā!

Ala bija piemērota vieta pārdomām. Irisa vēlreiz pārbaudīja, vai viņas soma ir labi noslēgta, un tad atslēja to pret zemo klints sienu. Viņa izvilka nazi, ko nēsāja pie jostas, un ar pirkstu viegli pārvilka pār asmeni. Smails. Ass. Labi.

Ārpusē viss bija mierīgi, tomēr viņa paturēja acīs apkārtni. Pirms brīža viņa bija reaģējusi pārāk asi, tas jāatzīst. Vajadzēja mierīgi aplūkot šo mizas gabalu, rūpīgi izpētīt rokrakstu. Kaut gan tas nebija viņējais. Nekādā gadījumā. Viņš neraksta dzeju. Un viņa te nav, tas būtu pilnīgi neiedomājami. Visur citur, tikai ne šajā nošķirtībā. Un, ja tomēr, viņš jau sen būtu viņai uzbrucis. Kāpēc lai viņš nogaidītu?

Es zinu, kurš tev seko un jābēg tev no kā varbūt tas nemaz nebija par viņu. Galu galā neviens par to nezināja. Irisa atspieda zodu pret ceļiem un aizvēra acis. Vakar… Alma bija parādījusies ar pirmo vēstījumu uz koka mizas gabala. Parādījusi to organizatoriem, Monai, jautājusi viņai par to. Un ko Mona? Irisa vēlreiz atsauca atmiņā šo ainu. Mona bija izskatījusies patiesi pārsteigta. Viņa neprata īpaši labi izlikties un cīņu izspēlēšanas laikā vienmēr koda sev lūpā, lai nesāktu smieties. Tātad šos tekstus nav piespēlējuši organizatori, un tas nozīmē…

-   Es nezinu, Irisa čukstēja klintij. Nazis viņas rokā atspoguļoja akmens gaišpelēko struktūru. Viņa dziļi ieelpoja un izelpoja. Tagad

bija svarīgi saglabāt mieru un neatslābināt modrību. Un neuzticēties nevienam.

Domās viņas acu priekšā parādījās Bastiana tēls. Šis bezpalīdzīgais, tuvredzīgais paraugskolēns, pret kuru pēkšņi tik vēsi bija sākusi izturēties Sandra. Nē, viņam arī ne. Un, nē, tas nebija nožēlojami. Tas bija saprātīgi.

Viņa pavirši piesedza arfas somu ar sausiem zariem un lapām un noglabāja nazi tam paredzētajā vietā pie jostas. Uz to varēja paļauties. Ja šis cilvēks tiešām slapstās meža biezoknī, tas viņu nepārsteigs neaizsargātu.

arstums bija paveicis savu darbu izžāvējis un sasildījis Bastiana mantas. Kad viņi pamazām sāka posties atpakaļceļā, uzradās Pauls, Mona un Karīna, visi trīs ar nomāktu izteiksmi sejā. Zemā vakara saule pārvērta Karīnas sarkanos matus liesmojošā ūdenskritumā.

-   Vai Kārpa ir atgriezies?

Bastians un Šteinhens abi reizē papurināja galvu. Viņi sēdēja uz vienas no Šteinhena segām pie uguns, virs kuras katlā vārījās pupu sautējums, izplatot apkārtnē kārdinošu smaržu.

-   Vai Larss ir pie jums?

Bastiana pretjautājums izraisīja izbrīnu. Kāpēc jūs tā domājat?

-    Tāpēc, ka mēs viņu kopš šīs priekšpusdienas neesam redzējuši.

-   Ko? Pauls gandrīz iekliedzās. Bet… pie ezera viņš taču bija! Vai pēc tam viņš negāja atpakaļ kopā ar jums?

-   Gāja. Bet tikai līdz tai lielajai klintij, kas atrodas pa ceļam. Tur mēs izšķīrāmies un to apgājām katrs no savas puses. Viņš pazuda no mana redzeslauka un pēc tam vairs neparādījās. Bastians nezin kāpēc jutās par to atbildīgs. Tūlīt taču satumsīs, nomurmināja Pauls. Bastians redzēja, kā vadītāja skatiens pārslīd nometnei un kļūst aizvien drūmāks.

Visas organizatoru komandas ierašanās sapulcēja pie ugunskura ari pārējos spēlētājus. Sandra apsēdās tālu no Bastiana un aizgrieza galvu. Kopā ar Līzbetu tuvāk pienāca ari Irisa, un Bastians cerēja, ka tā apsēdīsies viņam līdzās, taču meitene tikai mazliet pamāja ar galvu un palika stāvam.

Pauls nogaidīja, līdz visi bija sapulcējušies. Kopš šā rīta mēs esam mežā meklējuši Kārpu, bet neesam spējuši viņu atrast. Ir tik neticami daudz dažādu iespēju. Viņš iekoda apakšlūpā. Tagad ir pazudis ari Larss. Tā ir īsta katastrofa. Es nemaz nespēju izteikt, cik ļoti sev par to pārmetu.

-   Viņš ir pietiekami pieaudzis, lai pats par sevi parūpētos, iebilda Sandra. Pauls papurināja galvu.

-   Es esmu atbildīgs par to, kas šeit notiek. Patiesībā visa mūsu komanda, bet galvenokārt es. Vai esat iedomājušies, kas notiks, ja mēs viņus abus neatradīsim? Saprotu, ka jūs visi priecājaties par spēli es arī. Bet kopš šī brīža mēs nedarīsim neko citu kā vien meklēsim Larsu un Kārpu. No saules lēkta līdz saules rietam. Jūs taču saprotat, vai ne?

Visi piekrītoši māja ar galvu, pat Ralfs, kaut arī šķita, ka viņš ir tuvu asarām.

Pauls ar abām rokām paberzēja pieri un acu plakstiņus un tad ar skatienu meklēja palīdzību pie Karīnas. Viņa tikko manāmi papurināja galvu.

-   Diemžēl mums ir vēl kāda slikta ziņa, viņa teica.

-   Pagaidi, Karīn! Es vispirms gribētu pats rūpīgāk pārbaudīt.

-   Mēs taču to jau izdarījām.

Bastians nebija gaidījis, ka ieraudzīs Paula sejā apjukumu, un šajā situācijā tas viņu nemaz neiepriecināja.

-   Kas īsti ir noticis?

Paulam acīm redzami bija grūti saņemties atbildēt. Viņš izturējās stīvi un runājot neizlaida no acīm katlu ar pupām.

-   Mūsu satelīttelefons ir pazudis. Mēs nespējam izskaidrot, kā tas varēja notikt, jo aparāts glabājās drošā vietā.

-   Patiesībā to vajadzētu jautāt Monai, Karīna noteica, nespēdama pilnībā apspiest dusmas balsī. Kā nekā par to bija atbildīga tieši viņa.

Monas vaigos ielija viegls sārtums. Es to noglabāju tajā pašā vietā, kur vienmēr, un nedomāju, ka man to vajadzēja visu laiku uzraudzīt šeit taču esam tikai mēs; kāpēc gan mums vajadzētu pašiem sevi apzagt? Viņa negaidīti aprāvās, it kā pēkšņi būtu aptvērusi šo vārdu nozīmi.

Bastians vēroja, kā cits pēc cita pie šādas atskārsmes nonāk arī pārējie. Līzbeta aizspieda mutei priekšā roku, Alma drudžaini skatījās apkārt, bet Irisas sejā tikai gluži nemanāmi ievilkās kāds skarbāks vaibsts, it kā viņa būtu sakodusi zobus.

-   Vai jūs domājat, ka šajā apkārtnē ir vēl kāds? čukstēja Alma.

-   Bet tādā gadījumā mēs viņu noteikti būtu pamanījuši. Un visādā ziņā Roderiks par to brīdinātu.

-   Protams, te kāds ir, bet Roderiks nespēj viņu saost. Tikai sajūt. Doro līdz šim bija stāvējusi tumšā vietā meža mestā ēnā. Tagad viņa, melna kā krauklis, uzacis saraukusi, pienāca pie ugunskura.

-   Kāds, kurš nav no miesas un asinīm. Kādu bridi viņa ļāva šiem vārdiem iedarboties un tad turpināja: Mēs šeit esam ienācēji. Esam atmodinājuši lāstu, un tagad mums jāatbild par sekām.

Doro izskata, viņas runas veida un caururbjošā skatiena dēļ pirmajā bridi viņas teiktais šķita iespējams pat Bastiana iztēlē. Taču jau nākamajā mirkli uzvarēja veselais saprāts.

-   Tu taču visā nopietnībā nerunā par spokiem, vai ne? Bastians sameklēja savā gumu somā priekšpusdienā atrasto koka mizas gabalu un pasniedza to Doro. Ļoti iespējams, ka te bez mums ir vēl kāds, bet tas pavisam noteikti nav spoks.

Doro lasīja, mēmi kustinot lūpas. Tad lēnām pacēla acis un uzlūkoja Bastianu. Tu to lasi, bet nesaproti. “Es zinu, kurš tev seko un jābēg tev no kā…” Par ko gan citu te var būt runa, ja ne par Tristrama lāstu? Viņš ir sagrābis mūs savos nagos un kļūst ar katru minūti spēcīgāks, tāpēc mēs nespējam no viņa izbēgt.

Pauls pastiepa roku. Vai es drīkstu to aplūkot?

Viņš izlasīja vēstījumu, sarauca uzacis un pasniedza mizas gabalu tālāk Georgam. Cits pēc cita visi izlasīja pantu. Paraustīja plecus. Papurināja galvu.

-   Vai neviens nenojauš, ko tas varētu nozīmēt?

Bastiana skatiens automātiski pievērsās Irisai, bet tā viņam neatbildēja, tikai stingi lūkojās zemē.

-   Es nupat paskaidroju, ko tas nozīmē, atbildēja Doro. Tas ir vēstījums no šo pakalnu kunga, kurš uzglūn no ēnas, kopš mēs atmodinājām viņa lāstu. No viņa paša un visas viņa svītas, kas naktīs ceļas augšā no asiņainā kapa.

Baisi bija nevis Doro vārdi, bet fakts, ka par tiem neviens nesmējās. Laikam viņiem visiem jau bija uzdevuši nervi.

-   Interesanti, ko gan mēs tādu neveiklu izdarījām, ka aktivizējām šo lāstu? Bastians jautāja, cenšoties ielikt savā balsī pēc iespējas vairāk ironijas. Ko mēs esam darījuši nepareizi? Vai esam uzkāpuši uz kāda noburta akmens? Vai arī es esmu izracis atejas bedri apburtā zemē?

Viņš redzēja, ka Irisa šķībi smīn tāpat kā Šteinhens. Doro nodūra skatienu, un Bastians uzreiz nožēloja, ka ir viņu sakompromitējis, bet viņam patiesi bija alerģija pret šāda veida māņticīgām pļāpām.

-   Man ļoti žēl, viņš teica, cenšoties ieturēt miermīlīgu toni,

-   bet tev jāatzīst, ka tevi vajā fantāzijas. Vai arī tomēr neatzīsi, kā nekā tu taču negaisa laikā dejoji uz klints. Bastians turpināja domu.

-   Tā ir tikai leģenda, nekas vairāk. Pēc visa, kas tagad noticis, man nešķiet labi, ka šādos apstākļos tu centies vēl vairāk satraukt cilvēkus.

-   Un kāpēc tas ar mums notiek? Man šķiet, tu neatceries lāsta saturu. Doro lūkojās viņam acīs, pat nepamirkšķinot savējās.

-    Visus tos, kuri ienāks manā valstībā, es nekad vairs nelaidīšu vaļā. Viņu āda tiks atdalīta no miesas, zeme viņus apris. Mirušie celsies augšā no saviem kapiem, un viņu kliedzieni dzīs jūs visus izmisumā. No Kārpas ne ziņas, ne miņas, it kā viņu burtiski būtu aprijusi zeme. Vai esat aizmirsuši vaļējo kapu? Tātad gaidīsim smagus ievainojumus, tārpus pārtikas krājumos un to, ka mūsu pamazām kļūs mazāk. Divi jau ir pazuduši. Rīt varbūt būs jau trīs vai četri.

-   Doro, izbeidz! Paula asā balss pārtrauca viņas runu. Ar saviem šausmu stāstiem tu mūs tikai vēl vairāk samulsini.

-   Bet ja nu viņai ir taisnība, nočukstēja Ralfs. Tādā gadījumā mēs netiksim projām no šejienes. Viņa apakšlūpa trīcēja kā bērnam, kurš tūlīt izplūdīs asarās. Tieši šīs trīcēšanas dēļ Bastians pirmo reizi sajuta žēlumu pret mazo, apaļīgo, bruņukreklā tērpušos Ralfu, kurš bija acīmredzami vīlies, ka sabrukušas visas viņa cerības pavadīt piecas spēles dienas viduslaiku firsta lomā. Turklāt tagad viņš bija arī nobijies. Es reiz lasīju par kādu nolādētu māju, kas nevienu nelaida ārā un visus nogalināja kā peļu lamatas.

-   Turi muti! Pauls ar diviem asiem vārdiem viņu apklusināja.

Tāpat kā no rīta Paula pēkšņā rupjība neizskaidrojamā kārtā sabojāja Bastianam omu. Mums nervi ir čupā, to tas nozīmē.

-   Savilksim bilanci, Bastians teica. Kārpa un Larss ir pazuduši, turklāt Larss praktiski manā acu priekšā. Satelīttelefona arī vairs nav, lai gan Mona labi zina, kur to nolika. Vai vēl kas? Pareizi, Līzbetas medaljons. Sanāk gluži pietiekami, viņš turpināja un neziņā uzlūkoja Paulu. Turklāt vēl vēstījumi uz koka mizas gabaliem. Man aizvien grūtāk noticēt, ka šajā mežā mēs tiešām esam vieni.

Līzbeta pavēra muti un atkal to aizvēra.

-   Redzējusi es neesmu nevienu, sacīja Karīna. Un, pat ja būtu, man tas neko nenozīmētu. Galvenais, lai mēs atrastu Larsu un Kārpu. Sliktākais ir tas, ka jau satumst. Šodien mēs vairs nekur nevaram doties.

-   Vai tad jums nav neviena kabatas lukturīša? Ārkārtas situācijai?

Mona samulsusi nodūra skatienu.

-   Protams, mums bija, teica Karīna. Tie atradās līdzās satelīttelefonam.

Georgs iesmējās. īsi un rūgti. Viņš apskāva Līzbetu un piespieda viņu cieši sev klāt. Izcils organizatoru darbs, tiešām. Man šķiet, ka rīt mums jāpošas atpakaļceļā.

-   Bet džipi te būs tikai pēc trim dienām, iebilda Mona, vēl joprojām nepacēlusi skatienu. Kā jūs domājat tikt projām no šejienes?

-Ja vajadzēs, kājām. Es gribu nogādāt drošībā Līzbetu. Manā izpratnē te vienkārši ir pārāk daudz neatbildētu jautājumu.

Pauls ar rezignētu žestu pacēla plecus. Es to varu saprast. Es jums palīdzēšu nokļūt līdz zemes nogruvumam. Katrā ziņā no šī brīža turieties visi kopā, pirmām kārtām jau naktī. Viņš norādīja uz vietu starp kokiem. Mēs jau esam paņēmuši līdzi savu bagāžu. Būtu pilnīgi muļķīgi sadalīties pa divām dažādām vietām mežā, iekams nezinām, kas te notiek. Viņš palūkojās uz augšu debesīs.

-   Izskatās, ka šodien iztiksim bez lietus. To es novēlu mums visiem.

ār nometni bija nolaidusies nakts. Ugunskura liesmas garām mēlēm laizījās gar Šteinhena katlu. Bastians palūkojās uz mežu ja Kārpa un Larss tuvosies, viņi pamanīs uguni. Viņš uz to cerēja. Ļoti cerēja. Bet, ieklausījies savā iekšējā balsī, tam vairs neticēja. Viss bija pārāk dīvaini, lai būtu sagadīšanās.

Bastiana skatiens sastapās ar Sandras skatienu. Viņa sēdēja uz vienas segas kopā ar Līzbetu, un abas sačukstējās. Sandra uzreiz novērsās, bet Līzbeta ne. Viņa lūkojās uz Bastianu tā, it kā redzētu viņu pirmo reizi. Līzbetas mute bija nedaudz pavērta, un šķita, ka meitene ir pārsteigta par viņa izskatu.

Vai viņam kaut kas būtu pielipis pie sejas? Bastians ātri pārvilka tai ar roku. Neko tādu nejuta. Tomēr Līzbetas lielās acis nenovērsās no viņa. Ko gan Sandra patlaban viņai čukstēja? Vai kaut ko par viņu? Visādā ziņā Bastianu tas darīja nervozu, un viņš novērsās.

Zālē sisināja circeņi, un starp koku galotnēm balts kā krīts parādījās mazs gabaliņš mēness diska. Tā bija pirmā maltīte, ko viņi ieturēja visi kopīgi. Gardākas pupas Bastians vēl nekad nebija ēdis. Viņa bļoda iztukšojās pārāk ātri, un piedeva bija niecīga. Uguns un mēness apspīdēta, uzlikusi uz ceļiem arfu, Irisa sēdēja uz sava vaļa kuprim līdzīgā klintsbluķa. Kad viņa sāka spēlēt, Bastians uzreiz atpazina melodiju. Planxty Drew. Tā viņu domās aiznesa atpakaļ laikā uz vairākām vietām vienlaikus. Šodienas pēcpusdienā. Brīdī, kad Kārpa pamāja ar roku un iegāja mežā. Pirms simt gadiem, kad cilvēki arī sēdēja pie uguns tāpat kā viņu grupa pašlaik. Mirkļa skaistums viņu aizkustināja un tajā pašā laikā skumdināja. Bastians aizvēra acis un saausījās tikai tad, kad izdzirdēja savu vārdu.

-… domāju, ka Bastianam taisnība. Tā bija Līzbeta. Viņš redzēja tikai meitenes profilu, jo viņas seja bija pavērsta pret nakts

tumsā grimstošā meža malu. Līzbeta turēja galvu savādi aizgrieztu, it kā nevēlētos, lai to apgaismo uguns.

-   Kādā ziņā? jautāja Sandra.

-   Tādā, ka mēs šeit neesam vieni. Man šķiet, ka kāds te ložņā riņķi, novēro mūs… bet nerādās acīs. Viņa salīgi saberzēja rokas.

Pirmo reizi Irisas arfa ieskanējās nepareizā tonī. Viņa uzreiz pārtrauca spēlēt un nolika instrumentu malā. Kāpēc tu tā domā? viņa jautāja. Vai tu esi kādu redzējusi?

-   Nē. Tā īsti neredzēju. Tās var būt arī tikai iedomas. Līzbeta uz mirkli pagrieza galvu, lai uzlūkotu Irisu. Šodien man vairākas reizes bija tāda sajūta, ka no meža kāds mūs vēro.

-   Tas varēja būt kāds no mums, iebilda Sandra.

-   Tam es neticu. Ja kāds tiešām tur bija, viņš nevēlējās tikt pamanīts.

-   Muļķības. Sandra piespiesti pasmaidīja. Kas gan te būtu meklējams gluži svešam cilvēkam? Pilnīgā vienatnē.

ŠI tēma, šķiet, bija laupījusi Irisai vēlēšanos turpināt muzicēt. Viņa ielika arfu atpakaļ somā.

-   Kā viņš izskatījās?

-   Nav ne jausmas. Kā ēna mijkrēsli. Sākumā es nodomāju, ka tas varētu būt kāds zvērs, bet tad izdzirdēju, ka viņš ieklepojās.

-   Ieklepojās?

-Jā. Izklausījās nevesels.

-   Protams, tā ir. atskanēja Doro maigā balss. Viņš cieš. Viņš neatdusas. Viņš klīst apkārt un nespēj nomazgāt no kauliem sava dēla asinis.

-   Nesāc nu atkal! Bastiana balss skanēja nesavaldīgi, taču viņam bija vienalga. Viss bija apnicis. Tagad viņš gribēja doties gulēt, kamēr ugunskurs vēl nebija pilnīgi izdedzis. Kamēr vēl varēja vismaz aptuveni nojaust, kur atrodas mantas. Bastians izstiepa notirpušās kājas un piecēlās.

-   Tā ir laba ideja, teica Pauls. Arī viņš piecēlās un aplika Bastianam roku ap pleciem. Rit mums būs nepieciešami visi mūsu

spēki. Šis familiārais žests pārsteidza Bastianu un beidzot uzbūra smaidu Lizbetas sejā.

Ar vieglu nepatiku Bastians paspēra soli sāņus un atbrīvojās no Paula apskāviena. Arlabunakti visiem! Dusiet mierā, un lai jūs netraucē mirušā firsta gars. Viņš pārspīlēti paklanījās un devās uz savu guļamvietu.

-   Stāt! iesaucās Ralfs.

-   Kas noticis?

Ralfs ar kundzisku žestu aicināja viņu atgriezties. Mēs vēl neesam norīkojuši sargus. Vakar negaisa laikā netika domāts par stāvēšanu sardzē, bet šodien tai jābūt. Viņš ieturēja ļoti nozīmīgu pauzi. Kā ir vai tu uzņemsies pirmo maiņu?

-   Man jau acis līp ciet.

-   Bet es varu! Šteinhens pacēla roku un paspēra soli uz priekšu.

Es pēcpusdienā nedaudz nosnaudos un tagad tik un tā nespētu

«lizmigt.

-   Lieliski. Pēc tam Georgs?

Georgs parādīja noraidošu žestu, taču brīvprātīgi pieteicās l’auls. Kā trešais tika nozīmēts Nātans, un Bastians nopūzdamies piekrita ceturtajai maiņai. Ar sešām stundām miega vajadzētu pietikt.

-   Kā mēs zināsim, kad beidzas maiņa?

-   Esmu paņēmis līdzi sveces, atbildēja Šteinhens. Tās ir marķētas katra svītra nozīmē vienu stundu.

-   Lieliska ideja.

-   Jā, mūsu senči bija svētīti ar gudrību. Tagad es jums novēlu mierīgu gulēšanu.

Pateicīgs par to, Bastians devās projām. Tūlīt varēs likties uz auss beidzot. Ar katru soli, ko viņš spēra projām no ugunskura, kļuva tumšāks. Ar svaigām lapām piebāzto linaudekla maisu viņam nācās drīzāk sataustīt nekā saskatīt.

Bastians apgūlās un cieši ietinās divās segās. Bija silti un pat ērtāk, nekā varēja iedomāties. Žāvādamies viņš vēroja izplūdušos .tavus uz zemu plaiksnījošās oranžās gaismas fona. Cits pēc cita tie

izklīda uz dažādām pusēm, līdz beigās palika tikai viens garš un resns, un nepārprotams. Šteinhens sēdēja pie ugunskura, meta tajā egļu čiekurus un nolūkojās aizlidojošajās dzirkstelēs.

Kaut kas ielauzās Bastiana miegā, caururba viņa apziņu un lika uztrūkties. Kliedziens garš, nedabisks, necilvēcīgs. Bastians pielēca sēdus tumsā un pirmajā mirkli nesaprata, kur atrodas. Pulss sāpīgi dauzījās pret krūškurvi.

Kas te kliedza? Cilvēks? Zvērs? Skanēja tā, it kā kādam dzīvam vilktu pār acīm ādu.

Acu priekšā bija necaurredzama tumsa. Viņš drudžaini grābstījās ap sevi, sataustīja zāli un zemi. Kaut kur pa labi no viņa aizgūtnēm rēja Roderiks.

Viņi nebija vieni. Te atradās vēl kāds.

Bastians vēl platāk iepleta acis un, elpu aizturējis, izmisīgi centās kaut ko saskatīt, taču pasaule ap viņu bija melna. Bailēs trīcēdams, viņš atkal izelpoja.

Kliedziens aprāvās, tagad bija dzirdama vairs tikai apspiesta vaidēšana. Klusināta skaņa. Soļi? Tagad šo troksni jau pārmāca pārējo spēles dalībnieku balsis izbiedētas, satrauktas, miegainas.

-   Kas tas ir?

-   Nezinu. Izklausījās drausmīgi.

-   Kā pirmsnāves kliedziens.

-   Ak Dievs! Es neko neredzu! Es gribu tikt projām no šejienes.

Čaboņa. Dobja rīboņa. Apspiests sāpju kliedziens.

-   Sasodīts, te ir tumšs!

-   Necelieties augšā, jūs, idioti, vai gribat kaklu nolauzt?

-   Bet mums taču… mēs taču nevaram…

Bastians atpazina Ralfa un Nātana balsis, iespējams, starp runātājiem bija arī Alma. Tām pievienojās Doro uz garu aizdzīšanu orientētā melodeklamācija, kas skanēja tik satraukti, it kā viņa censtos apspiest šņukstus. Tam visam pa vidu bija dzirdama skrāpēšanās un žvadzēšana, ko Bastians nespēja identificēt. Metāliska, it kā norisinātos cīņa. Vai tūlīt atkal kāds iekliegsies?

Ar drebošām rokām Bastians taustījās pa zemi, juta, kā no viņa pleciem noslīd sega bija taču jāatrod kaut kas, ar ko aizstāvēties, ja piepeši…

Tur bija viņa koka zobens. To satvēris, viņš cirta un dūra melnajā tumsā ap sevi, taču nesastapa nekādu pretestību, nekādu ienaidnieku. Viņš atviegloti uzelpoja.

Kā gan agrāk cilvēki spēja to izturēt? Bez naktslampiņām vai vismaz sērkociņiem?

Viņš uzvilka augstāk segu, ciešāk ievīstījās tajā un koncentrējās uz apkārtējiem trokšņiem. Rīvēšanās un skrāpēšanās. Viņa draugu balsis vaidošas, čukstošas. Roderika rūkšana. Beidzot ierunājās Pauls.

-   Palieciet, kur esat! Ja kritīsiet panikā un tumsā bēgsiet projām no šejienes, jūs sevi tikai savainosiet. Mums jānogaida, līdz kļūs gaišs. Šī doma bija mokoša. Cik ilgi vēl būs jāgaida? Bastians centās aplēst, cik ilgi bija gulējis. Nekādas nojausmas. Divas stundas, sešas stundas iespējams bija viss. Vai Šteinhens jau beidzis savu sardzes maiņu?

Plati iepletis acis, viņš grozīja galvu uz visām pusēm. Kaut kur šeit taču vajadzēja degt sardzes svecei. Viņš aizvēra acis, tad atkal tās atvēra. Ellē ratā, nekādas atšķirības. Pieslējies uz visām četrām, viņš uz labu laimi rāpoja projām. Bastianam nebija ne jausmas par virzienu, tāpēc viņš visu laiku baidījās atsisties ar galvu pret kādu no lielajiem laukakmeņiem.

Viņš pataustīja sev priekšā ar roku. Tur bija tikai pļava auksta un mitra. Viņš rāpoja tālāk. Kaut kur bija jābūt sargam. Ja vien parādītos kaut maza mēness maliņa. Aāāā! Kas tur ir? Nē! Palīgā!

Kaut kas atsitās pret Bastiana plecu, pēc tam pret viņa galvu. Viņa labā roka atbalstījās uz kāda ķermeņa, un gulošais uz to reaģēja ļoti paniski.

-   Ej prom! Ej prom!

-   Tas esmu es, Bastians. Nebaidies!

-   Vēl viens sitiens.

-   Ei! Rimsties, Nātan, es tev neko nedaru, es tikai meklēju to, kurš stāv sardzē. Vai tu jau tur biji?

-   Nē, mani vēl neviens nav modinājis. Sasodīts, vecīt, es domāju, ka mani trieka ķers.

-   Piedod, lūdzu! Es būtu no tevis izvairījies, bet te neko nevar redzēt.

-   Es ari neko neredzu. Turies nedaudz tālāk pa labi, ja?

-   Labi. Bastians paberzēja sāpošo galvu. Guli vien.

Dusmīga šņākšana. Ļoti asprātīgi!

Bastians virzījās tālāk, tagad cenšoties būt vēl uzmanīgāks, līdz nevis ieraudzīja, bet gan saoda izdzisušo ugunskuru. Sekojot koksnes un dūmu aromātam, viņš beidzot sajuta zem pirkstiem kaut ko siltu un drupanu. Ogles.

-   Šteinhen? viņš čukstēja. Vai tu vēl esi nomodā?

Troksnis no tumsas. Tas esmu es, Pauls. Es jau viņu nomainīju.

-   Cik ir pulkstenis?

-   Nav ne jausmas. Svece izdega, un es nevarēju atrast Šteinhena posu, ko viņš izmanto aizdedzināšanai. Varbūt mana maiņa sen jau beigusies. Šādā tumsā zūd jebkāda laika izjūta.

Bastians dzirdēja, ka Pauls ceļas kājās. Čabēja zāle un apģērbs. Tad viņš sajuta roku pieskaramies plecam un parāvās atpakaļ.

-   Viss kārtībā, tas esmu tikai es, teica Pauls. Piesēdi šeit, te nav dadžu. Viņš satvēra Bastiana roku.

-   Paklau, mums būtu visi jāpārskaita, pieklusinātā balsi ieminējās Bastians. Kā to izdarīt, es nezinu. Bet, ja kāds no mums kliedza, tad… un tas noteikti bija kāds no mums, vai ne?

Viņš dzirdēja, ka Pauls norij siekalas. Ceru, ka ne. Daži dzīvnieki… tu jau zini… daži kliedz gandrīz kā cilvēki. Vai arī kāds redzēja drausmīgu sapni.

Iespējams. Bastians juta, kā pļavas mitrums sūcas caur apģērbu.

-Ja nu tiešām kaut kas ir noticis… Pauls tikko dzirdami izdvesa.

-   Par to es nemaz negribu domāt…

Viņa vārdi atbalsojās klusumā un projicēja asiņainus kadrus uz Bastiana iztēles ekrāna. Apzināties, ka būs jāgaida līdz ritam, sēžot

bezdarbībā un visu laiku mokoties ar jautājumu, vai no rīta visi vēl būs uz vietas sveiki un veseli, bija gandrīz neizturami. Kas zina, ko mēs ieraudzīsim.

Viņš sasprindzināti lūkojās tumsā. Nometnē atkal bija iestājies miers, lai gan Bastians nedomāja, ka visi citi guļ.

-   Neziņa ir visļaunākais, viņš nočukstēja.

-   Tas tiesa.

-  Ja kāds būtu ievainots, mēs dzirdētu kliedzienus un vaidus, vai ne? Domu apmaiņa ar Paulu nāks tikai par labu.

-   Man arī tā šķiet.

Turpretī, ja kāds būtu miris, mēs neko nedzirdētu. Šo domu viņš paturēja pie sevis.

-   Paklau, Paul, es tevi tagad nomainīšu, tāpat vairs nevarēšu aizmigt. Lai Nātans mierīgi turpina gulēt. Baidos, ka nupat sagādāju viņam lielāko izbīli mūžā.

Bastians dzirdēja, kā Pauls pieceļas sēdus. Saprotu. Vai tev nav nekas pretī, ja es te vēl mazliet uzkavēšos?

-   Vai tad tev nenāk miegs?

-   Nē. Esmu tikai pārāk uzvilcies. Man jānomierinās, lai varētu aizmigt.

-   Nu labi. Skaidrs.

Mēs sargājam tumsā, nodomāja Bastians. Lielas jēgas no tā nav. Ko lai mēs iesākam, ja kaut kas notiks?

Viņš aizvēra no sasprindzinātās lūkošanās nekurienē sūrstošās acis. Centās jo vērīgāk ieklausīties. Citu vienmērīgā elpošana sajaucās ar nakts trokšņiem. Bastians ciešāk savilka segu ap pleciem. Pirmīt dzirdētais kliedziens vairs neatkārtojās, un bailes, ko tas bija izraisījis, pamazām mitējās.

-   Vai tu tiešām domā, ka bez mums te vēl kāds ir?

Pauls uzreiz neatbildēja. Neiespējami tas nav. Es nevienu neesmu redzējis, bet ko var zināt?

-  Pieņemsim, ka Līzbetai taisnība un te tiešām kāds slapstās riņķī. I'adā gadījumā varbūt viņš ir mūsu problēmas patiesais iemesls.

-   Domā, ka viņš ir licis pazust Kārpām un Larsam? Viens pats?

Tas tomēr šķita neiespējami. Kur ir viens, var būt ari vairāki.

-   Taisnība, bet kas viņš varētu būt? Un ko te meklē? Iedzen mums bailes? Kāpēc? Turklāt neviens nezināja, uz kurieni mēs braucam.

Piepeši Bastians iedomājās par Irisu. Pēdējais vēstījums viņu bija tik ļoti izbiedējis varbūt tieši viņai kāds seko? Tas, kurš bija vainīgs pie tās rētas uz viņas pleca?

-   Bastian?

-Jā?

-   Es priecājos, ka mēs reiz varam tā netraucēti aprunāties. Redzu, ka esi normāls čalis, un gribu, lai tu to zini.

-   Nu-ū… paldies. Nopietnais tonis, kādā Pauls to pateica, nedaudz mulsināja Bastianu. Es to pašu domāju ari par tevi.

-   Tas ir jauki. Es labprāt… nu, man patiktu, ja mēs varētu iepazīties tuvāk. Kad tas viss būs beidzies.

Dziļi Bastiana apziņā ieskanējās trauksmes zvans. Kaut ko līdzīgu viņš pats reiz bija teicis pirms trim mēnešiem, kad bija sastapis Sandru. Viņš tikai ar pūlēm apspieda vēlēšanos parauties tālāk. Jau viduslaiku tirgū Bastians bija brīnījies par lielo interesi, kādu sarunājoties izrādīja Pauls. Tagad viņš skaidri sajuta apgrūtinājumu, ko tā radīja.

-   Man šķiet, mēs varētu kļūt draugi. Bastians runāja pārāk ātri kā vienmēr, kad bija satraukts. Kaut arī šķēpu vicināšana nav mans aicinājums. Bet kas zina, varbūt tā vēl var notikt.

-           Draugi. Tas izklausās labi. Paula balsī varēja saklausīt smīnu.

-   Kas attiecas uz mani, mēs varētu būt pat daudz vairāk nekā tikai draugi. Kā tu domā, varbūt rīt mēs varētu ilgāk papļāpāt?

-   Nu-ū… manis pēc, Bastians negribīgi novilka un tūlīt to nožēloja. Viņš šaubījās, vai gribēja dzirdēt to, ko teiks Pauls.

-   Ļoti labi.

Atskanēja čaboņa, kad Pauls piecēlās. Domāju, ka man tagad nedaudz jānosnaužas. Neaizmirsti pamodināt Nātanu, kad būsi noguris. Cerams, atradīsi viņu.

Lēniem, nedrošiem soļiem Pauls devās projām, atstājot apjukušo Bastianu vienu.

Vairāk nekā draugi. Bastians papurināja galvu. Labi, lai tā paliek. Vispirms bija jāiztur stundas līdz rītausmai.

Kaut kas iedūcās tāpat kā viena no tām resnajām kamenēm, kuras pa dienu kā apdullušas lidinās mežā. Vai tās to dara arī naktīs?

Kļuva auksti. Kāpēc viņš nebija paņēmis līdzi arī otru segu? Taču tagad viņš vēlreiz aklā tumsā netaustīsies atpakaļ.

Iekliedzās pūce, tad atskanēja spārnu sišanās. Kaut kur klusi bet neatlaidīgi kašņājās kāds dzīvnieks. Bastians pacēla galvu un centās saskatīt mēnesi, kas visu nakti nebija iespīdējies pie debesīm. Taču tur bija tikai zvaigznes atsevišķi mirdzoši punktiņi, kuri pierādīja, ka viņš tomēr vēl nav zaudējis redzi.

Bastians klausījās un jutās tā, it kā būtu pilnīgi viens uz pasaules. Kāds putns iekliedzās mežā, otrs atsaucās. Spārnu vēdas. Iečukstēšanās. Kaut kas veikli aizšāvās pa zemi kā pele vai cauna.

Tad vēl kāds cits troksnis pavisam netālu. Grabošs, neregulārs. Bastianam bija nepieciešamas vairākas sekundes, līdz viņš aptvēra, ka pļavā kāds krāc. Viņš iedomājās par Šteinhenu un neviļus pasmaidīja.

Varbūt viņš vienkārši bija pārāk daudz sadomājies. Kliedzējs tiešām varēja būt kāds zvērs Bastianam nebija ne jausmas, kādi te mitinās. Varbūt jauna mežacūka? Vai trusis, ko plosīja lapsa? Truši nāves brīdī mēdz briesmīgi kliegt. Nekā skaista, bet labāk nekā pravietojums: mirušie naktīs celsies augšā no saviem kapiem un viņu kliedzieni dzīs jūs visus izmisumā.

Muļķības. Jau šī doma vien bija smieklīga. Nožēlojama. Tikai nakts necaurredzamā tumsa bija radījusi šādas spokainas realitātes izjūtas.

Bastians apķēra sevi ar rokām. Viņš gribēja mainīt pozu un uzsēdās uz kāda apaļa cilindrveida priekšmeta svece. Tā bija krietni īsāka nekā brīdī, kad to bija izvilcis Šteinhens. Tātad puse nakts jau sen bija pagājusi.

Bastians atkal atgāza galvu un pavērās augšup uz zvaigznēm. Tieši virs galvas atradis Lielos Greizos Ratus, viņš vairākas minūtes nespēja novērst no tiem skatienu. Viens pats Visumā.

Kopā ar dažām sīkām radībām, kuras ik pa brīdim rāpoja pa seju un pirkstiem. Riebumā tās nokratījis un pārvilcis segu augstu pār

degunu, viņš atkal atlaidās zālē, piesaistījis skatienu labi pazīstamās zvaigžņu figūras septiņām zvaigznēm. Neviens tās nespēja satricināt. Nomierinoši. Mierīgi. Miers.

Nākamais, ko uztvēra Bastians, bija putnu čivināšana rītausmas pelēkajā gaismā, kas svīda pār rasas pielieto zāli. Vienā rāvienā viņš pielēca sēdus.

Nekādu šaubu, viņš bija iemidzis. Nu lieliski, izrādās, ka uz viņu nevar paļauties! Bastians palūkojās apkārt. Citi vēl gulēja: Alma un Arno sadevušies rokās, Roderiks šķērsām pāri Almas vēderam. Ralfs krākuļojot uz muguras, Nātans uz sāniem, vienu roku sargājoši uzlicis sejai.

Bastians apmeta ap pleciem segu un, klusi iestenoties, piecēlās kājās. Šķita, ka viss ir kārtībā. Tas nozīmēja, ka viņa izgāšanās sarga lomā vismaz nav izraisījusi smagas sekas.

Atkal spēt kaut ko redzēt bija īsta bauda. Viņš sasēja cieši ap potītēm savu apavu ādas siksnas un piecēlās. Paspēris dažus soļus ar stīvajām kājām, Bastians sajuta ķermenī katru kaulu un muskuli. Kustēties tik daudz, kā to bija nācies darīt vakar, viņš nebija radis. Varbūt tieši tāpēc arī atkal bija iemidzis.

Rīta gaisma mainīja krāsu un kļuva spožāka, padarot guļošo kontūras labāk saskatāmas. Bastians palūkojās apkārt. Nakts kliedziens viņam vēl bija spilgtā atmiņā. Kurš to bija izgrūdis? Visi citi gulēja mierīgi, saritinājušies zem savām segām. Tagad Bastians beidzot varēja viņus pārskaitīt.

Te kā bērns ar vaļā muti gulēja Nātans, tur, vēl joprojām krācot, Šteinhens. Netālu no laukakmeņiem, uzlicis roku uz sava koka zobena, izstiepies uz muguras gulēja Pauls. Pat Doro miegā izskatījās atslābinājusies. Kraukļa spalvu krāsas mati aizsedza pusi viņas sejas, elpa izklausījās lēna un mierīga. Ar kreiso roku meitene bija aptvērusi no zariem un spalvām darinātu veidojumu bez šaubām, kāda amuleta elementu.

Bastians piesardzīgi spēra soli pēc soļa. Mona un Karina savas guļvietas bija iekārtojušas tālāk mežmalā netālu no Ralfa. Tiktāl viss kārtībā.

Georga un LIzbetas atrašana prasīja vairāk laika, jo abi bija pametuši klajumu un sameklējuši pasargātu vietu mežā zem milzīgajām i-glēm. Viņi gulēja ļoti neparastā pozā: abu ķermeņi viens pret otru atradās gandrīz taisnā leņķī, un Georgs bija aptvēris uz viņa krūtīm dusošo Līzbetas galvu tā, ka no tās gandrīz nekas nebija saskatāms. Vai tā varētu būt ērti? Nav svarīgi, galvenais, ka abi nebija ne cietuši, ne pazuduši.

Atlika vēl Irisa, kas, cerams, sveika un vesela guļ savā alā, un Sandra. Vakar viņš nebija pievērsis uzmanību tam, kur viņa meklēja sev vietu naktsguļai.

Sasodītā tuvredzība! Nē, pļavas vidū vairs neviena nebija. Otrā pusē atradās atejas bedre, tur Sandra noteikti negulēja. Bastians piesardzīgi devās tālāk gar klajuma malu. Zāle šeit bija garāka, un viņš negribēja uzkāpt Sandrai.

Jā! Viņas mantas. Viņš atpazina tumšzaļo vilnas segu ar vīteņaugu stīgu rakstu gar malām, sinepju krāsas svārkus, kuri viņai bija līdzi nomaiņai, un maisiņu ar pārtiku. Nekā netrūka. Nebija vienīgi Sandras.

Bastianu pārņēma milzīgs satraukums. Sirds dauzījās kā negudra, rokas nosvīda, ceļi trīcēja. Prāts vēl centās atvairīt briesmīgās domas. Galu galā varēja būt arī tā, ka viņa aizgājusi uz tualeti. Vai ari devusies sagādāt kaut ko ēdamu brokastīm. Diemžēl viņš pats lam neticēja. Sandra vairs neatgriezīsies, tāpat kā neatgriezās ne Karpa, ne Larss!

Viņš pārvarēja iekšējo nepieciešamību nekavējoties uzmodināt i itus un piespieda sevi visu loģiski apdomāt. Taču domas griezās pa apli ap kliedzienu, ap šo drausmīgo kliedzienu.

Bastians pieliecās un aptaustīja Sandras segu. Vairs ne miņas no ķermeņa siltuma.

Sasodīts! Viņa bija projām jau ilgāku laiku, vismaz pusstundu. Ne, jau daudzas stundas, un tu to labi zini.

Bastians sāka pārmeklēt nometni, turklāt pat vairs necentās rīkoties klusi. Viņš pārbaudīja mežmalu, ielūkojoties starp kokiem. Mēnessērdzība tas taču bija iespējams. Tādā gadījumā Sandra

necaurejamajā apvidū drīz vien būtu iestrēgusi. Un… kaut kur apgūlusies un vienkārši turpinājusi gulēt?

Viņš gāja apkārt nometnei, ik pa brīdim iegriežoties mežā, centās koncentrēties, lai kaut ko nepalaistu garām. Kad bija noiets pusaplis, Bastians pēkšņi apstājās kā zemē iemiets.

Pie viņa kājām atradās četri kapi ar šķībiem koka krustiem. Vakar no rīta viens no tiem bija atrakts. Šodien tādu bija trīs.

.

, viņam esi vajadzīgs, vai saproti?

Citādi viņš būs pilnīgi viens.

Kā jūs uzzinājāt šo numuru?

S. Vai nav vienalga. Lūdzu, uzklausi

mani, tas ir svarīgi, tas…

Mani tas absolūti neinteresē.

-   Es te nebūšu ilgi. Teica, ka tikai divus trīs mēnešus. Lūdzu!

-   Viss jau ir izrunāts. Lieciet man mieru!

-   Bet…

-   Nekādu bet.

negribēju tevi modināt.

Viņam bija žēl redzēt Irisu sēžam savā priekšā ar nogurumā aizlipušām acīm un vēl vairāk izspūrušiem matiem nekā parasti. Bet Bastianam vajadzēja pārliecināties, ka ar Irisu viss ir kārtībā, tāpēc bija nācies iztramdīt meiteni viņas guļamalā.

-           Vai tu naktī dzirdēji kliedzienu? viņa pajautāja un nožāvājās.

-   Es domāju, ka man sirds apstāsies.

Viņš pamāja ar galvu. Jā. Es pat nedrīkstu par to domāt, tāpēc ka… Bastians aprāvās. Ja viņš to izrunās, tas kļūs par faktu.

Irisa savilka seju šķībā smaidā, atkal nožāvājās, un Bastianam kļuva silti ap sirdi. Viņa bija viens no tiem cilvēkiem, kuri liek otram justies labāk pat tad, kad tam klājas ļoti nožēlojami.

-   Sandra ir pazudusi. Tagad tas bija pateikts. Viņas mantas vēl ir te. Es… es… Viņš nezināja, kā to pateikt. Man vajadzēja viņu pieskatīt.

-   Viņa ir pazudusi? Irisas acis vienā mirklī kļuva gaišas un skaidras. Vai tu esi pārliecināts?

-   Nē, iespējams, viņa čurā aiz kāda krūma. Bet tādā gadījumā viņa to dara jau pārāk ilgi. Par Kārpu mēs arī sākumā domājām, ka viņš kuru katru brīdi atgriezīsies, tāpat arī par Larsu, bet… Bastians atstāja teikumu nepabeigtu, bet Irisa tāpat saprata, ko viņš gribēja teikt. Viņas acīs tas bija izlasāms.

-   Man vajadzēja viņu pieskatīt, Bastians atkārtoja.

-   Kāpēc? Vai Sandra tev to lūdza?

-   Nē, vienīgi tas, ka mēs taču atbraucām kopā… Turklāt es biju sardzē, bet bija tik sasodīti tumšs.

Irisa saņēma Bastiana roku un paspieda to. Ko tad tev vajadzēja darīt? Nojaust to un ar ķēdēm pieslēgt viņu pie sevis? Par to gan Sandra būtu sajūsmā.

-   Vai tu spēj iedomāties, kā reaģēs Doro? turpināja Bastians.

Viņa mums to jau pareģoja. Gandrīz visu, vai atceries? Kliedzienus, atraktus kapus un pazudušus spēles dalībniekus.

-    Tas tiesa. Bet, ja tu man ar to gribi pateikt, ka arī pats tici šim lāstam, es uz galvas ielēkšu atejā.

Viņš tikai ar pūlēm novaldīja smieklus. Ir atrakti vēl divi kapi. lis to nekādi nespēju izskaidrot. Ja nu vienīgi… Bastians uzlūkoja Irisu, apzinādamies, ka turpmāko viņa negribēs dzirdēt. Ja nu tiešām mežā kāds ir? Ja nu viņš grib mums kaut ko nodarīt?

Irisa domīgi lūkojās zemē, un, kad atkal pacēla galvu, viņas vaibsti bija kļuvuši tikpat cieti kā vakar, kad viņš tai bija parādījis mizas gabalu ar vēstījumu. Tādā gadījumā, viņa teica, pirmo viņš būtu paņēmis mani.

Bastians, protams, apjautājās, kāpēc viņa tā domā, taču Irisa neko neatbildēja. Viņa tik ātrā solī devās atpakaļ uz nometni, ka Bastians palika iepakaļ.

Tikai klajuma malā Irisa apstājās un viņu pagaidīja. Vairums spēles dalībnieku vēl gulēja, vienīgi Doro, kas stāvēja pie kapiem, lakojās viņiem pretī.

Irisa taisnā ceļā metās pie viņas. Tā, parunāsim tagad reiz skaidru valodu. Kas te notiek? Kur ir Sandra? Un kāpēc ir vaļā vēl divi tā sauktie kapi?

Doro pacēla galvu un skatījās uz koku galotnēm, kur saules gaisma zemos miglas vālus bija pārvērtusi zelta plīvurā.

-    Kāpēc tu kliedz tieši uz mani? Es taču jums visiem teicu, es jau pašā sākumā brīdināju nebraukt uz šejieni.

Irisa sagrāba viņu aiz kleitas garās un platās piedurknes.

Izbeidz spēlēt šo teātri! Es gribu nekavējoties zināt, ko tu ar to visu te perini. Viņa norādīja uz kapiem. Tu taču zini, vai ne? Kas noticis ar Sandru, Kārpu un Larsu?

Doro pavisam mierīgi atbrīvoja savu apģērbu no Irisas tvēriena.

I'rotams, es zinu. Tristrams to visu pasludināja. Viņa norādīja uz Izraktajām bedrēm pie savām kājām. Šonakt mirušie atkal izkāpa no saviem kapiem un mēs dzirdējām viņu kliedzienus.

Doro tam tiešām ticēja, Bastians to redzēja viņas acis. Kas, tavuprāt, mums būtu jādara? viņš jautāja.

Irisa apveltīja Bastianu ar tādu skatienu, kas neatstāja nekādas šaubas: viņa to uzskata par trakokrekla kandidātu. Pat Doro izskatījās pārsteigta.

-   Baidos, ka mums nav daudz iespēju. Vislabāk būtu nekavējoties nozust, bet no tā nekas nesanāks. Mēs piederam viņam.

-   Klausies, kā gan tu patiesībā tik labi spēj pārstāstīt šo leģendu? Tu taču nemaz nezināji, ka mēs dosimies uz šejieni. Es netieku vaļā no iespaida, ka esi to iemācījusies no galvas.

-   Nē. Doro acis kļuva tumšas kā melna aka. Tā ir pazīstama leģenda, ko vienmēr stāsta gadatirgos. Pēdējo gadu laikā esmu to daudzreiz dzirdējusi. Man šķiet, ka liktenis to man piespēlējis, lai es jūs brīdinātu, bet jūs…

-   Mēs, protams, neklausījāmies visā tavā blabla, Irisa atlaidās zālē kapu priekšā.

-   Vai, tavuprāt, mēs nekad vairs netiksim projām no šejienes? jautāja Bastians. Un mēs vienkārši pazudīsim cits pēc cita, it kā mūsu nemaz nebūtu bijis?

-   Iespējams. Jo to, ko Tristrams pieprasa, lai noņemtu lāstu, mēs viņam nespējam dot.

-   Viņa brāļa dzīvību? Tā, kurš viņu ievilināja lamatās?

-   Kapenēs. Jā.

-Jāpiekrīt. Tas tomēr būs grūti, it īpaši, ja atceras, ka viņš jau krietnus septiņsimt gadus ir miris.

Aiz Bastiana muguras kāds smagi nopūtās. Kurš ir miris?

Bija pamodies Šteinhens. Viņš tuvojās, ar vienu roku berzēdams acis, bet ar otru kasīdamies

-   Ļaunais brālis. No leģendas.

-   Ludolfs. Skaidrs kā diena, ka Doro zināja viņa vārdu.

Viņi īsumā iepazīstināja Šteinhenu ar radušos situāciju. Uzzinot, ka pazudusi Sandra, arī viņam vienā mirklī visa miegainība bija atņemta kā ar roku.

-   Labi, ierunājās Bastians. Uzmodināsim Paulu un apdomāsim, kur sākt meklēšanu. Mums jārikojas sistemātiskāk nekā līdz sim. Nevar taču būt, ka…

Viņš aprāvās, ieraugot no meža iznākam Līzbetu. Viņu balstīja Georgs. Bālu seju un trīcošām rokām viņš nosēdināja meiteni uz segas.

Bastians skriešus šķērsoja pļavu. Kas noticis? Pienācis tuvāk, viņš saprata, ka šāds jautājums ir bijis lieks. Līzbetas pieres kreisā puse bija sarkani zila, rokas saskrāpētas.

-   Kurš tas bija? viņš jautāja, uzmanīgi pieskaroties pietūkumam Līzbetas galvā. Tas atradās tieši pie matu līnijas un bija tik liels kā valrieksts. Jebkurā gadījumā tam vajadzēja pielikt kaut ko aukstu.

-   Neviens, viņa novilka vārgā balsī. Precīzāk sakot: es pati. Tumsā ieskrēju ar pieri kokā, kad naktī man… nu… savajadzējās.

Georgs viņu apskāva, neizlaižot Bastianu no acīm. Viņa skatienā bija lasāms reizē lūgums un noraidījums.

-   Varbūt tu varētu vēlreiz apskatīt to punu, viņš nomurmināja. Mums pēc iespējas ātrāk jātiek projām no šejienes. Līzbetai nepieciešams ārsts.

Bastians rūpīgi aptaustīja pietūkumu. Vai tev ir nelabi, Līzbet? Vai reibst galva?

-   Nē. Es jūtos labi.

-  Tādā gadījumā tev nav vajadzīgs ārsts. Es nedomāju, ka tev ir smadzeņu satricinājums.

Bastians pievērsās skrāpējumiem uz rokām. Ja tas nebūtu (ieorgs, viņš pirmajā brīdī būtu domājis par attiecību krahu, kas beidzies ar kautiņu. Bet šajā gadījumā viņš kaut ko tādu vienkārši nespēja iztēloties, kaut gan ko viņš zināja par Georgu? Tāpat kā Arno, viņš bija viens no mazrunīgākajiem grupas dalībniekiem.

-   Skrāpējumi ir jāapmazgā, un hematoma jāatdzesē ar slapju lupatu vai aukstu nazi.

Strīds naktī noteikti būtu bijis dzirdams. Tātad šis variants atkrīt.

-   Tajā pusē, blakus abiem bukšiem, aug šaurlapu ceļtekas. Saberztas to lapas var izmantot kā dezinfekcijas līdzekli. Apstrādā ar to savus skrāpējumus, Līzbet.

To viņš bija iemācījies no ārstniecības augu stenda pārdevējas pirms mēneša viduslaiku gadatirgū. Sandra smaidoša bija stāvējusi viņam līdzās, berzēdama starp plaukstām savvaļas timiānu.

Bastians iekoda lūpā. Kādam bija saudzīgi jāpastāsta Līzbetai, ka viņas draudzene ir pazudusi.

-   Paldies. Viņa uztrausās kājās. Viss kārtībā. Es tiešām biju neveikla. Viņa satvēra Georga roku, bet tas palika sēžam, vēl joprojām lūkojoties uz Bastianu.

-   Es… Georgs iesāka, taču Līzbeta gandrīz nemanāmi papurināja galvu.

-   Es pateicos tev par palīdzību, viņš nomurmināja, piecēlās un sekoja draudzenei uz strautu.

Bastians paberzēja degošās acis. Viņam jau pārvēlās noguruma vilnis, kaut gan diena vēl nemaz nebija pa īstam sākusies. Sandra. Kā kāds var tik nemanāmi pazust? Necaurredzamā tumsā.

Pavisam vienkārši. Kāds viņu pārsteidz miegā. Uzrauj augšā. Viņa kliedz. Viņš aizspiež viņai muti un iesit. Viņa zaudē samaņu. Viņš meiteni aizstiepj projām. Beigas.

Pauls. Ir jāpamodina Pauls. Viņš organizēja spēli un vislabāk pazīst šo apkārtni. Tikai Bastians būtu vēlējies, lai viņu modina kāds cits.

Taču bažas izrādījās pāragras. Pagriezies Bastians ieraudzīja, ka Irisa sarunājas ar Paulu un ar žestiem norāda pārmaiņus uz mežu un Sandras atlikušajām mantām. Viņiem pievienojās Šteinhens, Alma un Arno. Roderiks, kurš acīmredzami neapzinājās stāvokļa nopietnību, lēkāja ap viņiem un ķēra pats savu asti.

-   … vienkārši nav iespējams. Mēs taču visi te bijām. Varbūt viņa ir mēnessērdzīga? Almas balss no satraukuma bija aizsmakusi. Bastians lēnām tuvojās, redzēja, kā Pauls paceļ skatienu un viņa acis iemirdzas. Bastians nedroši atsmaidīja.

Kā jau bija gaidāms, Pauls pārņēma vadību. Mēs tagad pamodināsim un informēsim visus pārējos, viņš teica. Tad sadalīsimies

grupās. Neviens vairs neies uz mežu vienatnē, sapratāt? Ikvienam jāpatur savā redzeslokā kāds cits. Visi piekrītoši pamāja, vienīgi Karīna virpināja ap pirkstu sarkanu matu sprogu un sapņainām acīm vēroja Paula krūtis zem tālu atpogātā krekla.

-   Mums viņi visi trīs ir jāatrod. Un, lūdzu, uztveriet to ļoti nopietni. Mēs nedrīkstam aizbēgt un viņus te atstāt. Kad būsim pilnā sastāvā, dosimies atpakaļ uz telti un pēc tam uz zemes nogruvumu. Tur jūsu mobilie telefoni atkal būs uztveršanas zonā un mēs izsauksim palīdzību.

Paula paļāvība bija aizraujoša, šķita, ka viņa plānā nekas nevar noiet greizi. Vienīgi Doro bažīgi purināja galvu.

Irisa aizskrēja informēt Līzbetu, un Bastians uzņēmās uzdevumu pamodināt Nātanu, kurš pēc nakts satraukumiem svētlaimīgi gulēja un tagad bija pagalam samulsis, ka viņam vairs nav jāstāv sardzē.

-   Doro to vakar pareģoja, Nātans pārsteigts konstatēja. Reizēm man šķiet, ka viņa tiešām ir ragana.

-   Viņa ir tikai māņticīga, un tas mums šobrīd neko daudz nepalīdz. Bastians satvēra Nātana roku un uzvilka viņu kājās. Mums jādomā loģiski. Saprātīgi. Turklāt Pauls ir izstrādājis plānu. Paulam vienmēr ir plāns, viņš dzirdēja nosakām Larsu. Mēs visus trīs atradīsim. Mums tas vienkārši ir jāizdara.

opā ar Bastianu vienā no grupām bija Irisa, Nātans un Alma.

Otru grupu veidoja Ralfs, Arno, Šteinhens, Karina un Doro, bet Pauls devās ceļā kopā ar Georgu, Līzbetu un Monu.

Georgs sākumā protestēja, jo viņš negribēja pakļaut šādai piepūlei Līzbetu ar viņas punu, taču LIzbeta pastāvēja uz to, ka dosies meklēt Sandru. Georgam nācās padoties.

-   Mums ir priekšrocības, kopā ar mums ir Doro, Ralfs teica un saberzēja rokas. Jau neilgi pēc piecelšanās viņš bija uzvilcis sjurko un bruņu kapuci, kaut ari Pauls bija teicis, ka šie aksesuāri ir nepraktiski, laužoties caur mežu, taču Ralfs nebija pierunājams mainīt savas domas. Kad draudēs briesmas, Doro mūs brīdinās, un šoreiz mēs viņā ieklausīsimies.

Doro jums pabojās nervus, nodomāja Bastians, taču paturēja šo domu pie sevis.

-   Ralf, jūs dosieties tajā virzienā, no kurienes mēs pašā sākumā ieradāmies, norīkoja Pauls. īpaši pievērsiet uzmanību klintīm un alām var gadīties, ka kāds no trijotnes ir paslēpies vai nokritis. Ik pa brīdim ūjiniet. Un galvenais uzmanieties, lai neciestu paši. Neļaujiet nevienam atpalikt! Irisa, Nātan, Bastian, Alma jūs pārmeklēsiet apkārtni aiz kapiem. Mežs tur vietām ir ļoti biezs, tāpēc uzmanieties, lai neapmaldītos. Mēs sāksim meklēt ezera virzienā un pēc tam izmetīsim līkumu pa labi. Vēlu veiksmi!

Sākumā viņu maršruts bija viegli pārvarams. Alma gāja pa priekšu, Bastians turējās cieši aiz viņas. Starp viņiem abiem, aiz sajūsmas siekalojoties, lēkāja Roderiks.

Bija brīnumjauks rīts. Saules stari zeltainās joslās spraucās caur koku galotnēm, gaiss smaržoja pēc meža augiem un zemes. Putnu čivināšana radīja mānīga miera iespaidu. It kā naktī neviens nebūtu kliedzot pazudis. It kā viss būtu kārtībā.

Viņi pārmaiņus izkliedza visu trīs pazudušo vārdus. Tālumā bija dzirdama arī citu meklētāju ūjināšana Šteinhena un Paula balsis

skanēja visskaļāk. Pa reizei bija dzirdami ari Karinas, Ralfa un Georga saucieni. Taču tie visi palika bez atbildes.

Kā jau Pauls bija teicis, drīz vien mežs kļuva ļoti biezs. Nācās lauzties cauri zemiem, nokaltušiem zariem. Alma nepārtraukti sodījās, jo viņas mati ik pa brīdim ieķērās zaros.

-   Tas nekam neder, teica Bastians, kad viņi bija apstājušies, lai atvilktu elpu. Ejot cits aiz cita, mēs varam pārmeklēt tikai šauru joslu. Turklāt pat aklais redz, ka caur šiem zariem neviens nav lauzies gadiem ilgi.

Viņi griezās atpakaļ un pēc tam mēģināja vēlreiz nedaudz pa labi. Tagad bija vieglāk virzīties uz priekšu. Tomēr Bastians nespēja iztēloties, kā cilvēks šeit varētu orientēties naktī. Pat gaišā dienā tā nebija nekāda pastaiga. Papardes un krūmi bija saauguši tik biezi un augsti, ka caur tiem bija jābrien kā pa ūdeni, kas sniedzas līdz ceļiem. Salīdzinājumā ar to nosūnojušo apaļo klinšu pārvarēšana bija gandrīz vai izprieca.

Roderiks lēkāja līdzās viņiem, ik pa brīdim pazuzdams veģetācijas jūrā. Paskrēja uz priekšu, asti vēcinot, pagaidīja, tad atkal skrēja tālāk. Ja bija kādas pēdas, viņš ļoti labprāt tām sekoja.

Apvidū, ko viņi tagad šķērsoja, mežs bija jūtami vecāks. Šeit pārsvarā auga īsti koku milži, gandrīz nemaz neļaujot dienasgaismai sasniegt zemi. Te bija strauts, kura ūdens pustumsā izskatījās gandrīz melns, papardes gurnu augstumā un sadrupusi koksne. Gaisā bija jūtams sveķu un sūnas aromāts. Zeme bija slapja kā piesūcināts sūklis.

-   Sandra! Bastians iesaucās tik skaļi, cik vien spēja. Nekādas atbildes, tikai visuresošā koku šalkoņa un bēgošo dzīvnieku radītā čaboņa pamežā.

Viņi te nevienu neatradīs. Ar katru soli Bastians par to aizvien ciešāk bija pārliecināts. Varbūt viņi paši jau sen ir apmaldījušies?

Priekšā atkal pacēlās milzīgu klintsbluķu krāvums. Ap to kā sēnes starp krūmiem un nīkulīgiem jauniem kociņiem slējās mazāki akmeņi.

Bastians nespēkā apsēdās uz kāda laukakmens un nopūtās.

Viņam līdzās aizelsies notupās Nātans. Puiša tumšie mati lipa pie skausta. Viņš noraisīja no jostas savu ūdens maisu. Es šodien vēl nemaz neesmu ēdis, Nātans novaidējās.

-   To nav darījis neviens no mums. Līdz šim Bastians nebija pievērsis uzmanību trokšņiem vēderā, bet tagad sajuta, ka viņam drīz kļūs nelabi. Viņš dzēra ūdeni, līdz kuņģis bija piepildīts, un tad bezcerīgi palūkojās apkārt.

Irisa parakājās savā jostas somā un izvilka no tās dažas lapas.

-   Salvija, viņa paskaidroja. Vienkārši jākošļā. Palīdz pret izsalkumu un ir īsta alternatīva zobu tīrīšanai. Goda vārds.

Tas nedaudz palīdzēja. Dedzinošais izsalkums sarāvās līdz paciešamai smelgšanai kuņģa apvidū. Pret Bastiana mazdūšību salvijas košļāšana diemžēl nelīdzēja. Viņi nebija gājuši pat vēl ne stundu, tomēr tādu pašu nespēku, kāds bija pārņēmis viņu pašu, Bastians saskatīja arī pārējo triju biedru acīs.

-   Kārpa! viņš iesaucās vēlreiz. Sandra! Lars! Tumšās egles aprija viņa saucienus. Nekādas atbildes, tikai vēja brāzma. Tas bija pārāk bezcerīgi.

-   Griezīsimies atpakaļ, vai piekrītat? Te mēs neko neatradīsim. Varbūt citiem būs paveicies vairāk. Ja iesim tālāk, iespējams, pazudīsim arī mēs paši.

Alma vēl vilcinājās. Bet tādā gadījumā mēs taču atgriezīsimies ar pilnīgi tukšām rokām.

-Jā. Un ar tukšiem vēderiem. Taču meklēt šādā veidā nav jēgas, tas neko nedod. Mums jāizsauc palīdzība no ārpuses, jo tas te jau attīstās par katastrofu. Trīs cilvēki nav atrodami. Vieni paši mēs neko nenoskaidrosim. Bastians izspļāva salvijas lapu un noslaucīja muti. Mums nepieciešama policijas meklēšanas vienība. Dienesta suņi. Helikopteri. Pie velna viduslaikus!

-   Bastianam taisnība, griezīsimies atpakaļ, piebalsoja Irisa.

Nātans izskatījās atvieglots, Alma apbēdināta, bet ari viņa piekrita.

-   Labi, ejam. Ja Šteinhens vēl nebūs atgriezies, es parūpēšos par pusdienām. Viņa piecēlās un palūkojās apkārt ar meklējošu skatienu. Roderik?

Bastians novaidējās un aizvēra acis. Nu pazudis arī vēl suns.

-   Roderik! Rodij! Šurp!

Nekā. Alma bija tuvu asarām.

-   Viņš mūs atradīs, mierināja Irisa. Rodijs orientējas apkārtnē daudz labāk nekā mēs visi kopā. Varbūt ir tikpat izsalcis kā mēs un pašlaik medī kādu peli vai trusi.

-   Tu tā domā? Es nezinu. Es viņu pietiekami labi nepieskatīju. Alma izskatījās izmisusi. Es taču pat nezinu, cik ilgi viņš jau ir projām.

Neviens nebija redzējis suni aizskrienam. Pirmīt pie strauta viņš vēl bija un izskatījās daudz labākā formā nekā jebkurš no mums, atcerējās Nātans.

-   Roderik! Alma nepadevās. Nāc šurp, saldumiņ! Rodij!

Bastians gribēja iebilst, ka tam nav nekādas jēgas, bet tieši tajā

mirklī viņš izdzirdēja tuvojošos trokšņus pamežā. Suņa smilkstēšanu. Roderiks acīmredzot bija aizskrējis kādu gabalu atpakaļ, jo atgriezās no nometnes puses.

-   Rodij! Labs puika! Kur tu biji? Kas tev tur ir? Alma skrēja pretim savam mīlulim. Ak, Roderiks ir atradis kaulu! Un tik lielu! Malacis!

Lieliski, vismaz par vienu pazudušo mazāk, kaut arī tas ir tikai suns, nodomāja Bastians. Viņš vismaz ir dabūjis kaut ko starp zobiem. Un tas bija kaut kas liels, visu cieņu, tiešām kaut kas…

Viņš ieskatījās tuvāk un sastinga. Pēkšņi aizrāvās elpa, it kā kāds būtu ar dūri iesitis viņam pa krūtīm.

-   Roderik? viņš noelsa. Suns paluncināja asti, bet parāvās atpakaļ, kad Bastians tuvojās.

-   Labs suns. Ļauj man paskatīties!

Roderiks ierūcās. Laikam suns labi juta, ka kāds ir noskatījis viņa laupījumu, un bija nolēmis to neatdot. Kaut arī tik tikko spēja to pastiept.

Taču Bastians jau bija redzējis to, kas bija jāredz. Viņš saļima uz kāda koka stumbra, bet Roderiks priecīgi pavēcināja asti. Manāmi

apmierināts, suns nogūlās un sāka grauzt Trochanter major. Bastianam sagriezās visas iekšas.

-   Kas atgadījies? Irisas uztrauktā balss liecināja, ka viņš izskatās nelāgi.

Bastianam izdevās pacelt skatienu un samocīti pasmaidīt. Vielmaiņa. Ar salviju bija par maz.

Tagad viņu uzlūkoja arī pārējie. Nav nekāds brīnums! iesaucās Alma. Dosimies atpakaļ nekavējoties! Varbūt pa ceļam vēl kaut kur atradīsim ogas, lai Bastians pavisam neapgāztos.

Viņa acu priekšā ņirbēja mazi, melni punktiņi. Bija grūti pārvietoties pa nelīdzeno pamatni, kad viss griezās. Ik pa brīdim viņš apstājās un pieķērās pie koka stumbra. Alma un Nātans bija jau krietnu gabalu priekšā un arī Roderiks ar savu… kaulu.

-   Kas atgadījies? Viņu apņēma Irisas gādīgā roka. Vainīgs taču nav izsalkums, vai ne? Kas notiek?

Irisai viņš to varēja pateikt. Viņa nebija no tām, kuras spiedz un izplata paniku.

-   Nevienam to nestāsti, sarunāts?

-   Protams.

-   Tas kauls… tas ir lielais augšstilba kauls. Irisas acīs Bastians redzēja, ka viņa nojauš, kas tagad sekos. Viņš to redzēja pēc lūpām, kuras manāmi nobālēja, un pēc instinktīvās norīstīšanās. Tomēr viņš to pateica, lai atbrīvotos no nepanesamās nastas. Cilvēka lielais augšstilba kauls.

Irisa neizdvesa ne skaņas. Pat nepamāja ar galvu. Bastians dzirdēja tikai viņas skaļo un drebošo izelpu. Tagad viņi gāja līdzās cauri tumšajam zaļumam, koncentrējoties uz katru soli. Alma un Nātans bija viņiem priekšā jau tik tālu, ka nebija vairs redzami, tāpat ari Roderiks ar savu šaušalīgo guvumu.

Kur tas suns bija rakņājies? Bastians nebija pārliecināts, vai tiešām gribēja to zināt. Neviļus viņš iedomājās par kapiem un Doro pasaku par apkārt staigājošajiem miroņiem. Nē. Viņš nedrīkstēja ļaut sevi samulsināt, tā tikai vēl trūka.

Pie strauta viņi kādu bridi atpūtās un piepildīja ūdens maisus. Bastians iemērca galvu aukstajā ūdeni, cerot, ka domas noskaidrosies. ŠI procedūra vismaz aizdzina vieglo nelabumu uzmundrinošs sākums. Izvilcis galvu no ūdens, Bastians pamanīja, ka Irisa viņu no sāniem uzlūko.

-   Vai tu esi pārliecināts? viņa klusi jautāja.

-   Diemžēl jā. Ne brieža, ne aļņa. Nav nekādu šaubu, ka cilvēka.

-   Vai tas ir… tas varbūt ir Kārpas? Vai Larsa?

Vismaz šajā ziņā viņš varēja Irisu nomierināt. Nē, tik svaigi kauli izskatās… citādi. Bet vajadzētu mēģināt piedabūt Roderiku, lai viņš mūs aizved uz turieni. Varbūt te ir kāda vieta, kur var viegli iegāzties… Viņš redzēja to ar gara acīm: Larss, Kārpa un Sandra ar salauztiem locekļiem guļ aizas dibenā. Līdzās viņiem daži agrāko gadu ceļinieki, no kuriem palikuši vairs tikai kauli.

Viņi klusējot soļoja uz priekšu, iegrimuši katrs savās domās. Tikai tad, kad kļuva redzama klints ar slīpo smaili, aiz kuras gaidīja nometne, Bastians satvēra Irisu aiz rokas.

-   Lūdzu, nestāsti nevienam. Iedomājies, kā reaģētu LIzbeta. Pagaidīsim un uzzināsim, kā klājies citiem. Viņš bridi padomāja.

-   Mums par to jāizstāsta Paulam. Jo ātrāk, jo labāk.

Viņu grupa bija pirmā, kas atgriezās nometnē, un Bastianu tas pildīja ar kvēlojošu optimismu. Varbūt citiem būs vairāk paveicies. Viņa otrā, slepenā, cerība, ka pa šo laiku varētu būt atgriezusies Sandra, izgaisa, tiklīdz viņi nonāca pļavā. Neviena cilvēka. Sandras mantas vēl joprojām gulēja turpat, kur iepriekš.

-   Es mums kaut ko pagatavošu, pavēstīja Alma. Viņa parakājās Šteinhena mantu maisā un atrada posu un kramu. Vēl vairākas minūtes pagāja, līdz viņa izšķīla pirmo dzirksteli.

Irisa katliņā atnesa no strauta ūdeni. Bastians viņu pavadīja.

Lai gan galvā vēl skanēja Paula brīdinājums neiet vienatnē uz mežu, kādu mirkli viņš nopietni apsvēra iespēju to izmēģināt. Lai redzētu, kas notiks. Viņš neticēja teorijai par lielo nezināmo, kas uz mirkli parādās un atkal pazūd nekurienē. Ko gan gluži svešs cilvēks varētu iesākt ar trim lomu spēles dalībniekiem? Nē, aiz tā

slēpjas nelaimes gadījumi varbūt lamatas, kuras kāds izlicis zvēru ķeršanai. Tikai savādi, ka viņi savas meklēšanas ekspedīcijas laikā nebija atraduši nevienas lamatas. Nebija dzirdējuši saucienus pēc palīdzības.

-   Par ko tu domā? Irisa centās strautā no katla atmazgāt tam piekaltušās pupu sautējuma atliekas un, vāji pasmaidījusi, uzmeta viņam tikai īsu skatienu.

-    Es jautāju sev, kam spēju noticēt un kam ne. Vai es ari pazustu, ja tagad vienkārši ieietu mežā, un, ja tā, tad kur? Bastians apsēdās ar muguru pret resnu stumbru, pa kuru skraidīja skudras. Dažas no tām iemaldījās zem krekla, un viņš tās izkratīja. Turklāt, pavisam godīgi, es nezinu, ko lai daru, ja ar Sandru ir kaut kas atgadījies. Toreiz tirgū vai atceries? Kad es pie tevis pirku visus šos viduslaiku kankarus? Toreiz viņa man jautāja, vai es braukšu līdzi. Un teica, kad tad viņa justos droši. Aiz Bastiana acu plakstiņiem izplatījās tā vieglā spiediena sajūta, kas parasti bija galvassāpju priekšvēstnesis. Bet es viņu nenosargāju, vai saproti? Viņa gulēja pavisam tuvu mežmalai, viena pati, bet es to pat nezināju.

To izrunājot, kļuva vēl sliktāk.

Irisa berza tik sparīgi, it kā būtu dusmīga. Kāpēc īsti viņa tevi paņēma līdzi? viņa nomurmināja, vēršoties vairāk pie sevis nekā Bastiana. Ar vēlmi būt aizstāvētai es to nesaistu. Līzbetas gadījumā jā, bet ne jau Sandras. Irisa vairākas reizes izskaloja ar ūdeni katlu, paostīja to no iekšpuses, savilka neapmierinātu sejas izteiksmi un turpināja berzt. Kad jūs te nonācāt, viņa diezgan ātri zaudēja par tevi interesi, vai ne?

la varētu teikt.

Tu varētu kļūt par ārsta kundzi.

Ārkārtīgi smieklīgi, Paul.

Ar sarunu starp Paulu un Sandru tas bija sācies.

-   Viņa mani uzskata par vientiesi, Bastians atzinās. Bet viņa to atklāja acīmredzot tikai ceļā uz šejieni.

-   Hm. Jā, par vientiesīgu tevi varētu noturēt. Bet drīzāk no pirmā, nevis otrā skatiena. Irisa ar platu smaidu sejā uzlūkoja

viņu pāri katlam. Līdz iegaumēju tavu vārdu, es tevi visu laiku saucu par paraugskolēnu.

Bastians juta, kā sejā iesitas karstums. Tiešs trāpījums. Es sapratu.

-   Netaisi no tā traģēdiju. Tagad tu man šķieti diezgan interesants. Irisa vēlreiz vērtējoši aplūkoja katlu, izskatījās apmierināta, piepildīja to līdz pusei ar ūdeni un devās atpakaļ uz nometni.

Uguns dega, bet Alma nepievērsa šaudīgajai liesmai nekādu uzmanību. Galvu noliekusi, viņa tupēja starp pārtikas krājumu maisiem. Bastians redzēja, ka viņas mugura dreb. Vai viņa smejas? Vai raud? Lai kas tas bija, viņa to darīja klusi.

-   Katls ir tīrs, un mums ir ūdens, pavēstīja Irisa. Gatavosim to, kas prasa mazāk laika. Esmu izbadējusies.

Alma pacēla galvu. Viņas acis bija tukšas un skatījās garām Irisai uz kokiem. 13 visa ir patiesība. Doro to paredzēja.

-   Ko? Par ko tu runā?

Alma norādīja uz diviem linaudekla maisiem, kuri pusatvērti gulēja zālē. Bastians pacēla vienu no tiem un iekliedzies atkal nometa zemē, jo tā saturs dzīvoja, grozījās, līda ārā…

-   Tārpi. Katls izkrita no Irisas rokām, ar dobju džinkstoņu atsitās pret zemi un apgāzās. Ūdens iesūcās zālē. Tas ir… pretīgi. Viņa noslaucīja plaukstas gar svārkiem, it kā būtu kontaktējusies ar šiem radījumiem.

-   Jā, bet tas nav slikti, ja cietuši ir tikai šie abi maisi. Bastianam vajadzēja pārvarēt sevi, pirms ķerties pie lielā maisa ar pupām. Pietika ar ašu skatienu, un viņš jau zināja, ka šodien viņi neēdīs pupu sautējumu. Iedomājoties par vakardienas vakariņām, viņš sāka rīstīties. Cik ilgi viņu krājumi jau bija bojāti? Vai varētu būt iespējams, ka vakar viņi bija apēduši sautējumu ar vārītiem tārpiem?

-   Tādi ir visi maisi. Visi, izmocīja Alma. Mums vairs nav, ko ēst.

Galvā sajuzdams bezgalīgu tukšumu, Bastians blenza uz resnajiem baltajiem tārpiem, kuri locījās zālē, līdz viņš izdzirdēja mežmalā atskanam balsis.

Klajumā iznāca otrā grupa, ko vadīja Ralfs. Viņa seja bija spilgti sarkana, un viņš elsa. Viņam sekoja Karīna, Šteinhens, Arno un Doro. Bastians apmeta līkumu Ralfam, kura sviedru smaka bija gandrīz nepanesama, un skrēja pretī Šteinhenam.

-   Vai jūs kaut ko atradāt?

-   Nē. Šteinhena kustības bija palēninātas, seju klāja viegli skrāpējumi. Bastianam pietika uzmest skatienu viņa rokām, lai saprastu, kāpēc. Ada bija piesārtusi, un dažās vietās sāka veidoties pūslīši.

-   Kas noticis? Vai tu apdedzinājies?

-   Nē. Man nav ne jausmas. Vispirms niezēja, tad dedzināja un tagad… Šteinhens neziņā lūkojās uz piesarkušajām vietām,

-   … tagad parādās šīs čulgas. Bet sevišķi mani uztrauc tas, ka kļūst grūti elpot.

Viņš tiešām elsa; Bastians sākumā to bija izskaidrojis ar skriešanas radīto pārpūli, bet tagad saklausīja vieglu gārgšanu Šteinhena elpā. Norūpējies viņš aizveda cietušo pie lielajiem laukakmeņiem un nosēdināja uz segas.

-   Vai gribi dzert? Varbūt kaut ko ieēst? Bastians gandrīz piebilda, taču pēdējā brīdī atcerējās, ka nav nekā, ko varētu piedāvāt.

-   Ūdeni. Atbilde izskanēja lēnām un ķērkstoši. Pieskāries Šteinhena pierei, Bastians pārliecinājās, ka viņa aizdomas apstiprinās: draugam bija drudzis.

-   Es par to parūpēšos. Paliec sēžam un centies atslābināties. Viņš aizskrēja līdz strautam, lai piepildītu ūdens maisu ar svaigu ūdeni. Kas kaiš Šteinhenam? Neskaidrās izcelsmes izsitumi uz ādas izskatījās kā otrās pakāpes apdegumi. Drudzis. Elpas trūkums. Varbūt nātrene? Bet no kurienes? Un vai tādā gadījumā simptomi būtu tik izteikti? Varbūt tās ir anafilaktiskā šoka pazīmes? Ak, lūdzu, nē!

Es gribētu, lai es to zinātu. Es gribētu, lai būtu ārsts, nevis tikai vēl neko īsti nezinošs students. Es gribētu, lai tas viss beigtos.

Pa ceļam uz strautu Bastians sastapa Doro, kura ar mazu nazīti iegrieza koku stumbros zīmes. Burtu “B” ar stūrainiem izvirzījumiem, burtu “H” ar slīpu šķērssvītru.

-   Berkana un hagalaz, viņa paskaidroja. Aizsargājošas rūnas. Tās nelaiž tuvumā ļaunos spēkus un palīdz saskarsmē ar pārdabiskām būtnēm. Viņa pieklusināja balsi. Es zinu, ka tu mani uzskati par jukušu. Bet palūkojies uz Šteinhenu.

-   Nu un? Viņam ir izsitumi un neliels drudzis. Vai tam ir kāda atbilstoša rūna?

Doro sejā neparādījās pat smaida ēna. Tu esi aizmirsis Tristrama vārdus: “Viņu āda tiks atdalīta no miesas.” Es daru, ko varu, lai nelaistu tuvumā ļaunumu, vai tu to nesaproti?

Bastians viņu mēmi uzlūkoja, pat nepapurināja galvu un turpināja ceļu uz strautu. Čalojošais ūdens bija auksts un patīkami atsvaidzināja, kad viņš tajā iemērca galvu. Tikai mieru. Jāveic inventarizācija.

Divas meklēšanas grupas bija atgriezušās, bet neviens nebija redzējis ne Sandru, ne kādu no abiem puišiem. Vairs nebija, ko ēst, ja vien viņi nebija ar mieru dalīties visā ar simtiem tārpu. Šteinhens bija slims, un viņam nepieciešams īsts ārsts.

-   Mums jādodas projām no šejienes, pievērsies mežam, nomurmināja Bastians. Uz mirkli viņš aizvēra acis. Aiziet no šejienes nenozīmē atstāt nelaimē pazudušos. Gluži pretēji. Tas nozīmē izsaukt palīdzību.

Atkal atvēris acis, viņš uztvēra kādu kustību pa labi no sevis. Ātru atraušanos, it kā kāds būtu steidzīgi aizslēpies aiz klints. Kaut kas ar spilgti sarkaniem matiem vai spalvu.

-   Hallo? Bastians samiedza acis.

Nekas nepakustējās.

Varbūt tā bija stirna. Ļoti sarkana stirna. Vai ari viņš bija pārskatījies. Klintis atradās vairāk nekā simts metru attālumā, un viņam galu galā nebija briļļu. Hallo? Bastians iesaucās vēlreiz.

Atkal nekādas reakcijas.

Arī labi, nevajadzēs te ilgāk uzturēties, viņam taču jāparūpējas par Šteinhenu.

Pļavā viņš pagāja garām Karīnai, vienīgajai sarkanmatei visā grupā. Taču tas nebija tāds sarkanums. Krietni tumšāks.

Ūdens un samitrināta lupata uz pieres Šteinhenam nāca par labu, viņam kļuva vieglāk elpot vienīgi izsitumi uz rokām kļuva ar katru minūti izteiktāki.

-   Varbūt tie ir no saules, skaļi spriedelēja Irisa. Viņš izskatās tā, it kā būtu apdedzis.

Kopīgiem spēkiem viņi iestiepa pusnesamaņā esošo Šteinhenu ēnā un atsēdās viņam līdzās. Jau pēc brīža viņa krākšana skanēja pa visu mežu. Bastians to uzskatīja par labu zīmi. Vēl kādu skaņu, klusu un gari stieptu, viņš sākumā nespēja identificēt, bet tad aptvēra, ka tā nāk no Irisas vēdera. Viņa atvainojoties pacēla plecus.

-   Visi mani pārtikas krājumi ir pagalam. Bet nav tik ļauni. Vēlāk es paķeršu dažus tārpus, uzmeistarošu makšķeri un iešu uz dīķi pazvejot.

-   Par to nevar būt ne runas. Ups! Tagad viņš izklausījās pēc sava tēva. Piedod! Bet tas ir pārāk bīstami. Kas būs, ja arī tu pazudīsi? Turklāt mums jāpielūko, ka tiekam projām no šejienes. Vēl šodien.

Irisa pamāja ar galvu, savilkusi pieri domīgās rievās. Ja padomā, cik daudz es gaidīju no šīm dienām, cik ļoti priecājos. Bet nekā. Tā dažreiz gadās.

Nedaudz vēlāk no meklējumiem atgriezās arī trešā grupa. Jau pēc pirmā acu uzmetiena Bastianam bija skaidrs, ka kopā ar viņiem nav ne Sandras, ne Kārpas, ne Larsa. Līzbetas acis bija piesarkušas kā pēc ilgas raudāšanas, arī visi pārējie izskatījās pārguruši.

-   Šo te mēs atradām, uzdurtu uz kāda zara. Pauls turēja rokās rūsas brūnu auduma gabalu. Krāsas ziņā tas atgādināja Sandras svārkus. Gluži drošs Bastians tomēr nebija.

-   Tas ir mūsu vienīgais ieguvums, turklāt mēs apgriezām otrādi katru akmeni, nostenējās Pauls. Viņš bija nogūlies zemē netālu no ugunskura vietas. Pirmo reizi, kopš Bastians viņu pazina, Pauls izskatījās noguris. Nekā. Mums nācās griezties atpakaļ, kad Līzbeta gandrīz sabruka. Mana kļūda, es nedrīkstēju ļaut viņai nākt mums līdzi. Pauls pieķēra sev pie vēdera. Vai jūs esat pagatavojuši kaut ko ēdamu? Mēs pa ceļam atradām tikai dažas pusgatavas mellenes.

-   Ar to arī būs jāiztiek, ierunājās Irisa. Ja vien neesi tārpu cienītājs.

Pauls pielēca kājās. Ko?

-   Visi mūsu pārtikas krājumi ir tārpaini. Visi maisi.

-   Bet… tas nevar būt. Es taču pats tos pirku un pārbaudīju. Produktu kvalitāte bija nevainojama! Pauls rāva vaļā maisu pēc maisa un ar manāmu riebumu sejā pārliecinājās par acīm redzamo. Tad viņš lēnām nosēdās zemē un, manāmi pārguris, purināja galvu. Doro būs sajūsmā. Tārpi! Tāpat kā leģendā. Mēs tiešām pamazām sajuksim prātā. Pauls ar nervozu žestu izvilka pirkstus caur matiem un uzlūkoja Bastianu, it kā tas viņam varētu palidzēt. Bastians neziņā paraustīja plecus.

-   Ari es nezinu, ko iesākt, viņš teica. Tas izskanēja nervozāk, nekā viņš bija gribējis. Skaidrs ir tikai tas, ka mums jālaižas projām no šejienes un pēc iespējas ātrāk jāizsauc palīdzība. Vieni paši mēs te vairs neko nepanāksim. Kārpa ir projām jau trešo dienu. Es nemaz negribu iztēloties… Bastians iekoda sev lūpā. Viņš tiešām negribēja to iztēloties un runāt par to ne tik.

-Jā. Paula balss bija vārga. Bez pārtikas mēs tik un tā nevaram te palikt. Turklāt LIzbeta pamazām kļūst histēriska. Viņa paniski baidās par Sandru, un visam par kroni viņai vēl vajadzēja atrast vienu no tiem muļķīgajiem dzejoļiem.

-   Kādu dzejoli? izdvesa Irisa.

-   Nu, tās sarīmētās plānprātības. Bet skan nenormāli draudīgi. Līzbeta to izlasīja un tūlīt sāka kaukt. Pauls izvilka mizas gabalu no sava jostas maisa un pasniedza to Irisai.

Bastians redzēja, kā meitenes acis zibens ātrumā pārslīd rindiņām. Kad Irisa bija izlasījusi, viņa pamāja ar galvu un pasniedza mizas gabalu viņam. Meitenes seja bija saspringta, bet ne tik pārbiedēta kā iepriekšējā reizē.

Bastians paņēma koka gabalu. Atkal šie senlaicīgie sarkanbrūnie burti. Šķita, ka tie rakstīti ar asinīm.

Es gaidu, es neguļu, es nelaižu jūs vaļā.

Jau sen jūs esat manā varā.

Es dzīvību jums visiem atņemšu

Un savu atriebības kāri remdēšu.

Galvā kaut kas sāka griezties. Vārds, par kuru visas šīs dienas Bastians bija sev aizliedzis domāt, kā melns putns riņķoja viņa apziņā: nāve. Kāds gribēja atņemt dzīvību vai viņam tas jau bija izdevies? Sandrai, Kārpām, Larsam? Bastianam vajadzēja pie kaut kā pieturēties, vienalga, pie kā, taču te nekā nebija, tāpēc viņš steidzīgi apsēdās. Un cerēja, ka neviens nav pamanījis, cik vājš viņš pēkšņi sajutās. Tukšs kuņģis, lūk, kas tas bija. Saules svelme. Atņemt dzīvību. Bet tam taču nebija nekādas jēgas!

-   Kāds šos izteicienus ir sarakstījis. Viņš apmainījās skatieniem ar Irisu. Meitene pamāja ar galvu un samocīti pasmaidīja. Kāds, kurš grib mūs novākt.

-   Parūpējieties, lai to neizlasa Doro, nomurmināja Irisa.

Taču drīz vien vēstījums jau gāja no rokas rokā, un, lai kurš bija

tas, kurš vēlējās viņus iebiedēt, viņam tas bija izdevies. Dzesējot Šteinhena pieri, Bastians vēroja, kā Georgs sačukstas ar Nātanu un Almu. Georgs bija no Paula grupas, tāpēc ļoti iespējams, ka viņš zināja par šo pareģojumu un tagad izplatīja to tālāk.

Pēc nepilnas pusstundas visiem jau bija skaidrs, par ko ir runa. Izsalkums, svelme, kas šodien bija īpaši spiedīga, smaka un anonīmais kāds, kurš viņus, šķiet, vēroja, radīja spriedzes pilnu atmosfēru.

-   Nāc taču, nāc! Ralfs auroja, pievērsies mežam, un ar savu koka zobenu durstīja tukšumā. Es cīnīšos ar tevi! Neslēpies, gļēvuli!

-   Apklusti! viņam uzbrēca Irisa, taču Ralfs nebija nomierināms. Viņš plosījās, izkliedza apvainojumus, kas droši vien bija dzirdami kilometriem tālu, un, vicinot zobenu, gandrīz trāpīja pa galvu Irisai.

Viņa kliedzieni mitējās tikai tad, kad Pauls, zaudējis pacietību, izrāva zobenu Ralfam no rokas un cieši saņēma viņa seju starp plaukstām. Saņemies, nošņāca Pauls, vai arī es tev sabāzīšu mutē sūnu.

Pār Ralfa sārtajiem, apaļajiem vaigiem ritēja asaras, un kādu mirkli šķita, ka Pauls pārdzīvo par savu skarbumu, bet tad viņa

skatiens kļuva ledains. Palaidis vaļā Ralfu, viņš sāka pārvietoties izveicīgi kā medībās izgājis plēsoņa.

Ralfs saļima, un Irisa centās viņu nomierināt. Citi bija aizņemti paši ar sevi neviens, izņemot Bastianu, nepievērsa uzmanību Paulam, kurš devās uz mežmalu, kur, kaulu starp ķepām iespiedis, drošā attālumā no visiem, kuri varētu atņemt viņa guvumu, gulēja Roderiks.

Man par to vajadzēja pastāstīt Paulam.

Bastians skrēja viņam pakaļ, redzēja, kā Pauls draudīgi tuvojas sunim, kurš no savas puses neizrādīja nekādu vēlēšanos šķirties no kaula. Paula rokas uz īsu brīdi savilkās dūrēs, un tad viņš ienira meža ēnā. Sagrābis kaulu zobos, uzmanīgs un gatavs jebkurā brīdī aizbēgt, Roderiks pielēca kājās. Pauls tagad mēģināja pielabināt suni ar glaimīgiem vārdiem, un tas nedroši paluncināja asti. Pauls pieliecās, saglabājot rotaļīgo toni un klusi svilpojot, Bastians gandrīz nepamanīja, ka tajā pašā laikā viņš paceļ smagu zaru, bet Paula seja bija niknuma izķēmota. Viņš taču nesitīs… kāpēc gan, suns taču neko no tā nesaprot…

Zars pacēlās gaisā.

-           Nē! iekliedzās Bastians. Pauls pagrieza galvu viņa virzienā.

-   Tu esi jucis? Ar strauju kustību Bastians aizdzina Roderiku projām no bīstamās zonas.

Pauls nolaida zaru, bet viņa sejā vēl joprojām saglabājās slepkavnieciska izteiksme. Vai tad tu neredzēji, ko viņš grauž?

-   Redzēju.

-   Tas ir tik pretīgi. Ja nu šis kauls tas, ko viņš…

-   Tas nav Larsa vai Kārpas. Vai Sandras. Noteikti nav, jo tādā gadījumā tas izskatītos svaigāks. Gaišāks. Roderiks to kaut kur atrada. Pirmīt, kad mēs meklējām.

-   Kur? Kur tieši?

-   Nav ne jausmas, mēs sākām pie kapiem un tad apgājām biezokni. Roderiks skrēja pa savu maršrutu. Bastians domīgi paskatījās uz suni, kurš gluži nepārprotami par kaulu uztraucās vairāk nekā par savu dzīvību. Vai tu tiešām gribēji viņu nosist?

Pauls izlaida zaru no rokām. Reflekss. Tas man tik šausmīgi riebās. Paldies, ka mani atturēji.

Atkal šis skatiens.

-   Ir jau labi. Man būtu bijis žēl Almas un Arno. Un Roderika, kurš nezina, ko viņš grauž. Bastians domīgi lūkojās uz zemē gulošo zaru. Kā tu zini, kas tas par kaulu?

-   Lai saprastu, ka tas ir cilvēka kauls, nav jāstudē medicīna, atbildēja Pauls. Bet es nemācēšu tev pateikt, tieši kurš tas ir. Ļoti garš visādā ziņā.

-   Augšstilba kauls.

-   Ari es tā domāju.

Viņi abi skatījās uz klajumu, kur visi bija aizņemti ar savu mantu kravāšanu.

-   Alma taču neko nepamanīja, vai ne? jautāja Pauls.

-   Nē, citādi viņa jau sen būtu atskrējusi un nositusi tevi ar smeļamo kausu.

Viņi iesmējās. Ļoti īsi, bet tomēr.

Ak tad reflekss, nodomāja Bastians, atgriežoties pļavā. Būs jāpasauc Alma malā un jāiesaka viņai rūpigāk pieskatīt Roderiku.

aču drīz pēc tam Pauls pats visu nokārtoja. Bastians vēroja, kā Alma uzliek Roderikam no ādas siksnām un linaudekla strēmelēm improvizētu pavadu. Šausmas, mans suns kļūst mežonīgs, viņa pukojās. Vai zini, ko teica Pauls? Es vairs nedrīkstot ļaut viņam brīvi skraidīt apkārt. Taču nekas, mēs šā vai tā laižamies projām no šejienes. Viņa apsēdās zem koka pa lielu gabalu no tārpu apsēstajiem pārtikas maisiem un ar īsām, drudžainām kustībām glāstīja Roderiku.

-   Te taču visi jau ir pie gala, sacīja Irisa. Tas attiecas arī uz mani. Mums vienkārši jāsakravājas un jālaižas projām, gaišs būs vēl pietiekami ilgi. Ja nenomaldīsimies, līdz tumsai varam būt jau pie šosejas.

Bastians viņas sejā varēja saskatīt tādu pašu nemieru, kādu centās apspiest pats sevī. Ilgāk par to vairs nedomājot, viņš cieši apskāva meiteni. Sajuta, kā viņa izelpo. Kā atbalsta galvu pret viņa plecu.

-  Tev taisnība, mums jāpasteidzas, Bastians runāja, un viņa lupas gandrīz skāra meitenes matus. Bet ko iesāksim ar Šteinlienu? Šādā stāvoklī viņam nebūs pa spēkam tik garš ceļš, bet aiznest viņu mēs nespēsim. Mums tikai ar pēdējiem spēkiem izdevās viņu iestiept ēnā.

Kā apstiprinot viņa vārdus, Šteinhens sāka elsot, miegā ieklepojas un pagrieza uz sāniem savu vareno ķermeni.

-  Tev taisnība, nopūtās Irisa. Mēs nevaram aiziet bez viņa. liet ar viņu kopā diemžēl ari ne. Viņa atraisījās no apskāviena, pielēca kājās un devās pie Paula. Bastians redzēja viņu žestikulējam un Paulu mājam ar galvu.

-   Vajadzētu apspriesties, paziņoja Irisa, kad atkal bija nometusies ceļos līdzās Šteinhenam un tina viņam ap galvu slapju lupatu.

Man šķiet, Paulam pamazām kļūst par grūtu uzņemties atbildību par visu, kas te notiek.

Viņi sapulcējās pie apaļajiem akmeņiem pļavas vidū. Daži sēdēja, citi atgūlās. LIzbeta izskatījās tik nogurusi, it kā tikai ar pūlēm spētu noturēt vaļā acis. Puns uz viņas pieres bija nedaudz sarāvies, toties kļuvis tumšāks. Georgs bija nosēdies meitenei līdzās un glāstīja viņas matus. Viņš nenolaida no LIzbetas skatienu pat tad, kad līdzās apsēdās Pauls un sāka runāt.

-   Šis larps ir beidzies, viņš teica. Mums jāsakravā mantas un jādodas projām, kamēr nav noticis vēl kaut kas.

Vairums klātesošo pamāja ar galvu, īpaši enerģiski to darīja Alma.

-   Nobalsosim, aicināja Pauls. Lai būtu ievērotas formalitātes. Kurš ir par to, ka mēs no šejienes pazūdam? Visas rokas uzšāvās gaisā.

-   Tā jau es domāju. Labi. Tikai vēl tāda problēma, ka Šteinhens ir saslimis. Mēs nevaram viņu te atstāt, tas visiem ir skaidrs. Tāpēc esmu izlēmis, ka palieku vai nu līdz brīdim, kad viņš atkal spēs staigāt, vai līdz ieradīsies palīdzība.

Šoreiz neviens nemāja ar galvu. Gluži pretēji, viņi apmainījās ar satrauktiem skatieniem.

-   Tu taču nedomā mūs sūtīt mežā vienus pašus? jautāja Ralfs.

-   Jūs vedīs Karīna. Viņa pazīst apkārtni gandrīz tikpat labi, cik es, tāpēc noteikti atradīs pareizo ceļu. Man jebkurā gadījumā jāparūpējas par grupas vājākajiem dalībniekiem. Šajā gadījumā tas ir Šteinhens. Pauls ar acīmredzamu piepūli centās pasmaidīt. Tiklīdz jūs nonāksiet mobilo sakaru uztveršanas zonā, informējiet, lūdzu, policiju un parūpējieties, lai viņi atved ārstu. Neuztraucieties, jums nebūs nekādu sarežģījumu. Es pateikšu, ka tā bija mana ideja. Kā tas arī ir.

Georgs sāka runāt, nepaceļot galvu. Arī mēs paliekam. Citādi nevar. Līzbeta šodien nav spējīga veikt šo ceļu.

-   Tādā gadījumā jums var nākties gaidīt ilgāk nekā tikai līdz rītam. Man nav ne jausmas, cik drīz atkopsies Šteinhens. Un cik ātri Karīna spēs noorganizēt palīdzību. Mēs nezinām, kas te notiek, tātad jūs uzņematies zināmu risku.

-   Es saprotu. Līdz ar to Georga problēma, šķiet, bija atrisināta, un, lai gan Līzbeta izskatījās nelaimīga, viņa neteica ne vārda.

Pauls vērīgi ielūkojās acīs Bastianam. Varbūt arī tu paliksi? Man šķiet, no mums visiem tu visvairāk zini par slimībām. Viņš vainīgi pasmaidīja. Šteinhena dēļ. Citādi es tevi nelūgtu. Varu saprast, ka tev tas ir līdz kaklam.

-Jā, protams. Vienīgā nelaime, ka es vispār neko nespēšu izdarīt, ja viņa stāvoklis pasliktināsies. Bastians ieklausījās sevī, meklēja vilšanos par to, ka silts ēdiens un mīksta gulta atkal aizvirzās nezināmā tālumā. Bet neatrada neko, izņemot vieglas skumjas attiecībā uz Irisu. Viņa aizies, bet viņš paliks. Bastians vairījās paskatīties uz meiteni, lai viņa to nevarētu izlasīt viņa acīs. Man viņa patīk. Ļoti. Tiešām ļoti.

-   Ja Bastians paliek, palieku arī es, šajā mirklī viņš kreisajā pusē i/.dzirdēja Irisas balsi. Tagad viņš to uzlūkoja un nespēja apspiest smaidu. Irisa viņam atsmaidīja. Saule iepinās meitenes nevienmērīgi nogrieztajos matos, un Bastians centās saglabāt šo skatu atmiņā, iespiest to dziļi dvēselē.

-   Tātad iesim mēs, vai ne, Arno? Almas balsī ieskanējās raudulīga nots. Kādam ir jāinformē policija, lai jūs saņemtu palīdzību, vai ne? Viņa lūdzoši uzlūkoja Paulu. Mēs to labprāt izdarīsim, ja vien Karīna mums parādīs ceļu. Tas taču visiem nāks tikai par labu, vai ne?

-Jūs varējāt sev aiztaupīt šo diskusiju, ierunājās Doro.

Neviens no šīs vietas neaizies. Vai jūs to vēl joprojām neesat sapratuši?

-    Nerunā muļķības! iesaucās Alma. Beidz mūs pastāvīgi biedēt! Mēs iesim, vai ne, Arno? Mēs iesim. Kurš vēl? Ralf, tu taču nāksi mums līdzi, vai ne?

Ralfs vilcinoties papurināja galvu un, nemitīgi šķielējot uz Doro, pavēstīja, ka atpakaļceļā labprātāk dotos Paula vadībā.

Vēl viens, kurš viņai tic, nodomāja Bastians.

Nātans vilcinājās visilgāk un beidzot nomurmināja, ka negribot atstāt Šteinhenu nelaimē.

Beigās izrādījās, ka tikai trīs cilvēki ir gatavi doties atpakaļceļā. Alma, mazrunīgais Arno un Karīna.

-   Es ceru, ka nonāksim uztveršanas zonā, pirms vēl sasniegsim šoseju, Karīna sacīja. Visādā ziņā mums jādodas ceļā pēc iespējas ātrāk, lai nepārsteigtu tumsa. Vai nepiedzīvotu vēl vienu negaisu.

-   Paldies, Karīn, klusi noteica Pauls. Tu taču atradīsi ceļu, vai ne?

Viņa pamāja ar galvu un pārmeta pār pleciem sarkanās matu cirtas. Galu galā tu pats man to vairākas reizes esi parādījis.

Kad nelielā grupa bija devusies ceļā Roderiks tika vests pavadā, bet vēl joprojām turēja zobos kaulu -, nometnē kļuva mierīgāk.

Ja Bastianu tik ļoti nemocītu izsalkums, viņš labprāt būtu nogūlies līdzās Šteinhenam un nedaudz nosnaudies. Tomēr viņš tikai bezmērķīgi klaiņoja gar mežmalu, cerot atrast kādu ogu.

-   Āboliņš, ierosināja Irisa. Paskat, tur tālāk tas saaudzis kaudzēm.

-   Paldies. Varbūt nākamajā dzīvē, kad būšu atdzimis par govi.

-   Nē, pavisam nopietni. To var ēst. Ziedus, lapas, visu. Garša nav nemaz tik riebīga. Irisa kutināja Bastiana lūpas ar trīsdaļīgu āboliņa lapu, līdz viņš pavēra muti un ļāva sevi pabarot. Nebija ne vainas. Salāti negaršoja daudz labāk.

Domās iegrimusi, viņus vēroja Doro, kas līdzenā klajuma vietā ar zaru bija ievilkusi zemē trīs koncentriskus apļus un tagad meta tajos mazus akmentiņus.

-   Ko viņa tur dara?

-   Viņa izjautā rūnu orākulu. Reāli pieprasīts pakalpojums gadatirgos.

-   Un vai pareģojumi piepildās?

Irisa pašūpoja galvu. Reizēm. Man gan viņa pareģoja, ka es apceļošot tālas zemes un tur pie kāda mītiska meistara gūšot apskaidrību. Bet tas ir pilnīgi neiespējami.

Kas zina, nodomāja Bastians, taču tad viņš uzlūkoja meiteni no sāniem, pamanīja šķību smaidu viņas sejā, arī dzirkstelītes acīs un

neviļus iesmējās. Ļāvies šim impulsam, viņš vairs nespēja apstāties. Ārprāts, tagad ari viņš vēl kļūs histērisks. Bastians juta, ka Irisa viņu vēro, un vislabprātāk būtu ieslēdzis meiteni savos apskāvienos, ieracis galvu viņas izplūkātajos matos un smējies līdz asarām.

Viņa jautrība nepaslīdēja garām Doro vērīgajam skatienam. Viņa izslējās pār savu orākulu un uzlūkoja Bastianu ar savu parasto drūmo skatienu. Tas viņu pilnīgi izsita no līdzsvara. Viņš atspiedās ar elkoņiem pret ceļiem, paslēpa seju plaukstās un smējās, līdz sāka trūkt gaisa.

-   Piedod, viņš cīnījās pēc elpas. Tam nav nekādas saistības ar tevi. Tikai ar maniem nerviem. Miega bads. No skaļās smiešanās Bastianam diafragmu sarāva krampji, tūlīt sāksies žagas. Dziļa ieelpa. Tas palīdzēja. Pakāpeniski viņš atguva kontroli pār

sevi.

Doro vēl joprojām viņu vienaldzīgi vēroja. Thurisaz ūdenī, pašā armalā, viņa ieminējās un norādīja uz kādu zīmi, ko Bastians no savas vietas nevarēja saredzēt. Šajā pozīcijā tā rūna nozīmē draudošu nelaimi, kas ir jau pavisam tuvu.

-   Kā, lūdzu? Bastians piecēlās un piegāja pie Doro.

-   Othala guļ zemē, nesatricināmā mierā turpināja Doro. Tas nozīmē lielu piepūli, kura, iespējams, nenovedīs pie mērķa. Perthro atrodas uguns laukā un vēsta, ka mums nevajag nevienam uzticēties. Ar nelaimīgu izteiksmi sejā meitene gāja ap pašas novilktajiem apļiem. Zīmes izkārtojas slikti, tā notiek jau vairākas dienas. Jūs varat mierīgi turpināt smieties, bet īpaši saistībā ar tevi, Bastian, es redzu ļaunu likteni un izmisumu.

Bastians aplūkoja apļus un akmeņus. Es neticu zīmēm, rūnām un horoskopiem. Ja gribi mani iebiedēt, tu neesi atradusi īsto.

Doro atkal savāca savus rūnu akmeņus. Iebiedēt, ja? Kāpēc lai es to gribētu? Es baidos vairāk nekā jūs visi kopā. Turpretī tu pārāk maz. Viņa rūpīgi salika akmeņus ādas maisiņā, aizsēja to un pēc tam līdzjūtīgi uzlūkoja Bastianu. Mēs to vēl redzēsim. Ja man ir taisnība un lāsts attiecas uz mums, tādā gadījumā Alma, Arno un Karīna neveiks ceļu atpakaļ uz civilizāciju. “Viņi piederēs man, un

es tos nekad vairs nelaidīšu vaļā,” Tristrams tā teica par visiem, kuri ienāks viņa zemē, vai atceries?

-   Tā aptuveni. Tikai es to neņemu nopietni, piedod.

Doro pamāja ar galvu. To es redzu. Tu mani uzskati par māņticīgu, varbūt pat par jukušu. Turpretī es domāju, ka tu esi akls.

urkstēšana kuņģī bija apgrūtinoša. Irisa piespieda roku pie vēdera un uzņēma kursu uz gaišo punktu starp divām\ eglēm. Nē, tā atkal nebija sēne. Sasodīts! Viņa panira zem milzīga zirnekļa tīkla un pagriezās. Bastians nebija tālu aiz muguras, viņš bija uzstājis, ka nāks līdzi, un Irisa viņa klātbūtni uztvēra kā mīkstu segu, kas viņu saudzīgi ietina. Viņa atcerējās, kā iemirdzējās Bastiana acis, dzirdot, ka arī viņa paliks…

Nē, šādas jūtas nedrīkstēja pieļaut. Tās padara vāju un neuzmanīgu. Dažus cilvēkus var pazīt gadiem ilgi un tikai tad atklāt viņu īsto seju.

Un tomēr.

Ir tik labi kādam uzticēties.

Viņa pagāja dažus soļus uz priekšu, tur, kur strauts savā tecējumā pāri akmens pakāpienam veidoja nelielu ūdenskritumu. Līdzās esošā klints bija apaugusi ar tik biezu sūnas slāni, ka atgādināja spilvenu. Irisa nespēja atturēties, apsēdās uz tās un gaidīja Bastianu, kurš vēl lauzās cauri krūmiem.

Trīs dienas meža biezoknī bija piešķīrušas viņam jaunu seju. Viegli iedegušu. Bez brillēm. Viņa mati vairs ne tuvu neatgādināja nolaizīto censoņa frizūru, kas sākumā Irisai bija šķitusi tik smieklīga. Tagad tie nokarājās gandrīz līdz acīm, un katru reizi, kad viņš ar enerģisku galvas kustību tos atmeta sāņus, Irisas ķermenī kaut kas nokņudēja. Bastiana krekla šņorējamā aizdare uz krūtīm bija atstāta daļēji vaļā, un domās Irisa pieskārās kailajai ādai, vilka pa to ar pirkstu galiem, vērodama viņa reakciju…

Sasodīts, Iris, tu stulbā govs! It kā tev nebūtu citu rūpju. Ak manu dieniņ! Viņa papurināja galvu un pievērsa skatienu strautam, domīgi vēroja zaru, kas stiepās nometnes virzienā. Bastiana soļi tuvojās.

Uzmini, kas man te ir, viņš teica. Kaut kas brūns parādījās Irisai zem deguna. Par spīti visam, arī tuvredzīgais var kaut ko atrast.

-   Izskatās pēc lāču samtbekas. Viņa paošņāja sēni. Paķersim to līdzi. Šteinhens ir eksperts… Vēl kamēr Irisa to izrunāja, viņa jau zināja, ka tādējādi ir pamodinājusi Bastianā sirdsapziņas pārmetumus, ko apliecināja tas, ka viņš nokāra galvu.

-   Tas ir labi, ka mēs viņu atstājām Paula uzraudzībā, Irisa ātri nobēra. Šķiet, drudzis ir mazinājies un viņš vieglāk elpo. Aizstaigāsim līdz ezeram. Sēnes mežā var atrasties jebkurā vietā, bet zivis simtprocentīgi dzīvo ūdenī.

Visu ceļu viņi nogāja, sadevušies rokās, un kāda dīvaina, ķiķinoša iekšējā balss pārliecināja Irisu, ka nekas slikts nenotiks, kamēr viņa nepalaidīs vaļā Bastiana roku. Kad abi beidzot nonāca pie ezera, viņa to tomēr izdarīja, lai varētu noaut kurpes un iegremdēt kājas ūdenī. Irisa aizvēra acis. Šo te viņa iepriekšējos mēnešos bija bieži iztēlojusies. Šo miera sajūtu pilnīgi bez jebkādām bailēm. Tā neturpināsies ilgi, visi šie jautājumi par Kārpu, Sandru un Larsu no jauna izvirzīsies priekšplānā, taču šis brīdis bija… dievišķs.

Viņa sajuta liegu pieskārienu sejai. Vai tu raudi? klusi jautāja Bastians. Viņa roka slīdēja tālāk pār viņas matiem, un Irisai uzreiz sagribējās iekaukties, pieķerties viņam un izkliegt visu savu sasprindzinājumu. Taču ķermenis bija ātrāks par viņu pašu. Tas saspringa un atrāvās no negaidītā pieskāriena.

-   Piedod, abi to pateica vienlaikus.

Bastianu samulsināja šāda reakcija, to nevarēja neņemt vērā, tomēr viņš neko nejautāja. Irisa atkal piebīdījās tuvāk, gribēja turpināt baudīt glāstus, bet bija skaidrs, ka tagad viņš tai vairs nepieskarsies.

-   Tas ir tikai… Irisa meklēja vārdus. Es tevi nepazīstu, tikpat kā neko par tevi nezinu. Pat ja sirds man saka: tu esi normāls džeks, es īsti nespēju tam noticēt. Jūtas reiz jau ir padarījušas mani par idioti.

Viņa redzēja, kā Bastiana mutes kaktiņi mazliet pacēlās tāpat kā viņa uzacis. Ko tu gribētu par mani uzzināt?

-   Visu. Vairāk vai mazāk. Daļa no nesenās labsajūtas atgriezās. Irisa pakustināja ezerā iemērktās kājas, saceļot nelielus vilnīšus.

-   Kas tu esi? Kādi ir tavi dzinuļi? Par ko tu domā? No kā baidies?

-   Šādā secībā?

Viņa paraustīja plecus. Šādā vai citādā. Kas, piemēram, tev dzīvē ir vissvarīgākais? Kas tev par katru cenu nepieciešams?

Viņš nedaudz apdomājās. Sajūta, ka neesi pēdējais mēsls. Kādu brīdi Bastians centās pārtvert Irisas skatienu, bet tad pievērsās ūdenim. Ne tāpēc, ka es būtu kaut kāds supermens, bet man vienkārši kļūst slikti, ja pamanu, ka nodaru kādam pāri.

-   Izklausās iespaidīgi.

-   Jā, skan muļķīgi, es zinu. Viņš pacēla roku, it kā gribētu vēlreiz pieskarties Irisai, bet, neko neizdarījis, atkal to nolaida. Tu domā, ka es to saku tikai tāpēc, lai atstātu par sevi labu iespaidu,

vai ne?

-   Nē. Es tikai klusībā domāju, ka varbūt tāpēc tu studē medicīnu.

Bastians iesmējās, taču šie smiekli skanēja bēdīgi. Tam ir citi

iemesli. Varbūt arī ne. Iespējams, tas viss ir kaut kā saistīts.

Virs ezera lidinājās divas lielas, zilas spāres, tās visu laiku aplidoja un neatlaidīgi sekoja viena otrai. Bastians runāja, neizlaižot tās no acīm.

-   Vai Maksimiliana Stefenberga vārds tev kaut ko izsaka?

-Nē.

-   Tas ir mans tēvs. Profesors Maksimilians Stefenbergs. Slavens ķirurgs, ilggadējs Vācijas ķirurgu biedrības prezidents, desmitiem kongresu priekšsēdētājs, divpadsmit grāmatu autors, klīnikas vadīlajs. Un nepārspējams sūdabrālis. Bastians runāja ātri, dusmīgi i/.grūzdams vārdus, un visu laiku nepārtrauca vērot spāru lidojumu.

-   Savā specialitātē viņš ir izcils. Reizēm viņu uzaicina uz ASV vai Dubaiju, kad jāveic īpaši sarežģītas operācijas. Iepazīstot manu Ievu, rodas iespaids, ka viņš ir lielisks. Asprātīgs, enerģijas pārpilns, reāli inteliģents. Bet vai zini ko? Patiesībā viņš ir neciešams cilvēks. Un pat šausmīgs ārsts.

Irisa izvilka kājas no ūdens. Es tevi nesaprotu.

-   Pacienti viņam ir pie vienas vietas. Līdzstrādnieki viņam ir pie vienas vietas. Un kāds pārsteigums arī ģimene viņam ir

pie vienas vietas. Viss, kas Stefenberga kungu interesē, ir nauda un slava. Viņš operē sarežģītus gadījumus, kad tie tiek īpaši labi apmaksāti vai piesaista preses uzmanību. Citādi ne. Divus konkurentus tēvs apsūdzēja ārstniecības kļūdu pieļaušanā, lai gan labi zināja, ka viņi nav vainīgi. Ārstus gan nesodīja, bet viņu reputācija bija cietusi. Savus padotos profesors šausmīgi lamā par vismazāko kļūdu, uzskata viņus par niecībām, sarīda citu pret citu, bet vienmēr tikai tiktāl, lai pats neciestu no sekām. Bastians ievilka elpu, viņš acīmredzami vēl nebija beidzis. Reiz tēvs vakariņu laikā mums stāstīja, ka esot iecirtis pļauku galvenajam ārstam, jo tas esot runājis pretī. Vai tu domā, ka bija kāda sūdziba? Nekā. Viņu neapsūdzēja arī neviena no māsiņām un studentēm, kuras šis ievilka gultā.

Tagad Bastians beidzot meklēja Irisas skatienu. Viņa saņēma un cieši saspieda Bastiana roku.

-   Manu māti viņš krāpj kopš pirmās pazīšanās dienas. Līdz šim viņa trīs reizes ir gribējusi no šī cilvēka šķirties, bet viņam tas bijis nebijis, tāpēc nekas nenotiek. Viņa katru dienu sadzeras tādu medikamentu kokteili, no kura normāls cilvēks nonāktu komā. To draņķi tēvs vienmēr piegādā, tiklīdz viņa iepīkstas.

-   Izklausās drūmi, noteica Irisa. Viņa aplika Bastiana roku sev ap pleciem un nolika galvu uz viņa krūtīm. Juta puiša sirdspukstus un to, kā viņš viņu cieši piespieda sev klāt.

-   Vai tēvs tev liek studēt medicīnu? Irisa jautāja.

Krūtis zem viņas vaiga pacēlās ieelpā.

-   Nē. Viņš vairāk gribēja, lai es kļūstu par advokātu.

-   Vai tas nozīmē, ka tu labprātīgi ej pa viņa iemītajām pēdām?

Kādu mirkli Irisa baidījās, ka Bastians viņu atgrūdīs, taču viņš

tikai mazliet satrūkās.

-   To es nedaru. Patiesībā ir gluži pretēji. Bastians dažas sekundes klusēja, tad sāka lēni runāt, rūpīgi apsverot katru vārdu. Slikta ārsta pretstats ir labs ārsts, nevis nekāds ārsts. Es gribu kļūt par visu, kas viņš nav. Gribu, lai viņš plēš matus, redzot, ka es savu izglītību izmantoju, lai sniegtu palīdzību patvēruma meklētājiem bez medicīniskās apdrošināšanas vai kaut kā tamlīdzīgi.

Atkal pauze.

-   Tas izklausās tā, it kā es būtu Svētais Francisks, bet ari tās ir muļķības. Viss mans plāns ir dusmu, spītības un vēlēšanās izdarīt l.ibāk sajaukums. Es ari neprotu to pareizi izskaidrot. Vai zini, es nespēju izslēgt tēvu no savas dzīves. Man ir sajūta, ka viss, ko es daru, ir saistīts ar viņu. Tāpēc parasti man tas ir pretīgi.

Irisa neko neatbildēja, tikai pacēla galvu un piekļāvās viņa kaklam, viņa matiem. Te bija viņa mute. Meitene vilka ar pirkstiem pa tās kontūrām, pēc tam atkārtoja to ar lūpām.

Viņš atbildēja skūpstam sākumā ar pārsteigumu, tad ar iekāri un piespieda Irisu sev klāt. Uz kādu brīdi Bastians tik ļoti aizpildīja viņas pasauli, ka tajā vairs nepalika vieta bailēm.

Kad viņi atrāvās viens no otra, Bastiana acis bija kļuvušas par vienu toni tumšākas.

-   Tam te nav nekādas saistības ar viņu, čukstēja Irisa. Tikai ar tevi un mani, tikai ar mums abiem.

Bastians pamāja ar galvu un atkal ieslēdza meiteni savos apskāvienos. Tomēr es nevaru nedomāt par to, cik šausmīgi tēvs par tevi uztrauktos. Viņš piekļāva seju Irisas matiem.

-   Par mani?

-   0 jā! Ja vien tu neesi bagāta rūpnieka meita, vēlams, ar dižciltīgām saknēm un privāto apkalpojošo personālu. Tādā gadījumā viņš piedotu pat tavu frizūru. Bastians iesmējās. Vai tu esi rūpnieka meita?

-   Nē. Irisa neviļus pārvilka ar roku pār saviem matiem, aptaustot pinkainās vietas.

Viņa seja kļuva nopietna. Piedod! Par to frizūru es nemaz tā nedomāju. Bastians satvēra Irisu aiz pleciem un, turot izstieptas rokas attālumā no sevis, uzlūkoja meiteni, it kā gribētu kaut ko atrast viņas acīs. Kas tad tu esi?

Irisa klusēja.

-   Es patiesi gribētu tevi iepazīt. Bet tev nepatīk stāstīt par sevi, vai ne?

-   Precīzs novērojums.

Bastians pamāja ar galvu. Ko tu teiktu, ja es stāstītu par tevi? Es tev pastāstīšu, ko esmu uzzinājis un ko domāju par tevi, bet tev jāatbild ar “jā” vai “nē”.

Vai vajadzētu piekrist? Sākumā Irisa gribēja papurināt galvu, bet tad tikai svārstīgi paraustīja plecus. Lai viņš uzdod jautājumus. Sliktākajā gadījumā viņa vienmēr varēja neatbildēt. Pamēģini!

-   Labi. Bastians apsēdās skrodera pozā, saņēma abās plaukstās Irisas labo roku. Sāksim ar vienkāršāko. Tevi sauc Irisa. Vai tas ir tavs īstais vārds?

-Jā-

-   Tu esi aptuveni… astoņpadsmit gadu veca.

-   Septiņpadsmit.

-   0? Nu labi, bet daudz netrūkst.

-Jā-

Viņš brīdi apdomājās. Tu fantastiski spēlē arfu, tātad acīmredzot daudzus gadus apmeklē mūzikas nodarbības.

-Jā. Bet jau ilgu laiku vairs ne, pārāk ilgu.

-   Mūzika tev ir svarīga, un reizēm tu domā… tā ir vienīgais, pie kā vari pieturēties.

Kā viņš to zina? Irisa palūkojās uz dīķi. Jā.

-   Tev ir… Bastians aprāvās. Irisa juta, kā viņš cenšas nepateikt nepareizi. Tu no kaut kā baidies. Vai no kāda.

Viņa nepateica “jā”. Tikai pamāja ar galvu.

-   Tu bēdz no viņa?

Meitene atkal pamāja ar galvu.

-   Un viņš tevi vajā. Tāpēc tu domā, ka tas dzejolis varētu būt mērķēts uz tevi.

-Jā. Šis vārds tika izteikts gandrīz bez skaņas.

-   Man tev jāatzīstas, sacīja Bastians. Viņš sāka glāstīt Irisas pirkstus, plaukstas locītavu, apakšdelma iekšpusi. Vakar, kad es gribēju atnest no strauta ūdeni, tu jau biji man priekšā un tieši tobrīd mazgājies. Es jau tūlīt griezos atpakaļ, lai tevi netraucētu, bet…

Viņa zināja, kas tagad sekos, un skatījās zemē.

-   … bet ieraudzīju rētu uz tava pleca.

Pirmītējās spāres atkal bija klāt un mainīja lidojuma virzienu, turklāt tām bija pievienojusies trešā, kas bija zaļa, nevis zila. Tā vizuļoja saulē, un Irisa iedomājās, ka spāre angliski ir dragonfly. Pūķamuša. Cik skaists vārds!

-   Vai to rētu atstāja tas, kurš tevi vajā?

Bastians ciešāk saspieda Irisas roku. Vai viņa pamāja ar galvu?

-   Tavs tēvs?

-   Nē. Viņas balss, to sakot, izklausījās mierīga. Mans tēvs ir tālu projām. It kā Jaunzēlandē. Tas bija… draugs. Pareizāk sakot, kāds, kuru es reiz par tādu uzskatīju.

Lielākā no abām zilajām spārēm nolaidās uz stiebra, kas bija izaudzis ārā no ūdens. Tas saliecās zem kukaiņa svara, taču izturēja.

-   Pirms gada es sastrīdējos ar savu māti. Pamatīgi. Viņa izlika mani aiz durvīm, un tad Simons… ienāca manā dzīvē. Viņam bija deviņpadsmit, mums bija daži kopīgi draugi tā mēs iepazināmies un man šķita, ka varu pie viņa ievākties. Kā pie dzīvokļa biedra. Es nepadomāju par iespējamām sekām.

Zaļā spāre pielidoja pavisam tuvu klāt un nosēdās uz papardes. Uz katra no tās četriem spārniem malā bija melns plankums.

-   Sākumā, dažus pirmos mēnešus, viss bija labi. Simons bija bezgala mīļš, un mums izveidojās brīvas attiecības, nekas vairāk. Taču pakāpeniski viņa uzvedībā parādījās dažas dīvainības. Simons sāka kontrolēt katru manu soli, šausmīgi uztraucās, kad es nokavējos vai neatbildēju uz mobilā telefona zvanu. Teica, ka man esot jādzīvo pēc viņa noteiktajiem principiem, jo galu galā viņš esot mani pieņēmis pie sevis. Man nebija naudas, nevarēju nekur aiziet, tāpēc centos darīt viņam pa prātam.

Ar īsajām, āķiem līdzīgajām rociņām spāre pārvilka pār savām lasetveida acīm. īsa, steidzīga kustība. Ik pa brīdim.

-   Pagāja pārāk ilgs laiks, līdz es sapratu, ka Simons tiešām ir nenormāls. Kādu dienu viņš mani vairs nelaida ārā no mājas. Ieslēdza. Apgalvoja, ka mēs uz visiem laikiem piederot viens otram, un draudēja nodedzināt māju, ja es viņu izvedīšot no pacietības. Māju kopā ar mani.

-   Vai tu nesauci pēc palīdzības?

-   Saucu. Tikai diemžēl nebija neviena, kurš to varētu dzirdēt. Ciems bija gandrīz pilnībā pamests. Nolaisti mazdārziņi, daudzas mājas uz sabrukšanas robežas. Turklāt Simons slimīgi reaģēja uz palīgā saucieniem. Viņš ir diezgan stiprs. Un… ar bagātu fantāziju.

Viņš stāv pie tualetes durvīm un nelaiž mani garām.

-   Pasaki “lūdzu"!

-Lūdzu.

Viņš nekustas ne no vietas. Viņš to no sirds izbauda. Šoreiz ne, viņš saka, bet varbūt nākamreiz. Kad būsi sapratusi, kam tu piederi.

Bastiana balss it kā no tāluma. Kā tu to domā ar bagātu fantāziju?

-   Un tagad ķeries pie uzkopšanas!

-   Nav svarīgi. Viņa mājā bija neliela malkas krāsniņa, un, kad Simons skaldīja malku, viņš visu dienu staigāja apkārt ar cirvi rokā. Šad un tad viņš to pavicināja manā virzienā. Lai piešautu roku, viņš teica.

Bastiana skatiens pievērsās viņas plecam.

-   Nē. Viņa papurināja galvu. Tas nebija cirvis. Tā bija asšķautņaina malkas pagale, ar ko viņš gribēja izsist man no rokas nazi. Reiz es sadusmojos un gribēju viņu piespiest atslēgt durvis. Tā bija stulba ideja.

Atmiņas bija tik spilgtas, it kā tas būtu noticis vakar, dzīvākas par jebkuru citu notikumu viņas dzīvē. Asas sāpes. Pamirums visā rokā. Grīda, kas lēnām tuvojās. Ķermeņa atsišanās un asinis, par kurām viņa sākumā nezināja, no kurienes tās tek. Līdz pagrieza galvu un ieraudzīja savu plecu…

-   Kas notika pēc tam?

-   Man sākās drudzis, taču par ārstu, protams, baidījos pat ieminēties. Simons rūpējās par mani kamēr es biju bezpalīdzīga, viņš bija pati piemīlība. Es viņam piespēlēju. Jau sen biju atlabusi, bet izlikos, ka esmu pavisam pie gala. Un tad… domājot par to, viņai vēl joprojām metās raibs gar acīm, … tad kādu dienu viņš nokāpa pārtikas pagrabā. Tam nebija durvju, tikai grīdas lūka. Bija jānokāpj pa stāvām trepēm. Visādā ziņā viņš bija tur lejā un trokšņoja. Es

nebiju to plānojusi, bet šajā mirkli vienkārši zināju, ka tā ir mana iespēja. Un tā es izlēcu no gultas un aizcirtu lūku. Jau pēc dažām sekundēm izdzirdēju Simona aurošanu un trepju pakāpienu rībēšanu, kad viņš metās augšup. Es apgāzu skapi, tas uzkrita tieši uz lūkas. ŠI mēbele bija nenormāli smaga, es pat šobaltdien vēl nezinu, kā to tik ātri apgāzu.

Bastians pamāja ar galvu. Viņš bija saspiedis Irisas roku tik cieši, ka meitene sāka šaubīties, kuram te vairāk nepieciešams atbalsts viņai vai viņam.

-   Visādā ziņā man bija pietiekami daudz laika, lai sakravātu savas mantas un pazustu no turienes. Mana arfa, vai zini? Es nekad nebūtu mukusi projām bez arfas. Sākumā es gribēju Simonu atstāt pagrabā sapūt kā nekā tur bija pārtikas krājumi. Bet naktis bija šausmīgi aukstas, tāpēc aiznākamajā dienā es devos uz policiju un visu izstāstīju. Pateicu, kur viņi var atrast Simonu un ka viņiem šo cilvēku vajadzētu arestēt. Bet viņi acīmredzot man nenoticēja vai ari Simons labi prata melot. Visādā ziņā pēc trim dienām viņš man bija uz pēdām. Es gribēju patverties pie kādas draudzenes. Bet, tiklīdz biju iegriezusies viņas ielā, ieraudzīju pie ieejas durvīm stāvam Simonu. Viņš mani gaidīja. Es vienkārši aizbēgu, aizskrēju uz dzelzceļa staciju un bez biļetes aizbraucu līdz nākamajai pilsētai. Pēc divām dienām arī viņš bija klāt. Man šķiet, šis cilvēks kā medību suns saož manu smaržu.

Irisa apklusa un vēlējās, lai viņš kaut ko pasaka, un tajā pašā laikā baidījās, ka tas varētu būt kaut kas muļķīgs. Taču Bastians klusēja, tikai viņa acis iedrošināja Irisu stāstīt tālāk.

-   Galvenā problēma bija tā, ka man vajadzēja naudu. Tāpēc es sāku spēlēt uz ielas gājēju zonā, vienmēr tikai vienu dienu, pēc tam ielēcu nākamajā vilcienā un braucu tālāk. Vai zini, tā var tīri labi nopelnīt. Viduslaiku gadatirgi bija mana otrā balsta kāja. Muzicēšana, izpalīdzēšana kioskos, meitene dažādiem darbiem. Cilvēku pūlī var labi paslēpties. Trīs mēnešus un četras dienas es neredzēju Simonu. Un tad kādu dienu viņš bija klāt. Stāvēja aplaudējošu cilvēku pūlī Štutgartes gājēju zonas vidū un, kad neviens uz viņu neskatījās,

ar žestiem rādīja, ka pārgriezīs man rīkli. Irisa neviļus norīstījās, jo juta, ka viņai aizžņaudzas kakls. It kā to saspiestu spēcīgas rokas.

-   Es paķēru savas mantas un skrēju projām, kamēr vēl tur bija daudz ļaužu. Domāju, ka viņi apturēs Simonu, ja tas sāks dzīties man pakaļ. Aizskrēju līdz stacijai un ielēcu pirmajā vilcienā. Uz Hannoveri.

Ļoti lēnām Bastians pacēla roku un saņēma pirkstos vienu no viņas matu šķipsnām. Tas te… griezums, daudzās krāsas…

-   Domāta kā maskēšanās. Šie vārdi izskanēja kā kārkšana. Ik pa divām nedēļām es mainīju matu krāsu: te blondi, te brūni, te gluži melni. Tas, protams, ir bezjēdzīgi, kamēr man jāpelna nauda un es nevaru kārtīgi paslēpties. Bet pēc katras pārkrāsošanās es jūtos nedaudz drošāka, vismaz dažas dienas. Irisa saņēma pirkstos vienu no savām matu šķipsnām sarkanbrūnu un pievilka to sev pie deguna. Es tos regulāri apcērpu. Pirms gada mati man sniedzās gandrīz līdz viduklim.

Bastians neteica ne vārda, taču viņa redzēja, ka viņš cenšas iztēloties iepriekšējo Irisu. Viņa pagrieza galvu sānis, pievēršoties ezeram. Tagad bija viņa kārta runāt. Nu saki kaut ko, paraugskolēn, pasaki kaut ko gudru. Vai saki “ak, nabaga meitēn", tādā gadījumā mēs turpmāk vairs nepārmīsim ne vārda.

-   Vai tev ir ģenerālplāns?

Kas? Ko tu domā ar ģenerālplānu?

-   Pašlaik tu tikai bēdz no viņa, vai ne? Tas nav ilgtspējīgs risinājums, tas tevi iznīcinās. Bastians aizlika vienu no garākajām matu šķipsnām viņai aiz auss. Vai tu vēlreiz dotos uz policiju? Ja es tevi pavadītu?

-   Nekādā gadījumā. Nē. Es ietaupu, cik varu, un beigās nopirkšu biļeti uz Jaunzēlandi. Tad jau redzēs, vai mans tēvs kaut kam der, gadījumā ja es viņu atradīšu. Velingtonā ir ļoti laba mūzikas akadēmija, tur es gribētu studēt.

Bija grūti iztulkot Bastiana sejas izteiksmi. Tajā bija nedaudz skumju, kaut kas domīgs un zināms daudzums skepses. Vai tu esi pārliecināta, ka tā ir laba ideja?

-   Absolūti. Tur viņš mani nevarēs atrast. Es nolikšu starp mums pusi zemeslodes, tad viņš varēs meklēt, līdz nosprāgs, šis sarkanmatainais sūdabrālis.

Bastians sarāvās, it kā Irisa būtu viņam iecirtuši pļauku. Viņa skatiens aizmaldījās pa labi, pa kreisi, tad šķērsām pāri ezeram.

Viņa uzreiz saprata, kas bija noticis. Pa viņas mugurkaulu augšup kāpa aukstas tirpas. Tu viņu esi redzējis.

-   Nē. Tas ir… nē. Nē, neesmu.

-   Kur tas bija? Stāsti, beidz man melot! Vai viņš bija šeit? Mežā? Viņa izlasīja atbildi Bastiana acīs, atrāva roku, ko viņš turēja, un pielēca kājās. Pārlaida skatienu apkārtnei, nopētīja katru koku šaipus un viņpus ezeram. Ja Simons bija šeit, viņš noteikti uzturējās viņas tuvumā. Bet kā tas bija iespējams, ka Simons bija viņu izsekojis? Viņa taču bija bijusi ļoti piesardzīga.

Bastiana rokas saudzīgi uzgūlās viņas pleciem. Es neesmu tev melojis. Es tiešām neesmu viņu redzējis. Vienīgi… kaut ko ļoti sarkanu, kas nozuda aiz koka. Bet tu jau zini, cik akls es esmu bez brillēm. Pirmajā mirklī nodomāju, ka tas varētu būt kāds sarkanmatis, bet varbūt tā bija stirna.

Tev tas ir jāņem vērā, jo viņš ir tuvumā. Nav svarīgi, ka neredzi viņu…

-   Atgriezīsimies pie pārējiem, sacīja Irisa. Nekavējoties!

… viņš sagādās tev dāvaniņu.

Viņa vēl labi atcerējās Simona mazās sadistiskās dāvaniņas. Izķidātu peli kurpju kārbā pēc tam, kad viņa bija centusies sazvanīt draudzeni. Beigtu vardi tējas tasē, jo viņa bija uzvilkusi džemperi ar isām piedurknēm, kas viņam nepatika. Mīļas meitenes saņem jaukas dāvanas, spītīgas meitenes saņem to, ko pelnījušas.

Viņa varēja labi iztēloties, kādu dāvanu viņš izvēlētos kā atbilstošu uz aizcirstās lūkas uzgāztajam skapim.

Daži ātri soļi, un viņi atkal bija mežā. Pieliekties, paslēpties, vērot koku aizsegā tas bija izdarāms daudz vienkāršāk nekā pie ezera, kur viņi bija sēdējuši kā uz paplātes. Bastians turējās aiz viņas kā ēna.

Kad abi sasniedza strautu, Bastians apsteidza Irisu, nostājās ceļā un ieslēdza meiteni savos apskāvienos. Tikai nekrist panikā, viņš teica. Nomierināsimies un padomāsim. Vai vispār var būt iespējams, ka Simons ir te? Ja šis nelietis tevi izsekotu, mēs viņu vilcienā būtu pamanījuši. Vai no rīta Amstetenas dzelzceļa stacijā. Bez mums tajā neviena nebija, un tur viņš noteikti būtu piesaistījis mūsu uzmanību. Tu saki, ka viņam ir sarkani mati?

-   Spilgti sarkani kā krūmu ugunsgrēks. Kaut ko tādu es iepriekš nekad nebiju redzējusi.

Bastians samirkšķināja acis un palūkojās sāņus. Nebija nekādu šaubu, apraksts pilnībā atbilda redzētajam. Paklau, viņš centās mierināt, neatlaižot meiteni. Mēs turēsim acis vaļā, lai gan tu jau zini. Manējās nav daudz vērtas. Es aprunāšos ar Paulu un pajautāšu, vai viņš nav kaut ko redzējis. Taču centies saglabāt mieru. Varbūt Simons ir simtiem kilometru attālumā.

Dažas sekundes Irisa centās tam noticēt. Tas, ko teica Bastians, izklausījās saprātīgi, loģiski un labi. Bet tad uzvarēja izdzīvošanas instinkts, un Irisa sāka raisīties vaļā no viņa skavām, lai gan Bastiana rokas solīja aizsardzību. Siltumu. Un vēl daudz ko citu.

-   Nāc! Viņa pilnībā atbrīvojās no Bastiana apskāviena. Dosimies atpakaļ uz nometni.

Klusējot viņi soļoja līdzās. Irisa centās vienlaikus paturēt acīs visus virzienus un pie pirmās izdevības pacēla asu nūju, kas izskatījās puslīdz izturīga.

Ja Simons uzradīsies, viņa tēmēs tam acis. Mazs, satrakojies, šaudīgs kaut kas viņas iekšienē gandrīz vai cerēja, ka viņš parādīsies. Lai beigtos šī mokošā neziņa. Lai beidzot tas būtu aiz muguras.

Irisa redzēja, ka Bastians izvelk savu koka zobenu un kritiski to aplūko. Viņš turēja to rokā, bet neradās iespaids, ka šis paraugskolēns prot ar to apieties. Taču viņi nesastapa neko bīstamāku par jaunu meža caunu, kas uzreiz metās bēgt. Maza, žigla un grūti pamanāma. Es vēlētos, nodomāja Irisa, lai varētu būt kaut uz pusi tik ātra kā viņa.

teinhens vēl gulēja. Viņa pieri klāja plāna sviedru kārtiņa,

bet elpa bija mierīga. Viņš vairākas reizes miegā klepoja, ziņoja Pauls. Bet nekāda elpas trūkuma. Doro ievilka zemē maģiskus simbolus un ir pārliecināta, ka tieši tāpēc viņam klājas labāk. Visādā ziņā drudzis ir mazinājies, bet vai tu redzēji viņa rokas? Viņš sarunājās tikai un vienīgi ar Bastianu, un Irisai tas pilnībā bija pa prātam.

Viņa notupās līdzās Šteinhenam un uzlika roku uz viņa pieres. Vēl joprojām karsta. Viņš sakustējās, nomurmināja dažus nesaprotamus vārdus un centās pagriezties.

Mēs neesam atnesuši neko ēdamu, Irisa vainīgi nodomāja, sajuzdama, kā izsalkums, nikni rūcot, vandās pa viņas iekšām.

-   Mēs to izdarīsim, viņa čukstēja Šteinhenam. Ilgi vairs nav jāgaida, tad ieradīsies palīdzība. Neuztraucies!

Viņa rokas tiešām izskatījās slikti it kā būtu aplietas ar karstu ūdeni. Kā tas bija iespējams? Bastianam vajadzētu tās apskatīt rūpīgāk, taču viņš bija iegrimis sarunā ar Paulu. Abi viņi spēlēja savādu skeču. Izskatījās, ka Bastians grib saglabāt zināmu distanci no Paula, bet tas to nesaprot, uzliek roku uz viņa pleca, norāda uz kapiem un acīmredzot kaut ko stāsta.

Šteinhens sāka smagi elpot, klusi ievaidējās un atkal nomierinājās. Irisa uzslacīja tīru ūdeni uz auduma gabala un noslaucīja viņam pieri.

-   … nevienu neredzēju. Un, paklau, ja viņam ir tik uzkrītoši mati, mēs viņu būtu pamanījuši. Pauls bija pacēlis balsi. Irisa neviļus aizturēja elpu, lai nepalaistu garām nevienu vārdu.

-   Pēdējās divas dienas es nemitīgi pārvietojos pa šo apkārtni un pazīstu to labāk nekā jebkurš cits.

-   Labi, patīkami dzirdēt. Tomēr varētu būt, ka tu kaut ko esi pamanījis. Vai kādu. Bastians ar veiklu, šķietami nejaušu kustību atbrīvojās no Paula tvēriena.

-   Nē. Bez mums te neviena nav. Es saprotu, ka tas viss pamazām sabeidz nervus, ar mani ir tāpat, bet mums jācenšas saglabāt veselo saprātu. Paula balsi bija jaušams nogurums. Pietiek jau ar to, ka Doro ir nojūgusies ar savām pasakām par lāstu. Ja mēs visi nobīsimies, es vairs nespēšu kontrolēt šo grupu, un Dievs vien zina, kas tad var notikt. Vēl tikai trūka stāsta par kaut kādu svešinieku, kurš te ložņā apkārt un mums uzglūn. Pauls paņēma pie rokas Bastianu, kurš nepārprotami centās izvairīties no pieskāriena, un pavilka viņu gabaliņu tālāk ārpus dzirdamības zonas.

Irisa pārlaida Šteinhenam vēl pēdējo vērtējošo skatienu, konstatēja, ka tiktāl viss ir kārtībā, un piecēlās kājās. Viņa bija apsolījusi Bastianam palikt pie Šteinhena, lai viņš varētu aprunāties ar Paulu, taču negribēja palaist garām nevienu detaļu. Ja kāds no abiem bija redzējis vairāk, nekā gribēja atzīt, viņai tas bija jāzina.

-… kaut gan, patlaban teica Bastians, bez brillēm es tālu neredzu, šis sarkanums bija tiešām neparasts…

-   Irisa?

Sasodīts, tikai ne tagad. Tūlīt, Līzbet.

-   Es tikai gribēju tev piedāvāt kaut ko ēdamu, mums ir…

-   Vēlāk, labi? Irisa piegāja dažus soļus tuvāk, izlikdamās, ka kaut ko meklē zālē.

-   Vai tu kaut ko pazaudēji? Vai varu tev palidzēt?

Tikai nesteni tik nervozi! Viņa ir jauka. Nē, ir jau labi.

-   Es priecātos, ja būtu ar ko nodarboties. Ļoti ceru, ka vēl šodien mēs dosimies projām no šejienes, negribu vēl kādu nakti pavadīt zem klajas debess. Līzbetas acis kļuva miklas. Un es tik šausmīgi baidos par Sandru. Nespēju iedomāties, kur viņa palikusi. Kā tu domā?

-   Nav ne jausmas. Sasodīts, tā viņa neko nesapratīs no Bastiana un Paula sarunas.

Vēl dažus soļus tuvāk viņiem. Ari LIzbeta, šķiet, beidzot bija kaut ko sapratusi.

-   Par ko viņi abi runā?

-Ja tu visu laiku nepļurkstētu, varbūt es to varētu dzirdēt, pukojās Irisa.

-   Mani tas ļoti interesētu, vairāk pati pie sevis nomurmināja LIzbeta. Es sev jautāju…

-   Cssst!

-   … neviens cits neko nav manījis, teica Pauls. Man arī šķiet, ka tas būs bijis kāds zvērs.

Irisa redzēja Bastiana seju tikai no attāluma, taču arī pa gabalu bija redzams, ka viņš ir nomierinājies. Vēl vairāk, nekā viņš bija izrādījis viņas klātbūtnē.

-   Mums jāaprunājas ar pārējiem, Bastians ierosināja. Ja te bez mums ir vēl kāds, tas met jaunu gaismu uz Sandras, Kārpas un Larsa pazušanu. Noskaidrosim, vai kāds ir redzējis vīrieti ar sarkaniem matiem.

Līzbeta nodrebēja. Sarkani mati?

Irisa pagriezās pret viņu. Jā, tieši tā. Vai tu esi kaut ko tādu redzējusi? Viņa sagrāba Līzbetu aiz piedurknes tik cieši, ka audums nošņirkstēja. Kur? Un kad?

Tvēriens, bez šaubām, bija pārāk brutāls, jo Līzbeta iekliedzās tik skaļi, ka visi pievērsās viņai. Nē, es neesmu. Tikai…

Daži pienāca tuvāk. Pauls, Bastians un Georgs. Arī Doro, Mona un Nātans saspicēja ausis.

-   Ko nozīmē tikai? Irisa vēl joprojām Līzbetu nelaida vaļā, vienkārši nespēja to izdarīt, jo viņā viss bija kā notirpis, savilkts krampjos. Viņš bija te. Pavisam noteikti. Tagad, kad Irisa to zināja, viņa pat sajuta Simona klātbūtni. Dzirdēja viņu vējā, saoda meža sveķainajās smaržās.

-   Es atradu sarkanu matu kušķi. Pie kāda koka. Kāds būs aizķēries aiz zara un tos sev izrāvis. Es vēl brīnījos, jo nevienam no mums tādu nav, bet tie jau ir tikai mati.

Tikai mati. Tikai. Ja tas atbilda patiesībai. Līzbetas acīs nebija saskatāms nekāds aprēķins, tur nebija ne miņas no meliem. Kāpēc gan lai viņa melotu?

Kāds sagrāba Irisu aiz rokas un vilka, līdz viņa Līzbetu palaida vaļā. Georgs, protams. Viņš pagrūda Irisu tā, ka viņa gandrīz pakrita.

-   Neviens viņu neaiztiks, vai skaidrs?

-Jā, jā. Izņemot to, kurš viņai uzsita punu, Irisa atcirta, ieliekot savā skatienā tikpat daudz niknuma, cik varēja izlasīt Georga acis.

-   Tā taču biju es pati. LIzbetas roka automātiski pieskārās pierei un aptaustīja pietūkumu. Tiešām. Vai tu domā, ka man to nodarīja Georgs?

-   Pie vienas vietas, ko viņa domā! Georgs aizveda Līzbetu kādu gabaliņu nostāk no citiem un ļoti uzmanīgi, it kā viņa varētu pārplīst kā ziepju burbulis, nosēdināja meiteni uz segas. Mums jātiek projām no šejienes. Vēl, augstākais, četras stundas, tad sāks satumst. Bet neuztraucies, manu eņģelīt. Viss būs labi. Viss.

Georgs vēl lāgā nebija izrunājis pēdējo vārdu, kad viņa to izdzirdēja. Čabēšanu. Tusnīšanu. Refleksīvi, bez jebkādas skaidras domas, Irisa pieliecās un pacēla asšķautņainu akmeni, tik lielu kā vīrieša dūre. Tūlīt viņš būs klāt. Simons. Viņa to redzēs. Acis ar smagajiem plakstiņiem, ļengano muti, trulo, plato degunu. Pēdējo reizi viņas rīcībā bija skapis, šoreiz tas bija akmens.

Vēl viens troksnis. Kā satraukta elsošana. Tad kaut kas izskrēja no krūmāja. Mazs, ātrs, ar izkārtu mēli. Roderiks. Viņš vētraini sasveicinājās ar Ralfu, nometās zemē un apvēlās uz muguras, lai tas viņam pakasītu vēderu.

Akmens nokrita zālē. Skaidri domāt pēkšņi bija grūtāk nekā jebkad agrāk. Irisa skatījās uz Roderiku un visvairāk priecājās par to, ka viņam vairs nebija tā briesmīgā kaula.

Jo viņš ir to apēdis.

Kuņģis pēkšņi sadumpojās. No riebuma vai aiz bada to vairs nevarēja pateikt. Smagi elpojot, Irisa nokrita ceļos, acu priekšā dejoja mirgojoši punkti.

No malas redzeslaukā kā melns krauklis parādījās un paslīdēja garām kāda ēna. Kamēr elsošana, kas skanēja no meža, kļuva aizvien labāk saklausāma un Pauls kopā ar Bastianu steidzās trokšņa virzienā, Doro nolūkojās lejup uz suni, kurš laimīgi vāļājās zālē.

-   Es to zināju, viņa teica.

rno atbalstīja Almu un gandrīz nešus iznesa viņu no meža.  Sieviete elpoja neregulāriem grūdieniem, un pagāja ilgs laiks, līdz viņa tiktāl nomierinājās, lai spētu saprotami izrunāt vārdus.

Arno, viņa noelsa. Viņš… iekrita. Kādā bedrē, pilnībā  aizaugušā, neviens no mums to neredzēja, bet tā bija tik dziļa… vismaz divus metrus. Lejā vieni vienīgi ērkšķi, asšķautņaini akmeņi un zari. Viņš tā kliedza, tik drausmīgi kliedza.

Mona viņu apskāva un nelaida vaļā. Kur? viņa jautāja aizsmakušā balsī. Un kur ir Karīna?

-   Nokāpa lejā pie viņa. Ak Dievs, mums viņam jāpalīdz, lūdzu, viņš asiņo un cieš no sāpēm!

-   Es jau eju, pavēstīja Bastians. Alma, tu man parādīsi ceļu. Viņš saņēma sievieti aiz pleciem un piespieda viņu ieskatīties sev acīs. Mēs dosimies tūlīt, jā? Vai tu to varēsi? Kā tu domā: vai Arno spēs paiet, kad mēs viņu izvilksim no bedres?

-   Es nezinu. Varbūt. Viņš tiešām ir savainots.

-   Nekas. Tādā gadījumā mēs viņu nesīsim. Georg?

Irisa izlasīja “nē” Georga noslēgtajā sejā, jau pirms šis vārds bija nācis pār viņa lūpām.

-   Es negribu atstāt Līzbetu vienu, bet nākt līdzi viņa nav spējīga.

Bastians iztaisnoja muguru, un varēja redzēt, cik liela savaldība

viņam ir nepieciešama, lai neuzkliegtu Georgam. Līzbetai nekas nekaiš, vai ne? Man šķiet, ka viņa izturēs vienu stundu bez tevis. Ja nāksies nest Arno pa šādu apvidu, tu mums būsi nepieciešams.

-   Es, protams, iešu līdzi, teica Pauls. Ralf? Nātan? Ja jūs arī piedalāties, Georgs var palikt.

-Jā. Protams. Ralfs neizskatījās diez cik laimīgs. Viņa skatiens, meklējot palīdzību, ik pa brīdim pievērsās Doro, taču viņa to neņēma vērā, tikai grozīja pirkstos vienu no saviem rūnu akmeņiem un ar lūpām mēmi izrunāja kaut kādus vārdus.

Thurisaz ūdenī, pašā ārmalā. Draudoša nelaime, kas jau ir pavisam tuvu, atcerējās Irisa. Neviļus viņa ar skatienu meklēja mežmalā kaut ko aizdomīgu. Kaut ko sarkanu.

Palīgu grupa devās ceļā, un Irisa nolūkojās viņiem pakaļ. Pirmo reizi viņa pamanīja, cik nomocījušies jau bija visi. Neviena tīra vamža, nevienu bikšu bez traipiem un plīsumiem. Pirms aiziešanas Ralfs bija viņai uzticējis savu bruņojumu un sjurko, lai tas viss neciestu pēkšņā lietusgāzē. Sjurko dīvaini oda pēc mēsliem un sviedriem. Tomēr Irisa bija apsolījusi Ralfam pieskatīt viņa mantību. Tagad viņi nedrīkstēja pamest cits citu nelaimē.

Georgs gan vēl nebija līdz tam aizdomājies. Veltīgi izrādījās arī Bastiana centieni paplašināt viņa aizsargātāja instinktu darbības areālu, lai tajā iekļautos Irisa.

-   Vienkārši ik pa brīdim uzmet viņai aci, sarunāts? Paturi viņu redzeslaukā. Taču Georgs, nepateicis ne “jā”, ne “nē”, pagriezās un uzsedza segu Līzbetai uz pleciem.

-   Ir jau labi. Irisa noglāstīja Bastiana seju un pārvilka ar pirkstiem pār viņa dusmīgi saraukto pieri. Es pati varu sevi pieskatīt. Centieties palīdzēt Arno.

-   Georgs ir sūdabrālis, es varētu viņu…

-   Šššš. Nekas slikts nenotiks. Irisa izmocīja pārliecinošu smaidiņu, un Bastians nedaudz nomierinājās.

-   Neej uz savu alu! Paliec pie citiem un, ja uzrodas Simons, kliedz tik skaļi, cik vari, ja?

-   Tā es arī darīšu. Viņi to dzirdēs līdz pat Kanādai.

Beidzot arī viņš pasmaidīja. Jau pēc īsa brīža Bastians, apkrāvies ar virvi un medicīnas piederumiem, kā pēdējais pazuda mežā. Pirms tam viņš vēlreiz pagriezās un pamāja viņai ar roku. Šajā mirklī Irisa labprāt būtu metusies pakaļ Bastianam, lai tikai neizlaistu viņu no acīm. Bet viņai bija savi pienākumi. Šteinhens.

Tad glābšanas vienība izgaisa skatienam. Irisa klausījās viņu soļos, līdz bija dzirdamas vairs tikai putnu balsis.

Šteinhens vēl joprojām snauduļoja. Irisa iedeva viņam iedzert dažas lāses ūdens un vēlējās, kaut viņai būtu kāda ziede vai krēms, ko uzziest puiša rokām.

Vairāk neko nevarēja līdzēt. Viņa piecēlās, aizgāja līdz mežmalai un lūkojās uz to vietu, kur starp kokiem bija pazudis Bastians. Apkārtnē valdīja miers, tomēr Irisai bija sajūta, it kā viņai kaut kas uzglūnētu Simon? viņa klusi pasauca. Ja šis cilvēks ir te, kāpēc viņš neparādās? Kāpēc jau sen nebija sagrābis viņu aiz matiem un aizvilcis sev līdzi, kā to mēdza darīt agrāk?

Irisa salieca pirkstus un atkal tos iztaisnoja, viss viņā vibrēja. Šis stāvoklis bija labi pazīstams viņa kļūs ar katru minūti nemierīgāka, ja neizņems no somas arfu un nesāks spēlēt. Un Simons to droši vien dzirdēs.

Ja Simons ir te, viņš tevi šā vai tā atradīs. Vienalga, vai tu būsi skaļa vai klusa.

Viņa izņēma no somas arfu, noskaņoja to un uzlika pirkstus uz stīgām. “Turdjons” tas bija dzīvesprieka pārpilns skaņdarbs, kurā nepalika vietas bailēm. Labs sākums. Irisa turpināja ar “Braiena Boru maršu”, bet tūlīt pamanīja, ka šī melodija viņu padara pārāk melanholisku, un sāka to variēt. Atrada jaunu motīvu un turpināja to spēlēt, domājot par Bastianu. Pārgāja no mažora uz minoru un atkal atpakaļ uz mažoru, iegrima skaņās un domās.

Viņa spēlēja pati sev un Bastianam, kurš, cerams, drīz atgriezīsies, vēroja rietošo sauli un pēkšņi jau zināja, ka bēgšana ir beigusies. Kam reiz jānotiek, tas te arī notiks.

Bet Simons nenāca. Nenāca, un viss.

Sāka pūst viegls vējiņš. Tas glāstīja Irisas matus, atdzesēja pieri un dziedāja otro balsi viņas melodijā. Tikai tad, kad tas sagrāba viņas svārku malu un piespieda pie potītēm, Irisa pavērās debesīs.

No rietumiem uz šo pusi virzījās tumšs mākoņu kalns. Saule vēl spīdēja, bet drīzumā tā tiks aizsegta, un tad nebūs vairs ilgi jāgaida, līdz virs viņu galvām sāks plosīties negaiss.

Viņa steidzīgi ielika arfu somā. Kāpēc nekā nereaģē pārējie? Aha, Mona gulēja, Šteinhens arī. Līzbeta un Georgs bija nolīduši

vistālākajā nometnes stūri. Doro nebija redzama, bet dzirdama gan: šņirkstoša skaņa viņa kaut ko grieza. Vienīgā bēda, ka pret tuvojošos negaisu aizsargājošās rūnas nepalīdzēs.

Tālumā klusi noducināja pērkons.

Cik ilgi viņa bija spēlējusi? Stundu? Vai ilgāk? Nonākusi mūzikas varā, viņa vienmēr zaudēja laika izjūtu. Irisa piegāja pie Doro, bet tā viņu nepagodināja pat ar paviršu skatienu. Meitene tikai uz mirkli nolaida nazi, bet tad turpināja iesākto.

-   Cik ilgi Pauls un pārējie jau ir projām? Kā tu domā?

Doro ar pirkstu pārbaudīja nupat kā iegrieztās rūnas dziļumu. Tā izskatījās kā dakšiņa un kopā ar trim citām dakšiņām veidoja krustu.

-   Viņi iet pretī savam liktenim, viņa teica klusā balsī.

-  Jā, jā, ir jau labi. Bet cik ilgi viņi to dara? Piedod, esmu pilnīgi zaudējusi laika izjūtu. Tikai… laikapstākļi pasliktinās, un es justos labāk, ja pārējie jau būtu atgriezušies.

-   Visādā ziņā viņi ir projām jau vairāk nekā stundu. Uz Doro parastās attieksmes fona šī bija apbrīnojami skaidra atbilde. Es ceru, ka visi tiešām atgriezīsies un nemēģinās atrast ceļu uz tuvāko ciemu. Tā būtu liela kļūda.

-   To viņi nedarīs. Nepametīs mūs likteņa varā.

Vējš pieņēmās spēkā, tas dancināja koku galotnes un dzenāja pa klajumu dažas lapas.

-   Sliktākais ir tas, pēkšņi ierunājās Doro, ka mums nav nekā, ko viņam piedāvāt.

-   Kā, lūdzu? Kam piedāvāt?

Doro nopūtās kā cilvēks, kurš spiests divdesmito reizi kaut ko paskaidrot. Tam, kurš mūs nelaiž projām no šejienes. Tam, kurš mums atņēmis Sandru, Kārpu un Larsu. Tristramam.

Protams. Irisa ar pūlēm apspieda smaidu. Ja tajā, ko tu saki, ir kaut kāda taisnība, tādā gadījumā… viņš taču jau ir dabūjis trīs no mums. Vai tu nedomā, ka ar to vajadzētu pietikt?

Tumšās acis zem kuplajām uzacīm aizvērās un atkal atvērās.

-   Viņi nav piemēroti upuri. Tristrams grib redzēt noasiņojam savu brāli. Vai kādu citu tirānu. Tā ir mūsu problēma.

Mūsu galvenā problēma ir laikapstākļi, nodomāja Irisa un bažīgi pavērās debesīs. Melnā mākoņu siena bīdījās aizvien tuvāk un jau sen bija aizsegusi sauli. Arno, bez šaubām, vairs neatradās savā bedrē, un glābšanas vienība noteikti jau bija atpakaļceļā un ieradīsies kuru katru minūti. Ja vien…

Doro droši vien bija nolasījusi domas no viņas sejas. Tu to jūti, vai ne? Viss ir sazvērējies pret mums. Taču jūs drīzāk esat gatavi ticēt nejaušībām nekā akceptēt, ka aiz tā slēpjas plāns. Plāns, kurš dzimis uz viņpasaules sliekšņa un tagad no turienes attīsta savu iedarbību uz mums.

Nebija nekādas jēgas censties apšaubīt Doro teoriju, tāpēc Irisa pacietīgi māja ar galvu pie katra viņas vārda, lai gan tie izteica vienu un to pašu: viss ir sazvērējies pret mums.

Pēc pusstundas Irisa bija gandrīz gatava tam piekrist.

Aizgājušie vēl joprojām nebija redzami, bet tagad negaisa mākoņi jau bija aizseguši debesis, aprijuši gaismu un sūtīja uz zemi pirmās smagās lietus lāses.

sinis klāja Arno sejas labo pusi, un, lai cik ātri un rūpigi Bastians tās centās noslaucīt, asiņošana neapstājās.

Viņš mirst, vai ne? Virs bedres parādījās Almas baiļu izķēmotā seja. Sieviete trīcēja pie visām miesām par spīti tam, ka Karīna viņu turēja ciet un mierināja.

Nē, nekādā gadījumā. Tā ir sista brūce, tādas parasti stipri asiņo. Ja man būtu marles saite vai kaut kas tamlīdzīgs… Un brūču līme vai ķirurģiskie diegi. Bastians vēl nekad nebija pats šuvis brūci, taču vairākas reizes bija asistējis šādā procedūrā.

Viņš palūkojās apkārt pēc kaut kā, ko varētu izmantot spiedoša pārsēja uzlikšanai. Nātan! Sameklē, lūdzu, plakanu koka gabalu, ne pārāk lielu.

-   Nevaru. Pauls man lika uzmeistarot nestuves.

-   Labi. Ralf?

Nekādas atbildes.

-   Ralf! Sasodīts, vai tu mani nedzirdi? Man nepieciešams plakans koka gabals aptuveni tavas plaukstas lielumā. Vai tu vari tādu sameklēt? Lūdzu!

Kluss kunkstiens. Viens pats?

Bastians sakoda zobus tik stipri, ka iesāpējās žoklis. Jā. Ja jūs būsiet tik laipns, cēlais Alarik.

-   Labi. Bet tālu es neiešu, te var būt vēl kādas lamatas.

-   Pasteidzies taču!

Soļi attālinājās tik lēnām, ka Bastians jau gandrīz gribēja izrāpties no bedres un iespert Ralfam pa pakaļu.

Linaudekla lupatiņa, ko viņš spieda pie Arno pieres, jau atkal bija piesūkusies ar asinīm, taču tagad šķita, ka asiņošana pakāpeniski samazinās. Neraugoties uz Arno vaidiem, Bastians spieda kompresi pie brūces vēl spēcīgāk, cerot, ka šis iespaids nav tikai vēlamā iztēlošanās.

Pat ja būšu saglābis viņa pieri, vēl joprojām paliek kāja. Es vēl nekad neesmu iešinējis lūzumu.

No augšas kaut kas ielidoja bedrē un gandrīz trāpīja Bastianam pa galvu. Koka gabals.

-   Vai tu esi nenormāls? viņš izkliedza visu savu niknumu. Vai gribi mani nokautēt?

Ralfs lūkojās pār bedres malu, un šķita, ka viņš tūlīt sāks raudāt.

-   P… p… piedod, bet… paskaties. Viņš turēja rokā priekšmetu ar kaut ko sarkanbrūnu notraipītu krustu.

Kauli. Bastians tos savāca, iekams viņu nebija apsteidzis Roderiks.

Tie bija īsi, tievi un savienoti ar izbalējušu vilnas pavedienu. Iespējams, plaukstas kauli. Bastians nebija pārliecināts. Varbūt šoreiz tie ir kāda dzīvnieka kauli.

-   Kur tu tos atradi?

-   Bija ieķīlēti kādā kokā starp stumbru un zaru. Lūdzu, es gribu uz mājām! Tas ir lāsts, paskaties tikai, tieši kā tajās filmās! Viņi atrod zīmes, pēc tam pazūd cits pēc cita… Ralfs sāka raudāt.

-   Doro to visu paredzēja. Mums vajadzēja viņā ieklausīties, mums vajadzēja…

-   Tagad tu nomierināsies, ja? Bastians sāka zaudēt spēju skaidri domāt, vienai reizei tā visa bija par daudz. Paņēmis vienu no pēdējām linaudekla strēmelēm, Bastians salocīja kompresi, uzlika uz tās koka gabalu un ar citu auduma strēmeli stingri piesaitēja to pie Arno galvas. Nav nekāda lāsta, tas ir…

-   Izbeidz to visu laiku skandināt! iesaucās Ralfs. Katram idiotam būtu jāpamana, ka te notiek kaut kas pārdabisks. Viss, ko paredzēja Doro, arī notiek. Kad tev tas pielēks? Kad mēs visi pazudīsim vai tiksim sakropļoti? Vai arī mums vispirms jānomirst, lai tu tam noticētu?

-   Ralf! Paula balss skanēja dusmīgi. Tūlīt aizveries, citādi es tevi iemetīšu bedrē pie Arno.

-   Bet… Ralfs šņukstēja. Man ir bail, vai tu to nesaproti? Tik ļoti bail. Es visu laiku iztēlojos, ka mēs atgriežamies nometnē, bet

tur vairs neviena nav. Pagājušonakt es sapņoju, ka mēs vienā no atraktajiem kapiem atrodam Kārpas līķi.

Bastians vairs neturpināja klausīties, bet koncentrējās uz Arno kāju. Tomēr acu priekšā uznira aina ar Sandras pamesto guļvietu, un viņa sakairinātā fantāzija radīja vēl vienu: cilvēku pamestu nometni, kuras vidū zemē guļ sadragāta Irisas arfa.

Nedomāt par to! Nekas tāds nenotiks. Irisai klājas labi. Tomēr Ralfa vārdi atkal un atkal atbalsojās galvā. Bastians būtu varējis apgriezt viņam kaklu, taču Ralfs nebija īstais mērķis viņa dusmām. Ja ar Irisu kaut kas atgadīsies, viņš vispirms samals miltos Georgu, kuram jebkurš cilvēks ir pilnīgi vienaldzīgs, ja vien viņa vārds nav Līzbeta.

Viņi vēl pieredzēs pazudušo biedru atgriešanos. Bastians paņēma abus garos, resnos zarus, ko viņš grasījās izmantot kā šinas, un pacēla Arno kāju. Arno iekliedzās.

-   Es zinu, ka tev sāp, piedod!

Zari atradās pareizajās pozīcijās. Ar pēdējām linaudekla strēmelēm Bastians sāka tos piesaitēt pie Arno kājas.

-   Neko vairāk es nevaru izdarīt, viņš uzsauca pārējiem. Tagad jums man jāpalīdz izcelt Arno no bedres.

Pauls bija klāt nekavējoties, viņam uz pēdām sekoja Nātans. Ar virvi, kas bija sasieta cilpā zem Arno padusēm, viņi uzvilka cietušo augšā. Lai gan Bastians pielika visus spēkus, cenzdamies pasargāt savainoto kāju, Arno kliedza tā, it kā viņam ādu vilktu pār acīm.

Cietušais kļuva mierīgāks tikai tad, kad bija noguldīts uz improvizētajām nestuvēm, lai gan konstrukcija no tieviem bērzu stumbriem, virvēm un segas neviesa uzticību.

-   Es to neizturēšu, činkstēja Alma. Mēs taču gribējām tikai izsaukt palīdzību. Tagad neviens vairs negribēs doties ceļā, vai ne? Mēs esam šeit iestrēguši.

Karīna aplika viņai roku ap pleciem un piespieda sev klāt.

-    Šodien mēs vairs neko nevaram izdarīt. Bet rīt viss izdosies, tu redzēsi. Ja vajadzēs, es iešu viena.

-   Tad jau varbūt būs par vēlu. Alma ar piedurkni noslaucīja degunu. Mums vajadzēja uzklausīt Doro.

Ik pa brīdim viņi mainījās pie nestuvēm, tomēr virzījās uz priekšu neciešami lēni. Bastians vēl nekad nebija tik kvēli ilgojies pēc ceļa vai vismaz taciņas kā tajā brīdī, kad viņš nestuvju aizmugurē nomainīja Nātanu. Viņš nevarēja saskatīt, kur spēra soļus, un nestuvju turekļi bija tik resni, ka tos bija grūti satvert, turklāt Arno pie katra satricinājuma kliedza.

Bastians jau pēc piecām minūtēm vēlējās, lai viņu kāds nomainītu, tomēr sakoda zobus, jo Pauls nesa kopš paša sākuma, kad viņi bija devušies projām no bedres, lai gan priekšējā pozīcijā viņam nācās noturēt lielāko daļu svara.

Ceļš lēzeni veda augšup. Lai visu laiku nedomātu par neizturamo smeldzi rokās, Bastians atsauca atmiņā pie ezera pavadīto laiku. Brīdi, kad Irisa vispirms pieskārās ar pirkstu viņa lūpām un tad viņu noskūpstīja. Viņas gaišzaļās acis ar garajām, tumšajām skropstām. Bedrīti labajā vaigā, kad viņa smējās… Tas notika tik pēkšņi, ka Bastians reaģēja tikai tad, kad jau sen bija par vēlu. Viņa kājas uzkāpa uz kaut kā gluda, paslīdēja, zaudēja atbalstu. Pirms viņa arī Pauls bija zaudējis līdzsvaru. Nestuves apgāzās, Bastians refleksīvi palaida vaļā vienu rokturi, lai pret kaut ko atbalstītos. Nestuves ar kreiso pusi atsitās pret zemi, Arno iekliedzās no sāpēm un sāka velties lejup pa nogāzi, līdz liela klints viņu apstādināja.

Kāpēc viņš vairs nekliedz, ak mans Dievs, kāpēc viņš ir tik kluss…

Bastians skrēja, pakrita, atkal pielēca kājās un sasniedza Arno reizē ar Paulu. Viņi abi centās sataustīt cietušā pulsu. Jā. Tas sitās. Pārāk ātri, bet tomēr sitās.

-   Man ļoti žēl, noelsa Bastians. Es paslīdēju. Tā ir mana vaina. Visā. Piedod.

Pauls neko neatbildēja. Viņš palūkojās uz Arno un tad aizgrieza galvu, it kā nespētu izturēt šo skatu. Arno ir bez samaņas, viņš teica apvaldītā balsī. Tagad būs vieglāk viņu transportēt.

Kad cietušais atkal bija uzcelts uz nestuvēm, Bastians kaut ko izdzirdēja. Ducināšanu tālumā.

Nē. Tas nenāk mūsu virzienā. Nekādā gadījumā. Tas nevar būt. Tā nedrīkst būt!

Pie nestuvēm viņi tagad mainījās biežāk, tas nedaudz samazināja tempu, bet padarīja iešanu drošāku. Bastians vairījās no nemitīgi raudošās Almas skatiena un uzmanīgi lūkojās sev zem kājām, kur spert katru soli. Atkal noducināja pērkons. Šoreiz jau tuvāk.

-   Cik mums vēl atlicis iet?

-   Esam nogājuši jau vairāk par pusceļu. Pauls smagi elpoja.

-   Mums jāšķērso šī ieplaka un tad jāpāriet pāri pakalnam. No turienes vairs nav tālu līdz nometnei.

-   Kurš zina, kas mūs tur sagaida? To, protams, teica Ralfs.

-   Kopš šī brīža darīsim tā, kā teiks Doro, labi? Varbūt mēs varam šo lāstu… nomierināt. Kaut kā.

-   Tas nav nekāds lāsts. Bezgalīga pacietība Paula balsī. Varbūt arī nogurums. Beidziet reiz ar to noņemties. Ja es pagājušogad nebūtu jums izstāstījis šo stāstu, jums pat neienāktu prātā izdomāt tādas muļķības.

-   Bet… Ralfs meklēja vārdus. Bet leģenda tomēr eksistē. Tu to neizdomāji, tā ir aprakstīta grāmatās. Un tas, ka šajā apkārtnē bija pils, arī ir patiesība.

-   It kā.

-   Tādā gadījumā taču viss ir skaidrs.

Kā par apstiprinājumu atkal noducināja pērkons. Mazumiņš debesu, ko varēja saskatīt starp koku galotnēm, bija tumši pelēkā krāsā.

-   Mums jāpasteidzas! iesaucās Bastians. Ralf, nomaini tagad Paulu, lai reiz beidzas šī stulbā muldēšana. Es stāšos Nātana vietā. Cik ilgi man pietiks spēka.

Viņi virzījās lejup ieplakā. Ralfs beidzot bija aizvēris muti un vairs tikai tusnīja.

-   Augšup kalnā es Arno nespēšu uznest, Ralfs pavēstīja, kad viņi bija nokāpuši lejā.

Neteicis ne pušplēsta vārda, viņa vietā stājās Pauls. Nātans pārbaudīja, vai nestuvju stiprinājuma mezgli nav atslābuši, un tad viņi sāka ceļu kalnup.

Bastians nespēja atcerēties, ka viņa ķermenis kādreiz būtu ticis tā spīdzināts. Katrs roku muskulis burtiski dega, tāpat arī plaušas. Viņš ar visiem spēkiem turēja nestuvju rokturus, lai tikai nepalaistu tos vaļā, lai tikai nepalaistu vaļā, lai tikai nepalaistu…

Galu galā viņi tomēr tika augšā un nolika nestuves. Bastians notupās zemē un cīnījās pēc elpas. Atkal atskanēja pērkona grāviens, un šoreiz vairs nebija nekādu šaubu, ka negaiss pārvietojas viņu virzienā. Sākumā viņi izdzirdēja lietus lāses un tikai tad tās sajuta īsas, dzidras skaņas, it kā kāds ar pirkstiem viegli bungotu pa zariem un lapām.

Irisa! Neej uz savu alu! Paliec kopā ar citiem, esi piesardzīga, lūdzu!

-   Mums jādodas tālāk. Paula balss liecināja par ārkārtīgu nogurumu, tomēr viņš atkal nostājās nestuvju priekšā. Viņa plaukstu iekšpusē Bastians pamanīja jēlus noberzumus. Katra nestuvju stiepšanas sekunde viņam izraisīs neciešamas sāpes. Viņš nomainīs Paulu, tiklīdz tas būs iespējams, tiklīdz būs atgūta elpa.

Pērkona grāviens. Atsevišķo lāšu pakšķēšana pārgāja grabināšanā. Tagad lietus sasniedza arī zemi un glābšanas vienību. Pirmajā mirklī tas bija atsvaidzinoši, nākamajā kļuva auksti.

-   Vienkārši visu laiku taisni uz priekšu! nokomandēja Pauls.

-   Labi! Ralfs aizskrēja pat neatskatījies, atstājot viņus stāvam.

-   Ei! iesaucās Bastians. Tava kārta pie nestuvēm! Taču Ralfs jau bija gabalā.

Nu pagaidi, es tevi vēl dabūšu rokā, un tad tu vēlēsies, kaut tas būtu tikai šis sasodītais Tristrams ar savu sūda lāstu!

Viņi devās tālāk, bet ik pēc dažām minūtēm bija spiesti apstāties, lai atvilktu elpu. Šķita, ka pat Pauls ir zaudējis spēkus. Viņš acīm redzami saudzēja labo kāju, kakla muskuļi izspiedās uz āru kā tauvas. Tad skatienam atklājās klajums.

Bastiana sirds sāka sisties straujāk. Viņš pārlaida skatienu nometnei, visai viņu izsvaidītajai mantībai. Tukšajam katlam, kurā

krājās lietusūdens, nevērīgi izmētātajām lāpstām, saņurcītajām segām. Tūlīt viņš ieraudzīs Irisu, viņa, protams, atrodas šeit. Sveika un vesela, sliktākajā gadījumā nedaudz izmirkusi, ja nebija paspējusi laikus atrast patvērumu.

Taču klajumā nebija neviena cilvēka. It kā būtu īstenojusies viņa visbriesmīgākā fantāzija, trūka tikai salauztās arfas.

Bastians dzirdēja, ka kāds sauc viņa vārdu, ar strauju kustību nolika nestuves un bez jebkāda apdoma izskrēja pielijušajā pļavā.

-   Iris!

Simons. Viņš ir te bijis, aizvedis Irisu, sagrābis to savā varā, un neviens nav viņai palīdzējis. Bastians viņu nekad vairs neredzēs, nekad. Viņš paklupa pār klints atlūzu, kas viltīgi bija paslēpusies garajā zālē. Te neviena nebija, pat ne Ralfa, mazā, gļēvā slīmesta…

-   Šeit! Irisas balss.

Bastians ar pūlēm piecēlās un caur biezo lietus plīvuru beidzot saskatīja kaut ko gaišu, kas kustējās un māja ar rokām.

Neliela cilvēku grupa tupēja pretējā pusē mežmalā. Irisa un Mona balstīja Šteinhenu. Viņa acis bija tikai pa pusei atvērtas un galva ik pa brīdim noslīga uz krūtīm. Sega, kas izplesta karājās zaros, veidoja virs trijotnes galvām mazefektīvu jumtu. Netālu no viņiem zem līdzīgas nojumes sēdēja Doro, LIzbeta un Georgs. Ralfs centās piespiesties pie viņiem, taču neveiksmīgi, jo četriem cilvēkiem tur vienkārši nebija vietas.

Spilgts uzliesmojums. Nodārdēja pērkons. No mākoņiem sāka gāzties vairāk ūdens, nekā Bastians bija uzskatījis par iespējamu.

-   Kā klājas Arno? sauca Irisa.

-   Slikti. Brūce galvā un lauzta kāja. Brūci vajag sašūt, un kājai nepieciešama rentgenizmeklēšana, bet mēs viņu nekad dzīvē nenogādāsim līdz šosejai. Jau ceļš atpakaļ uz nometni bija tīrās mocības.

Ja Bastians tagad vienkārši apsēstos, uzliktu galvu uz Irisas pleca un aizvērtu acis, viņš aizmigtu. Par spīti slapjumam. Par spīti negaisam. Nebija nekā, ko viņš vēlētos vairāk. Viņš nespēja atcerēties, ka kādreiz būtu bijis tik piekusis.

Cauri lietus grabināšanai līdz viņam izlauzās Paula balss. Bastians varēja saklausīt Arno vārdu, bet citādi viņš no teiktā neko nesaprata. Pēkšņi viņam iesita kā ar āmuru pa pieri. Ak Dievs, viņš taču bija atstājis pārējos stāvam pie nestuvēm! Arno pa šo laiku noteikti bija izmircis līdz kaulam.

Augšstilba kauli, plaukstas kauli, viņā iebrēcās histēriska balss. Bastians papurināja galvu, lai to aizdzītu, un atvadījās no domas noslīgt zemē pie Irisas sāniem, ļaujoties žēlsirdīgai nemaņai. Viņš tomēr vilkās atpakaļ uz pļavu.

-   Mums nepieciešams patvērums, caur lietus šalkoņu viņam uzsauca Pauls. Ātrāk! Ved šurp pārējos, es zinu kādu alu, kurā vietas pietiks visiem. Tur tālāk. Viņš norādīja kapu virzienā.

Tikai ātri šajā gadījumā bija kaut kas neiespējams. Viņi diezgan brutāli vilka sev līdzi Šteinhenu, cenšoties nepieskarties viņa ar čūlām nosētajām rokām. Cauri zālei izlocījās brūna ūdens tērces, nesdamas sev līdzi egļu skujas un noslīkušus insektus. Aiz kapiem tās nozuda mežā.

Vai šodien deju nebūs, Doro? Šis jautājums bija Bastianam uz mēles vēl kāda tik laba izdevība nelielam valsim ar dabas elementiem tik drīz neradīsies. Bet Doro gāja līdzās Arno nestuvēm un uzmanīja, lai viņš sāniski no tām neizkristu. Un, paskat, Georgs arī reiz kādam palīdzēja, viņš pat piepūlējās, kopā ar Paulu stiepjot nestuves, taču ne uz mirkli neizlaida no acīm Līzbetu. Skaidra lieta.

-   Tas nav tālu, ja es pareizi atceros. No kurienes Pauls ņēma šo enerģiju? Viņš tiešām izskatījās pavisam možs un bija labā garastāvoklī. Uzvilkts no pārspriedzes, lūk, kas tas bija. Piecas minūtes miera, un viņš sabruktu. Palieciet blakus, tūlīt mēs būsim sausumā.

Apdullinošs blīkšķis, it kā pasaule būtu pārsprāgusi. Visi sarāvās un pieplaka pie zemes. Netālu no viņiem ar skaļu čirkstoņu gāzās kāds koks, atsitās pret saviem līdzās augošajiem sugas brāļiem un noslīdēja zemē. Gaisā bija jūtama sēra smaka.

Nevienam no mums netrāpīja, nē, šoreiz vēl nevienam no mums, bet tas bija kā caur adatas aci.

-   Nu jau ir tik tālu, novaidējās Doro. Viņš nāk pēc mums. Meitenes seju klāja spoža ūdens kārtiņa, tumšie mati pilošām šķipsnām lipa pie galvas.

Viņi gāja tālāk. Vispirms mazliet kalnup, pēc tam lejup šaurā ielejā. Šteinhens paklupa, visi centās viņu noturēt, taču iespaidīgais svars norāva zemē Irisu, Monu un Bastianu.

-   Es vairs nespēju, šņukstēja Mona. Es palieku te.

-   Negulies zemē, tas ir bīstami! Irisas balss skanēja piespiesti un aprauti. Drīz mēs būsim klāt. Nav vairs tālu. Tā saka Pauls. Nāc!

Viņu kauli tiks salauzti un āda atdalīta no miesas. Tārpi uzbruks viņu ēdienam, un vārgums viņu locekļiem. Bastians apspieda atmiņas par šiem vārdiem, atteicās atzīt paralēles ar realitāti, jo tās bija blēņas, māņticīga plānprātība. Varbūt pašpiepildīšanās pareģojumam, kurā viņus ar savu ilgstošo negatīvismu iedzinusi Doro.

Visi bija izmirkuši līdz ādai. Katrs solis šļakstēja, it kā zeme gribētu viņus iesūkt, nekad vairs nelaist vaļā viņu kājas. Šteinhens karājās pa vidu kā ar svinu piebāzts maiss. Zibeņiem nekavējoties sekoja pērkona grāvieni, kas lika vēlēties, kaut būtu brīvas rokas, ar ko aizspiest ausis, vai vēl labāk liela māja, kur patverties. Sausumā, siltumā, drošībā.

Bastiana acu priekšā dejoja punkti. Viņš koncentrējās uz savām kājām, kuras bija manāmi notirpušas. Viņa rokas jau labu laiku bija slapji un auksti izaugumi, ar kuriem neko nevarēja noturēt. Vēl desmit soļus, labi? Viņš centās pierunāt pats sevi. Pēc tam apgulties. Atpūsties. Neko nezināt.

Pārguruma pazīmes, ziņoja viņa uzmācīgās, medicīniski izglītotās smadzenes. Zūd koordinācija, palēninās kustības, vienaldzība līst pāri kā silts ūdens, kurā var bezrūpīgi peldēt pirms noslīkšanas.

Bastians paklupa un atsitās ar ceļiem pret kādu akmeni. Sāpes uz īsu brīdi atgrieza viņam spēju skaidri domāt: tur priekšā bija Pauls. Vēl joprojām mērenā tempā soļoja nestuvju priekšgalā, kaut arī viņa plaukstas pa šo laiku noteikti bija pārvērtušās jēlā gaļā. Nestuvju pakaļgalu nesa Georgs. Arī viņš izturēja šo tempu. Lai gan elpoja svelpjoši.

Zibens uzliesmojums, vēl spilgtāks par iepriekšējiem. Brīkšķis, it kā pasaule būtu pārlūzusi uz pusēm. Monas raudas, Līzbeta, ietinusi galvu lakatā vai viņa vispār vēl kaut ko redzēja? Irisas skatiens, reizē izmisis un uzmundrinošs.

-  Vai redzat to milzīgo akmeni tur priekšā? iesaucās Pauls. Tā ir ala. Mums jātiek tajā iekšā. Mēs to izdarīsim.

Nevienam nebija spēka, lai reaģētu.

Nav vairs tālu, pie sevis teica Bastians un domās atkārtoja šos vārdus. Katrs vārds viens solis. Nav vairs tālu. Nav vairs tālu.

eidzot viņi bija atnākuši, un tūlīt kļuva skaidrs, ka ceļš nebija noiets velti. Šī klints bija īsts brīnums. Milzīga, taču daba, ņemot talkā tās akmens māsas atbalstu, bija klinti novietojusi tik slīpi, ka apakšā būtu atradusies vieta nelielai būdiņai. Tā bija kā mājas augstuma vilnis, kas sastindzis pirms salūšanas. Apakšā meža zeme bija tik sausa, ka putēja.

Viņi noslīga zemē un, smagi elpodami, gulēja uz līdzenās virsmas. Kāds raudāja, īsi un saraustīti šņukstēdams. Kādā brīdī Bastians juta, ka kāds viegli uzliek roku viņam uz muguras.

-   Šorīt mēs jau līdz šejienei bijām atnākuši, teica Irisa. Tikai no citas puses. Un rīkojāmies stulbi mums vajadzēja rūpīgāk izpētīt šo klinti.

-Jā, tā ir grandioza. Bastians piecēlās sēdus. Ķermenī acīmredzot bija kaut kādas iekšējās rezerves, par kurām viņš līdz šim neko nebija zinājis, jo elpa bija atgriezusies normālā ritmā. Ari Pauls jau sēdēja taisni un pārbaudīja Arno apsējus.

Turpretī Šteinhens gulēja ar aizvērtām acīm un trīcēja pie visām miesām. Viņam klabēja zobi un lūpas bija zilganas.

Tā arī paliks, nē, tie ir maldi, kļūs vēl sliktāk, jo mums nav segas, ar ko viņu apsegt, pat ne mutautiņa, ne viena paša sausa auduma gabaliņa.

-   Nebūtu slikti iekurt uguni, nomurmināja Bastians.

-   Ko tu teici? Pauls uz mirkli pacēla acis un ielēja Arno ūdeni no sava ūdens maisa. Almai to izdarīt vairs nebija spēka, viņa sēdēja krita baltu seju, atspiedusies ar muguru pret klinti. Meitenes aizvērtie acu plakstiņi raustījās; Roderiks smilkstēdams sēdēja līdzās un laizīja viņas roku.

-   Uguni, atkārtoja Bastians. Lai nodrošinātu siltumu ievainotajam. Arī mums, pārējiem, tas nāktu par labu.

Pār Paula seju pārslīdēja tāds kā gaišums, bet varbūt tas bija tikai kaut kur mežā iespēruša zibens atspīdums.

-   Protams, viņš piekrita. Uguni. Vienīgā problēma ir malka. Koksne mētājas visapkārt veselām tonnām, bet ir tik slapja, ka to varētu izgriezt.

-   Sasodīts, jā. Tev taisnība.

-   Varbūt… Pauls samiedza acis un skatījās uz kādu punktu slīpi novietotā akmens milzeņa pakājē, kur tas saskārās ar dažām mazākām klintīm. Varbūt stūrī ir sakrājušies veci koka gabali. Izskatās, ka tā arī ir. Ar dažiem zariem sākumam pietiks, un tiem noteikti jābūt sausiem. Viņš lūdzoši paraudzījās uz Ralfu un Nātanu. Vai jūs varētu pārbaudīt, vai tur ir kaut kas atrodams?

Ralfs vēl joprojām elsoja, tomēr viņš pamāja ar galvu un uz visām četrām izrāpoja mijkrēslī starp akmeņiem. Nātans turējās tālāk pa labi.

Gaisa temperatūra strauji kritās. Kokos gaudoja vētra, un, lai gan ala pasargāja viņus no spēcīgākajām brāzmām, dažas no tām atrada ceļu pie viņiem un raustīja slapjo apģērbu. Bastians apskāva Irisu, kura gan izmantoja savu arfas somu kā vējlauzi, tomēr jau sāka trīcēt.

-   Kaut kad negaiss beigsies, viņš nomurmināja. Tas plosās jau diezgan ilgi un drīz aizvirzīsies projām. Vai mitēsies. Es to zinu.

Irisa nedaudz sakustējās Bastiana rokās. Problēma ir tāda, ka te ir vairāki negaisi. Ir tādas vietas, kur vienlaikus mēdz sastapties vairākas negaisa frontes, un šī ir viena no tām. Kārpa man par to stāstīja. Dažas zemnieku saimniecības šajā apkārtnē ir jau pat pa četrām reizēm nodegušas no zibens spērieniem, varbūt arī tāpēc cilvēki šeit tik stūrgalvīgi tic leģendai par lāstu.

Kārpa. Bastiana acu priekšā uznira viņa laipni smaidošā seja ar milzīgo izaugumu pierē. Viņam kaklā iespriedās nenorijams kamols. Vai varēja būt iespējams, ka Kārpa vēl ir dzīvs? Un Sandra?

īsu, izmisīgu mirkli Bastians redzēja viņus mirušus guļam mežā. Izmirkušus līķus, daļēji pārklātus ar pērnajām lapām un egļu skujām. Kaut kur. Neuzejamā vietā.

No šīm fantāzijām viņu izrāva dobja skaņa, nē, divas skaņas, bet cieši saistītas. Krakšķis un kliedziens, iekaukšanās, ko nebija radījis vējš.

-   Ak Dievs, kas tas bija?

-   Nezinu. Es negribu to zināt. Gribu tikt projām no šejienes!

-   Tagad es vairs neko nedzirdu.

Viņu balsis bija viens vienīgs juceklis, saplūdis kopā kā lietus un vējš. Pa vidu kā rituāli bungu sitieni dobji un ritmiski skanēja Doro buramie vārdi.

-   Jūs, zemes spēki, jūs, četri elementi, esiet nomodā par mums, aizsargājiet mūs, neļaujiet mums nokļūt nelaimē. Jūs, zemes spēki, jūs, četri elementi… Ar dubļainu pirkstu viņa atkal vilka zemē maģiskus simbolus. Līzbeta tupēja viņai līdzās un pamazām pievienojās Doro dziedošajai runāšanai tāpat kā Alma un Karīna. Nātans izrāpoja no sava kakta, turot rokās dažus sausus zarus, kurus viņš vienkārši nometa zemē, un arī pievienojās buramo vārdu skaitīšanai.

Viņi visi ir sajukuši prātā. Mums kaut kas jādara. Bastians turēja Irisu cieši apskautu, it kā kopā viņi abi varētu uzcelt valni pret māņticības ārprātu, kas arvien pieauga viņu acu priekšā.

-   Man šķiet, tas bija Ralfs, kurš kliedza, piespiedusi seju pie Bastiana krūtīm, teica Irisa, nedaudz atvirzījās no viņa un norādīja uz vietu, kur Ralfs bija meklējis malku. Tikai tagad Bastians pamanīja, ka Irisa ir sažņaugusi rokā akmeni. Tur vairs nemana nekādu kustību.

Pauls, kurš rīvēja Arno ķermeni, lai viņu sasildītu, pārtrauca darboties. Tas tiesa, viņš ierunājās neskanīgā balsī. Es arī vairs neredzu Ralfu.

Pauls pieliecās un taustīdamies sāka virzīties garām pārējiem.

-   Skanēja tā, it kā kāds būtu kaut kur ielūzis… Viņš apklusa. Nometās ceļos un rāpoja tālāk uz visām četrām. Sasodīts!

-   Kas noticis? ķērkstošā balsī iesaucās Georgs. Viņam sāka izpausties pirmās smagas saaukstēšanās pazīmes. Balss zudums, gārdzoša elpa.

Viņš dabūs plaušu karsoni, turklāt nevienam nav antibiotiku. Sliktākajā gadījumā Georgs no tā var pat nomirt, kā tas parasti notika viduslaikos. Mēs esam ļoti autentiski. Ļoti!

Pauls gulēja uz vēdera milzīgās klints pakājē. Kaut kas nočirkstēja. Beidzot viņi izdzirdēja Paula balsi, kas skanēja tā, it kā viņš kliegtu akā. Ralf? Vai tu mani dzirdi? Vai viss kārtībā? Vai krītot neesi sasities?

Bastians aizturēja elpu un maksimāli sasprindzināja dzirdi, caur lietus šalkoņu cenšoties kaut ko saklausīt.

Atbilde atskanēja, kaut arī Bastians to nespēja saprast. Ralfa balss, ļoti dobja.

-   Viņš ir iekritis šahtā! sauca Pauls. Viņš apgalvo, ka neesot savainots.

Kopā ar Irisu Bastians aizrāpoja līdz caurumam un ieskatījās tajā. Tas bija kā skatiens nekurienē, absolūtā melnumā.

-   Vai tiešām viss kārtībā? Vārdi atbalsojās no klints sienām.

-Jā. Es iekritu lapu un zaru kaudzē. Šeit nav tik slapjš un ir

daudz siltāk. Un tā ir… liela. Faktiski es nezinu. Man vajag gaismu.

-   Tu saki, ka tur ir zari? apvaicājās Pauls. Vai tie ir sausi? Vai mēs tos varētu aizdedzināt?

Atbilde nāca nekavējoties. Protams.

Bastians redzēja, ka Pauls apņēmīgi pamāj ar galvu. Labi. Es dodos pie tevis.

-    Ko? Bastianam paspruka. Es domāju, ka mēs izcelsim Ralfu. Malku viņš var paņemt līdzi. Kā tu domā nogādāt lejā Arno? Un, pat ja tas mums izdosies, kā mēs pēc tam tiksim ārā?

Pauls nepacietīgi pakratīja galvu. Padomā taču! Ir jau vēls. Mums ir tikai divas izvēles iespējas vai nu nakšņot šeit, vai arī lejā, kur esot silti un sauss. Kā tu domā: kādas šeit augšā ir Arno un Šteinhena izredzes izturēt šo nakti? Viņš norādīja uz savu bagāžu.

Mums ir virves. Rīt mēs varēsim atkal uzvilkt Arno augšā.

Viņš parakājās savās mantās un izvilka gluži tādu pašu šķiltavu kārbiņu, kāda bija piederējusi Šteinhenam. Ralf? Ķer un iekur uguni!

Viņi dzirdēja Ralfu lādamies. Sasodītā tumsa!

Viņi nogaidīja, līdz no apakšas atskanēja piesardzīgi soļi. Čaboņa.

Es to atradu! Paldies Dievam!

Vēl kāda skaņa, kas atgādināja metālisku rīvēšanos, atkal un atkal. Tad Ralfa balss. Ārprāts! Tas jums būtu jāredz.

Bastians pienāca tuvāk, lai palūkotos lejup, un daļēji arī tāpēc, lai vajadzības gadījumā palīdzētu Paulam, kurš jau bija iekāris kājas caurumā un tagad, atbalstoties ar rokām, lēnām laidās lejā. Pirmos divus metrus viņš varēja kāpt, pēc tam nācās nolēkt.

Zeme viņus aprīs, atcerējās Bastians un gandrīz sāka smieties. Mēs paši atbalstām šo ārprātu un palīdzam tam īstenoties dzīvē.

Brīkšķis. Ralfa atvieglojuma pilna iesmiešanās. Paula izsauciens “Kārtībā!”. Pēc tam gandrīz minūti ilgs klusums. Bastians nevarēja viņus abus saskatīt, līdz augšai nonāca tikai nelielās liesmas radītais šaudīgais spīdums.

-   Ralfam taisnība, iesaucās Pauls. Te lejā ir pietiekami daudz vietas un ir arī silti. Mums ir labas iespējas mierīgi pavadīt nakti.

Tādā gadījumā to bija vērts izmēģināt. Bastians aizrāpoja līdz vietai, kur gulēja Arno, un piesardzīgi noglāstīja viņam matus.

-    Mēs pārnesīsim tevi uz sausāku vietu, labi? Tas varbūt sāpēs, toties šonakt tev nebūs jāsalst.

Pauls lika viņiem aplikt virvi zem Arno padusēm un sasiet to ciešā cilpā. Pēc tam laidiet viņu lejā pie manis. Uzmanīgi!

Grupā sākās rosība. Izredzes nokļūt siltumā un pie uguns izžāvēt apģērbu bija visus pārliecinājušas.

Ar Georga un Karīnas palīdzību Bastians izdabūja sākumā vaidošo, bet pēc tam kliedzošo Arno cauri ieejas spraugai, kas rēgojās zemē, un pēc tam lēnām laida viņu lejā. Bastians cieta kopā ar viņu. Arno pazemes ceļojums šķita bezgalīgi ilgs, un viņš uzelpoja tikai tad, kad Pauls uzsauca, ka viss beidzies labi.

Nākamais rindā bija Šteinhens, un nolaist lejā viņu katrā ziņā bija lielāks izaicinājums. Tomēr pēc pamodināšanas viņš spēja pats aizrāpot līdz atverei zemē. Tā pat izrādījās pietiekami plata Šteinhena varenajām miesām, taču noturēt tās virvē, lai viņš nenogāztos, bija tikpat kā neiespējami.

-   Aptīsim virvi ap šo klints izvirzījumu un cerēsim, ka tā nepārtrūks, klepodams ierosināja Georgs.

Līdz pašam pēdējam mirklim, kad Šteinhena kājas pieskārās pazemes pamatnei, Bastians neticēja, ka tas izdosies. Tikai izdzirdējis Paula “Šteinhens ir pie mums!”, viņš atzvēlās pret klints sienu un atviegloti nopūtās.

LIzbeta un Doro bija nākamās rindā, viņām sekoja Karina, Mona un Alma, kas turēja rokās ķepurojošos un kaucošo Roderiku. Viņi izdzirdēja priecīgi pārsteigtos sajūsmas saucienus, meitenēm nolaižoties lejā.

Pār atlikušo grupas dalībnieku galvām plosījās negaiss, it kā tas dusmotos, ka šie cilvēki izslīd no viņa varas grožiem, un Bastianu neatstāja sajūta, ka viņi tiek novēroti. Ka viss notiek pēc kāda plāna, kura autori nav viņi. Ka kaut kas vai kāds neizlaiž viņus no acīm, vada katru viņu soli, virzot uz kādu tumsā paslēptu mērķi. Jo vairāk cilvēku pazuda atverē, jo noteiktāk šī sajūta pārauga pārliecībā. Arī es jau sāku zaudēt saprātu. Dažas reizes Bastians sevi pieķēra pēkšņi pagriežam galvu, jo bija tāda sajūta, ka uz viņu kāds skatās. Taču tur nekā nebija: ne lietus plīvura aizmiglota stāva, ne sarkanu matu pazibēšanas. Bastians centās aizgaiņāt šīs domas un koncentrēties uz to, ko darīja viņa rokas: turēja virvi, palīdzēja pārējiem, nolaida viņus klints šahtā, no kurienes blāzmoja liesmas šaudīgā gaisma, it kā tā būtu elles rīkle.

Bija pienākusi Irisas kārta, taču viņa vēl vilcinājās. Es nepanesu noslēgtas telpas bez izejas, viņa paskaidroja ar šķību smaidu sejā.

Bastians pamāja ar galvu. Ja tu paliksi augšā, palikšu ari es, viņš teica un jau nākamajā mirklī aptvēra, ka izturas tāpat kā Georgs, kad runa ir par Līzbetu.

-Jūs taču to nedomājat nopietni, no lejas atskanēja Georga balss. Bastian, mums te ir divi ievainotie, kuriem nemaz neklājas labi. Tu esi vienīgais, kuram ir zināšanas medicīnā. Lūdzu!

-   Bez moderniem palīglīdzekļiem manas medicīnas zināšanas nevienam nepalīdzēs. Teiktais izklausījās pēc vājas atrunas, bet viņš nekādā gadījumā nepametīs Irisu vienu.

Tas noteikti bija izlasāms Bastiana acīs. Ir jau labi, Irisa nopūtās. Mums neatliek nekas cits kā laisties lejā. Viņa pārbaudot

aptaustīja nazi pie jostas un izspieda platu smaidu. Pasniedz, lūdzu, manu arfu!

Kad viņi bija nolaiduši lejā vispirms instrumentu un tad arī Irisu, Georgs un Bastians vienu virves galu piesēja pie koka, bet otru ielaida atverē.

Tā ir kā dzīvības apdrošināšana, nodomāja Bastians. Pavediens, pa kuru mums vēlāk būs jāuzrāpjas atpakaļ virszemē, ja negribam palikt dzīvi aprakti.

Ilgāk viņš nedrīkstēja kavēties pārdomās. Trīspadsmit cilvēku dzīvība vārda tiešā nozīmē karājās smieklīgi tievā kaņepju virvē.

astians pēdējais nolaidās šahtā. Koncentrējies, lai nenokristu, viņš sajuta siltumu, ko izstaroja liesmas, kuras šaudījās turpat netālu. Viņš gandrīz palaida vaļā virvi, ieraudzījis, kur ir nonācis, šūpojoties karājās pa vidu starp virszemes un pazemes pasauli.

Uguns apgaismoja velvi, kas neapšaubāmi bija cilvēku roku veidota. Tā nebija īpaši augsta, toties ļoti plaša, te bija daudz vietas tumšiem kaktiem un šaudīgām ēnām.

Bastians piezemējās satrunējušu zaru kaudzē, ieelpoja pagraba un degošas koksnes smaržu un palūkojās apkārt.

Viņi bija patvērušies kādā sen pamestā pils pagrabā. Masīvas, no granīta blokiem izcirstas kolonnas balstīja mūžsenas mūra arkas. Dažās vietās akmeņi jau bija izlūzuši, citas izskatījās laika neskartas. Te bija divas ejas, kas veda tumsā. Šaudīgo liesmu atblāzma tās pārvērta rijīgās rīklēs, kurām nedrīkstēja tuvoties.

Bastians apsēdās līdzās citiem pie ugunskura. Dūmi no tā izplūda caur ieejas atveri.

-   Mazliet atpūtīšos, tad apraudzīšu Šteinhenu un Arno, viņš nomurmināja.

Kādu brīdi visi spēku izsīkumā klusēja. Lietus šalkoņa, lāsēm atsitoties pret zemi, bija kā bezgalīga iemidzinoša melodija, kurai atsevišķi pilieni zem velvēm piesita neregulāru ritmu.

Bastians juta, ka viņa ķermeņa priekšpuse sakarst, krekls drīz būs izžuvis. Tagad tikai neiemigt, vispirms vajadzēja parūpēties par cietušajiem, bet pēc tam varēs saritināties kādā klusākā stūrī. Jā, to viņš darīs. Gulēs. Šī doma ar patīkamu smagumu uzgūla acu plakstiņiem.

-   Tagad mums te ir visīstākie viduslaiki, viņam līdzās klusā balsī ierunājās Irisa. Tie mūs ir panākuši, un es nezinu, vai man tas patīk. Runājot viņa neizlaida no acīm Doro, kas ar trīcošu roku atkal vilka zemē rūnas. Man šķiet, neviens vairs nedomā, ka tas

viss ir tikai sagadīšanās. Es neticu ari šim sasodītajam lāstam. Un trešā iespēja… Viņa ieskatījās Bastianam acis. Viņš labi zināja, ko Irisa ar to domā. Precīzāk kuru. Trešā iespēja, viņa turpināja,

-   vēl joprojām nav izslēgta. Tomēr mums ir darīšana ar kādu, kurš ir nenormāls. Nevis ģeniāls. Lai visu te tik apbrīnojami precīzi saskaņotu, viņam vienkārši nepietiktu prāta. Un mani viņš jau sen būtu dabūjis rokā. To es zinu.

-   Par ko jūs runājat? Pauls nožāvājās, izstaipījās un piecēlās kājās. Trešā iespēja? Dabūjis rokā?

-   Nav svarīgi. Irisa papurināja galvu un tuvināja rokas ugunij. Pauls uzlūkoja meiteni ar jautājošu skatienu, taču viņa vairs neko neteica, tikai paraustīja plecus.

-   Pēdējās dienās mums šausmīgi neveicas, taču man šķiet, ka tagad kāršu sadalījums mainīsies. Pauls uzsmaidīja Bastianam, it kā runātu tikai ar viņu. Tas, ka mēs atradām šo… halli, bija liela veiksme. Te mēs varēsim kādu laiku uzturēties.

Pauls savāca visapkārt sakritušos zarus un sameta tos ugunskurā, tad apsēdās līdzās Bastianam, tā ka Irisai nācās pavirzīties sāņus. Viņas izbrīnītajā sejā atspoguļojās Bastiana paša pārsteigums.

Pauls atkal aplika roku viņam ap plecu. Vai šī nav brīnišķīga vieta? Es gribētu, lai tā spētu pastāstīt, kas te agrākajos laikos norisinājies. Par visiem tiem notikumiem, kurus tā pieredzējusi. Viņš pacēla galvu, it kā ieklausītos. Šī vieta elpo vēsturi, vai ari jūs to jūtat? Gandrīz var sadzirdēt bruņu šķindēšanu, sieviešu tērpu čaukstēšanu un minnezengeru dziedāšanu. Iris, vai tu nevarētu mums kaut ko uzspēlēt?

-Nē.

-Žēl.

Bastianam sāka trūkt gaisa. Viņš jau tā nejutās labi Paula draudzīgajos apkampienos. Viņi vienkārši vēl pietiekami labi nepazina viens otru, un vakarnakt pieredzētie savādie mājieni viņam vēl joprojām šķita netīkami. Neatliks nekas cits kā atklāti izrunāties ar Paulu, bet ne šeit, visas grupas klātbūtnē.

Visas grupas bez Sandras, Kārpas un Larsa, ļaunā priekā ierunājās viņa iekšējā balss. Baidīdamies par savu ādu, tu viņus gandrīz jau esi aizmirsis, vai ne?

Bastians aizvēra acis un, pēc brīža tās atkal atvēris, uztvēra Līzbetas skatienu, jo meitene ne uz mirkli neizlaida no acīm viņu un Paulu. Pamanījusi, ka Bastians uz viņu skatās, Līzbeta pasmaidīja.

Viņš atbrīvojās no Paula tvēriena, nomurmināja dažus atvainošanās vārdus un devās apraudzīt Arno un Šteinhenu.

Viņi abi gulēja līdzās ugunskuram, lai sasildītos, un Arno tas acīmredzami nebija nācis par labu. Viņš dega drudzī, tikai daļēji bija pie samaņas un pie katra pieskāriena ievaidējās. Brūce pierē bija pārklājusies ar kreveli un sāka iekaist. No tā Bastians bija baidījies.

Man vajadzēja slepus paņemt līdzi kādu dezinfekcijas līdzekli, tas nevienam nebūtu kaitējis. Cik neaptverami stulbi esmu rīkojies!

Galvā sāka uzplaiksnīt kadri no vecām filmām, kuru varoņi izdedzināja brūces, lai tās dezinficētu. Bastians nodrebinājās. Nē. Rīt no paša rīta viņi dosies atpakaļceļā, un neviens vairs neiekritīs nekādā vilku bedrē. Pēc tam tas būs vienas vai divu stundu jautājums, līdz īsti ārsti ar īstiem medikamentiem sniegs Arno profesionālu palīdzību.

-   Dod viņam regulāri padzerties, sarunāts? viņš palūdza Almu un devās tālāk pie Šteinhena.

-          Tomen, cēlais ceļabiedrs, viņš vārgā balsī sveicināja Bastianu.

-   Mēs esam jūs ievilkuši pamatīgā ķezā, vai ne?

-   Man klājas labi. Un tev? Parādi man rokas!

Paldies Dievam, tās izskatījās labāk. Ādu vēl joprojām klāja čulgas, taču tās vairs nepavairojās un šķita, ka drīz sadzīs.

-   Vai tagad tev ir vieglāk elpot?

-   Daudz vieglāk nekā šodien pusdienlaikā, Šteinhens pamāja ar galvu. Iet uz labo pusi. Paldies, ka tu par mani rūp… Viņš aprāvās un ar samiegtām acīm lūkojās garām Bastianam.

-   Kas noticis?

-   Nezinu. Man šķita, ka redzēju kādu stāvam tur, kur atzarojas eja. Acis. Tur bija acis.

Bastians nespēja neko saskatīt. Parastā problēma. Viņš nolādēja savu tuvredzību.

Arī Irisas galva momentāni pagriezās virzienā, uz kuru bija norādījis Šteinhens. Katrs muskulis viņas ķermenī bija saspringts.

-   Tristrams, maigā balsī teica Doro. Ir pienācis laiks, lai viņš mūs apmeklētu. Jo tagad mēs pilnīgi un galīgi esam nonākuši viņa valdījumos.

-   Apklusti, lūdzu! ievaidējās Pauls. Vai tu nevarētu vienkārši priecāties, ka sēdi sausumā, ka Šteinhenam klājas labāk un ka beidzot mēs te esam atraduši mieru?

Viņa pasmaidīja. Mūžīgais miers. Vai tiešām jūs vēl neesat apjēguši, ka šī vieta kļūs par mūsu kapu?

Tika sīki apspriests sardzes maiņas grafiks, un tam par iemeslu bija nevis Doro dziļi pesimistiskās prognozes, bet gan Paula bailes par ugunskuru, kuram visu nakti bija jānodrošina siltums.

Arno izskatījās kā pa pusei miris, un Šteinhens vēl nebija pietiekami labā formā, lai varētu stāvēt sardzē. Arī meitenēm Pauls negribēja lūgt pavadīt nakti, vientulīgi veroties ugunī, turklāt regulāri piesviežot malku. Palika tikai viņš pats, Georgs, Ralfs, Nātans un Bastians.

-   Ikvienam no mums būs jānostāv aptuveni pusotras stundas. Tiem, kuriem nav labas laika izjūtas, nāksies kaut vai skaitīt pie sevis.

Bastians bija pārāk noguris, lai varētu uzņemties pirmo sardzes maiņu. Viņš bija praktiski aizmidzis jau sēžot, taču brīvprātīgi pieteicās trešajā maiņā.

Kamēr Pauls pagrabā vāca kopā koka gabalus, kuri laika gaitā bija sakrituši šahtā, citi meklēja sev guļvietu. Bastians un Irisa apgūlās cieši līdzās. Viņš piespieda krūtis pie meitenes muguras, rokas apvija viņas ķermeni. Segas viņiem nebija, apģērbs vēl nebija paguvis izžūt, un zemi nebūt nevarēja nosaukt par mīkstu, tomēr Bastians jau pēc dažām sekundēm sāka just, kā miegs citu pēc citas izslēdz viņa maņas. Visbeidzot pasaule sastāvēja vairs tikai no Irisas matu smaržas, un tad viņš vairs nejuta neko.

,

as ir pārāk riskanti.

-  Nē, neuztraucies! Mēs esam par visu

padomājuši. Es nedomāju atkāpties.

-   Es nezinu. Man nebūs miera nevienu minūti.

-  Ak, izbeidz! Kas gan varētu atgadīties? Jau mēnešiem ilgi viss iet kā pa sviestu.

-  Uz to nevar paļauties. Es uztraucos par tevi, vai tu to nesaproti?

-  Saprotu. Protams. Bet es tik ļoti gribētu.

-  Tādā gadījumā mēs to darīsim. Tomēr man ir slikta priekšnojauta.

-  Vai tu man izdarīsi vēl kādu pakalpojumu?

-  Protams. Vienmēr.

. Tu to nevienam neteiksi, vai ne? Nekādā gadījumā.

Tikai nevajag tik smagi nopūsties. Vai vari man to apsolīt?

-  Ja tas tev ir tik svarīgi.

-  Vairāk, nekā tu spēj iedomāties.

aut kas sakustējās. Kaut kas noraustījās zem viņa rokas.

Tālumā atskanēja dobja un izmisīga kaukšana. Pakāpeniski pasaule atkal atgriezās. Cieta zeme zem viņa labā gūžas kaula, sāpes neērti sagrieztajā kaklā.

Šaudīga gaisma, paceļot acu plakstiņus. Tad atgriezās atmiņa, un kaucieni kļuva par briesmu signālu. Vienā rāvienā Bastians pielēca sēdus un redzēja, ka Irisa jau piecēlusies kājās un skatās tajā virzienā, no kurienes nāca žēlabainās skaņas.

Georgs tupēja nogaidošā pozīcijā, gatavs lēcienam, rokā turot savu lomu spēļu zobenu. Acīmredzot viņš bija sardzē, jo Pauls gulēja pelnītā mierā. Arī Līzbeta līdz šim nebija modusies, toties Alma gan. Sagurušu seju viņa sēdēja līdzās Arno un centās savaldīt Roderiku, kuru kaukšana bija padarījusi gluži vai traku. Suns smilkstēja, raustīja nožēlojamo saiti un, kad tas nelīdzēja, sāka vaukšķēt un piebalsot kaukšanai.

-   Dvēseles, čukstēja Doro. Izsalkušās dvēseles. Viņa pietupās un atkal ķērās pie buramvārdiem, kurus bija skaitījusi visu pēcpusdienu, taču šoreiz to darīja klusākā balsī. Viņas vārdus tikpat kā nevarēja saklausīt, jo tos pārliecinoši pārbalsoja no tumsas skanošā pārdabiskā kaukšana. Cits pēc cita guļošie modās no miega.

-   Kā no citas pasaules, nočukstēja Alma.

Bastians un Šteinhens neziņā saskatījās. Tas nebija iztēles auglis, tik daudz bija skaidrs. Spoki šāda doma bija vienkārši smieklīga. Melni sarkanās ēnas, kuras uguns meta uz aizvēsturiskā velvētā pagraba akmens sienām, raustījās kliedzienu ritmā, šūpojās to taktī.

-   Ko mēs tagad darīsim? Ralfs bija tuvu asarām.

-   Gaidīsim, strupi atbildēja Bastians. Viņš nespēja izskaidrot, kas te notiek, jo bija pārāk piekusis, lai varētu saprātīgi visu apdomāt. Izsalkušās dvēseles. Nē, par to nedrīkstēja pat domāt. Patiesība bija vienkāršāka: viņi te nebija vieni. Raudošā balss bija pirmais reālais pierādījums, ka šajā mežā ir vismaz vēl viens cilvēks.

Kāds ir kopā ar mums šajā apakšzemes hallē un dzied šaušalīgu nakts dziesmu. Un mēs sēžam ap ugunskuru, sarāvušies aiz bailēm, bet labi apgaismoti kā uz skatuves.

Tomēr Bastians bija pateicīgs par to, ka viņiem šī pastāvīgi skaļumā te pieaugošā, te atslābstošā skaņa vismaz nav jāpacieš tumsā. Ja kaut kas tuvosies, viņi to redzēs.

Ralfs vairs nespēja izturēt. Viņš uz visām četrām pierāpoja pie Paula un sapurināja to aiz pleca.

-   Paul! Lūdzu! Vai tu to nedzirdi?

Bastians parāva viņu atpakaļ. Vai tu esi jucis? Liec viņu mierā! Pauls visu dienu ir skraidījis apkārt, stiepis Arno, un tagad viņam ir tiesības vismaz dažas minūtes atpūsties. Ko tu no viņa gribi?

-          Viņš taču ir stiprākais no mums visiem, činkstēja Ralfs.

-   Pauls noteikti zina, kas mums jādara, un man ir tik ļoti bail, es negribu te palikt. Doro teica, ka šis ir mūsu kaps, bet es negribu mirt. Paul, lūdzu, mosties, lūdzu…

Tagad viņš šņukstēja jau pie katra vārda, ar labo roku ieķēries Paula kreklā, un, pirms Bastians paguva viņu aizvilkt projām, Ralfs jau savu bija panācis: Pauls atvēra acis.

īsu mirkli viņš izskatījās dezorientēts, bet tad jau tūlīt Paula acis atkal kļuva modras. Kas tas ir?

-   Mēs nezinām, Ralfs atbildēja un nošņaukājās. Doro apgalvo, ka tas ir…

-   Doro! nošņāca Pauls. Vienā rāvienā viņš pielēca kājās un paspēra dažus soļus tumšā gaiteņa virzienā, no kurienes skanēja kaukšana.

-   Nē! Ralfs pieķērās viņa plecam. Tas ir pārāk bīstami.

-   Laid taču viņu, klusi ierunājās Doro. Viņš negrib uzklausīt labus padomus.

Bastianam negribējās to atzīt, bet būtībā viņš piekrita Ralfa viedoklim. Bastians vēlējās, lai Pauls būtu piesardzīgs, jo viņš bija visiem vajadzīgs un nezināmās izcelsmes kaukšana no tumsas skanēja nevis bailīgi, bet agresīvi. Tā, it kā kaucējam būtu gari, asi un smaili zobi. Vai arī nazis, jo tas acīmredzot bija cilvēks, lai gan tagad Bastians to vairs nevarēja tik droši apgalvot.

Kaukšana. īsa pauze. Kliedziens kaut kas pa vidu starp sāpju un niknuma izpausmi. Atkal kaukšana.

Arī Pauls saspringti klausījās. Viņa seja bija akmens cieta, žokļa muskuļi izspiedušies, rokas savilktas dūrēs. Viņš dziļi ievilka plaušās gaisu un tad izdarīja kaut ko, kas visiem citiem lika bailēs atlēkt atpakaļ.

-   Aizveries! Rēciens satricināja gaisu zem pagraba velvētajiem griestiem. Man ir vienalga, vai tu esi cilvēks vai kaut kas cits, bet tagad tu nekavējoties apklusīsi. Paula kliedziens atbalsojās no visām pusēm, atsitās pret sienām, atkārtojoties vairākas reizes.

Kaukšana apklusa.

Viņi uzmanīgi ieklausījās, taču varēja sadzirdēt vairs tikai no griestiem pilošās lāses, tām krītot lielajās peļķēs, kuras bija izveidojušās uz zemes pēdējo stundu laikā.

Klusums. Tad… klusa ķiķināšana, kas atskanēja no tumsas.

Doro garus aizdzenošā melodeklamācija kāpināja tempu.

Simons, nodomāja Bastians. Viņa skatiens pievērsās Irisai, kas stāvēja, nedaudz noliekusies uz priekšu, sagatavojusies bēgšanai, turot vienu roku pie jostas. Tur, kur atradās nazis.

-   Tagad mums būs jācieš par tavu nepiesardzību, čukstēja Alma. Tu viņus saniknoji, Paul. Tu viņus nokaitināji.

-   Ak tā? Pauls sakrustoja rokas uz krūtīm. Tādā gadījumā tas ir abpusēji.

Lai gan Bastianam pašam tas šķita smieklīgi, viņš izvilka aiz jostas aizbāzto koka zobenu. Tas smagi iegūla rokā. Labi. Ar to varēja kādam tiešām sāpīgi iebliezt. Irisa nostājās Bastianam līdzās un ar vienu roku apņēma sevi.

-   Vai tas, kas te notiek, atgādina Simona darbošanos? viņš čukstus jautāja. Vai tas ir viņa stils? Naktī tēlot spoku?

Irisa brīdi apdomājās. Nē. Viņš drīzāk būtu pametis mums cūkas aci vai pienaglojis pie sienas beigtu zaķi. Vai arī apdedzinājis mums matus. Bet spēlēt paslēpes nav viņa jājamzirdziņš.

Viņi gaidīja, taču nekas nenotika. Tikai lāses krita, sašķeļot klusumu.

Līzbeta bija saritinājusies kamolā un aizgriezusi seju projām no uguns. Viņa kodīja bālās lūpas, it kā izjustu nepieciešamību koncentrēties. Georgs, saraucis pieri rūpju rievās, vēl joprojām skatījās uz viņu un ik pa brīdim piemeta ugunskuram pa kādam koka gabalam.

-   Pietiek! Paula balss skanēja pavisam mierīgi. Es uzskatu, ka mums jāredz, kas mūs pamodināja. No sava linaudekla maisa viņš izvilka vismaz septiņas lāpas un aptaustīja to ar audumu aptītos galus. Gandrīz sausi. Viņš ievietoja vienu no tiem ugunī. Lāpa uzreiz iedegās.

-   Tagad es iešu un izdibināšu, ar ko mēs dalām šo patvērumu. Vai kāds grib mani pavadīt?

Bastianam par pārsteigumu, Doro uztrausās kājās, bet tad viņš saprata, ka meitene to dara tikai tāpēc, lai nostātos Paulam ceļā.

-   Kāpēc tu tā steidzies sastapt savu likteni? Viņas balss bija aizsmakusi no bailēm. Kaut kas mūs tur gaida, un es jūtu, ka tas nav nekas labs.

-          Ak, Doro! Pauls pasmaidīja un no augšas nolūkojās uz viņu.

-   Mans liktenis? To es ar lielāko prieku ņemu pats savās rokās, tur tev taisnība. Nomierinies, labi? Tu redzi lietas citādi nekā pārējie, un tajā nav nekā slikta, bet tev pamazām jāpārtrauc visa šī panikas celšana un māņticības propaganda. Es došos pārbaudīt, vai bez mums te ir vēl kāds. Pauls uzlika roku viņai uz pleca. Tev nav jānāk man līdzi. Būs pat labāk, ja tu paliksi te un pieskatīsi Arno.

Doro mēmi papurināja galvu. Tā ir ne tikai tava dzīvība, ko tu liec uz spēles.

Uguns atspīdumā kaut kas nozibsnīja Irisas nazis, kuru viņa bija izvilkusi no maksts, kas atradās pie jostas.

-   Es iešu kopā ar Paulu. Var izrādīties, ka dažas no mūsu problēmām ir saistītas ar mani, lai gan nesaprotu, kāpēc tādā gadījumā manā vietā bija jāpazūd Kārpām, Larsam un Sandrai. Bet es tomēr gribu zināt, kas aiz tā visa slēpjas.

Paula sejā iezīmējās atvieglojums. Paldies.

-   Es arī piedalos, pavēstīja Bastians. Viņš satvēra Irisas roku, kas bija tikpat auksta kā viņa paša. Kaut ko darīt bija labāk nekā gaidīt un līdz nāvei baidīties no paša fantāzijām.

Šteinhens laikam domāja tāpat, jo arī viņš nolēma nākt līdzi, lai gan vēl stabili neturējās uz kājām, taču Karīna piedāvājās viņu atbalstīt.

-Jūs esat lieliski. Pauls pacēla lāpu virs galvas un uzsmaidīja visiem pēc kārtas. Tūlīt mēs izrausim bailēm indīgo dzeloni. Nāciet!

Viņi vēlreiz sasprindzināja dzirdi, centās saklausīt kaukšanu vai ķiķināšanu, taču nekas tāds vairs nebija sadzirdams. Tikai rīboņa, ko Bastians nespēja identificēt, bet varbūt tas vienkārši bija vējš, kas kaut ko raustīja.

Viņi sekoja Paulam labās puses ejā, kura bija tik zema, ka Bastians, pat nepaceļoties uz pirkstgaliem, varēja ar roku pieskarties velvētajiem tuneļveida griestiem.

Smagie akmens kvadri, kuri veidoja sienas, Bastianam atgādināja sabrukušu piļu pazemes cietumus, liekot viņam lauzīt galvu par to, cik veci varētu būt apkārt esošie mūri. Un cik liela bija iespēja, ka tie varētu iegrūt. Doro drūmie vārdi mūsu kaps Bastianu pēkšņi tik ļoti nomāca, ka viņam jau sāka šķist, ka sienas ar katru soli pieraujas tuvāk. Nē, tagad tikai nekādas klaustrofobijas lēkmes, lūdzu! Vienkārši jāiet uz priekšu. Ciešāk jāsatver un mierinoši jāpaspiež Irisas roka. Lai gan patiesībā tieši Bastians bija tas, kuru vajadzētu mierināt.

Turklāt tās bija muļķības. Ja reiz šīs pazemes pilsdrupas bija tik vecas kā izskatījās, kādēļ gan tām būtu jāsabrūk tieši šodien?

Kaut kas šajos apsvērumos Bastianu mulsināja, bet viņš uzreiz nespēja aptvert, kas tieši. Nogurums kā smags veseris sadrumstaloja domas, kuru lauskas izšķīda uz visām pusēm. Viņš koncentrējās uz nelīdzeno pamatni zem kājām, kas bija nosēta ar akmens šķembām, koka gabaliem un visu iespējamo drazu, kura kaut kad no virszemes bija nonākusi pazemes valstībā.

Pils. Lūk, kas tas bija. Bastiana gara acu priekšā uznira dažādi attēli, un tie visi bija saistīti ar Paula izstāstīto leģendu, no kuras tā baidījās Doro.

Bastiana domas griezās nevaldāmā virpulī. Šeit bija kādas aizmirstas, nekur nefiksētas viduslaiku pils atliekas. Kas atradās savā vaļā augošā mežā. Viss… saskanēja.

Es gaidu, es neguļu, es nelaižu jūs vaļā.

Viņam atkal prātā ienāca Paula un viņa grupas vakarrīt atrastais vēstījums. Uzskatot to par patiesību, situāciju varētu vērtēt šādi: viņus no šejienes nelaida projām un katrs mēģinājums pamest šo mežu būs lemts neveiksmei.

Jau sen jūs esat manā varā.

Vai tā bija kāda sveša griba, kura viņus novedusi šajā pagrabā? Un tā nebija nekāda sagadīšanās? Vai tiešām viss sācies jau pirms gadsimtiem ar lāstu, kas skars ikvienu, kurš spers kāju šajā nolādētajā zemē?

Nē, nodomāja Bastians. Jau tas vien, ka viņš nopietni apsvēra šādu iespēju, parādīja to, cik smagu iespaidu bija atstājušas pēdējās dienas.

Es dzīvību jums visiem atņemšu un savu atriebības kāri remdēšu.

Trīs no viņiem bija pazuduši. To vienkārši nevarēja noliegt. Tāpat kā Arno salauzto kāju un Šteinhena čūlainos izsitumus uz ādas.

Ar kreiso roku Bastians pieskārās mitrajiem būvakmeņiem, sataustīja to aukstumu un sūnas, kas tos klāja. Pēkšņi viņš šajās masīvajās sienās un mitrajās ejās sajuta daudz bīstamāku apdraudējumu, nekā to jebkad spētu radīt tāds jukušais kā Simons, lai cik izveicīgi viņš slēptos mežos.

Nē, pagaidi! Tā nedrīkstēja domāt, citādi viņš drīz sāks iet pa Doro pēdām. Par spīti visam, šis bija pavisam normāls mežs. Reiz te bija pacēlusies pils, pēc tam tā sabruka un tika aizmirsta. Tas arī viss.

-   Stop! uzsauca Pauls. Te mums būs jārāpjas.

Ceļu aizšķērsoja gruvešu kalns. Veci, nobrukuši akmeņi veidoja valni, kas pacēlās gurnu augstumā no sārtiem akmeņiem mūrētas vārtu arkas priekšā.

-   Es pārrāpšos pirmais un rādīšu jums gaismu. Pauls iespieda lāpu Karīnai rokā. Gadījumā ja es… respektīvi, ja izrādīsies, ka aiz

šī vaļņa ir bedre vai vēl kaut kas bīstams, nekādā gadījumā nesekojiet man. Es pats tikšu galā, vai sapratāt?

-           Varbūt vienkārši griezīsimies atpakaļ, ierosināja Bastians.

-   Visi kopā. Ja šis tips pazemes ejās orientējas kaut par mata tiesu labāk nekā mēs, tik melnā tumsā ar vienu vienīgu lāpu viņu tāpat nebūs iespējams atrast. Pagaidīsim līdz rītausmai.

Pauls, ar vienu kāju jau stāvēdams uz akmeņu kaudzes, pagriezās pret viņiem. Viena viņa sejas puse slēpās tumsā, bet otra gaiši atmirdzēja degošās lāpas atblāzmā. Manā vērtējumā te lejā nekad neiespīd dienasgaisma. Viņš pasmaidīja. Novēliet man veiksmi!

Ar diviem vareniem lēcieniem viņš jau atradās uz kaudzes. Akmeņi vēlās lejā un aizripoja līdz pat Irisas un Bastiana kājām. Pauls nedaudz sagrīļojās, taču tūlīt atguva līdzsvaru un pastiepa roku pēc lāpas, ko Karīna viņam nekavējoties pasniedza. Tā ejas daļa, kur atradās pārējie, iegrima tumsā. Bastians tik tikko spēja atpazīt Irisas aprises, taču jo labāk viņš varēja saskatīt Paulu. Redzēja, kā tas pārsteigts veras apkārt, dzirdēja viņu nomurminām: “Neticami!”

-   Ko tu tur redzi? jautāja Šteinhens.

-   Tur ir… uzgaidi mirklīti! Pauls kopā ar apgaismojumu pazuda no viņu redzeslauka. Tagad eja iegrima pilnīgā tumsā.

Bastians juta, ka Irisa nervozi pakustina viņa rokā savējo. Ko viņš dara? meitene čukstēja.

Tad atskanēja nedaudz klusināta Paula balss. Ak mans Dievs!

-   Kas noticis? Ko tu redzi?

Klusa čirkstoņa. Krakšķis. It kā vecu dzelžu čīkstēšana. Izbīļa pilna ieelpa caur sakostiem zobiem.

-   Paul? spalgi iesaucās Karīna. Kas tur ir?

Nekādas atbildes.

-   Paul! viņa iekliedzās pilnā rīklē. To noteikti dzirdēja visi, arī tie, kuri bija palikuši hallē. Bastians tumsā sataustīja Karīnu.

-   Ne tik skaļi!

Meitene nokratīja viņa roku. Paul! Saki tūlīt, kas noticis! Citādi es rāpšos pāri!

-   … pāri, ejā atbalsojās Karīnas vārdi.

-   Nē, pagaidi! Gaisma atkal tuvojās, un redzeslaukā parādījās Pauls. Bastians redzēja, ka viņa labā roka, kas turēja lāpu, satraukumā drebēja. Pagaidi, lūdzu! Mēs dosimies atpakaļ. Dodiet man vēl dažas minūtes laika. Pauls vēlreiz aizgāja, un kopā ar viņu pazuda arī gaisma.

-   Kāpēc? Ko tu tur atradi? Pasaki taču!

Nekādas atbildes.

Pēc dažām sekundēm atskanēja nogruvuma troksnis un ripojošu akmeņu rīboņa. Par spīti Paula aizliegumam, Karīna sāka rāpties pāri valnim.

Bastians juta, ka Irisa pavelk viņu aiz rokas.

-   Es arī došos uz turieni.

-   Tumsā?

-Jā, kāda starpība? Tiklīdz būsim otrā pusē, būs redzama Paula lāpa. Mums tikai jāuzmanās, lai, rāpjoties augšā, nenolauztu kaklu. Viņa vēl ciešāk saspieda Bastiana plaukstas locītavu. Pauls ir kaut ko atradis. Varbūt tas ir saistīts ar Simonu.

Vai arī viņš ir pār kādu paklupis, kādu, kuru mēs jau dienām ilgi meklējam. Un viņš negrib, lai mēs to redzētu. Grib mūs pasaudzēt. Šīs domas ietekmē Bastianam kļuva grūti elpot. Viņš neviļus iztēlojās bālas un nedzīvas Kārpas, Sandras un Larsa sejas.

Šajā mirklī atgriezās gaisma. Pāri akmeņu kaudzei, uz kuras jau jāteniski sēdēja Karīna un gatavojās nošļūkt zemē otrā pusē, Pauls uzlūkoja viņus, tikai ar pūlēm saglabājot savaldīgu izteiksmi sejā.

-   Ko tu tur atradi? -jautāja Šteinhens vienlaikus ar Karīnas kliedzienu: Ārprāts!

-  Ja jūs tas tiešām interesē, nāciet un paskatieties paši, teica Pauls. Lai gan es neesmu pārliecināts, ka tā ir laba doma.

-   Kāpēc ne?

Viņš paraustīja plecus. Grūti pateikt. Es tikai baidos, ka daži no jums izdarīs nepareizus secinājumus.

Pareizus vai nepareizus, Bastians jebkurā gadījumā gribēja tos izdarīt pats, pirms kādam varētu ienākt prātā viņu no tā atturēt. Sliktāk par to, ko viņš bija iedomājies, vienkārši nevarēja būt.

Bastians nojauta, ka Irisa domā līdzīgi, jo viņa jau bija pusceļā pāri akmeņainajam šķērslim.

Bastians sekoja viņai. Akmeņu asās šķautnes sāpīgi griezās rokās, taču šķērslis izrādījās pat vieglāk pārvarams, nekā viņš bija iedomājies. Sajutis atkal drošu pamatu zem kājām, viņš apstājās un, elpu aizturējis, pavērās apkārt.

Pusaizbērtais koridors veda hallē, garenā telpā ar augstiem griestiem, kurus balstīja kolonnas. No turienes atzarojās vēl citas telpas: dažas sabrukušas, dažas labi saglabājušās. To mūri bija veidoti no milzīgiem akmens kvadriem. Dažas telpas izskatījās kā tieši klintī izcirstas kā alas, kuras daba veidojusi kopā ar cilvēkiem. Kādā no šīm alām līdzīgajām telpām atradās viduslaiku kapelas atliekas. Bastians piegāja tuvāk. Satrunējis koka lūgšanu soliņš, neliels akmens altāris, zem tā zemē gulēja ar gadsimtu putekļiem klāts svečturis. Spokaina sajūta.

Trīs soļus tālāk skatienam pavērās vēl viena ieeja, kas veda kādā citā, lielākā telpā. Kādreiz to bija noslēguši smagi vārti, kas tagad, pārlūzuši divās daļās, gulēja zemē.

Bastians gribēja tuvāk aplūkot šo telpu, bet viņam ceļā nostājās Pauls. Viņa seja bija nopietna un bāli spīdēja lāpas gaismā. Ej atpakaļ!

-   Nekā nebija! Laid mani garām!

Pauls pavēra muti, it kā gribētu kaut ko teikt, bet acīmredzot neatrada īstos vārdus. Klusējot viņš cieši uzlūkoja Bastianu, tad pakāpās sāņus un atsedza skatienam masīvu akmens mūra arku un to, kas viņus aiz tās sagaidīja.

astians ar muti tvarstīja gaisu, nespēdams uzreiz aptvert to, ko tur redzēja.

Salīkušus skeletus ar izgrieztiem locekļiem, ieročus, kuri bija izslīdējuši tiem no rokām un vēl joprojām atradās turpat pa tvērienam vai bija iesprūduši starp roku kauliem. Uz dažiem no skeletiem vēl bija saglabājušās metāla bruņu atliekas, uz citiem nebija vairs pat ne auduma skrandas. Neviena ģindeņa stāvoklis neliecināja par to, ka mirušais varētu būt rūpīgi apguldīts nāves mierā.

Tie visi atradās tādā stāvoklī, kādā šos cilvēkus bija pārsteigusi nāve. Sensenos laikos notikušas cīņas upuri.

Bastians pamanīja, ka ir pārstājis elpot, tāpēc tagad dziļi ievilka plaušās gaisu un piesardzīgi paspēra soli tuvāk.

Tur atradās četri lieli akmens zārki, uz kuriem bija iekalti cīņas karstumā iemūžinātu bruņinieku tēli un augstmaņi mežacūku medībās. Uz visiem zārkiem bija saskatāms kāds ģerbonis: divi sakrustoti zobeni un virs tiem lidojošs piekūns. Tas pats piekūns, kurš, šķiet, vajāja viņus spārnotā ļaunā zīme.

Zārki, nodomāja Bastians. Akmens kapi. Kapenes. Atceroties vilcienā dzirdēto Paula stāstu, viņam aizžņaudzās elpa. Kapenēs iedegās briesmīga cīņa. Kareivji trieca savus zobenus neaizsargātajos ķermeņos, pēc alebardu cirtieniem no tiem ripoja galvas. Kapeņu sienas krāsojās sarkanas, grīda kļuva slidena no asinīm, mirstošo cilvēku kliedzieni aizskanēja līdz pat ciemam un laupīja iedzīvotājiem naktsmieru.

Bastians iegāja kapenēs. Lāpas liesma nemierīgi raustījās, metot ļodzīgas ēnas uz sienām un grīdas. Viņš uzmanīgi lika kājas gandrīz bezgalīgi ilgajā laikā asinis bija nožuvušas, taču, iedomājoties par iespēju uzkāpt uz veciem kauliem un sajust, kā tie sabirst zem kājām, viņam pār muguru pārskrēja skudriņas.

Cirvis, kas palicis iecirsts kāda ļoti liela auguma vīra galvaskausā. Zobens, kas iesprūdis starp ribām. Nedabiskā pozā gulošs skelets, kuram trūka labās kājas.

Uz viena no zārkiem, kas atradās tuvāk sienai, gulēja kāda cilvēka mirstīgās atliekas. Ģindeņa rokas bija izplestas, it kā tas gribētu apkampt mirušā šķirstu. Tam trūka galvas.

Ilgāk vairs nevilcinoties, Ludolfs nocirta savam brālim galvu. Tristrama asinis lija uz viņa tēva kapa un izsūcās līdz pat tā mirstīgajām atliekām.

Izjūtot reizē bailes un ziņkārību, vājajā Paula lāpas gaismā Bastians pārlaida skatienu kapličas grīdai. Krietnus četrus metrus tālāk zemē gulēja galvaskauss. Tas smaidīja viņam pretī. Tie visi smaidīja, it kā gribētu sveikt Bastianu ar ierašanos.

Pirmītējie kliedzieni, ķiķināšana. Kopā ar skatu, kas pavērās kapenēs, tas viss izspēlēja Bastiana galvā baismīgu akordu.

-   Tā ir viena sasodīti nolādēta šausmīga sagadīšanās, nomurmināja Irisa. Mēs te atrodamies asiņainajās kapenēs, vai ne? Tās tiešām eksistē.

-  Jā, atbildēja Pauls. Vai arī ne, es pats vēl neesmu ticis skaidrībā. Viņš drudžaini parīvēja pieri. Vienīgais, ko zinu, ir tas, ka Doro no šejienes jātur pa gabalu.

Paula piezīme nebija nejauša, jo jau bija dzirdamas tuvojošos cilvēku balsis, kurus noteikti bija pievilinājuši Karīnas spiedzieni. Bastians un Irisa ielūkojās ejā, kur vēl vienas lāpas gaismā parādījās Georgs, Līzbeta, Nātans un Doro.

-   Sasodīts. Pauls uzlūkoja viņus abus pēc kārtas. Nelaidiet Doro te iekšā! Es runāju nopietni.

Kopš Bastians viņu pazina, tā bija pirmā reize, kad Pauls izskatījās piekusis. Viņš varēja būt gulējis ne ilgāk par divām stundām, un roka ar lāpu ik pa brīdim slīga lejup.

-   Kāpēc Karīna pirmīt tā kliedza? viņi dzirdēja Georgu iesaucamies. Vai Paulam ir kaut kas atgadījies? Vai kādam citam?

-   Nē, viss kārtībā. Varat doties atpakaļ, jums taču jārūpējas par Arno.

-   Pie viņa ir Alma, Ralfs un Mona, pārliecināti attrauca Georgs. Viņš ziņkārīgi lūkojās pāri akmeņu kaudzei, pieliecies uz priekšu, cik tālu vien spēja, lai redzētu, kas aiz tās atrodas. Tad viņš pārcēla tai pāri Līzbetu.

-Jūs varat griezties atpakaļ, tiešām, ierunājās Bastians, pats juzdams, ka tas skan uzstājīgi. No mirušo izskata viņam šermuļi skrēja pār kauliem pār kauliem, cik asprātīgi! Bastiana galvā ierunājās ķiķinoša balss. Viņš gribēja tikt projām, projām no šī pils pagraba, projām no šī meža. Atpakaļ 21. gadsimtā. Nedomāt par viduslaiku lāstu. Nebūt vairs ievilktam Doro māņticīgajās izdarībās un spiestam pieredzēt Almas panikas lēkmes.

-   Mums viss ir labi, tiešām! viņš iesaucās. Līzbet, lūdzu, ej atpakaļ! Mēs ari drīz atgriezīsimies.

Bet viņa jau stāvēja apakšzemes halles vidū un lūkojās apkārt.

-  Ak mans Dievs, kas tas ir? Neticami! Vai jūs redzējāt šo sienas gleznojumu? Līzbeta norādīja pa kreisi, kur līdzās kapelai uz akmens mūra sadrupušā apmetuma bija saskatāms izbalējis zīmējums, kuru līdz šim neviens nebija pamanījis. Vijoli spēlējoša nāve, pie kuras kājām slējās kaulu kaudze.

-   Tas man jāredz. Arī Georgs ar lāpu rokā jau bija pusceļā pāri akmeņu kaudzei.

-   Te nekā nav! Bastians vēlreiz mēģināja atrunāt. Tikai vecas pagrabtelpas, gruveši un satrunējušas sijas.

Taču Georgs Bastiana teikto ignorēja, un aiz viņa tagad parādījās Doro melno matu cekuls. Viņai rāpšanās padevās ievērojami smagāk, visi mēģinājumi izrādījās neveiksmīgi un beidzās ar nošļūkšanu atpakaļ. Izļodzītie akmeņi rībēdami noripoja zemē. Bastians tajā saskatīja iespēju.

-   Man šķiet, ka šī telpa negrib tevi ielaist, viņš sacīja ārkārtīgi nopietnā balsī. Tā sajūt tavas spējas un noslēdzas tavā priekšā. Tev tas jārespektē.

Par savu centību viņš nesaņēma neko vairāk kā tikai zobgalīgu smaidu.

-   To es pati jutīšu, Doro sausi noteica, pārceļot kreiso kāju pār šķērsli. Viņas centīgā ēna Nātans atbalstīja meiteni no mugurpuses un pārstūma viņu pāri otrā pusē.

-   Bastian, lūdzu! iesaucās Pauls, taču bija jau par vēlu. Doro nemaz neapstājās, lai apbrīnotu vecos mūrus, bet devās taisnā ceļā

uz kapliču. Pauls viņu satvēra un centās atrunāt no šī nodoma, bet Doro atbrīvojās no tvēriena.

-   Kas tas ir, ko tu gribi no manis noslēpt?

-   Ak, Doro! Paula seja pārklājās ar sviedriem, un viņš ar ātru kustību tos noslaucīja. Es vienkārši domāju, ka tev nevajadzētu doties tālāk. Tas nenāks par labu ne tev, ne mums visiem.

-Jo tādā gadījumā mēs uzzināsim, ka man bija taisnība? Ko tu tur slēp sev aiz muguras?

-   Neko, sasodīts, es taču neko neslēpju! Pauls laikam tiešām bija tuvu nervu sabrukumam. Bastians līdz šim vēl nebija pieredzējis, ka Pauls uz kādu tā kliegtu. Viņa balss aizskanēja pa apakšzemes ejām līdz pagraba velvēm un varbūt pat izbiedēja zvērus virszemē.

-   Atvaino, lūdzu! Pauls papurināja galvu un atspiedās pret mūri. Viņš uzmeta Bastianam skatienu, kurā bija jaušams tikai pārgurums. Doro klusējot pagāja viņam garām.

Iegājusi kapličā, viņa apstājās. Histērijas lēkme, no kā bija baidījies Pauls, nesekoja. Meitene vienkārši stāvēja un klusējot skatījās. Pārvilka ar roku kādam no akmens zārkiem, nometās ceļos un ar pirkstiem aptaustīja akmens kalumu reljefu. Beidzot viņa apsēdās, ar muguru atbalstījusies pret kādu no zārkiem.

-   Es esmu tā pūlējusies, viņa ierunājās ne satrauktā, ne noslēpumaini mistiskā, bet vienīgi nedaudz skumjā balsī. Esmu zīmējusi rūnas un skaitījusi visspēcīgākos buramos vārdus, kādus vien zinu. Bet tas bija stulbi mēģināt cīnīties pret viņu. Viņš vienkārši ir daudz stiprāks par mani. Doro pagriezās un uzsmaidīja bezgalvainajam skeletam. Es neesmu jums to teikusi, jo negribēju pārsteidzīgi dot cerības. Bet vakar vakarā pirms gulētiešanas es tiešām iedomājos, ka mums varbūt izdosies un viņš mūs pasaudzēs. Šteinhenam klājas labāk, mēs paglābāmies drošā vietā no negaisa tās bija labas zīmes. Patiesībā jau mēs tikai sekojām Tristrama aicinājumam. Viņam ir vajadzīga sabiedrība, vai saprotat? Mēs. Tagad mēs atrodamies Tristrama pilī un te arī paliksim, līdz ne ar ko vairs neatšķirsimies no viņa un viņa ļaudīm.

Bastianam aiz muguras atskanēja Līzbetas šņuksti. Ge… Georg, Doro ir taisnība, viņa izmocīja. Paskaties taču! Visi šie mirušie. Viņa aizsedza seju ar rokām un sarāvās čokurā. Es negribu te palikt. Vai mēs varam doties projām? Tūlīt?

-   Tiklīdz beigsies negaiss. Arī Georga balss nedaudz drebēja. Bastians varēja to saprast, viņam pašam neklājās labāk. Atrašanās kādreizējās asinspirts norises vietā kļuva ar katru minūti nomācošāka.

Kaut kas te gāja galīgi šķērsām, un Bastians nemaz negribēja zināt, kas īsti tas ir. Mirušo tukšie acu dobumi un plati atplestie žokļi uzdzina bailes, taču viņš nespēja novērst no tiem skatienu. Viņi te gulēja jau simtiem gadu, un Bastianam pēkšņi vairs nešķita nemaz tik neiespējami, ka mirušie varētu prasīt atmaksu par savu briesmīgo nāvi. Viņš aizvēra acis. Es jau sāku domāt un rīkoties kā Doro. Mums jātaisās projām no šejienes. Pēc iespējas ātrāk.

Turpretī pati Doro bija tik mierīga, kādu iepriekš viņš to vēl nekad nebija redzējis. Viņa pavisam atslābinājusies sēdēja, atzvēlusies pret akmens zārku. Un smaidīja.

Doro demonstratīvā bezrūpība bija tiešā pretrunā ar to, ko bija gaidījis Bastians, un tas bija sliktāk nekā visas viņas tumšās burvestības. Vēl arī Nātans nometās ceļos viņai līdzās un izplūda asarās. Doro noglāstīja viņam galvu.

-   Mierīgi izraudies un tad nedaudz paguli! Mums ne par ko vairs nav jārūpējas, tikai jāgaida, kad piepildīsies mūsu liktenis. Nekas vairs nav jādara, nekas.

Bastians saņēmās. Tās taču ir pēdējās muļķības, viņš ar pūlēm izmocīja. Mēs darīsim tieši to, ko pirmīt bijām nolēmuši. Tiklīdz augšā kļūs gaišs, mēs caur šahtu izrāpsimies virszemē un visi kopā dosimies atpakaļ līdz šosejai. Neviens no šiem skeletiem mūs no tā neatturēs, padomājiet taču kaut nedaudz ar galvu! Izteikts vārdos, šis plāns sāka šķist gandrīz vai īstenojams. Līdz rītam vairs nebija ilgi jāgaida, tikai vēl puse nakts. Tad viņi varēs atstāt kapliču aiz muguras un atgriezties normālā dzīvē. Šī doma radīja atvieglojuma izjūtu, it kā būtu nolikta smaga nasta. Vēl tikai dažas stundas.

-   Es jau degu nepacietībā pieredzēt, kā jūs izcelsiet mani atpakaļ virszemē, ierunājās Šteinhens, ņemot vērā manu svaru. Lūk, tas ir lāsts, mani mīļie!

Viņam bija atgriezusies humora izjūta, un tas liecināja par stāvokļa uzlabošanos. Vēl viens punkts mūsu labā, nodomāja Bastians.

Viņš apskāva Irisu un ieraka seju meitenes matos. Es gribētu, lai pēc atgriešanās mājās mēs bieži satiktos, viņš klusi teica. Tā pa īstam, vai saproti? Es gribu būt kopā ar tevi.

Bastians juta, ka Irisa pagriež galvu un apliek rokas viņam ap vidukli. Tas būtu jauki, viņa nočukstēja.

-   Tu dzīvosi pie manis, viņš turpināja. Tik ilgi, cik gribēsi, bez jebkādām saistībām. Ķelnē varēsi apmeklēt mūzikas skolu, tev nav jābrauc uz Jaunzēl…

Viņu pārtrauca rīboņa un tai sekojošs kliedziens, liekot visiem pagriezt galvu tā virzienā. Tas bija slāpēts, it kā nāktu no tālienes, taču panikas pilns. Tur noteikti bija kaut kas atgadījies.

Alma un Mona, nodomāja Bastians. Viņu sāka kratīt drebuļi.

Ejā atskanēja soļi, tie tuvojās. Kāds iešņukstējās. Vēl viens īss kliedziens, pēc tam vairs tikai klusa raudāšana.

Pirmais reaģēja Pauls. Turēdams rokā lāpu, viņš ar vienu izveicīgu lēcienu pārvarēja gruvešu kalnu, kas aizšķērsoja ieeju koridorā. Paulam neviens nesekoja, arī Bastians ne, kaut gan viņš par to mazliet kaunējās.

Pie kapa kļuva manāmi tumšāks Georga lāpa dega tikai ar vārgu liesmiņu.

-   Varbūt kaut kas ar Arno? čukstus iejautājās Līzbeta.

-Jā, vai arī kāds ir tikai sabijies, spriedelēja Karīna. Nav jau vienmēr tūlīt jāiedomājas kaut kas slikts. Viņa nedroši pasmaidīja.

-   Es tikai vēlētos, lai mēs spētu vairāk saskatīt. Šī tumsa padara mani nervozu.

-   Mēs varētu mēģināt iekurt uguni, ierosināja Šteinhens.

-   Malkas te ir atliku likām.

-   Pareizi. Tā ir ļoti laba ideja. Irisa maigi atraisījās no Bastiana skavām un sāka vilkt ārā no gruvešu kaudzes veco siju atliekas.

Kopīgiem spēkiem viņi ātri sakrāva nelielu kaudzi sausas malkas. Darbs Bastianam nāca par labu, tas aizdzina rēgus no viņa domām. Bailes atkāpās kā jūra bēguma laikā. Vismaz pagaidām. Viņi izdzirdēja tuvojamies Paula balsi klusu, uzstājīgu, neticīgu. To pavadīja pirmītējā vaimanāšana.

Malkas kaudze jau bija sagatavota iekuršanai, taču Georgam neizdevās to aizdedzināt.

-   Varbūt mums vajadzētu iekuram izmantot vecos kaulus, ierosināja Šteinhens. Neviens nesmējās. Mirušo izsmiešana šobrīd nevienam nešķita laba ideja. Pat pagriezt muguru kapličai šķita nepieņemami.

Bastians ik pa brīdim pameta ašu skatienu pār plecu un, to darot, jutās kā idiots. Protams, tur nekas nekustējās, pat Doro ne, bet nenāca par ļaunu par to pārliecināties. Tīrās blēņas, viņi ir miruši. No visa, ko viņi šajā mežā varēja sastapt, tie bija vismazāk bīstami.

Kur palicis Pauls? Ko viņš tik ilgi dara? Bastians centās saklausīt soļus, balsis ejā, taču tagad tur valdīja klusums.

Beidzot no koksnes sāka šaudīties nelielas liesmiņas. Līzbeta bija noplēsusi no saviem svārkiem strēmeli un upurējusi to kā iekuru. Tagad viņa stāvēja ar muguru pret ugunskuru, aptvērusi ar rokām savu augumu. Viņa vienmēr aizgriezās no uguns, vienmēr. Bastians to bija pamanījis jau viduslaiku gadatirgū. It kā viņai būtu bail no tās izskata.

Beidzot kaut kas notika: soļi un vaimanāšana tuvojās. Tad parādījās Pauls. Ar vienu roku viņš bija apskāvis raudošo Almu.

-   Kas noticis?

Pauls neatbildēja un nosēdināja Almu pie ugunskura. Viņš kustējās tā, it kā visi locekļi būtu pielieti ar svinu. Mēs ar Bastianu tagad vēlreiz dosimies atpakaļ pie Arno un pārējiem un mierīgi visu apspriedīsim. Ir svarīgi, lai mēs visi saglabātu vēsu prātu.

-   Kāpēc tā? Kas ir jāapspriež? Vai kaut kas ir noticis? Līzbetas balsī atkal ieskanējās paniska nots, tomēr viņa nepagriezās pret citiem.

-   Nekas tāds, tikai…

-   Izeja ir ciet! Šie vārdi no Almas mutes izlauzās kopā ar elsām un spiegšanu. Šahta. Tā ir aizsprostota. Un virve ir pazudusi.

-   Ko? Bastiana balsi pārmāca pārējo klātesošo šausmu kliedzieni. Kā aizsprostota? Ar ko?

-   To es nezinu, turpināja vaimanāt Alma. Varbūt ar lielu akmeni. Es rūpējos par Arno un vienā brīdī pamanīju… ka virves vairs nav. Vienkārši nav. Un… un tad nodārdēja kā pērkons, un lietus radītie trokšņi apklusa. Lāses vairs nekrita caur šahtu. Viņa aizsedza seju ar rokām.

Bastians uzlūkoja Paulu un pamanīja, ka visi pārējie dara tāpat.

-   Tā ir patiesība, viņš teica. Paula balss pēkšņi skanēja vecišķi.

-   Es to redzēju: kaut kas no augšas ir uzgūlies šahtas atverei. Droši vien kāda klints atlūza.

-   Bet kā tas var būt? iesaucās Georgs. Viņš metās virsū Almai, it kā gribētu viņai iesist. Jūs esat kaut ko izdarījuši ar virvi, jūs to atraisījāt, vai ne? Tu un Ralfs, jūs jau vienmēr esat bijuši visstulbākie mūsu grupā, un tagad tu vēl centies izlocīt…

-   Georg! Līzbeta viņu pārtrauca pusvārdā. Nevajag!

Viņš apklusa, palūkojās uz vēl izmisīgāk raudošo Almu un tad aizgriezās.

-   Padomājiet taču ar galvu, aicināja Bastians, cenšoties runāt mierīgā balsī. Tu un es, mēs abi piesējām virvi pie koka. Ar pilnīgi drošu mezglu. Kā gan viņi, atrodoties te lejā, būtu varējuši to atraisīt?

Georgs negribīgi pamāja ar galvu. Tev taisnība. Viņš piegāja pie Līzbetas un apskāva meiteni.

Izņemot sprakstus, kas nāca no ugunskura, kur liesmas pamazām modās dzīvei un ar katru minūti snaikstījās augstāk, bija iestājies pilnīgs klusums. Bastians un Irisa saskatījās. Akmens uz šahtas.

Viņš ir diezgan stiprs. Un ar bagātu fantāziju. Bastianam ausīs vēl skanēja Irisas vārdi. Bet, ja Simons bija te, kāpēc viņam vajadzētu iesprostot visu grupu? Ko tas viņam dotu?

-   Mums… Pauls aprāvās un norija kaklā iestrēgušu kamolu.

-   Mums jāaplūko šahta. Tam vajadzīgi vismaz divi cilvēki, labāk trīs.

Viens rāpsies augšā, pārējie divi sniegs nodrošinājumu. Bastians, es un Nātan?

Kapličā kāds nošņaukājās. Es nezinu.

Tieši viņam īpaši derētu tikt projām no mirušo kauliem. Bastians atrada Nātanu, uzlikušu galvu uz Doro ceļiem, kamēr tā, domās iegrimusi, ar pirkstu galiņiem bužināja viņa matus.

-   Nātan, nāc! Mums nepieciešama tava palīdzība.

Brīdi vilcinājies, viņš tomēr piecēlās kājās un lēni vilkās pakaļ Bastianam. Doro teica, ka mums vairs nevajag neko darīt. Pilnīgi neko.

-   Doro vēl būs par ko pabrīnīties.

gunskurs hallē, kurā viņi nolaidās ar virvi, bija gandrīz izdedzis, un Bastians uzreiz sajuta, ka te ir kļuvis citādi, nekā bija agrāk. Vairs nekādu trokšņu no ārpuses, kā bija teikusi Alma.

Caurums ir ciet, ievaimanājās Ralfs, līdzko viņi ienāca telpā. Paul, ko mēs tagad iesāksim?

Kā klājas Arno?

-   Nav ne jausmas, laikam guļ. Pajautā Monai.

-     Ļoti bēdīgi. No kāda tumša kakta atskanēja Monas balss. Viņas blondie mati bija kā gaišs plankums mijkrēslī. Man šķiet, ka Arno ir drudzis. Bet pirms brīža viņš iemiga.

Atveri, pa kuru viņi bija nokāpuši lejā, hallē valdošajā krēslā gandrīz nevarēja saskatīt. Viņi piemeta vēl dažus zarus ugunskuram, kas uzreiz sāka stipri dūmot, bet izplatīja mazāk gaismas.

-     Kādam būs jāmēģina uzrāpties augšā, teica Pauls. Būtu labāk, ja to uzņemtos tu, Nātan. Tu esi visvieglākais no mums. Sākumā mēs tevi pacelsim, līdz atradīsi, kur pieķerties.

Taču Nātans nebija ar mieru. Par to jūs pirmīt man neko neteicāt, viņš raudulīgi noņurdēja. Kaut ko tādu vēl nekad neesmu darījis, es to vienkārši nespēju.

Sasodītā tuvredzība! Bastians ar samiegtām acīm skatījās augšup uz šahtu. Ja es varētu nostāties uz Paula pleciem un tur, kur tā nav pilnīgi vertikāla, atrastu, kur pieķerties, man tas varbūt izdotos.

-   Nē. Paula iebildums skanēja pārsteidzoši kategoriski. Ne tu.

-   Ko? Kāpēc ne?

Pauls ar acīmredzamām pūlēm meklēja vārdus atbildei. Jotu esi jauniņais mūsu grupā. Nepieredzējis. Turklāt tu slikti redzi.

Ar tik stulbu argumentu Bastians nebija rēķinājies. Enerģiski papurinājis galvu, viņš iebildumu kategoriski noraidīja. Muļķības. Aiziet! Atbalsties te pret sienu, un es kāpšu augšā.

Tas izdevās labāk, nekā bija gaidīts. Bastians atrada nelielu klints izcilni, pie kura varēja pieķerties un uzvilkties augšā. Šahta bija pietiekami šaura, lai varētu tajā noturēties, ar muguru un kājām atspiežoties pret sienu.

Ieņēmis, viņaprāt, puslīdz drošu pozīciju, Bastians uzdrošinājās paskatīties uz augšu.

Melna tumsa.

Līdz viņam neatnāca ne mazākais gaismas stariņš. Vajadzēja uzrāpties augstāk un aptaustīt šķērsli. Par spīti smeldzīgajām sāpēm rokās, viņš rāpās aizvien augstāk centimetru pēc centimetra. Atkal nācās meklēt atbalsta punktu. Tur bija neliels izcilnis, uz kura varēja atstutēties ar elkoni. Bastians līdzsvaroja ķermeni, ar labo roku ieķērās kādā spraugā un ar kreiso taustījās augstāk virs galvas, kur uzgāja slapju, apsūnojušu akmeni.

Klintsbluķis.

No visiem iespējamajiem variantiem tas bija vissliktākais. Vairākas tonnas akmens masas virs vienīgās izejas.

Lai gan bija skaidrs, ka tam nav jēgas, Bastians tomēr atspiedās ar plaukstām pret akmens virsmu un mobilizēja visus savus spēkus, taču klintsbluķis nepakustējās ne par milimetru.

Ko gan tu iedomājies? Ka tas aizvelsies kā biljarda bumbiņa?

Bastians spieda vēlreiz tik stipri, ka gandrīz novēlās zemē, bet tad padevās un sāka kāpt atpakaļ. Bez virves un gandrīz vertikāli lejup viņš laikam tiešām bija muļķis.

Lejā viņu sagaidīja Pauls un palīdzēja piecelties pēc pēdējā lēciena no divarpus metru augstuma.

-   Nav nekādu iespēju, aizelsies pavēstīja Bastians. Akmens pilnīgi nosedz atveri. Tas ir granīts, smags pēc velna. Jau neliela tā šķemba sver vairāk par tonnu. Viņš atbalstījās ar rokām pret ceļiem, lai ātrāk atgūtu elpu. Es cerēju, ka akmens varbūt atrodas nestabilā stāvoklī un to varēs nedaudz pavelt malā. Bet tā nav. Atvere ir pilnībā ciet, un, lai šo bluķi noceltu, acīmredzot būtu nepieciešams ceļamkrāns.

Ralfs un Nātans sarosījās. Ko nozīmē “ciet”, ko tu ar to domā? Ka mēs vairs netiekam ārā?

Pauls mierinoši pacēla rokas. Varēja redzēt, cik daudz spēka tas viņam prasīja. Nekritīsim uzreiz panikā. Mēs atrodamies pils pagrabā. Cilvēki arī senos laikos te nestaigāja iekšā un ārā pa šādiem caurumiem. Toreiz te noteikti bija normāla izeja, kāpnes, kas veda uz augšu. Mums tās jāatrod.

-   Un ja ne? Ralfs cieši satvēra Paula roku. Ja nu tās sen jau ir sabrukušas? Mēs taču te nenomirsim, vai ne? Pasaki taču! Kā vispār tas varēja notikt, kāpēc akmens ir uzvēlies tieši uz šahtas? Es neko vairs nesaprotu, es gribu projām no…

Pauls nokratīja Ralfa roku un palūkojās apkārt. No šīs telpas atzarojas divas ejas. Viena no tām ved uz kapliču, otru, kas sākas tur pa kreisi aizmugurē, vēl neesam izpētījuši. To mēs tagad izdarīsim. Ja tas neko nedos, eksistē vēl arī otra halle tā, kurā atrodas kapenes. Esmu pārliecināts, ka arī no tās atzarojas ejas. Viņš vārgi pasmaidīja.

Par atbildi arī Bastians uzsmaidīja Paulam, lai gan viņa fantāzija tobrīd citu pēc citas ģenerēja šausmīgas ainas. Izbalējuši kauli, kas rēgojās no Paula ādas vamža, virs tiem kails galvaskauss. Kaudzēm bada nāvē mirušu, vēsturiskos kostīmos tērptu cilvēku līķu, kurus atradīs pēc daudziem gadiem. Vai arī neatradīs nekad.

-   Labi. Pauls norādīja uz Ralfu un Nātanu. Ejiet un pārnesiet Arno pie pārējiem, kur viņu varēs aprūpēt Alma. Tur ir vairāk malkas un ugunskurs tik šausmīgi nedūmo. Mona, paņem lāpu un ej viņiem pa priekšu! Ralf, tu tagad turēsi muti un pārstāsi vaimanāt, citādi tas vairs nav izturams.

Pēdējā frāze izskanēja tajā asajā tonī, kādā Bastians jau vairākas reizes bija dzirdējis Paulu runājam un kas ikreiz izraisīja viņā vēlēšanos pagriezties un aiziet. Tikai tu nekur nevari doties, vai ne?

Paula vārdi tūlīt deva vēlamo efektu; Ralfs apklusa, nokāra galvu un piedurknē noslaucīja puņķus no deguna.

-   Tu un es, mēs abi dosimies izpētīt tālāko eju, pavēstīja Pauls, kad citi kopā ar Arno jau bija devušies projām.

Bastians gan neredzēja nekādu eju. Tur, kur norādīja Pauls, viņš labākajā gadījumā spēja saskatīt melnu ēnu uz tumšpelēka fona.

-   Mums ir vajadzīga gaisma, viņš konstatēja.

-  Jā, bet mums ir jātaupa lāpas. Pavisam man to bija divpadsmit. Divas jau tiek izmantotas.

Lai kaut kā izlīdzētos, viņi pie ieejas sakrāva kaudzē lapas un nelielus zarus un pēc tam tos aizdedzināja ar degošu pagali no nometnes ugunskura.

-   Izskatās gluži labi.

Bastianā modās jauna cerība. Te tiešām bija eja, un sākumā šķita, ka tā nav aizbērta. Vispirms tā veda dažus soļus taisnā virzienā, pēc tam pagriezās pa labi un beidzās. Zeme, akmeņi un mūra atlūzas veidoja nosprostojošu sienu, ko bija uzcēluši dabas spēki. Tonnām gruvešu un zemes kā iegruvušās kalnraktuvēs.

-   Pārbaudīsim, vai augšā nav palikusi kāda sprauga! Šie vārdi ķērkstoši izlauzās no Bastiana rīkles. Caurums, pa kuru izlīst. Sprauga. Kaut kas tāds, lūdzu!

Pauls sakrampēja kopā roku pirkstus, un Bastians ar lāpu rokā, atspēries uz šā improvizētā pakāpiena, uzkāpa viņam uz pleciem. Nedaudz parakņājies nogruvuma akmeņos, viņš saprata, ka ar tādiem pašiem panākumiem varētu mēģināt ar kailām rokām izrakties cauri kalnam. Bezcerīgi. Viņš dusmās sita ar dūrēm pa cieši sablīvēto zemi. Smiltis un sīki akmeņi bira virsū Paulam. Bastians nolēca atpakaļ uz zemes. Nekādu izredžu. Tas nozīmēja… nē. Tikai nedomāt par to. Mēs neesam dzīvi aprakti. Jābūt kādam ceļam, mēs no šejienes izkļūsim, mēs… Tikai gandrīz jau zemē nosēdies, Bastians pamanīja, ka viņam ir saļodzījušās kājas. Viņš palūkojās augšup uz Paulu. Ko mēs tagad darīsim?

-   Dažas iespējas vēl pastāv. Neizklausījās, ka Pauls pats tām ticētu. Vispirms dosimies atpakaļ pie pārējiem.

Hallē viņi tika apbērti ar jautājumiem un saraustīti izstāstīja, ko bija atklājuši.

-   Ko tas nozīmē? Ka izeja tiešām ir slēgta? Georgs bija pielēcis kājās un kliedza uz Paulu. To, ka atraisījās virve, es vēl kaut kā varu

saprast, bet akmens uz šahtas? Kā tas varēja tur nonākt? Tas taču nav iespējams!

-   Saņemies, tava kliegšana nevienam nepalīdzēs, stingrā balsī atbildēja Pauls.

-   Ko tu vispār vari pateikt? Tu, pakaļa! Tu sacīji, ka mums jākāpj te lejā!

-   Es zinu. Paula sejā kaut kas notrīcēja, bet varbūt tas bija tikai šaudīgo liesmu atspulgs. Tagad darīsim, lūk, ko: mēs sadalīsimies trīs grupās. Viena paliks te ievainotie un viņu aprūpētāji. Otra dosies izpētīt eju, kas atzarojas aiz kapenēm. Man ir aizdomas, ka tas bija ceļš, pa kuru viņi agrāk te ienesa mirušos apbedīšanai. Ļoti iespējams, ka tā ved augšup. Trešā grupa izpētīs pēdējo koridoru. Ar zemajiem griestiem tur pa kreisi, vai jūs to redzat?

Viņi pamāja ar galvu. Neviens neiebilda, pat Geoigs ne. Viņi aizgāja, nepārmijuši ne vārda. Katrai grupai tika izsniegta viena lāpa. Bastians un Irisa pievienojās Paulam, kurš gribēja izpētīt eju aiz kapenēm.

-   Novēlu mums lielu veiksmi, nomurmināja Doro, kad viņi gāja tai garām.

Tālu viņi netika. Augstākais, pēc divdesmit metriem ceļš bija aizsprostots. Varēja saskatīt tikai pašu trepju pakāji. Pārējos pakāpienus bija apracis zemes nogruvums, kas šeit acīmredzot bija noticis jau pirms krietna laika. Te vairs nekas neliecināja par izeju.

Tonnām zemes virs mums, ap mums. Kaps, kā bija teikusi Doro. Jau no iedomas vien, ka viņu var saspiest apkārtējās akmeņu un zemes masas, Bastians sajuta gaisa trūkumu. Gaiss laba doma. Ja nepaveiksies, kaut kad viņiem tā sāks pietrūkt tāpat kā visa cita. Vispirms jau ūdens. Un uzreiz no prāta vairs nebija aizgaināms vārds, par kuru viņš sev bija aizliedzis pat domāt.

Nāve. Šoreiz manis paša.

Viņš meklēja kādu cerības atblāzmu Paula sejā, taču tā bija kā akmenī izcirsta. Varēja redzēt, ka katrs elpas vilciens viņam prasa lielu piepūli. Viņš pārbaudīja šķēršļa izturību, mēģināja izvilkt vaļīgākās klints atlūzas. Paulam aiz muguras stāvēja Karina, ar abām rokām aizspiedusi muti, it kā censtos apvaldīt kliedzienu.

-   Galastacija, nomāktā balsi teica Pauls. Kas būs tālāk, es nezinu. Ja pārējie neko neatradis… man nav ne jausmas, ko mums iesākt.

-   Varbūt tomēr pameklēsim kādu caurumu, ko varētu paplašināt? Irdenāku vietu? Kaut ko! Irisa meklēja nogruvumā kādu vaļīgāku atlūzu, paraustīja dažus akmeņus. Zeme bira viņai virsū.

-   Nekā, met mieru. Bastiana iztēlē virs galvas ielūza viss griestu segums un apraka viņus uz mūžīgiem laikiem. Viņš satvēra Irisu aiz rokas un parāva atpakaļ. Te mēs netiksim cauri. Labāk atgriezīsimies.

Irisa platām acīm uzlūkoja Bastianu. Kur atgriezīsimies? Mēs nedrīkstam tik ātri padoties, gluži otrādi tagad mums jāvelta visi spēki, lai atrastu izeju no šejienes.

Karīna pamāja ar galvu. Ari es tā domāju. Varbūt citiem ir vairāk paveicies. Iešu paskatīties.

Irisa paņēma lāpu no Paula rokas un pacēla to uz augšu, apgaismojot vietu, kur iebrukusī zeme pieskārās tuneļa griestiem. Ne mazākās spraudziņas, viņa nomurmināja.

Dusmu kliedziens. Pauls ar dūri dauzīja pa sienām, tad metās virsū zemes nobrukumam, it kā tādējādi varētu to nobīdīt malā.

-   Rimsties! iesaucās Bastians. No tā nekļūs labāk.

-   Es esmu pie visa vainīgs, noelsa Pauls. Ja mēs te, lejā, atstiepsim kājas, tas gulsies uz manas sirdsapziņas. Es gribētu… Viņš nespēkā noslīdēja zemē, nokāra galvu un paslēpa seju rokās.

-   Gribētu, kaut mēs nekad nebūtu šeit ieradušies. Bet es taču visu biju tik labi sagatavojis. Visu apdomājis.

-   Tu pie tā neesi vainīgs. Bastians uzlika roku Paulam uz pleca, un tas ar smaidu sejā viņu uzlūkoja.

-   Kurš gan cits?

iņiem bija grūti pastāstīt pārējiem par savu atradumu.

-    Tas ir strupceļš, un es nezinu, kā mēs varētu tur izrakties cauri, Pauls teica. Mums nav nekādu darbarīku.

Visas viņu cerības tagad saistījās ar grupu, kas bija devusies izpētīt otru eju. No tās vēl neviens nebija atgriezies. Tā ir laba zīme, māksloti priecīgā balsī ieminējās Irisa. Līdzko viņa bija to pateikusi, atskanēja soļi un tunelī pavīdēja lāpas gaismas atspīdums. Pirmais no tā iznāca Georgs, viņam sekoja Nātans, Mona un Karīna.

Viņu sejās Bastians to varēja izlasīt, vēl pirms kāds bija bildis kaut vārdu.

-   Arī zemes nogruvums? viņš jautāja.

-   Nē. Eja nav aizbērta, taču tā nekur neved, bet beidzas kādā kambarī, kur atrodas mucu stīpas un tamlīdzīgi krāmi. Agrāk tur acīmredzot bijis pieliekamais, tikai krājumi diemžēl jau sen kā iztukšoti. Georgs ļauni iesmējās. Nu, Paul? Ko tagad?

Skaļi un nevaldāmi sāka raudāt pie ugunskura sēdošā Alma. Mona piegāja klāt un apskāva viņu.

-   Tagad, teica Pauls, mums būs jālūko maksimāli ilgi iztikt ar to mazumiņu, kas vēl atlicis. Nekavējoties nodzēsiet lāpas! Turpmāk mēs tās pa vienai iedegsim tikai tādos gadījumos, kad kādam būs jāieiet pagrabu sistēmā. Kambari, kuru jūs atradāt, mēs varam izmantot kā tualeti. Mums jāsavāc visa malka, kas te atrodama. Kamēr mums būs uguns, būs arī gaisma. Cik daudz ūdens vēl atlicis?

Ūdens! Par to Bastians līdz šim vēl nebija iedomājies. Ja beigsies ūdens…

Viņš pārbaudīja pie jostas nostiprinātā ūdens maisa svaru. Ne vairāk kā puse. Vakarnakt caur šahtu te vēl ielija lietus. Bet vakarnakt mēs vēl varējām arī izrāpties no šejienes, viņā ierunājās kāda iekšējā balss un noķiķinājās.

-   Dzeriet pēc iespējas mazāk, pamācīja Pauls. Mēs nezinām, kad varēsim papildināt krājumus. Centieties būt taupīgi.

Jautājums patiesībā bija nevis kad, bet gan vai vispār. Pārējo klātesošo sejās Bastians redzēja, ka tieši tā viņi to ir sapratuši.

-   Mūsu izredzes ir visai drūmas, vai ne? ar šķību smaidu sejā konstatēja Šteinhens. Es visu laiku domāju par to tipu, kurš mūs te atveda ar džipu. Rītvakar viņam vajadzētu atbraukt mums pakaļ. Kā jums šķiet: vai viņš informēs policiju, ja neviens no mums neieradīsies norunātajā vietā?

-   Protams. Policija tomēr nozīmēja kaut kādu iespēju, it īpaši, ja meklētāji ierastos ar suņiem.

Pazemē suņi mūs diezin vai varētu saost, jo esam gandrīz hermētiski ieslēgti, un pēc visiem šiem lietiem droši vien nav palicis nekādu pēdu, ko tiem iedot paostīt…

Bastians pievirzījās tuvāk ugunskuram, kurš tagad bija iededzies pilnās liesmās un kura siltums viņam bija vitāli nepieciešams. Tur, tikai daļēji būdams pie apziņas, trīcēdams gulēja Arno. Bastians nometās ceļos līdzās viņam un atkal sajutās kā viduslaiku auksto roku dzelžainajā tvērienā. Tas bija tikai pirms trim dienām, kad Pauls savā uzrunā bija pieminējis kaulu lūzumus un to, ka tie agrāk bieži noveda pie letāla iznākuma. Arno nopietnais stāvoklis bija kā šo vārdu piepildījums viņa izredzes bija vissliktākās. Pat ja viņi atrastu vēl kādu izeju, kādu spraugu, kas ved uz augšu, kā lai tai izdabū cauri Arno? Viņiem vairs nebija virves, ar ko uzvilkt augšā ievainoto. Arno nespēja ne paiet, ne parāpot, un par kāpelēšanu vispār nebija, ko domāt.

Bastians mēģināja izmeklēt lauzto kāju, taču Arno kliedza pie vismazākā pieskāriena. Bija redzams tikai tas, ka potīte ir zila un stipri pietūkusi. Varbūt bija arī sarautas saites, bojāts skrimslis…

Brūce galvā sen jau vairs neasiņoja, taču iekaisums bija izplatījies tālāk.

Ko gan toreiz viduslaiku tirgū bija ieteikusi zāļu sieva? Šaurlapu ceļteku. Tūlīt atkal atgriezās atmiņas. Par saulaino aprīļa dienu. Par Sandru, kas bija pazudusi, atstājot aiz sevis tikai saplēstu auduma gabalu.

Es viņu nekad vairs neredzēšu, nodomāja Bastians. Viņa ir mirusi tāpat kā Kārpa, kā Larss, kā Tristrams.

Viņš pavirzījās sāņus, atzvēlās pret lielajiem, aukstajiem būvakmeņiem, un aiz viņa sienas gleznojumā kaulainā viešņa ievāca savu ražu.

Alma ieņēma vietu pie ugunskura un sarāvās čokurā līdzās Arno. Ar īsām, drudžainām kustībām viņa ik pa brīdim atglauda nepaklausīgo matu šķipsnu no slimnieka pieres. Drīz mēs tiksim projām no šejienes, un viss būs labi. Tu redzēsi.

Nē, tā nebūs. Bastians iekoda lūpā. Sasodīts, daudz netrūka, lai viņš izplūstu asarās. Slikta ideja. Ūdens izniekošana. Irisa laikam bija viņu vērojusi, jo nosēdās līdzās Bastianam, un viņš to apskāva.

Tomēr tas nelīdzēja. Asaras dedzināja acis. Viņš sažmiedza plakstiņus un piespieda Irisu ciešāk sev klāt, sajuta viņas sirdspukstus un arī savējos. Pagaidām vēl, Bastians nodomāja un veltīgi cīnījās ar tumšpelēko bezcerību, kas viņu pārņēma. Viņš vēl negribēja mirt. Bet, ja nenotiks brīnums, tieši tas viņus sagaida. Kādu laiku viņi vēl centīsies laizīt ūdens pilienus no sienām, taču beigās tāpat nomirs no slāpēm. Tumsā, jo malkas pietiks, augstākais, vēl vienai dienai. Pēc tam vairs nebūs uguns. Nebūs gaismas. Nebūs siltuma. Viņš cieši piespiedās pie Irisas un aizvēra acis.

-   Vai es varu pārmīt dažus vārdus ar tevi? Tas bija Georgs. Bastians pacēla acis un ieraudzīja viņu sēžam un turam pie rokas klusi raudošo Līzbetu. Man vajadzīgs padoms.

-           Nē! Līzbeta sagrāba Georgu aiz rokas tik cieši, ka tas sarāvās.

-   Nē, viņa jau mierīgāk atkārtoja.

Georgs apskāva meiteni un klusā balsī centās par kaut ko pārliecināt. Bastians spēja saklausīt vienīgi vārdu “prātīgi”. Līzbeta tikai papurināja galvu un turpināja raudāt. Ievērojami skaļākā izpildījumā viņai atkal pievienojās Alma.

Mums visiem, nodomāja Bastians, mums visiem jāpierod pie domas, ka laikam viss ir beidzies. Ka tas vilksies ilgi un izskatīsies pretīgi.

Pilnīgu mieru, šķiet, bija saglabājusi vienīgi Doro, kas pašlaik izstaipījās kā piekususi kaķene. Līdz šim viņa bija sēdējusi, atbalstījusies ar muguru pret akmens zārku. Tagad Doro piecēlās un devās pie galvaskausa, kuru viņi visi bija uzskatījuši par Tristramam piederīgu. Viņa nometās ceļos un uzlika uz tā roku. Piedodiet mums, viņa klusi teica. Es zinu, ka mēs iztraucējām jūsu nāves mieru, ka ienācām zemē, ko jūs esat nolādējis, un tagad mums par to jāsaņem sods. Bet mēs esam nevainīgi. Un izmisuši! Ja ļausiet mums iet, mēs apsolām apglabāt jūsu kaulus svētītā zemē, lai jūsu dvēsele rastu mieru. Meitene nolieca galvu pazemīgā žestā un sastinga, acīmredzot kaut ko gaidot.

Notika tieši tas, ko Bastians bija gaidījis.

Nenotika nekas.

Viņš novērsās.

Pa to laiku Pauls kopā ar Karīnu, Nātanu un Monu posās vēl vienā izlūkgājienā. Viņi paņēma vienu no nesen izmantotajām lāpām, turklāt vēl ari visus tukšos traukus, kādi bija atrodami.

-   Tur ir dažas nelielas peļķes. Mēs centīsimies savākt katru pilienu. Viņi aizgāja, un pie kapličas iestājās miers, ja neņēma vērā Doro monotono buršanos.

Lai jau, ja tas viņai palīdz. Bastians aplaizīja apkaltušās lūpas. Viņš cīnījās ar slāpēm, kas kļuva ar katru brīdi nepanesamākas. Pēdējo reizi viņš bija dzēris īsu brīdi pēc nokāpšanas te lejā. Kopš tā laika vairs ne lāses. Viņš centās sakrāt mutē siekalas un pēc tam tās norīt, taču tas nelīdzēja.

Tāpat kā iepriekš, Bastianam pēkšņi sāka trūkt gaisa. Klaustrofobija. It kā visa pasaule ar savu svaru būtu uzgūlusies uz šī pagraba un ar katru minūti smagāk spiestu uz mūriem, kuri agrāk vai vēlāk neizturēs, un viņi tiks aprakti. Tas, ko viņi bija noturējuši par patvērumu, patiesībā bija lamatas.

Tā nav sagadīšanās, Bastiana galvā uzstājīgi atkārtoja kāda balss. Un nekad nav bijusi. Kaut kas ir mūs ieslēdzis, iesprostojis un nezināmā nolūkā tur gūstā.

Lāsts.

Bastianam gribējās dauzīt galvu pret klinti, lai atbrīvotos no šīs domas. Taču vajadzēja savaldīt nervus, nomierināties. Ja viņiem izdosies atrast izeju, tas notiks, tikai pateicoties saprātam un loģiskai domāšanai. Viņš saņēmās, dziļi ieelpoja un izelpoja, tad palūkojās apkārt.

Netālu no viņa, joprojām apskāvušies, sēdēja Georgs un Līzbeta. Viņš balstīja un glāstīja meiteni, ielēja viņai ūdeni no sava ūdens maisa. Es tevi mīlu, mans eņģeli, viņš nomurmināja.

-   Mēs nedrīkstējām nākt uz šejieni. Doro mūs brīdināja. Kāpēc mēs viņā neieklausījāmies? Līzbeta paslēpa seju pie Georga krūtīm, un tagad arī viņam pār vaigiem sāka plūst asaras.

-   Tomēr mēs turēsimies kopā, viņš samocītā balsī teica. Mēs atbalstīsim viens otru. Līdz viss būs beidzies. Tu esi skaistākais, ko savā dzīvē esmu pieredzējis, un tu būsi arī pēdējā, ko tajā redzēšu.

Bastians aizgrieza galvu. Tas uz viņu neattiecās. Viņu lēnām pārņēma nogurums, žēlsirdīgs nogurums. Viņš saritinājās uz cietās zemes un juta, kā aizpeld apziņa. Nedaudz pagulēt. Un pēc tam padzerties. Pavisam nedaudz, bet tas būs brīnišķīgi.

ad Bastians atvēra acis, Pauls bija atgriezies. Viņš centās uzturēt pie dzīvības ugunskuru un izskatījās tā, it kā būtu zaudējis visas cerības.

Labi, ka tu esi atpūties, viņš teica, pamanījis, ka Bastians ir pamodies, mums vajadzēs daudz spēka.

-   Vai jūs kaut ko atradāt? Bastians čukstēja, jo citi gulēja vai vismaz centās aizmigt. Irisa gulēja izstiepusies blakus viņam, uzlikusi galvu uz arfas somas. Roderiks krāca un raustīja ķepas. Improvizētās saites gals bija aptīts ap Almas plaukstas locītavu.

-   Nē. Šahta laikam ir vienīgā ieeja. Mēs nogājām gar visām sienām. Nevienas spraugas, kas vestu brīvībā. Neviena gaismas stara no augšas, ne mazākā caurvēja. Bet mums ir uzsmaidījusi laime nelaimē: akmens nenosedz šahtu pilnīgi hermētiski gaiss tiek cauri, tāpēc mēs nenosmaksim. Bet citādi viss ir noslēgts. Paula žokļu muskuļi izspiedās uz āru. Mums izdevās savākt nedaudz ūdens. Samaisītu ar zemi, bet šķidru. Vai gribi?

Bastians pateicīgs pastiepa roku un iedzēra trīs malkus. Tas bija rūgts un dubļains, bet, par spīti tam, viņam nācās koncentrēt visu savu gribasspēku, lai pilnībā neiztukšotu ūdens maisu. Paldies.

-   Nav par ko.

Liesmas uzšāvās augstāk. Pauls izvilka no ugunskura vienu no resnākajiem zariem un apdzēsa to ar sauju zemes. Mums neizdevās ievērojami papildināt malkas krājumus, viņš paskaidroja, atbildot uz Bastiana jautājošo skatienu.

-   Un kā ar ūdeni?

-   Divas peļķes. Kādā vietā nedaudz sūcas no sienas. Smieklīgi maz, bet mēs palikām apakšā Ralfa bruņucepuri, lai ūdeni savāktu. Ar pārogļojušos zaru Pauls vilka zemē līnijas.

-   Saki man, viņš saspringti lūkojās uz izveidojušos musturu. Cik ilgi tas velkas? Nobeigšanās no slāpēm?

-   Kā kuru reizi. Jau šie vārdi vien izraisīja Bastianam nevaldāmu vēlēšanos pēc vairāk ūdens. Trīs līdz piecas dienas. Atkarībā no gaisa temperatūras un svīšanas intensitātes.

-   Hm. Vai tu zini arī, kā cilvēks to izjūt? Kaut kas sakustējās tumsā aiz Paula muguras kāds no guļošajiem.

-   Vai tu tiešām gribi to zināt?

-Jā. Man patīk sagatavoties situācijām.

Bastians dziļi ievilka elpu. Sākumā galvassāpes, paātrināta sirdsdarbība, reibonis. Kad būsi zaudējis aptuveni desmit procentus ķermeņa šķidruma, tu sāksi neskaidri runāt un tik tikko turēsies kājās. Pēc tam būs muskuļu krampji un bezsamaņa. Un tad jau drīz vien viss būs galā.

Pauls pamāja ar galvu. Paldies.

Pustumsā kāds sāka vaidēt. Man sāp galva. Ralfs. Dodiet man vēl padzerties, es negribu būt pirmais, kurš nosprāgst.

-   Tik ātri tas nenotiek, viņu mierināja Bastians un nolādēja sevi par to, ka nebija turējis muti. Pacenties aizmigt! Tas palīdz pret galvassāpēm.

Arī viņš pats atkal apgūlās. Cik tagad varētu rādīt pulkstenis? Bez dienasgaismas bija pazudusi jebkāda laika izjūta. Vai bija rīts? Nakts? Vakars? Viņš aizvēra acis un iegrima īsti nedefinējamā stāvoklī starp miegu un nomodu.

-… neviens mūs nemeklēs. Šie klusinātā balsī teiktie vārdi izrāva Bastianu no žēlīgās dezorientācijas.

-   Neviens taču nezina, kur mēs esam.

-   Bet kāds noteikti pamanīs mūsu pazušanu, ja neatgriezīsimies. Nātans, tas bija Nātans.

Ņirdzīgi smiekli. Georgs. Jā, bet es varu derēt, ka šo vietu viņi pārbaudīs kā pašu pēdējo. Neviens neurbs zemē caurumu, lai tur meklētu pazudušos. Un tagad turi muti, citādi pamodināsi Līzbetu.

Bastiana labā roka bija notirpusi. Viņš iztaisnoja un salieca pirkstus, līdz sākās durstīga kņudēšana. Bija kaut kas jādara, citādi drīz viņi sāks plosīt cits citu ūdens malka dēļ.

Doro jau bija atradusi sev nodarbošanos un atkal ķērusies pie buršanās ap galvaskausu. Viņa gulēja uz vēdera, kā pie spilvena piespiedusi vaigu pie kaulainās galvaskausa virsmas. Tu nelaid mūs projām, es zinu, viņa dūdoja. Mēs nevaram mēroties ar tevi. Tomēr es lūdzu esi mums žēlīgs! Žēlīgāks, nekā citi ir bijuši pret tevi. Tristram! Lūdzu!

Tikai tā viņiem vēl trūka. Doro to vajadzēja pārtraukt, iekams pārējie tiks novesti līdz pilnīgai histērijai. Ja tā turpināsies, viņi visi sajuks prātā, vēl pirms beigsies ūdens. Uzmanīgi, lai nepamodinātu Irisu, Bastians uzrausās kājās, iegāja kapenēs un nometās ceļos līdzās Doro. Ugunskura vājā atblāzma piešķīra meitenes sejai svinīgu spozmi. Viņa atgādināja priesterieni, kas vada slepenu ceremoniju.

-   Nāc, viņš teica, apņemot meiteni ap pleciem. Pasēdi kopā ar mums pie ugunskura. Lūdzu!

Viņa nokratīja Bastiana rokas. Ej projām! Tu nesaproti neko no tā, ko es daru.

-   Nē. Protams, ne. Viņš centās atrast pareizos vārdus. Es zinu tikai to, ka tu centies mums palīdzēt, un tas ir lieliski. Bet es negribu, lai tu saaukstētos. Nāc pie uguns, sarunāts?

Viņa iesmējās. Par saaukstēšanos mums šobrīd būtu vismazāk jāuztraucas, vai ne?

Nu labi. Tādā gadījumā lai turpina sarunāties ar galvaskausu, tas vismaz spēj to izturēt.

-   Pacenties būt klusāka, palūdza Bastians, tad iztaisnojās un paspēra dažus soļus sānis, cenšoties nekāpt uz kauliem. Viņš uzmanīgi apgāja apkārt otram akmens zārkam, kas atradās kapličas tālākajā galā. Līdz šejienei vairs neiespiedās ugunskura atblāzma, tomēr Bastians spēja saskatīt vīru, kuram galvā bija ietriekts cirvis. Viņš novērsa skatienu un uzkāpa uz kaut kā, kas krakšķēdams pārlūza zem viņa kājām. Apslāpēti iekliedzies, viņš atlēca malā un jau nākamajā mirklī bija gatavs iecirst sev pļauku par šādu nesavaldību. Vairāki no guļošajiem izbīlī tūlīt uztrūkās no miega.

-   Piedodiet par traucējumu, viss ir kārtībā! Bastians iesaucās un pieliecās. Nē, paldies Dievam, tas nebija kauls, bet drīzāk atgādināja koksni. Viņš to pacēla. Visam, kas dega, tagad bija liela vērtība.

Vēl viens nedaudz izliekts kvadrātveida koka mizas gabals. Pustumsā Bastians saskatīja pazīstamas aprises: brūni sarkanais piekūns.

Viņa sirds sāka sisties ātrāk. Vēstījumi ar piekūna zīmi vēl nekad nebija nozīmējuši neko labu, bet varbūt šis bija citāds, varbūt deva viņiem kādu norādi. Par ūdeni. Vai izeju. Viņš palūkojās apkārt Doro nebija pamanījusi viņa atradumu. Tas labi. Diemžēl te bija pārāk tumšs, lai varētu izlasīt tekstu. Bastians lēni un uzmanīgi virzījās tuvāk gaismai. Jā, atkal piekūns, un zem tā ar izbalējušiem, pa pusei izdzisušiem senatnīgiem burtiem rakstītas rindiņas.

Es saucu, un jūs atnācāt,

lai atriebības vārdā mirtu man par prieku.

Nu varu savā priekšā divus brāļus aicināt gan bastardu, gan īsto mantinieku.

Bet bagātākais projām neaizies, kurš iedomīgs nes tēva vārda slavu.

Viņš ciešanās ar mani dalīsies, līdz pēdējo te vadīs stundu savu.

Jums aiziet no šejienes ļauju, ja upurējat man vienu no tiem ar zobena cirtienu strauju vai lēnā nāvē zem akmeņiem.

Tad citi varēs projām doties brīvi un saules gaismā atkal baudīt dzīvi.

Bastians divas reizes izlasīja šo tekstu un tad ātri paslēpa koka gabalu piedurknē.

Es saucu, un jūs atnācāt. Kaut kāds stulbums! Neviens neko nebija saucis. Tomēr viņi bija te, to nevarēja noliegt.

Bastians ar pūlēm novaldījās, lai nesāktu smieties. Tikai mierīgi! Izelpa. Viņš izvilka no piedurknes koka mizas gabalu un vēlreiz pārlaida skatienu rindām. Par ko te bija runa? Par upurēšanu. Tristrams pieprasīja, lai kāds tiktu nogalināts.

Lieliski, tagad tu pats jau sāc ticēt visam šim Tristrama vājprātam. Bet vēstījums bija reāls, to nevarēja apstrīdēt. Kāds taču to bija uzrakstījis un noglabājis šajā vietā.

Bastians papurināja galvu, taču gudrāks no tā netapa. Skaidrs bija tikai tas, ka šie jaunie panti ir jāpaslēpj no Doro. Viņa jau tagad dega nepacietībā parunāt ar Tristramu, tāpēc metīsies uz šo vēstījumu kā slīcējs uz peldošu koka stumbru.

Bet Irisai viņš to gribēja parādīt. Pajautāt, vai viņa gadījumā neatpazīst Simona rokrakstu.

Bastians nogaidīja, līdz bija pārliecināts, ka neviens cits viņu nevēro, tad pamāja Irisai un aizvilka viņu projām no grupas tik tālu, ka gaismas no ugunskura tik tikko vēl pietika lasīšanai. Viņš apskāva meiteni, izlikdamies, ka vēlas tikai netraucētu intīmu momentu kopā ar viņu, un piesardzīgi izvilka no piedurknes koka mizas gabalu.

-   Vēl viens dzejolis, viņš čukstēja. Izlasi! Vai tas neizklausās pēc Simona?

Viņa ātri pārlaida skatienu rindiņām un sarauca pieri. Nē. Tāpat kā iepriekšējais. Ja vēstījums būtu no viņa, tas skanētu “sadot kādam pa galvu” stilā. Skaidri, īsi un brutāli.

-   Bet tādā gadījumā es nesapr…

-   Kas jums tur ir? Georgs bija klusi piecēlies un pienācis tuvāk. Tik klusi, ka viņi abi nebija to pamanījuši.

-   Nekas. Viss kārtībā.

-   Neturiet mani par muļķi! Viņš izstiepa roku. Parādiet!

Bastians un Irisa pārmija skatienus. Bija skaidrs, ka Georgs

tikai gribēja izlādēt uz kādu savu ar pūlēm apspiesto sasprindzinājumu.

-   Tas nav nekas īpašs un attiecas tikai uz mums abiem.

-   To jūs varat stāstīt kādam citam. Dod šurp! Pirms vēl Bastians paguva reaģēt, Georgs izrāva mizas gabalu viņam no rokām ar tādu spēku, ka tas gandrīz pārlūza uz pusēm.

Viņš lasīja, mēmi kustinot lūpas. Tas izklausās… pēc izejas! Un tu gribēji to no mums noslēpt! Dusmas un atvieglojums vienlaikus iezīmējās Georga sejā. Ļaudis, klausieties, ko es jums teikšu!

-   Georg, lai paliek! Irisa parāva viņu aiz piedurknes. Tās taču ir pēdējās muļķības, viņa gandrīz nedzirdami čukstēja. Vai tiešām tu domā, ka skelets no kapličas mērkaķa ātrumā paķēra zīmuli un uzrakstīja mums dzejoli? Vai viņa gars? Vai vari iedomāties, kas notiks, ja šo skribelējumu ieraudzīs Doro?

Pa šo laiku visi bija pamodušies.

-   Kas noticis? miegainā balsī jautāja Alma.

-   Nekas. Georgs atbrīvojās no Irisas tvēriena. Tas te ir viss, kas mums šobrīd ir, viņš tai uzšņāca un pagriezās pret pārējiem.

-   Klausieties visi! Bastians ir atradis vēstījumu, kuru es nesaprotu, bet varbūt tā ir kāda mīkla, kas mums kopīgi jāatmin. Viņš noklepojās un sāka skaļi nolasīt dzejas rindas.

Bastians vēroja, kā visi nenolaiž skatienu no Georga lūpām. Viņam nepalika nepamanīts arī tas, ka aptuveni teksta vidū Līzbeta sāka trīcēt, apķēra ar rokām ķermeni un ar acīm meklēja Paula skatienu un ka Pauls šajā brīdī aizgriezās. Ka Ralfs un Nātans ar starojošām acīm cerīgi uzlūkoja viens otru, Mona samiedza acis šaurās spraudziņās un Karīna it kā zinoši pamāja ar galvu, savukārt Šteinhens izskatījās pilnīgi apmulsis.

Kad Georgs bija nolasījis pēdējo pantu, pagrabā iestājās dažu elpas vilcienu ilgs klusums. Tad šajā klusumā spalgi un satraukti ieskanējās Ralfa balss.

-   Tas nozīmē, ka eksistē izeja, vai ne? Mēs varam tik no šejienes ārā. Mums nebūs te jāmirst, ja…

-   Vai tu neklausījies, muļķi? viņu pārtrauca Mona. Runa ir par brāļiem un visām tām bastarda un mantinieka muļķībām no zināmās leģendas. Kas zina, cik gadsimtu te jau mētājas apkārt šie stulbie vēstījumi. Tie nekādi nav saistīti ar mums. Un nenieka mums nepalīdzēs.

Smaids Ralfa sejā izdzisa. Bet… ir taču skaidri pateikts, ka no šejienes var izkļūt. Mēs varam iet un atkal dzīvot saules gaismā. Georgs to nupat kā nolasīja!

-   Nē, tā viņš neteica, iebilda Mona. Tas ir spēkā tikai tādā gadījumā, ja mēs upurējam kaut kādu apšaubāmu brāli, kura nemaz nav. “Nu varu savā priekšā divus brāļus aicināt gan bastardu, gan īsto mantinieku.” Man tā šķiet nenormāla ideja. Kā tas var notikt? Ātri upurējam cilvēku, un uzreiz atveras slepeni vārti uz āru? Muļķības. Viņa dusmīgi uzlūkoja citu pēc cita visus klātesošos tik dusmīgi, ka neviens neiebilda. Turklāt: vai te kāds redz brāļus? Nē? Es arī ne. Lūk, tā!

Līzbeta iešņukstējās. Meitene bija paslēpusi seju rokās un tik histēriski raudāja, ka viņas ķermenis burtiski kratījās.

Manāmi satraukts par šādu reakciju, Georgs metās pie viņas un apkampa meiteni. Kas ar tevi notiek? Mēs atradīsim izeju, tu redzēsi. Pacieties vēl nedaudz, manu eņģeli. Visu laiku tu esi bijusi tik drosmīga.

Līzbeta atbrīvojās no Georga skavām un pagrūda viņu malā. Matu šķipsnas lipa pie viņas asarām noplūdušās sejas, acīs jautās panika, tomēr viņa vēl joprojām bija skaista. Kā likteņa dieviete.

-   Kāpēc tu to nepasaki? viņa kliedza. Tev jābūt godīgam pret mums, vai dzirdi? Pasaki to! Tagad!

-   Kas man jāsaka? Georgs jautāja un vēlreiz mēģināja apkampt Līzbetu, taču viņa to atgrūda.

-   Ne jau tev! Viņam! Ar izstieptu rādītājpirkstu viņa norādīja uz Paulu, kurš sāņus no grupas bija atkāpies ēnā.

-   Ko? Georgs noglāstīja Līzbetas muguru. Kas Paulam mums jāsaka?

-   Nekas. Paula balss bija mierīga, taču tajā ievibrējās kaut kas bīstams. Es nezinu, par ko tu runā, Līzbet.

-   Tu to ļoti labi zini. Sandra man visu izstāstīja īsi pirms pazušanas. Viņa man lika apsolīt, ka es to paturēšu noslēpumā, bet tagad tas ir svarīgi. Stāsti, citādi to izdarīšu es!

-   Es tevi brīdinu! Pauls iznāca atpakaļ gaismā. Viņa sejas izteiksme bija tik cieta kā apkārtējās klintis, rokas savilktas dūrēs.

Georgs acumirkli pielēca kājās. Tu viņai draudi? Visā nopietnībā?

-   Viņai nav jābāž savs deguns citu cilvēku darīšanās.

-   Citādi? Georgs izslējās visā garumā, cik vien spēja, tomēr Pauls vienalga pārspēja viņu augumā par krietnu pusgalvas tiesu.

-   Citādi deguns var tikt apskādēts.

Nolaidis galvu kā saniknots vērsis, Georgs metās virsū Paulam. Pirmais sitiens trāpīja viņam pa krūtīm, otrais, kas tika tēmēts pa žokli, trāpīja tukšumā, jo Pauls no tā izvairījās. Viņš sagrāba Georgu aiz rokas un sagrieza to tā, ka viņš iekliedzās. Tad Pauls palaida roku vaļā un nogrūda pretinieku zemē.

-   Būs labāk, ja tu to vairs necentīsies atkārtot, teica Pauls. Viņa elpošana bija nedaudz paātrinājusies, citādi sasprindzinājums tikpat kā nebija pamanāms. Mums jāturas kopā, vai saproti? Vai visi saprot? Lai kas arī notiktu, mums jāturas kopā.

-   Un to saki tieši tu! Turklāt pats esi tas, kurš mums kaut ko noklusē. Atzīsti, ka esi vainīgs mūsu priekšā!

-   Es neesmu.

Pauls atkal izskatījās pavisam mierīgs. Ar vienaldzīgu izteiksmi sejā, nelikdamies ne zinis par Georga neslēpti naidīgo skatienu, viņš vēroja, kā Līzbeta apskrien apkārt ugunskuram, nometas ceļos Georgam aiz muguras un aptausta viņa plecu, lai pārbaudītu, vai tas nav ievainots. Viņas acis atkal bija asaras.

-   Paul! ierunājās Līzbeta, un meitenes balss nodrebēja, izrunājot šo vārdu, taču tūlīt viņa atkal saņēmās. lā taču jau sen vairs nav nekāda spēle. Trīs no mums ir pazuduši, un, ja esi godīgs pret sevi, tu domā to pašu, ko es. Ka viņi ir miruši. Un drīz tādi būsim arī mēs. Tu esi mums parādā patiesību un pats to labi zini.

-   Apklusti, LIzbet!

-   Izstāsti viņiem visu! Citādi to izdarīšu es. Vai arī mani tu sitīsi?

Pauls nodūra skatienu. Jautājums taču ir pavisam cits. Ja es jums to pateikšu, ko jūs darīsiet? Ko darīsi tu, Līzbet? Uz ko tu esi spējīga, ko?

Viņa pavēra muti, lai atbildētu, taču tad tomēr aizgriezās un iešņukstējās.

Bastians uzlūkoja Līzbetu, pēc tam Paulu, tad atkal Līzbetu. Šī saruna bija kā galda tenisa spēle ar vārdiem, taču, par spīti visiem centieniem, bumbiņu viņš nespēja saskatīt. Patiesībā Bastians bija Līzbetas pusē ja tiešām bija kaut kas, ko Pauls zināja un kas viņiem varētu palīdzēt, viņš gribēja to dzirdēt.

-   Varbūt, viņš noklepojās, — varbūt tiešām būtu labāk, ja tu mums vienkārši to pateiktu, Paul.

Izgrūdis nedefinējamu skaņu kaut ko pa vidu starp kliedzienu un smiekliem -, Pauls notupās zemē un paslēpa galvu rokās.

Pārējie apmainījās ar neizpratnes pilniem skatieniem. Ar to, ka tieši Pauls varētu zaudēt spēkus, neviens nebija rēķinājies.

-   Un to es dzirdu tieši no tevis, viņš nočukstēja.

-   Liecies mierā beidzot ar šo noslēpumainību! Alma iesaucās tik pēkšņi, ka Roderiks pielēca kājās un sāka riet. Halli uzreiz piepildīja troksnis. Te guļ Arno, un viņam ar katru minūti kļūst sliktāk. Viņš nomirs pirmais, un tad šāds liktenis piemeklēs ari visus pārējos citu pēc cita. Ja ir kaut kāda iespēja no šejienes izkļūt, pastāsti par to, sasodīts, un beidziet strīdēties!

Alma iekoda lūpā, pati nobijusies par savu pārgalvību. Klusēja arī visi citi, izņemot Roderiku, kurš turpināja vaukšķēt un riet pretī paša atbalsij. Bastians uzlūkoja Līzbetu un pamanīja viņas skatienā kaut ko pilnīgi jaunu. Nežēlību.

Viņa steigšus aizgriezās, un Bastians saspieda Irisas roku. Viņš neticēja priekšnojautām, tomēr juta kaut ko veļamies virsū kā vilni, kurš pietuvojies aizraus viņu sev līdzi.

Kā pēc nedzirdamas pavēles Roderiks apklusa.

-   Bastians pats teica, ka grib to dzirdēt, klusumā ierunājās Līzbeta. Es par to tikai priecājos.

-           Bet viņš taču pat nenojauš, par ko ir runa! iesaucās Pauls.

-   Es tevi lūdzu, liecies mierā. Lū…

-   Viņi ir brāļi. Līzbeta novērsa skatienu no Paula un pievērsās Bastianam. Bastians un Pauls ir brāļi.

Kādu mirkli Bastians bija pārliecināts, ka ir nepareizi sapratis Līzbetas vārdus, ka viņa noteikti bija teikusi kaut ko citu, nevis to, ko bija saklausījis. Brālis.

Viņš iesmējās. Mēs taču neesam nekādi brāļi!

Līzbeta neatbildēja, bet paskatījās uz Paulu, kurš ar nokārtu galvu stāvēja, atzvēlies pret mūri.

Pārējie klātesošie sāka sačukstēties. Ralfs un Nātans sabāza kopā galvas, Alma blenza uz Bastianu, un pat Šteinhens vērtējoši nolūkojās viņā.

-Jūs taču neticat šīm blēņām? iesaucās Bastians. Paulu es pirmo reizi sastapu pirms dažām nedēļām. Es viņu vispār nepazīstu, vismaz ne labāk kā kādu no jums pārējiem. Paul, pasaki taču to viņiem!

Atbildes nebija. Paula seja slēpās tumsā.

Palīdzību meklēdams, Bastians uzlūkoja Irisu, bet tā tikai neziņā papurināja galvu.

Viņš cieši ielūkojās acīs Līzbetai. Labi, es saprotu. Tātad Pauls ir mans brālis un es par to neko nezinu. Kurš tev to teica?

-   Sandra. Līzbeta centās norīt kaklā iestrēgušu kamolu. Viņa man lika apsolīt, ka nevienam to neteikšu, un mani visu laiku moka jautājums, vai viņa vēl atrastos kopā ar mums, ja nebūtu man to izpaudusi. Bet es visu laiku godīgi glabāju šo noslēpumu, neesmu to pastāstījusi pat Georgam.

Sandra šis vārds atbalsojās Bastiana galvā. Sandra. Kā šādas baumas bija nonākušas atklātībā? Kur viņa saklausījusies šis blēņas?

-   Man nav neviena brāļa, iebilda Bastians. Tas skanēja spītīgi, it kā viņš censtos aizstāvēties. Neviens neatbildēja, un hallē iestājās nomācošs klusums. Tas bija vienkārši smieklīgi. Un kāpēc Pauls neko neiebilda?

Bastians jau grasījās Paulu uz to pamudināt, kad kāds atmiņas uzplaiksnījums viņu ķēra kā dūres trieciens vēderā. Paula teiktais naktī, kad viņi tumsā bija stāvējuši sardzē. Kas attiecas uz mani, mēs varētu būt pat daudz vairāk nekā tikai draugi.

Bastians to bija uzskatījis par tuvošanās mēģinājumu. Vai varēja būt, ka… Nē.

-  Ja Sandra tiešām tā sacīja, tas droši vien bija joks, pēc, viņaprāt, pārāk ieilgušā klusuma izmocīja Bastians. Turpretī man viņa par kaut ko tādu nav pat ieminējusies. Nevienu vienīgu reizi. Un tagad pavisam nopietni vai kādam no jums šķiet, ka mēs izskatāmies līdzīgi? Tās taču ir pēdējās muļķības. Ja mani grib iznest cauri, atzīstos, ka nesaprotu šo humoru.

Pauls pacēla galvu, un šķita, ka tas ir prasījis visus viņa spēkus. Man ļoti žēl, Bastian. Pauls paspēra soli viņam tuvāk un minstinoties atkal apstājās. Tā tam nevajadzēja notikt. Viss bija ieplānots gluži citādi. Es… nu, pie velna! Viņš aizgriezās un atbalstīja galvu pret mūri. Viss ir sagājis šķērsām, un es nezinu, kāpēc.

Bastians palaida vaļā Irisas roku un piegāja pie Paula. Tas, kas te norisinājās, bija kaut kāds savāds joks, kuru viņš nespēja saprast, kur nu vēl uzskatīt par asprātīgu. Ko, ellē ratā, tu ar to domā? Vai tu šīs baumas pats izplatīji? Kāpēc? Man nav nekas pret tevi personiski, tu esi foršs čalis, bet tas arī viss. Mans brālis tu neesi.

Beidzot Pauls ielūkojās viņam tieši acīs. Puiša skatienā bija manāms apņēmības un nožēlas sajaukums. Un tomēr esmu. Es jau baidījos, ka tev tas nepatiks.

Bastians, atbalstu meklēdams, atspiedās pret sienu. Viņa galvā juceklīgi jaucās visdažādākās domas.

Viņš melo. Tas ir tikai neizdevies joks.

-   Kad tu atklāji savas brāļa jūtas pret mani? Viduslaiku tirgū? Vai vilcienā? viņš nošņāca. Vai tas ir kaut kā saistīts ar Doro muļķīgajiem pareģojumiem?

-   Es to esmu zinājis vienmēr. Kopš agras bērnības. Māte to no manis neslēpa.

Viņa māte. Bastians juta, ka viņam sāk trūkt gaisa. Tagad tas bija klāt vilnis, kura tuvošanos viņš pirms brīža bija sajutis. Tas bija viņu sagrābis un tūlīt apraks zem sevis, ja momentā neatradīsies kaut kas, pie kā pieķerties.

-   Tatad tu domā, ka mums ir viens un tas pats tēvs?

-Jā.

Bastians sajuta pilnīgu tukšumu galvā. Viņš nespēja neko citu kā vien skatīties uz Paulu. Vai līdz šim viņš kaut ko bija atstājis neievērotu? Vai bija kāda līdzība? Varbūt auguma uzbūve. Uzacis. Un reizēm šī viņa kundziskā izturēšanās, ko Bastians tik ļoti ienīda. Jo tā viņam atgādināja tēva attieksmi pret citiem cilvēkiem.

Nē, tas tomēr nevarēja tā būt; mēs taču esam praktiski viena vecuma.

Bastians juta, ka no viņa ķermeņa iekšienes kaut kas grib izkļūt ārpusē, kaut kas nekontrolējams, varbūt smiekli, bet varbūt arī ne.

Viena vecuma. It kā tas būtu šķērslis.

-   Nu labi. Vai tas nozīmē, ka tavai mātei bija attiecības ar manu… ar mūsu tēvu?

Pauls pamāja ar galvu. Mana māte bija medicīnas māsa, toreiz vēl ļoti jauna, un, kad viņš sāka izrādīt interesi, viņa sākumā gandrīz nespēja tam noticēt.

Viena no neskaitāmajām medicīnas māsām viņa pretīgā tēva dzīvē. Aha! Bet kaut kad viņa noticēja, un tā radies tu. Es tikai mazliet brīnos, ka viņš nepieprasīja veikt abortu.

Paula mutes kaktiņi noraustījās. Mana māte teica, ka pieprasīja gan. Bet viņa negribēja, un tas pielūdzēju ļoti saniknoja. Jo viņš bija nesen precējies, un drīz pēc tam viņa jaunā sieva arī jau bija stāvoklī ar tevi.

Tagad tas, kas lauzās ārā no Bastiana, noteikti vairs nebija smiekli. Ja kuņģis nebūtu tukšs, viņš droši vien izvemtos — tik spēcīgs bija nelabums. Bastians vairākas reizes norīstījās.

-   Un tad viņš maksāja lielu naudu, lai tava māte turētu muti, vai tā? Lai neviens neko neuzzinātu un viņa augsti vērtētais vārds netiktu aptraipīts.

Pauls pasmaidīja. Ne gluži. Viņš neatzina paternitāti. Mana māte, protams, pieprasīja testu tas bija negatīvs.

-   Negatīvs? Tādā gadījumā tu taču neesi…

-   Testu veica ārsts, kurš pazina mūsu tēvu. Labi pazina. Taču tas atklājās tikai vēlāk. Pauls savilka lūpas ironiskā smaidā. Pēdējo divu gadu laikā es par to mazliet painteresējos. Nav nekā vieglāka, kā samainīt divus paraugus. Mana māte nesaņēma arī nevienu centu. Gluži pretēji viņš draudēja ar sūdzību par goda un cieņas aizskaršanu, ja viņa neliksies mierā. Pauls ievilka elpu. Viņa paklausīja. Likās mierā. Māte bija vāja cīnītāja.

Skumjas Paula sejā izteica visu, tomēr Bastians vēl apvaicājās:

-   Viņa bija? Vai tas nozīmē, ka viņa ir…

-   Mirusi, jā. Māte aizgāja mūžībā pirms pieciem gadiem. Plaušu vēzis. Pirms tam viņa vēl centās darīt visu, lai mani nodrošinātu. Neskaitāmas reizes mēģināja sazināties ar tavu tēvu, taču lielākais, ko saņēma, bija uzkliegšana pa telefonu. Parasti viņš vienkārši nolika klausuli. Un vēlāk nomainīja visus numurus.

Bastians lēnām šļuka lejup gar sienu, līdz nosēdās zemē. Viņš nespēja ieskatīties Paulam acīs un redzēja savā priekšā vairs tikai tēvu, kurš ar dusmās piesarkušu seju kliedz mobilajā telefonā un vēlāk stāsta, ka viņu jau nedēļām ilgi šantažējot kāda izspiedēja. Bastians atcerējās, kā reiz pats atbildēja uz zvanu, kad kāda raudoša sieviete jautāja pēc profesora Stefenberga, taču tēva toreiz nebija mājās. Ar pūlēm atguvusi kontroli pār savu balsi, sieviete pajautāja viņa vārdu. “Bastians tas skan jauki, ” viņa bija noteikusi un nolikusi klausuli. Bastians līdz šim bija pārliecināts, ka toreiz runājis ar kādu smagi slimu pacienti.

Brālis. Bastians papurināja galvu, it kā tas palīdzētu skaidrāk redzēt.

-   Kāpēc tu ar mani līdz šim nekontaktējies? Ne rakstīji, ne zvanīji? Man nebija ne jausmas par tavu eksistenci. Kā gan es būtu varējis to zināt?

Iegrimis pārdomās, Pauls ar roku braucīja savu vamzi. Es biju pārāk nikns. Kad māte nomira, man bija tikai piecpadsmit, un toreiz nezināju, kur likties ar visām šīm bēdām un dusmām. Pēc tam nonācu audžuģimenē un saņēmu psiholoģisko palīdzību. Taču es vairs negribēju neko zināt par savu tēvu un par tevi arī.

To nav grūti saprast, nodomāja Bastians. Aiz kauna viņam gribējās vai zemē ielīst.

-   Tagad es uz to visu raugos citādi, turpināja Pauls. Tu jau neko par to visu nezināji, un arī māti jūs nebūtu izglābuši. Tāpēc es iedomājos, ka būtu labi, ja mēs iepazītos.

-    Kāpēc tu man to visu nepateici jau toreiz viduslaiku tirgū? Bet jautāji, kā mani sauc, un izlikies, ka pirmo reizi dzirdi šo vārdu: Tas skan labi. Tā, it kā tev vajadzētu būt dzimtas ģerbonim, ko var uzzīmēt uz vairoga.

-   Tā bija tikai piesardzība. Varēja taču būt, ka tu uz šādu kontaktēšanās mēģinājumu reaģēsi tāpat kā tavs tēvs. Vai arī viņš tevi ir sagatavojis iespējai: vienu dienu kāds apgalvos, ka esot tavs brālis. Gribēju pavadīt laiku kopā ar tevi, lai man rastos reāla iespēja, ka tu man noticēsi. Neitrālos apstākļos. Pauls ar zābaku kašņāja zemi, sastumjot to nelielā kaudzītē. Tāpēc es iesaistīju Sandru.

Bastianam bija nepieciešamas vairākas sekundes, lai to aptvertu.

-   Vai gribi teikt, ka tu man uzsūtīji Sandru?

-   Es viņu palūdzu… iepazīties ar tevi. Mēs jau sen draudzējamies, un viņa bez vārda runas bija ar mieru man palīdzēt. Viņa teica, ka tu esot jauks, un domāja, ka mēs noteikti labi sapratīšoties. Tad man radās ideja paņemt tevi līdzi uz šejieni. Man šķita, ka te mums būs gana daudz laika aprunāties un kādā piemērotā brīdī es varēšu tev visu izstāstīt. Dažas dienas mežā ir laba iespēja sadraudzēties, saproti? Bez ārējas ietekmes un pavisam godīgi iespējas vienkārši aizlaisties projām, ja izrādītos, ka nav nemaz tik viegli konfrontēties ar patiesību. Bet tad sākās visi šie notikumi, un mums jau bija gluži citas rūpes.

Pievilinātājputns. Pauls tiešām bija izmantojis Sandru kā pievilinātājputnu. Daudz kas uzreiz kļuva saprotams. Tas, ka Sandra ar viņu visu laiku flirtēja, bet vienmēr izmānījās no situācijas, kad tā varēja kļūt nopietna. Ka viņai it kā bija tik svarīgi, lai Bastians būtu līdzās, taču šī interese pēkšņi zuda, tiklīdz viņi nonāca mežā.

Un es, idiots, tiešām noticēju, ka viņa ir manī iemīlējusies, nodomāja Bastians.

-    Tas, ko es tev tikko teicu, bija nopietni domāts: tu man tiešām šķieti simpātisks. Paula balss tagad bija klusāka nekā iepriekš. Un, tici man, es pats par to brīnos. Pēc tam kad tik daudzus gadus biju tevi apskaudis un zināmā mērā arī ienīdis. Tev bija ģimene, kādu es vienmēr esmu vēlējies.

Smiekli izlauzās paši no sevis, un Bastians tos nespēja apturēt. Tie pārņēma viņa ķermeni savā varā kā žagas, kā drebuļi. Viņš nespēja tam pretoties. Bastians dzirdēja, kā viņa smiekli atbalsojas no velvēm, sajuta Irisas mierinošo roku, kas viņu apskāva, un asaras plūstam sev pār seju. Viņam sāka trūkt gaisa. Kādā brīdī smiekli pārgāja klepus lēkmē un, tāpat kā uznākuši, paši no sevis atkal mitējās. Bastians noslaucīja piedurknē degunu. Ģimene! viņš izdvesa, pamazām atgūdams elpu. Tu tiešām esi atradis pareizo iemeslu, par ko mani apskaust.

Pauls ar neviltota pārsteiguma izteiksmi sejā vēroja Bastiana smieklu lēkmi. Kā to saprast?

-    Tava māte viņu nedabūja. Manējai paveicās mazāk. Stiklainas acis, trīcošas rokas, ar pūlēm izmocīti, neskaidri vārdi. Bastians pārvilka ar roku pār pieri. Viņa arī mirst, tikai lēnāk.

Ar acs kaktiņu viņš redzēja, ka Doro iznāk no kapenēm un nosēžas līdzās citiem pie ugunskura. Uzmundrinoši, it kā aicinot runāt tālāk, viņa pamāja ar galvu Bastianam.

Skaidrs, viņš nodomāja. Līdzko tiek pieminēta nāve, Doro uzreiz saspicē ausis.

Pauls pārvilka ar roku pār pieri. Lai vai kā, viņš teica, tomēr tev vienmēr ir bijis tēvs. Es gribētu zināt, kāda ir tā sajūta.

-    Ņem viņu ciet un paturi sev, atbildēja Bastians, cerot, ka Pauls sajutīs, cik nopietni viņš to domā. Es atviegloti nopūtīšos, kad man vairs nebūs uz tēvu jāskatās, uz šo augstprātīgo, bezjūtīgo sūdabrāli. Nespēju iedomāties, ka viņš tev tiešām varētu būt vajadzīgs. It īpaši, ja tu viņu būtu iepazinis.

Pauls smaidīdams paraustīja plecus. Aizmirsīsim par viņu! Pašlaik es tikai vienkārši priecājos, ka esmu tev visu izstāstījis. Es ilgi gaidīju šo brīdi.

Bastians piespieda dūres pie savām aizvērtajām acīm. Pauls ir mans brālis, Bastians domās atkārtoja pie sevis, lai pārbaudītu, kādas jūtas tas viņā izraisa.

Galvenokārt apjukumu. Taču ne iespaidu, ka tie varētu būt meli. Eksistēja jau šīs nelielās līdzības Paula sejā, kas gan kļuva pamanāmas tikai tad, ja tās apzināti meklēja. Taču ne jau tās pārliecināja Bastianu, bet gan tēva tēls, kas projicējās viņa gara acu priekšā Paula stāstījuma laikā. Viltotais tests, draudēšana pa telefonu, meli tas bija viņa tēva stils. Viņa rokraksts.

Taču izšķirošā loma bija atgadījumiem, kurus Bastians atcerējās pats. Vai reiz kāds pat nestāvēja pie durvīm un tēvs draudēja, ka izsauks policiju? Pirms pieciem gadiem, la tas bija.

-   Tas visu maina, domīgi noteica Bastians.

-   Tā tas ir, no ugunskura puses atskanēja Doro balss. Tas ir liktenis, vai saprotat? “Nu varu savā priekšā divus brāļus aicināt gan bastardu, gan īsto mantinieku.”

-   Ko? domās iegrimis, jautāja Bastians.

-   Tas taču ir acīmredzami. Melnie mati krita Doro sejā, kad viņa paliecās uz priekšu, lai uzlūkotu Bastianu. Jūs esat kā Ludolfs un Tristrams. Bagātais brālis un nabagais. Viens atzīts, otrs atraidīts. Tāpēc Līzbeta gribēja, lai Pauls mums izstāsta patiesību, vai ne?

Neilga vilcināšanās, tad piekrītoša māšana ar galvu.

-   To tu pareizi darīji. Tagad mēs zinām, kas par lietu. Un varam izlemt, ko darīt.

-   Ne velna jūs nedarīsiet! izgrūda Pauls.

Bastians vēl bija tā apmulsis jaunajā situācijā, ka vispirms centās atsaukt atmiņā uz mizas uzrakstīto vēstījumu. Tikai tad viņam radās nojausma, ko Doro, iespējams, bija gribējusi pateikt ar šiem vārdiem, taču tas viņā izraisīja tikai sāju smaidu. Viņa taču nekādā gadījumā to nedomāja nopietni.

Irisa, kas līdz šim bija klusēdama stāvējusi līdzās Bastianam, pašāvās viņam garām un metās pie Doro. Izbeidz šo muļķošanos! Vairs nekādu māņticīgu blēņu, skaidrs? Vienīgais, kas mums

var palīdzēt, ir cilvēka veselais saprāts. Tagad mums būtu jācenšas papildināt malkas krājumus un jāizstrādā rīcības plāns.

-   Bet bagātākais projām neaizies, attrauca Doro, kurš iedomīgs nes tēva vārda slavu.

Pauls savīstīja dūres un draudīgi paspēra soli Doro virzienā.

-   Tieši no tā es baidījos. Taču par to nevar būt ne runas. Neviens nepieliks ne pirkstu Bastianam!

-   Viņš ciešanās ar mani dalīsies, līdz pēdējo te vadīs stundu savu, nelokāmi turpināja Doro. Vai tu domā, ka man tas nākas viegli? Bet vienīgā alternatīva ir tāda, ka mēs visi paliekam te apakšā un nosprāgstam. Skaidrāk Tristrams mums to nevarēja pateikt.

-   Turi muti! iesaucās Pauls, un Bastianam zuda pēdējās šaubas. Dusmās Pauls bija viņu tēva kopija.

-   Es atvedu Bastianu uz šejieni, lai labāk viņu iepazītu. Lai atgūtu daļiņu no ģimenes. Un es nekādā gadījumā nepieļaušu, ka kāds viņam kaut ko nodara. Vai sapratāt?

-   Paldies, nočukstēja Irisa, un arī Šteinhens apstiprinoši pamāja ar galvu.

-   Gluži manas domas.

Citi klātesošie apmainījās ar nedrošiem skatieniem.

-   Bet ja nu tā ir mūsu vienīgā iespēja? jautāja Karīna. Piedod, Bastian, tas nav personiski. Vienīgi tas, ka… šis vēstījums attiecas tieši uz jums abiem. Atbilstība ir tik nepārprotama. Un mēs esam te iestrēguši tieši tā, kā tur aprakstīts.

Bastianam bija grūti noticēt tam, ko viņš dzirdēja. Nekā personiska, viņš atkārtoja. Kāda veiksme! Tas visu padara daudz labāku.

Doro acīs bija lasāma neviltota līdzjūtība. Kad tiek kārtoti ļoti seni rēķini, reizēm cieš nevainīgie. Neraugoties uz to, Visuma līdzsvars tādā veidā kaut nedaudz atjaunojas.

-   Kā tu vari runāt tādas blēņas? iesaucās Irisa. Un vēl visā nopietnībā! Es vienkārši nespēju tam noticēt. Pasaki taču mums skaidrā tekstā! Ko īsti tu gribi darīt?

Doro izvairījās no Irisas skatiena. Nav godīgi visā vainot mani tikai tāpēc, ka es pazīstu zīmes.

-   Atbildi, es tev kaut ko jautāju!

Georgs aizstājās priekšā Doro. Viņa grib to pašu, ko mēs visi. Izkļūt no šejienes ar veselu ādu. Kopš atrodamies šajā mežā, notiek pārdabiskas lietas. Es neticu, ka varētu būt tik liels skaits sagadīšanos.

-   Un es neticu tik lielam stulbumam, tomēr tas eksistē, iesaucās Šteinhens. Viņš centās piecelties kājās, taču tās saļodzījās ceļos.

Asinsrites traucējumi, nodomāja Bastians. Sasodīts. Tieši vienam no tiem, kuri ir nostājušies manā pusē.

-   Man pašai taču ari ir ļoti žēl, čukstēja Doro. Bet aplūkojiet faktus: visi lāstā minētie draudi ir piepildījušies. Atraktie kapi, pazudušie draugi. Tārpi ēdienā. Salauztie kauli un ādas atdalīšanās no miesas. Viņa pēc kārtas uzlūkoja visus klātesošos. Bet, galvenais, mēs netiekam projām no šejienes. Tristrams mūs nelaidis, līdz mēs iedosim to, ko viņš grib saņemt.

Bastians redzēja, ka Alma un Ralfs piekritoši pamāj ar galvu, tāpat ari Nātans. Viņš palūkojās uz LIzbetu un Georgu, kuri stāvēja apkampušies, redzēja smaidu LIzbetas daiļajā sejā un saprata, ka tajā atspoguļojas cerība. Bastianam kļuva auksti.

-   Saprotu. Un kā jūs to iedomājaties? Pagaidiet, tas taču galu galā rakstīts uz koka gabala, vai ne? Jūs mani nogalināsiet ātri ar vienu zobena cirtienu vai lēni zem akmeņiem. Viņš palūkojās apkārt. Vai jums jau ir padomā piemēroti akmeņi?

Pārējiem tas bija nepatīkami, par to nebija šaubu. Bet viņi vairs nebija tik izmisuši kā vēl pirms īsa brīža. Jo tagad viņi tic, ka no šejienes ir izeja. Pat ja tā ved pār manu līķi.

Sakrustojis rokas uz krūtīm, Pauls aizstājās priekšā Bastianam.

-   Nezināju, ka jūs esat tik bezsirdlgs bars. Ja turēsimies kopā, mēs tiksim galā tāpat. Es ļoti labi saprotu, ka esat nobijušies, bet mēs taču neesam nekādi dzīvnieki.

Ralfs enerģiski papurināja galvu. Nē, mēs netiksim galā. It īpaši, ja turpināsim vilcināties. Vēl mēs esam pietiekami spēcīgi, lai nestu Arno un vajadzības gadījumā spētu kaut kur uzrāpties, bet pēc dažām dienām viss būs citādi.

-   Viņam taisnība, mums vajadzīgs ātrs risinājums, teica Georgs. Viņš neskatījās uz Bastianu, to nedarīja gandrīz neviens no viņiem. Nekāda acu kontakta ar upuri. Bastians juta, ka viņam kaklā atkal sakāpj smiekli.

Pauls draudīgi paspēra soli uz priekšu. Neviens nepieskarsies Bastianam. Ja nevēlas, lai es viņam pārlaužu sprandu.

Citi klātesošie apmainījās ar ātriem skatieniem un pēkšņi atgādināja medījošu plēsoņu baru, kas saprotas bez vārdiem.

-   Atļaušos pavaicāt: vai jūs visi esat kļuvuši traki? Irisa grūda Georgam pret krūtīm tik spēcīgi, ka tas gandrīz iestreipuļoja ugunskurā. Tas, ka Doro ir ķerta, nav nekas jauns, bet jums pārējiem taču vajadzētu saprast, ka šīs blēņas par lāstu nav nopietni ņemamas.

-          Bet ja nu lāsts tomēr eksistē? nepaceļot acis, jautāja Mona.

-   Ja nav nevienas citas izejas kā vienīgi tā, uz kuru mums norāda Tristrams?

-   Tāda Tristrama nemaz nav! iesaucās Irisa. Pat ja reiz tāds ir dzīvojis, viņš jau septiņsimt gadu ir miris. Viņš vairs nesacer dzejoļus. Un neraksta vēstījumus uz koka mizas gabaliem. Bet viņa dēļ jūs visā nopietnībā apsverat Bastiana nogalināšanu. Vai esat prātu zaudējuši?

Viņa bija aizskārusi vārīgu vietu. Par to liecināja maniere, kādā grupas biedri cits pēc cita novērsa skatienu. Irisa nekavējoties turpināja ofensīvu: To taču jūs saprotat, ka jums viņš jānogalina, vai ne? Protams, ja gribat darīt to, ko no jums pieprasot šis ģindenis. Nu tā: kurš to darīs? Bende, soli uz priekšu!

Neviens neatbildēja. Tikai Georgs spītīgi izturēja Irisas skatienu un paraustīja plecus.

-Ja es būtu tā, uz kuru norādīts vēstījumā, domīgi ierunājās Doro, grupas interesēs es labprātīgi būtu gatava nest jebkuru upuri.

Alma steidzīgi pamāja ar galvu. Tāpat ari Ralfs.

-Jā, protams, ar neslēptu nicinājumu balsī sacīja Pauls. To pateikt ir neticami viegli, ja runa nav par sevi pašu. Man no jums kļūst nelabi. Viņš ar mājienu paaicināja Bastianu un Irisu uz halles

m

stūri, kas atradās tālāk no ugunskura, taču Irisa nepaklausīja. Bija skaidri redzams, cik smagu iekšējo ciņu viņa izcīna.

-   Paklausieties, ko es jums teikšu, Irisa ierunājās. Meitenes pirksti nervozi rotaļājās ar atirušu blūzītes auduma pavedienu. Ir absolūti nenormāli uzvelt atbildību par šeit notiekošo kaut kādam lāstam. Esmu gatava likt roku uguni par to, ka aiz tā visa slēpjas kāds cilvēks. Pavediens pārtrūka. Ar drudžainu žestu viņa atglauda aiz auss kādu garāku matu šķipsnu un noklepojās. Bet tas vēl nav viss. Esmu gandrīz pārliecināta, ka zinu, kurš tas ir.

Doro sakrustoja rokas uz krūtīm. Ak tā. Un kurš tas ir?

-   Viņa vārds ir Simons. Šis cilvēks mani vajā jau ilgāk nekā pusgadu. Pēc visa spriežot, viņš mani ir izsekojis un tagad terorizē. Irisas lūpas savilkās izmocītā smaidā. Dara to, kas viņam visvairāk patīk.

-   Ak vai, un tieši šobrīd tas tev ienāca prātā. Ļoti laicīgi.

Irisa paraustīja plecus. Es nespēju noticēt, ka viņš ir uzzinājis manu atrašanās vietu. Negribēju atzīt to par patiesību. Jo man kļūst nelabi jau no viņa vārda izrunāšanas vien.

Salikuši kopā galvas, viņi sačukstējās.

-   Vai tu viņu šeit redzēji? jautāja Karīna.

-   Nē. Bet otrais vēstījums, ko mēs atradām… “Es zinu, kurš tev seko un jābēg tev no kā,” tas ir par viņu. Pavisam noteikti. Viņš grib, lai es justu, ka tieku novērota katru sekundi. Lai es baidītos.

Ralfs ieurkšķējās tam laikam vajadzēja skanēt kā dzēlīgiem smiekliem. Kāpēc gan mums būtu tev jānotic? Tu sacerēji šo pasaku, lai izglābtu pakaļu savam Bastianam. Par šo Simonu mēs tagad dzirdam pirmo reizi. Tieši tad, kad tas tev gluži labi noder. Ralfs viņu nopētīja no galvas līdz kājām. Piedod, Iris, bet tu tiešām neesi tas tips, kura dēļ čaļi mētājas ar klintsbluķiem.

Bastianam sāka trūkt gaisa. Cik zemisks nelietis! Redzēsim, vai, dabūjis ar dūri pa zobiem, viņš arī vēl tā palaidīs muti. ..

Irisa parāva viņu atpakaļ. Nevajag! Tam vairs nav nekādas nozīmes. Tad viņa atkal pievērsās pārējiem klātesošajiem.

-   Lai tā būtu tas tikai nozīmē, ka viņam ir slikta gaume. Tomēr ir tā, kā es saku. Un Bastianam šķiet, ka viņš šo tipu ir redzējis mežā. Simonu ir grūti sajaukt ar kādu citu. Viņa mati ir sarkanāki par ugunsgrēku.

Varbūt tagad kāds no viņiem satrūksies, pacels acis, atzīsies, ka arī viņš ir redzējis šo cilvēku. Bet nē. Arī Līzbeta pat ne reizi nepieminēja sarkano matu šķipsnas, kuras bija atradusi.

-           Skaidra lieta, ka Bastians to saka, izsmējīgā tonī teica Ralfs.

-   Viņa vietā arī es tā darītu.

Visapkārt piekrītoši mājieni ar galvu. Viņi neticēja Irisai. Vienīgi Doro seja bija kļuvusi domīga.

-   Vai šis Simons zina leģendu par Falkenvartas pili?

Irisa īsu mirkli apdomājās. Viņš maz lasa un neinteresējas arī par viduslaiku tematiku. Tāpēc drīzāk ne. Viņas balss bija daudz klusāka, nekā būtu gribējies Bastianam.

-   Kā tādā gadījumā viņš varētu sekot tai vārds pa vārdam? Nodarīt mums tieši to, ko Tristrams bija pasludinājis savā lāstā?

-   To es nezinu.

-   Vai viņš ir ļoti stiprs, šis Simons? Vai spētu viens pats uzvelt klints atlūzu uz vienīgās izejas, kas ved no pils pagraba?

Dziļa ieelpa, tad Irisa papurināja galvu. Es nezinu. Nē.

-   Tādā gadījumā viņam te bija jāierodas kopā ar vismaz dažiem draugiem. Savādi, ka mēs tos neesam redzējuši. Ne viņus, ne viņu…

-   Viņam nav draugu, Irisa nočukstēja tikko dzirdami. Nekad nav bijis. Bet viņš tomēr ir te. Vairāk viņai nekas nebija jāsaka. Klātesošo sejās Bastians varēja izlasīt, ka līdz ar to viņi ir noraidījuši Irisas teoriju.

Doro to izteica vārdos. Baidos, ka tavs stāsts nav visai pārliecinošs.

-   Ko tu neteiksi! Bet lāstu, kurš liek pazust cilvēkiem, no nekurienes izbur tārpus un atrok kapus, nemaz nerunājot par klinti pie izejas, to tu uzskati par loģisku, ja? Irisa iespēra pa ābola lieluma akmeni, tā ka tas aizlidoja šķērsām pāri telpai. Roderiks atsāka riet.

-   Atstāj viņus mierā, Iris! Pauls teica un vilka viņu projām no grupas. Šie cilvēki negrib to saprast.

Trijatā viņi nošķīrās no pārējiem un apsēdās netālu no koridora, kas veda gar kapenēm. Tur gan bija tumšāk un vēsāk, bet viņi vismaz varēja netraucēti apspriesties. Ļodzīgā gaitā viņiem pievienojās arī Šteinhens, kuram ar zināmām pūlēm bija izdevies pieslieties kājās.

Neviens cits pat nemēģināja viņiem sekot. Visi pārējie vēl ciešāk saspiedās ap nometnes ugunskuru. Bastians redzēja, ka tie sačukstas. Liesmu atblāzma apgaismoja viņu neziņas pilnās sejas.

-   Viņiem ir neapšaubāms skaitlisks pārsvars, Šteinhens nomurmināja. -Ja viņi uzbruks visi reizē, mums nav nekādu cerību.

-   To viņi nedarīs, apgalvoja Pauls. Vēl ne. Bet mums jābūt modriem.

pagāja vairākas stundas. Bastians juta, ka pārējie viņu slepus vēro un sačukstas. Es tagad esmu viņu virve, viņu lāpsta, viņu kāpnes uz brīvību. Viņi tikai gaida, kad varēs mani izmantot. Kā par spīti visam notiekošajam, Irisa izņēma no somas savu arfu un sāka spēlēt. Planxty Drew divās dažādās variācijās. “Turdjonu”. Pēc tam kādu Bastianam nepazīstamu melodiju, kas skanēja kā atmiņas par šķiršanos.

Pēkšņi Irisas mūzikā iejaucās vaidi un vaukšķēšana. Pirmā traucēkļa avots bija Arno, otro izraisīja Roderiks, kurš nikni raustīja savu pagaidu saiti, kamēr Alma ar visiem spēkiem centās suni nomierināt.

Ilgi nedomājot, Bastians uztrausās kājās un devās apraudzīt Arno, kurš acīmredzot, miegā mētājoties, bija sasitis galvu brūce pierē atkal bija sākusi asiņot. Bastians nometās ceļos viņam līdzās un sāka meklēt savā gurnu somā kaut ko, no kā varētu izgatavot jaunu apsēju. Nepieskaries viņam!

Bastians palūkojās apkārt un sastapās ar Almas skatienu, kas sprēgāja dusmās virs viņas apaļajiem vaigiem.

-Ko?

-   Liec viņu mierā! Arno kļūs tikai vēl sliktāk, ja tu grābstīsies gar viņu ar saviem nolādētajiem pirkstiem.

Arno vaidēja. Asinis plūda viņam no pieres un pilēja zemē.

-   Paklau! ierunājās Bastians. Viņam nācās likt lietā visu savu savaldību, lai nesāktu kliegt un nenožņaugtu vaukšķošo kranci. Es tikai cenšos viņam palīdzēt. Sistā brūce atkal ir atplēsta vaļā, vai redzi? Tā jānoslauka un jāuzliek jauns apsējs.

-   Bet to nedarīsi tu! Tūlīt viņa vēl pārkrustīsies. Bastians iecirta nagus sev plaukstās.

-   Tu mums nes tikai nelaimi. Bez tevis mēs nebūtu te nonākuši un Arno būtu vesels.

Tikai mieru, tikai mieru. Tu tiešām tam tici?

Neko neatbildējusi, viņa vispirms nomierināja Roderiku un tad veltīja visu uzmanību Arno.

-   Viņa ir jukusi, atkal apsēdies līdzās Irisai, ar rūgtumu balsī teica Bastians. Meitenes pirksti noslīdēja no stīgām.

-   Nē. Alma tikai vairs nespēj pieņemt no tevis nekādus pakalpojumus. Jo jaukāks tu esi, jo grūtāku padari viņai tevis upurēšanu. To izdarīt viņai būtu daudz vieglāk, ja tu izrādītos pēdējais nelietis.

-   Atdod tūlīt! Plīkšķēšana, rīboņa. Tas ir mans!

-   Tagad vairs nav. Ralfs bija atņēmis Monai ūdens maisu un pūlējās to atvērt un vienlaikus noturēt zināmā attālumā saniknoto meiteni, kas viņam sita un skrāpēja.

-Ja esi jau izlacis savus krājumus, tā ir tava problēma! viņa kliedza.

-   Ak tā? Izrādās, ka gluži tā vis nav. Ralfs atskrūvēja ādas pudeli un iesūca krietnu malku, taču jau nākamajā mirklī atlēca malā, jo Mona centās ar celi iespert viņam pa kājstarpi.

-   Stulbā govs!

Mona izrāva trauku viņam no rokām. Izdari tā vēlreiz, un es tev ielauzīšu galvaskausu, viņa nošņāca.

Samāksloti smejoties, Ralfs uzspēlētā mierā atgriezās savā vietā pie ugunskura. Ko tā vecene te dumpojas? viņš iesaucās.

Irisa atsāka spēlēt, piepildot pils pagrabu ar maigām, nomierinošām skaņām.

-   Esmu kaut kur lasījusi, ka no barbarisma mūs šķir tikai divas ēdienreizes, viņa sacīja. Divas ēdienreizes, kuras nācies izlaist, un mēs jau esam gatavi ar rungām pārsist galvu cits citam. Ja aptrūktos ūdens, mēs līdz tam nonāktu vēl ātrāk. Viņa nospēlēja kādu ātru pasāžu, kas atgādināja avota burbuļošanu.

Sasprindzinātā atmosfēra pakāpeniski atslāba, un to nomainīja sava veida gurdens miers. Sarunas apklusa, Alma, Ralfs un Nātans apgūlās zemē un pēc brīža jau snauduļoja. Kad bija iemigusi arī Līzbeta, Georgs vēlreiz cēlās kājās, lai pārmeklētu katru pagrabu sistēmas stūrīti. Irisa nolika malā arfu, atspiedās pret Bastiana plecu un aizvēra acis.

Miegaina noskaņa. Citu klātesošo nogurums pārsviedās ari uz Bastianu, taču viņš negribēja tam padoties. Arī Pauls beidzot gulēja, bija aizmiguši ari Irisa un Šteinhens. Gandrīz varēja teikt, ka iestājies miers. Suns klusi un vienmērīgi krāca, viņa šaurais krūškurvis pacēlās un nolaidās, pacēlās un nolaidās, pacēlās… Csssst!

Šī skaņa kā adatas dūriens izskrēja caur Bastiana apziņu un lika viņam satrūkties.

Līdzās viņam, labajā rokā turēdams lāpu, notupās Georgs un piespieda pie lūpām kreisās rokas rādītājpirkstu. Klusu, nepamodini Paulu! Vai tu vari atnākt kaut ko aplūkot? Viņa čuksti nebija diez ko skaļāki par dvašu. Man šķiet, ka esmu atklājis nelielu atveri aizbērtajā ejā. Diemžēl nepietiekami lielu, bet varbūt no tās var kaut ko izveidot. Ja izrādīsies, ka man ir taisnība, uzmodināsim pārējos, bet vispirms es gribu par to pārliecināties. Viņš piecēlās un nepacietīgi pamāja Bastianam. Ņemot vērā izveidojušos situāciju, tev par to vajadzētu īpaši priecāties.

No jauna atmodinātās cerības, kas bija lasāmas Georga sejā, pārņēma ari Bastianu. Atvere! Ja viņš saka taisnību, tā kopš ilgāka laika ir labākā ziņa. Tas nozīmē, ka zemes masas vismaz vienā vietā ir sabirušas mazāk blīvi un caur tām varbūt var izrakties ar kailām rokām.

Bastians uzmanīgi piecēlās, cenšoties nepamodināt pārējos, un sekoja Georgam, kurš ar lāpu rokā pirmais iegāja ejā.

-   Tur, priekšā, aptuveni tavas galvas augstumā, norādīja Georgs. Ja atrod pareizo vietu, pēc lāpas liesmas raustīšanās var konstatēt gaisa plūsmu. Viņi jau gandrīz bija nonākuši pie šķēršļa, kas aizsprostoja ceļu. Ņem to un pamēģini pats! Georgs iespieda Bastianam rokā lāpu. Tur, augšā. Nē, tālāk pa labi.

Bastians tuvināja lāpu zemes valnim un uzmanīgi pārvietoja gar to, gaidot, kad liesma sāks raustīties, kas liecinātu par gaisa plūsmu. Pagaidām vēl nekā. Vēl nekā…

Viņš bija tik ļoti koncentrējies uz saviem meklējumiem, ka šo skaņu uztvēra ar zināmu nokavēšanos. Klusu ssst it kā metāla priekšmets izslīdētu no maksts. Vēl nepaguvis pagriezties, Bastians jau saprata, ka ir pieļāvis nepiedodamu kļūdu. Zibens ātrumā viņš

pagrieza galvu un ieraudzīja divas ēnas uz sienas. Sevis paša un Georga ar paceltu roku.

Neko nedomājot, vienīgi instinkta vadīts, Bastians atlēca sāņus, taču nazis trāpīja viņa kreisajā rokā. Asa sāpe, aukstums, tad silts slapjums, kas tek lejup pa roku. Viņš palaida vaļā lāpu, kas nokrita zemē, un ar labo roku uzspieda uz brūces. Asinis plūda starp pirkstiem, un tajā pašā mirklī viņš saprata, ka gandrīz pieļāvis nākamo kļūdu. Lāpa taču bija viņa vienīgais ierocis! Bastians zibenīgi pieliecās un pacēla to no zemes par laimi, lāpa vēl deg -, un pastiepa pret uzbrucēju, tādējādi noturot viņu zināmā attālumā.

-   Vai esi sajucis prātā? iekliedzās Bastians. Tu, nenormālais!

Tagad, kad viņi stāvēja viens otram pretī aci pret aci, Georgs,

šķiet, bija zaudējis drosmi. Viņš turēja rokā asiņaino nazi tā, it kā gribētu to jau nākamajā mirklī nomest zemē. Līzbetai jātiek ārā, izdvesa Georgs, turklāt pēdējo vārdu līdz galam izteikt viņam neļāva klepus lēkme.

Tagad bija īstais laiks pretuzbrukumam. Precīzi nomērķētam spērienam, sitienam ar lāpu pa Georga labo roku, kas turēja nazi, taču Bastians bija kā pamiris. Brūce labajā rokā sāka smelgt, bet viņš neuzdrošinājās to aplūkot. Vēl ne, jo nedrīkstēja izlaist no acīm Georgu.

-   Vai tiešām tu tici, ka mana nogalināšana viņai palīdzēs? Vai tu domā…

Tālāk Bastians netika, jo viņiem tuvojās dobji skanoši smagi soļi. Zem tiem, beržoties cits pret citu, čirkstēja akmeņi, un beidzot ejā parādījās Pauls ar dusmās tik ļoti saviebtu seju, ka viņu gandrīz nevarēja pazīt. Pauls metās virsū Georgam un ar dūri iegāza viņam pa vēderu. Nazis uzlidoja gaisā, pagriezās un džinkstot nokrita uz akmeņainās zemes. Georgs saliecās ragā. Vaidot un ar muti tvarstot gaisu, viņš nogāzās zemē un savilkās čokurā.

-   Tu pakaļa! Pauls kliedza un iespēra zemē gulošajam pa sāniem. Es tevi pataisīšu aukstu! Ielauzīšu galvaskausu!

Bastians sakustējās un izlaida lāpu no rokām. Viņš noliecās pēc gandrīz nodzisušās lāpas, pacēla to un sašūpoja Paula sejas priekšā.

-   Izbeidz! Georgs ir izsists no sliedēm, liec viņu mierā!

-   Viņš taču gribēja tevi nogalināt! Paula acis bija lasāmas neviltotas bailes. Un tu, naivais jēriņš, vienkārši vazājies te riņķī! Vai neesi vēl sapratis, kas darās pārējo galvās, kopš viņi dzirdēja šo sasodīto dzejoli? Jo viņš to nolasīja. Vēl viens spēriens trāpīja pa Georga augšstilbu. Vai tu nevarētu pacensties kaut nedaudz uzmanīties? Tas atkal bija adresēts Bastianam.

Viņu pārņēma pazīstamā kauna un smaguma sajūta. Bastians pavēra muti, bet neizdvesa ne skaņas. Tomēr viņš izturēja Paula skatienu. Jā, tu esi viņa dēls. Vairāk viņa dēls nekā mans brālis.

-   Es nebiju gaidījis, ka Georgs varētu mēģināt izdarīt kaut ko tādu, Bastians beidzot paskaidroja. Piedod! Laikam jau tas tiešām bija naivi.

Dažas sekundes viņi vēl turpināja skatīties viens otram acīs, tad Pauls nolaida galvu un pārbrauca ar roku pār pieri.

-   Piedod, lūdzu! Es negribēju tev uzbrēkt, bet biju tik pārbijies. Protams, tu nevarēji sagaidīt kaut ko tādu. Par notiekošo man pašam radās skaidrība tikai tad, kad izdzirdēju tavus kliedzienus. Pauls atkal pacēla skatienu, viņa acīs bija redzamas bailes. Mēs tikai nupat esam iepazinušies. Vēl pat ne pa īstam. Bet mani tiešām uztrauc, ka ar tevi kaut kas varētu atgadīties, turklāt manas vainas dēļ. Bez manas iejaukšanās tevis te vispār nebūtu.

Pauls izskatījās tik nomākts, ka Bastians mēģināja aplikt roku viņam ap pleciem, taču neganti sāpošā ekstremitāte nepaklausīja.

-   Viss kārtībā, viņš sacīja. Nākotnē būšu uzmanīgāks. Nākotnē. Pārlieks optimisms manā situācijā.

Pauls lēni pamāja ar galvu un, domās iegrimis, uzlūkoja Georgu, kurš vēl joprojām elsoja un klepoja. Pauls paspēra dažus soļus uz priekšu un pacēla no zemes nazi. Es nekad neaizmirsīšu, ko tu izdarīji, viņš noteica un devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnācis. Jau pēc dažiem mirkļiem Pauls bija pazudis tumšajā ejā.

Bastians neizlēmīgi palika stāvam uz vietas. Viņam gribējās sekot Paulam, taču tam pretojās pienākuma apziņa. Nedrīkstēja te atstāt bez palīdzības nevarīgi gulošo Georgu. Taču tik labsirdīgs, lai atpakaļceļā viņu balstītu, Bastians tomēr nebija. Tāpēc viņš klusējot

pagaidīja, līdz Georgam ar pūlēm izdevās nostāties uz ceļiem un pēc tam pieslieties kājās. Kad Bastians pagriezās un devās projām, aiz muguras atskanēja nedroši soļi. Viņam nemaz nevajadzēja atskatīties, lai zinātu, ka no Georga puses šajā brīdī nekādas briesmas nedraud.

Irisa apmazgāja griezto brūci un uzlika tai tīra auduma gabaliņu. Vairāk veiksmes nekā saprašanas, viņa nomurmināja.

Dažus metrus tālāk Līzbeta aprūpēja Georgu, raudādama taustīja viņa ribas un uzmanīgi apskāva cietušo. Pārējie bija sastājušies riņķī ap viņiem abiem, un Bastians ik pa brīdim uztvēra baiļu, dusmu un viltības pilnus skatienus. Nebija nekādu šaubu, ka Ralfs nekavējoties mestos viņam virsū tāpat kā Georgs, ja vien uzdrošinātos to darīt.

Nelielā grupiņa nomaļus no ugunskura turējās cieši kopā. Šteinhens bija pamodies un satriekts nolūkojās, kā Irisa rūpējas par ievainoto Bastianu.

-   Es nespēju tam noticēt, viņš noteica jau trešo reizi. Georgs! Parasti taču viņš uzvedas normāli.

Skaļš tirkšķis. Irisa pārplēsa lakatu, ar ko pirms tam bija apsieti viņas mati. Vienu tā pusi viņa aplika ap pārsēju un sasēja strēmeles galus. īstā ļaunuma sakne ir Doro, Irisa klusinātā balsī ieminējās.

-   Viņa ir panākusi, ka citi tic visām šīm blēņām par lāstu. Un tad notiek šādas lietas. Irisa apmierināti aplūkoja savu pūliņu rezultātu. Taču es esmu nopietni noraizējusies. Ja mēs drīzumā neatradīsim izeju, kāds atkal mēģinās uzbrukt. Pēc divām vai trim dienām situācija būs saasinājusies tiktāl, ka viņi visi reizē metīsies tev virsū.

Bastians neko neatbildēja, taču viņš zināja, ka Irisai ir taisnība. Drīz visi būs pa īstam izslāpuši un no bailēm kļūs pavisam traki. Tad viņi būs gatavi ķerties pie jebkura salmiņa.

-   Viņi visu laiku blenž uz mums kā maitu lijas, nomurmināja Šteinhens. Jāpielūko, lai Bastians visu laiku atrodas mums aiz muguras.

Paula seja nocietinājās, žokļu muskuļi izspiedās. Viņš aizvēra acis un viegli papurināja galvu, it kā būtu aizdomājies un nonācis pie neiepriecinošiem secinājumiem. Tā tas neies cauri, viņš nočukstēja, piecēlās kājās un devās pie grupas, kas pulcējās ap ugunskuru.

-   Vēl joprojām nespēju saprast, ko Georgs mēģināja panākt, Pauls sacīja savaldīgā balsī, un Bastians cerēja, ka tāda tā arī paliks. Saprāts tagad bija svarīgāks par visu citu. Es nezinu, kā līdz tam visam varēja nonākt, bet esmu tas, kurš jūs uz šejieni atveda. Tā bija mana ideja, un es vienīgais esmu par to atbildīgs. Pauls nedroši pasmaidīja. Ja uzskatāt, ka jums jānogalina viens no brāļiem, viņš turpināja, izvēlieties mani.

Pagrabā iestājās nāves klusums. Bija dzirdama tikai malkas sprakšķēšana ugunskurā. Bastians izpūta elpu, ko neviļus bija aizturējis,

-   Par to nevar būt ne runas, iesaucās Karina. Tu… tu esi tas, kurš mums visvairāk vajadzīgs.

-   Galvenais, ka tu neesi īstais, atskanēja Doro piesmakusī balss. Tu pats to labi zini. Tu esi bastards, nevis mantinieks. Tava nāve mums vispār nav vajadzīga.

Abi stāvēja aci pret aci kā cīkstoņi, kuri gatavi mesties viens otram virsū. Doro bija daudz īsāka par Paulu, taču noteiktā uzstāšanās padarīja viņu par līdzvērtīgu pretinieku.

-   Bet bagātākais projām neaizies, atgādināja Doro. To sakot, viņa tomēr izskatījās nelaimīga. Tas esi tu, Bastian, vai tiesa?

Viņš neko neatbildēja.

-   Tu vari mūs izglābt. Viss ir tavās rokās. Doro izmocīja smaidu, un Bastianam gribējās viņu nosist.

-   Saprotu. Kā krietnam cilvēkam man tagad būtu jādara sev gals, pareizi?

Viņa nodūra skatienu. Skaidrs. Trāpīts desmitniekā.

-   Tas gan būtu jums pa prātam! Nekā nebija, tik viegli es to prieku jums nesagādāšu. Bastians citu pēc cita uzlūkoja pie ugunskura stāvošos. Lēmums bija pieņemts to varēja izlasīt viņu acīs. Jūs esat sajukuši prātā, vai paši to apzināties? Bastiana balss nodrebēja, viņš noklepojās. Kā jūs domājat: kas notiks, kad būsiet mani nogalinājuši? Ka maģiskā veidā pavērsies pagraba griesti un lejā nolaidīsies kāpnes? Ralfa apjukusī sejas izteiksme liecināja, ka aptuveni tā viņš bija iedomājies. Vai zināt ko? Jūs mani nogalināsiet, pēc tam sēdēsiet pie mana līķa, bet nekas nenotiks. Un ko tad?

Nožēla Doro skatienā. Bet arī noteiktība. Tā nebūs. “Tad citi varēs projām doties brīvi un saules gaismā atkal baudīt dzīvi,” teica Tristrams. Līdz šim ir piepildījies viss, ko viņš paredzēja. Tavs upuris nebūs veltīgs. Doro brīdi apdomājās. Ir taču tā: jums nav loģiska izskaidrojuma tam, kā akmens ir nonācis uz šahtas. Kāpēc jūs prasāt, lai tāds būtu šī akmens pazušanai no turienes?

-Jo jūs tāpēc gribat nogalināt cilvēku! iekliedzās Irisa.

Pauls, kurš visu laiku kā sastindzis bija stāvējis līdzās Bastianam, pēkšņi sakustējās. Viņš tik brutāli pagrūda malā Doro, ka tā gandrīz zaudēja līdzsvaru, un metās iekšā kapenēs. No turienes atskanēja šķindoņa. Tad viņš atgriezās, turot rokā vienu no zobeniem, kuri bija tur palikuši pēc asiņainā slaktiņa. Ierocis bija sarūsējis un acīmredzami neass, taču ar to vēl aizvien varēja kādu ievainot. Vispirms Pauls pavērsa zobena smaili pret Doro, pēc tam pēc kārtas pret visiem viņas jaunās svītas pārstāvjiem. Tam, kurš grib kaut ko nodarīt Bastianam, viņš paskaidroja, uzsverot katru vārdu, vispirms būs jātiek garām man.

Neviens nesakustējās. Kad Doro aicinoši uzlūkoja Nātanu un Ralfu, tie abi apjukuši saskatījās.

-   Sasodīts! iesaucās Georgs. Man taču arī varēja ienākt prātā, ka mums te ir īsti zobeni.

-   Tas ir viens no tiem zobeniem, ar kuriem tika nogalināts Tristrams un viņa biedri, un tagad tas atkal tiek vērsts pret viņu, nelaimi vēstījošā balsī teica Doro. Par to mums visiem būs dārgi jāmaksā.

Alma atkal izplūda vaimanās.

-   Aizveries! viņai uzkliedza Georgs, un kādu mirkli pat šķita, ka viņš grib tai iesist. Šņukstēšana pierima un pārgāja kunkstēšanā, Alma savilkās čokurā līdzās Arno, kurš atkal bija daļēji nācis pie samaņas un tagad klusi vaidēja.

Bastians vēl nekad nebija juties tik bezpalīdzīgs un apdraudēts. Tajā pašā laikā viņā auga personiskās vainas apziņa par situāciju grupā, kas, protams, bija pilnīgi absurdi, tomēr viņš nespēja no tās atbrīvoties.

Tiec ar to galā! Tas ir nenormāli. Ne jau tu gribi viņiem kaut ko nodarīt, bet viņi tev.

Jo grupas biedri tiešām grasījās novest to līdz galam. Pašlaik šķita, ka viņi ir nobijušies, tikai Georgs un Ralfs izskatījās apņēmīgi. To, šķiet, juta arī Doro. Viņa pagriezās pret ugunskuram līdzās sēdošajiem.

-   Pirms turpinu bezjēdzīgi izšķiest savus spēkus, gribu kaut ko pajautāt un lūdzu jūs atbildēt pilnīgi godīgi. Kurš no jums uzskata par iespējamu, ka lāsts tiešām eksistē?

Georgs pacēla roku, pēc tam, lai gan vilcinoties, arī Līzbeta. Viņiem sekoja Alma, tad Nātans, Karīna, Ralfs un Mona.

-Jūs esat nepieskaitāmi, paziņoja Šteinhens. Vai esat kaut reizi padomājuši, ka izsitumus uz manas ādas varēja izraisīt arī kāds indīgs augs? Tur augšā, mežā, taču aug tik daudz mums nepazīstamu augu. Un ka klints atlūza pēc nemitīgajām lietusgāzēm varēja noslīdēt pa dubļiem? Viņš nicīgi nosprauslojās. Lāsts! Jūs esat idioti!

-   Un kā ar kapiem? Vai tie paši ātrākās? Tik viegli Doro negrasījās padoties. Un kur palika mūsu pazudušie draugi? Vai arī noslīdēja pa dubļiem?

-   To es nezinu. Taču esmu pārliecināts, ka beigās mēs visam atradīsim loģisku izskaidrojumu.

-   Nē, iebilda Doro. Tā nebūs. Mēs tikai būsim miruši.

-   Un tāpēc labāk nogalināt Bastianu, vai tā? iekliedzās Pauls un izdarīja dažas draudīgas kustības ar zobenu, virpināja to rokās, kā pirms dažām nedēļām bija darījis cīņu izrādē. Piepeši viņš sastinga. Seja apskaidrojās. Tas, kas vajadzīgs, viņš nočukstēja.

Esi tik labs, izdomā kaut ko, mēmi lūdzās Bastians. Doma par nāvi bija kā milzīgs melns caurums, no kura viņam pretī gāzās bailes. Viņš sajuta Irisas roku uz savējās. Meitenes pirksti liegi glāstīja viņējos.

Pauls pacēla roku un pagaidīja, līdz visi pievērš viņam uzmanību.

-   Mēs esam Saeculum, viņš iesāka, un sejā parādījās vāja smaida atblāzma. Mēs te spēlējam pēc viduslaiku noteikumiem, vai ne? Tristrams un Ludolfs bija tālaika cilvēki, šie likumi bija zināmi arī viņiem. Vai jūs man piekrītat?

Doro acīs bija lasāma neuzticēšanās. Uz ko tu tēmē?

Pauls vēl joprojām smaidīja. Mēs nespējam vienoties. Jūs domājat, ka mūs var izglābt Bastiana nāve, jo ar to tiktu noņemts lāsts. Es, Bastians, Šteinhens un Irisa, mēs domājam, ka lāsts nemaz neeksistē un tāpēc būtu pilnīgi bezjēdzīgi nogalināt Bastianu. Viņš uzlūkoja visus pēc kārtas. Šķiet, neviena no pusēm nespēj pārliecināt otru. Tāpēc mēs varētu izdarīt kaut ko tādu, tagad viņš pievērsa skatienu Doro, kas tev noteikti ļoti patiktu.

Viņa izskatījās pārsteigta. Man?

-Jā. Mēs ļausim runāt liktenim, kā līdzīgās situācijās rīkojās mūsu senči. Mēs sarīkosim Dieva tiesu.

Bastianam aizrāvās elpa. Vai viņš bija pareizi sapratis? Vai viņa dzīvība būs atkarīga no tā, ar kuru pusi uz augšu nokritīs monēta, vai arī no tā, kurš izvilks īsāko salmiņu?

-   Nē, nekādā gadījumā, iebilda Bastians, taču Pauls sagrāba viņu aiz augšdelma.

-   Paļaujies uz mani, viņš sacīja. Lūdzu!

Doro nopūtās. Kas tur labs? Vispirms tu netici liktenim, bet pēc tam gribi viņam pajautāt? Kāpēc?

-Jūs taču tam ticat, atbildēja Pauls. Tas nozīmē arī to, ka jums būs jāpakļaujas tā gribai.

Šķita, ka Līzbetai šis priekšlikums ir iepaticies. Tikai to būs grūti realizēt, jo mums trūkst svarīgāko aksesuāru un iespēju, viņa teica. Ūdens pārbaudījumam nepieciešama upe vai ezers. Pēc uguns pārbaudījuma jāgaida vairākas dienas, lai redzētu, vai brūces struto, ar nožēlas pilnu izteiksmi sejā pavēstīja Līzbeta.

-   Ko nozīmē uguns pārbaude? Par ko jūs vispār runājat?

-   Viduslaiku Dieva tiesa. Apsūdzēto ar sasietām rokām un kājām iemeta ūdenī ja viņš nogrima, šo cilvēku atzina par nevainīgu

un izglāba. Uguns pārbaudes laikā apsūdzētajam ar kailām rokām vajadzēja aiznest desmit metru attālumā nokaitētu dzelzs gabalu vai vienkārši turēt roku uguni. Ja apdeguma brūces sastrutoja, viņš bija vainīgs.

Nometnes ugunskura liesmas, kas šaudījās pie Bastiana kājām, viņam uzreiz sāka šķist draudīgas.

-Tas ir absurds! viņš iekliedzās. Pilnīgs vājprāts! To, vai brūce struto, nosaka tās bakteriālais piesārņojums, nekas cits. Viņš redzēja, ka Līzbeta pakāpjas atpakaļ.

-   To ierosināja Pauls, nevis es, viņa nomurmināja.

-   Var jau būt, bet es tajā nepiedalos. Bastians gribēja pagriezties un doties projām, taču Paula tvēriens viņu atkal noturēja uz vietas.

-           Tas nebūs ne uguns, ne ūdens pārbaudījums, viņš pavēstīja.

-   Mēs šo lietu izšķirsim divkaujā. Šis variants arī labāk atbilst mūsu gadījumam, jo runa jau nav par to, vai Bastians ir nevainīgs. Paula seja atkal nocietinājās. Mēs visi taču zinām, ka tas tā ir, vai ne?

Divkauja. Bastianam gribējās sagrābt Paulu aiz pleciem un sapurināt viņu. Viņš neprata cīnīties, nekad nebija mācījies to darīt dažas nevainīgas izplūkšanās skolas pagalmā bija visa viņa pieredze šajā jomā.

-   Es tajā nepiedalos, viņš pavēstīja. Nav svarīgi, kādi ieroči jums padomā, es neprotu apieties ne ar vienu no tiem. Bastians pēkšņi sajuta elpas trūkumu. Viņam gribējās spert pa masīvajiem mūriem, mesties tiem virsū, sagāzt tos, lai izkļūtu no šejienes un skrietu projām vienalga uz kurieni. Tikai projām no visa šī vājprāta. No tumšajiem, aukstajiem tuneļiem, gruvešu kaudzēm, noslepkavotu cilvēku mirstīgajām atliekām.

Pauls laikam juta tuvojošos panikas lēkmi. Tikai mieru, viņš uzsvēra. Tev nebūs jācīnās. To darīšu es.

Doro smaidīdama papurināja galvu. Tas ir ļoti cēli, ko tu mēģini darīt, Paul. Bet mēs taču jau visu zinām. Tristrams mums ir skaidri un gaiši pateicis, kas viņam vajadzīgs. Kāpēc tu iedomājies, ka Dieva tiesa dos citu rezultātu? Šajā cīņā tu nevari uzvarēt.

-   Es uzvarēšu. Pauls pacēla savu zobenu un pastiepa to pret grupu, kas atradās pie ugunskura. Es iestājos par savu brāli Bastianu Stefenbergu. Viņa vārdā es cīnīšos ar katru, kurš stāsies man pretī. Aprakstījis gaisā loku, zobens norādīja uz Ralfu, Nātanu, Almu, Georgu, Karīnu, Monu un Doro. Ja neviens nav gatavs cīņai, es uzskatu jūs par sakautiem un uzvarētiem tāda ir un vienmēr ir bijusi paraža.

Tas bija Pauls, kādu Bastians bija viņu iepazinis: pilnīgi pašpārliecināts un ar to neuzvaramības auru, kas viņam līdzās visiem citiem liek izskatīties maziem un nenozīmīgiem.

Neviens nepieteicās uz cīņu, un Bastians juta, kā milzīgs smagums lēnām noveļas no viņa pleciem. Tāds laikam bija Paula plāns. Viņš zināja, ka visi ir redzējuši viņu cīnāmies un saprot, ka izredzes uzvarēt nevienam citam nav. Paulam vienmēr ir plāns. Un šis bija ģeniāls.

Karīna panācās uz priekšu. Tā tas neiet cauri. Vienīgais, kurš varētu būt tev līdzvērtīgs pretinieks, ir Georgs, bet viņš ir piekauts. Ralfs un Nātans vēl ir pārāk nepieredzējuši, lai mērotos spēkiem ar tevi. Bet visi trīs kopā tas varētu būt variants. Tā, kā jūs to parasti demonstrējat tirgū.

Pauls gluži mierīgi paraustīja plecus. Manis pēc. Tikai es uzskatu, ka ieročiem jābūt atbilstošiem situācijas nopietnībai. Jācīnās nevis ar koka zobeniem, bet ar tiem, kuri atrodas kapličā. Tas palīdzēs arī vieglāk konstatēt trāpījumus. Viņš uzsmaidīja visiem pēc kārtas. īsti zobeni. īsti viduslaiki. It kā tas viss būtu īpaši mums sagatavots, vai ne?

-   Es nevaru cīnīties, steidzīgi paziņoja Ralfs. Nejūtos vesels.

-   Tādā gadījumā to darīšu es. Karīna piecēlās un sāka iesildīt kāju muskuļus. Domāju, ka esmu vēl pietiekami labā formā.

Atkal iejaucās Doro. Jums nemaz nevajag cīnīties ar viņu trijatā. Viņš tik un tā nevar uzvarēt. Lai cīnās viens no jums. Ar to būs pilnīgi pietiekami.

Taču pārējie tam nepiekrita; viņu ticība liktenim acīmredzot nebija tik nesatricināma kā Doro.

Bastians juta pulsu dauzāmies visā ķermenī. Pat ja Pauls bija visstiprākais un izveicīgākais, nebija nekādas garantijas, ka viņš uzvarēs šajā cīņā. Bastians satvēra viņu aiz rokas un pavilka tālāk no grupas.

-Jūs nevarat tā vienkārši manā vietā izšķirt manu likteni, viņš nošņāca. Runa taču ir par manu dzīvību, nevis tavējo.

-   Nebaidies, tev nekas slikts nenotiks. Paula jautrība šķita nemākslota. Es priecājos, ka viņi tam piekrita, jo tādējādi mēs esam uzvarējuši. Šos trīs es garantēti nolikšu pie vietas. Paļaujies uz mani!

Bastianā viss pretojās šai idejai. Tā vairs nebija divkauja, bet gan, precīzi izsakoties, četrkauja, un izredzes tajā uzvarēt varēja vērtēt kā viens pret trīs.

Pauls laikam bija pamanījis Bastiana šaubas. Viņš satvēra to aiz pleciem un cieši ieskatījās brālim sejā.

-   Uzticies man! Tev nenotiks nekas slikts, skaidrs? Es labi apzinos, ko daru.

-   To viegli teikt.

-   Tā ir labākā no iespējām, kādas mums ir. Mana uzvara nodrošinās mums laiku un atņems vēju Doro burām. Viņa tiešām tic šīm blēņām, vai saproti? Viņa ticēs arī Dieva tiesas rezultātam, un tad šis murgs beidzot būs galā. Līdz ar to stulbā ideja par upurēšanu būs noņemta no dienaskārtības.

-   Bet tikai uz īsu brīdi. Ja rīt mēs vēl joprojām nebūsim tikuši ārā, tas viss sāksies no jauna, un tu to zini.

-   Līdz tam būs izlietota visa malka un mēs te sēdēsim tumsā. Tad viņiem vispirms vajadzēs dabūt tevi rokā.

Tas skanēja reizē loģiski un biedējoši. Bet ja nu tu zaudē… nočukstēja Bastians.

Pār Paula seju pārslīdēja smaids. Es nezaudēšu. Šo lietu es pieprotu. Vienkārši ļauj man rīkoties.

Pauls devās atpakaļ pie ugunskura, un Bastians negribīgi viņam sekoja.

Irisa panācās pretī un ieslēdza viņu savos apskāvienos. Tas vienkārši ir neprāts, uzlikusi galvu uz Bastiana pleca, viņa čukstēja. Kā Pauls var tā riskēt?

Abi nolūkojās, kā viņš kopā ar trim saviem pretiniekiem ieiet kapličā. Atskanēja klusa šķindoņa. Kaut kas čirkstēja un krakšķēja.

Viņi izvēlas ieročus, nodomāja Bastians. Viņu atkal pārņēma nepārvarama vajadzība bēgt projām, skriet, līdz sāks pietrūkt elpas. Tikai nebija, uz kurieni, un tā tas ari paliks. Cīņa bija pilnīgi bezjēdzīga lai kurš uzvarētu, viņi paliks ieslodzīti, un šajā ziņā nekas nemainīsies.

Karina atgriezās, turot rokā īsu zobenu, kas, ja neņēma vērā lielu robu asmens vidū, izskatījās gluži nevainojams. Nātans nesa nedaudz garāku zobenu, kurš jau tagad viņa rokās trīcēja; Georgs turpretim bija bruņojies ar cirvi garā kātā.

Viņš šo ieroci acīmredzot bija izvilcis no galvaskausa, kur tas gadsimtu garumā bija saglabājies gandrīz nebojāts.

-   Pirms sākam, teica Pauls, mums precīzi jānorunā, ko nozīmēs cīņas iznākums. Viņš ar zobenu norādīja uz Georgu, Karīnu un Nātanu. Ja jūs uzvarēsiet, respektīvi, ja kāds no jums mani ievainos līdz asinīm, tādā gadījumā es turpmāk vairs neizstāvēšu Bastianu. Es arī netraucēšu jums darīt to, ko uzskatāt par nepieciešamu.

Bastians sažņaudza dūres. Es tam nepiekrītu. Esmu pret šo cīņu un, ja tās rezultātā jūs pretendēsiet uz savām tiesībām mani nogalināt ar Paula piekrišanu, es pretošos.

-   Protams, Pauls piekrītoši pamāja ar galvu. Ja es uzvarēšu, respektīvi, savainošu jūs visus trīs līdz asinīm, tā būs zīme, ka Bastianam jāpaliek dzīvam. Vienu dienu neviens viņam nepieskarsies. Neviens neuzbruks, kad viņš būs pagriezis jums muguru vai pat gulēs. Šie vārdi nepārprotami bija adresēti Georgam, kurš negribīgi pamāja ar galvu. Doro, tu vairs nebildīsi ne vārda par mantinieka upurēšanu un vispār vairs pat nepieminēsi šo Tristrama vēstījumu. Visu dienu. Man vēl ir viena no Šteinhena pulksteņa svecēm. Ar to mēs mērīsim pagājušo laiku.

Georgs sačukstējās ar Doro. Viņa pamāja ar galvu. Piekrītu.

-   Labi. Ja es uzvarēšu, mēs darīsim to, kas mums jau tāpat būtu jādara: kopīgi meklēsim izeju. Esmu pārliecināts, ka tāda eksistē, un, ja būsim pacietīgi, mēs to atradīsim. Viņš palūkojās uz savu zobenu un pēc tam atkal pievērsās grupai. Kā jūs domājat: vai mums to nevajadzētu sākt darīt jau tūlīt? Mēs varētu iztikt bez ievainojumiem, sāpēm, bez visa tā.

Georgs un Līzbeta papurināja galvu, Alma darīja tāpat, un Doro seja apmācās.

-   Tu pats taču ierosināji cīnīties. Vai tagad gribi atkāpties no saviem vārdiem?

-   Nē, sasodīts, viņš tikai apelē pie jūsu saprāta! iesaucās Irisa.

-   Pie visa, kas no tā vēl atlicis.

-   Mēs te neko nenosakām, ar neviltotu nožēlu balsī sacīja Doro. To dara Tristrams. Mēs jau zinām, ko viņš pieprasa, bet, ja Paulu tas neapmierina, viņam ir jācīnās.

-   Pie velna, nomurmināja Pauls. Jūs tiešām esat nelabojami. Viņš pārlika zobenu kreisajā rokā un labo pasniedza Doro. Es gribu apstiprināt šo vienošanos. Ja uzvarēšu, neviens nepieskarsies Bastianam, līdz izdegs svece.

-Jā, atbildēja Doro. Taču, ja zaudēsi, tu nestāsies ceļā, kad mēs darīsim to, kas mums jādara.

-   Es apsolu.

Ar augošu nerealitātes sajūtu Bastians vēroja pārējos, kā viņi sanesa pagraba stūros savu necilo mantību, lai atbrīvotu cīņas laukumu. Pauls pa šo laiku izmēģināja savu ieroci pavicināja to, pavirpināja rokā un vairākas reizes ar pirkstu pārbaudīja smaili un asmeni.

Bastians kopā ar Irisu un Šteinhenu palika stāvam ēnainā nišā netālu no kapenēm.

-   Paskaties uz viņu, Šteinhens sacīja, norādot uz Paulu. Viņš labi zina, kā iespaidot skatītājus un likt nervozēt pretiniekiem.

Ne tikai pretiniekiem. Bastians centās elpot mierīgi, lai kontrolētu pulsu. Ja nepaveiksies, pēc dažām minūtēm viņa dzīvība vairs nebūs pat bikšu pogas vērta.

Laikam saprazdams, kā jūtas Bastians, Šteinhens mierinoši uzsita viņam pa muguru. Pauls tiešām ir labs cīnītājs, viņš teica.

-   Viens divi, un tie būs viņam kabatā.

Bet viņš ir viens.

Bastians redzēja, ka pirms nostāšanās cīņas pozīcijā Georgs un Karīna sačukstas. Pauls atradās vienā pusē ugunskuram, viņa trīs

pretinieki otrā. Visi cīņas dalībnieki vērīgi pētīja cits citu ar stingu sejas izteiksmi, vienīgi Nātans ik pa brīdim nervozi kodīja apakšlūpu.

Kaut es varētu cīnīties pats, nodomāja Bastians. Jebkas būtu labāk nekā tikai stāvēt un bezpalīdzīgi vērot, kā viņi tur izšķir, vai drīkstēs mani nogalināt vai tomēr ne.

Pēkšņi un bez brīdinājuma Pauls metās virsū trijotnei, cērtot ar zobenu vispirms Georgam, kurš izbijies atvairīja uzbrukumu, tad Karīnai, kas arī tik tikko paspēja pacelt ieroci un aizstāvēties, bet pēc tam atlēca atpakaļ. Vēl neviens nebija ievainots, neviens nekliedza, nekur nebija redzamas asinis. Tomēr cīņa bija sākusies un tās dalībnieki izkustējušies no vietas. Roderiks sāka mežonīgi riet.

Pirmo cirtienu metāliskā atbalss vēl nebija izskanējusi zem pagraba velvēm, kad Georgs jau pārgāja pretuzbrukumā. Pacēlis virs galvas cirvi, viņš atvēzēja to un trieca pa Paula sāniem tik spēcīgi, ka noteikti pārcirstu ribas, ja būtu trāpījis, taču Pauls paguva izvairīties, apgriezās ap savu asi un ietrieca Georgam rokā sava zobena asmeni. Cirtiens bija ātrs, nedziļš, bet pietiekami spēcīgs, lai Georgs palaistu vaļā cirvi, kas nokrita zemē.

-   Uzlūko to kā revanšu par tavu uzbrukumu ar nazi. Pauls smaidīdams nolaida zobenu. Vai brūce asiņo? Jā? Man žēl, tomēr tas dod pirmo punktu manā kontā. Viņš pieliecās, pacēla cirvi un, tagad jau dubulti apbruņots, nostājās pretī Karīnai un Nātanam.

Ar Georga pieveikšanu Pauls jau pašā cīņas sākumā bija izsitis no ierindas pretinieka stiprāko cīnītāju. Varēja redzēt, cik ļoti tas nepatika pārējiem: Doro apjukusi saviebās, Līzbeta kļuva bāla kā krīts, un meitenes rokas drebēja, kad viņa sāka aprūpēt Georga brūci.

Kā nākamā uzbrukumā uzdrošinājās mesties Karīna. Tēmējot uz Paula kājām, viņa durstīja ar zobenu kā lapsene ar dzeloni, izvairījās no viņa cirtieniem un dzina to atpakaļ pie sienas, kur jau gaidīja Nātans, kurš tagad uzbruka no aizmugures.

-   Sasodīts, esi agresīvāks! iesaucās Šteinhens. Irisa iegrūda viņam ar elkoni sānos.

-   Nenovērs viņa uzmanību! Pauls zina, ko dara.

Pauls panira zem viena no Nātana cirtieniem un pārdrošā lēcienā pāri ugunskuram nokļuva drošībā, taču tūlīt atkal apsviedās riņķi, lai neizlaistu no acīm abus pretiniekus.

Tie tagad uzbruka no abām pusēm; Karīna cieši gar sienu zagās viņam klāt no labās puses, Nātans tuvojās no kreisās. Bastians vēroja Paula seju, redzēja, kā viņš apsver savas iespējas un zibens ātrumā pieņem lēmumu. Pirms vēl pretinieki bija viņu sasnieguši, Pauls pats pārgāja uzbrukumā. Ar skaļu kliedzienu viņš metās virsū Nātanam, kurš kādu mirkli saminstinājās. Tas izrādījās liktenīgi, jo pirmo Paula cirtienu viņš vēl paguva atvairīt, taču otrais trāpīja kājā. Asinis pilēja zemē caur iegriezumu viņa biksēs.

-   Vēl viens punkts, Pauls konstatēja un apsviedās riņķī pret Karinu, taču viņa bija izmantojusi izdevīgo momentu.

Pauls bija acīmredzami pārsteigts par to, cik tuvu viņa bija piezagusies. Meitenes zobens jau bija augstu pacelts gandrīz virs viņa galvas. Pauls palēcās un apmeta kūleni uz priekšu, tādējādi nokļūstot drošībā. Par šādu triku viduslaiku tirgus cīņu izrādē viņš bija saņēmis aplausus. Šoreiz neviens nesita plaukstas. Visi bija aizturējuši elpu. Lēcienā Pauls pasvieda malā cirvi, un tas aizslīdēja Almas virzienā. Zobenu viņš paturēja rokā un palaida to vaļā tikai tad, kad nokūleņoja zemē. Karīna metās Paulam virsū, taču viņš jau bija paguvis atkal satvert zobenu un nu uzbruka ar pilnu sparu.

Vēl tikai viņa viena, nodomāja Bastians. Tad tas būs izturēts, tad būs miers, tad…

Tas varēja būt koka gabals vai kāds slidens akmens Bastians nepamanīja, kas īsti, uz kā Pauls paklupa. Viņa labā kāja paslīdēja, it kā kāds būtu aiz tās parāvis. Pauls ar visiem spēkiem centās saglabāt līdzsvaru, taču bija jau par vēlu, un viņš nogāzās zemē tieši uz muguras. Zobens izkrita viņam no rokas.

Visi iekliedzās gan tie, kuri bija Karīnas pusē, gan Bastians un viņa draugi. Pati Karina kādu sekundes daļu pilnīgi sastinga kā stopkadrā, taču tad lēcienā sasniedza Paulu un izslējās virs viņa. Piespieda zobenu pie krūtīm. Vēl pavisam nedaudz pastiprināja

spiedienu. Tik ilgi, līdz parādījās asinis, un visi varēja redzēt tumšo plankumu uz Paula krekla.

-   Darīts, viņa nočukstēja.

Pagrabā valdīja nāves klusums. Neviens negavilēja, neviens nebilda ne vārda.

Nē. Vienīgā doma Bastiana pasaulē, nekas vairāk kā tikai šis viens vārds. Tukšu galvu viņš vēroja, kā Pauls ar līķa bālu seju pieceļas, kā Karīna nomet zemē savu zobenu, kā Irisa ar roku aizspiež sev muti. Šķita, ka tas viss notiek bezgalīgi lēni. Bastians nemaz nepamanīja, ka viņa kājas ceļos saļimst, un satrūkās, kad rokas pēkšņi pieskārās aukstajai zemei.

Tagad vajadzētu uzrasties bailēm. Kaut kur dziļi iekšienē, bet viņš tās nejuta. Viņā viss bija kā pamiris.

Kāds kaut ko teica. Pauls. Viņš bija piecēlies kājās. Asins traips uz viņa krekla lēnām kļuva aizvien lielāks. Plati iepletis acis, Pauls klunkuroja Doro virzienā.

Kāda roka no aizmugures satvēra Bastianu aiz elkoņa pagaidiet, es vēl neesmu tam gatavs, laidiet mani, taču tas bija tikai Šteinhens, kurš gribēja viņam palīdzēt piecelties kājās. Biedra apaļīgajā sejā bija lasāmas šausmas.

-   Es vēlreiz parunāšu ar viņiem, tikko dzirdami nomurmināja Šteinhens. Varbūt viņi to nedarīs. Parasti viņi nav tādi. Mēs visi taču esam… draugi.

Taču Georga sejas izteiksmē nebija nekā draudzīga, kad viņš kā pirmais atdalījās no grupas un tuvojās Bastianam. Viņa kreisajā rokā rēgojās vaļēja brūce, jo apsējs bija noslīdējis. Asinis tievās tērcītēs tecēja līdz pat pirkstiem. Labajā rokā Georgs atkal turēja cirvi, kas vaļīgā tvērienā šūpojās uz priekšu un atpakaļ gar viņa kājām. Bastians nespēja atraut no tā skatienu. Vai tas tiks darīts ar cirvi?

Šī doma beidzot lika reaģēt viņa ķermenim. Turēdamies pie mūra, Bastians piecēlās kājās. Georga soļi kļuva lēnāki.

-   Lūdzu! Pauls nostājās starp viņiem. Es zinu: teicu, ka nestāšos jums ceļā, bet padomājiet vēlreiz par to, ko gatavojaties darīt. Tā ir slepkavība, nekas cits.

-   Paul! no pagraba otras puses iesaucās Doro. Tu neturi savu vārdu.

-   Tādā gadījumā ņemiet mani! Es runāju nopietni, es nepretošos, bet-jūs nespējat iedomāties, cik briesmīgi es justos, ja Bastians mirta manas vainas dēļ.

Viņiem tuvojās Doro melnais stāvs. Krauklis, nāves vēstnesis, nodomāja Bastians. Neviļus viņš pakāpās soli atpakaļ un uzgrūdās mūrim.

-   Tu neesi tas, ko grib Tristrams, pievērsusies Paulam, sacīja Doro. Es taču to tev jau teicu. Gluži otrādi tu līdzinies viņam, jūsu likteņi ir vienādi. Un atceries: kad tu vaidošajām dvēselēm pavēlēji apklust, tās tev paklausīja. Tu neesi tas, kuram jāmirst.

Viņa aizgriezās no Paula un pievērsās Bastianam. Man žēl, viņa ierunājās aizlauztā balsī. Bet es taču jums to teicu. Pauls nevarēja uzvarēt. Un tagad zīmes ir nepārprotamas. Viņš ir labākais cīnītājs, kādu pazīstu, un normālos apstākļos šos trīs pretiniekus Pauls būtu pieveicis, pat ja rokas viņam būtu sasietas uz muguras. Meitene un divi ievainoti amatieri tas nebija nekāds īsts izaicinājums. Tomēr viņš tika pieveikts.

Doro paņēma pie rokas tagad jau pie visām miesām trīcošo Paulu. Tā nav tava vaina, viņa mierināja. Tu darīji visu, lai Bastianu glābtu. Vairāk izdarīt nebija iespējams.

Bastians centās saņemties. Viņa runā tā, it kā es jau būtu miris. It kā viņi stāvētu pie mana līķa, nedaudz samulsuši, tomēr savaldīgi. Dusi mierā!

Viņš strauji atdalījās no mūra, pagrūda malā Doro un satvēra Karīnas zobenu, kas gulēja zemē netālu no ugunskura. Bastiana kreisā roka sāpēja, bet par to viņš tagad nedrīkstēja domāt.

-Ja kāds man tuvosies, lai vaino sevi, viņš uzsauca balsī, kas gandrīz nemaz nedrebēja. Ierocis pārsteidzoši labi iegūla Bastiana rokā, lai gan izrādījās smagāks, nekā viņš bija domājis. Es pavisam noteikti negrasos spēlēt brīvprātīga upurjēra lomu.

-   Pilnīga taisnība. Irisa izvilka no maksts nazi un nostājās viņam līdzās.

To es nekad neaizmirsīšu. Nekad. Kādu mirkli Bastians domāja, ka ari Pauls pievienosies viņiem, taču viņš turējās pie sava solījuma. Pēkšņi Bastianu pārņēma nevaldāms niknums pret savu jauniegūto brāli. Uzticies man, viņš bija teicis. Vienkārši ļauj man rīkoties. Bet tad viņš zaudēja līdzsvaru un ļāva Karinai sevi pieveikt.

Un tagad viņš nedarīja neko citu kā tikai izpleta rokas, lai aizturētu lēnām tuvojošos Nātanu un Georgu. Tieši aiz viņiem zagās Ralfs, kurš par ieroci bija izvēlējies smagu zaru no savāktās malkas kaudzes.

Visi trīs apstājās Paula priekšā un izskatījās gandrīz vai atviegloti. Tā nebija norunāts.

-   Tieši tā. Viņš nolaida rokas. Uzbrucēji neizkustējās no vietas.

Runāt par kāda cilvēka nogalināšanu ir viena lieta, bet to izdarīt ir pavisam kas cits, ļauni nodomāja Bastians.

-   Lai viņš iznāk no kapenēm. Ar samocīti draudīgu žestu Georgs pacēla savu cirvi. Viņa acīs bija vairāk apņēmības nekā citiem. Ja kāds to tiešām darīs, tas būs viņš.

-   Nenāk ne prātā.

-  Ja gribat Bastianu, jums nāksies pašiem viņu paņemt. Pauls to pateica mierīgi, bez jebkādas izaicinājuma pieskaņas. Viņa sejā bija jaušams gandrīz vai smaids, tāpēc Georgs pārsteigumā iekliedzās, kad Pauls viņam spēcīgi iesita pa krūtīm.

-   Tu neturi vārdu! iesaucās Doro. Viņa stāvēja pie ieejas kapenēs un bija bālāka nekā jebkad.

Pat nepaskatījies uz Doro, Pauls ar asu sitienu pa paceli nogāza Georgu no kājām un izrāva viņam no rokām cirvi. Nepievēršot uzmanību zem kājām gulošajiem kauliem, viņš aizsteidzās uz kapličas tālāko, neapgaismoto daļu un izgaisa tumsā.

-   Atstāt šo lietiņu tavās rokās man šķita pārāk riskanti, vai saproti? viņi dzirdēja Paulu sakām. Tad atskanēja skaļa šķindoņa, metālam atsitoties pret akmeni. Viens, divi, trīs. Krakšķis. No pustumsas atkal parādījās Pauls, turot vienā rokā cirvja uzgali, bet otrā tā kātu. Nu tā. Tagad mēs varam apdomāt, kā rīkosimies.

No kapenēm vēl joprojām skanēja sitienu troksnis. Viens, divi, trīs. Vēlreiz. Un vēlreiz.

-   Te vairs nav ko spriedelēt, drūmi ieminējās Doro. Ja vairs nav cirvja, var izmantot zobenu vai nazi. Es gribētu, lai viss jau būtu aiz muguras, citādi tas salauzīs manu sir…

-   Apklustiet taču! Karina uztraukti iesaucās. Vai jūs to nedzirdat? Kas tas ir?

Tas skanēja klusi, bet neatlaidīgi. Troksnis, metālam atsitoties pret akmeni: trīs reizes, īsa pauze, atkal trīs reizes.

-          Tā nav atbalss. Piešķiebusi galvu, viņa taustījās uz priekšu.

-   Te var skaidrāk dzirdēt.

Klang, klang, klang.

-   Kāds dod mums zīmi!

Viņa nozuda tumšajā stūrī kapeņu tālākajā galā, kur pirms brīža Pauls bija salauzis cirvi.

Klang, klang, klang.

-   Kāds no apakšas grib tikt pie mums, čukstēja Ralfs. Mirušie.

-   Klusu! Pauls metās pie ugunskura, izrāva no tā degošu zaru un, turot to rokā, nāca atpakaļ.

Uguns pielēja kapenes ar neierastu gaišumu. Tālākajā stūri nišās bija sakrautas kaulu kaudzes, starp tām pie mūra pieslieti mūžseni kapakmeņi.

Klang, klang, klang.

Pauls ieklausījās trokšņos, tad pacēla no zemes akmeni un sāka ar to dauzīt pa sienu. Divreiz ar īsu atstarpi, divreiz ar garu.

-   Vai dzirdat? Pauls iespieda Karīnai rokā degošo zaru un sāka aptaustīt akmeņus, meklēdams kādu nišu. Aiz sienas kaut kas ir. Kāds.

Pie viņa piesteidzās Nātans, pēc tam arī Ralfs. Viņi dauzīja pa sienu un saņēma atbildi. Ikreiz.

-   Vai redzat akmens plāksni to lielo, kas atslieta pret sienu? Trijatā viņi to vilka un stūma un, kad tā beidzot padevās, izgrūda prieka saucienu.

-   Aiz tās ir caurums!

-   Aiziet! Grūd stiprāk no otras puses!

Bija gandrīz tā, it kā nekas nebūtu noticis: ne zobenu cīņa, ne asiņojošās brūces nevienam nebija prātā. Viņi tiecās pēc viena mērķa, izņemot Georgu, kas jau atkal meklēja zemē pēc kāda jauna ieroča.

Sajūsmu nebūt neizrādīja Doro, kura ar paceltām rokām tuvojās viņiem. Piesargieties! Kas zina, ko jūs varat atbrīvot.

Ralfs zibenīgi atrāva rokas no akmens. Viņai taisnība.

-   Viņai nav taisnība! Ar katru vārdu Pauls pabīdīja akmens plāksni kādu gabalu tālāk. Tas ir mūsu glābiņš!

Atvere sienā tagad bija atbrīvota. Tajā bija tumšs kā peklē.

Cieši apskāvis Irisu, Bastians pienāca tuvāk.

-   Visādā ziņā te var izspraukties cauri! iesaucās Nātans. Viņš atkāpās malā, lai Karīna varētu izgaismot atveri ar vēl vāji degošo zaru.

-   Sasodīts! paspruka Paulam.

Viņu priekšā atradās kāpnes. Taču tās veda uz leju, vēl dziļāk pazemē, vēl tālāk no dienasgaismas.

-    Lai kāds iededz īstu lāpu! nokomandēja Pauls. Ralf! Parūpējies par to! Tikai atceries: mums jābūt taupīgiem. Tad es kāpšu lejā un Bastians nāks man līdzi.

-   Nekā nebūs, mēs visi iesim! iesaucās Karīna. Viņa paspraucās garām Bastianam un nostājās starp viņu un Paulu.

Pakāpieni bija veci, mitri un sadrupuši. Pauls uzmanīgi lika kājas uz pakāpieniem, un viņam sekoja pārējie grupas dalībnieki, izņemot Arno, Šteinhenu, Almu un Līzbetu. Aiz Bastiana gāja Irisa. Viņš juta meitenes klātbūtni kā siltu gaisa plūsmu.

Viņi kāpa lejup pa šaurā šahtā ierīkotām vītņu kāpnēm, kas divas reizes apgriezās ap savu centrālo asi, pirms atkal noveda uz drošas pamatnes. Pauls pacēla lāpu virs galvas.

Klintis un zeme. Pazemes telpa, ko cilvēki nebija veidojuši, bet tikai izmantojuši. Ala. Kaut kur pilēja ūdens, no kaut kurienes nāca klusi vaidi. Kādā vietā pie klints sienas Bastians pamanīja kaltu metāla riņķi lāpturi. Tam līdzās zemē gulēja masīvs metāla režģis.

-   Savulaik te laikam ir bijis pils cietums, čukstēja Karīna. Vai redzat ķēdes pie sienas?

Atkal atskanēja klauvējieni. Akmens pret akmeni, tagad jau daudz skaļāk un klusas vaidēšanas pavadībā.

-Hallo? Paula balss skanēja piesardzīgi. Vaidēšana mitējās.

-   Vai tie esat jūs? Paldies Dievam, beidzot! Nesavaldīga šņukstēšana kaut kur viņiem priekšā. Dabūjiet mūs ārā, lūdzu!

Bastiana sirds salēcās. Šī balss… tā bija Sandras balss, tai bija jābūt viņai, kaut arī balss bija aizsmakusi, izmisusi un vārga.

-   Vai tur kāds ir? Beidzot! Ak Dievs, es tā priecājos! Kāda cita balss.

Kārpa tas bija Kārpa! Visas pēdējās dienas Bastians ik pa brīdim bija centies iztēloties, kāda būtu sajūta, ja kāds no pazudušajiem atrastos sveiks un vesels, bija ļoti vēlējies piedzīvot šo laimes mirkli. Tagad tas bija klāt, kaut arī aizēnots ar bailēm par paša dzīvību. Viņš nedrīkstēja sev iegalvot, ka viss jau ir pārciests. Līdz šim viņi vēl nebija atraduši izeju. Nāves spriedums vēl joprojām kā Dāmokla zobens karājās virs viņa galvas.

Tad no pazemes cietuma tumsas atskanēja arī Larsa balss. Es zināju, ka jūs nepametīsiet mūs nelaimē.

Paņemt līdzi tikai vienu lāpu izrādījās kļūdains lēmums. Visādā ziņā ar to nepietika, lai apgaismotu visu cietumu. Viņiem nācās sekot balsīm. Sandras atrašanās vietu bija visvieglāk noteikt; viņas balss nāca no tā virziena, kur bija režģis. Pienākot tuvāk, atklājās, ka tas nosedz bedri. Šaudīgās liesmas atblāzma krita uz čokurā savilkušos stāvu, kas atradās vairāk nekā divus metrus zem viņiem.

Sandra. Netīra un trīcoša, ar salipušiem matiem. Vairākās vietās ieplēsta kleita, ar zemi aprepējušas rokas, it kā viņa ar tām būtu centusies izrakties no cietuma. Jūs izdzirdējāt manu klauvēšanu, vai ne? Paldies Dievam!

Irisa turēja lāpu augsti paceltu, kamēr Pauls un Bastians divatā centās nocelt režģi. Tas bija tik smags, ka viņi to spēja pabīdīt ik reizi tikai par dažiem centimetriem; tikai tad, kad palīgā nāca Nātans un Georgs, darbs sāka virzīties uz priekšu ātrāk.

Kopīgiem spēkiem viņi izcēla no bedres Sandru, kas tūlīt metās Paula apskāvienos un piespieda galvu pie viņa krūtīm.

-   Es tā baidījos, ka jūs mūs neatradīsiet. Vai ka es zaudēšu prātu.

Pauls saudzīgi glāstīja viņas matus. Tas ir beidzies. Viss būs labi.

-   Kāds bija te lejā, čukstēja Sandra. Vairākas reizes. Viņš teica, ka paturēs mūs te, līdz dabūs rokā īsto.

Paula glāstošā roka sastinga. Kas tas bija?

-   Es taču nezinu! Viņš! Tāds kā rēgs. Soļi nekad nebija dzirdami, vienmēr tikai dobja un guldzoša balss. Vienalga, vai gulēju vai biju nomodā, es to vienmēr dzirdēju.

-Jā. Kāpņu pakājē kā tumša ēna stāvēja Doro. Tev vairs nav jāuztraucas, Sandra. Turpmāk viņš tevi vairs nemocīs.

Sandra notrīcēja un nopūtās. Jums vēl jādabū ārā arī Larss un Kārpa. Es viņus reizēm dzirdēju, mēs sarunājāmies… bet viņiem neklājas īpaši labi. Es biju tik priecīga, ka neesmu pavisam viena, citādi būtu sajukusi prātā.

-   Kur viņi ir?

Sandra norādīja pa kreisi sev aiz muguras. Tur vismaz man tā šķiet.

Georgs un Ralfs piesardzīgi taustījās uz priekšu alas tumšākajā stūrī.

-   Mēs viņus atradīsim. Viss būs labi. Pauls nedaudz atrāvās no Sandras. Kā tu vispār te nokļuvi? Kas notika?

-   Nezinu. Es gulēju, atceros, ka iesāpējās… kā no sitiena pa galvu. Un tad es biju te. Tumsā, tādā tumsā…

Irisa pagāja nost no Bastiana un notupās līdzās Sandrai. Vai tu nevienu neredzēji?

-Nē.

-   Tikai dzirdēji?

Sandra apstiprinoši pamāja ar galvu.

-   Kā skanēja šī balss? Stiepti? Tā, it kā runātājs pēc katra vārda apdomātos, kā turpināt teikumu?

Sandra ieplestām acīm uzlūkoja Irisu un atkal papurināja galvu sākumā viegli, tad sparīgāk. Nē. Ne tā. Drīzāk tā bija senlaicīga. Aizlauzta. Nedzīva.

Neviens neizrādīja izbrīnu, visi saprotoši māja ar galvu.

Pie velna, tas taču nav iespējams! Lai gan nav īpaši grūti sajaukt prātu izbiedētam skuķim.

-           Simts pret nulli Tristrama labā, Bastians pačukstēja Irisai.

-   Drīz es pats sākšu ticēt šim muļķībām. Kaut gan…

-   Tristramam ir savdabīgi paradumi, viņš teica. Virszemē, kur ir pietiekami gaišs, viņš mums raksta, šeit apakšā viņam labpatīk runāt. Doro? Vai tev ir tam kāds izskaidrojums?

-Jā, viņa čukstēja no kāpņu pakājes. Viņš runā ar mums. Vienmēr. Taču tumsā viņi to varēja labāk saklausīt.

-   Nav nekādas jēgas ar jums diskutēt. Irisa atmeta ar roku. Viņa piemiegtām acīm nopētīja Sandru. Vai tu nemaz neesi izslāpusi?

-   Ko? Esmu gan. Nedaudz. Bet tur lejā bija mazliet ūdens, par laimi… Viņa norādīja lejup bedrē uz neskaidri saskatāmām krūzes aprisēm.

-   Kāds tevi aprūpēja? Piegādāja ūdeni?

-  Jā. Un arī dažus ābolus, maizes gabalu… taču esmu briesmīgi izsalkusi.

-   Šajā ziņā mēs tev nevaram palīdzēt.

-   Es tik šausmīgi uztraucos par tevi, Sandra, Bastians iesaucās, satvēra viņas roku un to saspieda. Pirmo reizi meitene ielūkojās viņam tieši acis. Tad ar vainīgu skatienu nedaudz atrāvās no Paula.

-   Viņš to zina, paskaidroja Pauls. Bastians zina visu, ari to, ka es tevi sūtīju uzzināt vairāk par viņu. Un… viņš nolieca galvu un ar roku pārvilka pār acīm, … ir noticis vēl daudz kas slikts. Mums nebija tiesību viņu te ievilināt.

-   Ko? Kāpēc?

Pauls neatbildēja. Ari Doro ne. Taču tas bija tikai laika jautājums, līdz viss atkal savirknēsies viņiem nepieciešamajā kārtībā. Līdz viņš

dabūs rokā īsto, tā teica Sandra un neviens vairs pat nejautās, kas ar to bija domāts.

Bet Sandra būs manā pusē, jo viņa mani atvilināja uz šejieni. Viņa un Pauls to kopīgi izgudroja, un Pauls nepieļaus, ka viņa nostājas pret mani. Nebūtu viņas, es tagad sēdētu pie rakstāmgalda un zubrītos.

Viņa dzīvoklis, studijas, profesionālie plāni visa viņa īstā dzīve bija tik tālu projām, ka tikpat labi tā varētu piederēt kādam citam.

Distancēties. Tas bija tas, ko viņš bija gribējis, vai tad ne?

Tas tiesa, Bastians pats sev atbildēja. Tas tiesa. Taču ne tā.

Tikko sadzirdami saucieni izrāva viņu no pārdomām. Nātanam un Georgam bija nepieciešama palīdzība.

Kārpa sēdēja zemē līdzīgi aizrestotā bedrē alas tālākajā daļā. Tā bija dziļāka par Sandras neseno ieslodzījuma vietu. Kārpa ar grūtībām uzrausās kājās. Viņš bija novārdzis un aizsmacis.

-   Es vairs nedomāju, ka jūs vēl redzēšu. Viņš ar piedurkni novilka pār acīm. Es tā priecājos. Paldies, ka mani uzmeklējāt!

-   Vai tev bija ko dzert?

-Jā. Nedaudz, bet ar to pietika. Reizi vai divas kāds atnesa svaigu ūdeni. Parasti tas notika, kad gulēju. Reiz es viņu pamanīju un, protams, uzrunāju, taču atbildes nebija. Viņš gandrīz nedzirdami atkal pazuda. Kā rēgs.

-   Ak nē, novaidējās Bastians. Tikai, lūdzu, nestāsti to Doro!

-   Cik ilgi es biju te lejā?

-   Aptuveni trīs dienas. Pauls drošsirdīgi ielēca bedrē, lai atbalstītu draugu no apakšas, kad tas rāpsies ārā.

Stumjot un velkot viņi izcēla Kārpu. No viņa nāca briesmīga smaka, bet tas nebija nekāds brīnums pēc tik ilga laika bez labierīcībām. Karīna aizgriezās, savukārt Bastians centās saprast, kā Sandrai bija izdevies palikt tik tīrai un patīkami smaržot. Tomēr nevarēja noliegt, ka Kārpa pazemes cietumā bija uzturējies ilgāk.

Tagad lāpas gaismā bija redzams, ka viņa sejas kreisā puse ir savādi mainījusi krāsu. Bastians uzmanīgi pieskārās vaigakaulam, un Kārpa parāvās atpakaļ. Nē, lūdzu!

-   Kas īsti notika?

-Ja es to zinātu. Biju mežā. Pirmā meklēšanas ekspedīcija, vai atceries? Visādā ziņā es meklēju tos velnakmeņus, bet tad nogranda pērkons un sāka līt. Viņš nošņaukājās. Es atradu lielisku patvērumu milzīgu klinti, kas kā slīps jumts slējās meža vidū. Gribēju tur pārlaist negaisu, bet tad es nezinu, kas notika. Acīmredzot kāds man būs iesitis. Es atjēdzos tumsā un sākumā nodomāju, ka esmu zaudējis redzi. Saucu pēc palīdzības. Bet neviens mani nedzirdēja.

Viņš aprāva savu stāstījumu. Kur īsti mēs esam?

-           Kādas pils bijušajā pazemes cietumā, paskaidroja Georgs.

-   Leģenda, vai atceries? Tieši tajā pilī.

-   Tā ir kaut kāda fantastika. Kārpa nedaudz sagrīļojās, pieķērās pie Bastiana pleca un šķībi pasmaidīja. Es būtu bijis gatavs derēt, ka esmu miris, ja vien tik ellišķīgi nesāpētu galva. Visapkārt bija tik tumšs, vai saprotat? Visu laiku. Tumsa. Viņš nodrebinājās. Tad es nodomāju, ka esmu zaudējis redzi. Pēc veselas mūžības pēkšņi klāt bija Larss, un es raudāju aiz prieka. Un tad uzradās Sandra. Viņi abi mani mierināja, lai gan pašiem neklājās labi. Ja mēs nebūtu varējuši sarunāties…

Bastians uzmanīgi aptaustīja Kārpas pieri. Nē, drudža nebija.

-   Pavisam traks izvērties tavs pirmais larps, vai ne? smaidīdams ieminējās Kārpa. Varu derēt, ka tu to biji iedomājies citādu.

-   Visādā ziņā, atzina Bastians. Es biju rēķinājies, ka izdzīvošu.

-Ko?

Georgs pastūma Kārpu kāpņu virzienā tuvāk Doro. Par to mēs parunāsim vēlāk.

Visu šo laiku Ralfs un Nātans nebija pavadījuši bezdarbībā. Viņi bija atraduši Larsu, kurš bija pārsteidzoši labā formā. Viņš izskatījās arī tīrāks nekā Kārpa.

-   Es arī saņēmu sitienu pa galvu it kā no nekurienes. Nezinu, kurš mani uz šejieni atvilka, man nav ne jausmas.

-   Vai tu arī dzirdēji savādas balsis, par kādām stāsta Sandra? painteresējās Doro.

-  Jā. Ik pa brīdim. Tās teica, ka mums te būs jāpaliek tikai tik ilgi, līdz ieradīsies īstais.

Skaidrs. Tas, kurš iedomīgs nes tēva vārda slavu.

Redzot, ka Georgs pēta viņu ar caururbjošu skatienu, Bastians, vēl pat nepaguvis īsti apzināties, ko dara, ar abām rokām trieca viņam krūtīs tik spēcīgi, ka tas sāpēs iekliedzās un nogāzās zemē. Pēc tam Bastians sajutās labāk. Nē, viņš nav bezpalīdzīgs un nebūs tik ilgi, kamēr saglabās veselo saprātu.

-   Labāk liecies mierā. Irisa saņēma viņa roku. Man šķiet, ka kārtis tūlīt tiks samaisītas no jauna. Neiegūsti sev vairāk ienaidnieku, nekā vajadzīgs.

Kārpa, šķiet, nebija pamanījis konfliktu starp Georgu un Bastianu. Savādi, viņš sacīja. Es domāju: tas, ko stāsta Sandra un Larss. Es ne reizi nedzirdēju nekādas svešas balsis. Tikai trokšņus, kas atgādināja metālisku rīvēšanos. Šodien arī skaļu blīkšķi, it kā būtu apgāzies kaut kas smags. Un dažas reizes… viņš samiedza acis un apdomājās, … kaut kādu dūkoņu.

-   Priecājies, noteica Sandra.

Viņas skatiens pārslīdēja uz Irisu un Bastianu, kuri stāvēja cieši viens otram līdzās, turklāt viņš bija aplicis roku meitenei ap pleciem. Sandra viegli pamāja ar galvu. Saprotu, viņa nomurmināja un taustīdamās devās kāpņu virzienā.

Bastians piespieda sev klāt Irisu kā talismanu. Kā tu domā? Vai tas bija Simons? Vai viņš te ieslodzīja šo trijotni? viņš jautāja, neatraujot lūpas no meitenes matiem, un sajuta, ka viņa paceļ uz augšu plecus.

-   Kāpēc lai viņš to darītu? Es visu laiku prātoju par to. Ko viņš būtu cerējis ar to panākt? Irisa nopūtās. Vai zini, es tiešām gribētu šo tipu kaut kur ieraudzīt. Tad es zinātu, ka viņš ir te un visam pieliek savu roku. Meitene pacēla galvu un ieskatījās Bastianam tieši acīs. Bet ar mani vēl pilnīgi nekas nav atgadījies. Tieši tas mani mulsina.

āpas pakāpeniski dziestošajā gaismā viņi sāka kāpt atpakaļ uz kapenēm.

-Tikai neizbīstieties! Georgs brīdināja trīs izglābtos.

-Jūs vēl neesat redzējuši grāfu Falkenvartu apbedījumus.

-  Tristrams jūs personiski apsveiks, murmināja Doro. Mēs esam viņa viesi, vai jūs to zināt?

Kārpa kāpa tieši pirms Bastiana. Varēja dzirdēt, kā viņš sāka skaļi kampt pēc gaisa, kad viņi nonāca kapenēs.

-   Tas ir… ak manu dieniņ! Kaut kas neticams. Kas par asinspirti!

-   Leģenda ir patiesa un lāsts arī, pavēstīja Ralfs.

-   Nav nekādas jēgas tam pretoties. Vai redzi, cik daudzi toreiz tika nogalināti?

Kārpa neko neatbildēja. No visiem trim atrastajiem biedriem viņš bija vienīgais, kurš pārsteigts vēroja šo ainu; Sandra un Larss tikai uzmeta īsu skatienu mirušajiem, turpretī Kārpa gandrīz nespēja novērst no tiem acis.

-   Ak Dievs, šim trūkst kājas… un tam tur puses galvaskausa. Šausmas! Kārpa apklusa un ar roku atbalstījās pret kapa plāksni.

Viņš atkal sakustējās tikai tad, kad ierunājās Doro. Viņa nometās ceļos Tristrama galvaskausa priekšā. Mēs pateicamies tev par to, ka esi mums atdevis mūsu draugus. Tagad parādi mums izeju no šejienes, atdod mūsu dzīvi! Lūdzu!

-   Viņa runā galīgas muļķības, vai ne? Kārpa pielika rādītājpirkstu sev pie deniņiem un pagrozīja to. Bet vai nav vienalga te ir gaisma un pat uguns. Šteinhen!

Kārpa izsteidzās no kapličas un metās ap kaklu savam draugam, tad apsēdās viņam līdzās pie ugunskura, par kuru Šteinhens acīmredzot bija varonīgi rūpējies.

Otra priecīga atkalredzēšanās bija Sandrai un Līzbetai, kura, skrienot uz kapliču, gandrīz paklupa uz savas kleitas apmales. Tu vēl esi dzīva, es tā priecājos!

-   Es arī, čukstēja Sandra. Vairs necerēju, ka izkļūšu no turienes.

-   Kas notika? Līzbeta aizveda Sandru pie ugunskura. Tas bija Tristrams, vai ne? Viņš jūs… dabūja rokā. Sagūstīja. Līzbetas roka nemierīgi taustījās gar krūtīm.

-   Muļķības! iesaucās Kārpa. Vienkārši kāds ar smagu priekšmetu iegāza mums pa pauri. Kāds sasodīts sūdabrālis, bet noteikti ne skelets.

-   Csssst!

-   Kāpēc tā, Doro? Tava saziņas partnera dzirdes kanāls taču jau sen ir sairis. To ir sagrauzuši tārpi, lai cik man būtu žēl. Pajautā Bastianam!

Gluži nevajadzīga replika. Bastians ierāvās masīvā mūra ēnā, jo visu klātesošo uzmanība atkal tika pievērsta viņam.

-   Nu ko, ierunājās Georgs. Ir vēl kaut kas, ko jūs visi trīs nezināt. Lai gan mēs esam jūs atbrīvojuši no bedrēm, kurās bijāt ieslodzīti, diemžēl tas arī ir viss. Mēs cerējām, ka esam atraduši izeju, bet tas bija tikai jūsu cietums. Tas nozīmē, ka te ir galastacija. No šī pagraba mēs vairs netiksim ārā.

Kārpa samulsis papurināja galvu. Kā tā? Kaut kādā veidā taču jūs šeit iekļuvāt.

Runādami visi reizē un cits caur citu, viņi izstāstīja Kārpām par notikušo. Georgs vēlreiz nolasīja dzejoli, kuru Bastians bija atradis kapličā.

-Jūs esat brāļi? Vai tiešām? Kārpas acīs bija lasāms neviltots apmulsums.

-Jā, ir, drūmā balsī apstiprināja Doro. Tādējādi senais vēstījums iegūst jēgu. Tristrams grib atriebties, un Bastianam jāieņem Ludolfa vieta.

Bastians bija gaidījis, ka Sandru pārņems šausmas, taču tā nenotika. Meitene gandrīz nereaģēja uz dzirdēto, it kā tas viņu nemaz neinteresētu. Tikai, redzot, ka Pauls enerģiski papurina galvu, viņa darīja tāpat. Turpretī Larss, šķiet, neticēja Doro vārdu nopietnībai.

-   Vismaz es viņu nenogalināšu, viņš noteica un saritinājās, it kā grasītos likties uz auss.

Nopietni sašutis bija tikai un vienīgi Kārpa. Vai jūs tiešām gribat upurēt cilvēku?

-   Nē, mēs negribam. Mums tas ir jādara. Doro tagad izklausījās pēc pacietīgas skolotājas, kurai nākas klasei izskaidrot kādu problēmu divas vai pat trīs reizes. Vai arī jāsamierinās ar to, ka mēs visi te nomirsim. Redziet, ja upurēšana neko nedos un mēs tomēr neatradīsim izeju, Bastiana ciešanas būs izrādījušās visīsākās. To varētu uzskatīt pat par žēlsirdību.

-   Tu taču to nedomā nopietni?

-   Viņa domā gan, paskaidroja Šteinhens. Un gandrīz visi ir vienisprātis ar viņu.

Atkal neviens neprotestēja.

Pauls nopētīja katru no viņiem un tad iznāca vidū. Vai zināt ko? Man ir vienalga, ka jūs aiz bailēm taisāt biksēs. Par Bastiana nogalināšanu nevar būt ne runas. Es to nepieļaušu.

-   Nelien, kur nevajag, tā vairs nav tava darīšana, nošņāca Doro. Tev bija iespēja, bet tu to neizmantoji. Vai atceries vēl, ko pats teici? Tu nestāvēšot mums ceļā, kad mēs darīsim to, ko uzskatīsim par nepieciešamu.

Viņa smagnēji apsēdās un atbalstīja galvu uz rokām. Manis pēc, mēs te varam arī nosprāgt, man ir vienalga. Mana dzīve šajā reizē nav tik piepildīta, lai es negribētu pāriet nākamajā inkarnācijā. Viņa pacēla galvu un uzsmaidīja Bastianam. Esmu jau samierinājusies ar to, ka šis lāsts mūs nogalinās. Jau tuvākajās dienās. Bet visiem pārējiem ir grūti to pieņemt. Paskaties uz Almu! Viņa nav gatava.

-   Tu tam neticēsi, bet arī es ne, asā tonī atcirta Bastians.

Kārpa vairs nespēja beigt purināt galvu. Lāsts! Vai kādam nav

ienācis prātā, ka tam visam varbūt ir gluži banāls izskaidrojums? Ka mums uzbrukuši un mūs ieslodzījuši kaut kādi pretīgi nelieši? Ka viņiem varbūt sagādā prieku turēt mūs bailēs un šausmās?

-   Tieši tā, un viņi uzbur tārpus mūsu ēdienam, čulgas uz Šteinhena rokām un nohipnotizē mūs, lai mēs brīvprātīgi nokāptu pazemes ejās, no kurienes vairs nav iespējams izbēgt. Doro skatiens

bija neparasti laipns. Tas viss tikai sagadīšanās? Tikai joks, ko izstrādājuši kaut kādi tālab šeit ieradušies tipi? Kurus mēs neesam pat redzējuši, kuri neatstāj nekādas pēdas?

Uz to Kārpām acīmredzot neienāca prātā neviena atbilde. Bet… iepriekšējā reizē mēs taču arī bijām te, un apkārtne jau tad bija tikpat nolādēta vai arī nenolādēta kā tagad. Nu labi, reizīti es izvēmos, bet pie tā pats biju vainīgs.

-   Pagājušogad, Doro paliecās uz priekšu, starp spēlētājiem nebija brāļu. Mūsu rindās nebija neviena, ko Tristrams būtu varējis izmantot atriebībai.

Aizkustinošā žestā Līzbeta kā kautrīgs bērns skolā pacēla roku, precīzāk izsakoties, pirkstu. Es nupat iedomājos… mēs atkal esam pilnā sastāvā, vai esat pievērsuši tam uzmanību? Esam visus atraduši vai tā nav laba zīme? Viņa centās atrast pareizos vārdus.

-   Tagad mēs esam jaunā situācijā, vai ne? Palīdzību meklēdama, viņa pavērās apkārt. Doro! Tu taču saki, ka liktenis reizēm izdara negaidītus pagriezienus. Varbūt tieši tas tagad ir noticis?

-   Tas būtu jauki. Doro akurāti pielika dziestošajam ugunskuram malkas pagali. Taču es baidos, ka tā nav. Uzmanīgāk vērtējot faktus, jūs saprastu, kāpēc mēs esam atraduši Sandru, Kārpu un Larsu. Tristrams pats pavēstīja, ka viņi ir tikai sagrābti kā ķīlnieki. Bet tagad te ir tas, ko viņš gaidīja. Bastians. Tāpēc pārējie tika atbrīvoti. Tristrams sāk pildīt savus solījumus.

Doro sakrustoja pirkstus. Vai ievērojāt, cik varens viņš vēl ir, cik neizbēgami piepildās viņa griba? Kā jūs domājat: kas notiks, ja mēs pretosimies Tristrama gribai? Viņa lēnām pavērsa seju pret griestiem un sarauktām uzacīm pētīja mūra arkas. Vai jūs neticat, ka Tristrams var likt šīm velvēm sabrukt pār mums? Uz visiem laikiem aprakt zem pils drupām mūs visus, pats sevi un šo skumjo stāstu?

Muļķības, teica Kārpas sejas izteiksme, tomēr viņš klusēja.

-   Bet tu taču vienmēr runā par zīmēm, nepadevās Līzbeta.

-   Tai jābūt labai zīmei, ka mēs atkal atradām Sandru. Es biju pārliecināta, ka viņa ir mirusi. Abas meitenes uzsmaidīja viena otrai.

Viņu priekšā ugunskurā nosprakšķēja pagale, uzsviežot gaisā dzirksteles. Ikreiz, kad sarunas aprāvās, klātesošo uzmanība atkal tika pievērsta Bastianam, it kā tie gribētu pārliecināties, ka viņš vēl ir te.

-   Varbūt mēs pat saņemsim kādu vēl labāku zīmi. Tas taču varētu būt iespējams. Kaut ko pilnīgi viennozīmīgu, cerību pilna piebilda Līzbeta.

-   Tādā gadījumā pagaidīsim šādu zīmi, Pauls piekrita un, novilcis savu ādas vamzi, apsēdās pie ugunskura.

-   Pagaidīsim, nopūtās Doro. It kā viss jau sen nebūtu skaidrs. Neko vairāk viņa neteica. Arī Pauls klusēja un, atbalstījis rokas uz ceļiem, aizvēra acis. Gandrīz visi tagad bija sasēdušies ap ugunskuru, cenšoties distancēties no Bastiana. Vienīgi Irisa, Šteinhens un Kārpa grupējās ap viņu kā aizsargmūris.

Sandra apsēdās pēdējā, izvēlējusies vietu līdzās Paulam, un uzlūkoja viņu, it kā gribētu uzdot kādu jautājumu, taču Paula acis vēl joprojām bija aizvērtas.

-   Ralfs, nelietis tāds, man ir nospēris gandrīz visu ūdeni, pažēlojās Mona. Iedodiet kāds man mazliet no savējā. Es vai mirstu no slāpēm.

Neviens neatsaucās, tikai daži klātesošie it kā sargājot aptaustīja savus dzeramtraukus. Nātans pasniedza Monai savu ūdens maisu, kurā Pauls bija iepildījis dubļaino ūdeni, taču tajā tikpat kā vairs nebija šķidruma.

-   Es to ilgi vairs neizturēšu, vaimanāja Mona. Viņa naidpilni blenza uz Ralfu, kurš izlikās, ka to nemana.

-   Vai mēs nevaram vēl kaut ko savākt no peļķēm? jautāja Nātans.

Pauls noliedzoši papurināja galvu. Jūs varat mēģināt, bet jau iepriekšējā reizē tur vairs bija tikai dubļi.

Jo vairāk viņi runāja par slāpēm, jo izteiktāk Bastians sajuta savējās. Mutes gļotāda bija izžuvusi sausa un sāka kļūt nejutīga. Piesardzīgi, tā, lai citi neredzētu, viņš pārbaudīja sava ūdens maisa svaru. Gandrīz tukšs. Sasodīts! Drīz mēs sāksim laizīt mūri.

It kā dzirdējusi viņa domas, Līzbeta kaut ko īgni norūca un pagrieza galvu uz sāniem, uzlūkoja Bastianu un tad atkal nodūra skatienu. Satraukti kā cilvēks, kurš cenšas aizgaiņāt ļaunu sapni. Līzbetas acis bija atvērtas, bet it kā neko neredzošas. Kas viņai pēkšņi bija lēcies?

Bastiana plakstiņi noraustījās. Kaut kas viņu bija apžilbinājis uz īsu, cerību pilnu mirkli, kurā viņš nodomāja, ka pa kādu līdz šim neatklātu spraugu griestos ir iespīdējusi saule. Taču nē. Tur nebija ne saules staru, ne spraugas.

Ko mums tagad iesākt? Turpināt pārmeklēt ejas? Aizvākt gruvešu kaudzes, pakļaujot sevi pagraba daļu jauna, varbūt pat nāvējoša iebrukuma briesmām? Viņa skatiens apstājās pie nelielās malkas kaudzītes, kas atradās līdzās ugunskuram. Tik maz vairs atlicis.

Jā! Vēl viens gaismas impulss īss, spožs zibsnis. No kurienes tas šeit iekļuvis? Bastians samiegtām acīm meklēja gaismas avotu, taču tas jau atkal bija pazudis.

Viņš maigi noglāstīja Irisas roku. Mums būtu jāsalūko kurināmais, viņš čukstēja. Ja uguns izdzisīs… mēs te atradīsimies melnā caurumā, kas pilns ar dažādām lamatām un šķēršļiem. Tādā gadījumā mēs nekad neatradīsim izeju un pilnīgā tumsā mirsim no bada un slāpēm.

Viņa pamāja ar galvu. Paulam vajadzētu mūs sadalīt meklēšanas grupās. Kaut kur vēl noteikti var atrast ko noderīgu. Viņa drebinādamās piespiedās pie Bastiana pleca. Taču bez gaismas viņi tev neko nevar padarīt. Tumsā viņi tevi neatradīs.

-   Pašlaik viņi liek mani mierā. Sandra, Larss un Kārpa ir devuši man laiku, kas mums jāizmanto… Viņš aprāvās. Ko Līzbeta tagad tur dara? Viņa vicina roku, it kā censtos aizgaiņāt uzmācīgas mušas.

Insekti būtu laba zīme, nodomāja Bastians. Pat ja tie būtu iekļuvuši caur nelielu atveri, to varētu paplašināt.

Kamēr Bastians centās saprast, ar ko nodarbojas Līzbeta, viņa pēkšņi sastinga.

-   Ge… viņa izmocīja. Meitenes ķermenis kļuva stīvs, un viņa nogāzās zemē. No Līzbetas krūtīm izlauzās garš, mokpilns kliedziens.

Bastians pielēca kājās, taču Georgs jau bija klāt, notupās līdzās Līzbetai, zibens ātrumā novilka savu vamzi un rūpīgi noguldīja uz tā viņas galvu, pirms tam ar otru roku aizmēzis visus apkārt izmētātos akmeņus.

-   Kas viņai kaiš? iespiedzās Alma. Ak Dievs! Tagad Tristrams pieprasa viņu kā savu pirmo upuri. Līzbeta mirst! Skatieties taču, viņas seja ir pavisam zila…

Atskanēja izbaiļu pilni kliedzieni. Doro nodevās jaunām burvestībām, Mona izplūda asarās, savukārt Ralfs un Nātans pienāca tuvāk un pavērtām mutēm blenza notiekošajā.

-   Ejiet projām! viņiem uzkliedza Georgs. Līdzās viņam gulošā Līzbeta sāka nekontrolēti raustīties, sitās ar rokām ap sevi, no viņas mutes sāka tecēt siekalas, pēc tam parādījās putas.

Bastiana galvā pēkšņi viss salikās pa plauktiņiem. Tā bija viņa, kas kliedza aizpagājušajā naktī. Ilgi, žēlabaini, tieši kā tagad. Tad vēl zilie plankumi uz Līzbetas pieres, skrāpējumi, tas, ka viņa vienmēr pagrieza muguru ugunij, jo zināja liesmu plaiksnīšanās ietekmi uz savu organismu. Georga aizsargājošā izturēšanās… un tagad lēkme. Vispirms toniskā fāze, tagad kloniskā.

Epilepsija. Līzbeta bija epileptiķe.

Un Georgs visu darīja pareizi, viņš labi pārzināja šo slimību un precīzi zināja, kas jādara. Tomēr Bastians piegāja pie viņa, nometās ceļos līdzās Līzbetai un sāka skaitīt. Toniski kloniskai lēkmei nevajadzētu ilgt vairāk par piecām minūtēm, pēc tam var rasties smadzeņu bojājumi.

Un, ja tā būs ilgāka, ko tu tādā gadījumā iesāksi? Vai tev šeit ir pieejams diazepāms? Nē.

Bastians pārstāja skaitīt, novilka savu vamzi un aplika to ap Līzbetas galvu, lai tā arī visspēcīgāko konvulsiju brīžos nesaskartos ar akmens grīdu.

Krampju lēkme turpinājās. Līzbetas rokas bezmērķīgi mētājās pa gaisu, kājas spēra nekurienē.

-   Kāpēc jūs neko neteicāt? Pat neieminējāties?

-   Viņa to negribēja. Georgs maigi noglāstīja Līzbetas roku. Viņš meiteni nebija saķēris cieši, bet tikai maigi pieturēja, kad viņa

varēja sevi savainot. To zina tikai Sandra, no citiem viņa kaunējās. Un visu pēdējo gadu Līzbeta jutās labi.

Meitene vēlreiz saslējās un pēc tam nomierinājās. Bastians atviegloti nopūtās.

-   Vai viņa lietoja medikamentus?

-Jā. Karbamazepīnu. Bet pēdējo dienu laikā viņai tas nebija pieejams, tas… kaut kur pazuda.

Protams. Medaljons, ko viņa tik izmisīgi meklēja. Tā bija viņas slepenā zāļu kārbiņa.

-   Viņa jādabū ārā no šejienes, murmināja Georgs. Līzbetai jāsaņem nepieciešamie medikamenti, citādi viņas stāvoklis turpinās pasliktināties. Visa pēdējā gada laikā viņai bija tikai četras lēkmes, bet tagad tās uznāk katru dienu. Viņš bez mazākās nožēlas uzlūkoja Bastianu. Es darīšu visu iespējamo, lai viņai atkal klātos labi.

Tur nebija, ko piebilst. Bastians redzēja, ka Līzbeta atver acis. Meitenes tukšais skatiens pārslīdēja viņa sejai, tad pagraba velvēm, līdz beidzot apstājās pie Georga. Viņas lūpas savilkās tikko jaušamā smaidā.

-   Viss ir labi, manu eņģelīt.

Līzbetas acu plakstiņi atkal aizvērās, un viņa apvēlās uz sāniem. Meitene elpoja mierīgi un vienmērīgi. Vispirms lēkme, pēc tam dziļš miegs, atcerējās Bastians. Galvas smadzenes patērē ļoti daudz enerģijas.

Viņš piecēlās kājās un notrausa putekļus no bikšu starām. Ātri aplaidis apkārt skatienu, viņš visu saprata. Larss bija atkāpies līdz sienai, it kā baidītos inficēties. Vairums pārējo, sakumpuši un šausmās sastinguši, sēdēja savās vietās.

Tieši tā mums vēl trūka.

-   Gadījumā ja kāds ir kaut ko muļķīgu sadomājies, teica Bastians, Līzbeta nav ne apsēsta, ne nolādēta. Viņa cieš no slimības, kas, lai gan ir nepatīkama, tomēr nav bīstama dzīvībai.

Visu vēl joprojām izbiedētie skatieni pievērsās viņam.

-  Tavā vietā es arī tā apgalvotu, kurnēja Ralfs. Bet kāda garantija, ka es nebūšu nākamais, kurš vārtīsies pa zemi un spļaus putas?

-   Tu runā muļķības. Atgriežoties pie Irisas, Bastians pārkāpa pāri jaunām rūnām, kuras zemē bija ieskrāpējusi Doro. Othala, viņš atcerējās. Un tā, kas atgādināja dakšiņu. Irisa ieslēdza viņu savos apkampienos.

-   Es neko nezināju. Par Līzbetas slimību. Ak Dievs, kāpēc viņa brauc uz spēlēm un uzņemas šādu risku?

-   Viņai bija līdzi zāles. Un viņa izvairās no visa, kas plaiksnās un raustās. Vienmēr aizgriežas no uguns. Bet tagad… Bastians nepabeidza domu, jo sajuta mugurā pārējo skatienus. Drīz tas atsāksies. Viņš samiedza acis, lai varētu skaidrāk redzēt. Kapličā vēl atradās ieroči; kādu zobenu viņš varēja saskatīt no savas atrašanās vietas. To viņš pievāks sev.

-   Bastianam taisnība. Doro balss pārtrauca Bastiana pārdomas, un viņš pārsteigts pagriezās.

-   Paldies!

-   Nav par ko. Līzbeta nav apsēsta, viņa slimo ar epilepsiju, un to var redzēt katrs, kuram ir acis pierē. Bet, atkal šis nožēlas pilnais skatiens, viņa lūdza kādu zīmi. Labu zīmi, vai atceries?

Ap Doro sēdošie labticīgi un bijīgi māja ar galvu.

-   Visi dzirdēja Līzbetas lūgumu. Mēs esam saņēmuši atbildi. Man pašai tā šķiet šausmīga, daudz sliktāka, nekā gribētos atzīt. Viņas acīs tiešām kaut kas iemirdzējās, iespējams, asaras. Bet ir skaidrs, kas mums jāizdara. Un vēl pirms būs izdegusi pēdējā pagale. Man tiešām žēl.

Bastians juta Irisas roku savējā, aukstu un sasprindzinātu. Visi vēroja viņu. Tik ilgi, kamēr Bastians neatbildēja viņu skatieniem. Tiklīdz viņš to izdarīja, visi novērsās un sāka blenzt kur nu kurš: uz savām rokām, zemē, ugunī.

Bastianā kaut kas pārtrūka tas, kas visu laiku bija viņu turējis sasprindzinājumā. Tā nevarēja turpināties. Viņš vairs nespēja paciest šo gaidīšanu, kad kāds viņam uzbruks. Irisas roka vēl joprojām atradās viņējā. Bastians to vēlreiz saspieda, tad palaida vaļā un ieskrēja kapenēs. Tas nāca par labu, jo viņš uzreiz sajutās brīvāks.

Kauli, akmeņi, ieroči. Viņš pacēla zobenu. Tumšs, raupjš un plankumains metāls, taču asmens vēl joprojām bija pietiekami ass, lai ar to varētu nopietni ievainot pretinieku. Bastians ieņēma cīņas stāju, un gandrīz tajā pašā mirklī Pauls jau atradās līdzās viņam.

-   Mēs to spēsim, viņš čukstēja. Paliec man aiz muguras!

Pārējie sakustējās un sadalījās mazākās grupās. Sākās sačukstēšanās. Nātana zobens vēl gulēja zemē turpat viņam līdzās, kur to pirms brīža bija nolicis. Tagad Nātans to atkal pacēla.

Pamazām Bastianam kļuva skaidrs, cik milzīgu kļūdu bija pieļāvis. Ja būtu izturējies mierīgi, diskusija, iespējams, būtu turpinājusies un varbūt pat attīstījusies pareizajā virzienā, kas neparedzētu zobenu izmantošanu. Tagad viņš pats bija izdarījis starta šāvienu nākamajam cēlienam, pirmais paņemot rokā ieroci.

Es esmu idiots.

Pie ieejas kapenēs parādījās Šteinhens un Kārpa abi neapbruņoti un ne pārāk stabili uz kājām, taču ar apņēmīgu izteiksmi sejā.

-Jūs nepieskarsieties Bastianam! triumfējoši iesaucās Pauls.

Viņu pretinieki apmainījās skatieniem. Nātans, Georgs, Larss un Ralfs. Doro skumīgi pamāja ar galvu un aizgriezās.

Nākamajā mirklī Ralfs metās virsū Irisai un nogāza viņu zemē. Viņš tai izrāva no jostas nazi un pielika to meitenei pie kakla.

Uz kādu sekundes daļu pasaule Bastiana acīs satumsa.

Irisa. Viņiem bija Irisa. Un tā bija viņa kļūda, viņa vaina. Vēl nemaz neapzinoties savu rīcību, Bastians jau metās uzbrukumā. Ar tādu niknumu, ka no tā gandrīz aizrāvās elpa, taču viņam bija zobens, un tūlīt viņš to ietrieks Ralfa ķermenī vienalga kurā vietā, galvenais, lai Ralfs būtu ievainots.

Viss, kas Bastianā mutuļoja, bailes, neziņa, naids pret šiem māņticīgajiem idiotiem izlauzās ārā skaļā kliedzienā, kas izskanēja kā zvēra rēciens. Ceļā stāvēja Kārpa. Viņš to pagrūda malā un metās virsū Ralfam, kurš ar savu smago, smirdīgo ķermeni spieda Irisu pie zemes. Aiz muguras kaut ko kliedza Pauls, brīdinoši iesaucās arī Irisa, izmisīgi cenzdamās atbrīvoties no Ralfa tvēriena, taču Bastians

nesaprata vai drīzāk nevēlējās saprast ne vārda. Tikai gribēja sist no visa spēka.

Viņi uzbruka no mugurpuses, kāds Bastianu sagrāba aiz pleciem un nogāza zemē, uzmetās ar ceļiem uz muguras un izspieda no plaušām visu gaisu. Kaut kur tālāk kliedza Pauls. Tas izklausījās pēc tuvcīņas. Kāds ar zābaku iespēra Bastianam pa roku vienreiz, otrreiz, līdz viņš palaida vaļā zobenu. Tie uzrāva viņu kājās.

-   Man viņš ir rokā! iesaucās Georgs.

Pie viņiem piesteidzās Mona, noraisīja no kakla lakatu un sasēja ar to Bastianam rokas aiz muguras.

-   Kaut kā stulbi sanāca, vai ne? noņirdza Ralfs. Viņš bija palaidis vaļā Irisu un tagad devās taisnā ceļā pie Bastiana. Viņa rokā pazibēja nazis.

-   Nevelc garumā, dari to ātri! Bastians dzirdēja Georgu sakām. Irisa iekliedzās un metās pie Ralfa, taču viņu aizturēja Karīna.

Ralfs viņam tuvojās, iezibējās nazis. Bastians sajuta pēkšņas sāpes skaustā un plecos, asmens pazuda no redzeslauka, jo kāds sagrāba viņu aiz matiem un atgāza galvu atpakaļ.

Tagad Bastianu tiešām pārņēma bailes aukstas un spēcīgas, taču tās viņu sapurināja un vēlreiz piešķīra spēku. Viņš spēra un sita uz visām pusēm, aizstāvējās, cik vien spēja, taču tas nelīdzēja. Pievienojās vēl citas rokas, kas viņu sagrāba kā dzelzs spīlēs.

No kaut kurienes skanēja Paula, Šteinhena un Kārpas saucieni, bet Bastians nesaprata, ko viņi saka, viņš juta tikai asmeni pie sava kakla, aukstu un nepiekāpīgu. Sirds paniski dauzījās viņa krūtīs. Vēl tikai dažas sekundes, tūlīt viņš sajutīs sāpes, tad vēl būs ciņa par pēdējo elpas vilcienu, brīdis, kad viss izdzisīs, viss, kas viņš bija, ko domāja, ko mīlēja. Ak nē, lūdzu, nē, nē, nē!

-   Bet man taču tas nav jādara, vai ne? atskanēja Ralfa nedrošā balss.

-   Tā jau es zināju, nošņāca Georgs. Nātan?

-   Man šķiet, ka es to nespēšu.

-   Nu labi, tādā gadījumā turiet viņu cieši un dodiet man nazi! Vēl vienas rokas pieskārās Bastianam siltākas un miklākas nekā iepriekšējās.

Smagi, ātri soļi. Nākamajā mirklī pienāca Pauls. Viņa balss atskanēja pavisam tuvu.

-   Pagaidi! Vai dzirdi, Georg? Nedari to!

-   Nenāc man klāt, citādi es viņu noduršu! Tērauda asmens smaile atkal piespiedās pie Bastiana kakla, šoreiz vēl stingrāk nekā iepriekš. Viņš aizspieda acu plakstiņus, elpa kļuva svelpjoša, taču viņš vēl bija te, skābeklis vēl cirkulēja ķermenī, sirds sūknēja asinis kā negudra.

-   Aizvāc nazi, lūdzu! Georg, paklausies, ko es tev teikšu! Es zinu, kas mums jādara, iesaucās Pauls. Viņš runāja ātri, satraukti, pat paniski. Georg, lūdzu! Tristrama vēstījums taču ir pie tevis. Viņa prasības.

-   Protams.

-   Kas tur bija teikts par nonāvēšanu?

Georga vietā ierunājās Doro. “Jums aiziet no šejienes ļauju, ja upurējat man vienu no tiem ar zobena cirtienu strauju vai lēnā nāvē zem akmeņiem.”

-   Tieši tā. Paula balss viegli, tikko saklausāmi drebēja. Vai lēnā nāvē zem akmeņiem. Man šķiet, es zinu, ko Tristrams ar to domājis. Cietums, no kura mēs atbrīvojām Sandru, Larsu un Kārpu. Tas atrodas zem pils būvakmeņiem, un esmu pārliecināts, ka agrāk cilvēki tur tika iemesti un turēti, līdz tie nomira. Viņš dziļi ievilka elpu. Ja mēs tur ieslodzīsim Bastianu, būsim vārds vārdā sekojuši Tristrama norādījumiem. Un nevienam no mums nenāksies aptraipīt rokas ar asinīm.

Šis priekšlikums viņiem patika, Bastians to uzreiz sajuta. Georga roka, kas turēja viņu aiz matiem, palaida vaļīgāk tvērienu, taču nazis pie kakla vēl palika savā vietā.

-           Bet ja tas nedarbosies? viņš dzirdēja Georgu jautājam.

-   Mums te lejā būs ilgi jāgaida, līdz viņš nomirs. Pa to laiku arī pirmie no mums noteikti jau būs nobeigušies no slāpēm.

Pauls bija tik bāls kā vēl nekad. Pirms tam tu vienmēr varēsi paņemt savu nazi un nokāpt pazemes cietumā. Bet Tristrams pats mums piedāvā šo iespēju.

-   Tas tiesa, apstiprināja Doro.

-   Nu labi. Kāpsim lejā visi kopā. Georgs atvilka nazi no Bastiana kakla un tā vietā iespieda asmens smaili viņa skaustā, tādējādi pamudinādams doties uz priekšu. Nātan, Ralf, Lars, jūs nāksiet līdzi un palīdzēsiet man uzcelt režģi uz bedres.

Ceļš atkal veda cauri kapenēm. Pirms ieiešanas tajās Bastians ar acs kaktiņu redzēja, ka Pauls piesteidzas pie ugunskura, aizdedzina vienu no pēdējām lāpām un pieliek soli, lai panāktu pārējos. Viņam sekoja Irisa. Vēl pēdējais skatiens uz Šteinhenu, viņam līdzās stāvēja Kārpa; abi bāli, viņu lūpas kustējās, taču Bastians neko nedzirdēja. Pasaule bija sarāvusies tik maza, ka sastāvēja tikai no viņa paša, Georga un naža.

Un no apdrupušajām un stāvajām kāpnēm zem viņa kājām. Pilnīga tumsa, tad vāja gaisma no aizmugures. Paula lāpa, oranži atspulgi uz sienām.

Lēnām. Piesardzīgi. Nevienas straujas kustības. Galvenais nepaklupt, citādi nazis cauri ādai iedursies miesā starp kakla skriemeļiem. Vai varbūt pat vēl dziļāk.

Beidzot viņi bija nokāpuši lejā. Georgs nelaida viņu vaļā pat tad, kad aiz muguras sāka plosīties Irisa.

-  Jūs esat cūkas, sūdabrāļi, nekas vairāk! Turklāt vēl stulbi, ja tiešām domājat, ka nelietības, ko šeit sastrādājat, var kādam palīdzēt. Laidiet Bastianu vaļā, nekavējoties!

Neviens nereaģēja. Bastiana redzeslaukā parādījās Ralfs, Larss un Nātans. Viņi devās pie bedres, kurā bija atradusies Sandra; tai līdzās zemē gulēja režģis. Irisa pienāca pie viņiem un sagrāba Larsu aiz rokas.

-   Ei, tu! Mēs tevi izvilkām no tava cauruma, un tagad tu gribi tur iebāzt Bastianu? Man šķita, ka tu būsi mūsu pusē. Tu taču esi viens no Paula labākajiem draugiem.

Larsam vismaz izdevās savilkt samulsuma pilnu grimasi. Man ļoti žēl. Bet arī es taču gribu tikt projām no šejienes. Ja drīzumā

nedabūšu kaut ko ēdamu un dzeramu, es atstiepšu kājas. Un tad vēl tagad tā LIzbetas slimība… Viņš nodrebinājās. No tā visa man metas neomulīgi.

-   Tas nav nekāds iemesls! Irisas balss skanēja lūdzoši. Viņa pavisam acīmredzami centās pārvilkt Larsu viņu pusē. Palīdzi mums, lūdzu! Bastians ir ievainots rokā, viņam nepieciešams ārsts. Viņš taču vienmēr palīdzēja, kad kāds no jums bija ievainots. Kā jūs tagad varat viņam kaut ko tādu nodarīt?

Ralfs rupji pārtrauca Irisu. Viņš sagrāba meiteni aiz pleciem un pasvieda malā. Tagad pietiek, mums vairs nav laika bezjēdzīgām diskusijām. Lars, palīdzi mums pacelt režģi! Viņi nostājās pa vietām.

Georgs stūma viņu bedres virzienā. Bastians instinktīvi pretojās, ar rokām atspiežoties pret uzbrucēju, kurš bezsirdīgi dzina viņu uz priekšu.

-   Atbrīvojiet vismaz man rokas! Bastians iekliedzās, izbijies no perspektīvas uz galvas gāzties bedrē bez iespējas atbalstīties.

-   Uzgaidiet! Paula pavēlošā balss. Sasodīts, es teicu, uzgaidiet! Viņš iespieda lāpu Irisai rokā, izspraucās līdz Bastianam un sāka darboties gar mezgliem, ar kuriem bija nostiprinātas saites ap viņa plaukstas locītavām. Es neatstāšu tevi te nomirt, vai dzirdi? viņš iečukstēja Bastianam ausī. Kad mēs izkļūsim no šī pagraba, es tūlīt atgriezīšos pēc tevis. Apsolu! Uzticies man!

Uzticies man tas viņu reiz jau bija novedis nelaimē, tomēr Bastians pamāja ar galvu. Cerību stariņš. Mazmazītiņš. Bet viņš vismaz varēja gaidīt uz kaut ko, kas nebija viņa nāve. Viņa rokas bija brīvas, bet tikai īsu brīdi, tad naža asmens atkal atradās pie viņa kakla; ar otru roku Georgs sagrāba Bastiana rokas tik cieši kā skrūvspīlēs.

-   Pacenties, Paul, ar pūlēm izmocīja Bastians. Viņa balss skanēja kā sausas lapas vējā.

Pauls pakāpās malā, un viņa lāpas gaisma tagad krita uz Irisu, kas bija izlauzusies līdz bedrei. Pār viņas vaigiem ritēja asaras.

-   Es ienīstu šo bandu, viņa nošņāca un piesardzīgi apskāva Bastianu, neizlaižot no acīm nazi pie viņa kakla. Tās nav beigas, vai dzirdi? Tu nemirsi. Es to nepieļaušu.

-   Paldies. Viņa lūpas pārslīdēja pār meitenes pieri, sajuta ādas mitro sāļumu, atrada viņas muti. Viņa atbildēja Bastiana skūpstam maigi, izmisīgi, kaislīgi.

-   Tagad pietiek! iesaucās Georgs. Viņš atrāva Bastianu no Irisas. Viņa ar neviltotu riebumu uzlūkoja Georgu.

-   Ko tu teiktu, ja pārmaiņas pēc es tevi nedaudz nolādētu? Vai trauslo stādiņu Līzbetu?

Atbildi viņa nesaņēma.

Georgs piestūma Bastianu pie bedres un, kad izrādījās, ka viņš negrib lēkt tajā brīvprātīgi, piepalīdzēja ar kājas spērienu.

Kritiens tumsā. Smags un sāpīgs atsitiens, durstoša sāpe kreisās plaukstas locītavā, sitiens pa krūtīm, ribām. Bastians iekliedzās.

-Jūs, nelieši! Viņš vēl pārlauzīs sev sprandu! Bastian! Vai tev viss kārtībā?

Bastians nespēja paelpot, taču negribēja atstāt Irisu neziņā. Jā. Viss ir labi. Ne… uztraucies.

Viņa nometās ceļos pie bedres malas. Bastian?

-Jā?

-   Es arī palikšu te. Divatā būs vieglāk.

-   Nekādā gadījumā! Es to negribu!

-   Tu nevari mani aizkavēt to darīt. Turklāt man tā ir daudz labāk. Es vairs nespēju ne sekundi ilgāk atrasties šo neliešu sabiedrībā.

Pēkšņi kļuva nedaudz gaišāk. Pie bedres malas ar lāpu rokā parādījās Pauls.

-   Ņem līdzi Irisu! steidzīgi ierunājās Bastians. Lūdzu!

-   Nē, es palikšu, es…

-   Tu esi viena no gudrākajām šajā grupā, no pārējiem diezin vai kāds vispār ir pie pilna prāta. Jums jāturpina meklēt izeju, un tur tu viņiem esi vajadzīga. Bastians ar pūlēm piecēlās kājās, pastiepās un satvēra Irisas roku. Lūdzu! Un pēc tam atnāciet pēc manis.

-   Paļaujies uz to! noteica Pauls. Iesim, Iris! Mēs nedrīkstam zaudēt laiku.

-   Es atgriezīšos, es tev to apzvēru, viņa čukstēja. Tad atraisīja no jostas savu ūdens maisu. Ņem!

-   Par to nevar būt ne runas.

-   Ņem taču, muļķi! Tiklīdz mēs uzkāpsim augšā kapenēs, es iesperšu Georgam pa olām tā, ka šis vairs nezinās savu vārdu, un paņemšu viņa blašķi.

-   Nē, lūdzu, paturi to!

Irisa vairs neturpināja diskutēt un iesvieda ūdens maisu bedrē.

-   Es atgriezīšos. Es domāšu par tevi. Katru sekundi.

Bastians vēl turēja viņas roku, kad virs bedres tika uzbīdīts režģis. Irisa ne uz sekundi neizlaida viņu no acīm un smaidīja, taču lūpas drebēja.

Režģis iegūla savā vietā. Starp spraišļiem Bastians vēl pēdējo reizi vēroja Irisas izspūrušos matus un vēlējās kaut īsu brīdi no tuva attāluma redzēt viņas seju: katru atsevišķu tās detaļu, katru bronzas krāsas lāsumiņu meitenes acīs.

Gaismas avots attālinājās, ēnas un tumsa no jauna pārņēma valdījumā pazemes cietumu, kā tas bija jau simtiem gadu.

Viņš piespieda sev klāt Irisas ūdens maisu un centās dziestošajā pustumsā iegaumēt sava cietuma aprises. Kāpņu pusē Bastians dzirdēja aizgājēju soļus, Irisas lāstus, kurus tā veltīja Georgam un viņa līdzdalībniekiem, Ralfa nervozās atbildes un Paula centienus visus nomierināt.

Uz nenoteiktu laiku pēdējās cilvēciskās skaņas.

Bastians sarāvās čokurā un valstījās pa zemi kā ievainots dzīvnieks. Soļi uz kāpnēm bija izskanējuši.

Tumsa tagad bija absolūta. Tāpat kā klusums. Bastians ieklausījās katrā savā elpas vilcienā.

Viens.

Taču, pirms viss būs galā, viņš varēja rēķināties ar sabiedrību. Bailēm. Slāpēm. Sāpēm. Izsalkumu. Līdz tam viņš te būs viens pats. Viņš un aukstums, tumsa, tukšums.

.

iņš ar mani nerunā. Viņš atsakās to darīt.

Vai tad tu viņam neteici, ka…

Teicu gan.

• Tu tikai neraudi! Viss būs labi. Es tikšu ar visu galā.

-   Bet man tevis ir tik ļoti žēl.

-   Nevajag. Gan jau man kaut kas ienāks prātā.

-   Nedari muļķības! Lūdzu!

-   Protams, nedarīšu. Un tagad nedaudz paguli, sarunāts?

-   Es nezinu, es…

-   Tev jāatpūšas. Vai vēlies malku ūdens?

-Jā, es… paldies.

-   Ar mani viņš runās. To es tev apsolu.

sakrustotām rokām un izplestām kājām Irisa izaicinoši skatījās uz viņas priekšā zemē gulošo galvaskausu. Nu, kur tagad ir tā izeīa? Tristram, tu vecais miroņgalva? Mēs nupat nometām tev priekšā mūsu draugu, tāpēc dari kaut ko, tu, pakaļa!

Viņa dzirdēja, ka kāds strauji ievelk elpu. Doro, protams.

-   Nesanikno viņu, citādi viss būs bijis veltīgi, viņa lūdzošā balsī teica.

Irisa noturējās pretī kārdinājumam iespert pa galvaskausu un devās pie pārējiem, kuri bija sapulcējušies ap ugunskuru, kas jau bija sarucis līdz pusei no sava sākotnējā lieluma. Šteinhens tam piesvieda nelielas malkas porcijas, lai paildzinātu degšanu.

-   Kādam vajadzētu doties pameklēt zarus. Pauls aicinoši uzlūkoja visus pēc kārtas. Neviens pat nepakustējās.

Skaidrs, nodomāja Irisa. Viņi gaida, ka notiks lielais brīnums tam taram! un klints atvērsies un ļaus viņiem kā nelielam stulbu aitu baram izmaršēt brīvībā.

-   Es iešu, pieteicās Šteinhens.

-   Nē, tev vēl jāatpūšas. Karīna piecēlās kājās. Es iešu. Irisa ar ļaunu prieku konstatēja, ka viņa izskatās diezgan nožēlojami. Neviens pat neierunājās, kā klājas Bastianam, kādā stāvoklī viņi bija to atstājuši. Gļēvuļi, visi!

-   Tādā gadījumā es iešu tev līdzi, pieteicās Kārpa. Mums tikai vajag nedaudz gaismas.

Bija atlikušas vēl divas lāpas; viena no tām bija jau pa pusei izdegusi. Viņi to aizdedzināja un izgaismoja eju, kura veda uz halli ar noslēgto šahtu. Viņu ēnas uz sienām līdzinājās tumšiem milžiem, kas tos pavadīja ik uz soļa.

Kad viņi aizgāja, pie ugunskura iestājās klusums. Šteinhens, kura apaļīgajā sejā bija lasāmas neviltotas skumjas, ar mājienu

paaicināja pie sevis Irisu. Viņa apsēdās puisim līdzās, iekoda sev lūpā un pēdējiem spēkiem valdījās, lai neizplūstu asarās.

-   Kā tu domā, kā viņam klājas? klusā balsī jautāja Šteinhens.

Jebkuram citam viņa būtu atcirtusi: Kas tas par muļķīgu jautājumu? Bet Šteinhens bija pa īstam norūpējies. Es nezinu, viņa atbildēja. Kad mēs devāmies projām, Bastians bija puslīdz normālā stāvoklī. Man nav ne jausmas, kas tur notiks pēc stundas vai divām. Šteinhens piekrītoši pamāja ar galvu.

-Ja izeja tiešām neatradīsies… Viņa redzēja, ka Šteinhenam ir grūti izdomāt šo domu līdz galam. Respektīvi, kad kļūs skaidrs, ka tikt ārā vairs nav iespējams, mēs Bastianu izvilksim no turienes. Lai būtu visi kopā. Tad.

Irisa pasmaidīja un pārvilka ar roku pār viņa matiem un bārdas rugājiem, kas šajās nedaudzajās dienās bija kļuvuši ievērojami garāki. Tad mēs jau sen kā sēdēsim tumsā un neviens vairs nespēs atrast ceļu pie viņa.

Šteinhena skatiens aizplīvurojās. Es nebiju domājis, ka kaut kas tāds varētu notikt. Nekad. Ak, Iris! Šteinhens saņēma meitenes roku, un dažas sekundes viņai šķita, ka puiša mīkstais, apaļīgais ķermenis izstaro mierinājumu, ko viņa nebija cerējusi saņemt.

-   Mēs vēl nepadodamies, Irisa teica un tajā pašā mirklī satrūkās. Kaut kas bija noticis, jo atskanēja brīkšķis. Visi pielēca kājās, visi, izņemot Līzbetu, kura vēl joprojām gulēja.

-   Ak Dievs, cerams, ka nav iebrukusi eja! iesaucās Mona. Ugunskura vājajā gaismā viņas blāvās acis izskatījās milzīgas.

-   Diezin vai. Jūs taču kā nekā esat upurējuši Bastianu. Tagad visam jābūt labi, vai ne? Irisa nespēja atturēties no dzēlīgas piezīmes un apmierināta noraudzījās, kā Mona kaunīgi nokāra galvu un aizgriezās. Stulbā blondā govs.

-   Karīn! Tas bija Pauls, kurš iesaucās, un arī viņa balsī varēja saklausīt patiesas bažas. Vai kaut kas ir noticis? Vai jums nepieciešama palīdzība?

Nekādas atbildes.

-   Tavs Tristrams ir viens sasodīts melis. Irisa cieši uzlūkoja Doro. Nekas nevēršas uz labo pusi, vēl joprojām ir…

-   Nāciet šurp! Ātrāk! Kārpas balss, kas atskanēja no attāluma, uztraukumā gandrīz aizrāvās. Mēs kaut ko atradām! Nāciet!

Doro metās uz priekšu tādā ātrumā, kādā Irisa viņu vēl nekad nebija redzējusi pārvietojamies. Doro izrāva no ugunskura degošu pagali un ieskrēja tajā pašā ejā, kurā bija nozuduši Kārpa un Karīna. Pie gruvešu kaudzes viņa apstājās un skatījās tai pāri. Mona un Ralfs nekavējoties pievienojās viņai, tāpat arī Nātans un Larss.

-   Nepametiet mūs vienus! Neviens nepievērsa uzmanību Almas vaimanām, tikai Georgs ar riebuma izteiksmi sejā uzmeta viņai ātru skatienu.

-   Turi muti, viņš nošņāca, turpinot sildoši rīvēt Līzbetas ķermeni.

-   Nu jau pietiks, Georg! Ledainais tonis Paula balsī lika pārējiem apklust. Aizveries, citādi es par sevi neatbildu.

Georgs nicīgi iesmējās, bet nebilda vairs ne vārda.

Tad no tumsas aizelsies izsteidzās Kārpa. Tur tālāk zemē ir caurums. Zem kādas akmens plāksnes. Tur sākas tunelis, kas ved uz augšu, un, šķiet, tas nav aizgruvis.

Katrs gribēja pirmais pārrāpties pāri gruvešu kaudzei. Cits pēc cita viņi nozuda tumsā. Sajūsmas kliedzieni, atvieglota šņukstēšana un smiekli atvilināja šurp arī Irisu un Šteinhenu. Viņi ieradās tieši tajā brīdī, kad jaunatklātajā tunelī nokāpa Nātans.

-   Slepena eja? Kā jūs to atradāt?

-           Akmens plāksne bija vaļīga. Kārpa staroja pa visu seju.

-   Karīna to pamanīja, kad uzkāpa tai virsū. Tad mēs ieraudzījām iedobumu dzelzs riņķim, ko laikam agrāk izmantoja tās pacelšanai. Ar stieņa palīdzību, vai saprotat? Viņš runāja tik ātri, ka gandrīz aizmirsa par nepieciešamību elpot. Taču mēs spējām to pabīdīt arī tāpat. Vismaz nedaudz. Tad kļuva skaidrs, ka apakšā kaut kas ir. Kārpa gaidpilni viņus uzlūkoja. Ko, vai jūs nemaz nepriecājaties? Mēs taču te izkļūsim ārā!

Grīdas plāksne. To neviens nebūtu iedomājies meklēt.

Ja es būtu mazliet māņticīga, man tagad vajadzētu skūpstīt rokas Doro. Sasodīta būšana. Kā var būt iespējama tāda sagadīšanās?

Sagadīšanās.

Jā, ar Simonu tam tiešām vairs nevarēja būt nekādas saistības. Irisa apsēdās un atbalstīja galvu rokās. Varbūt viņa to visu bija vienkārši sev iestāstījusi un Simons nemaz nebija te, bet gan pašlaik klīda pa kādas pilsētas gājēju zonām, meklējot viņu.

Pēc dažām minūtēm Nātans atgriezās. Tunelis ir nelīdzens, bet pietiekami augsts, lai pa to varētu iziet stāvus pilnā augumā, viņš pavēstīja. Un tur var sajust gaisa plūsmu, pavisam noteikti! Es pat dzirdēju koku lapotņu šalkoņu. Nātans jau grasījās pagriezties un doties tur iekšā, bet Pauls stingri satvēra viņu aiz rokas.

-   Neviens neies vienatnē. Tev nāksies mums palīdzēt. Būs jānes Arno, un mums vajag vairāk gaismas, tāpēc sameklē zarus, no kuriem mēs varētu pagatavot vismaz kaut ko lāpām līdzīgu.

Vēl pirms neilga brīža visi bija iegrimuši apātijā un pesimismā, bet tagad ejas piepildīja Ralfa smiekli un Larss svilpoja pie sevis, pārbaudot Arno nestuvju stabilitāti.

Doro neteica neko. Sakrustojusi rokas uz krūtīm, viņa stāvēja pie ieejas jaunatklātajā slepenajā ejā un apmierināti smaidīja.

-   Paldies Tristramam, viņa nočukstēja, pamanījusi sev līdzās Irisu. Viņš ir izpildījis vienošanos. Mēs esam atbrīvoti.

-   Labi. Tādā gadījumā mēs tagad varam izcelt Bastianu no viņa bedres.

-   Nē! Enerģiska galvas purināšana. Ja mēs to izdarīsim, Tristrams to pamanīs. Viņš jutīsies piekrāpts un atriebsies.

Visi, kurus šajā jautājumā uzrunāja Irisa, atbalstīja Doro viedokli. Pat Kārpa, kurš vēl joprojām laimīgi smaidīja par savu atklājumu. Vismaz Pauls un Šteinhens vēl bija saglabājuši veselo saprātu.

-   Protams, mums viņš jāatbrīvo, bet es negribu pat domāt par to, kas tādā gadījumā te ies vajā, klusinātā balsī teica Pauls. Es to nokārtošu. Tiklīdz grupa būs drošībā, es kopā ar vienu vai diviem no jums došos atpakaļ.

-   Tas taču būs daudz par vēlu! Labi, tādā gadījumā es viena pati viņu atbrīvošu.

-   Tikai neaizmirsti, ka bez palīdzības tu nespēsi nocelt režģi.

Tur viņam bija taisnība. Sasodīts. Irisa vēlreiz lūgtin lūdzās visus

pēc kārtas, protams, izņemot Doro, jo tas būtu bezjēdzīgi. Gan Georgu, ar kuru viņa nekad vairs negribētu pārmīt ne vārda, gan Ralfu, kurš viņai bija piegrūdis nazi pie kakla. Tikpat labi viņa būtu varējusi mēģināt iekost granītā.

Nogaidījusi piemērotu bridi, viņa paaicināja malā Paulu. Mēs to izdarīsim tik drīz, cik vien iespējams, turklāt slepeni. Kad viņi vairs nebūs tik ļoti nobijušies. Iedomājies, ka vēl kaut kas notiek atpakaļceļā, un tas ir pilnīgi iespējams. Tad viņi atkal vainos Bastianu. Pauls uzmundrinoši pamāja Irisai ar galvu. Visiem būs labāk, ja mēs viņu atvedīsim vēlāk. Arī Bastianam pašam.

Kādā brīdī Irisa padevās. Es ienīstu domu, ka varētu tā vienkārši aiziet un atstāt Bastianu te, viņa teica Šteinhenam. Uzskati mani par jukušu, bet pamazām arī man sāk šķist, ka te kaut kas var viņam nodarīt kaut ko ļaunu. Vai arī kāds.

Tikmēr gatavošanās aiziešanai virzījās uz priekšu straujā tempā. Viņiem nebija tikpat kā nekādu nesamo, vienīgi slimais Arno uz nestuvēm. Līzbeta bija pamodusies un bija spējīga iet patstāvīgi. Viņa strupi atteicās no vienmēr pakalpot gatavā Georga palīdzības piedāvājuma. Kopš lēkmes viņa vēl nebija bildusi ne vārda un vairījās kādu uzlūkot.

Cits pēc cita viņi caur atveri grīdā nokāpa lejā. Irisa īsu bridi svārstījās, vai būtu vērts aizskriet atpakaļ uz kapenēm un paņemt arfu, taču nolēma to nedarīt. Bastians palika tur lejā, tāpēc arī arfai vajadzēja palikt tepat. Viņa tos abus kopā nogādās dienasgaismā. Pavisam drīz.

Viņa palīdzēja pārējiem nolaist Arno jaunatklātajā tunelī, un tas nebija nemaz tik vienkārši izdarāms. Nācās turēt slimnieku aiz rokām, kamēr Pauls no apakšas satvēra viņu ap gurniem. Sākumā Arno vēl kliedza, taču tad zaudēja samaņu sāpju vai drudža dēļ, to Irisa nemācēja pateikt.

Ja neņēma vērā Arno slikto veselības stāvokli, pārējie grupas dalībnieki, par spīti daudzajiem ievainojumiem, bija lieliskā noskaņojumā. Nātans visu laiku skraidīja pa eju uz priekšu un atpakaļ kā sunītis, kurš kāro tikt ārā, bet negrib to darīt bez sava saimnieka. Beidzot viņš kopā ar pārējiem pieķērās pie nestuvēm, bet Doro paņēma lāpu un devās uz priekšu. Alma atlaida no saites Roderiku, kurš aizšāvās uz priekšu garām visiem, lai ātrāk nokļūtu brīvībā.

Tas ir pārāk vienkārši, nodomāja Irisa. Vispirms mēs lienam vai no ādas ārā, tomēr neatrodam ne mazākās spraudziņas akmenī, bet pietiek iesēdināt Bastianu cietumā, un momentā kā uz burvja mājienu parādās perfekts un ērts bēgšanas ceļš. Trūkst vēl tikai eskalatora.

Nebija nekādas jēgas to apspriest ar citiem. Irisa zināja, ko viņai nāktos uzklausīt. Tagad viņi visi uzskatīja Doro par Kasandru un Delfu orākulu vienā personā. Lai jau! Irisu gan neviens nepārliecinās, ka par viņu izglābšanos ir atbildīgs kāds pirms septiņiem gadsimtiem atstumts un noslepkavots tips. Tāpat kā par iepriekš piedzīvotajām ķibelēm.

Ja mēs vispār izkļūsim ārā no šejienes un netiksim atkal apmānīti. Varētu taču būt, ka viņi tagad taisnā ceļā tuvojas savu piedzīvojumu kulminācijai. Varbūt tas būs jauns zemes nogruvums. Vai ar rokas granātu bruņojies Simons.

Taču viss norisinājās apbrīnojami gludi. Pēc kāda laika Irisa tiešām varēja sajust svaiga gaisa plūsmu.

Pārāk vienkārši.

Labi, bet viņa nekādā gadījumā negribēja izkļūt ārpusē kā viena no pirmajām un uzskriet virsū kaut kam asam, eksplozīvam vai kodīgam. Tad jau labāk, lai tā ir Doro. Irisa palēnināja soli, līdz izlīdzinājās ar Līzbetu, un pēc iespējas neuzkrītošāk uzmeta viņai vērtējošu skatienu. Tik skaista, tik pažēlojama. Kā tu jūties?

Vispirms Irisa nodomāja, ka Līzbeta nav dzirdējusi jautājumu, jo meitene turpināja stingi lūkoties taisni uz priekšu un viņas sejā nesakustējās ne vaibsts. Var iztikt, pēc brīža Līzbeta nočukstēja.

-   Tu varēji mums visu izstāstīt. Slimība taču nav nekāds negods.

-   Protams, nav, bet viņai tas tomēr ir nepatīkami, sarunā iejaucās Georgs.

-   Tu, maita, labāk turi muti, nošņāca Irisa. Es nerunāju ar tevi, vai skaidrs?

Viņš sarāvās, un Irisa gaidīja, ka sekos asa reakcija, bet tās nebija. Georgs tikai papurināja galvu, palēnināja soli un pievienojās nestuvju nesējiem. Irisa redzēja, ka viņš nomainīja Nātanu.

-Ja es par to būtu jums pastāstījusi, LIzbeta atkal uzņēma aizsāktās sarunas pavedienu, tas visu mainītu. Nav taču nekāds noslēpums, kā tas notiek. Es tā priecājos, ka neviens no grupas dalībniekiem par to nezina. Izņemot Sandru, bet viņa mani pazīst jau ilgi. Līzbeta pagrieza galvu un ielūkojās Irisai tieši acīs. Tas bija krasā pretrunā ar viņas parasto izturēšanās veidu. Es nesu šo krustu jau kopš deviņu gadu vecuma. Skolā mani apsaukāja par spļaudīgo un raustīgo Līzbetu.

-   Bērni reizēm ir īsti cūkas.

-   Parasti viņi tādi arī paliek. Līzbeta saviebās. Vari iedomāties, cik daudz pielūdzēju skraidīja man pakaļ, zvērot uzticību un visas tās muļķības. Vairākos es pat iemīlējos un pateicu viņiem taisnību par sevi. Pēc tam daži pazuda uzreiz, bet pārējie to izdarīja pēc pirmās lēkmes, par kuras lieciniekiem bija kļuvuši.

Viņiem nācās mazliet pieliekties, jo tunelis bija kļuvis zemāks, tomēr izeja vairs nevarēja būt tālu. Bija dzirdama vēja šalkšana un putnu kliedzieni. Irisa vēl nekad nebija dzirdējusi kaut ko skaistāku.

-   Es gribu, lai jūs to saprotat. Tieši tagad, pēc visa tā, kas ir noticis. Tu varbūt uzskati Georgu par nelieti, bet viņš ir vienīgais, kurš pie manis palicis. Viņam ir vienalga, cik šausmīgi es izskatos, kad tas notiek, turpināja Līzbeta. Lai ko ari tu domātu, Georgs ir normāls čalis.

-Ja vien nav pateicīgu un atkarīgu meiteņu cienītājs. Doma bija izteikta, pirms Irisa paguva iekost sev mēlē. Protams, var jau būt, ka es maldos, viņa steidzīgi piebilda. Georgs tiešām ārkārtīgi rūpējas par tevi. Taču citiem viņš no aizmugures uzbrūk ar nazi.

Uz to viņa nesaņēma nekādu atbildi un diez vai ari būtu tajā ieklausījusies, jo pēkšņi atskanēja prieka saucieni no viņu nelielās kolonnas priekšgala.

-   Tur ir gaisma! Vai redzat?

-   Dienasgaisma!

-   Mēs to esam paveikuši!

-   Paldies Dievam, es tā priecājos!

Irisa pastiepās, lai varētu labāk redzēt. Jā, viņiem bija taisnība; ar katru soli kļuva aizvien gaišāks.

Tālāk priekšā citi pielika soli un uzgrūdās Arno nestuvēm, cenšoties tikt tām garām.

-   Mēs esam ārā!

-   Paskat tik, kur mēs esam nonākuši!

-   Nespēju tam noticēt.

Ziņkārības dzīta, ari Irisa izspraucās priekšā, kur bija sākusies drūzmēšanās. Izeja bija šaura šahta plecu augstumā un veda slīpi uz augšu. Ralfs jau bija iebāzis galvu ejā un tagad centās iemanevrēt arī pārējās sava ķermeņa daļas.

-   Palīdziet man, pastumiet nedaudz!

Viņi uzgrūda Ralfu augšā, un viņš izrāpās no tuneļa. Irisa dzirdēja viņu uztraukti runājam, bet nesaprata, ko puisis saka. Kāds raudāja, bet izklausījās, ka aiz atvieglojuma.

Pēkšņi Irisa pati kļuva steidzīga, jo vairs nespēja izturēt šaurību, tumsu un zemes smaku. Viņa pastūma malā Karīnu, izspraucās priekšā, pievilkās pie atveres, kas bija viņu visu glābiņš, un līda uz vēdera augšup pa slīpumu, līdz beidzot varēja izbāzt galvu no zemes. Tad dziļi un skaļi ievilka elpu un pārsteigumā satrūkās.

Viņa atradās aptuveni metru dziļā četrstūrveida bedrē. Augšā bija pļava. Pāri iedobei šūpojās zāles stiebri.

Viņa izrāpās no bedres, piecēlās kājās un aplūkoja apkārtni, kas šķita vairāk nekā pazīstama.

Nometnes pļava. Visapkārt bija izmētātas grupas dalībnieku personiskās mantas. Priekšmeti atradās tieši tajās vietās, kur viņi bija

tos pametuši, glābjoties no negaisa. Viņi bija izkļuvuši ārā vienā no četriem kapiem.

No kapa caur kapu brīvībā. Irisa nodrebinājās. Viņa pagriezās un devās šķērsām pāri pļavai, tad sāka skriet. Viņai vajadzēja nokļūt pie strauta un padzerties tas bija pats svarīgākais. Pēc tam viņa uzreiz dosies atpakaļ pie Bastiana un izvedīs to no pazemes. Ilgāk gaidīt nebija nekādas vajadzības.

Ūdens. Irisa nometās ceļos un dzēra, līdz no aukstuma kuņģī viņai gandrīz kļuva nelabi. Netālu to pašu darīja Ralfs un Doro. Mona jau gulēja uz muguras līdzās strautam un smagi elpoja.

Irisa piecēlās kājās, taču, sajutusi galvā vieglu reiboni, apsēdās līdzās kādam kokam un atzvēlās pret tā stumbru. Tātad eksistē eja, kas savieno nometnes pļavu un pagrabu. Pa eju, kas beidzas tieši vienā no kapiem, var relatīvi ērti nokļūt no vienas vietas uz otru.

Ja zina, kā. Ja ne, tur apakšā cilvēks ir aprakts dzīvs.

Pusstundas laikā visi bija izkļuvuši brīvībā. Pat Šteinhens, kurš tikai ar pūlēm spēja izspraukties caur šauro tuneli un tāpēc bija pamatīgi nobrāzis ādu uz vēdera. Ārā bija izdabūts arī Arno, tiesa, tam bija nepieciešami pieci sāpīgi mēģinājumi.

Tomēr pirmītējā nelāgā sajūta saglabājās. Pārāk vienkārši.

Varēja būt vēla pēcpusdiena. Saule vairs neatradās visai augstu virs koku galotnēm. Ik pa brīdim garām aizslīdēja pa kādam gaisīgam mākonim, kuru izskats nekādā ziņā neliecināja par tuvojošos negaisu.

-   Es un Ralfs, mēs nesīsim Arno, ierunājās Pauls. Vēlāk mūs nomainīs Nātans un Georgs. Larss visu laiku būs gatavībā palīdzēt, ja kāds no mums pagurs. Mums jādodas ceļā pēc iespējas ātrāk, lai līdz tumsai pagūtu nonākt bāzes nometnes teltī. Tur atrodas pārtikas krājumi, mobilie telefoni, kabatas lukturīši. Viss, kas mums nepieciešams.

-   Šoreiz Tristrams ļaus mums aiziet, pavēstīja Doro. Esmu par to pārliecināta. Arno un Šteinhenam nav jābaidās, ka viņš tiem atkal varētu nodarīt pāri.

-   Cik nomierinoši. Šteinhena balss bija sarkasma pilna.

Doro ignorēja šo iebildumu. Es pateicos visiem labajiem spēkiem, kuri ir stāvējuši mums klāt. Pateicos Tristramam, ka viņš ir turējis doto vārdu.

-   O jā, Tristramam es esmu nenormāli pateicīga, šim vecajam kuces dēlam, nošņāca Irisa. Tātad kurš nāks man līdzi? Man ir vajadzīgi divi vai trīs cilvēki, lai varētu nobīdīt režģi no Bastiana pazemes cietuma un izcelt viņu no turienes. Mums jādodas ceļā nekavējoties.

-   Es labprāt ietu jums līdzi, pieteicās Šteinhens. Bet baidos, ka nebūšu nekāds dižais palīgs.

-           Neviens no jums nekur neies, nomāktā balsī teica Pauls.

-   Tumsā jūs neatradīsiet ne kapenes, ne pazemes cietumu. Visas lāpas ir izdegušas. Vispirms mums jādabū kabatas lukturīši.

Sasodīts, sasodīts, sasodīts! Viņam taisnība.

-   Mēs vēl joprojām atrodamies uz Tristrama zemes, ierunājās Doro. Jūs nedrīkstat atbrīvot Bastianu. Padomājiet, vai tāpēc vien, ka izkļuvām no kapenēm, mēs tagad esam drošībā?

-   Turi muti, Doro! viņai uzkliedza Irisa. Tu jau esi nodarījusi pietiekami lielu postu.

-   Man šī diskusija ir jau līdz kaklam. Mums ātrāk jādabū projām no Tristrama zemes Doro un citi bailīgie. Pauls pielēca kājās. Pēc tam mēs tūlīt atvedīsim Bastianu. Es negribu likt viņam tupēt tajā caurumā ilgāk, nekā nepieciešams. Celies, Karin, tu iesi pirmā. Mēs dosimies pa īsāko ceļu. Skaties zem kājām, lai nepakluptu. Mums nebūs spēka nest vēl vienu ievainoto.

Cik Irisa atcerējās, ceļš uz šejieni nebija bijis no vieglajiem, un atmiņa viņu nepievīla. Viņi rāpās pāri akmeņiem, lauzās cauri brikšņiem un pārvarēja slidenas nogāzes. Jau pirms piecām dienām viņiem tas bija šķitis nogurdinoši, bet toreiz visiem bija pilni vēderi un labs garastāvoklis, turklāt nevajadzēja transportēt ievainoto. Tagad, pēc Irisas domām, tā bija īsta elle.

Tikai pilnībā remdējusi slāpes, Irisa beidzot sajuta, cik briesmīgi viņa ir izsalkusi. Un nokaitināta. Kad Sandra, kas gāja aiz muguras, paklupa un gandrīz viņu apgāza, Irisai nācās savaldīties, lai viņai neiespertu.

-   Tu laikam ļoti lepojies ar to, ka esi pratusi ar meliem un viltu atmānīt Bastianu uz šejieni. Šos vārdus viņa bija turējusi uz mēles jau stundām ilgi. Tu man nekad neesi patikusi, lai gan līdz šim es vēl nemaz nezināju, kāda melīga govs tu esi.

-   Turi muti! Sandra pielika soli, lai panāktu Irisu, bet aizķērās aiz kādas saknes un nokrita uz ceļiem. Manāmi saniknota, viņa piecēlās kājās. Tev tikai kremt, ka Bastians tevi nemaz neievēroja, kamēr vēl domāja, ka es par viņu interesējos. Kāda ir sajūta būt aizstājējas lomā?

Nesaprotamu iemeslu dēļ šie Sandras vārdi Irisu sāpīgi aizskāra. Viņa nebija aizstājēja, par to nebija nekādu šaubu. Tikpat kā nekādu.

-   Tev taču nav ne jausmas. Pasaki man labāk, kāpēc tu to darīji. Joka pēc? Lai redzētu, vai tas izdosies?

Sandra neko neatbildēja, tikai skatījās uz priekšu. Uz turieni, kur stāvēja Pauls, kas patlaban nomainīja Larsu pie nestuvēm. Irisa redzēja viņas skatienu un saprata. Pauls.

-Jā, viņš izskatās labi, vai ne? Irisa nomurmināja.

-   Viņš ir satriecošs, noteica Sandra vairāk sev pašai nekā Irisai. Bez viņa mēs nekad nebūtu izkļuvuši ārā no turienes, lai gan tagad visi ir pateicīgi Doro. Pauls parūpējās, lai neviens neietu bojā. Bez viņa pārējie būtu nodūruši Bastianu.

-   Bez viņa Bastians vispār nebūtu nonācis šādā situācijā.

-Jā, un bez manis ari ne, to taču tu gribēji pateikt, vai ne? Bet Bastians to izturēs. Pauls izvilks viņu no tā cauruma, un ar to tas beigsies. Toties tagad viņš būs ieguvis brāļa uzticību.

Nebija nekādas jēgas turpināt šo sarunu. Viņiem bija jāpārvar neliels pakalns, un Irisa nolēma labāk pietaupīt enerģiju. Viņa palūkojās augšup uz milzīgo egļu galotnēm, kas stiepās pretī zilajām debesīm, un domāja par Bastianu, kurš vēl joprojām sēdēja tumsā. Viens pats. Izslāpis. Nezinot, kad atnāks palīdzība. Ja vispār atnāks. Viņš pat nezina, ka mēs esam atraduši izeju.

Visa viņas būtība lika griezties atpakaļ. Tagad, tūlīt.

Ja nu viņi atgriežas, bet ala izrādās iegruvusi? Vai ari Bastians ir nomiris aiz slāpēm? Nē, muļķības, tik ātri tas nenotiek. Turklāt viņu nepameta sajūta, ka laika nav daudz un Bastianam draud briesmas.

Kad apvidus atkal kļuva līdzenāks, Irisa pielika soli. Viņa pagāja garām Doro un Ralfam, Almai, kas gāja līdzās Arno nestuvēm, tāpat arī Paulam un Larsam. Tikai Karīnu viņa neapsteidza, bet sāka soļot tai līdzās aizelsusies un paciešot dūrēju sānos, taču Irisai tas bija vienalga. Jo ātrāk viņa gāja, jo labāk jutās.

Kad beidzot viņi nonāca pie mērķa, jau sāka krēslot. Lielā telts vēl atradās savā vietā, kaut gan izskatījās nedaudz noplukusi. Viens stienis bija nogāzies, jumts ieplīsis, vaļējās skrandas plivinājās vakara vējā.

Irisa iesteidzās iekšā. Lūk, viņas mugursoma, tur tālāk atradās Bastiana mantas. Viņa pārcilāja savas somas saturu. Atrada LED kabatas lukturīti, kura baterijas kalpo praktiski mūžīgi, un divas plastikāta pudeles ar ūdeni. No mobilā telefona šobrīd nebija pilnīgi nekādas jēgas. Divas kārbas ar kaltētas liellopu gaļas šķēlītēm, izkususi šokolādes tāfelīte, sakaltis maizes gabals, uz kura jau bija saskatāmas pirmās pelējuma pēdas.

Labi, mugursoma tiks ņemta līdzi ar visu tās saturu.

Irisa sāka pārmeklēt Bastiana mantas. Viņa acenes! Meitene iztina brilles no linu drānas gabaliņa, kurā tās bija ievīstītas, un tajā pašā mirklī iztēlē redzēja viņa seju tādu, kādu bija pirmoreiz iepazinusi. Paraugskolēna seju.

Irisa ielika brilles savā mugursomā. Viņas skatījumā tās arī bija vienīgā vērtīgā lieta Bastiana bagāžā.

Telts priekšā uz ceļiem tupēja Mona un Karīna. Abām rokā bija pa brūču dezinfekcijas līdzekļa pudelītei. Meiteņu uzmanība bija pievērsta galvenokārt Arno, bet aprūpēti tika arī Georga, Nātana un Paula ar zobenu nodarītie ievainojumi. Pauls tikai mazliet sarāvās, kad Karīna bagātīgi apzieda viņa krūtis ar jodu. Paņēmis mobilo telefonu, viņš bija pilnībā nodevies mēģinājumiem nodibināt sakarus.

-   Dominik? Cik labi, ka tevi sazvanīju. Jā. Es zinu, mēs nebijām norunātajā vietā, bet tagad mēs tur esam. Vai tu vari ierasties? Viens no mums ir smagi ievainots, viņš jānogādā slimnīcā, tāpēc mums nepieciešams ātrās palīdzības auto, pat ja tas nespēj pārvarēt šo

apkārtni. Līdz vietai, kur beidzas nostiprināta ceļa seguma virskārta, tam taču vajadzētu varēt atbraukt. Ko? Nu labi, bet pasteidzies, lūdzu!

Pauls iebāza kabatā mobilo telefonu.

-   Dominiks brauks ar džipu, tas prasīs aptuveni stundu, un tad viņam vēl kājām jātiek pāri zemes nogruvumam. Bet viņš ieradīsies kopā ar kādu savu darbabiedru un atvedīs kārtīgas nestuves.

Kāds izdalīja sausmaizītes, kas garšoja kā pape ar sezamu, tomēr tika apēstas visīsākajā laikā. Organizatori bija noglabājuši teltī konservu kārbas, un tās tagad tika atvērtas. Auksta gulašzupa, mednieku desiņas, pupiņu sautējums. Viņi rija visu, ko dabūja rokā.

-   Mēs tagad dosimies atpakaļ, vai ne? Irisa pamāja ar galvu Paulam. Es jau paņēmu kabatas lukturīti un Bastiana brilles. Ja kādam paliek pāri maize vai kaut kas tamlīdzīgs, es labprāt to viņam aiznestu.

-   Nē, teica Pauls. Iešu es, bet tu pielūko, ka kopā ar pārējiem tiec līdz tuvākajam ciemam.

-   Ko? Nekādā gadījumā. Es viņam apsolīju, ka atgriezīšos.

Pauls pasmaidīja. Man šķiet, viņš priecāsies, ka tu esi drošībā.

Paliec kopā ar grupu. Es paņemšu līdzi Larsu un Karīnu, viņi abi ir izturīgi.

-   Par to nevar būt ne runas. Irisa centās savaldīt dusmas. Pauls droši vien gribēja tikai labu, bet acīmredzot nesaprata, cik viņai tas ir svarīgi.

-   Tagad klausies, ko es tev teikšu! Paula asais tonis lika Irisai satrūkties. Es no sirds priecājos, ka esmu jūs visus dzīvus atvedis līdz šejienei. Tu tagad nebāzīsi degunu manās darīšanās un neskriesi atpakaļ uz pagrabu tikai tāpēc, lai paturētu Bastianam rociņu. Es viņu atvedīšu, un līdz tam puisis kaut kā izturēs. Viņš nav ne slims, ne arī no cukura.

Pauls deva mājienu Georgam. Vai Pauls gribēja, lai tas viņu aizkavē?

Ar mani tas neies cauri. Zibens ātrumā Irisa uzmeta plecos mugursomu un neatskatoties metās skriet atpakaļ pa ceļu, pa kuru viņi bija

atnākuši. Krūmājs bija daudzās vietās izlauzīts un nomīdīts, un tas palīdzēja viņai bez lielām problēmām atrast ceļu.

Pirmais pakalns. Pieveikts. Aizslēpties aiz resna egles stumbra un pamest atpakaļ ātru skatienu: neviena sekotāja. Viņa dziļi ievilka un izpūta elpu. Tālāk.

Viņai vajadzēja izdomāt, kā vienai pašai novilkt no bedres režģi. Atrast kādu stieni, kaut ko, kas būtu izmantojams kā svira. Lāpsta! Bija taču tā lāpsta, ar kuru Bastians bija izracis atejas bedri. Tai vēl vajadzēja atrasties kaut kur pļavā. Ja koka kāts bija pietiekami masīvs, ar tā palīdzību varbūt varētu izcelt režģi no savas vietas un atbrīvot Bastianu. Bez citu palīdzības. Un atstāt Paulu ar garu degunu.

Irisa skrēja tālāk un jutās viegli par spīti dūrējam sānos, kas jau lika sevi manīt. Pavisam nedaudz, un viņa būs klāt. Vēl pirms saule būs pilnībā norietējusi. Šis murgs bija beidzies. Viss būs labi.

lexorcarpi radialis. Flexor carpi ulnaris. Flexor digitorum superficialis. Palmaris longus. Pronator teres. Tas ir apakšdelma saliecējmuskuļu virspusējais slānis. Tagad izstiepējmuskuļi. Extensor carpi ulnaris. Extensor digitorum. Extensor digiti minimi.

Mazs malks no Irisas dzēriena pudeles. Ja vismaz nebūtu tāds klusums! Sandra bija stāstījusi par kādu balsi, un Bastians gandrīz vēlējās, lai ari viņš to saklausītu, dzirdētu kaut ko citu, ne tikai savu elpu un asins šalkoņu ausīs. Abductor pollicis longus…

Vai tur bija kāda skaņa?

Viņš aizturēja elpu. Nē. Nē, tur nekā nebija. Sākumā Bastians bija domājis, ka sadzirdēs, ko pārējie augšā dara. Taču tie bija maldi. Ne soļu, ne balsu. Ne gaismas.

Viņš kārtējo reizi atvēra acis, cik plati vien spēja, taču tumsa visapkārt bija necaurredzama. Viņš vismaz vēl spēja sataustīt. Sataustīt un saost.

Bastians labprāt būtu uzzinājis, cik laika ir pagājis. Tai vajadzētu būt lielai daļai no mūžības. Pārējiem noteikti jau sen ir beidzies kurināmais, un, kad viņi būs izdzēruši pēdējo ūdens lāsi, tie nokāps lejā pie Bastiana un atņems to, kas viņam vēl palicis.

Ja vien tumsā viņi to spēs.

Kling.

īss, ass troksnis pa labi no viņa. Bastians sastinga. Tāds, ko rada akmens, uzkrītot akmenim. Pirmā skaņa kopš ilga laika. Vai kāds nāk lejup pa kāpnēm?

Es nedzirdu soļus.

Bastians mēģināja koncentrēties. Ja pārējie vēl aizvien bija augšā, ko viņi tagad dara? Ko dara Irisa? Vai vēl kāds pie viņa nokāps, iekams viss būs beidzies?

Beidzies. Bastians atgūlās un saritinājās. Bija auksti, bet ne tik ļoti, lai nosaltu. Visticamāk, tas beigsies ar nāvi no slāpēm. Kad viņa un Irisas dzerammaisi būs iztukšoti, viņam vēl atliks

četras dienas. Ja nepaveiksies, piecas. Neizmērojamas, mokošas mūžības.

Bastians pataustīja sev apkārt. Sandrai bedrē bija bijusi krūka, viņš atcerējās. Taču netika piefiksējis, vai viņa to atstāja šeit vai paņēma līdzi augšā. Ja arī tajā būtu kaut nedaudz ūdens…

Bastiana roka taustījās pa zemi. Uzmanīgi, lai neapgāztu to, ko meklēja. Nē, krūkas nebija. Nekā, izņemot akmeņus un zemi. Un…

Viņa pirksti apņēma kaut ko apaļu, gludu… Kaut ko. Tas nebija akmens, drīzāk metāls. Un pie tā bija piestiprināta… ķēdīte.

Bastians aptaustīja atradumu, grozīja to plaukstās. Priekšmeta vienā pusē bija izcilnis, it kā maza metāla mēlīte. Viņš to piespieda un juta, ka kaut kas atlec vaļā. Tajā pašā brīdī Bastians saprata, ko bija atradis.

Līzbetas medaljons. Ar rādītājpirkstu viņš pārvilka pār tā saturu. Mazas ripiņas. Apaļas un plakanas.

Kā medaljons te nokļuvis?

Bastians to nespēja saprast. Varbūt tas, kurš bija te ieslodzījis Sandru, pirms tam šo lietiņu bija nozadzis Līzbetai un noslēpis šeit, kur to nevienam nevajadzēja atrast.

Vai ari medaljons ir bijis pie Sandras un viņa to te pazaudējusi. Tikai kā tad tā? Viņa pusi dienas palīdzēja Līzbetai rotaslietu meklēt, Sandra taču nebūtu klusējusi, ja būtu to atradusi. Katrā ziņā izrādījās, ka Sandra ir labāka mele, nekā Bastians bija domājis.

Līzbetas lēkmes laikā Bastians samiedza acis, pilnīgi koncentrējās Sandra sēdēja viņai pretī. Bija sev precīzi izvēlējusies vietu sēdēšanai. Viņa bija vienīgā, kura zināja par Līzbetas epilepsiju.

Vai Sandra izraisīja lēkmi? Pag, jā, tur bija gaismas uzplaiksnījumi, viņš pats tos bija pamanījis. Vai tos būtu izraisījusi Sandra? Ar nolūku? Bet kāpēc lai viņa tā darītu?

Cik muļķīgi! Viņš to droši vien nekad neuzzinās, un tas Bastianu savā ziņā nokaitināja visvairāk. Viņš nomirs, neuzzinājis, kas īstenībā bija noticis. Kurš slēpjas aiz visas tās draņķības, kas viņiem bija atgadījusies.

-   Kāds, kurš labprāt sacer dzejoļus, Bastians pie sevis nomurmināja, pārsteigts par to, cik skaļi atskanēja viņa balss, lai gan bija runājis pavisam klusu. Kāds, kuram patīk spēlītes. Bet kāpēc?

Varbūt labāk samierināties ar pareģojumu un lāstu. Tas vismaz bija loģisks. Lauztas kājas un apdedzināta āda. Kapi, kas atveras, un cilvēki, kurus aprij zeme. Tā kā pašreiz mani.

Vai tur bija kāda skaņa? Dūkoņa. Tad atkal klusums.

Arī Kārpa bija par to stāstījis. Bet labāk lai dūc, nekā es dzirdu balsis.

Pēc brīža Bastians vairs nebija pārliecināts, vai tiešām bija kaut ko dzirdējis vai to tikai iedomājies. Tagad tam visam vairs nebija nekādas nozīmes.

Viņš domāja par mirušajiem kapenēs, kas atradās virs viņa, un sajuta savādu, gandrīz mierinošu vienotību ar tiem. Pliki kauli tas būs viss, kas no visiem beigās paliks pāri.

Kauli. Šis vārds Bastianu iekustināja. Iztēlē uzausa aina, kā Roderiks, lepni vicinādams asti, ieradās ar augšstilba kaulu mutē.

Es esmu idiots! Bastians ar dūri trieca pret sava cietuma klints sienu un no sāpēm dziļi ievilka elpu.

Kāpēc viņš par to nebija iedomājies jau agrāk?

Roderiks noteikti būs paviesojies kapenēs. Suņu paradīze pilna ar kauliem. Tas nozīmēja, ka suns bija tur ielīdis un no turienes arī izlīdis. Tas savukārt nozīmēja, ka izejai ir jābūt. Tik lielai, caur kuru tiek ārā suns. Tādējādi šahta, pa kuru viņi bija nokāpuši lejā, atkrita.

Es esmu tik stulbs, tik neiedomājami stulbs nejēga!

Bastians taustījās pēc kāda priekšmeta, kas noderētu klaudzināšanai, taču neatrada neko citu kā vien akmeni un sāka dauzīt pa sava pazemes cietuma sienām. Vienreiz, divreiz, trīsreiz. Pauze. Atkal trīs reizes. Klausīties.

Nekā.

Nolādēts, arī Sandru taču viņi bija izdzirdējuši pēc klaudzināšanas! Bastians nogūlās uz vēdera un, izstiepis rokas, meklēja pa zemi. Viņš atrada metāla trauku. Sandras krūka, beidzot!

Bastians atkal klaudzināja pret klinti, tagad skanēja daudz skaļāk. Vienreiz. Divreiz. Trīsreiz. Viņš gaidīja.

Nekā.

-   Izeja ir! viņš iesaucās. Tai ir jābūt! Lieciet sunim to sameklēt!

Atbildes nebija.

Viņš ievilka gaisu. Kliedza no visa spēka. Izeja ir! Mums nav te jānomirst! Vai jūs mani tiešām nedzirdat?

Nāves klusums.

Tad balss, kas viņu izmēdija, pavisam tuvu. Ķērkstoša, stiepta.

-   Vai jūs mani tiešām nedzirdat? Vai jūs mani tiešām nedzirdat?

Ķiķināšana.

-   Tev diemžēl nav paveicies. Vienigais, kurš tevi dzird, esmu es.

Caur koku lapotni uz meža zemi krita oranža gaisma. Vairs nav tālu, Irisa sev sacīja. Līdz saulrietam viņa tiks līdz mērķim. Meitene kārtējo reizi apstājās un ieklausījās, vai Pauls un palīgspēki jau tuvojas. Katrā ziņā nekas nebija dzirdams.

Irisa atspiedās pret kādu koku un uz brīdi aizvēra acis. Ta nebija laba doma. Tūlīt viņa sajuta sāpošās kājas, katru muskuli tajās un nogurumu, kas nekavējoties izplatījās ķermenī. Jāiet uz priekšu tāds ir uzdevums. Gaidīt citus par to nevar būt ne runas. Bastianam nepieciešams ūdens un gaisma, un pirmām kārtām cerība.

Nākamais posms veda nedaudz kalnup, taču augi, kas šeit zaļoja starp kokiem, bija zemi. Par laimi. Viņai nevajadzēja pie katra soļa augstu celt kājas, kā brienot pa sniegu.

Tikusi pakalna virsotnē, Irisa atkal uz brīdi atvilka elpu. No šejienes jau gandrīz bija redzama pļava.

Vēja pūsma atvirzīja no pieres matus. Viņa pateicīgi pavērsa seju pretī vēsajai brīzei un sarāvās kā sitienu saņēmusi.

Smarža.

Holston tabaka, lētais draņķis ar pretīgo vaniļas aromātu. Kā atvērts pudiņa iesaiņojums.

Irisa instinktīvi pieliecās. Neatrasties šeit, būt neredzamai, caurspīdīgākai par gaisa dvesmu.

Kur viņš ir?

Aizturējusi elpu, Irisa lēnām iztaisnojās. Milimetru pēc milimetra. Lūkojās virzienā, no kurienes nāca smarža.

Oranžīgais saulriets bija perfekti nomaskējis viņa matus. Simons smēķēja, atspiedies pret koka stumbru, viņš stāvēja krietnu piecdesmit metru attālumā un bija pagriezis viņai muguru.

Viņš mani nav pamanījis.

Vajadzēja novērst skatienu no Simona, citādi viņš Irisu sajutīs un tad…

Viņa izdzirdēja, ka Simons kaut ko saka. Tikai tad Irisa pamanīja, ka viņš nav viens. Blakus Simonām gandrīz pilnīgā koka aizsegā stāvēja vēl kāds. Vīrietis, diezgan gara auguma.

Lai kas viņš arī būtu, šis vīrietis bija Irisas glābiņš, jo piesaistīja Simona uzmanību. Šo labvēlīgo izdevību vajadzēja izmantot. Irisa atmuguriski rāpās atpakaļ, nemitīgi uzmanīdamās, lai nesaceltu troksni, kas praktiski bija neiespējami. Tomēr viņa bija pietiekami klusa. Simons un svešinieks to nepamanīja.

Tur! Priekšā parādījās klintsbluķi. Irisa varēja rāpties no cita uz citu, vajadzības gadījumā pat lēkt, nesaceļot troksni.

Ašs skatiens atpakaļ. Nē. Neviens nesekoja. Labi! Tad tikai uz priekšu!

Aiz katra klintsbluķa viņa pieliecās. Simons jau sen vairs nebija saskatāms, un no tāda attāluma viņš Irisu ari vairs nedzirdētu, tomēr viņa neuzdrošinājās vienkārši skriet uz pļavu. Irisa pazina Simonu, viņš varēja būt visur, zibens ātrumā uzrasties un atkal nozust. Vēl aizvien viņai šķita, ka sajūt Simona tabakas smaržu, it kā tā būtu viņai pielipusi.

Irisa apstājās, pirms bija sasniegusi mežmalu, viņa mēģināja padomāt un aptvert notikušo. Tātad Simons tiešām ir šeit, iespējams, bijis te visu laiku. Tomēr ne reizi netika rādījies.

Kā tā? Vajadzēja taču būt kādai saistībai starp viņu un visiem tiem nelaimes gadījumiem; tikai kāda tā bija? Irisa to nespēja apjēgt.

Jauna doma pārvērta viņas kuņģa saturu svinā. Vai Simons zina, ka Bastians ir ieslodzīts pazemē? Iespējams, zina. Varēja pat gadīties, ka viņš ir tur bijis…

Vēl vismaz piecdesmit metru līdz pļavai, kurā bija iekārtota nometne. Satumsa, turklāt ātrāk, nekā Irisa bija gaidījusi.

Viņa pēdējo reizi paskatījās apkārt, tad ātri aizslīdēja gar meža malu. Vēja ātrumā pārlidoja pār pļavu un skrēja uz kapiem. Ielēca otrajā no kreisās puses.

Tur bija caurums. Eja.

Iepriekš Irisa bija nolēmusi visu laiku skaļi dziedāt jautras dziesmas, lai Bastians pēc iespējas drīzāk viņu sadzirdētu. Lai zinātu, ka Irisa ir ceļā pie viņa. Taču tagad to vairs neuzdrīkstējās.

Irisa ieslēdza kabatas lukturīti. Gaismas kūlis rādīja akmens sienas ar plaisām. Milzīgs simtkājis mēģināja paglābties no nepierastās gaismas. Irisa paspīdināja lejup tāpat kā pirms tam pamats bija gluds. Tomēr eja tagad bija nemīlīgāka nekā iepriekš lāpu gaismā. Aukstajā kabatas lukturīša apgaismojumā tā izskatījās kā nežēlīgs bezdibenis, kā rīkle, kas viņu aprīs.

Irisa turpināja iet. Tikai jānokļūst līdz Bastianam, tad viss būs labi. Tad viņa vairs nebūs viena. Drīz būs klāt Pauls kopā ar Karīnu un Larsu. Varbūt arī Kārpa nāks līdzi. Drīz vien viņi ieradīsies.

Gaismas stars drebelīgi dejoja pa sienām. Kad beidzot būs caurums uz eju, kura ved augšup? Tam vajadzētu būt kreisajā pusē aptuveni viņas plecu augstumā.

Jā, tumšs plankums, melnāks par visu pārējo apkārt. Tā bija sprauga. Irisa iespieda kabatas lukturīti starp zobiem un uzvilkās augšā. Tas bija grūti, un viņai nācās vairākas reizes atsperties no zemes, taču apziņa, ka pa mežu klaiņo Simons un noteikti, pavisam noteikti kaut kad šeit uzradīsies, dzina Irisu uz priekšu.

Tikusi augšā, viņa lukturīša gaismā izpētīja pagrabu. Centās orientēties. Te bija pirmā ugunskura paliekas, tur augšā šahta. Irisa paspīdināja augšup, aplūkoja akmeni, kas noslēdza izeju.

Uz priekšu veda eja, viņa skrēja pa to, pārrāpās pāri gruvešu kaudzei. Skatienam pavērās lielā pagraba telpa ar nišām. Ar kapenēm.

Vienai pašai stāvēt un nolūkoties tajā, kas bija saglabājies no kādreizējās asinspirts, bija nomācošāk, nekā Irisa bija gaidījusi. Bet, ja viņa gribēja nokļūt līdz Bastianam, nāksies vien šķērsot kapenes.

-   Sveiks, Tristram, Irisa čukstus sacīja. Viņas pašas balss skaņa meiteni iedrošināja. Atvaino, ka jau atkal tevi traucēju. Tas vairs neatkārtosies, apsolu.

Pie vecās kapelas sienas bija pieslieta viņas arfas soma. Caur tās ādas apvalku Irisa sajuta rezonatora gludo koku. Viņa pakāra somu plecā. Vēl mazliet vairāk drošības.

Gaismas kūlis skāra mirušo kaulus. Vai tas džeks ar vienu kāju pirmīt negulēja citādā stāvoklī? Nē. Muļķības. Irisa vilcinājās.

Ko tad, ja viņa ieies pazemes cietumā un tur vairs neviena nebūs? Ja ar Bastianu kaut kas būs atgadījies? Ja lejā Irisu gaida jaunas šausmas?

Mierīgi. Mierīgi. Mierīgi. Viņa ar mēli saslapināja lūpas. Nekas nebūs tik briesmīgs kā filma, ko radījusi viņas fantāzija.

Irisa stingrāk satvēra kabatas lukturīti un apņēmīgi izgāja starp akmens zārkiem. Nekas nenotika, protams, ne, viņai nevajadzētu ietekmēties no tā, kas atrodas apkārt.

Kapakmens, kas bija noslēdzis pieeju vītņu kāpnēm, vēl aizvien stāvēja pastumts malā kāda laime! Neviens nebija papūlējies to novietot iepriekšējā vietā.

Irisa devās lejup, uzmanīgi kāpdama no pakāpiena uz pakāpienu. Oda pēc pelējuma un mitriem akmeņiem, pie sienām auga zaļganas sēnes.

Tikusi lejā, Irisa apstājās. Te valdīja baiss klusums. It kā viņa būtu pilnīgi viena.

-   Bastian? Viņa čukstēja tik klusu, ka gandrīz nedzirdēja savu balsi.

Vēlreiz, šoreiz skaļāk. Bastian?

-   Irisa?

Kabatas lukturīša gaismā atradusi aizrestoto caurumu, Irisa metās turp un paspīdināja lejup.

-  Tev viss kārtībā, ja? Mēs tiešām atradām izeju, drīz arī tu tiksi no šejienes ārā, man žēl, ka tas vilkās tik ilgi, bet…

Bastians piecēlās, mazliet sašūpojās un atbalstījās pret sienu.

-   Esi uzmanīga, viņš brīdināja Irisu. Te kāds ir. Bija te. Balss. Tev ir jāuzmanās.

-   Es zinu.

Irisa izbāza caur restēm plaukstu, Bastians to satvēra, sakrustoja Irisas pirkstus ar savējiem, kas bija auksti kā ledus.

-   Pārējie pašreiz ir bāzes nometnē, bet Pauls, Larss un Karina vēlreiz atgriezīsies, lai tevi no šejienes izpestītu. Es tikai atnācu pirmā.

-   Tas nozīmē, ka tu šeit esi viena pati?

-Jā.

Bastians spēji palaida vaļā viņas plaukstu. Tad tūlīt laidies prom!

Irisa sarāvās, it kā Bastians viņai būtu iecirtis pļauku. Ko?

-  Tev ir jāpazūd! Es taču teicu, ka kāds bija šeit, un es domāju, ka tas bija Simons. Es viņu neredzēju, bet viņš ar mani runāja. Tā, kā tu teici, lēnām, stiepdams vārdus, kā cilvēks, kas mostas no narkozes.

Jā, bet tas ir maldinoši. Irisa dziļi ieelpoja. Es zinu, ka Simons ir te. Es pirmīt gandrīz uzskrēju viņam virsū. Un viņš nav viens, tur ir vēl kāds.

-Kas?

-   Nav ne jausmas. Nespēju saskatīt. Irisa nolika zemē arfas somu un blakus tai novietoja arī mugursomu. Es tev atnesu ūdeni.

Bastians paņēma pretī pudeli, taču Irisa redzēja, kā viņa skatiens vēro apkārtni vismaz kādu daļu no tās, ko viņš no savas pozīcijas varēja saskatīt.

-  Ej prom! Tūlīt. Mums jānogaida, līdz ieradīsies pārējie. Viņš atskrūvēja pudeli, kāri dzēra, klepoja.

Irisa pamāja ar galvu. Bastianam bija taisnība, pilnīgi noteikti. Par spīti tam, viņa nebēgs, nekad vairs. Viņa to vienkārši vairs negribēja. Kad Irisa iedomājās par Simonu, viņa kļuva tik nikna, ka gandrīz vēlējās, lai viņš tagad būtu te un viņa varētu mesties Simonām virsū un saskrāpēt viņam seju.

Jā, bet tā ir tīrā teorija, vai ne? Tev taču pietiek paostīt viņa cigarešu smaržu, un tu jau gribi izvemties, paslēpties un izkaukties.

-   Paskatīsimies, vai es to režģi nevaru dabūt nost arī viena pati. Sasodīts, viņa no pļavas nebija paķērusi līdzi lāpstu! Arī tas tikai Simona dēļ.

-Nē! Ej!

-   Es būšu pavisam klusa, Irisa sacīja, bet nekādā gadījumā tevi vēlreiz neatstāšu šeit vienu pašu.

Ar abām rokām viņa satvēra ārējo metāla stieni un mēģināja režģi pacelt. Tas viņai pat izdevās, mazu gabaliņu, taču atvilkt to

nost nebija iespējams. Ja bedre nebūtu tik dziļa, Bastians no apakšas būtu varējis paspiest pretī, bet tagad viņš spēja aizsniegt režģa stieņus tikai ar pirkstu galiem.

Irisa mēģināja vēlreiz ar visu spēku.

-   Es to nespēju.

-  Tu teici, ka Pauls ir ceļā?

-Jā. Viņam drīz vajadzētu būt klāt.

-  Vai tu tiešām negribi paslēpties drošākā vietā?

-  Nē. Viņa izvilka no mugursomas čipsu paciņu un pasniedza to Bastianam. Viņš atplēsa iesaiņojumu un nepilnas minūtes laikā iztukšoja tā saturu. Kad Bastians bija ieturējies, Irisa nogūlās uz vēdera zemē un izstiepa roku. Viņš to satvēra.

-  Izslēdz vismaz gaismu! Bastians palūdza. Un, ja parādīsies Simons, mēģini paslēpties. Momentā, labi? Neliekoties par mani ne zinis.

-  Tas nebūs vienkārši, ja es neko neredzēšu. Viņa tomēr izslēdza kabatas lukturīti. Kļūt par pārāk viegli sasniedzamu mērķi tiešām nebija laba ideja.

-  Nu, paraugskolēn! Irisa čukstēja un glāstīja Bastiana pirkstus. Nejauka situācija, vai ne?

-   To tu pareizi esi sapratusi, mana feja.

Feja. Irisa tumsā pasmaidīja. Ilgi vairs nebūs jāgaida. Tik daudz taču mēs vēl izturēsim, vai ne?

-   Katrā ziņā.

Viņi klusēja, sataustīja tikai viens otra ādu. Pamazām Irisa juta, ka visu ķermeni pārņem aukstums, kas nāca no zemes. Kur gan palicis Pauls?

Kad abu rokas bija kļuvušas gandrīz stīvas, viņi tās atlaida. Irisa dzirdēja, ka Bastians nopūšas un apsēžas.

-   Starp citu, es kaut ko atradu, viņš ieminējās.

-Jā? Ko?

-   Līzbetas medaljonu. Tajā atrodas viņas tabletes pret epilepsiju.

-  Ak! Un medaljons bija te lejā, tavā bedrē?

Kaut kas nožvadzēja. Jā.

Irisa mēģināja sagremot šo informāciju, taču tas viņai neizdevās.

-          Es to paņemšu un viņai atdošu. Paklau, Iris, Bastians sacīja.

-   Kad tiksim no šejienes ārā, tad…

-   Tad jau redzēs, Irisa viņu pārtrauca. Priekšlikums, ko viņš tai bija izteicis pēc kapeņu atklāšanas, Irisai vēl bija prātā. Katrs vārds. Viņa pati to nespēja aptvert, tomēr negribēja, lai Bastians teikto atkārtotu. Līdz brīdim, kad viņi patiešām būs izglābti.

Bastians klusēja; Irisa juta viņa apmulsumu.

-   Es zinu, ko tu gribēji teikt, viņa paskaidroja. Bet man ir bail domāt par kaut ko skaistu, ja skaidri nezinu, ka viss beigsies labi.

-   Viss kārtībā.

Pagāja vēl dažas minūtes. Irisa centās elpot klusu, mēģināja saklausīt skaņas no augšas, taču nekas nebija dzirdams. Soļi neatskanēja. Kur ir Pauls un pārējie?

Irisas iztēlē atausa kāda aina, kas viņai lika nodrebēt: Simons un viņa pavadonis no slēpņa metas virsū Paulam, Karinai un Larsam. Notriec viņus zemē. Vai vēl ļaunāk. Ak Dievs, man vajadzētu draugus brīdināt! Kaut kādā veidā.

Ko tad, ja viņi neatnāks? Ja šeit neuzradīsies neviens, izņemot Simonu? Bet, iespējams, viņš vairs nemaz sevi nepiepūlēs, bet sēdēs augšā pie kapa kā kaķis pie peļu alas un gaidīs, kad Irisa iznāks ārā.

Pēkšņi viņai sāka trūkt elpas.

-   Kas tev ir?

-   Nekas. Viss ir labi. Viņa nesatrauks Bastianu, noteikti ne. Bet viena pati viņa to neizdabūs ārā no bedres. Un nevar ari doties pēc palīdzības, neriskējot uzskriet virsū Simonām.

Ak, lūdzu, Paul, Karīna, neesiet savainoti! Pasteidzieties!

Kā gan Simons to uzzinājis? Ka beigās notvers viņu vienu un vēl vairāk nekā tikai to. Bedrē ieslodzīto Bastianu viņš izmantos, lai izdarītu spiedienu uz Irisu. Simons viņas sejā izlasīs, ka Bastians tai nav vienaldzīgs, un Irisa kā sunītis rātni tecēs Simona pavadā, ja viņš to pieprasīs. Irisa nezināja, kā viņam tas izdevies, bet Simons viņu bija pārspējis viltībā.

Tomēr… nē. Irisa juta, ka kaut kas te nav kārtībā. Pārāk rafinēti, pārāk labi izplānots. Tas Simonām nebija raksturīgi.

-   Vai tu tur vēl esi? atskanēja noraizējusies Bastiana balss.

-Jā, protams! Starp citu es paķēru līdzi tavas brilles.

Viņš iesmējās. Paldies! Tad tumsa vismaz vairs nebūs tik neasa.

Irisa viņam caur režģa stieņiem sniedza brilles un juta, ka Bastians taustās pēc tām.

-Ja tā nebūtu absolūti vājprātīga ideja, viņa sacīja, es tagad izņemtu no somas arfu un uzspēlētu.

-   Tu to nedarīsi!

-  Nē, protams, ne. Bet muzicēšana man aizdzen bailes. Tā nedaudz atgādina lidošanu, pacel man i pāri visiem tiem mēsliem…

Viņa apklusa. Bija dzirdama skaņa, ne pārāk skala, bet skaidri saklausāma. Apvaldītas balsis, klusi smiekli.

Viņi nāk.

Bet kurš? Pauls? Vai tomēr Simons? Irisa, ilgi nedomādama, atmuguriski rāpoja prom no bedres, līdz atdūrās pret klints sienu, kurā atrada nišu un iespiedās tajā. Viņa dzirdēja Bastiana čukstus teikto brīdinājumu, taču vairs nepaspēja atbildēt.

Tagad tas notiks. Tā vai citādi. Viņa izvilka no jostas savu nazi.

istians tumsā veltīgi mēģināja saskatīt vai vismaz sajust Irisu. Cerams, viņa ir paslēpusies un spēs savaldīt nervus, ja tas tiešām būs Simons, kura soļi tuvojās pa vītņu kāpnēm.

Tādā gadījumā Bastians darīs visu iespējamo, lai viņa uzmanību vērstu uz sevi.

Soļi kļuva skaļāki, nācējiem nu jau vajadzēja būt gandrīz lejā. Kā bākas signāluguns telpā meklējoši sāka plaiksnīties sudrabots gaismas kūlis. Tad otrs.

-   Bastian?

Viņš uzelpoja, gandrīz iešņukstējās no atvieglojuma. Paul! Mans Dievs, kā es priecājos!

Virs režģa vispirms parādījās Paula smaidošā seja, pēc tam viss Pauls. Kreisajā rokā viņš turēja lampu, labajā vienu no senajiem zobeniem, kas atradās kapenēs. Tūlīt tavas mokas beigsies. Neraizējies!

-          Viss skaidrs, labi. Bet uzmanieties, te kaut kur ir tas Simons. Tips, kas seko Irisai, tu jau zini. Viņš bija te lejā, un Irisa viņu pirmīt redzējusi arī ārā.

-   Tiešām? Kur ir Irisa?

Meitene vājā balsī atsaucās. Tepat otrā pusē.

-          Ak tā. Labi. Mjā, tur vairs neko nevar darīt. Man būtu labāk paticis, ja tu būtu aizgājusi kopā ar pārējiem, bet… Pauls nepabeidza teikumu, tikai paraustīja plecus. Lars? Karīna? Paspīdiniet mazliet šeit, lai būtu gaišāks!

Abi parādījās Bastiana redzeslaukā; viņiem līdzi bija mugursomas, no tām tika izņemti kempinga lukturi un novietoti tā, ka ap Bastiana cietumu izplatījās vāja, silta gaisma.

Larss pamāja Bastianam ar roku. Vai tev viss kārtībā?

-Jā. Paldies, ka atnācāt!

-   Kā gan citādi.

-   Tad nezaudēsim laiku! Bastians dzirdēja Irisu iesaucamies. Viņa pienāca tuvāk, pārliecās pār režģi un uzmundrinoši pamāja.

-   Izlaidīsim Bastianu! Četratā mēs to paveiksim pāris sekundēs.

Dīvainā kārtā neviens nepakustējās. Larss raudzījās uz vītņu kāpnēm un iesprauda rokas sānos, Pauls uzmanīgi nolika zemē seno zobenu, it kā gribētu to paturēt rokas stiepiena attālumā.

-   Nu nāciet taču! Irisa sauca un raustīja režģi.

-   Tūlīt. Pauls atkal uzsmaidīja Bastianam. Vairs ilgi nebūs jāgaida.

-   Kas? Kas nebūs jāgaida?

Atbildes nebija.

Karīna sāka staigāt šurpu turpu. Ari viņai bija kabatas lukturītis, ko viņa ieslēdza un izslēdza. Ieslēdza un izslēdza.

-   Vai varētu gadīties, ka mēs būtu izmainījušies? Larss jautāja.

-   Iespējams. Pauls attālinājās vītņu kāpņu virzienā. To, ko viņš tur darīja, Bastians nevarēja saredzēt.

Viņš grib pārliecināties, ka Simons neglūn kaut kur tuvumā.

Tas izklausījās labi, bet neatbilda patiesībai. Kaut kas jauns bija jūtams Paula stājā. Kopš Bastians viņu pazina, Pauls vēl nekad nebija izskatījies tik nervozs. Ne tad, kad viņi bija meklējuši izeju, ne divkaujā par Bastiana dzīvību. Turpretim tagad viņš gandrīz trīcēja, cenšoties apvaldīt sasprindzinājumu.

-   Iris! Bastians atkal sāka runāt čukstus, lai gan pats īsti nevarēja pateikt, kāpēc. Paspīdini man, lūdzu, gaismu!

Viņa izpildīja lūgumu. Neteikusi ne vārda. Meitenes acīs Bastians no jauna pamanīja bailes.

-   Kas ar šiem noticis? viņa nomurmināja.

-   Es arī nesaprotu. Re, kur krūka! Bastians paņēma tukšo trauku, kas, šķiet, bija darināts no alvas, apgrieza to otrādi un uzkāpa uz tā. Uz krūkas vietas pietika tikai vienai kājai, taču tik un tā viņš tagad atradās četrdesmit centimetrus augstāk un varēja mazliet labāk redzēt, kas notiek. Tur bija Pauls, viņš spīdināja gaismu augšup uz vītņu kāpnēm.

Ko viņš gaida?

-  Paul! Bastians iesaucās. Vai tu man, lūdzu, reiz palīdzēsi? Sasodīts, es beidzot gribu tikt no šejienes ārā!

Atbildes nebija. Pauls pat nepagrieza galvu.

-   Lūdzu, Irisa čukstēja. Viņa satvēra Karīnas roku. Lūdzu, palīdziet taču viņam! Kāpēc jūs neko nedarāt?

-          Gan jau vēl paspēsim. Karīna pakāpās dažus soļus sāņus.

-   Labāk ej tur dziļāk aizmugurē, viņa sacīja un pamāja Irisai. Kur nevar iespīdināt gaismu. Tā būs labāk.

Kaut kas te itin nemaz nebija kārtībā. Bastians ar abām rokām satvēra režģi un kratīja to no visa spēka, spieda to uz augšu, taču režģis nepadevās. Viņam nepietika spēka.

-  Karīna! Pauls iesaucās, nepametis savu pozīciju. Pieskati, lūdzu, lai viņš sevi nesavaino! Paldies!

Karīna pamāja ar galvu un notupās blakus bedrei. Izbeidz, labi? Citādi man būs tev jāsit pa pirkstiem. Viņa iesmējās. Tev taču tas neizdosies. Vienkārši atslābinies!

Atslābināties? Saki, vai jūs esat galīgi nojūgušies? Tūlīt laidiet mani no šejienes laukā! Paul, tas nav smieklīgi! Lai nebūtu nekādu spēlīšu tu man to esi parādā!

-   Tā tas varētu būt, Pauls novilka. Bet arī man kāds ir kaut ko parādā. Vai atceries, tu vakar teici, ka neaptverot notiekošā jēgu? Tūlīt tu to sapratīsi. Izbaudi! Viņš pakāpās dažus metrus atpakaļ un iztaisnoja muguru.

Tagad no augšas bija dzirdamas skaņas.

-   Lars, tu paliec blakus man! Karīna, pieskati Bastianu!

Soļi kļuva skaļāki. Kāda īgna balss un vēl cita, kas atbildēja. Bastianam sirds gandrīz izlēca no krūtīm.

-   Iris, viņš čukstēja, un skatiens aizslīdēja uz tumšo kaktu, kur meitene bija paslēpusies. Irisu sedza pilnīga tumsa, viņa neatbildēja. Labi, tas ir labi. Bastians ar plaukstām ieķērās režģa stieņos virs savas galvas un lūkojās pāri uz vītņu kāpnēm.

Vispirms parādījās tikai kājas. Pāris novalkātu džinsu ar plīsumiem virs ceļgaliem. Pēc tam zaļš, izbalojis džemperis, virs tā bāla seja, ko ieskāva spilgti sarkani mati. Cerams, Irisai neuzdos nervi.

-  Ei, jūs, Simons laiski noteica. Te nu mēs būtu, ko? Es šo atvedu tieši tā, kā bija sarunāts. Tagad dodiet viņu šurp! Simona skatiens savādi kontrastēja ar palēnināto runas veidu; acis šaudījās no vienas vietas uz citu, no sejas uz seju.

-  Tev būs jāpagaida, Pauls stingri teica. Nostājies tur aizmugurē un apklusti, ja?

Simons neapmierināts sašķobīja biezās lūpas, bet izpildīja pavēli. Tas ir pārsteidzoši, Bastians nodomāja, taču viņa uzmanību kā magnēts pievilka kaut kas cits kāds, kas kāpa pa kāpnēm lejā aiz Simona.

Tātad es tomēr nebiju pārklausījies.

Garās kājas bija ietērptas dārgās, tumšās biksēs, pēc mēra šūtais krekls bija mazliet par tālu izslīdējis no tām. Savilcis degunu, vīrietis lūkojās apkārt, it kā būtu ievests necilā hoteļa istabā.

-   Tā. Kur tad viņš ir? Maksimilians Stefenbergs sakrustoja rokas uz krūtīm. Es vairs ilgāk nepiedalīšos šajā mērkaķu cirkā. Kur ir Bastians?

Režģa stieņi, ko Bastians bija aptvēris ar plaukstām, pēkšņi šķita karsti. Viņš saprata, ka ir jāatbild, bet to nespēja.

-   Bastians ir šeit. Pauls ar aicinošu žestu norādīja uz caurumu zemē. Viņš ir pilnīgi neskarts.

Tēvs pienāca tuvāk, ar nevērīgu rokas kustību norādīja Karīnai, lai viņa iespīdina bedrē gaismu.

-  Bastian! Apžēliņ! Izsaucienā bija saklausāms vairāk pārmetums nekā raizes. Vai tu jūties labi?

Es jūtos tik slikti kā vēl nekad. Jā, daudzmaz.

-   Labi. Tēvs pamanīja no biksēm izspraukušos krekla stūri un aši to sakārtoja. Tu interesanti izskaties, viņš konstatēja. Tad tas tevi kavēja kopā ar mani doties uz Berlīni? Ietērpties smieklīgās lupatās un ļaut sevi nolaupīt? Tēvs saviebās. Esi tiešām pareizi izvēlējies kā jau parasti.

Pazūdi, tēvs! Rīkle Bastianam bija sausa no vārdiem, kurus viņš nespēja izdabūt pāri lūpām. Labāk te atstiept kājas nekā (aut tev man palīdzēt.

-  Paskaidro vismaz, kā tu varēji nonākt šādā situācijā! Tēvs atkal sakrustoja rokas uz krūtīm. Nu tad kā?

-  Vai tas tevi tiešām interesē? Bastians ienīda sevi par balss nervozo, ķērkstošo skaņu. Viņš noklepojās. Ko šie īsti sastāstīja, lai atvilinātu tevi šurp? Tiešām teica, ka ir mani nolaupījuši?

-  Kaut ko tādā garā. Jā. Viņiem bija tava pase un mobilais, un daži tavi apģērba gabali. Vārdu sakot, es viņiem noticēju.

Cik praktiski, ka visas savas mantas saliku mugursomā! Pašapkalpošanās veikals izspiedējiem. Bastians apveltīja Paulu ar naidīgu skatienu.

-   Tātad tēvišķas rūpes? Cerams, tu informēji arī policiju?

-   Nē. Šo lietu es labāk kārtoju pats.

Skaidrs. Tātad aiz visa slēpjas kas vairāk nekā tikai vēlēšanās dabūt viņu sveiku un veselu ārā no šejienes. Netīros darbus tēvs nekad labprātīgi neveica savām rokām.

-   Es liku paziņot tavam tēvam, ka policijas klātbūtne viņam pašam, iespējams, varētu būt nepatīkamāka nekā mums, Pauls izmeta.

Liku paziņot. Šis uzdevums droši vien bija dots Simonām, kurš tagad bija atkāpies pustumsā blakus vītņu kāpnēm.

-          Policija beigās vienmēr nozīmē arī presi, Pauls turpināja,

-   un esmu pārliecināts, ka profesors Stefenbergs negribētu izlasīt avīzē par mūsu tikšanos.

Trāpīts desmitniekā. Bastians labi varēja iedomāties turpinājumu. Vēlākais šajā brīdī tēvs varēja apsveikt sevi ar to, ka nevienu nebija informējis.

-   Runāsim par lietu! Maksimilians Stefenbergs pagriezās pret Paulu un vispirms to nicinoši nopētīja no galvas līdz papēžiem. Nu tad kā? Ko jūs gribat par to, lai izlaistu viņu no turienes? Naudu par labu pēdējo maltīti? Jo tas, ka likšu jūs ietupināt, jums, cerams, ir skaidrs?

Pauls sarāvās. īsu brīdi viņu, šķiet, pārņēma nedrošība, viņš acīmredzot bija gaidījis kādu atzinības pazīmi sava tēva sejā. Taču nekas tamlīdzīgs nenotika.

-   Es tā neuzskatu, Pauls uzsvērti draudzīgi atbildēja. Tad, kad uzzināsi, ar ko tev ir darīšana, domāsi citādi.

-   Es jūs palūgšu neuzrunāt mani ar “tu”!

Smaida atblāzma pārslīdēja pār Paula seju. Man ļoti žēl, bet citāda uzruna man šķistu nepiedienīga.

Nu Bastiana tēvs ieturēja pauzi. Ar piemiegtām acīm lūkojās savā sarunas partnerī un uzsvērti lēnām pagrieza galvu aizrestotās bedres virzienā. Bastian? Paskaidro man, lūdzu, kādas spēlītes te tiek spēlētas!

-   Es pats uzņemšos paskaidrojumus, Pauls iebilda. Tas prasīs mazliet laika, tāpēc, lūdzu, atvaino, ka nevaru tev piedāvāt apsēsties, bet iekārtojums te ir nedaudz… spartisks.

Bastiana tēva sejā nepakustējās ne vaibsts. Galveno es varu izlobīt pats. Jūs nolaupījāt manu dēlu un tagad, domājams, vēlaties izpirkuma maksu.

-   Paklau, būtu daudz labāk, ja tu ļautu man pateikt līdz galam, tad mēs varētu aiztaupīt visus šos pārpratumus. Pauls sakrustoja rokas līdzīgā nevērīgā pozā kā Bastiana tēvs. Mēs Bastianu nenolaupījām. Viņš te ir pilnīgi brīvprātīgi. Atbrauca ar vilcienu, pats samaksāja par biļeti, ne miņas no maisa uzvilkšanas galvā un iemešanas automašīnas bagāžniekā. Šajā bedrē viņš neiekāpa gluži bez pretošanās, piekrītu. Bet tas nebiju es, kas viņu tur iespundēja. Gluži pretēji. Vai ne, Bastian?

Ak tu draņķis! Nolādētais aprēķinātājs! Tu esi pēdīgais, Bastians čukstēja.

-   Pie velna, ko nozīmē viss šis vājprāts? Bastiana tēva balss nodārdēja pazemē. Simons pakāpās soli ārā no kakta, bet Pauls ar žestu aizraidīja viņu atpakaļ. Ja jau jūs Bastianu neesat tur iespundējis, kas jums traucē viņu no turienes izlaist? Ar katru teikumu tēva balss kļuva skaļāka. Kāpēc jūs likāt man doties uz šiem džungļiem? Sarkanmatis teica, ka mans dēls esot nolaupītāju rokās. Kā tad ir?

Aizvien vēl draudzīgi smaidīdams, Pauls atglauda matus no pieres. Nu, tas, protams, ir interpretācijas jautājums. Taisnība ir tā, ka Bastianam būs grūti no šejienes izkļūt, ja tu… nesadarbosies.

-   Ak tad draudi, ja? Bastiana tēvs savilka degunu tikai nebija skaidrs, vai šīs situācijas vai Simona aizdegtās cigaretes smakas dēļ.

-   Nē. Darījums. Jeb precīzāk: vecu parādu nolīdzināšana.

-   Pārāk daudz mafijas filmu esi saskatījies, puisīt.

Vārds “puisītis” uz brīdi sašķobīja Paula nesatricināmo fasādi, taču viņš momentā atkal sasparojās.

-   Viss ir pavisam vienkārši. Es no tevis saņemu 155 143 eiro, un Bastians ir ārā no bedres. Klāt vēl nāk papildu izmaksas, bet par tām mēs varam aprunāties arī vēlāk.

Bastiana tēva mutes kaktiņi noraustījās. Cik interesanta summa! Jūs noteikti sapratīsiet, ka es labprāt uzzinātu, kā tā radusies.

-   Pats par sevi saprotams, Pauls pamāja ar galvu. No nulltā līdz pieciem gadiem 508 eiro mēnesī. No sešiem līdz vienpadsmit gadiem 583 eiro, no divpadsmit līdz septiņpadsmit 682 eiro. Pēc tam par katru mēnesi 781 eiro. Viss precīzi saskan, vari pārrēķināt.

Bastiana tēva acis samiedzās šaurās spraudziņās. Un ko tas nozīmētu?

-   Līdzekļi bērna uzturēšanai.

Pēc tam sekoja klusums. Pauls un viņa tēvs lūkojās viens uz otru, neviens no viņiem nenovērsa skatienu. Tad Pauls turpināja klusu, bet noteikti.

-   Es domāju, ka tu tagad mēģināsi to apstrīdēt. Taču tādējādi mēs tikai izniekosim laiku. Esmu Milēnas Doringas dēls, un, lai gan neesi mani vēl nekad redzējis, tu zini, ka es eksistēju.

Bastiana tēvam acīmredzami bija nepieciešamas dažas sekundes, līdz viņš atguva runas spējas. Tur nu jūs kļūdāties. Es zinu, jūsu māte domā, ka esmu jūsu tēvs, taču es veicu testu vai jūs to zināt? Tas bija negatīvs.

-   Domāja. Viņa ir mirusi, un arī to tu zini. Mēs runājām pa telefonu, vai atceries? īsu brīdi, bet es tomēr paspēju tevi informēt, pirms tu piedraudēji mani apsūdzēt par pretlikumīgu darbību. Paula sejas vaibsti brīdi atslāba, bet tad viņš atkal saņēmās. Piecpadsmit

gadu vecumā man šis jēdziens neko daudz neizteica, tomēr īsti labi tas neizklausījās.

Bastians neizlaida no acīm tēvu. Tumši dzeltenīgajā kempinga lukturu gaismā viņa seja izskatījās mierīga, taču viņš mirkšķināja biežāk nekā parasti. Vienu pret otru berzēja īkšķi un rādītājpirkstu, it kā pārbaudot auduma kvalitāti.

Tu zini, ka viņš saka taisnību. Bastianam sāpēja žoklis tik cieši viņš bija sakodis zobus.

Tēva balsī nebija sadzirdams nekas cits kā nožēla. Vai jūs esat par to pārliecināts? Kaut ko tādu es neatceros. Man loti žēl, ka esat zaudējis māti, tas jums noteikti bija smags laiks. Tomēr mans dēls jūs neesat.

Tu, pretīgais sūdabrāli, Bastians nodomāja.

Tēvs nu bija uzlicis savu uzticību izraisošo smaidiņu, kas viņam vienmēr bija gatavībā televīzijas intervijām. Uzmanīgs, laipns, bet glums kā slīpēts ledus.

-  Taisnība, tests, Pauls atbildēja, un viņa balss skanēja asāk nekā iepriekš. Negatīvais tests. Jā, mana māte par to painteresējās, un, vai zini, ko viņa izdibināja? Eksperts bija viens no taviem studiju kolēģiem. Viņai nenoveicās, vai ne? Pauls piešķieba galvu. Es ierosinu vienkārši atkārtot testu. Tev taču noteikti nekas nebūtu pretī.

Tēvs tikko spēja valdīties, Bastians redzēja, cik spēka viņam prasa neizrādīt dusmas.

-Jūs taču nedomājat, ka es tiešām piekritīšu kaut kam tādam? Jūs tūlīt pavilksiet šo režģi sāņus un izlaidīsiet ārā manu īsto dēlu, tad sekas tiesas priekšā jums varbūt nebūs tik drastiskas.

Pauls nopūtās, bet ne mazākajā mērā neizskatījās satraukts.

-   Sekas tiesas priekšā? Par ko tad tu mani varētu apsūdzēt?

-  Par nolaupīšanu izspiešanas nolūkā, protams, un beidziet reiz lietot “tu”!

-   Mjā, baidos gan, ka tas neies cauri. Pauls izpleta rokas nožēlas pilnā žestā. Redzi: es Bastianam neko neesmu nodarījis. Gluži pretēji aizstāvēju pret baru māņticīgu jaunu cilvēku, kuri viņu gribēja nogalināt.

-   Tu viņu ieslodzīji tajā caurumā! Nu tēvam pašam paspruka “tu”. Viņš iekoda lūpā.

-   Tu maldies. Arī to izdarīja citi. Viņi bija tik pārbijušies tev to vajadzēja redzēt. No neeksistējoša lāsta, viss bija tikai te! Pauls ar pirkstiem pabungoja sev pa pieri.

Brīdi Bastians domāja, ka ar viņa niknumu pietiks, lai viens pats spētu izgāzt režģi. Pauls ar viņiem bija manipulējis, ar visu grupu. Pakļāvis nāves briesmām, pieļāvis, ka viņi cits citam krīt virsū ar nažiem un zobeniem.

-   Lāsts? Bastiana tēvs, saraucis degunu, jautāja. Tas taču ir smieklīgi.

-   Kā to ņem. Eksistē ārkārtīgi interesants nostāsts par notikumiem, kas ļoti sen norisinājušies šajās drupās. Pauls izstaipījās.

-   Es neticu nolādējumiem, pareģojumiem un tamlīdzīgām muļķībām, bet pirms diviem gadiem nejauši uzgāju ieeju šajās pagraba velvēs. Toreiz es gandrīz biju gatavs pārskatīt savus uzskatus. Viņš paspēra strauju soli uz Bastiana tēva pusi, kuram nācās savaldīties, lai nepakāptos atpakaļ. Es jutos tā, it kā tie būtu mani saukuši, šie vecie kauli. Sākumā es cerēju, ka te apakšā varētu būt paslēpti kādi dārgumi, kaut kas vērtīgs. Garām. Bet tad es mazliet papētīju un atradu teiksmu, kurā stāstīts par šo pili. Tas tiešām bija maģiski. Lasīt par to cilvēku likteni, kuru kaulus esi atradis.

-   Klausieties, lieciet man mieru ar šo vājprātu! Noņemiet restes! Maksimiliana Stefenberga balss tonis nu bija tāds kā vīrietim, kurš radis, ka viņa pavēlēm klausa. Taču Pauls neļāvās samulsināties.

-   Tas ir stāsts par diviem brāļiem, viņš turpināja. Bagāto un nabago. Nabagais savas nāves stundā nolād bagāto brāli un viņa zemi. Šo zemi. To, kurš tajā ienāks, skars lāsts, un viņš nespēs pamest šo mežu. Ar viņu notiks briesmīgas lietas, un, ļoti iespējams, viņš mirs. Ja vien nenogalinās bagāto brāli. Vai viņa aizstājēju. Pauls aplūkoja savu pirkstu nagus. Ja esi ieslodzīts kapenēs, kurās mudž no skeletiem, šādiem briesmu stāstiem var būt pārsteidzoši traumējoša ietekme.

Bastiana tēvs savilka uzacis. Tas nozīmē, ka jūs pārējiem iestāstījāt, ka viņiem Bastians jānogalina?

-   Nē taču. Pilnīgi pietika paņemt viņu līdzi uz šejieni kopā ar pāris cilvēkiem, kuriem piemīt tik daudz fantāzijas, ka tā šad tad izspēlē ar viņiem kādu joku. Tādu viduslaikos ir papilnam. Un tad vēl atdzīvināt lāstu punktu pa punktam. Mazliet piepalīdzot, pareizos secinājumus viņi izdarīja paši.

Bastians vairs nespēja izturēt. Tu, pakaļa! viņš iebaurojās.

-   Mēs visi varējām nosprāgt! Vai tu neredzēji, cik draņķīgi jutās Arno? Vai tas tev bija pilnīgi vienalga?

Skumjš skatiens. Protams, ne. Paklau, es Arno visu laiku stiepu caur mežu un rūpējos par viņu, cik vien labi bija iespējams. Bet tik īsi pirms mērķa padoties to es nespēju. Šīs spēles sagatavošanā es biju ielicis vesela gada darbu.

Bastians dusmās burtiski vārījās, un viņam bija bail, ka kuru katru brīdi viņa niknums izlauzīsies uz āru. Sagatavošanā, ja? Piemēram, sadzejoji mazus pantiņus un uzrakstīji tos uz koku mizu gabaliem?

Pauls papurināja galvu. Tas bija Larss. Viņš ir dzejnieks un labāk pieprot šo lietu. Visu ziemu mēs šos mizu gabalus noturējām zem sniega un dubļiem, lai tie izskatītos veci. Abi apstiprinoši pamāja ar galvu. Larsam es pilnībā uzticos mēs dzīvojām vienā audžuģimenē.

Bastians ar acs kaktiņu vēroja tēvu, taču viņš klusēja. Pa reizei pašūpoja galvu. Ja situācija nebūtu bijusi tik absurda, Bastians viņa lūpu kaktiņu raustīšanos būtu noturējis par smaidu.

-   Un kā tad ar Šteinhena izsitumiem?

Paula acīs iezibējās lepnums. Mantegaca latvānis. Brīnišķīgs augs, labi padodas jebkurā augsnē un izaug ļoti augsts. Tas ir indīgs, izsauc spēcīgu ādas reakciju, it sevišķi saules gaismā. Es to tur iestādīju iepriekšējā larpā, un mīļā Karīna izveda grupu tieši caur manu dārziņu.

-   Un Arno bedrē?

Paula seja pauda neviltotu nožēlu. Es negribēju, lai viņš tik smagi savainotos. Pietiktu ar izmežģītu potīti, ne ar ko nopietnāku

es arī netiku rēķinājies. Bet šo vietu neviens nedrīkstēja pamest, tu taču saproti? Pretējā gadījumā neviens nebūtu noticējis lāsta iedarbībai. Doro vairs nevienu nebūtu spējusi pārliecināt.

-   Tātad ari Doro ar jums bija uz vienu roku?

Paula acis iepletās. Doro? Nekad dzīvē! Viņa tic lāstam ar katru savas sirds šūnu. Tikai tāpēc viņa varēja būt tik pārliecinoša. Ar Doro bija līdzīgi kā ar latvāni: pagājušajā gadā es iedēstīju šo teiksmu, un Doro parūpējās, lai tā brīnišķīgi uzziedētu.

-          Tātad tas nozīmē, Bastiana tēva balss skanēja bīstami klusu,

-   ka tu bariņam idiotu iestāstīji: viņiem jāmirst, ja tie nenogalinās Bastianu.

Pauls vilcinādamies pamāja ar galvu. Par tiem idiotiem es tā īsti neparakstītos, bet principā jā.

-   Bet tu viņu aizstāvēji?

-  Protams. Citādi lietas būtu izgājušas no kontroles. Pāris reižu daudz no tā netrūka.

Tieši tā. Bastians vairs nespēja novaldīties. Protams! Ja Georgs man būtu pārgriezis rīkli, tavs plāns būtu izgāzies, tu, maitasgabals!

Smaids Paula sejā nedaudz samazinājās. Tev ir taisnība, tā bija sasodīti kutelīga situācija. Tomēr es neticu, ka viņš to tiešām būtu izdarījis. Pauls pamāja Bastianam ar galvu. Bet es tevi saprotu, arī es biju pārbijies.

Pārbijies. Kad tikšu laukā no šī cauruma, es tev sadošu pa rīkli.

Bastians vēlreiz papurināja režģi virs savas galvas; viņš bija nokaitināts līdz baltkvēlei. Kāpēc viņa preteklis tēvs vismaz šoreiz neko nedarīja? Kāpēc nebija iebāzis kabatā ieroci vai vismaz šļirci ar iedarbīgu neirotoksinu, ar ko būtu varējis izsist Paulu no ierindas? Nē, viņš tikai stāvēja ar pārakmeņojušos izteiksmi sejā.

-  Tātad tas nozīmē, ka tavām darbībām ir gana daudz liecinieku, bet neviens neteiks ne vārda, jo viņi patiesībā nemaz nezina, ko tu esi izdarījis, bet gan uzskata par vainīgiem paši sevi?

Paula vietā atbildēja Larss: Jūs pareizi uztvērāt. Vairumam dalībnieku būs reti netīra sirdsapziņa, un viņi noliegs, ka jebkad te ir bijuši.

Bastiana tēvs pamāja ar galvu. Tas nozīmē: ja es par tevi ziņošu, neviens pret tevi neizteiksies?

-Ja gadījumā tu gribētu par mani ziņot, ar rāmu smaidu uz lūpām sacīja Pauls, presei pāris nedēļu nebūtu problēmu piepildīt slejas. Lieliskas kapeņu fotogrāfijas un viss, kas saistīts ar teiksmu un lāstu. Manā interpretējumā. Un tad lai nekļūtu garlaicīgi es tiem, kuri piedāvās vairāk, atklāšu, kas ir mans tēvs. Pazīstamais ārsts, kas liek samainīt asins paraugus, lai ietaupītu naudu uz alimentiem. Kas savu dēlu un viņa slimo māti, kura ir bez darba, atstāj likteņa varā. Jā, es zinu, ko tu gribi teikt protams, tu to visu apstrīdēsi, bet kādu laiku par tevi interesēsies tāda veida prese, kas tev nepatīk. Un pavisam sliktā gaismā tu sevi nostādīsi, ja atteiksi veikt paternitātes testu, kuru es pieprasīšu. Tā rezultātu taču mēs abi zinām, vai ne?

Bastians vērīgi lūkojās uz tēvu un redzēja, kā noraustās viņa seja. Bastians gaidīja eksploziju, kam neizbēgami vajadzēja sekot.

Un tad tas notika, izlauzās uz āru. Tie bija smiekli. Tēvs smējās tā, kā Bastians viņu vēl nekad nebija redzējis smejamies, saliecās uz priekšu, atspieda rokas pret ceļiem, kampa gaisu.

-   Tas, viņš elsdams sacīja, noteikti ir vairāk vērts nekā 150 000 eiro. Tas ir fantastiski! Es pats to nebūtu paveicis labāk. Bastiana tēvs noslaucīja no acīm asaras, pamazām atguva elpu. Tad devās pie Paula, kurš pirmo reizi izskatījās galīgi apstulbis, un apstājās tik tuvu viņa priekšā, ka starp abiem palika pavisam maza spraudziņa.

-   Tu skaidri zini, ko gribi un kā to panāksi, vai ne? Tēvs smējās un pašūpoja galvu. Intelekts un nekaunība tu tālu tiksi. Bastian, vai dzirdēji? Te nu mums tomēr ir kāds, kurš apzinās savas iespējas un tās izmanto. Viņš ar rādītājpirkstu bakstīja Paulam pa krūtīm.

-   Man ir absolūti vienalga, vai tu esi mans dēls vai neesi. Savā ziņā tu esi vairāk radniecisks man, nekā Bastians jebkad bijis. Ar nevērīgu kustību viņš norādīja uz režģi. Un tagad laid Bastianu ārā, vai arī es kļūšu nejauks.

Šoreiz Paula atbilde sekoja ar vilcināšanos. Skaidra lieta. Tiklīdz būs nokārtots darījums.

Bastiana tēvs vēl aizvien smaidīja, taču sejas izteiksme pauda modrību. Protams. Nu tad sarēķināsim!

Pauls no jostas somiņas izvilka papīra lapu. Te jau viss ir uzskaitīts. Papildus alimentiem vēl pa 15 000 eiro pienākas maniem palīgiem Larsam, Karīnai, Sandrai un Simonām.

Izdzirdējis savu vārdu, Simons pienāca tuvāk, un Bastians sev aiz muguras saklausīja klusu, šļūcošu kustību.

-   Un tad vēl es tiešām investēju milzum daudz laika, lai sagatavotu šo… tikšanos, Pauls turpināja. Veselu gadu, kā jau minēju. Cilvēku meklēšana, dalībnieku izvēlēšanās, spēles vietas sagatavošana. Vien tikai klints novietošana tādā pozīcijā, lai Larss un Simons to varētu pārvelt pār ieeju pils pagrabā, mums prasīja trīs nedējas. Nemaz nerunājot par dārgajiem instrumentiem. Es to visu varēju ietaupīt, ja tu būtu bijis gatavs sarunai ar mani. Es domāju, 20 000 eiro būtu atbilstoša cena.

-   Tas ir viss?

-   Es gribu, lai tu atzītu paternitāti.

Smaids Maksimiliana Stefenberga sejā izdzisa. Ne tik ātri! Nauda ir viena lieta. Mans vārds pavisam cita.

risa mutē sajuta asinis. No kurienes tās? Viņa ar mēli pataustīja apakšlūpu, atrada sāpošo vietu. Laikam neapzināti būs iekodusi lūpā.

Tur priekšā, gaismā, sarunas bija apsīkušas, čabēja papīrs.

Vēl ciešāk nekā līdz šim Irisa piespiedās pie klints. Elpoja caur degunu, baidoties radīt troksni, kas viņu nodotu. Maksimilians Stefenbergs bija notupies zemē un izvilka no krekla krūšu kabatas sudraboti spīdošu pildspalvu.

Turpiniet taču runāt, sarunājieties! Trokšņojiet! Irisa elpoja seklāk. Aizvēra acis.

Klikt, atskanēja sīks troksnis. Klikt. Viņa palūkojās caur skropstām un uzdrošinājās uzmest īsu skatienu Simonām, kurš stāvēja pustumsā gabaliņu nostāk no pārējiem. Viņš iededza un izslēdza šķiltavas. Irisa redzēja, ka viņš kaut ko gaida ārēji pacietīgi, bet patiesībā līdz pēdējam sasprindzis. Asas līnijas ap biezajām lūpām, mēle, kas ik pa brīdim tās aplaizīja. Tās bija nepārprotamas pazīmes. Simonām šeit nepatika.

Irisa aši novērsa skatienu, pirms Simons viņu bija sajutis. Viņš to spēja, Irisa zināja.

Viņa ieraudzīja zobenu, Paula zobenu, kas gulēja, daļēji laternu gaismas apspīdēts, daļēji tumsā. Diemžēl pārāk tālu, lai varētu to aizsniegt, pirms zobenu būs paķēris Simons, pat ja viņa skrietu tik ātri kā vējš.

Klints sienas mazie, smailie asumi dūrās Irisai sānos. Bet ilgi vairs nebūs jāgaida. Tūlīt tas būs pārciests Bastiana tēvs bija parakstījis Paula sagatavotos dokumentus, un nu viņi trijatā ķērās pie restēm, lai noceltu tās no bedres.

-  Vienu mirkli!

Irisas ķermenis tūlīt reaģēja uz Simona balsi, tā burtiski aizžņaudza viņai rīkli. Irisa tam pretojās, rīdama siekalas, juta, ka visa trīc.

-   Kas ir? Pauls manāmi nepacietīgi jautāja.

Simons iznāca no pusēnas. Viņš bija aizdedzinājis jaunu cigareti, skatiens joprojām šaudījās pa pagrabu. Mūsu noruna.

-  Tev vēl mazliet vajadzēs paciesties, Pauls atbildēja, ar abām rokām jau pieķēries pie režģa. Tiklīdz nauda kļūs pieejama, tu to dabūsi.

-   Es nerunāju par naudu. Vai man vajadzēs atsvaidzināt tavu atmiņu? Kur viņa ir? Arī kādā no šiem caurumiem?

Viņa. Es. Mirkli Irisa bija gatava trakumā izlēkt no paslēptuves. Atbrīvoties, kā atbrīvojas cilvēks, kas karājas virs bezdibeņa, jo vairs nespēj izturēt sāpes rokās.

Viņa vēl ciešāk piespiedās pie klints sienas, ar vienu roku aizspieda muti. Redzēja, ka Bastians bailēs neapzināti sakustējās viņas virzienā.

Tad, it kā aptvēris, ka šādi Irisu gandrīz būtu nodevis, viņš uzkliedza pārējiem: Kas ir, jūs, sūdabrāļi? Vai beidzot izlaidīsiet mani no šī draņķa cauruma?

-  Labi jau labi. Pauls ieņēma pozīciju pie režģa priekšējā kreisā stūra. Lars, vai pacelsi labo stūri? Karīna, ķeries klāt no pretējās puses! Perfekti.

Pauls. Nodevējs. Irisa lūkojās uz viņu, gribēja būt dusmīga, bet viņu pārņēma vienīgi skumjas. Pauls bija pievilinājis Simonu ar naudu. Un ar viņu. Irisas atmiņā neskaidri atausa atgadījums viduslaiku tirgū pirms mēneša viņai bija šķitis, ka ir pamanījusi Simonu, taču Pauls viņu nomierināja. Vai toreiz tika noslēgta vienošanās?

Irisa nenovērsa acis, kamēr Pauls katram ierādīja viņa vietu, pieliecās un satvēra režģa stieņus. Augšā un trīs soļus pa labi!

Metāliski nošķindot, režģis piezemējās blakus bedrei; Larss un Pauls izvilka Bastianu ārā.

Ticis brīvībā, viņš nekavējoties pagrūda Paulu. Tu, melīgais draņķi! Bastians nošņāca, neizlaižot no acīm Simonu, kurš savukārt, piešķiebis galvu, vēroja viņu un ar savu bālo mēli nolaizīja lūpas. Simons ilgi vairs nestāvēs mierā Irisa redzēja, ka viņš jau tagad tikko valdās, atkal atsācis šūpoties uz pēdu spilventiņiem. Nervozs. Gatavs lēcienam.

Un tūlīt ieņēma aizsardzības pozīciju, kad Bastians, visiem par pārsteigumu, iebļāvās: Ja domājat, ka šī vājprāta dēļ tiksiet cauri sveikā, jūs rūgti maldāties! Bastians dziļi ievilka elpu un enerģiski tuvojās tēvam. Un tu! Ļoti jauki, ka beidzot esi atradis dēlu, kādu vienmēr biji vēlējies. Apsveicu! Un man ir pilnīgi skaidrs, ka tu nedosies uz policiju tāpat kā Pauls nevērsīsies pie preses. Bet kur ir teikts, ka es rīt nesēdēšu tuvākajā policijas iecirknī un nelikšu visu šo ieprotokolēt? Man nav ko zaudēt, ne mazākajā mērā.

-   Iespējams, tas varētu būt mans finansiālais atbalsts.

-   Man nospļauties uz tavu naudu!

Bastiana tēvs lēnām un nopietni pamāja ar galvu. Protams, Bastian. Es jau sen esmu sapratis, ka tev mūsu labais vārds neko nenozīmē. Bet neaizmirsti, ka tev ir nepieciešami liecinieki. Diemžēl uzreiz man nenāk prātā neviens, kas būtu piemērots šim nolūkam.

Simons nogaidoši nolūkojās šajā scēnā un pirmo reizi bija pagriezis Irisai muguru. Viņa mazliet atslābinājās, uzdrīkstējās dziļāk ievilkt elpu un pieķēra sevi, iztēlojoties, kā viņa no aizmugures metas Simonām virsū un triec ar akmeni viņam pa galvu.

Bastians, aizvien vēl vārīdamies niknumā, tagad metās virsū Paulam un ar rādītājpirkstu iedūra viņam krūtīs. Tu! Uzklausi labu brāļa padomu: tev vajadzētu vēlreiz pārskatīt savas prasības. Mierīgi vari tās uzskrūvēt augstāk to drusciņu, ko tu labprāt iegūtu, papiņš bez problēmām atskaitīs no saviem ikdienas izdevumiem.

Pauls pakāpās soli atpakaļ. Ir jau labi, Bastian, es saprotu, ka esi uztraucies… Atkal iepriekšējais gādīgais čoms. Tik saprotošs.

Izskatījās, ka Bastians grib gāzt Paulam pa degunu, taču viņš tikai novicināja dūri un pievērsās Simonām.

Irisa saprata. Bastians tā rīkojās ne tikai tāpēc, lai atbrīvotos no dusmām, kas pa šo laiku bija uzkrājušās, bet arī tāpēc, lai klātesošo uzmanību novirzītu uz sevi. Pirmām kārtām Simona uzmanību. Viņš vēl aizvien stāvēja, piešķiebis galvu, un izskatījās mēreni ieinteresēts.

Irisa nodrebinājās. Nedari to, Bastian, neizprovocē viņu…

-  Un tu! Kas tu vispār esi? Pazūdi, tev par šo visu nav nekādas daļas! Bastians draudīgi nostājās Simona priekšā, un Simona skatiens noslīdēja lejup, apstājās pie armijas zābakiem. Viņa pirksti kustējās, it kā katrs no tiem dzīvotu savu dzīvi, un gaisā veidoja neredzamu rakstu.

Ej projām no viņa, ej projām…

-   Iesniegt ziņojumu par tevi man nu tiešām nav nekādu problēmu. Kā tevi sauc? Simons… un tālāk? Nu, atbildi taču, draņķi! Vai arī lasies projām, labi ātri, iekams neesmu izlēmis citādi! Bastians divus soļus ieskrējās un triecās pret Simonu ar plecu, kā uzlaužot durvis.

Simons tikpat kā nereaģēja, ļāva sevi notriekt no kājām un, neiekliedzies, kā ari neizdvesis nekādu citu skaņu, nostiepās gar zemi. Tad lēnām piecēlās un raudzījās tieši Irisas virzienā.

Vēlme lēkt kājās un mesties projām bija gandrīz nepārvarama, Irisa to apspieda nē, viņš mani neredz, noteikti ne -, gribēja aizvērt acis, taču tad pamanīja kaut ko Simona rokā. Tas spīdēja kāpēc pārējie to neredz, kāpēc Bastians to…

-   Lasies projām tūlīt! viņš uzkliedza Simonām. Tas pacēla roku ar nazi, un tagad to ieraudzīja visi. Bastians divus soļus atkāpās, lai Simons viņu nevarētu aizsniegt.

Labi darīts. Irisa sataustīja savu pašas nazi. Tur tas bija vēss, gluds, ass. Tas gaidīja, kad to liks lietā.

astians uzmanīgi pavirzījās pa kreisi, un, kā bija cerējis, Simons sekoja kustībai. Par laimi. Dažas sekundes viņš bija skatījies tieši Irisas slēptuves virzienā, taču tagad visa viņa uzmanība atkal tika pievērsta Bastianam.

Es tevi sagriezīšu strēmelēs, Simons smaidot sacīja.

Ādas strēmelēs. Bet vispirms es gribu dabūt rokā viņu. Simons tuvojās Bastianam, viņaprāt, pārāk aši. Tad pārsteidzoši veikli pagriezās pret Paulu. Viena armijas zābakā ieautā kāja norībēja uz režģa, naža asmens izslējās gaisā. Tu dabūsi savu tēvu, es savu meiteni. Tāda bija noruna, viņš sacīja un rupji iesmējās. Nu tad kā?

Pauls savilka plecus un papurināja galvu.

-   Tu man apsolīji Irisu! Simons ierēcās un metās Paulam virsū, paliekot tikai dažu centimetru attālumā no viņa, pavērsis naža galu pret Paula vēderu.

Bastians vēlējās, kaut arī viņam būtu bijis kāds ierocis, kaut kas, ar ko varētu Simonu ievainot, lai viņš, aizņemts ar savām sāpēm, vairs nespētu domāt par Irisu.

Lūdzu, esi mierīga, nekusties, lūdzu, viņš domās sirsnīgi lūdza Irisu.

-   Es zinu, bet man ļoti žēl, Pauls sacīja, soli pa solim atkāpdamies no Simona. Muļķīgā kārtā kaut kas nogāja greizi. Irisa kopā ar pārējiem jau ir projām. Mēģināju viņu aizturēt, bet…

-   Nemēģini man melot! Šoreiz nazis bija nomērķēts uz vietu, kur Pauls gatavojās spert soli, taču viņš, šķiet, bija ar to rēķinājies, jo palēca sāņus, un nu starp Paulu un uzbrucēju bija bedre.

-   Paklau, Pauls, pacēlis rokas, sacīja. Es pats zinu, ka esmu ievārījis sūdus. Atvaino! Došu tev vairāk naudas, sarunāts? Divdesmit tūkstošus piecpadsmit tūkstošu vietā. Kā kompensāciju.

Simons papurināja galvu. Kā palēninātā filmā viņa sejā izpletās viltīgs smaids. Viņa nav projām. Es to zinu. Es varu viņu saost. Ar

izplestām nāsīm viņš ošņāja gaisu. Es vienmēr esmu to spējis. Varu saost arī melus. Tagad totāli smird pēc tiem. Ar nazi viņš norādīja uz Paulu. Turklāt es varu sadzirdēt, ko Irisa domā. Gribat zināt, ko viņa domā? “Simon, ved mani projām no tiem stulbajiem cūkām!” lūk, ko viņa domā. Simons ieķiķinājās, taču spēji aprāvās. Es neļaušu sevi piečakarēt, viņš čukstēja. Nazis spīdēja kabatas lukturīša gaismā. Karīna gaismekli bija pavērsusi pret Simonu, it kā tādējādi spētu viņu noturēt pa gabalu.

Kāds nostājās Bastianam blakus. Viņa tēvs. Vai zināt ko? Galvenā ārsta tonis. Man šķiet, ka es šo meiteni pirmīt ārā redzēju. Pie strauta. Ja skuķis būtu šeit, mēs viņu jau sen būtu pamanījuši.

Vai tas iedarbojās? Simons satraukti blisināja acis. Bastiana tēvs mainīja taktiku, kļuva draudzīgi koleģiāls.

-   Ko jūs teiktu par to, ja mēs kopā aizietu apskatīties? Uzskatu, ka ir pienācis laiks atstāt šo nepiedienīgo caurumu. Ja jūs domājat, ka kaut ko saožat, tas ir pilnīgi saprotami, taču tas droši vien būs Bastians un ari atvainojiet, lūdzu, kā jūs sauc? Tieši tā, arī Larsam būtu nepieciešama duša. Mums vajadzētu iet.

-   Irisa tātad ir projām? Viltīgs skatiens uz Paulu.

-Jā. Diemžēl.

-Ja jau tā… Simons pieliecās un no vietas, uz kuru pašreiz nekrita gaisma, izvilka arfas somu, … tad šo viņa laikam būs aizmirsusi. Tā viņai vairs nav vajadzīga.

Viņš pacēla somu gaisā. Ļāva tai krist. Caur pagraba velvēm izskanēja mežonīgs akords.

Bastians iekliedzies metās uz priekšu, cerot šādi apslāpēt Irisas iešņukstēšanos. Vai traks esi? Neaiztiec Irisas mantas! Viņš paķēra somu, iespieda to rokās Karīnai un tajā pašā mirklī aptvēra, ka rīkojies idiotiski, muļķīgi, instinktīvi.

Simons bija klāt ātrāk, nekā Bastians bija uzskatījis par iespējamu. Spēriens pa labās kājas ceļgala bedrīti, kāja saļodzījās, un Bastians kā miltu maiss nostiepās gar zemi. Vēdera tukšumā pēkšņi bija Simona ceļgals, viņš ar visu svaru uzgūlās virsū Bastianam.

-   Vai varētu būt, ka tev Irisa patīk? Simons neskatījās viņam sejā, bet sarauktu pieri lūkojās uz nazi, ko turēja rokā, it kā tas spētu sniegt atbildi. Vai viņa tev neteica, ka ir aizņemta? Kabatas lukturīša gaisma krita uz naža asmeni. Tev nav noveicies. Es jau to nojautu, bet Pauls noliedza viņš nepārtraukti melo, šis draņķa Pauls. Simons grozīja naža asmeni Bastianam gar seju un smaidīja, redzot, kā tas met gaismas plankumus uz sienām. Viņš atkal piešķieba galvu.

Bastians gandrīz nespēja paelpot. Katrs elpas vilciens sagādāja sāpes. Rīkojieties taču, dariet kaut ko…

Caur šalkoņu galvā Bastians dzirdēja pārējo biedru balsis. Pamanīja, ka Pauls un Larss vienlaikus metas virsū Simonām.

Nenovērtēt Simonu izrādījās kļūda. Simons nebija lēns un arī nebija novērsis uzmanību. Viņš norāva brilles Bastianam no sejas, zibens ātrumā pavērsa naža asmeni pret viņa kreiso aci, roka sastinga tās priekšā tuvu, pavisam tuvu.

-  Actiņas, actiņas, divas cūkas actiņas uz neīsto līgavu lūkojas, bet tūlīt vienas nebūs, Simons dziedāja. Speriet vēl soli tuvāk, un cūciņai vairs vajadzēs tikai pusi briļļu. Viņš pārliecās vēl tuvāk pār Bastiana seju un ar kreiso roku atbalstījās pret viņa pieri. Bastians saspieda kopā plakstiņus, juta aso naža galu uz savas ādas.

Pārējie kliedza, troksnī izcēlās viņa tēva balss, kas sauca “Laidiet viņu vaļā! Tūlīt!”, un tad Bastians saklausīja balsi, ko bija baidījies izdzirdēt.

-   Simon?

Smagums uz Bastiana ķermeņa pārvietojās.

-   Simon, es esmu te. Es atgriezos.

Naža asmens spiediens uz Bastiana acs izzuda, un viņš uzdrošinājās pavērt plakstiņus. Tur stāvēja Irisa, tieši blakus vienam no lukturiem, pat ne piecus soļus no viņa. Meitenes seja bija slapja no asarām un netīra.

-Atgriezies. Nolādēts! Pie viņa vai pie manis? Simona vārdi bija pilni aizdomu.

-   Protams, pie tevis. Mēs taču esam kopā.

Smagums no Bastiana krūtīm pazuda, viņš dziļi ievilka elpu, pavēlās uz sāniem un salieca ķermeni.

-   Nost no manis visi! Simons iesaucās. Un tu, manu saldumiņ, nāc šurp! Nāc pie manis!

Nedari to, nedari to, nedari to!

-  Vai zini, ka esi pārkāpusi mūsu noteikumus?

-   Protams. Man ļoti žēl.

-   Ar to vien nepietiks. Bet labi. Par to mēs parunāsim mājās. Vai sniegsi man skūpstu?

Bastians pacēla galvu. Viņš redzēja Irisu, viņas izmisumu, riebumu. Meitenes priekšā stāvēja Simons, nazis tagad atradās viņas nabas augstumā.

Irisa paliecās uz priekšu, uzspieda savas lūpas uz viņējām. Tad spēji aizgriezās, nokrita ceļos, izvēma ūdeni.

-   Kādreiz tu to darīji labāk, manu saldumiņ. Bet gan jau es tev atkal iemācīšu. Tagad pasaki uz redzēšanos saviem draugiem! Mums nu diemžēl jāatvadās.

Nē! Bastians tika uz kājām ašāk, nekā bija domājis -, viņš atkal varēja paelpot, un dusmas no jauna bija guvušas virsroku. Zemē viņš atrada savas brilles, neskartas. Labi.

-   Kā ar to tavu strinkšķināmo? To tu noteikti gribi ņemt līdzi? Simons pagrieza Irisas galvu arfas somas virzienā.

-   Nē. Meitenes balss tagad bija pavisam mierīga. Tā man vairs nav vajadzīga. Viņa lūkojās uz Bastianu ilgi, tik ilgi, cik Simons ļāva, iekams parāva aiz skausta.

-   Nu tad tā, Paul, tomēr esi turējis vārdu. Lai nu tā būtu. Kas attiecas uz naudu es došu par sevi ziņu.

-   Nolādēts! Pauls nomurmināja Bastiana virzienā. Es Irisu lūdzu palikt pie pārējiem, godīgi, Bastian, es gribēju, lai viņa būtu drošībā, bet šī vienkārši aizbēga. Un es pat nevarēju Irisu pasaukt, citādi Simons viņu būtu atklājis vēl agrāk. Tad vēl klusāk: Es nedomāju, ka tas tips tiešām ir tik slims.

Bastians neatbildēja, viņš raudzijās tikai uz Irisu, kura turēja rokā kabatas lukturīti; Simons viņu sev pa priekšu sāka virzīt augšup pa kāpnēm. Nazi viņš tagad nevērīgi turēja rokā, taču tā, lai vajadzības gadījumā ātri varētu uzbrukt.

Es neko nevaru darīt. Neko. Tas bija neizturami, sajūta bija briesmīgāka nekā tad, kad viņš nespēja ievilkt elpu, briesmīgāka nekā viss, ko pēdējās dienās bija piedzīvojis. Irisa tik ilgi bija bēguļojusi, tik veikli, tik apdomīgi, un nu vajātājs viņu tomēr bija sagūstījis. Tikai viņa dēļ.

Bastians izklupa dažus soļus uz priekšu, it kā neapzināti, un tad viņš to ieraudzīja. To neskāra gaismas kūlis, tas vēl aizvien stāvēja turpat, kur Pauls to bija nolicis.

Bastians to pamanīja un pārstāja domāt. Ienira tumsā. Pacēla. Neizraisīja ne mazāko troksnīti. Palika tumsā, turējās aiz abiem aizgājējiem, bija kluss kā lapsa. Uzslīdēja pa pirmajiem pakāpieniem. Sajuta rokā smago ieroci, kas jau pirms gadsimtiem bija atnesis nāvi.

Pauls saprata. Viņš sāka trokšņot, spārdīt režģi, lamāties. Skatījās apkārt, tikai ne uz Bastianu, kas jau bija pietuvojies abiem aizejošajiem. Bastians pacēla zobenu. Ar sparu cirta lejup bez nožēlas, bez vilcināšanās.

Simons iekliedzās. Nazis izkrita viņam no rokām, šķindēdams noripoja pa pakāpieniem. Bastians tam nepievērsa uzmanību, viņš satvēra Irisu un ierāva meiteni atpakaļ pagrabā pie citiem.

Aiz sevis viņš dzirdēja kaut ko smagu noveļamies zemē. Zobens bija iedūries dziļi Simona augšstilbā nelielu gabaliņu lejpus guma. Simons novēlās pa kāpnēm un vaidēdams palika guļam. Kabatas lukturīšu gaismas kūļi drudžaini lēkāja pa pagrabu.

Karīna iekliedzās: Ak man Dievs, cik daudz asiņu!

-   Viņš mirst! Man šķiet, viņš mirst! novaidējās Pauls.

Bastiana tēvs pagrūda viņu malā, notupās blakus Simonām,

aplūkoja asiņojošo ievainojumu. Kur ir zobens?

-   Guļ uz kāpnēm.

-   Tur tas nevar palikt.

Karīna, smagi elpodama, aizgriezās. Ak Dievs, es gribu beidzot izkļūt no šejienes.

Maksimilians Stefenbergs strādāja veikli un precīzi. Viņš uzlika spiedošu pārsēju, kura izveidošanā izmantoja savu kaklasaiti, plakanu akmeni un divas paciņas papīra kabatlakatiņu no Karīnas mugursomas. Mēs nebildīsim ne pušplēsta vārda par to, kas te notika, skaidrs?

Pauls pamāja ar galvu un norādīja uz Simonu. Bet kas būs, ja viņš… man šķiet, ka…

-   Par to es parūpēšos. Nebaidies!

Bastians apsēdināja Irisu, atbalstīja viņas muguru pret mūri. Meitene bija bālāka nekā jebkad. Arī Bastianam uznāca šoks, šausmas par to, ko bija izdarījis. Viņš nebija precīzi mērķējis, tikai uzmanījies, lai netrāpītu Irisai.

Es taču varēju pāršķelt Simonām galvaskausu vai nocirst roku. Vai visu kāju, ja zobens būtu bijis asāks. Es gandrīz nogalināju cilvēku.

Bastians palūkojās uz Irisu, satvēra viņas roku, tā bija vēl aukstāka nekā viņējā.

-   Paldies. Irisas balss bija tikai kā dvesma, it kā viņai būtu bail no skaņas. Meitenes mugura drebēja. Paklau, viņa sacīja, es tik ļoti vēlos, lai viņš nomirst. Irisa saliecās uz priekšu, paslēpa seju rokās un raudāja. Bastians viņu turēja savās rokās, neteicis ne vārda, pats iekšēji pārāk satriekts, lai pateiktu kaut ko sakarīgu.

Viņš bija vēlējies to pašu pirmīt uz vītņu kāpnēm. Bastians, šķiet, zināja, kas satrauc Irisu. Atvieglojuma, sliktas sirdsapziņas, baiļu un riebuma sajaukums ko izjuta pret Simonu un slikto, kas mita viņā pašā.

-   Būs labi. Viss būs labi, Bastians sacīja, jo juta, ka viņa gaida atbildi. Simons nemirs, ja mans tēvs ir ķēries pie lietas. Un to viņš dara vienmēr, ja runa ir par ģimenes reputāciju. Bastians piespieda meiteni sev ciešāk klāt. Kaut kad tu par to būsi priecīga. Kaut kad mēs abi tādi būsim.

Ar pamatīgu piepūli viņi Simonu, kurš nepārtraukti auroja pēc Irisas, uzstiepa pa vītņu kāpnēm.

-   Viņam steidzami nepieciešama palīdzība. Un mums ir tikai divas iespējas, kad viņi bija tikuši augšā, sacīja Bastiana tēvs.

-   Pirmā: mēs nolemjam, ka Simons šeit nav bijis. Ja es noņemšu pārsēju, puisim nebūs ilgi jāmokās. Tas ies ātri, viegli, un tā būs skaista nāve atšķirībā no vairuma cilvēku. Viņš aplaida skatienu visapkārt. Nedomāju, ka tuvākajā laikā Simonu te kāds atradīs. Protams, zināms risks pastāv, bet tas ir niecīgs.

Neviens nebilda ne vārda. Bastianam bija auksti, viņš nespēja uzlūkot tēvu, bet vēl vairāk izturēt pats savas domas. Ja viņš nomirs… būs miers.

-   Otrā iespēja, viņa tēvs turpināja, mēs pēc iespējas ātri sameklējam palīdzību. Vislabāk helikopteru. Tikai tādā gadījumā vajadzēs izskaidroties. Viņi gribēs zināt, kā radies ievainojums un kurš par to ir atbildīgs.

Neviens negribēja izteikties pirmais. Bastians bija paņēmis līdzi zobenu un ar plaukstu pārvilka pār tā rokturi. Paberzēja to, bet drīz pārstāja to darīt un uzlūkoja Irisu, kura bija piespiedusi sev klāt arfas somu.

-   Mēs meklēsim palīdzību, Irisa čukstēja. Labāk lai viņš man seko visu dzīvi, nevis mūžīgi sapņos.

-   Piekrītu. Tas bija vienīgais pareizais lēmums, un Bastians priecājās, ka Irisa bija par to izšķīrusies.

Viņa tēvs pamāja ar galvu. Tas nu būtu noskaidrots. Esmu pārliecināts, ka tā ir labākā doma, jo mēs esam daudzi un parasti atrodas kāds, kurš nespēj turēt muti. Cik tālu mums jāiet, lai nokļūtu mobilo telefonu uztveršanas zonā?

-   Man ir satelīttelefons, Pauls atbildēja.

Kas noteikti nebija pazudis, bet tika labi noslēpts. Bastians aizgriezās. Mēģināja remdēt niknumu uz Paulu, kurš, ne aci nepamirkšķinot, bija pakļāvis nāves bailēm duci cilvēku. Tikai tāpēc, lai panāktu savu. Lai dabūtu naudu. Kurš bija riskējis ar Irisas dzīvību

un brīvību, savervējot draņķīgam uzdevumam ideāli piemērotu cilvēku.

Tomēr, Bastians sev sacīja, Paulu kopš viņa dzīves pirmās dienas bija krāpuši. Paulam un viņa mātei dzīvē biežāk bija gājis slikti nekā labi, un viņš negribēja neko citu kā vien to, kas tam pienācās.

Tas nepalīdzēja. Bastians vislabprātāk būtu ķēries viņam pie rīkles.

Skaidrs, bet, ja gribi būt dusmīgs, dusmojies uz savu tēvu. Kā allaž esi darījis.

Kapenēs telefons nedarbojās, viņi devās ārā, atpakaļ caur eju, pa kuru Bastians gāja pirmo reizi. Viņš neapzināti smaidīja, šī sajūta bija sāpīgi nepierasta. Viņi bija meklējuši izeju tikai virzienā uz augšu. Virs galvas vai vismaz acu augstumā. Bet ne zem kājām.

Kļūda.

Bastians paņēma no Irisas arfas somu, lai viņai būtu vieglāk rāpties lejup, un ielika LIzbetas medaljonu vienā no somas nodalījumiem. Labāk te lejā neko neaizmirst.

Pauls un Larss nesa Simonu, pēc Bastiana tēva norādījuma turēdami viņa labo kāju piepaceltu. Ceļš caur tuneli šķita bezgalīgs, un ārā bija nakts.

-  Mēs ar viņu netiksim līdz ceļam, Pauls to neteica grupai, bet apspriedās tikai ar Bastiana tēvu.

Kļūda. Mūsu tēvu.

-   To, ka viņš varētu noasiņot, es nebiju ieplānojis.

-   Skaidrs. Dod man satelīttelefonu! īsi, lakoniski norādījumi kā pie operāciju galda. Bastiana tēvs pagāja dažus soļus nostāk no grupas un uzspieda numuru.

-  Jā? Hallo! Šeit profesors Stefenbergs, esmu profesora Gromaņa kolēģis. Kurš vecākais ārsts šonakt dežurē?

Bastiana tēvs pagāja vēl tālāk un pieklusināja balsi, nu vairs nevarēja sadzirdēt katru viņa teikto vārdu. Kad profesors drīz atkal

piebiedrojās viņiem un atdeva Paulam telefonu, viņš izskatījās gandrīz priecīgs.

-   Viņi atsūtīs helikopteru. Es viņiem pasacīju, kāds ir tuvākās apdzīvotās vietas nosaukums, un tad viņi mūs meklēs. Mums jāiekur ugunskurs, citādi glābēji mūs neatradīs. Profesors Stefenbergs visiem pēc kārtas uzmeta caururbjošu skatienu. Kad helikopters nolaidīsies, jūs ļausiet runāt tikai man. Lai neviens satraukti nevervelētu, kas atgadījies ar Simonu. Visu paskaidrošu es.

-   Norunāts, Pauls atbildēja, lai gan izskatījās, ka viņam netīk izlaist no rokām vadības grožus.

Kamēr Pauls un Bastiana tēvs nolika Simonu zālē un nostiprināja spiedošo pārsēju, Larss turpat netālu iekūra ugunskuru un Karīna aizgāja sagādāt vēl malku, Bastians aiz rokas pavilka Irisu nost no pārējiem. Ar kabatas lukturīti viņi apgaismoja ceļu līdz strautam un apsēdās uz kāda klintsbluķa.

-   Kas tagad notiks? Irisas balss bija pavisam vārga.

-   Nav ne jausmas.

-  Esmu noraizējusies par tevi. Ja taps zināms, ka tu savainoji Simonu… un ja viņš vēl nomirs…

Bastians nikni izgrūda: Par to tev nevajag lauzīt galvu. Vai nedzirdēji, ko teica mans tēvs? Viņam ir pazīstams kāds no tās slimnīcas, uz kuru viņš zvanīja, viņš taču pazīst visus svarīgos cilvēkus. Ja palīdzība ieradīsies, runās mans tēvs, neviens cits. Kā allaž. Viņš tiem sagudros pārliecinošu stāstiņu, kurā mans vārds nefigurēs. Jo tas ir arī viņa vārds.

Irisa piekļāva galvu Bastianam pie pleca, un viņš vienu roku ieraka meitenes matos.

-   Manā alā, viņa sacīja, ir sprauga. Dziļa, bet pārāk šaura, lai tajā varētu iebāzt roku.

-   Tu domā zobenam?

-   Tieši tā.

Bastians juta, ka muskuļi saspringst, jo viņu virzienā šūpodamies tuvojās gaismas kūlis. Kaut kas ir atgadījies ar Simonu. Viņš ir noasiņojis, un es viņu esmu nogalinājis.

-   Es negribēju jūs iztraucēt. Larss. Viņa balss skanēja nedroši.

-   Vēlējos tikai padzerties un varbūt… īsi ar tevi aprunāties, Bastian, ja esi ar mieru.

-   Par ko? Jautājums steidzīgi izspruka viņam no mutes, tajā bija jaušamas bailes. Vai ir… jaunumi?

Larss apsēdās viņiem pretī uz cita klintsbluķa. Jaunumi? Nē. Runa ir par Paulu. Es zinu, tu esi dusmīgs uz viņu…

-   Maigi teikts. Bastians mēģināja slēpt atvieglojumu.

-   … un uz mums. Tev uz to ir visas tiesības. Bet, redzi, viņš tiešām ir visādi izmēģinājies tikt klāt savam tēvam. Ideja aizvest tevi radās tikai pašās beigās. Un Pauls nekad nav gribējis, ka ar tevi kaut kas notik…

-   Lai nu paliek. Bastians stingrāk saspieda Irisas roku. Tam nav jēgas. Tu taču ļoti labi zini, ko viņš lika uz spēles šajā larpā. Un pat negribēja pats smērēt rokas, bet gan jauki un nevainīgi paiet malā, ja kas noietu greizi.

-   Bet…

-   Ļaunākais ir tas, ko viņš nodarīja Irisai. Viņa mēnešiem ilgi bēguļoja no Simona, tā nenormālā sadista, bet Pauls gribēja viņu iegrūst šā apkampienos.

Larss iespīdināja kabatas lukturīša gaismu strautā, kas tagad izskatījās kā izkusis, plūstošs sudrabs. Kā to ņem. Viņš tomēr atturēja Simonu sagrābt Irisu viduslaiku tirgū.

Irisa sakustējās. Es to zināju, es viņu redzēju.

-  Jā. Pauls Simonām ieteica nogaidīt un izdarīt viņam nelielu pakalpojumu tad viņš dabūšot ne tikai tevi, bet ari kaudzi skanošā. Larss lūkojās lejup. Bet tu taču zini, ka Pauls ļoti gribēja, lai tu ietu projām kopā ar Šteinhenu un pārējiem.

-   Un tu? Bastianam reiz pietika aizstāvības vārdu Paulam.

-  Tev nauda bija pietiekams stimuls, vai ne?

-   Pirmām kārtām es gribēju palīdzēt Paulam. Viņš tik bieži ir bijis man līdzās… un man nebija jādara nekas slikts. Tikai jāpazūd. Sandra un es visu laiku rūpējāmies par īpašajiem efektiem. Vai

Larss patiesi pasmaidīja? Jā, tik tiešām. Mēs izrakām kapus, ielaidām tārpus produktos, baisās skaņas pagrabā bija mūsu darbs, mēs arī paslēpām jums adresētās ziņas. Ka starp tām vajadzētu būt brīdinājumam Irisai, Pauls izšķīrās spontāni, viņš gribēja, lai Irisa uzmanītos.

-   Cik iejūtīgi! Tas nozīmē, ka tu un Sandra nemaz nebijāt pazemē?

-   Nē, mēs bijām tur tikai pašās beigās. Un pa starpu dažas reizes, bet ne pārāk ilgi. Kārpas dēļ, citādi viņš būtu nojūdzies. Pārsvarā mēs uzturējāmies pils pagrabā, tas ir tieši blakus kapenēm. Ja ir nakts redzamības ierīces, tur nemaz nav tik tumšs.

Nakts redzamības ierīces. Tad tās Bastians bija dzirdējis dūcam naktī, kad pazuda Sandra, un arī pēc tam cietumā. Nūjā, skaidrs. Tās bija zināmas priekšrocības salīdzinājumā ar tiem, kuri pat nedrīkstēja uzraut sērkociņu.

-   Kāpēc jūs iespundējāt Kārpu? Tikai tāpēc, ka lāsts paredz: zeme viņus aprīs citu pēc cita?

-   Nē. Tam būtu pieticis ar mani un Sandru. Bet, kad pirmā negaisa laikā Kārpa meklēja patvērumu, daudz netrūka, ka viņš būtu atklājis pagrabu. Tik drīz tas nedrīkstēja notikt. Es gribēju novirzīt viņa uzmanību, bet Simons jau paspēja iegāzt Kārpām ar zaru. Larss sarauca pieri. Simons ir īsts preteklis. Priecājos, ka man ar viņu vairs nav nekādu darīšanu. Vai zināt, ko tas kretīns man vakar pastāstīja? Viņš esot noindējis Tomija kaķi.

Irisa nemierīgi sakustējās. Kas ir Tomijs?

-   Ak tā, jūs taču viņu nemaz nepazīstat. Arī viens čalis no mūsu audžuģimenes; sākotnēji bija domāts, ka arī viņš brauks līdzi. Tomijs piedalījās plānošanas fazē, bet laikam neticēja, ka Paulam izdosies. Nedēļu pirms larpa viņš pēkšņi atteicās. Uzskatīja, ka tas nav pareizi.

Paldies, Tomij! Vai varētu būt, ka viņam ir zināms mana mobilā numurs?

Larss paraustīja plecus. Nav ne jausmas. Viņš piecēlās. Es labi varu saprast, ka tu mūs visus ienīsti. Bet Pauls varbūt tomēr ir

mazliet mazaks nelietis, nekā tev pašreiz šķiet. Larss izbrauca ar roku caur matiem. Man viņš ilgu laiku bija kā brālis.

Helikopters ieradās drīz pēc tam, kad austrumos pie debesīm bija parādījies pirmais sārtums. Lidaparāts nenosēdās, bet palika gaisā virs koku galotnēm; zemē nokāpa sanitārs ar nestuvēm, uz kurām Simons tika uzvilkts augšā. Pēc tam uz borta tika nogādāts arī Bastiana tēvs, un helikopters aizlidoja uzlecošās saules virzienā.

Bastians jutās tik pārguris kā vēl nekad savā dzīvē. Viņš būtu varējis turpat nokrist gar zemi un nogulēt divpadsmit stundas no vietas, tomēr visvairāk vēlējās tikt projām no šejienes.

Viņš ignorēja Paula uzaicinājumu brokastīs, kas sastāvēja no sausmaizītes un konservētas desas, un kopā ar Irisu devās ceļā. Vispirms uz alu, kur paslēpa zobenu, pēc tam uz lielo telti, kur glabājās bagāža.

Viņi daudz nerunāja, jo abi bija pārāk noguruši. Bet Bastians juta, ka kaut kas ir mainījies kaut kas, kas vienmēr bija apņēmis Irisu, pēkšņi bija pazudis. Modrība. Pirmo reizi kopš ilga laika viņa varēja būt droša, ka Simons ir tālu projām.

Viņi tikai uz īsu brīdi apstājās pie telts, lai pārģērbtos un paņemtu Bastiana mugursomu, tad devās tālāk.

Zemes nobrukums. Vēl bija saskatāmas Šteinhena, Līzbetas un pārējo grupas biedru atstātās pēdas. Viņi jau ir ceļā uz mājām, sēž vilcienā, guļ.

Aiz zemes nobrukuma reljefs kļuva nolaidens, viņi ātrāk tika uz priekšu. Vieta, kur viņi bija izkāpuši no džipa. Pirms piecām dienām, kas šķita kā mēneši.

Uz priekšu. Tālāk veda īsts ceļš, iet kļuva daudz vienkāršāk. Un tad…

Bastians apstājās. Satvēra Irisu aiz rokas. Vai dzirdi?

-   Hm. Ko tad?

-   Auto. Bastians apsēdās uz celma, atmeta galvu atpakaļ un iesmējās. Paldies Dievam, auto!

Pēc pusstundas abi bija sasnieguši ceļu. Līdzjūtīgs zemnieks paņēma viņus līdzi savā traktorā un aizveda līdz nākamajam ciemam; tur tālāk gāja autobuss, kas ceļotājus nogādāja dzelzceļa stacijā.

Viņi vēroja garām slīdošo ainavu. Aizvien vairāk augstceltņu. Elektrības vadu. Lielveikalu. Atrās apkalpošanas restorānu. Līdz ar katru nobraukto kilometru Bastians kļuva mierīgāks.

-  Esmu priecīgs, ka viduslaiki ir beigušies, viņš nomurmināja.

ūdu spēlētāji nogāja tik tuvu garām Irisai, ka viņa gribēja ar plaukstām aizspiest ausis. Katrreiz viens un tas pats.

Viduslaiku tirgus bija labi apmeklēts, agrajā rudenī ap kioskiem un atrakcijām drūzmējās vismaz tikpat daudz ļaužu, cik maijā, ar noteikumu, ja nepievīla laikapstākļi. Šodien bija saulaināks nekā visu iepriekšējo nedēļu nebija nekāds brīnums, ka pils apkārtnē grozījās simtiem cilvēku.

Bet tikai pavisam nedaudz pazīstamu seju.

Irisa pavilka nedaudz augstāk uz pleca arfas somas siksnu. Ne Kārpas, ne Šteinhena.

Irisa varēja to saprast, arī viņai pašai bija grūti atkal uzvilkt ietērpu, uz kura pēdējais larps bija atstājis tik neizdzēšamas pēdas. Simona asins šļakatas uz viņas svārkiem vairs bija tikai bāli plankumi, ko būtu varējusi atstāt kafija ar pienu, taču, raugoties uz tiem, atmiņā tūlīt atausa brīdis pils pagrabā. Zobens, kliedziens.

Irisa nokratīja atmiņas un paraudzījās apkārt. Viņa laukumā ar acīm meklēja Almu, Arno un Roderiku, kvankšķošo blusu deķi, Nātanu vai Monu. Bet ne šodien, ne iepriekšējās nedēļas tirgos, ko bija apmeklējusi, nebija parādījies neviens no viņiem. Patika uz viduslaikiem visiem, šķiet, bija pārgājusi.

Interesanti, ka tikai Līzbetai ne. Irisa pirmīt viņu bija manījusi pie stenda ar ādas somām, kur Līzbetas skaistā seja krietni palielināja apgrozījumu.

Irisa apstājās pie ziņojuma dēļa par paredzētajām cīņām, uz kura citkārt tik bieži bija lasāms ari Saeculum vārds. Vai tiešām viņu pārņēma vieglas skumjas? Nopietni? Saņemies, dumjā govs, viņa sevi norāja. Galu galā tu esi šeit, lai strādātu, nevis meklētu paziņas.

Irisa apsēdās uz neliela mūra, kura akmeņus bija sasildījusi saule, un izņēma arfu. Treniņstunda pirms īstās uzstāšanās nāca par labu abiem instrumentam un viņai pašai.

Otrās dziesmas vidū Irisa apstājās. Sākumā viņa domāja, ka pārskatījusies. Viņa samiedza acis nē, šaubu nebija. Metrus desmit tālāk stāvēja Doro un, metot zemē plakanus, apaļus akmentiņus, uzmanīgi klausījās.

Atmiņas gāzās pār Irisu, nesdamas līdzi seno baiļu netīrās ēnas. Thurisaz ūdenī, Othala guļ zemē.

Irisa pabeidza skaņdarbu un piecēlās. Sveika, Doro! Smaids viņas sejā šķita mākslots. Ko dara liktenis? Vai atkal jūtami tā sitieni?

Pling! Akmens krītot aizķēra citu, paripoja sāņus un palika guļam ačgārni. Doro sarauktu pieri raudzījās uz izveidojušos rakstu.

-   Sveika, Irisa! Priecājos tevi redzēt. Viņas balsī nav ne miņas no samulsuma vai nožēlas, nodomāja Irisa.

-   Kādu postu tu šoreiz gribi nodarīt?

Doro neatbildēja. Pievērsusi visu uzmanību vienīgi akmeņiem, viņa bez skaņas kustināja lūpas un vienlaikus iebāza roku ādas maisā, lai no tā izvilktu kārtējo rūnu.

Akmens atkal iekrita zemē uzzīmētajos apļos.

Algiz, ja Irisa nekļūdījās. Vienalga. Bija laiks iepazīstināt Doro ar faktiem. Tas viņai būs kaut kas pilnīgi jauns.

-   Uzmini, kurš nenomira zem akmeņiem!

Doro pamāja ar galvu bez pārsteiguma, bez niecīgākajām samulsuma pazīmēm. Es taču to jau sen zinu. Man prieks par viņu. Un tevi. Neizskatījās, ka Doro kaut mazliet mocītos sirdsapziņas pārmetumos, it kā viņa nekad nebūtu karsti pieprasījusi Bastiana nāvi.

-   No tā lāsta jau nenieka nebija, Irisa izaicinoši sacīja. Ne upuru, ne soda. Vai tu sev nešķieti smieklīga, tagad uz to visu palūkojoties?

-  Pats par sevi saprotams, ka bija gan, Doro maigā balsī atbildēja. Tomēr Tristrams parādīja mums žēlsirdību. Viņam pietika ar mūsu lēmumu nest upuri. Varbūt manu nerimtīgo lūgšanu dēļ. Doro pacēla biezās, melnās uzacis. Ja tu esi atnākusi, lai man pateiktos, es to labprāt pieņemu.

Irisa skali iesmējās. Pateikties? Tas nu ir labi! Tu mums visu laiku iedzini bailes un ar sirdi un dvēseli vēlējies, lai mēs nogalinām Bastianu! Māņticības dēļ, Doro, tas taču ir vājprāts! Vai tu tā nedomā?

Doro pacēla galvu un skatījās uz Irisu caur šauri samiegto acu spraudziņām. Paskat tikai! Tava aura ir mainījusies. Ļauj man ieskatīties plaukstu līnijās!

-   Nemaz nedomā!

-  Žēl. Doro savilka melni sudraboto spīdīgo lakatu sev ciešāk ap pleciem. Iespējams, tavs liktenis ir mainījies. Esmu gandrīz pārliecināta. Es nebrīnītos, ja tava dzīve tagad turpinātos zem labas zvaigznes.

-   Ak tā! Tik pēkšņi? Tā būtu jauka pārmaina.

-  Tas var notikt ātri. Ja tu nepretojies liktenim, bet vibrē kopā ar universu un labajiem spēkiem.

Nu labi, domāt saprātīgi Doro vienkārši nebija spējīga.

-  Tādā gadījumā turpini vien vibrēt, sacīja Irisa, uz atvadām pamāja Doro, bet, sperdama soli, pēkšņi apstājās. Uz brīdi pūlī bija pavīdējusi pazīstama seja.

Protams, viņa varēja maldīties. Irisa pastiepās uz pirkstgaliem. Nē, šaubu nebija. Acīmredzot šodien tomēr vairāk Saeculum biedru bija devušies uz tirgu, nekā Irisa bija domājusi.

Viņa atstāja Doro un lauza sev ceļu cauri cilvēku bariņiem, lai gan arfas soma uz muguras ārkārtīgi traucēja.

Paskat tikai, ne ņiebura, ne svārku! Džinsi un krekls ar garām piedurknēm. Irisa smaidīja, no mugurpuses uzsitot Sandrai uz pleca. Sandra satrūkās, gaidpilnā izteiksme viņas sejā, ieraugot Irisu, acumirklī izzuda.

-   Sasodīts! Tieši tu!

-   Es zināju, ka tu priecāsies, Irisa smaidot sacīja. Es jūtos tāpat. Kā sokas pa dzīvi? Kā ar meliem, krāpšanām un šantāžu? Veikals vēl aizvien zeļ, vai tā?

Sandra viņu uzlūkoja ar neslēptu nepatiku, bet tad izspieda smaidiņu. Man ir pamatīga problēma, viņa čukstēja tik klusu, ka

Irisa kņadā tikko spēja sadzirdēt. Ir tā… es biju cerējusi šeit satikt Paulu, es domāju, ka viņš… respektīvi, agrāk viņš nelaida garām nevienu viduslaiku tirgu. Sandra lūkojās zemē. Viņai noteikti bija neizsakāmi grūti izsūdzēt Irisai tik personiskas bēdas.

-   Neesmu viņu redzējusi un par to tik tiešām ļoti priecājos.

Sandra ignorēja šo dzēlienu. Stulbākais ir tas, ka nevaru viņu

sazvanīt, Paula mobilais visu laiku ir izslēgts. Un pats viņš man nepiezvana. Vārdi steidzīgi bira no Sandras mutes. Esmu noraizējusies.

-   Nūjā. Tagad viņam ir kaudze naudas. Var gadīties, ka Pauls uzturas Havajās un mācās dejot hulu.

Sandra viņu uzlūkoja ar plaši ieplestām acīm. Tad viņš mani noteikti būtu paņēmis līdzi. Mēs taču esam… Viņa aprāvās un paskatījās sāņus. Jebkuras citas meitenes Irisai tagad būtu bijis žēl.

-  Nevaru tev palīdzēt, viņa ieminējās. Bet pirmīt es redzēju Līzbetu pie kioska, kurā pārdod ādas izstrādājumus. Varbūt aprunājies ar viņu. Pēdējais teikums izskanēja diezgan asi. Sandra, šķiet, to nemanīja, viņa noraidīja Irisas priekšlikumu ar nevērīgu žestu.

-  Līzbetai es jau sen esmu jautājusi, viņai nav ne jausmas. Starp citu, viņa ir pametusi Georgu jau pirms pāris nedēļām, vai tu to zināji?

-   Nē. Bet tas tiešām ir labi. Un viņa vēl sarunājas ar tevi? Pēc visa notikušā?

Sandras acis kļuva modras. Par ko tu runā?

Tas vēl atradās arfas somā. Ar patīkamu gandarījuma izjūtu Irisa izvilka medaljonu un pašūpoja to Sandras deguna priekšā.

Sandra labi noslēpa izbailes. Viņa tikai pablisināja acis, tad savilka pārspīlēti apmulsušu sejas izteiksmi. No kurienes tev tas?

-   Bastians to atrada. Mētājās tajā pazemes caurumā, kur viņu ieslodzīja. Tu laikam to pazaudēji. Irisa pieliecās uz priekšu.

-   Kāpēc? Kāpēc tu atņem hroniski slimam cilvēkam medikamentus?

Sandra neapstrīdēja teikto, bet ari neatbildēja. Viņa papurināja galvu, it kā apvainojums būtu absolūti maldīgs, lūkojās zemē uz savām kurpēm, izvairīdamās vērst skatienu uz medaljonu, kas starp viņām abām liegi šūpojās un griezās; iegravētie drakoni izskatījās gandrīz kā dzīvi.

-   Es zinu, ka tā biji tu, Irisa klusu sacīja. Un labprāt atklāšu, kas tev maisījās pa galvu. Līzbetas skaistā seja tev totāli kremt, vai ne? Kad jūs abas stāvat līdzās, visi redz tikai viņu, nevis tevi.

Sandras acis samiedzās. Viņa skatījās sāņus, it kā aiz kioska, kurā tirgoja grauzdētas mandeles, būtu ieraudzījusi kaut ko bezgala interesantu. Taču Irisa nedomāja ļaut Sandrai tik viegli izvairīties.

-  Tu zināji par Līzbetas slimību vienīgā visā grupā. Zināji, ka ar viņas skaistumu būs cauri, kad draudzenei sāksies epilepsijas lēkme. Un tad tuvojās spēle. Pauls tevi iekļāva komandā. Tur tiek pieprasīti baisi starpgadījumi, viss, kas izraisa bailes. Un tad tu ar vienu šāvienu nošāvi divus zaķus: Paulam tiek kliedzieni nakti un satraucoša lēkme īstajā brīdi. Tev savukārt gandarījums piedzīvot to, ka visi no Līzbetas novēršas. Tu nočiepi viņas tabletes un vēlāk, kapenēs, izraisīji viņai lēkmi. Neliela plaiksnīšanās, un darīts! Līzbeta jau krīt gar zemi un spļauj putas.

Sandra lēnām kustināja galvu šurp un turp pārāk lēni, lai to varētu nosaukt par šūpošanu. “Viņas kliedzieni jūs visus iedzīs izmisumā.” Tas bija tik perfekti. Tev vajadzēja redzēt, cik sajūsmināts bija Pauls par manu ideju, kā viņš mani skūpstīja… Skatīdamās Irisai garām, Sandra smaidīja.

-   Un tā dēļ tu nodevi savu draudzeni? Tiešām, Sandra? Paula uzmanības dēļ? Tas gan tev pārāk veiksmīgi neizvērtās.

-   Ne tikai tādēļ. Sandras smaids kļuva mazliet skaudrāks. Tev nav ne jausmas, kā tas ir. Vienmēr Līzbeta, LIzbeta, Līzbeta! Kopš viņu pazīstu. Tik skaista, tik neaprakstāmi burvīga! Sandra pacēla skatienu. Es taču Līzbetai nepiebūru to slimību. Vienīgi parūpējos, lai arī viņa reiz parādītu savu vājumu.

-  Pazūdi! Irisa pavisam klusu sacīja. Viņai vajadzēja ļoti savaldīties, lai Sandrai neiekrāmētu ar medaljonu pa ausi.

Ārstniecības augu stends, kalējs, kiosks ar ādas somām un amuletiem. Tur stāvēja Līzbeta, skaistāka nekā jebkad. Viņa bija izlaidusi matus un trim pusauga puikām pārdeva platas ādas aproces plaukstu locītavām. Pircēji ne ar skatienu nepagodināja preces, viņu acis bija gluži vai piekaltas pārdevējai.

Irisa nostājās aiz viņiem un iebāza roku svārku kabatā. Pēc tam kad viņa bija pametusi Sandru, Irisas galvā bija nobriedis šis savādais lēmums. Taču tā īstenošana prasīja daudz vairāk sevis pārvarēšanas, nekā viņa bija domājusi.

-   Sveika, Līzbet!

Viņa pasmaidīja. Čau! Priecājos tevi redzēt.

-   Kā tev klājas?

Līzbeta noskaitīja zēniem naudas atlikumu, un pār viņas seju nolaidās tikko jaušama ēna. Labi.

Viens no amuletiem, kuri atradās uz galda, bija izveidots piekūna izskatā. Bet, iespējams, tas bija ērglis.

-   Vai tev vairs nav problēmu? Viss kārtībā?

-   Esmu kā no jauna piedzimusi, ja to tu domā, Līzbeta pēc brīža atbildēja. Jau trīs nedēļas nav bijušas lēkmes. Ārste teica, ka man ir paveicies.

-   Man prieks par tevi.

-   Georgs un es mēs izšķīrāmies, Līzbeta turpināja. Viņš tāpēc diezgan slikti jūtas, bet man tas bija svarīgi. Vai vēl atceries, ko tu man teici, kad beidzot tikām ārā no tā pagraba? Ka viņam ir vajadzīgs kāds, kuram nepieciešama palīdzība. Tu biji trāpījusi desmitniekā. Ar spītīgu sejas izteiksmi Līzbeta ielika ietirgoto naudu kasē. Bet es neesmu no tām. Man nav vajadzīgs uzraudzītājs. Es tādu nevēlos.

Irisa, iegrimusi domās, pamāja ar galvu. Enerģiskā līnija ap Līzbetas muti bija laba zīme. Viņa spēs izturēt patiesību. Es tev kaut ko atnesu. Ātri, it kā tas būtu karsts, Irisa uzlika medaljonu uz galda.

Līzbeta paskatījās uz to, tad pacēla acis, skatiens pauda neuzticēšanos. No kurienes tev tas?

Irisa visu izstāstīja. Visu, izņemot tikko notikušo sarunu ar Sandru. Lai Līzbeta pati izdara secinājumus.

Līzbeta paņēma medaljonu, aplūkoja to, it kā redzētu pirmo reizi. Bet… viņa minstinājās. Tas taču ir vājprāts. Mēs jau tik ilgi esam pazīstamas.

-   Varbūt, sacīja Irisa, tieši tā ir problēma.

Irisa uzlika trauciņu ziedojumiem uz mazās, no koka dēļiem sameistarotās skatuves. Apkārt tai jau bija salasījušās dažas cilvēku grupiņas, un, kad Irisa uzkāpa uz skatuves un izsaiņoja arfu, pieplūda vēl vairāk publikas.

Viņa pārslēdzās uz do mažoru un la minoru pirmajam skaņdarbam. Zaļās piedurknes. Magnēts publikai. Vienīgi žēl, ka nebija neviena, kurš ar koka trauciņu izietu cauri publikai un ievāktu naudu. Bet tik un tā ik pa brīdim atskanēja skanīga iežvadzēšanās, un Irisa katru reizi pateicīgi pamāja ar galvu.

Atri pārskaņot. Carolan's Dream, Si Bheag Si Mhor, īsa pauze, tad atkal pārskaņot.

Pa to laiku cilvēki bija sastājušies tik cieši, ka gandrīz nevarēja izspraukties cauri, lai iemestu naudu trauciņā. Irisa nopūtās. Viņa sāka spēlēt pirmās Planxty Drew taktis, nožēloja, ka šeit nav Kārpas, kurš to labprāt būtu noklausījies, taču tad pamanīja Līzbetu, kas izlauzās cauri pūlim, paķēra no skatuves malas koka trauciņu un devās ievākt naudu.

Irisa kāpināja tempu kā visus O’Karolana skaņdarbus, Planxty Drew varēja spēlēt sapņaini lēni vai aizraujoši ātri. Otrajā variantā kājas gandrīz pašas kustējās līdzi. Līzbeta slīdēja caur rindām, ja pietika vietas, virpuļoja dejā, un viņas svārki plīvoja. Pēc trim dziesmām meitene atgriezās; koka trauciņš bija līdz malām pilns ar monētām un papīra naudaszīmēm. Līzbeta to nolika atpakaļ uz skatuves, rotaļīgi paklanījās un aizskrēja atpakaļ pie ādas somām un amuletiem.

Gandrīz stundu Irisa palika uz mazās koka skatuves, spēlēdama skaņdarbus citu pēc cita. Tas bija kā lidināties pa mākoņiem, jo viņa zināja: šoreiz nebūs iemesla pēkšņi lēkt kājās, visu savākt un mesties prom; skriet, līdz kā ar maziem nazīšiem sāks durt plaušās.

Vienu vienīgu reizi aizmugurējās rindās pavīdēja bīstams sarkanums, un pulss Irisai strauji paātrinājās, taču tie bija kādas sievietes, patiesībā meitenes mati, kas spilgti izcēlās uz viņas tumšzilā tērpa fona.

Vēlreiz pārskaņot. Ievilkt elpu. Jauno dziesmu Irisa vēl ne reizi nebija spēlējusi publikas priekšā, un pirmajās taktīs vēl jutās nedroša, taču tad melodija sāka slīdēt caur pirkstiem, maiga kā ūdens, skaidra kā ziemas gaiss.

Viņiem patīk šī dziesma, Irisa to varēja lasīt cilvēku sejās. Viņa lēnām ļāva izskanēt pēdējam akordam, noņēma arfu no ceļiem, piecēlās un paklanījās. Viņa sajuta bezgalīgu vieglumu, un prātā atkal ienāca Doro vārdi: es nebrīnītos, ja tava dzīve tagad turpinātos zem labas zvaigznes.

Tīrās muļķības. Bet pašlaik sajūta bija tieši tāda.

ransferāzes ir enzīmi, kas katalizē funkcionālo grupu pārnesi starp molekulām. Bastians pie sevis atkārtoja teikumu, vienlaikus ar slapju lupatu noslaucīdams no galda grauzdiņu drupačas un kolas atstātās pēdas.

Ir deviņas transferāžu grupas; pie pirmās pieder enzīmi, kas pārnes oglekļa grupas. Piemēram… metiltransferāzes.

Viņš apmierināti nospodrināja galda virsmu un izvilka blociņu un zīmuli, lai atzīmētu ceturtā galdiņa pasūtījumu.

Tumšmatainā meitene pacēla skatienu, uzsmaidīja viņam un pasūtīja toniku. Bastians atbildēja uz smaidu un atgriezās pie bāra, lai ielietu meitenes izvēlēto dzērienu glāzē. Vēl divas stundas līdz darba beigām.

Asa gaisa plūsma ievēdīja bārā septembra vēsumu, pavēstīdama, ka atkal kāds ir ienācis. Bastians pavērās uz durvīm.

-   Šteinhen, Kārpa! Ei, jūs jau kļūstat par pastāvīgajiem klientiem!

-   Mēs vairs nespējam dzīvot bez jūsu pildītajiem šampinjoniem, Šteinhens smaidīdams atbildēja. Vai vēl kādi ir atlikuši? Par īpašu cenu?

Pēc trim minūtēm kūpoši šķīvji jau atradās uz galdiņa.

-   Šampinjoni, sīpoli, ķiploki, siers un nedaudz šķiņķa -Saeculum totāli piemērots ēdiens, Šteinhens, košļādams ēdienu, piezīmēja.

-   Labāk nepiemini! Vien dzirdot šo vārdu, Bastiana garastāvoklis nokritās uz nulli. Vai tas tevi pārāk neapgrūtinātu, ja mēs runātu par kaut ko citu?

Kārpa zem galda draudzīgi iebukņīja Šteinhenam. Viņam ir pilnīga taisnība. Par sodu tu mums izmaksāsi jauno laiku Cola light.

-   Ak, neesiet taču tik vārīgi! Trīs nesaudzīgi uz dakšiņas uzdurtas sēnes nonāca Šteinhena mutē. Bet, okei, dzērieni uz mana rēķina.

Bastians piepildīja divas glāzes, nolika tās uz galdiņa, vēl pārlaida skatienu bāra telpai un tad apsēdās blakus saviem draugiem.

-   Vai nākamajā larpā jūs atkal piedalīsieties?

Kārpa nevilcinoties papurināja galvu, Šteinhens savējo neizlēmīgi šūpoja uz vienu un uz otru pusi.

-   Man būtu žēl atstāt Kuno nomiršanai. Pie tā, kas notika, galu galā nav vainīga lomu spēle. Bet gan Pauls. Pēdējo viņa izteikto vārdu gandrīz nebija iespējams saprast, it kā Šteinhens nebūtu varējis izlemt, vai to izrunāt vai labāk no tā atteikties, tāpēc izšķīries par vidusceļu.

Dažas sekundes valdīja neveikls klusums, Kārpa samulsis raudzījās šķīvī.

-Tā taču ir taisnība! Šteinhens beidzot izmeta. Saeculum viņš gan sabojāja uz visiem laikiem, bet ir taču arī citas lomu spēļu grupas, kas darbojas ciemu un zemnieku sētu tuvumā vai jauniešu atpūtas bāzēs. Tikai atpūtai nekādu ekstrēmu laikapstākļu piedzīvojumu, nekādu līķu. Nekādu lāstu. It kā gribēdams teikto apstiprināt, viņš ar dakšiņu iedūra milzīgā šampinjonā.

-  Viss kārtībā, man nav nekas pretī, ja tevi atkal velk uz viduslaikiem, bet uz mani gan tas…

Bastiana bikšu kabatā ievibrējās mobilais telefons. Tikai ne atkal! Viņš to izvilka, uzmeta ašu skatienu displejam un atteica sarunu. Jauns mobilā numurs laikam varētu būt labākais ilgtermiņa risinājums.

-   Mēs labprāt vēl kaut ko pasūtītu! iesaucās bārdains tips pie otrā galdiņa un pacēla gaisā savu tukšo glāzi.

-Jau nāku! Bastians pielēca kājās. Mēs tūlīt turpināsim sarunu, labi?

Viņš pieņēma pasūtījumu, saņēma naudu no cita galdiņa klientiem, pasniedza divus alus un atgriezās pie Kārpas un Šteinhena.

-  Tu totāli labi esi ticis tam pāri, sacīja Kārpa, kad Bastians atkal bija apsēdies. Domāju, ka tavā vietā es būtu guvis milzīgu traumu. Mani pašu vajā jau tās trīs dienas bedrē, turklāt mani taču neviens negribēja upurēt.

Šteinhens sarauca pieri. Neizliecies, ari tā nebija nekāda medusmaize.

-  Arī es tā uzskatu, Bastians nomurmināja un ar pirkstu vilka pa slapjajām līnijām, ko uz galda virsmas bija atstājušas glāzes. Viņš vēlējās, kaut kāds no draugiem mainītu tēmu. Vēl pagājušajā naktī viņam sapnī atkal bija rādījušās kapenes šoreiz Tristrams bija vazājies apkārt uz kaulainajām skeleta kājām, meklēdams savu nocirsto galvu. Bastians bija pamodies, mirkdams sviedros, un bridi domājis, ka atkal ir viens pats pazemes cietumā zem dzelzs restēm.

Viņš piecēlās. Vai vēl kaut ko vēlaties no virtuves? Mums ir fantastisks tiramisu.

Atkal ievibrējās bikšu kabatā. Ašs skatiens uz displeju. Nospiests taustiņš.

-   Nu tad es labprāt paņemtu nelielu porciju, Šteinhens atbildēja, taču, jau runājot, viņa seja apmācās un ieguva sašutuma un apmulsuma pilnu izteiksmi.

-  Vai kaut kas noticis? Bastians apjautājās un tajā pašā mirklī sajuta vēsa gaisa šalti, ko sev līdzi ienesa kārtējais apmeklētājs, tāpēc pagriezās.

-   Atvaino, bet, tā kā tu necel mobilo, man bija jānāk bez iepriekšējas pieteikšanās. Pauls pasmaidīja un novilka jaku. Viņš bija mainījies īsāka frizūra, apģērbs nepārprotami dārgāks un pievērsa sev visu telpā sēdošo meiteņu skatienus. Čau, Šteinhen! Priecājos tevi redzēt, Kārpa!

Ne vārda neteicis, Šteinhens uzmeta uz galda piecpadsmit eiro, atvilka krēslu un piecēlās; Kārpa viņam sekoja.

-  Uz tikšanos, Bastian! viņš sacīja. Ja es būtu tu, es šo izmestu ārā, Kārpa, pieklusinājis balsi, piebilda.

Abi pagāja garām Paulam, it kā viņš tiem būtu tukša vieta, un Pauls noraudzījās viņiem pakaļ ar šķietamu nožēlu sejā. Vismaz tā izskatījās. Bet mani viņš vairs nepiečakarēs.

Bastians nolika naudu un novāca no galdiņa glāzes. Katra kustība prasīja dubultu piepūli, un, ja būtu tāda iespēja, Bastians būtu aizsteidzies līdzi Šteinhenam un Kārpām.

Nē. Nolādēts! Viņš saņēmās un aiznesa netīros traukus uz virtuvi. Kad atgriezās, Pauls bija ieņēmis vietu pie bāra letes.

-   Es labprāt iedzertu apelsīnu sulu, viņš sacīja. Sejā pavīdēja vārgs smaidiņš, ko varētu noturēt par kautrīgu, ja vien smaidltājs nebūtu labi pazīstams.

Nepamājis ar galvu un neko neatbildējis, Bastians ielēja glāzē sulu un nolika to Paulam priekšā.

-   Parunāsim mazliet, lūdzu!

-          Nezinu gan, par ko. Kaut ari patiesībā Bastians to zināja.

-   Kurš tev pateica, ka es šeit strādāju?

Paulam gandrīz izdevās noslēpt triumfu, ka ir salauzis viņa klusēšanu. Gandrīz.

-   Tava māte.

Bastians dusmīgi pagriezās. Vai jucis esi? Liec manu māti mierā, viņai ar to nav nekāda sakara!

-   Protams. Pauls plēsa sīkos gabaliņos alus kausa paliktniti un pirkstos tos savirpināja mazās lodītēs. Bet, tici vai ne, viņa priecājās par manu apciemojumu. Tava māte sacīja, ka vienmēr vēlējusies, lai tev būtu brālis vai māsa.

Bastians ar visiem spēkiem piespieda sevi nemest Paulam ar alus krūzi. Pazūdi!

-   Nē. Nepazudīšu, iekams nebūsim mierīgi parunājuši.

-   Man ir jāstrādā. Un es negribu ar tevi runāt. Bastians pagriezās un atkal devās noslaucīt galdiņus, atzīmēja vēl vienu pasūtījumu no septītā galdiņa, piepildīja glāzes ar ūdeni, kolu un alu un virtuvē lika pagatavot divas picas ar šķiņķi.

Ja viņš Paulu pietiekami ilgi ignorēs, tas aizies. Un, ja ne, vēl nepilna pusstunda, tad Bastians pats varēs doties projām.

Kad viņš nākamreiz piegāja pie bāra, Paula priekšā bija nolikta papīra lapa caurspīdīgā plastikāta kabatiņā. Bastians uz to pat nepaskatījās. Viņš vairs nejaus Paulam sevi ievilināt lamatās, nekad vairs. Novietojot tīrās glāzes atpakaļ plauktā, Bastians dzirdēja, ka Pauls dziļi ievelk elpu.

-   Ir jaunumi par Simonu, viņš sacīja.

Bastians instinktīvi pagrieza galvu.

-   Viņš ir ievietots psihiatriskajā klīnikā jau pirms trim nedēļām. Droši vien uzturēsies tur ilgāku laiku, jo ir uzbrucis medicīnas māsai. Mēs tev to gribējām paziņot, bet tu nekad neņēmi telefonu.

Mēs. Tēvs un viņa jaunatrastais dēls. Bastians nikni papurināja galvu, tomēr juta, ka viņu pārņem spējš atvieglojums. Simons ir izņemts no aprites.

-  Kā ir ar viņa kāju? Bastians pajautāja un, tikko pabeidzis teikumu, iekoda apakšlūpā. Bravo, Paul! Panāci savu. Lūk, tev ir saruna.

-   Daudz labāk. Mūsu tēvs visu perfekti paslaucīja zem paklāja, neviens nezina, kā Simons ticis savainots. Ja viņš kaut ko ieminēsies par zobenu kaujām un slepenu pazemes pili, šīs runas tiks uzskatītas par viņa slimības simptomiem.

Raugoties uz glāzēm, Bastians pamāja ar galvu. Ļaudīm, kas stājas tēvam ceļā, parasti ilgi nākas ciest no sekām, viņš nomurmināja.

Paula acis iepletās. Vai tu jūti līdzi Simonām? Viņš tiešām ir psihiski traumēts, bet, ja palaimēsies, tad no klīnikas iznāks kā vesels cilvēks.

-   Skaidrs. Bastians atvēra galda piederumu atvilktni un ielika tajā tikko nomazgātos nažus. Īstenībā gan es vairāk domāju par tevi.

Skaņa, ko izdeva Pauls, kaut kas pa vidu starp šņākšanu un smiekliem lika Bastianam pacelt galvu.

-   Par mani nevienam nav jāraizējas, Pauls atbildēja.

-   Par to jau nav runa, bet…

-   Es skaidri zinu, uz ko esmu ielaidies. Pauls ar pirkstu galiem pārvilka pār caurspīdīgo dokumentu kabatiņu, kas gulēja uz letes.

-   Es brīnos, ka tevi nemaz neinteresē, kas pēc tam notika starp mani un mūsu tēvu.

Bastians sevi pieķēra, atkal izņemot no plaukta glāzes, kuras tur tikko bija ielicis. Viņš ar plaukstu pārvilka pār pieri. Ziņkārība tas bija viens. Nav ko noliegt, bija vien jāpiekrīt. Tā viņam nedēļām ilgi ik solī bija sekojusi kā liels, nosiekalojies suns.

Taču riebums bija spēcīgāks. Jau no domas vien, ka būtu jāuzklausa tēva atrunas un Paula taisnošanās, viņam bija kļuvis nelabi. Bet tagad Pauls sēdēja te un pretēji gaidītajam bija puslīdz paciešams. Es otrreiz viņam neļaušu sevi ieaijāt. Doma uznāca un atkal pazuda.

-   Tēvs man iedeva naudu, Pauls bez uzaicinājuma turpināja.

-   Visu. Tikai attiecībā uz paternitātes atzīšanu joprojām bija ietiepīgs. Pauls atkal pārvilka ar roku pār papīra lapu. Līdz šim.

Ziņkārīgais, nosiekalojies suns, kas mita Bastianā, uzvarēja.

-   Kas tev tur ir?

Pauls pagrieza lapu tā, lai Bastians varētu izlasīt, kas tajā rakstīts. Paternitātes pierādījums un zem virsraksta tabula ar četrām ailēm ar vārdu saīsinājumiem un daudziem skaitļiem. Genotipa dati.

-   Kā tu viņu piespiedi veikt testu?

Pauls apmierināti pasmaidīja. Biju kopā ar viņu mazliet iedzert.

-   Tu viņu piedzirdīji?

-   Es pievācu glāzi.

Bastians atslīga uz bāra ķebļa, kas stāvēja aiz letes. Slīpēti, tiešām slīpēti. Pilnīgi pietika ar nedaudz siekalu, varbūt ar kādu matu, kuru Pauls bija noņēmis no tēva žaketes…

Pauls izdzēra pēdējo malku apelsīnu sulas. Protams, tiesā es ar to neko nevaru iesākt.

Aizmugurē pie otrā galdiņa kāds pavicināja naudaszīmi. Bastians ar žestu signalizēja, ka tūlīt nāks.

-   Kāpēc tad vajadzēja tā pūlēties? viņš vaicāja.

-   Sevis paša dēļ. Godīgi sakot, es diezgan spēcīgi riskēju, ja apdomā, ka tikai tagad esmu pilnīgi drošs. Labā ziņa: mēs patiešām esam brāļi.

-Ko?

-   Nav nekādu šaubu tavs tēvs ir arī manējais, un tāpēc…

-   Pag, pag! Bastians viņu pārtrauca. Tu ar to gribi teikt, ka nemaz īsti nezināji, vai tev ir taisnība, kad iepiņķerēji to visu Saeculum lietu?

Pauls mēģināja izlikties nedaudz samulsis. Tas bija ļoti iespējams. Mana māte vienmēr bija par to pārliecināta līdz pašām

beigām. Acis un mati, viņa sacīja. Bet runa varēja būt ari par citu vīrieti.

Tikai kā starp citu Bastians uztvēra samaksāt gribošo saucienus, kas aizvien uzstājīgāk atskanēja no otrā galdiņa.

-   Tu blefoji? Vienkārši riskēji?

-Jā. Man bija tikai viena kārts, uz kuru varēju likt.

Bastians pavēra muti, lai atbildētu, bet neatrada vārdus. Viņš pamāja aizvien nepacietīgākajiem klientiem, paķēra lielo naudas maku, blociņu un kā transā devās pie galdiņa. Blefojis.

Viņš divreiz kļūdījās aprēķinā, trīsreiz atvainojās, bet tomēr nedabūja dzeramnaudu.

Pauls bija gājis uz visu banku. Un laimējis. Bastians nesaprata, vai to uztvert ar apbrīnu vai riebumu.

Kad viņš atgriezās pie bāra, arī Pauls bija uzlicis uz letes naudu.

-  Es tagad labāk iešu, viņš sacīja. Bet priecājos, ka mēs abi parunājām. Proti, ir tā: es tiešām labprāt gribētu ģimeni.

Bastians uz to neielaidās. Ko esi nolēmis darīt? Laidīsi uz Maldivām ar visu lielo piķi?

-  Nē. Pabeigšu skolu un, ja atzīmes būs pietiekami labas, studēšu.

-   Ļauj man minēt: medicīnu?

-  Tam man vajadzētu būt asinīs, vai ne? Viņš aizpogāja jaku un sacēla apkakli. Tāds vismaz ir plāns.

Paulam vienmēr ir plāns.

Neteicis vairs ne vārda, Bastians novērsās. Viņa maiņa bija beigusies jau pirms desmit minūtēm, Konijs jau sen bija klāt, lai viņu nomainītu. Bastianam vajadzēja tikt projām no šejienes. Ieelpot gaisu.

-  Gribēju vēl tev pateikt, ka man ir žēl, viņš dzirdēja Paulu sakām sev aiz muguras. Es būtu vēlējies rast citu ceļu.

Bastians atkal neviļus pagriezās pret Paulu. Nūjā, bet citā veidā tu viņu nebūtu tā iespaidojis, vai ne? Nebūtu varējis parādīt, cik veikls zellis esi. Cik viegli visus piemuļķoji!

Vairākas sekundes Pauls tikai stāvēja un lūkojās uz Bastianu mierīgi un ar neizteiktu lūgumu acīs, ko Bastians tīšām ignorēja.

-   Tu īpaši parūpējies, lai uz larpu neaizbrauktu neviens spēlētājs, kas varētu izjaukt tavu plānu, vai man ir taisnība? Tu precīzi izvēlējies spēlētājus: Doro, par kuru zināji, ka viņa atzīs katru tevis inscenēto zīmi, Līzbetu ar tās epilepsiju, greizsirdīgo un nesavaldīgo Georgu un naivos Almu, Arno, Ralfu, Nātanu, Monu. Kuri tikai baidītos un kādā brīdī visam noticētu. Reiz sācis runāt, Bastians nespēja rimties. Kāpēc Šteinhens un Kārpa? Tas taču bija riskanti!

Pauls pašūpoja galvu. Man bija nepieciešami daži simpātiski čaļi, lai arī tu no visa gūtu kādu prieku.

Uz letes vēl stāvēja glāzes, Bastians tās mīļuprāt būtu sadauzījis.

-   Tu esi pakaļa!

-   Es labi saprotu, ka tu tā uz to raugies, Pauls atbildēja. Bet tev vienmēr bija tik daudz iespēju, savukārt es biju pateicīgs par ikvienu. Un šī viena bija tik laba, ka nedrīkstēju to palaist vējā.

-Ja tas būtu vērsts tikai pret tēvu vai pret mani! Bastians iesaucās. Bet nodot Irisu, piespēlēt viņu tam trakajam tas nu bija pa īstam nekrietni.

Pauls nenovērsa skatienu, tikai viegli pamāja ar galvu. Es negribēju, lai ar Irisu kaut kas notiktu. Es gribēju izmantot Simonu, ne viņu. Paula acīs atkal pavīdēja lūdzošā izteiksme. Domāju, ka šajā gadījumā Irisa mani saprot labāk nekā tu. Viņa zina, kā ir, ja jācīnās par savu eksistenci.

Jā, tikai viņa savējo gandrīz zaudēja. Tevis dēļ. Bastians atlaida pirkstus, ko neviļus bija savilcis dūrē. Nesalīdzini sevi ar Irisu! Jūs esat tik atšķirīgi kā diena un nakts.

Pauls piešķieba galvu un palūkojās caur logu, aiz kura pamazām nolaidās Bastiana pieminētā nakts. Vai esi kādreiz iedomājies, viņš klusu jautāja, ko tu būtu darījis manā vietā?

Vismaz simt reižu. Bastians neatbildēja. Varbūt kaut ko līdzīgu. Varbūt kaut ko pilnīgi citu. Varbūt vispār neko.

Starp viņiem izpletās klusums sīksts kā mīksta gumija.

-   Nu labi, tad es iešu. Pauls aši savilka ciešāk jakas jostu.

-   Karina gaida. Domāju, ka mēs vēl tiksimies. Viņš sabāza rokas jakas kabatās un izgāja uz ielas. Durvis aiz viņa aizcirtās.

Bastians pavērsa skatienu uz fasādes lielo logu, aiz kura pēc brīža iezīmējās viņa brāļa garais siluets; Pauls palēnināja soli un pacēla roku biklā un vienlaikus cerīgā žestā, it kā mazliet pamājot. Pirms Bastians paspēja aizgriezties, Pauls bija nozudis aiz nākamā nama sienas.

ulkstenis rādīja gandrīz desmit vakarā, kad slēdzenē bei dzot pagriezās atslēga. Pēc tam ierastā dobjā skaņa uz grīdas dēļiem. Divi īsi trokšņi, kurpēm pārplanējot priekšnamu un asi piezemējoties katrai savā kaktā. Pēc dažām sekundēm Irisa jau stāvēja dzīvojamās istabas durvīs.

Man bija neticama diena! viņa paziņoja.

-   Un man ne mazāk!

-   Tev nav iespēju, es stāstīšu pirmā. Vai atnesi kaut ko ēdamu? Picu, pīrāgu, austeres?

-   Nē, madam, būs jāiztiek ar lazanjas pārpalikumu un dārzeņu sautējumu. Man ļoti žēl. Bastians uzvilka Irisu sev uz ceļiem, pabužināja viņas matus un piespieda seju pie skausta. Tas smaržoja pēc pļavas, sāls un mazliet pēc ugunskura dūmiem.

-   Es satiku Sandru, Irisa ierunājās. Tirgū. Viņa meklē Paulu un ir tik izmisusi, ka pat man apjautājās par viņu. Irisa atvirzījās no Bastiana, lai varētu raudzīties viņam sejā. Es nebrīnītos, ja viņa drīzumā stāvētu te pie durvīm un mēģinātu kaut ko izspiest no tevis.

-   Prātīgāk būtu atnākt uz bāru, tur Sandrai būtu lielākas izredzes sastapt Paulu.

Irisai mute palika vaļā. Tu gribi teikt, ka viņš bija…?

-   Tieši tā. Šovakar. Vispirms zvani desmit minūšu intervālā, tad viņš ieradās pats. Bastians atgāzās atpūtas krēslā.

-   Ko viņš gribēja?

-   Es domāju noslēgt mieru. Un pabāzt man zem deguna paternitātes testu.

-   Nu un? Vai noslēdzāt mieru?

-   Es nezinu. Tā bija skaidra patiesība. Viņam Pauls nepatika. Bet viņš pusbrāli arī neienīda, tagad vairs ne. Varbūt tas varētu būt kaut kas līdzīgs pamieram. Ja attālums starp mums būs pietiekami liels.

Irisa noņēma Bastianam brilles, uzlika tās sev uz deguna un pamācoši pacēla rādītājpirkstu. Manis dēļ tev nav jātēlo atriebības eņģelis, tu taču to zini, vai ne?

Bastians pievilka meiteni sev klāt, ieelpoja viņas smaržu. Paulam tātad atkal izrādījusies taisnība, viņš teica, abiem atvirzoties vienam no otra.

-   Un tu to saki tagad… kāpēc?

-   Pauls domāja, ka tu viņu labāk sapratīšot nekā es. Jo tu zinot, cik skarba var būt dzīve, pretēji man, mīkstčaulim.

Irisa mazliet padomāja. Šo to es saprotu. Jā. Viņa samirkšķināja acis, noņēma brilles un nolika tās uz galda. Tu ar viņu mierīgi vari noslēgt mieru, Irisa sacīja un ar pirkstu vilka pa Bastiana uzacu kontūrām. Bet neuzticies viņam! Arī viņš no savas puses to nedarīs.

Irisa spēji piecēlās. Tā. Esmu izsalkusi. Iemetīšu tavu guvumu mikroviļņu krāsnī. Vai arī tu vēl ēdīsi?

Bastians papurināja galvu, žāvādamies uzmeta skatienu grāmatām, kas bija sakrautas uz galdiņa blakus tahtai, un nolēma šodien beigt.

-   Es satiku arī Doro, Irisa sauca no virtuves.

-   Ak Dievs!

-   Tāda bija arī mana pirmā reakcija. Doro sacīja, ka varu būt viņai pateicīga.

-   Kā, lūdzu?

Bastians dzirdēja Irisu iesmejamies. Arī es to uzskatīju par rupjību. Bet viņa domā, ka mans liktenis ir mainījies. Tas mani tagad mīlot, Doro saka.

Bastians iegāja virtuvē un no mugurpuses apņēma Irisu. Tā tas varētu būt. Proti, Pauls man izstāstīja vēl kaut ko.

Irisa, ar visu augumu pagriezās pret viņu. Jā?

-   Simons esot ievietots klīnikā. Viņš uzbrucis medicīnas māsai, un šie viņu tik drīz vairs ārā neizlaidīšot.

Irisa nemaz tik ļoti nestaroja laimē, kā Bastians bija iztēlojies.

-          Tomēr kādu dienu Simons var stāvēt pie durvīm, viņa teica.

-   Tu taču to saproti, vai ne? Pat tad, ja ārsti kaut kad būs pārliecināti, ka viņš ir izdziedināts, tie varētu būt maldi.

Protams, viņš to zināja. Atmiņas par cietumu uzreiz kļuva dzīvas. Atmiņas par šādu iespēju.

-   Vai tev ir žēl? Bastians jautāja. Uz bufetes trīs reizes iepīkstējās mikroviļņu krāsns.

-   Kā gan?

-   Tā, ka mēs viņam neļāvām noasiņot.

Irisa aizgriezās, paņēma dvieli un izvilka no krāsns šķīvi ar kūpošo lazanju. Ienesa to dzīvojamā istabā un apsēdās pie galda, aizvien vēl klusēdama.

-   Nē, viņa beidzot teica. Lai gan pēdējās nedēļās es reizēm nebiju par to tik droša. Bet, ja var izvēlēties starp dzīvību un nāvi, šaubu gadījumā vajadzētu izšķirties par dzīvību. Tā es domāju. Runa ir galā. Labu ēstgribu!

Irisa ar dakšiņu sadalīja lazanju mazos gabaliņos un papūta nost tvaiku.

Pēc vakariņām viņa no priekšnama ienesa istabā arfu.

-   Vai tu vēl gribi vingrināties? Bastians protestēja.

-   Nē, nesatraucies! Apsēdies un paklausies!

Meitene ielika instrumentu klēpī, nospēlēja dažas skaņas, tad uzsāka kaut ko jaunu. Skaņdarbu, kas pārmaiņus bija jautrs un melanholisks, ātrs un rāms, kas pārgāja no minora uz mažoru un otrādi.

Kad Irisa bija beigusi, viņa cerību pilna paraudzījās uz Bastianu.

-   Skaisti, viņš sacīja. Tu to agrāk nekad neesi spēlējusi.

Irisa noslēpumaini pasmaidīja. Es to nemaz nebūtu varējusi, jo tikai pavisam nesen šo gabalu sacerēju.

Tas viņu pārsteidza. Tiešām? Tu komponē?

-Ja mani kaut kas iedvesmo, tad jā.

Aha! Bastians gaidoši pacēla uzacis, taču plašāks paskaidrojums nesekoja.

-  Tad biežāk ļaujies iedvesmai! viņš beidzot teica. Tava jaunā kompozīcija varētu kļūt par manu mīļāko skaņdarbu.

-   Ļoti gribētu uz to cerēt. Kā nekā tas ir tavs.

-   Mans?

Irisa nolika arfu un pasmaidīja pavisam tuvu viņa sejai. Noglāstīja viņa matus. Pielika lūpas pie viņa auss. Planxty Bastian, viņa čukstus sacīja.

Es pateicos..

… Rūtai Lēbnerei par īpašu līdzdalību grāmatas tapšanas procesā…

… Oliveram Plaškam, par manis ļoti amizanto ievešanu lomu spēļu pasaulē…

… savai redaktorei Rūtai Nikolajai, pēc kuras veiktā darba 500 lappušu pārlasīšana ir vairāk atpūta nekā darbs…

… grāmatu apgādam Loewe, kurā jūtos brīnišķīgi aprūpēta ne tikai kā rakstniece, bet arī kā cilvēks…

… aģentūrai AVA international un personiski Romanam Hokem un Dr. Uvem Neimāram, kuri manu autores dzīves gājumu no lēna piepilsētas vilcieniņa, kas apstājas katrā pieturā, pārvērtuši ātrgaitas ekspresī…

. un savai ģimenei par nesatricināmo ticību man.

,

Urzula Poznanski ir dzimusi 1968. gadā Vīnē. Studējusi japāņu valodu, publicistiku, tieslietas un teātra zinātni Vīnes Universitātē.

Kopš 1996. gada strādā par redaktori medicīnas žurnālu izdevniecībā. Viņa raksta galvenokārt bērniem un jauniešiem. 2010. gadā talantīgā rakstniece saņēmusi Ulmer Unke balvu un 2011. gadā Vācijas jaunatnes literatūras balvu par romānu Erebos.

Content

Poznanski Urzula Saeculum

Es pateicos..