Millere Ilze Liliāna

Safīru uguns

Ilze Liliāna Millere

Safīru uguns

.

~PROLOGS ~

Piķa melnās debesīs nespīdēja ne zvaigznes, ne mēness. Skarbs vējš locīja koku zarus, sita nesen izaugušas puķes un norāva neizplaukušus pumpurus. Brāzmas svilpa un gaudoja gar māju logiem, un aukstums spraucās durvju šķirbās. Pasaule likās pilna ar draudīgām, naidīgām ēnām, kas ložņāja pa ceļiem un laukiem un mēģināja tikt iekšā pie cilvēkiem. Nakts bija baisa, un ikviens, kas vēl bija nomodā, drebinoties paskatījās laukā un tad centās palīst zem segas drošībā un siltumā.

Moja atkāpās no loga ar drūmu smaidu un centās aizvērt smagos slēģus. Vējš nikni pretojās, viņas garos, melnos matus plivinot kā sadriskātu karogu. Ne nakts, ne vējš, ne tumsa sievu nebiedēja. Moja pasmīnēja, ar spēku aizvēra logu, taču vējš turpināja gaudot un mēģināja atrast kādu spraugu, pa kuru ielīst mājā.

Moja mierīgi sakārtoja daudzās šalles un lakatus uz pleciem un noglauda kuplos, no dažāda auduma šūtos svārkus. Viņa tieviem, daudzu gredzenu izrotātiem pirkstiem lēnām izbrauca caur garajiem, sapinkātajiem matiem. Sieva nesteidzīgiem soļiem stalti, bet mazliet līgani piegāja pie trijkājaina, šķība galdiņa istabas stūrī; tur atradās neliels katliņš. No tā pacēlās kūpoši, biezi garaiņi. Moja ar kausiņu māla krūzē iesmēla karstu, tumšzaļu tēju un apsēdās uz paklāja pretī pavardam, kurā sprēgāja uguns.

Kādu laiku Moja nekustīgi vērās liesmu dejās. Biedējošas, kustīgas ēnas uz būdeles sienām lika melnajām sievas acīm spīdēt kā tumšsarkaniem rubīniem. Viņa ar vieglu smīnu skatījās pavardā, it kā spētu tur saskatīt citiem nesaprotamas zīmes.

Pēkšņi loga slēģi atsprāga vaļā, un vējš iebrāzās istabā; būdelē ielauzās aukstums un baiss kauciens. Šķita, ka Moja to nemaz nemana. Viņa turpināja mierīgi vērot liesmas, gluži apmierināta ar notiekošo.

Tad kaut kas mainījās. Mojas sejā parādījās saspringta izteiksme.

-   Safīrs, safīrs… viņa murmināja. Ko tas nozīmē?

Sieva veikli pielēca kājās, piesteidzās pie kāda zema

galdiņa un sāka rakņāties tā atvilktnēs. Pēc mirkļa viņa ar uzvarošu smaidu izvilka vecu, tumšu, jau pāris reižu lāpītu auduma maisiņu, apsēdās pie uguns un maisiņa saturu izbēra zemē. No tā izbira vairāki savādi priekšmeti dažādi akmentiņi, koka sprungulis, sakaltis augs, putna spalva, gliemežvāks, salmu kušķītis un pat kauls. Moja, saraukusi pieri, kaut ko murmināja zemā, dūcošā balsī, pārcilāja un kārtoja priekšmetus tikai sev saprotamā secībā. Ik pa brīdim viņa uzmeta skatienu liesmojošajam pavardam, it kā uguns spētu dot kādu atbildi vai padomu.

-   Nevar būt, Moja nomurmināja.

Viņa pieslējās kājās, aizsteidzās līdz tam pašam galdam un šoreiz no atvilktnes izņēma melnu kastīti. No tās viņas bālajā, netīrajā plaukstā izbira kāršu komplekts.

Moja sāka šķirot un maisīt kārtis. Viņas lūpas kustējās, veidojot nesaprotamus vārdus, un tumšajās acīs atspoguļojās uguns. Sieva izkārtoja kārtis starp mistiskajiem priekšmetiem, beidzot izvilka vienu kārti un pacēla to pie acīm.

-   Zobens, Moja nočukstēja. Zobens un loks.

Sieva uztrausās kājās un piegāja pie atvērtā loga, caur kuru iekšā un ārā joprojām joņoja satracinātais vējš. Moja vēlreiz aplūkoja plaukstā sažņaugto kārti, uz kuras bija attēloti divi krusteniski nolikti ieroči zobens un loks. Viņa drūmi nopūtās un pusbalsī nomurmināja vārdu, ko viņai nepārprotami pauda gan uguns, gan savādie priekšmeti, gan kārtis.

Cīņa.

GADATIRGUS

Rīts pār skaisto Saullēktu ieleju uzausa saulains, mierīgs un priekpilns. Ne velti ielejai bija dots šāds nosaukums ļaudis runāja, ka tieši šeit vērojami skaistākie rīti visā Sēlas valstī. Te, valsts dienvidos, ik diena sākās silta un gaiša.

Kalnu ieskautais Romo ciems modās sparīgai vasaras dienai. Saulesstari izlauzās caur lapotni virs varenām un cēlām Rītausmas klintīm, debesīs sasaucās dziedātājputni. Strādīgie Romo iedzīvotāji jau ķērās pie darba un steidzās uz dārzu vai lauku.

Santanas acīs iespīdēja saules stariņš no istabas loga, un meitene moži piecēlās. Viņa juta, ka diena būs silta. Septiņpadsmitgadīgā meitene izrausās no vienkāršās koka gultas un plānās sedziņas, kurā bija ietinusies. Santanas istaba nebija liela: tur atradās gulta, liels skapis ar plauktiem un atvilktnēm un pāris zemu ^^ soliņu. Meitene novilka plāno,

balto naktskreklu un uzģērba pusgaras, vienkāršas bikses un garu kreklu. Viņa pāris reižu caur tumšbrūniem, gariem matiem izlaida koka ķemmi un izsteidzās laukā.

r

Basās pēdas grima mīkstā zālē, kas bija mazliet mitra, jo pašā rīta agrumā bija nolijis pamatīgs lietus. Santana uz brīdi apstājās, ieelpoja svaigo gaisu un pasmaidīja: rīts bija tiešām burvīgs. Meitene aizgāja līdz mazam strautiņam vītolu ēnā, kur notupās, lai nomazgātu seju un kaklu. Vecu vītolu zari nokārās tik zemu, ka lapas skāra ūdeni. Santana ieskatījās savā atspulgā. Pretī raudzījās neskaidrs attēls, kurā īpaši izcēlās garu skropstu ieskautas safirzaļas acis.

Kad Santana piecēlās, lai dotos atpakaļ uz savas ģimenes guļbaļķu mājiņu, viņai pēkšņi virsū uzlēca kaut kas liels, melns un spalvains un nogāza meiteni zemē. Viņa izbīlī klusi iespiedzās:

-   Taro! Tu lielais lempi!

Suns vainīgi iesmilkstējās un ļāva meitenei piecelties kājās. Santana nopūtās. Pieklīdušais klaidonis Taro bija milzīgs, pinkains un neciešami bērnišķīgs un rotaļīgs. Brūnās acis vērās meitenē ar patiesu žēlumu un mīlestību, un Santana pasmaidīja. Uz Taro nebija iespējams dusmoties.

-   Nu, kur tavs saimnieks? meitene uzsauca, pabužinājusi suņa mīksto, biezo spalvu. Tas apmierināti noņurdējās. Taro sparīgi luncināja asti un, mēli izkāris, it kā mēģināja pateikt, ka Santana ir viņa saimniece. Tomēr tā gluži nebija. Meitene nebija piekritusi rūpēties par milzīgo, lempīgo suni.

-   Kāds mani sauca? Santanai aiz muguras atskanēja moža balss.

Meitene pasmaidīja un pagriezās pret slaidu puisi ar pagariem, tumšbrūniem matiem, kas, vieglā vējiņā plīvodami, izskatījās nekārtīgi un izjukuši. Puisis bija stalts un spēcīgs, ar mīļu un laipnu smaidu. Taro ar bērnišķīgu rējienu lempīgi pielēkšoja pie saimnieka un sāka luncināties viņam pie kājām.

-   Sveiks, Ketan! Santana smaidot sacīja.

-   Labs rīts, Santana! Ketans atbildēja.

Meitene brīdi lūkojās tumšzaļajās puiša acīs. Ketans bija Santanas deviņpadsmitgadīgais brālis.

-   Kas šodien paredzēts? meitene vaicāja.

-   Kā kas? Ketans pārsteigts atjautāja. Gadatirgus, māšel.

-   Ak, pareizi, Santana iesmējās.

Gadatirgus Romo ciemā bija liels notikums. Cilvēki ieradās no visām Sēlas valsts malām, bija arī daudz viesu no Šēlas vienīgās kaimiņvalsts milzīgās Portesas impērijas rietumos. Pārējo Sēlas daļu apskaloja Zelta putu okeāns. Gadatirgus ilga vismaz trīs dienas, tad notika ne tikai tirgošanās, bet arī dažādas sacīkstes un balles. Romo iedzīvotāji bija lepni un pagodināti, ka ik gadu šis vērienīgais pasākums notika tieši pie viņiem, jo klinšu ieskautā Saullēktu ieleja, kuras vidū atradās ciems, bija gluži vai nošķirta no pārējās pasaules. Šeit reti notika kaut kas aizraujošs un neparasts. Katra diena bija gluži tāda pati kā iepriekšējā: čakli, saticīgi un laipni ļaudis ik dienu strādāja laukā vai dārzā. Tieši tāpēc pirmā vasaras nedēļa, kad tika rīkots gadatirgus, atšķīrās no visa gada. Visapkārt valdīja neliela spriedze un patīkams satraukums par gaidāmo jautrību, daudziem apmeklētājiem un jaunām ziņām no pasaules.

Santanai ļoti patika Romo. Ciems neapšaubāmi bija skaista vieta. Tas bija paliels, lai gan milzīgajā ielejā šķita pat mazs. Uz visām pusēm pletās plaši lauki, ziedoši dārzi un pļavas, upītes un mazas koka mājiņas. Klusa un mierīga vietiņa. Mei-. tene lepojās ar to, ka ir zemnieku meita, jo uzskatīja, ka tieši zemnieki ir godājamākie un cienījamākie ļaudis. Santana bija laimīga, dzīvojot Romo. Meitene neilgojās pēc pilsētas greznās dzīves. Viņai pietika ar plašu lauku, kur izskrieties, mīkstu zāli, kur nogulties, dzidru ūdeni un svaigu gaisu.

Pie brokastu galda Santanu un Ketanu sagaidīja Šako viņu tēvs. Sakarā ar gadatirgu viņš svarīgākos darbus bija pabeidzis jau līdz brokastlaikam. Arī viņam bija tādi paši tumšbrūni un gari mati; tos vīrietis nēsāja, sasietus zirgastē. Rokas bija spēcīgas un raupjas kā visiem zemniekiem.

Diemžēl Santanai un Ketanam nebija mātes viņa bija nomirusi, kad bērni bija pavisam mazi. Viņi zināja, ka mammas vārds bija Krise. Viņa esot bijusi ļoti laba loka šāvēja. Šo prasmi bija mantojusi arī Santana; meitene tiešām aizrāvās ar loku šaušanu, un tas viņai labi padevās. Kā stāstīja Sako, visi mīlēja Kriši. Viņa pēc izskata esot bijusi gluži tāda pati kā meita ar gariem, tumšbrūniem matiem un skaistām, zaļām acīm. Santana mammu neatcerējās un nezināja, kāpēc viņa mirusi.

Kad brokastis bija paēstas un virtuvē galds noridāts, Santana, Ketans un Sako devās uz Romo tirgus laukumu. Santana, kā ierasts, paķēra līdzi loku un bultu maku bez tiem viņa gandrīz nekad nepameta māju. Meitenei nešķita, ka varētu draudēt briesmas, taču gadatirgū vienmēr notika dažādas sacīkstes. Tur viņa varētu pārbaudīt un pierādīt savu prasmi.

Drīz vien ģimene sasniedza plašo laukumu, kur ņudzēja cilvēku pūlis. Apkārt ņirbēja krāsas un smaržas. Acis reiba no visa krāšņuma. Neredzētas sejas, nedzirdētas balsis tas viss bija tiešām aizraujoši. Tirgotāji skaļās balsīs ieteica savas preces pašaudzētus dārzeņus, lopus, no citām zemēm ievestus augļus, krāsainas vāzes un rakstainus audumus. Piedāvājums bija milzīgs. Vispārējā troksnī ik pēc brīža atskanēja zirgu zviedzieni, govju māvieni un citu kustoņu balsis.

Vareni, Santana nočukstēja un mirdzošām acīm paskatījās uz Ketanu, kurš smaidīja pretī.

Lai gan Santana lielo tirgu apmeklēja katru gadu, ik reizi tas bija kaut kas jauns un neredzēts. Šķita, ka gadatirgus kļūst arvien aizraujošāks.

-   Jūs dariet, ko gribat, bet es došos papētīt, ko šeit piedāvā, Šako runāja skaļi, lai viņu sadzirdētu.

-   Labi, tēt, Santana atsaucās, un Ketans pamāja ar galvu.

Sako iejuka pūlī. Santana un Ketans bezmērķīgi klīda gar stendiem un galdiem, līdz brālis pamanīja draudzeni Junesu, atvadījās no Santanas un aizsteidzās.

Meitene iesmējās. Santanu nemaz neuztrauca tas, ka viņa palika viena. Galu galā šeit bija tik daudz interesanta un par garlaicību nebija jāuztraucas.

Par vientulību Santanai ilgi nebija jābēdā, jo brīdī, kad viņa vēroja cāļu būri ar kareivīgiem, smieklīgi dusmīgiem, jauniem gailēniem, kāds meiteni no mugurpuses apskāva ap vēderu.

Santana izbijās, bet tad pazina pienācēju. Meitene pagriezās un ieraudzīja sava vecuma puisi ar koši zilām acīm, pusgariem, nedaudz sprogainiem salmu krāsas matiem un divām bedrītēm vaigos. ,

-   Sveiks, Timo! viņa pasmaidīja.

-   Prieks tevi redzēt, Santana, Timo atbildēja.

-   Man arī, meitene atzinās.

-   Nāc, parādīšu kaut ko, kas tev patiks! Timo atlaida meiteni.

-   Ejam! piekrita Santana un ieķērās puiša elkonī.

Timo bija meitenes labākais draugs. Viņi bija kopā uzauguši un kopā piedzīvojuši gan priekus, gan bēdas, daudzus skaistus un neaizmirstamus mirkļus. Arī Timo padevās loka šaušana, un viņš bieži palīdzēja meitenei trenēties. Lai gan Santanai pašai labi veicās, tomēr patika, ka Timo viņu mācīja.

-   Skaties, draugs ierunājās, un viņi apstājās.

Šeit bija nedaudz klusāks un cilvēku bija mazāk. Viņi bija nonākuši pie viena no spēļu stendiem. Te bija ar loku jātrāpa kustīgos mērķos, kuri garā auklā šūpojās zem nojumes.

-   0 jā! Santana pasmaidīja.

-   Iesim? Timo iesmējās.

-   Protams, Santana piekrita.

Arī Timo bija paņēmis līdzi savu loku, un viņi devās pieteikties.

-   Varat sākt! ļoti garš vīrietis ar gariem, gaišiem un taisniem matiem iesaucās. Katram trīs šāvieni.

Santana juta, ka viņai un Timo pievēršas daudz skatienu. Cilvēki ar interesi noraudzījās uz jauniešiem un klusi sāka vērtēt to, kuram, pēc viņu domām, bija jāuzvar.

Santana sagatavoja pirmo bultu. Viņa koncentrējoties aizvēra vienu aci un sastinga. Tad meitene atlaida stiegru, un pēc mirkļa šautra ietriecās tieši mērķī. Santana saskatījās ar Timo. Meitene pamanīja, ka arī Timo ir veicis pirmo šāvienu un tas bijis veiksmīgs.

Skatītāju murdoņa kļuva skaļāka. Santana sagatavojās otrajam šāvienam. Viņa izdzirdēja skatītāju aplausus, jo Timo bija veiksmīgi trāpījis arī otrajā mērķī. Meitene koncentrējās un…

Atskanēja publikas žēlas un nopūtas, jo Santanai nebija veicies.

-   Sasodīts! meitene nošņācās un sadrūma.

Protams, šī bija tikai nenozīmīga spēle, taču nevienam

nepatīk zaudēt tik daudzu ļaužu klātbūtnē.

-    Neuztraucies, Santana, tu esi vislabākā, Timo viņai čukstēja. Draugs uzmundrinoši pasmaidīja. Koncentrējies!

Santana nomierinājās, sagatavoja trešo bultu un dziļi ieelpoja. Šķita, ka Timo balss nomierina un dod spēkus.

Santana izšāva pēdējo reizi.

Bulta trāpīja tieši mērķa vidū, un skatītāji uzgavilēja, svilpa un aplaudēja. Meitene priecīgi iespiedzās, arī Timo bija sajūsmināts.

Tad puisis atcerējās, ka arī viņam vēl atlicis viens šāviens. Viņš neuzkrītoši Santanai piemiedza ar aci un pacēla loku. Meitene sarauca pieri, jo pamanīja, ka Timo nekoncentrējas.

Puiša pēdējā bulta aiztraucās sāņus. Santana nopūtās, taču saprata, ka draugs kļūdījies tīši.

-   Uzvarējusi draudzība! gaišmatainais vīrietis iesaucās, un skatītāji gavilēja.

Santana un Timo, sakārtojuši bultas un lokus un saņēmuši nelielas dāvaniņas par pirmo vietu, devās prom. Meitene ar nelielu pārmetumu noprasīja:

-   Kāpēc tu tā darīji?

-   Ko tad? atjautāja Timo.

-   Pats zini, Santana iesmējās. Tu pēdējo reizi nemaz necenties trāpīt.

-   Ak tā? Timo šūpoja galvu.

Santana pateicīgi pasmaidīja un vairs neko neteica.

Drīz vien pie viņiem piesteidzās mīlīga, zilacaina meitenīte sprogainiem, gaišiem matiem un uzrautu deguntiņu un pieķērās Santanai pie rokas.

-   Sveika, Sisī! Timo pabužināja meitenes matus.

Sisī, īstajā vārdā Sisa, bija Timo deviņgadīgā māsa -

jauka un mīļa.

-   Re, arī jūs! atskanēja jautra balss.

-   Labdien! Santana sveicināja.

Uzradās visa Timo ģimene. Timo vecāki Zāra un Sonts bija laipni un čakli. Viņiem piederēja plaši lauki, kuru apstrādāšana prasīja daudz pūļu. Darba netrūka arī visiem četriem dēliem, toties mazā Sisī palīdzēja Zārai sakņu dārziņā un virtuvē.

Santanai ļoti patika Timo mamma mīļa, mazliet apaļīga, vienmēr tērpusies platos, garos svārkos un biezos salmu krāsas matus sacēlusi copē. Zāra mācēja apkārtējos uzmundrināt, un Timo mammas klātbūtnē katrs jutās omulīgi. Sonts bija muskuļains, spēcīgs, ar biezām ūsām un zemu balsi.

Brāļi pēc izskata bija ļoti līdzīgi. Vienīgā atšķirība diviem vecākajiem, Kelam un Rodam, mati bija gaišbrūni kā tēvam, bet jaunākajiem, Timo un Zagam, salmu krāsā kā mātei. Visi bija zilacaini, smaidīgi un draudzīgi. Arī gadu starpība vecākajiem dēliem bija neliela Kels par Rodu un Iiods par Timo bija tikai gadu vecāks. Timo ģimenes puiši izskatījās ļoti spēcīgi un muskuļaini, vienīgi jaunākais Zags bija garš un izstīdzējis; pārējiem brāļiem par to patika

vinu ķircināt.

-   Mēs redzējām, ka jūs rādāt savu prasmi loka šaušanā, ierunājās divdesmitgadīgais Kels.

-   Tiešām? Santana atvaicāja.

-   Nūjā, nūjā, pasmaidīja Zags.

-    Redzējām, kāds mūsu brālītis ir īsteni cēls bruņinieks, Rods, kurš vienmēr bija jautrā garastāvoklī, ķircināja Timo.

Tas uzmeta brālim dusmīgu skatienu. Neesmu nekāds bruninieks, nošnācās Timo.

-   Beidziet, puikas! Zāra apsauca dēlus.

Diena pagāja ātri. Santana atkal satika Ketanu, bet tikai uz brīdi, jo viņš pasauca līdzi Timo un viņa brāļus un visi aizskrēja prom.

Santana, Sonts, Zāra un Sisī turpināja klaiņot pa gadatirgu, izstaigāja tirgotavas, aplūkojot preces. Santana iegādājās jaunu, platu ādas jostu, nopirka arī pāris gardumu, jo pusdienu laiks jau sen bija pagājis.

Vakarā, kad kņada un troksnis mazliet norima, Santana jutās nogurusi un nolēma doties mājās. Viņa atvadījās no Timo vecākiem un māsas un lēnā solī pameta tirgus laukumu.

Meitene labi pazina apkārtni te bija mājas, kur viņa bija piedzimusi un uzaugusi. Jā, Santana bieži, kad vien bija brīvs laiks, jāja vai staigāja ārpus ciema pa Saullēktu ielejas skaistajām pļavām, bet nekad meitene nebija devusies tālāk par Rītausmas klintīm. Santana daudz zināja par Šēlu, bija lasījusi un dzirdējusi no citiem, ka šajā zemē ir daudz skaistu un neparastu vietu, kuras meitene alka kādreiz ieraudzīt. Sēļa bija slavena ar brīnišķām leģendām. Meitenei gribējās reiz ceļot un visu apskatīt. Pagaidām dzīve Romo šķita gana laba.

Nonākusi pie zemiem koka vārtiņiem, Santana pamanīja, ka viņas nelielajā guļbaļķu mājā deg uguns. Tātad kāds jau pārradies mājās. Santana pabužināja spalvu pagalmā snaudošajam Taro un iegāja stallī, kur dižojās piena šokolādes krāsas ķēves ar garām, tumšbrūnām krēpēm.

Piedod, Bulta, šodien te vēl neesmu bijusi. Santana pieglaudās pie zirga zīdainā sāna. Apsolu rīt tevi ņemt līdzi uz tirgu.

Bulta bija Santanas zirgs, un meitene nespēja iztēloties dzīvi bez tā. Bulta bija gluži kā labākā draudzene likās, ka ķēve saprot Santanas teikto, domas un jūtas. Ik dienu meitene devās izjādē ar Bultu, viņa tiešām mīlēja savu zirgu.

Vēl brīdi pakavējusies stallī, Santana beidzot iegāja iekšā mājā. Viņa saklausīja virtuvē divas diezgan skaļas balsis un pazina Sako un Ketanu. Santana nolika bultu maku un loku un iesteidzās virtuvē.

PIENĀKUMS

Saruna apklusa. Ketans un Šako pagriezās pret Santanu, kura mulsi skatījās pretī. Varēja just, ka ir noticis kas svarīgs. Kas īsti?

Ketans lūkojās māsā ar mazliet vainīgu, bet apņēmības pilnu skatienu. Tētis bieži vien atkārtoja, ka apņēmīgais, Hpītīgais skatiens brālim un māsai ir pilnīgi vienāds; Sanl anai tad, kad viņa gribēja panākt iecerēto.

Šako, ieraudzījis meitu, novērsās.

-   Dari, kā vēlies, dēls. Tu zini, ka es tevi vienmēr atbalhI.īšu, viņš sacīja Ketanam, paspieda viņa plecu, piecēlās un izgāja no virtuves.

Santana samulsa vēl vairāk. Meitene cieši ieskatījās brāļa acīs un noprasīja:

-   Ketan, kas noticis?

Puisis nopūtās, piecēlās kājās un nostājās pretī Santanai. Tad ievilka elpu un atbildēja:

-   Es došos prom.

Santana brīdi stāvēja nekustīgi. Tad sarauca pieri un jautāja:

-   Prom? Kur? Kad?

Ketans nopūtās vēlreiz. Apsēdies, lūdzu!

Santana mulsi apsēdās pie galda blakus Ketanam. Meitenes sirds ietrīsējās. Viņa nesaprata, kas ir noticis, bet negribēja, lai brālis dodas prom. Šķita, ka viņš ir izšķīries tieši par to.

-   Ketan! Santana uzrunāja brāli, kurš bija iegrimis domās un apklusis.

Puisis pacēla acis un lēni ierunājās:

-   Tas ir saistīts ar Portesu.

Santana sarauca pieri un pamāja ar galvu. Portesa ikvienam Sēlas iedzīvotājam bija nepatīkams vārds. Tā bija milzīga valsts Sēlas rietumos. Ikviens pazina Portesas karali Hēru Katanio, kurš bija slavens ar savu varenību, mantkārību un cietsirdību. Ikviens bija dzirdējis par Portesas daudzajiem iekarojumiem un stingro Baznīcas varu. Atšķirībā no Šēlas, kur lielākā daļa iedzīvotāju bija zemnieki, Portesā bija daudz

bruņinieku un prasmīgu cīnītāju. Tas šo valsti padarīja par nopietnu draudu citiem, īpaši kaimiņos esošajai Šēlai.

Tu jau zini, ka viņi grib sagrābt mūsu valsti, Ketans turpināja.

Protams, Santana zināja Sēlas vēsturi. Portesa bija mēģinājusi to iegūt savā īpašumā divas reizes, bet tas nebija izdevies. Joprojām nebija skaidrs kāpēc. Bija dzirdēts, ka portesieši to izskaidro šādi: Sēļu ir apsēdušas mistiskas radības un maģiski spēki. Portesiešiem bija skaidrs, ka Sēļa ir bagāta ar vērtīgiem izrakteņiem.

Varētu teikt, ar dārgakmeņiem aizsākusies Sēlas valsts pastāvēšana. Tā vēstīja kāds nostāsts, ko Santana, tāpat kā pārējās leģendas, zināja no galvas.

…Reiz kāds nabaga vīrs par nepakļaušanos karalim ticis izraidīts no Portesas. Vīrs ceļojis dienu un nakti, meklēdams vietu, kur patverties. Viņš nonācis pie kāda kristāldzidra ezera ar tīru, dzidri zilu ūdeni. Vīrs pateicies Kungam par šo dāvanu un pie ezera uzcēlis apmetni. Mēnesgaismā, iedams nomazgāties, vīrs ūdenī pamanījis spīdumu. Viņš ieniris un atklājis, ka gultnē spīd īsta sudraba nauda. Vīrs nobrīnījies un nolēmis uzcelt Sudraba pilsētu ar ezeru vidū. Viņš pats kļuvis par zemnieku, iekopis lauku un dzīvojis pārticīgi un laimīgi. Ar laiku ieradušies citi ļaudis, arī viņi kļuvuši par zemniekiem. Tā pamazām radusies Sēlas valsts…

Pateicoties šim nostāstam, portesieši bija pārliecināti, ka Sēļa ir viņu īpašums, jo vīrs, kas radījis šo valsti, cēlies no Portesas. Tomēr šēlieši iebilda: Sēlas dibinātājs nav piederējis ne pie vienas tautas. Strīdi turpinājās gadu no gada kopš pašiem Sēlas pirmsākumiem.

Sudraba ezers patiešām atradās Sēlas ziemeļrietumos. Ūdens tur tik tiešām bija neticami dzidrs, un smiltis gaišas, smalkas un sudrabotas. Ezeru ieskāva Sēlas skaistā, varenā galvaspilsēta Teosa.

-   Tātad, Ketans atsāka, Viņa Augstība Šēlas karalis Kārdio ir uzzinājis par jaunajiem portesiešu plāniem. Porlesieši ir iecerējuši uzbrukumu Kristāla upei. Tu zini, ka lu-istāla upe mazu gabaliņu plūst arī viņu teritorijā. Mūsu zemē tā plūst pašos ziemeļos, vistālākajā nostūrī, kur maz iedzīvotāju. Tāpēc iebrucēji cer uz vieglu uzvaru.

-   Kristāla upe? Santana atjautāja, jo nespēja noticēt. Vai tiešām gaidāmas jaunas cīņas?

Par Kristāla upi bija zināms maz. Skaistā upe tecēja cauri divām milzīgām klinšu grēdām Sēlas ziemeļos un nelielu līkumu meta arī aiz Sēlas robežām. Ļaudis runāja, ka rītausmā, kad saulesstari skar ūdeni, vilnos vīd mazi kristāla gabaliņi. Sēlieši ticēja nostāstiem un negribēja par katru cenu noskaidrot, vai tā ir taisnība. Toties portesieši bija pilnīgi pretēji varaskāri un alkatīgi un bagātības dēļ bija gatavi uz visu.

Santana, būdama kārtīga šēliete, mīlēja dabu, zemi un savu valsti.

-   Nevaru ciest mantkārīgos un riebīgos portesiešus, meitene nikni nošņācās.

Ketana sejā parādījās viegls smaids. Nu, nu, māšel! Neko tie nelieši nedabūs. Puiša rokas savilkās dūrēs.

Santanu pēkšņi bija pārņēmušas dusmas. Viņa darīs visu, lai aizstāvētu savu valsti. Viņa bija gatava cīnīties.

-   Santana, kas tad nu? Ketans izbrīnā iesaucās.

Santana atguvās. Meitene atcerējās, ka ir vienkārša zemnieku meitene nelielā lauku sētā. Samulsusi viņa pamanīja, ka ir piecēlusies kājās.

-   Piedod… viņa nomurmināja un apsēdās. Es aizdomājos.

-   Nu tad klausies tālāk! Ketans turpināja. Karalis Kārdio un viņa karaspēka vadonis bruņinieks Ritars nolēma doties apsargāt Kristāla upi.

-   Tas ir labi, Santana piekrītoši nomurmināja. Pag, kā tu to visu zini?

-   Gadatirgū dzirdēju. Bija ieradies pats Darans karaļa Kārdio ziņnesis.

-   Skaidrs…

Santana domīgi pamāja ar galvu, jo atcerējās, ka šodien Ketans satraukumā mirdzošām acīm bija pasaucis savu labāko draugu Timo brāli Rodu, bet pēc tam visus aicinājis apskatīties kaut ko interesantu. Tagad viņa saprata ko.

-   Bruņinieks Ritars pulcē, nu, tādu kā armiju, Ketans lēni turpināja. Jebkurš brīvprātīgais ir gaidīts. Vajadzīgi ļaudis, kas atvairīs portesiešus un pasargās Kristāla upi.

Brīdi valdīja klusums. Santana vēl nespēja tam noticēt.

-   Es došos un cīnīšos kopā ar viņiem, Ketans dedzīgi paziņoja.

Lai gan Santana jau nojauta, ka brālis to teiks, viņas acis iepletās un elpa aizrāvās.

-   Nē, Santana purināja galvu. Nē, Ketan, nē!

Puisis nopietni ieskatījās māsai acīs. Meitene zināja, ka

neviens nespēs Ketanu aizkavēt, taču negribēja, lai brālis stātos pretī portesiešiem.

-   Santana, Ketans satvēra meitenes plaukstu. Man tas ir jādara. Man ir jāaizsargā sava valsts. Es to gribu. Un es to darīšu. Tu nevari mani apturēt. Neviens nevar.

-   Bet, bet… Meitenes acīs sakāpa asaras. Tu taču neesi bruņinieks!

-   Un kurš tad ir? Ketans atvaicāja. Cik Sēlā vispār ir bruņinieku? Padomā taču! Viņi nav tādi kā Portesas karotāji, viņi ir pieklājīgi un cēli. Un cik bruņinieku ir Portesā?! Sēlai ir vajadzīgi visi, kas prot cīnīties, un es protu.

-   Var notikt kas slikts, Santana nočukstēja.

-   Nekas ļauns nenotiks, Ketans pārliecināti atbildēja un ielūkojās māsai acīs. Tici man, Santana, nekas nenotiks.

Nu labi, meitene piekāpās un centās savaldīties, lai nesāktu raudāt.

-   Nu labi, Santana atkārtoja, tad es iešu tev līdzi.

-   Ko? Ketans šokā saspieda meitenes roku dzelžainā, Hiipīgā tvērienā. Kā tu…? Nē!

-  Un kāpēc ne? Santanas balsī ieskanējās pārliecinātība n n spītība. Pasaki, kāpēc es nevarētu!

-  Tāpēc, ka es to… es to vienkārši nepieļaušu! Ketans iesaucās. Beidz, Santana, tu to nevari. Tu nevari, tu nedrīksti. Nē.

-   Kāpēc es nevaru? dusmīgi prasīja Santana. Tu zini, cik es prasmīgi šauju ar loku. Es būtu tikpat laba un noderīga, cik tu.

-   Nē, Ketans atkārtoja. Tev jāpaliek mājās. Arī tētis tevi nelaidīs. Tu esi par jaunu. Turklāt tu esi meitene.

-   Nu un tad? sašutusi iesaucās Santana. Vai tas, ka esmu meitene, nozīmē, ka esmu sliktāka?

Ketans zināja, ka mazliet jāpagaida un jāļauj māsai nomierināties.

-   Tu esi riebīgs, Ketan, Santana nošņācās.

Puisis tikai pasmaidīja. Viņš māsu pazina labi un zināja, ka tūlīt dusmas pazudīs. Arī viņam pašam galu galā raksturs bija gandrīz tāds pats.

Kādu brīdi Santana sēdēja un dusmīgi lūkojās sienā. Meitene ar kāju neviļus iespēra pa galdu. Viņa nespēja to izturēt. Vēl pirms brīža Santana bija zvērējusi darīt visu, lai sargātu savu valsti, un tagad… Izrādās, viņa to vienkārši nedrīkst. Tas nav godīgi. Tomēr dziļi sirdī Santana saprata, ka brālim ir taisnība. Tas tomēr bija bīstami. Turklāt tad Ketanam būtu grūtāk viņš nepārtraukti raizētos par māsu, censtos viņu pieskatīt…

-   Laikam jau tev taisnība, Santana negribīgi ierunājās. Bet… Vai tev tētis atļāva? Un… kā būs ar darbu? Uz lauka tik daudz kas jādara, tētis viens pats visu nevarēs.

-   Viss jau ir sarunāts. Tētis man ļāva. Un nākamnedēļ pie mums ieradīsies viesi Hirke un Hekae. Tu viņus noteikti atceries, Hirke ir mūsu mammas māsa, Hekae - Hirkes vīrs. Vini dzīvo Sēlas rietumos, Gorotā, bet vinu saimniecībai ziemā un pavasara plūdos nodarīti lieli postījumi, arī pati māja būtu jāpārbūvē. Tāpēc tētis atļāva viņiem pa vasaru palikt pie mums. Pēc tam viņi varētu palikt Romo, šeit vietas ir pietiekami, arī ziemas nav tik bargas. Tāpēc ar darbiem viss būs kārtībā. Viņi apmetīsies manā istabā.

-Ak tā… Santana novilka. Un cik ilgi tad tu būsi prom? meitene klusi pajautāja.

-   Tas nav zināms, tikpat klusi atbildēja Ketans. Tā varētu būt visa vasara. Nevar zināt, kad tieši sāksies uzbrukums un cik ilgi ievilksies.

-   Visu vasaru, Santana čukstus atkārtoja un nopūtās. Dzīvot visu vasaru bez Ketana? Tas šķita tik briesmīgi! Galu galā viņi bija dzīvojuši kopā kopš meitenes dzimšanas un gandrīz nekad nešķīrās. Turklāt tagad meitenei allaž būs jādomā par to, vai tikai brālim nav kas atgadījies. Viņa saprata, ka šī vasara nebūs no tām jaukākajām.

-   Neuztraucies, māšel, Ketans mīļi noglāstīja meitenes plecu. Kad es atgriezīšos, viss būs pa vecam. Un mēs līksmosim, jo Kristāla upi es portesiešiem neatdošu.

* * *

Tajā pašā dienā vēlu vakarā Santana izgāja laukā, lai visu apdomātu un nomierinātos. Tumšzilajās debesīs spīdēja zvaigznes un spožs mēness. Meitene pasmaidīja. Nakts bija skaista.

Santana apsēdās strautiņa krastā uz neliela, plakana akmens un domīgi vērās ūdenī, kur atspīdēja sidrabbaltais mēness. Viņai blakus notupās melnais, pinkainais suns un, it kā sapratis viņas skumjas, ielika galvu Santanai klēpī un I/dvesa sērīgu nopūtu.

-   Ak, Taro, meitene pabužināja suņa ausis, tev gan Ir viegli, tu dzīvo bez bēdām.

Suns kā piekrītot klusi ierējās, un Santana iesmējās.

Klusi nočabēja zāle, ēnās kaut kas sakustējās. Taro pacēla galvu un spicēja ausis, bet Santana turpināja vērties strautiņā.

Pēc mirkļa Taro nomierinājās, un Santana, izdzirdējusi to, ko bija pamanījis suns, nopūtās. Šos soļus viņa pazina uzreiz.

-   Sveiks, Timo! meitene teica.

-   Tu vienmēr mani pamani, viņai atbildēja mīļa balss.

Timo apsēdās meitenei blakus. Puisis tūlīt sajuta, ka Santanu ir nomākušas drūmas pārdomas, tāpēc aplika roku viņai ap pleciem un nomurmināja:

-   Viss būs labi.

-   Cerams, Santana nopūtās.

Brīdi valdīja nedaudz saspringts klusums. Tad Timo ievilka elpu.

-   Santana, man tev kas jāsaka.

Meitene aizvēra acis. Viņa nojauta, ko Timo grasās teikt.

-   Saki vien, Santana bezcerīgi piekrita.

-   Tu jau… tu jau droši vien zini par… Kristāla upi? Timo saminstinājās.

-   Zinu gan, meitene centās pasmaidīt. Protams, par ko gan citu lai Timo runātu?

-   Es… Man… Timo sāka stostīties.

Santana viņam palīdzēja:

-   Tu arī dosies, vai ne?

Timo ieskatījās meitenei acīs un pamāja ar galvu. Viņš izskatījās noraizējies un satraukts, tomēr, tāpat kā Ketans, nesalaužamas pārliecības pilns.

Santana tikai nopūtās un nomurmināja:

-   Skaidrs.

Patiesībā viņa gribēja kliegt: kāpēc? Kāpēc arī tu? Vai tiešām tas, ka viņa ir meitene, nozīmē tik daudz… Ketans bija teicis, ka viņa esot par jaunu, bet Timo tikai mēnesi vecāks par Santanu. Taču visas dusmas jau bija izgāztas pār Ketanu, un nu meitene bija samierinājusies.

Santana papurināja galvu, un brūnās šķipsnas aizsedza viņas seju. Nē, par to meitene tagad negribēja domāt. Viņa nedusmosies. Viņa nepārdzīvos. Galu galā varbūt viss tik tiešām būs labi. Un viņa varēs lepoties, ka tieši viņas brālis un labākais draugs bijuši tie, kas aizsargājuši Kristāla upi. Un tad viņi par to runās un visi būs priecīgi. Un viss būs kārtībā. Tikai viena vasara. Vasara, kas būs skumju, vientulības un uztraukumu pilna…

-   Santana, Timo ierunājās.

Meitene pacēla skatienu un pamanīja drauga norūpējušos seju.

-   Vai viss kārtībā? Timo vaicāja.

-   Jā, pārliecināti atbildēja Santana.

-   Paldies, ka tu… nedusmojies uz mani, nomurmināja Timo.

-   Ko tu! meitene iesmējās. Būs labi. Vai tavi brāļi arī tur dosies?

-   Tikai Rods. Kels grib palīdzēt tētim, un Zags vienkārši nedrīkst, zini, viņam tikai trīspadsmit gadu. Neuztraucies, Timo teica. Viss būs labi. Tiešām.

-   Jā, Santana piekrita. Tikai… Esi uzmanīgs. Lūdzu!

-   Protams, es apsolu.

Timo pagriezās pret meiteni, un viņi apskāvās.

-   Man tevis pietrūks, Timo nočukstēja.

-   Man tevis arī.

Meitene centās, lai balss nedrebētu. Pār vaigiem noritēja dažas asaras.

"Pienāks brīdis, un arī es cīnīšos. Es nestāvēšu malā, es kaut ko darīšu. Aizstāvēšu savu valsti. Tas ir arī mans pienākums," Santana sev nosolījās.

MEDALJONS

Visu nakti Santana gulēja nemierīgi. Meiteni mocīja briesmīgi sapņi, kuros parādījās te Timo un Ketans, te bruņās tērpti bruņinieki un zviedzoši zirgi.

Santana pamodās, līdzko parādījās pirmie saulesstari. Nemierīga un skumja, meitene saģērbās, nomazgājās un iegāja Ketana istabā, kurš jau sen bija saģērbies. Brālis pārbaudīja nelielu ādas somu, kurā bija saliktas dažas nepieciešamas mantas.

-   Labrīt, māšel! Ketans uzmundrinoši uzsmaidīja meitenei, viņu pamanījis.

-   Labrīt! Santana atbildēja.

-   Beidz skumt, teica Ketans. Man netīk redzēt, cik tu esi bēdīga. Turklāt tā ir mana vaina.

-   Nevaino sevi, nopūtās Santana un apsēdās uz brāļa gultas malas.

-   Es gribu, lai tev viss ir labi, Ketans sacīja.

-   Man viss būs labi, atteica Santana. Labāk uztraucies par sevi.

-   Viss būs kārtībā.

Santana mēģināja sevi pārliecināt. Visam jābūt kārtībā, citādi nemaz nedrīkst būt.

-    Labs ir, Ketans lietišķi ierunājās. Laiks iet, visiem jāpulcējas tirgus laukumā pie Trejziedu vārtiem.

Viņš paņēma somu un izgāja no istabas. Santana sekoja. Virtuvē viņi satika tēti un kopā paēda nelielas brokastis. Pie galda valdīja satraukuma pilns klusums.

Tirgus laukums vēl bija gluži kluss un mierīgs, taču cilvēki pamazām sāka ierasties.

Pie grezniem, ziedu rakstu izrotātiem bronzas vārtiem jau stāvēja neliels pulciņš cilvēku un zirgu. Santana tūlīt pamanīja Timo. Starp satrauktajiem un nervozajiem šēliešiem izcēlās mierīgs, cēls, spēcīgs vīrs bruņutērpā un garā, sūnu zaļā apmetnī ar zeltītu, vijīgu zīmējumu. Vīram bija gari, melni mati, tumšas, nopietnas acis un mazliet skarbs skatiens. Santana saprata, ka tas ir Ritars Sēlas karaspēka vadītājs.

-   Skat, kas ieradies! skaļi atskanēja Roda balss. Timo jau kļūst nemierīgs…

-   Muti ciet! Timo brālim uzrūca.

Rods tikai nosmējās. Viņš bija asprātīgākais, jautrākais un bieži vien arī nejaukākais no brāļiem, taču viņš nekad nedomāja ļauni. Ketans piegāja pie Roda, un viņi sāka aizrautīgi apspriest gaidāmo piedzīvojumu.

Zags stāvēja malā sabozies un spītīgs. Santana piegāja pie Timo jaunākā brāļa un mierinoši sacīja:

-   Es tevi ļoti labi saprotu.

Zags negribīgi pacēla acis un jautājoši paskatījās uz meiteni. Viņam bija skaistas, koši zilas acis kā visiem Timo ģimenē. Zaga mati bija tādā pašā salmu krāsā kā Timo, tikai taisni un garāki.

Santana nopūtās.

-   Tu to nedrīksti, tu esi par jaunu… viņa klusi nomurmināja.

Zags tomēr sadzirdēja un atbildēja:

-   Jaunajiem nekad neko neļauj.

-   Priecājies, ka neesi meitene, iespurdzās Santana. Meitenēm laikam viss ir liegts.

Zags negribīgi pasmaidīja.

Santana nopūtās un piegāja pie Timo.

-   Sveika, viņš nočukstēja.

-   Vai paiesim maliņā? Santana pajautāja.

Viņi sadevās rokās un devās prom no svešām acīm un ausīm, sadzirdot uzjautrināto Roda balsi:

-   Un abi balodīši aiz dūdoja un palika divatā…

-   Rod! Sonts apsauca dēlu.

Santana klusi iesmējās. Timo gan izskatījās aizkaitināts.

-   Viņš tā krīt uz nerviem! puisis ņurdēja. Man līdzi dosies tikai viens brālis no trijiem. Kāpēc tam bija jābūt tieši viņam?

Santana iesmējās vēlreiz. Vismaz par garlaicību Timo noteikti nevarēs sūdzēties.

-   Tu tiešām nedusmojies uz mani? Timo satraukti pajautāja.

-   Nē, atbildēja Santana. Protams, ne. Es lepojos ar tik drosmīgiem draugiem. Taču jums jābūt uzmanīgiem. Es visu laiku uztraukšos.

-   Neuztraucies! Timo lūdza. Es negribu, lai tevi nomāc drūmas domas. Palūgšu Zagu un Kelu, lai viņi tevi katru dienu aprauga. Un Sisī arī.

-   Paldies, Santana pasmaidīja. Gan jau man viss būs kārtībā. No nelielas ādas somiņas vina izvilka audumā ietītu sainīti. Tas tev, viņa sacīja. Beidz, nevajag man neko… Timo iebilda. f Kuš! meitene viņu apklusināja. Ņem, lūdzu!

Nu, paldies, Santana.

Meitene ielika sainīti draugam rokās, kurš to lēnām attina un izņēma vecu, bet skaistu medaljonu smalkā aukliņā iekarinātu bronzas krāsas apli, kurā iegravēta saritinājusies čūska ar koši zaļu safīru acī.

-   Oho, nočukstēja Timo, tas ir kaut kas neticams!

-    Medaljons piederēja manai mammai, klusi ierunājās Santana, vērodama skaisto rotu. Pēc tam tētis to atdeva man. Viņš teica, ka Krise to ļoti mīlējusi un sargājusi un tas esot īpašs un nenovērtējams. Neko vairāk par to es nezinu.

-    Tu to man vienkārši atdod? Timo neticīgi jautāja. Tā taču nedrīkst…

-   Tas ir mans, es drīkstu darīt, ko vien gribu, stingri atbildēja Santana, kurai bija apnikuši "nedrīkst" un "nevar". Viņa vairs nav bērns, pati spēj pieņemt lēmumus un par sevi parūpēties.

-    Nu labi. Timo ar apbrīnu vēroja medaljonu. Paldies!

-   Tas tevi sargās. Un tu atcerēsies mani.

-   Protams, es tevi atcerēšos! Timo iesaucās un noglāsI ija meitenes matus.

Santana pasmaidīja. Tagad tu no manis nespēsi izbēgt, liedzi čūskas aci? Tādā pašā krāsā kā manējās…

-   Tātad tu mani visu laiku slepus novērosi, iesmējās Timo. Būs jābūt paklausīgam.

-   Nemaz nemēģini darīt muļķības! Santana viegli iedunkāja draugu.

-   Centīšos. Timo piemiedza ar aci.

Puisis pacēla medaljonu un aplika to ap kaklu. Santana palīdzēja to aizsiet.

-   Paldies, Timo atkārtoja. Tas man daudz nozīmē.

-   Tu man daudz nozīmē, Santana klusi nomurmināja.

Timo piekļāva meiteni sev klāt un nočukstēja:

-   Tu man tāpat.

Santana neskaitāmo reizi atkārtoja:

-   Sargā sevi!

-   Jā, apsolu.

Kādu brīdi abi tā stāvēja, līdz atskanēja skaļa, zema balss, kas brīvprātīgos kareivjus aicināja doties ceļā.

-   Man jāiet, nomurmināja Timo.

-   Es zinu, atbildēja Santana.

Viņi joprojām nelaida viens otru vaļā. Meitene nebija domājusi, ka atvadīties būs tik grūti. Timo bija viņai ļoti dārgs cilvēks, draugs un vienmēr bijis blakus. Tagad viņi būs šķirti.

-   Ei, jūs abi! Negribas traucēt, bet mums laiks doties. Protams, tas bija Rods.

-   Vācies! nošņācās Timo.

Santana nopūtās un atlaida draugu.

-   Hm, beidzot, Rods smaidot nomurmināja, lai gan arī viņam blakus stāvēja nesen uzradusies slaida, gaišmataina meitene. Līdzās muskuļotajam un garajam Rodam viņa izskatījās pavisam sīka un smalka. Santana pamāja Roda draudzenei Nellai, kura smaidīja pretī.

Timo uzmeta brālim dusmīgu skatienu, bet Santanu bija pārņēmis skumjš saviļņojums. Viņa piegāja pie Roda. Rods bija tikai gadu vecāks par Timo, tomēr daudz garāks. Viņa gaišbrūnie, garie mati bija saņemti zirgastē un koši zilās acis mirdzēja. Rods Timo ģimenē izskatījās spēcīgākais no visiem un bija arī pašpārliecinātākais un nemierīgākais. Santana zināja, ka Rods ātri sadusmojas un no sirds necieš portesiešus. Meitene cerēja, ka dedzīgais puisis neizdarīs ko muļķīgu tad, kad nāksies saskarties ar portesiešiem.

-   Tu arī esi uzmanīgs, meitene sacīja.

-   Protams. Rods pabužināja Santanas matus. Un gādāšu, lai tavam Timo nekas nenotiek, viņš piemiedza aci.

Santana iespurdzās.

-   Pamēģini tikai to nedarīt, viņa jokojot piedraudēja.

Tad katrs atgriezās pie savas ģimenes. Sisī nepacietīgi dīdījās, Kels centās uzmundrināt Zagu, bet Sonts, Zāra un Šako iegrima sarunā. Santana steidzās pie brāļa.

-   Ketan! meitene iesaucās.

Puisis pagriezās, un raizes un satraukumu viņa acīs nomainīja prieks.

-   Tu atkal te, māšel, viņš pazobojās.

-   Piedod, meitene nomurmināja.

-   Nekas, nekas. Brālis pasmaidīja.

-   Labi, Santana nopūtās. Esi uzmanīgs!

-   Cik reižu to var atkārtot? iesmējās Ketans.

Santana paraustīja plecus.

-   Nāc šurp! Brālis apskāva meiteni.

-   Esi uzmanīga! viņš teica, un arī Santana sāka smieties.

-   Es, vai? Un kurš tagad atkārto šo frāzi? Meitene pacēla acis pret brāli. Lai gan Ketans un Rods bija vienos gados, Ketans nebija daudz garāks par Santanu.

-    Ej nu zini, ko tu te bez manis sadarīsi, mana sīkā māšele, viņš zobojās.

-    Neesmu sīka. Santana parādīja mēli, un Ketans iespurdzās.

-    Labs ir. Viņš mazliet atkāpās no māsas. Meitene negribīgi viņu atlaida. Nedari blēņas!

-   Pats nedari!

-   Kā pavēlēsi, mās, pasmējās Ketans.

Santana nopūtās un kļuva nopietna.

-   Esi… viņa iesāka.

-…uzmanīgs, meiteni pārtrauca Ketans. Zinu jau zinu!

Santana priecājās, ka brālis ir tik labā noskaņojumā, lai gan tas šķita mazliet savādi. Likās, ka ne Ketans, ne Timo, ne Rods, ne arī kāds cits uztraukumu nejūt. It kā priekšā būtu parasts atpūtas brauciens, nevis cīņa ar apmācītiem l'ortesas karavīriem.

-    Ketan! atskanēja satraukta un aizelsusies balss, un Santana salēcās.

-   Junesa! iesaucās Ketans. Es jau domāju, ka tu neatnāksi.

Pie Santanas brāļa pieskrēja viņa draudzene izskatīga meitene ar silti brūnām acīm, gariem, cirtainiem, gaišbrūniem matiem un smalkiem sejas vaibstiem. Junesa Resa bija Romo bagātākā vīra Jahira meita. Jahiram Resam piederēja milzīga zirgu audzētava. Viņu ģimeni ciemā pazina visi, un Junesu Romo iedzīvotāji ļoti iemīļoja. Santana bieži vien bija dzirdējusi gan skaudīgas, gan arī labvēlīgas runas par to, ka Ketanam ir ļoti paveicies ar tādu draudzeni. Arī Santanai Junesa patika viņa bija draudzīga un čakla un arī mīlēja zirgus. Viens no daudzajiem -Junesas zirgiem bija Pienalāse brīnumskaista, balta ķēve ar gaišām krēpēm un lielām, tumšām acīm. Santana bija devusies izjādēs ar Pienalāsi, lai gan pašas Bulta viņai bija mīļāka. Arī Junesai nebija mātes, tāpēc viņa labi saprata Santanu un vienmēr pateica kaut ko nomierinošu un jauku.

-   Piedod, piedod, ka tik vēlu, bet es nevarēju. Mums stallī… Santana dzirdēja Junesu taisnojamies, kā arī Ketans meiteni mierināja.

Santana pasmaidīja un novērsās. Tagad visi bija kopā Ketans ar Junesu, Rods ar Nellu, Kels ar savu līgavu Heriti, Sonts ar Zāru… Pēkšņi Santana juta, ka kāds satver viņas plaukstu. Santana pagriezās Timo. Meitene pasmaidīja.

-   Mums vēl laiciņš laikam mazliet ir, Timo teica.

-   Labi. Santana piespiedās draugam, kurš aplika roku meitenes pleciem. Šodien visi to vien dara, kā mierina cits citu, iesmējās Santana.

-   Jo dažus ir pārņēmis liels uztraukums.

-   Es vairs neuztraucos, Santana apgalvoja, lai gan tā gluži nebija.

-   Par to man prieks, Timo pasmaidīja.

Kādu brīdi viņi vienkārši klusēja. Galu galā pienāca laiks cīnītājiem sēsties zirgam mugurā un doties ceļā. Santana pēdējo reizi apskāva Timo un Ketanu, un arī Rodu. Viņus gaidīja zirgi Dimants, Pērkons un Ziemelis.

Atskanēja pakavu dipoņa un zirgu zviedzieni.

Santana raudzījās pakaļ Timo Dimantam un Ketana Pērkonam tik ilgi, līdz sudrabotā kumeļa un tumšbrūnā zirga silueti pagaisa tālumā.

Meitene nopūtās. Gan viņas tētis, gan Timo ģimene bija devušies apskatīt tirgus labumus. Santana izspraucās caur drūzmu un steidzās mājup.

SVEŠINIEKS

Santana iesteidzās stallī, apsegloja Bultu, uzkāpa tai mugurā un vieglā riksī devās atpakaļ uz tirgu.

-   Tagad mans brālis un labākais draugs ir prom, Sanl ana murmināja. Bet tu, Bulta, man vēl esi.

Līdzko meitene sasniedza gadatirgu, kāds vājš zēns rudiem matiem iesaucās:

-   Ei, nāc, tev noteikti jāpiedalās!

-   Ko? Santana izbrīnā apstājās. Jāpiedalās? Kur?

-   Zirgu skriešanas sacīkstēs! Seko man!

Santana bija apmulsusi, tomēr devās pakaļ rudmatainajam zēnam, kurš veikli līkumoja cauri pūlim. Viņi nonāca līdz pakavveida skrejceļam, pie kura jau nepacietīgi mīņājās un sarunājās daži skatītāji, bet otrā galā zirgu mugurā dižājās jātnieki.

Santana mazliet nodrebēja, jo nesaprata, vai bija prātīgi piekrist šim piedāvājumam. Varbūt bēgt, kamēr nav par vēlu? Tomēr Santana to nedarīja. Pirmkārt, meitene bija drosmīga un zināja, ka jāj labi. Otrkārt, tās bija nevis īstas sacīkstes, bet tikai izklaide gadatirgus apmeklētājiem.

Pavisam bija pieci dalībnieki. Meitene pazina divus tie bija no Romo, bet pārējie divi no citurienes.

-   Nu, vai esat gatavi? rudmatis visus uzrunāja.

-   Esam, esam, garlaikotā balsī atbildēja kāds vīrs ar savādi bālu ādu, gariem, melniem matiem un tumšām acīm. Santanai viņš likās diezgan nepatīkams, un meitene saviebās, ieraugot viņa garos, tumšos nagus.

Pārējie smaidot pamāja ar galvu. Neviens cits, ja neņem vērā melnmati, par sacīkstēm neuztraucās. Arī viņi, tāpat kā Santana, vienkārši gribēja izklaidēties un labi pavadīt laiku, nevis uzvarēt.

-   Tūlīt sāksies, rudmatis sacīja un parādīja līniju, pie kuras visiem nostāties.

Pār nelielo stadionu atskanēja ļoti skaļa balss, bet Santana nelikās zinis. Meitene noliecās un nočukstēja:

-   Nu ko, parādīsim šiem, kurš ir labākais, vai ne, Bulta? Tu esi vispārākā. Un, galvenais, vērosim to melno. Viņš izskatās bīstams.

Pēc mirkļa atskanēja starta signāls un zirgi metās auļos. Santana noliecās uz priekšu un samiedza acis. Vējš sitās sejā, pakavu klaboņa un skatītāju kliedzieni dunēja ausīs.

Meitene bija trešā. Viņa paskubināja Bultu un apdzina kādu gaišmatainu meiteni no Romo. Priekšā bija melnmatis. Arī viņa zirgs bija tumšs un spēcīgs.

Santana neatpaliekot viņiem sekoja. Soli pa solītim viņa to panāca un apdzina. Tagad meitene bija pirmā.

Santana uzvaroši pasmaidīja, tomēr nesamazināja ātrumu. Vēl jau sacīkstes nebija galā.

Finišs tuvojās. Meitene smaidīja. Vēl tikai daži metri. Vēl mazliet…

Pēkšņi gar ausīm nosvilpa ass vējš, un tumšais jātnieks negaidot bija priekšā. Tas notika tik ātri, ka Santana samulsa.

Sacīkstes beidzās. Meitene palika otrajā vietā. Viņa par to neskuma, tas taču bija ļoti labi. Tomēr nelielas dusmas bija tā gribētos uzveikt to melno, nepatīkamo vīru…

-   Ak, ko nu vairs! Santana nomurmināja, sevi mierinot, un izspraucās no drūzmas.

Viņa bija nokāpusi no zirga un lēnā solī gāja tam blakus. Daži cilvēki Santanu pazina un apsveica ar otro vietu; viņa pasmaidīja un tencināja sveicējus. Santana centās ātrāk tikt prom, viņai negribējās te ilgāk palikt. Jo īpaši tāpēc, ka viņa nevēlējās redzēt melnā jātnieka pašapmierināto, iedomīgo seju.

-   Atvainojiet, jaunkundz! no pārdomām Santanu iztraucēja zema un patīkama, taču nepazīstama balss.

Meitene pacēla galvu; viņas skatiens sastapās ar divām skaistām, tumšzilām, dziļām un laipnām acīm.

-   Tas bija iespaidīgi, balss atkārtoja.

Meitene, joprojām samulsusi, apstājās pie stingras koka sētas, kas iežogoja sacīkšu laukumu. Uz tās sēdēja viņas uzrunātājs garš un slaids, nedaudz vecāks puisis ar melniem, taisniem un pusgariem matiem, kas sakārtoti zirgastē.

-   Ē… paldies! Santana attapās.

Puisis veikli nolēca no sētas un nostājās meitenei tieši pretī.

-  Artāks ro Danass, jaunkundz, viņš sveicinot mazliet nolieca galvu un burvīgi pasmaidīja.

Santana samulsa vēl vairāk, jo bija pārliecināta, ka viņas vaigi ir piesārtuši. Viņa pati nesaprata, kāpēc jūtas tik savādi.

-   Santana, meitene atjēdzās, ka Artāks gaida viņas vārdu. Santana Katari.

-   Priecājos, Artāks turpināja smaidīt.

Santana sakautrējās un nolaida skatienu. Atšķirībā no Ketana, Timo un citiem zemnieku puišiem Artaka plaukstas nebija tik saskrāpētas, netīras un raupjas.

-   Es arī, meitene atbildēja. Un vairs nesauc mani par jaunkundzi.

-   Kā vēlies, draudzīgi iesmējies, piekrita Artāks.

Puisim blakus stāvēja skaists, melns zirgs ar garām,

melnām krēpēm. Zirgs bija tiešām brīnišķīgs.

-   Tas ir Viesulis, Artāks sacīja.

-   Sī ir mana Bulta. Viņa norādīja uz savu ķēvi.

-   Ļoti labs zirgs. Artāks to vērtējoši apskatīja. Redzēju jūs abus sacīkstēs. Tiešām iespaidīgi. Kādu brīdi apdzināt pat Siharu Tumšo.

-   Šiharu Tumšo? pārjautāja Santana. Tad tā sauc melno jātnieku. Tu viņu pazīsti?

-   Ha! Artāks drūmi nosmējās. Tur, kur dzīvoju es, viņu pazīst visi.

-   Un kas viņš īsti ir? vaicāja Santana.

Viņa beidzot jutās mierīgāk un drošāk, nemulsa svešā puiša klātbūtnē. Turklāt bija temats, par ko abiem runāt.

-   Zini, es tev to varētu pastāstīt citur, piedāvāja Artāks. Vai vēlies aiziet uz kādu mierīgāku vietiņu?

-   Labprāt, Santana pasmaidīja un atkal samulsa.

Meitene sekoja Artākām, un viņi aizgāja līdz kādam

nelielam, mierīgam krodziņam. Pie slitas atstājuši abus zirgus, viņi apsēdās tuvumā nojumē pie apaļa galdiņa.

-   Vēlies ko dzeramu? Artāks piedāvāja.

-   Nezinu, Santana nomurmināja. Negribējās atzīt, ka viņai nav līdzi naudas.

-   Es atnesīšu, pasmaidīja Artāks. Pamanījis, ka Santana grib ko iebilst, puisis sacīja: Nebēdā! Kurš gan ļaus jaunkundzei maksāt par dzērienu?

Santana nodūra skatienu, un Artāks devās kaut ko nopirkt.

-   Ak Kungs, Santana! meitene sevi klusi norāja. Kas ar tevi noticis? Saņemies! Pietiek mulst un tik muļķīgi kautrēties!

-   Vai viss kārtībā? atskanēja Artaka balss, un Santana pārbīlī salēcās, jo nebija pamanījusi, ka viņš jau atgriezies.

-   Jā, jā, viss ir labi, meitene nomurmināja.

-   Lūdzu, puisis pasniedza viņai glāzi sulas.

Santana dziļi ieelpoja, lai nomierinātos, un pateicās.

Brīdi valdīja klusums. Artāks domīgi lūkojās glāzē, Santana viņu vēroja. Puiša acis bija tiešām skaistas tik zilas, tumšas un laipnas. Jā, Artāks bija izskatīgs. Pat ļoti. To meitene bija pamanījusi jau no paša sākuma.

-   Kas ir tas Sihars Tumšais? Santana aši jautāja.

-    Bruņinieks, atbildēja Artāks. Viņš ir noslēpumains un diezgan biedējošs, droši vien to jau pamanīji. Visi viņu pazīst, bet kaut ko konkrētu nezina neviens. Viņš ir Klejotājs, palaikam atgriežas pilsētā tuvu vietai, kur es dzīvoju. Viņam ir zirgs Tumsa, un viņš vienmēr klaiņo ar l,o. Ļaudis runā, ka viņš ir melnais burvis un pieprot šādus ladus savādus un bīstamus maģijas paņēmienus. Runā, ka viņš pat esot noburts. Viņš vienmēr ir viens. Cilvēki no viņa bēg un baidās. Puiša balss bija pieklususi līdz nīkstam. Santana, acis iepletusi un elpu aizturējusi, klausijās stāstā. Meitene bija iegrimusi baisajā ainā, ko Artāks uzbūra.

-    Bet tie ir tikai nostāsti, skaļi un lietišķi Artāks pārtrauca klusumu, un Santana salēcās, samirkšķināja acis un saprata, ka ir gaiša diena un viss ir mierīgi.

-   Jā, viņa nomurmināja. Prieks, ka uzzināju ko jaunu.

-   Es neticu tiem stāstiem par Siharu, Artāks sacīja.

Lai gan vienam piekrītu tas vīrs ir savāds. Un mazliet biedējošs.

Santana pamāja ar galvu un nodrebēja, atceroties jātnieka drūmo skatienu un tumšās acis.

-    Kur viņš dzīvo? meitene jautāja. Un kur tu pats dzīvo? Tu teici, ka viņš mitinoties tuvu tavām mājām. Kur tas ir?

-   Tas ir diezgan tālu. Šaubos, vai gribi tik sīki zināt, neskaidri atbildēja Artāks. Labāk pastāsti par sevi! Kur tu dzīvo?

-   Tepat, Romo…

Saruna nebeidzās stundas divas. Viņi tērzēja par tik daudzām lietām par zirgiem, laukiem, cīņām, vienkārši par dzīvi un visu, kas ienāca prātā. Santana vairs nemulsa. Meitene jutās tā, it kā Artāku pazītu visu mūžu. Ar viņu bija tik viegli saprasties. Meitene vēlējās, kaut saruna nebeigtos.

Tomēr pienāca pusdienlaiks, un Santanai bija jādodas mājās. Šodien ieradīsies Hirke un Hekae, jāgatavojas viesu uzņemšanai. Meitene negribēja šķirties no Artaka, un nelikās, ka arī viņš to vēlētos. Pirms Santana sēdās Bultai mugurā, puisis sacīja:

-   Gan rīt vēl tiksimies. Es tevi atradīšu.

-   Cerams, nočukstēja Santana un devās prom. Meitene šaubījās, vai Artāks viņu atradīs un vai vispār meklēs.

Taču Santana cerēja. Arī Artāks nolūkojās meitenei pakaļ.

* * *

-   Skat, cik ļoti tu esi izaugusi! Hirke priecīgi samīļoja Santanu.

Hirke, Santanas mammas Krises māsa, bija laipna, jautra un mīļa. Ļaudis apgalvoja, ka viņa izskatoties pēc Krises tie paši tumšbrūnie mati, tās pašas zaļās acis, tas pats jaukais smaids. Santana tik ļoti līdzinājās savai mammai, ka viņu un meitenes mammas jaunāko māsu Hirki varēja noturēt par māsām.

Hekae, atšķirībā no vienmēr runīgās un smaidīgās Hirkes, bija kluss, mierīgs un nosvērts. Viņam bija nopietns un neizdibināms skatiens, gaišbrūni mati un godīgas, brūnas acis.

Pie vakariņu galda sēdēja Santana, Šako, Hirke un Hekae. Santana nebeidza domāt par to, cik ļoti trūkst brāļa Ketana. Viņa smieklu, draudzīgās balss… Pēkšņi māja šķita tukša, lai gan ļaužu bija pat vairāk nekā parasti.

Santana ātri paēda, nomazgāja traukus un devās uz savu istabu. Aiz loga sērīgi iegaudojās Taro. Meitene nopūtās. Protams, arī suns ilgojas un skumst pēc sava saimnieka.

-   Es tevi saprotu, Taro, Santana, skatoties nakts tumsā aiz loga, sacīja. Mums visiem pietrūkst Ketana.

Santana apsēdās uz gultas malas un paņēma rokās kādu no saviem zīmējumiem uz plānas koka plāksnes ogļu melnu zirgu tumšām, zilganām acīm. Tas viņai atgādināja Artāku. Puisi atceroties, meitene sajuta vēderā neparastu kņudoņu un neviļus pasmaidīja. Tomēr viņas smaids izdzisa, kad Santana saprata, ka, visticamāk, Artāku vairs nekad nesatiks.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens.

-   Santana!

Tā bija Hirke. Sieviete ienāca iekšā un apsēdās blakus meitenei.

-   Tu noteikti ilgojies pēc brāļa, Hirke ierunājās.

-   Tā ir, piekrita Santana. Ļoti.

Kādu brīdi valdīja klusums, un Hirke uzmundrinoši glāstīja Santanas muguru un matus.

-   Tu izskaties tik skumja, viņa sacīja. Par ko tu tā domā, ja drīkst zināt?

Santana klusēja. Hirke viņai tik tiešām bija gluži kā māsa. Vai pat mamma. Tādēļ viņai var uzticēt visu. Santana izstāstīja par Artāku, kā arī to, cik ļoti vēlas viņu atkal satikt.

-   Saprotu. Santana krēslainajā istabā pamanīja Hirkes smaidu.

-   Ak, tas ir muļķīgi! meitene nomurmināja.

-   Tas nav muļķīgi, Hirke teica. Viņš gluži vienkārši lev ir ļoti iepaticies.

-   Nē! Santana iesaucās. Es viņu vispār nepazīstu un par viņu neko nezinu.

-   Tas nekas, iebilda Hirke. Tā gadās, viņa iesmējās. Ja viņš solīja, ka tevi atradīs, tad tā arī būs.

Hirke aizgāja, un Santana palika viena tumšajā istabā.

Nākamajā dienā, gadatirgus noslēgumā, Santana no paša rīta aizsteidzās uz tirgus laukumu, taču atgriezās jau pēc stundas. Lai gan meitene centās no visiem to slēpt, varēja redzēt, ka viņa ir vīlusies un noskumusi. Tikai Hirke saprata, kas noticis, Santana nebija satikusi Artāku.

-   Tu tikai neuztraucies, šodien vēl varat satikties, viņa mierināja, ienākusi Santanas istabā, kur meitene dusmīgi skatījās laukā pa logu.

-   Kā tad! Viņa vairs nemaz necentās izlikties, ka viss ir kārtībā. No Hirkes bija grūti kaut ko noslēpt. Šodien viss ir beidzies. Vairs nav nekādu sacīkšu, palikuši tikai daži tirgotāji. Vakarā būs balle.

-   Tieši tā, Hirke meiteni pārtrauca, piemiedza ar aci un izgāja no istabas.

-   Balle, Santana domīgi atkārtoja. Tiešām!

Meitene izskrēja laukā un steidzās uz lauku, kur strādāja

Šako un Hekae.

-   Tēt! viņa iesaucās.

Šako uzmeta meitenei mazliet izbiedētu skatienu.

-   Kas noticis? viņš noprasīja, kad Santana bija pie viņa pieskrējusi.

-   Nē, nē, meitene pēc skrējiena centās atgūt elpu. Gribu tikai pateikt, ka es šovakar iešu uz balli.

-  Uz balli? Parasti tev tādas lietas nepatīk, Šako nomurmināja.

-   Jā, bet nu… šoreiz gribu, Santana teica.

-   Labi, labi, Šako pasmaidīja. Tikai neesi mājās pārāk vēlu.

-   Šogad balle būšot drošāka nekā parasti, Hekae ierunājās zemā, mierīgā balsī.

-   Kā to saprast? Šako vaicāja.

-   Netikšot ielaisti portesieši.

-   Vai tiešām? pārjautāja Santana.

Tas šķita savādi. Protams, meitenei nepavisam nepaI ika, ka ballē varētu būt kāds no Portesas. Interesanti, kā lo iespējams panākt? Pie ieejas katram prasīt, kāda viņam tautība?

-   Kāpēc? prasīja Sako.

-   Kara draudu dēļ. Tā ir karaļa Kārdio pavēle. Portesieši it kā gatavojoties Kristāla upes iekarošanai. Karalis negrib pieļaut, lai kaut kur izceļas nesaskaņas vai nemieri.

Mājās Santana vēl ilgi domāja par to, ko bija teicis Hekae. Viņa iztēlojās portesiešu sašutumu, neticību un dusmas, kad viņi uzzinās, ka netiks ielaisti ballē. Varbūt kāds būs mērojis visu ceļu tikai balles dēļ? Ne jau visi cilvēki ir vienādi. Ne jau visi portesieši ir bruņinieki, un ne jau visi bruņinieki ir nežēlīgi karotāji. Patiesībā bruņinieks ir kaut kas skaists, cēls, pareizs. Vai tiešām drīkst viņus tā nodalīt no pārējiem? Tas tomēr bija diezgan apkaunojoši tikt atstumtam no citiem. Taču to laikam prasa drošība, un Sēlas karalis rīkojas savas tautas interesēs.

Vakars pienāca ātri. Santana sameklēja savu skaistāko kleitu tā bija zeltaini brūna, ar kuplu svārku daļu un melnām, smalkām mežģīnēm. Hirke palīdzēja Santanai sakārtot matus, izveidoja lielas, vijīgas lokās, kas klāja meitenes muguru kā viļņots ūdenskritums.

-   Tu izskaties brīnišķīgi, Hirke smaidīja, vērojot meiteni.

-   Paldies! Santana apskāva sievieti un atvadījās, tad uzvilka melnas kurpes un devās tirgus laukuma virzienā.

Balle notika Romo lielākajā un greznākajā ēkā, kas tika saukts par Bronzas namu. Ar plašo pagalmu, daudzajiem balkoniem un tornīšiem tas atgādināja nelielu pili. Turp devās daudzi cilvēki greznos tērpos. No ēkas skanēja klusa, skaista mūzika.

Santana nodrebēja, jo nekad nebija bijusi šādās ballēs. Viņai tās nepatika grezni, pārlieku lišķīgi cilvēki, klusinātas sarunas, smalki vārdi un žesti no tā viņa neko nesaprata. Tomēr jāmēģina noskaidrot, kas tas īsti ir.

Pie ieejas Santanu sagaidīja divi sargi. Viens uzmeta meitenei skatienu un pasmaidīja:

-   Tā ir Santana Katari, šejieniete. Es pazīstu viņas tēvu. Meitenei nekas vairs netika prasīts, viņa iegāja iekšā un

iejuka greznu kleitu un tērpu pūlī.

Te bija tiešām brīnišķīgi. Deju zāle, galvenā balles norises vieta, bija plaša un gaiša. Gaišā bronzas krāsā nokrāsotās sienas rotāja smalki un vijīgi ziedu raksti. Visur vāzēs smaržoja puķes. Muzikanti spēlēja patīkamu, mierīgu mūziku. Vienā telpas galā viesi varēja cienāties ar uzkodām.

Santana pagāja maliņā, jo nesaprata, ko darīt. Protams, meitene bija cerējusi satikt Artāku. Tagad viņu sāka mākt šaubas, vai viņš šeit būs. Meitene skumji nopūtās.

Kamēr Santana mielojās ar augļiem, pienāca kāds puisis.

-   Jaunkundzi viņš uzrunāja, un Santana salēcās.

-   Jā? Meitene ar sarūgtinājumu bija sapratusi, ka tas nav Artāks.

-   Vai drīkst uzzināt tavu vārdu? svešais vaicāja.

-   Protams, atbildēja Santana. Svešajam bija zaļas acis ar mazliet miglainu skatienu un rūsgani, nekārtīgi mati. Santana.

-   Sannntana, puisis atkārtoja, gluži vai izgaršodams viņas vārdu. Meitene saprata, ka viņš ir mazliet par daudz iedzēris. Skan kā mūzika.

Viņa samulsa un nomurmināja:

-   Paldies.

-   Mans vārds ir Kenets, puisis pasmaidīja. Santana atbildēja ar smaidu. Gribējās tikt no Keneta

prom, jo no puiša plūda vīna smārds.

-   Vai nāksi ar mani padejot? Kenets vaicāja.

Santana apstulba. Vai tiešām kāds viņu aicina uz deju? Meitene to patiešām negribēja. Nejau nu ar viņu…

Kamēr meitene centās izdomāt atbildi, atskanēja kāda neapmierināta un mazliet skarba, taču pieklājīga balss:

-   Viņa ar tevi nedejos.

Kenets, sašutis un dusmīgs, pagriezās pret runātāju.

-   Kāpēc? Kas tu tāds esi?

Santana, ieraudzījusi Artāku, līksmi pasmaidīja, tad nokautrējās un centās smaidu noslēpt.

-   Esmu viņas draugs. Tagad ej prom, ja nevēlies nepaI ikšanas.

Kenets kaut ko dusmīgi noņurdēja, tomēr paklausīja.

-   Sveika, Santana! Artāks paskatījās uz meiteni.

Šoreiz tas bija patīkami.

-   Paldies, viņa nomurmināja, ar galvu pamādama uz Keneta pusi.

-   Tas nekas, atteica Artāks. Vai vēlies mazliet padejot?

Santana pasmaidīja.

-   Jā. Meitene satvēra puiša roku.

Pirmie viņas dejas soļi bija diezgan nedroši un neveikli, bet Artāks dejoja ļoti labi, un šķita, ka viņš nemana meitenes satraukumu.

Dejas sekoja cita citai, un pavisam drīz Santana kļuva brīva un droša. Viņi sarunājās un smējās, un meitene jutās labi un patīkami.

Vēlāk viņi izgāja uz balkona un lūkojās zvaigznēs spožās un gaišās. Artāks kaut ko klusi stāstīja, un Santana smaidot klausījās viņa balsī.

-   Tu esi ļoti skaista, Santana, viņš sacīja.

Meitene nolaida skatienu.

-   Paldies, viņa nomurmināja.

Skanēja mūzika, un viņi abi turpat uz balkona atkal dejoja. Santana piekļāvās Artākām, un viņš piespieda meiteni sev klāt. Santana aizvēra acis un nodomāja, ka labāk vairs nevar būt.

Pēkšņi no deju zāles atplūda skaļas balsis un satraukta murdoņa. Artāks atrāvās no Santanas un paraudzījās Bronzas nama logā.

-   Tagad man jāiet. Mēs vēl noteikti tiksimies, es apsolu, viņš ierunājās.

-   Ko? Kāpēc tev jāiet? Santana saskuma.

-   Vēlāk izstāstīšu. Nesatraucies, Artāks atbildēja. Viņš noskūpstīja meitenes plaukstu un ātri aizskrēja,

pazuda tumsā.

Nākamajā mirklī pie meitenes pienāca divi apsargi.

-   Jaunkundz, tev arī derētu zināt, ka šeit atrodas iebrucējs.

-   Iebrucējs? pārjautāja Santana. Viņa joprojām bija ļoti samulsusi par pēkšņo Artaka pazušanu.

-   Tieši tā. Te ir iekļuvis kāds Portesas bruninieks. Vai neesi redzējusi puisi savā vecumā melniem matiem, zilām acīm, bronzas krāsas apmetnī un melnos zābakos? Santana sastinga. Simt domu jaucās galvā.

-   Nē, meitene beidzot izdvesa. Nē, neesmu.

-   Labi, paldies. Sargi aizgāja.

Santana dziļi ieelpoja, sapurināja galvu un centās nomierināties. Pasaule bija pilna ar melnmatainiem un zilacainiem puišiem! Bet kāpēc Artāks tik pēkšņi aizbēga?

Santana nopūtās, sameklēja izeju un steidzās uz mājām.

PROM

Ieskrējusi mājās, Santana metās uz savu istabu un iekrita gultā. Meitene nespēja aptvert notikušo. Ballē sastaptais Kenets, Artaka ierašanās, dejas un zvaigznes, un sarunas. Tad Artaka pēkšņā pazušana, apsargi, iebrucējs…

Santana izdzirdēja tēta balsi un nopūtās, sapratusi, ka l.ūlīt sekos daudz jautājumu. Bet tad viņa saklausīja Hirki.

Lieciet meiteni mierā! Kad viņa gribēs, pati iznāks laukā un visu pastāstīs.

Santana pateicīgi pasmaidīja. Hirke bija lieliska draudzene. Viņa vienmēr visu saprata.

Santana piecēlās, novilka kleitu un kurpes. Lai gan gribējās to dusmās iemest istabas stūrī, viņa saņēmās un, uzvilkusi parastākas drēbes, apsēdās uz gultas malas. Galvā valdīja pilnīgs juceklis dusmas, vilšanās, skumjas, neticība, pārsteigums.

Viņa nespēja tam noticēt. Artāks… Viņš tiešām bija…? I'ortesietis? Tas nevar būt! Lai gan kāpēc ne? Viņš pat nebija izpaudis, kur dzīvo; vienīgi to, ka tas esot diezgan t ālu un Santanai tas varētu nepatikt. Protams, viņai nepaI ik! Turklāt Artāks bija bruņinieks. Tas šķita neiespējami. Varbūt tas izskaidro viņa cēlo, stalto gaitu, mulsinošo pieklājību, pie kādas Santana, šeit, laukos, nebija pieradusi. Arī par zirgiem Artāks zināja daudz. Un, protams, viņa pēkšņā pazušana. Tā nu noteikti bija bēgšana.

Santana apgūlās un aizvēra acis. Atmiņā iznira Artaka tols skaistās acis, brīnišķīgais smaids, staltais augums… Ieskanējās viņa zemā, nopietnā balss un patīkamie smiekli.

Viņa pati īsti nesaprata, kāpēc nebija sargiem izstāstījusi patiesību. Tad viņi noķertu šo nodevēju. Nē, Santana nespēja par Artāku tā domāt. Viņš bija tik… laipns, draudzīgs. Artāks nebija ļauns un nežēlīgs. To Santana zināja noteikti. Piemēram, bruņinieks Sihars Tumšais jau pēc acu uzmetiena šķita nepatīkams. Bet Artāks…

Tomēr Santana bija dusmīga. Viņa ticēja, ka Artāks, lai Ijan no Portesas, bija labs cilvēks, taču viņš nebija meitenei uzticējies. Iespējams, viņš baidījās. Ikviens zināja, ka šēlieši necieš portesiešus tāpat kā portesieši necieš šēliešus.

Turklāt tagad, kad bija atskanējuši draudi par portesiešu kārtējo uzbrukumu, naids pieauga. Droši vien Santanas izturēšanās, to izdzirdot, būtu skarba. Meitene atcerētos Kristāla upi un to, kā Portesas bruņinieku dēļ briesmās devās viņas brālis un draugi. Ikvienai Sēlas meitenei vecāki un citi ļaudis mācīja ar bruņinieku labāk nerunāt un ar portesieti vēl jo vairāk ne. Jā, Santana noteikti sadusmotos uz Artāku un negribētu viņu ne redzēt, ne dzirdēt. Iespējams, puisis to bija paredzējis, tāpēc viņš neko nestāstīja.

Taču negodīgumu un melus Santana tiešām necieta. Santana bija izpaudusi gandrīz visu. Arī par Ketanu un Timo, kuri bija devušies sargāt Kristāla upi. Tagad meitene nožēloja izdarīto. Ja nu… ja nu arī Artāks gatavojas uzbrukumam Kristāla upei? To iedomājoties, meitenei sažņaudzās sirds. Viņš bija stāstījis par savu ģimeni par tēvu Alanu, kurš kritis kaujā pirms pāris gadiem, par mammu Niviti un vecmāmiņu Liviju viņas kopīgiem spēkiem centās gādāt par ģimeni un saimniecību; par brāli Akselu un māsu Anrieti. Un Santanai bija šķitis, ka viņa par Artāku zina visu.

Santana nepamanīja, kurā brīdī mudžeklīgās domas pārvērtās par sapni, un viņa iegrima miegā. Meitene redzēja nemierīgus sapņus par bruņiniekiem un asiņainām kaujām, ik pa brīdim parādījās Artaka seja un godīgās, tumšzilās acis.

Santana pamodās agri. Aiz loga ausa bāla rīta gaisma. Meitene bija nogurusi, bezspēcīga un neizgulējusies, nemierīgi grozījās gultā, tad saprata, ka vairs nespēs aizmigt, tāpēc nopūtās un cēlās augšā.

Virtuvē viņu sagaidīja Sako un Hekae, kuri ieturēja brokastis. Hirke vēl gulēja.

Santana nomurmināja labu rītu, apsēdās pie galda, ielēja sev karstu tēju un paņēma maizīti. Meitene juta uz sevi vērsto tēta skatienu, arī Sako šķita noraizējies.

-   Tēt, viss kārtībā, Santana pasmaidīja.

-   Vakar tu ātri aizgāji gulēt. Un pie mums neienāci, Šako domīgi sacīja.

-   Es zinu. Piedod! Es biju nogurusi.

-   Kā pagāja balle? piesardzīgi jautāja Šako.

-   Tā bija ļoti skaista. Tiešām. Bronzas nams bija izpušķots, skaista mūzika, krāšņas kleitas, krāsaini apmetņi viss man ļoti patika.

-   Es dzirdēju, ka tur esot ieradies iebrucējs, ierunājās Hekae.

-   Jā, tā bija, Santanas balss aizžņaudzās. Bet viss bija mierīgi. Viņš paspēja aizbēgt.

Iestājās klusums. Santana drūmi raudzījās galdā un centās atbrīvoties no nemierīgajām, drudžainajām domām, kas nelika mieru kopš vakardienas.

-   Labi, mēs iesim! Šako piecēlās. Lai tev laba diena, meitin!

Vīrietis noglāstīja Santanas matus, tad kopā ar Hekae izgāja laukā.

Pēc brokastīm Santana devās uz stalli, pa ceļam paķerot savu loku un bultu maku. Meitenei vajadzēja nomierināties. Nekas nepalīdz vairāk par zirgu un loku.

-   Sveika, Bulta! Santana nočukstēja ķēvei, kura pacietīgi gaidīja saimnieci, lai gan rīts bija agrs.

Pēc brīža viņas izjāja laukā. Bija vēss. Santana nožēloja, ka nav paņēmusi līdzi apmetni. Debesis bija bāli pelēcīgos un gaišzilos toņos, laukus klāja migla. Pūta viegls, taču salts vējš.

Santana nodrebinājās un piespiedās pie Bultas, kura pielika soli. Meitenes sejā parādījās smaids. Jāšana viņu vienmēr uzmundrināja, iepriecināja un nomierināja.

Viņa jāja apmēram pusstundu un pamazām atslāba. Vakardienas dusmas un skumjas pagaisa. Santana ieelpoja

svaigo gaisu un aizvēra acis, izbaudīdama vēju matos, pakavu dipoņu un vieglo lidojuma sajūtu.

Meitene apstājās savā iemīļotākajā vietā, ar mīkstu zāli un citrondzeltenām puķēm apaugušā lēzena kalna virsotnē. No tās pavērās brīnišķīgs skats uz visu Romo ciemu un Saullēktu ieleju. Santana brīdi smaidot lūkojās skaistajā, mierpilnajā un pazīstamajā ainavā, tad atstāja Bultu ganīties un atpūsties un pati devās tālāk, kur krūmu un koku ielokā vīdēja neliels, gandrīz apaļš laukums.

Santana no zemes pacēla sārtu akmeni un uz kāda koka stumbra uzzīmēja punktu, pēc tam atkāpās, izvilka loku un sagatavoja bultu, atvilka to un koncentrējās, aizvērusi vienu aci. Pēc mirkļa gaisu pāršķēla klusa skaņa bulta izšāvās un ietriecās gandrīz sarkanajā punktā. Santana pamāja ar galvu un izvilka nākamo bultu. Šāviens bija tāds pats bulta trāpīja tam blakus. Meitene šāva vēl divas reizes. Par pārējo viņa nedomāja galvā bija vienīgi mērķis un bulta.

Pēkšņi Santana izdzirdēja klusu čaboņu un pagriezās, neviļus tēmējot loku uz krūmu pusi, kur ieraudzīja cilvēka ēnu. Bija tikai viens cilvēks, kurš mēdza nākt uz šo vietu, un tas bija Timo. Santana nosprieda, ka draugs ir atgriezies, un sirds priekā ietrīcējās. Bet tad meitene apjauta, ka tas nevar būt, un katram gadījumam sagatavojās šaušanai.

Santana! atskanēja balss.

Meitene nolaida loku.

No krūmiem izlīda Artāks.

Sveika, viņš vainīgi un mazliet nedroši pasmaidīja.

Santanas sirds iegavilējās, ierau-

got Artāku sveiku un veselu, un vēders dīvaini iekņudējās; meitene to neizrādīja.

-   Kā tu mani te atradi? viņa jautāja. Balss bija auksta un mazliet skarba.

-   Es tevi meklēju. Un tad ieraudzīju Bultu un sapratu, ka arī tu esi te. Es jau teicu, ka tevi atradīšu.

-   Hm, noņurdēja Santana.

Lai gan bija jauki, ka Artāks viņu meklējis, tomēr tas visu padarīja tikai sarežģītāku bija grūtāk uz viņu dusmoties.

-   Piedod, ka tevi vakar ballē pametu. Artāks panāca tuvāk. Tumšzilās acis skatījās lūdzoši, un meitene novērsās. Viņa nedrīkst atmaigt. Viņa to negrib.

-   Es zinu, kas tu esi, Santana sacīja.

-   Man jau likās, ka tu to uzzināsi, klusi bilda Artāks.

-   Piedod, ka nepateicu agrāk. Zināju, ka tev tas nepatiks, tāpēc nesapratu, ko pasākt.

-   Varēji vienkārši to neslēpt, Santana teica. Varbūt tad es nebūtu tā dusmojusies. Man nepatīk negodīgi cilvēki. Tādi kā tu, viņa nošņācās un aizgriezās.

Brīdi valdīja klusums.

-   Ej prom, Artak! klusi sacīja Santana. Un vairs šurp nenāc.

-   Nē! nočukstēja Artāks. Nē! viņš atkārtoja skaļāk.

-   Kas tur tik īpašs, ka esmu bruņinieks? Vai tas, ka esmu no Portesas? Vai tas kaut ko maina? Santana, ko tas maina?

-   Tas maina visu, Santana atbildēja. Tu biji negodīgs. Un viss. Tas, ka esi Portesas bruņinieks, tas… Tas vienkārši visu padara daudz reižu sliktāku. Varbūt tu man esi melojis vēl ko citu? Kā lai es tev vairs uzticos? Kā lai zinu, ka tu netaisies man nodarīt ko ļaunu?

-   Es tev nekad nenodarītu pāri, Santana. Artāks satvēra meiteni aiz pleciem un pagrieza pret sevi.

-   Kāpēc lai es tev ticētu? Santana ieskatījās puiša acīs. Piedod, viņa nomurmināja un izrāvās no Artaka tvēriena.

-   Uzklausi mani! Nekas slikts taču nav noticis, Artāks teica.

-   Neko vairs nevar labot, Santana viņu pārtrauca. Es tevi vairs negribu redzēt. Ej prom!

-   Nekur es neiešu, spītīgi sacīja Artāks.

-   Nu labi, nopūtās Santana. Tad iešu es.

Un, pirms Artāks paspēja meiteni atturēt, Santana paņēma loku un bultas, uzlēca zirgam mugurā un aizauļoja. Viņa centās saglabāt dusmīgu sejas izteiksmi, bet asaras izlauzās no acīm un ritēja pār vaigiem.

Santana nekad nebija domājusi pamest Romo. Viņa mīlēja šo mierīgo, skaisto, kluso vietu. Kalnos ieskautā Saullēktu ieleja ciemu gluži vai atdalīja gan no Šēlas, gan pārējās pasaules, bet meiteni tas neuztrauca viņai vienmēr bija pieticis ar Romo. Santanai nebija ne jausmas par to, kā cilvēki dzīvo citur viņas valstī, kur nu vēl ārpus tās robežām. Viņa to varēja tikai nojaust pēc citu stāstītā un pēc leģendām. Viņa par Sēļu zināja pietiekami daudz: tā ir skaista un neparasta valsts. Te ir tik daudz interesantu vietu, katra saistās ar kādu nostāstu pārsvarā par dārgakmeņiem. Nekad iepriekš Santana nebija vēlējusies atstāt skaisto, mierīgo Romo un doties uz svešo, plašo Sēļu. Tomēr meitene saprata, ka reiz būs jādodas ceļā.

Nu tas brīdis bija pienācis.

Bulta jāja vēja ātrumā, pārlēca pār Santanas pagalma sētu un strauji apstājās. Meitene nolēca no zirga muguras un iemetās mājā. Pavisam aizelsusies, viņa ieskrēja virtuvē, kur sastapa Hirki.

-   Ei, Santana! viņa pārsteigta iesaucās. Kas atgadījies? Hirke jautāja un ar pirkstu noslaucīja asaras uz meitenes vaigiem.

Santana klusi iešņukstējās, apņēmīgi nomierinājās, dziļi ieelpoja un biedējoši drūmi un aizvainoti pasmaidīja. Tad nopūtās un stostoties izstāstīja Hirkei visu, kas bija noticis ballē un šorīt.

-   Ak! sieviete izdvesa, kad Santana bija beigusi.

Viņas abas apsēdās pie galda. Santana satvēra galvu

rokās, bet Hirke dziļi nopūtās.

-   Ak, Santana! viņa atkārtoja. Tu nu gan esi iekūlusies ķēzā.

-   Pati saprotu, Santana bilda. Es… es tiešām nezinu, ko darīt.

-   Ko tu šobrīd visvairāk vēlies?

-   Pazust. Aizbēgt prom. Visu aizmirst, sākt visu no jauna. Vienkārši tikt projām.

-   Jā, Hirke pamāja ar galvu. Jā, tieši tas tev vajadzīgs.

-   Ko? Santana sastinga. Viņa nebija gaidījusi šādus vārdus. Pamest tēti, pamest mājas! Kur doties? Ko darīt?

-   Nē, nē, es to nevaru, meitene murmināja.

-   Vari gan, Santana, vari, uzmundrinoši sacīja Hirke. Tev jātiek ar visu skaidrībā.

-   Bet es… Santana iesāka un apklusa.

Kādu brīdi abas klusēja.

-   Neko nesaprotu, nočukstēja Santana. Es nesaprotu, ko domāju un ko jūtu. Es esmu tik… apmulsusi.

-   Jā gan, mierināja Hirke. Skaidrs, ka esi samulsusi. Artāks… Pat pēc tevis stāstītā man par viņu radies labs priekšstats. Viņš šķiet tiešām lielisks.

-   Jā, pasmaidīja Santana, bet tad sarāvās un, kā pieķerta nedarbos, aizspieda muti ar plaukstu un atkal savaikstīja drūmu un dusmīgu seju.

Hirke par to iesmējās.

-   Kopš pirmā brīža, kad es viņu satiku, Santana klusi ierunājās, es sapratu, ka viņš ir… īpašs.

-   Klausi savai sirdij, Santana, uzstāja Hirke. Tu noteikti justu, ja viņš būtu slikts.

Santana nopūtās.

-   Bet bruņinieks! Kur tas redzēts, ka zemnieka meita satiktos ar bruņinieku? Hirke ierunājās.

-   Es zinu! Santana iesaucās. Tā sanāk. Bet tur taču neko nevar darīt!

-   Tā ir. Bet tas tiešām pārāk… dīvaini. Bruņinieks un zemniece!

-   Turklāt viņš ir no Portesas. Santana un Hirke to bilda reizē, tad abas saskatījās un iesmējās.

-   Vienkārši esmu apjukusi, nočukstēja Santana. Es nespēju saprast, ko jūtu un ko man vajadzētu just. Tas ir tik savādi.

-   Tas nekas, mierināja Hirke. Tev jāmēģina tikt skaidrībā. Ir grūti ienīst to, kuru esi iemīlējis.

-   Jā, tā ir, Santana nopūtās.

* * *

Kad mājās pārradās Sako un Hekae, Santana paziņoja, ka vēlas doties prom. Tas, protams, satrieca tēti.

-   Prom? Kur? Kad? Kāpēc? viņš izdvesa.

-   Es gribu doties prom no šejienes. Ir vasara. Ketans ir prom, Timo arī. Kāpēc arī es nevaru to izbaudīt? Gribu apskatīt Sēļu, pabūt citur, plašajā pasaulē, Santana lūdzās.

-   Santana, kā tad tā? Sako murmināja.

-   Jā, tēt, tieši tā.

Sako trūka vārdu. Viņš tikai spēja brīnīties par savu nopietno meitu ar tādu pašu spītīgu un pārliecinātu skatienu kā Ketanam.

-   Sako, ierunājās Hirke. Ļauj viņai iet. Viņai tas ir vajadzīgs.

-   Tiešām? pārjautāja Santanas tētis.

Galu galā viņiem izdevās pārliecināt ģimenes galvu, ka Santana drīkst doties prom un viņai nekas nedraud. Arī Hekae atbalstīja Santanu, jo jaunībā pats bija klejotājs un zināja, ka ikvienam gribas piedzīvot ko jaunu.

-   Labi, Sako nopūtās. Labi.

-   Paldies, tēt! Santana iesaucās un beidzot pasmaidīja.

Meitene kravāja somu, gatavojās ceļam un joprojām

nespēja noticēt tam, ko dara. Viss notika tik ātri.

Ik pa brīdim domās iznira Artaka tēls, kuru meitene dusmīgi centās aizdzīt. Kādreiz, kad dusmas norims, viņa šo puisi atcerēsies tikai ar labām domām un skaistām atmiņām. Vislabāk būtu, ja viņa Artāku vairs nekad neredzētu un nesatiktu. Viņi gluži vienkārši nevarēja, nedrīkstēja būt kopā.

Pēc pusdienām meitene no visiem atvadījās: apskāva Šako, Hirki un Hekae un noklausījās uzmundrinošus veiksmes vēlējumus un brīdinājumus būt uzmanīgai. Tētis viņai iedeva vidēji garu, smailu dunci ar gludu koka spalu, lai būtu ar ko aizstāvēties. Viņa to ielika ādas maciņā pie jostas. Pēc tam Santana uzvilka tumšzaļu apmetni, paņēma loku un bultu maku, un arī mugursomu, vēlreiz atvadījās un izgāja laukā. Viņa uzsēdās mugurā Bultai un aizjāja tālumā pretī klintīm, pretī nezināmajam.

AIZ KALNIEM

Cauri Saullēktu ielejai Santana jāja, līdz rietēja saule. Galva dunēja un reiba no pēdējās dienās piedzīvotā un bažām par nākotni. Joprojām bija grūti apjēgt, ka viņa tiešām dodas prom. Tas bija tik satraucoši, mulsinoši un biedējoši.

Zeltaini saulesstari mirdzēja caur klintīm un spīguļoja zālē. Bija ļoti silts. Arī vējš bija norimis. Vakars likās brīnišķīgs.

Saule žilbināja acis. Santana, par spīti bailēm un neziņai, smaidīja, priecājās par jauko vakaru. Meitene no visas sirds centās izdzēst no atmiņas Artaka tēlu. Artāks bija jāaizmirst.

Labāk domāt par Ketanu un Timo. Nez kā viņiem klājas? Vai Timo viņu vēl atceras un domā par viņu? Varbūt viņi skumst pēc mājām, ilgojas pēc tuviniekiem? Varbūt tieši pretēji izbauda brīvību? Varbūt viņu sirdi nomāc uztraukums un bailes par to, kas viņiem varētu draudēt?

-   Santana! meiteni no domām iztraucēja kāda balss.

Viņa pārsteigti sarāvās un apstādināja Bultu. Šurp katrs

ar savu kumeļu rikšoja Kels un Zags.

-   Neesi par tālu aizklīdusi? Kels gādīgi jautāja. Laiks atgriezties.

-   Pagaidām es šeit neatgriezīšos, Kel, pasmaidīja Santana.

-   Kāpēc? neko nesaprotot, Kels jautāja.

-   Kurp tu dodies? vaicāja Zags.

-   Es pati vēl nezinu, Santana nopūtās un īsi izstāstīja to, ka ir nolēmusi pamest Romo un paceļot.

-   Tu esi droša? Kels neticīgi noprasīja, ar nopietnām, zilām acīm urbdamies Santanā.

-   Pilnā mērā, atbildēja Santana, kaut patiesībā viņa šaubījās.

-   Nu, nu, nomurmināja Kels.

Ko gan viņš var iebilst? Viņš nav ne meitenes tēvs, ne brālis. Turklāt Santana jau pati ir pietiekami pieaugusi.

-   Kad tu atgriezīsies? puisis jautāja.

-   Es nezinu, Santana paraustīja plecus. Ilgi jau prom nebūšu. Man tā liekas, viņa pavisam klusu piebilda.

Zags uzmeta meitenei skumju un cerību pilnu skatienu. Arī viņam gribētos darīt tāpat. Zags no visiem Timo brāļiem visvairāk alka pēc brīvības, kopš agras bērnības sapņoja, kā apceļos visu pasauli. Un tieši viņš to patlaban nevarēja. Zags bija par jaunu. Viņš mazliet pagaidīs un tad… Un tad arī viņš dosies pasaulē.

-    Nu tad… Lai tev veicas! Kels pasmaidīja. Sargā sevi! Kad pārradīsies Timo, pasveicināšu no tevis.

-   Paldies!

Brāļi meitenei pamāja, un viņa devās prom uz vienu, bet Kels un Zags uz pretējo pusi.

Pavisam drīz Santana sasniedza Rītausmas klintis. Robotas, tumšas un draudīgas tās slējās augstu virs galvas. Meitene zināja, ka kaut kur klintīs jābūt nelielai plaisai, kas izved no Saullēktu ielejas. Viņa palēnināja Bultas tempu un gausi devās gar klinšu sienu, līdz beidzot atrada meklēto eju akmeņos. Plaisa tiešām bija neliela blakus nevarēja iet vairāk par diviem jātniekiem. Arī augsta tā nebija jātniekam vajadzēja pieliekt galvu, bet garākam cilvēkam nācās no zirga nokāpt. Parasti ceļotāji izmantoja ērtāku ceļu pa klinšu virsmu. Vietā, kur plaisa kļuva platāka, bija neliela taciņa. Tomēr Santanai ērtais ceļš nederēja, tas prasītu vairāk laika un pūliņu, lai tiktu augšā.

-   Nu ko, Bulta, Santana sacīja, mūsu ceļš ir sācies.

Meitene juta, ka Bulta ir uztraukusies. Arī zirgs nekad

nebija pametis Romo. Santana mierinoši glāstīja zīdainās krēpes un čukstēja uzmundrinošus vārdus. Meitene pati bija nobijusies, bet nu bija par vēlu griezties atpakaļ. Un to viņa nemaz negribēja.

Santana uzmeta pēdējo skatienu mīļajam dzimtajam ciemam, kas slīga vakara tumsā. Tad pasmaidīja, pabužināja Bultas krēpes un viņas ienira tumsā. Bulta spēra lēnus, piesardzīgus soļus, jo zemi klāja asi un slideni akmeņi. Apkārt sabiezēja baiss klusums un auksts, savādi smaržojošs gaiss.

-   Mierīgi, Bulta, Santana klusi nomurmināja un pati salēcās no tā, cik viņas balss izklausās skala un cik baismīgi atbalsojās akmens sienās. Arī Bulta noskurinājās, dzirdot baiso atbalsi. Tomēr šķita, ka ķēve ir sapratusi saimnieces noskaņojumu un arī pati vēlas piedzīvojumu.

Ceļš likās diezgan garš. Santanas un Bultas elpa spokaini atbalsojās, zirga pakavi biedējoši dunēja pret cieto klājienu. Santanas sirds sitās tik skaļi, ka likās arī to var dzirdēt. Tomēr tas vairs nebija uztraukums un bailes, tas bija prieks un satraukums par to, kas gaida ārpusē.

-   Tūlīt būsim klāt, Santana čukstēja, un atbalss to atkārtoja vairākas reizes.

Klinšu sienā parādījās bāla strēle. Santana pasmaidīja, un jau pavisam drīz Bultas pakavi grima zālē. Pēkšņajā gaismā meitene samiedza acis. Bulta izdvesa tādu kā sajūsmas zviedzienu; Santanu tas uzjautrināja.

Viņas bija nonākušas diezgan tukšā klajumā, kur auga vien pāris krūmu un sīku kociņu. Bet tālumā vīdēja plaša un krāsaina pļava.

-   Cik skaisti! Santana pasmaidīja. Aiziet, Bulta!

Vieglā riksī viņas ieskrēja pļavā. Bultas soļi kļuva lēnāki.

Zirgs augstu cilāja kājas un palaikam noliecās, lai noplūktu kādu puķi.

Santana sāka žāvāties. Saule rietēja, un debesis satumsa. Gaiss joprojām bija silts, patīkams un smaržīgs. Meitenes domas kļuva neskaidras un juceklīgas.

-   Labs ir, Santana sacīja. Paliksim tepat.

Viņa apstādināja Bultu, nolēca zemē un nožāvājās vēlreiz. Pēkšņi viņa jutās ļoti nogurusi. Santana izvilka no somas segu, ko izklāja turpat zālē. Nakts tiešām bija silta. Meitene apgūlās, un viņu skāva svaigs gaiss un reibinoša puķu, zāles un zemes smarža. Satraukums pagaisa no prāta, un ceļiniece iegrima patīkamā miegā.

Ceļu viņa turpināja agri un drīz vien sasniedza pļavas malu. Diena bija diezgan karsta, meitene jāja gar kādu taku koku paēnā.

Santana jutās lieliski brīva un laimīga. Viņa centās aizdzīt nomācošas domas, vērot pārsteidzošo dabu. Ainava bija skaista lauki un klajumi, mežiņi, pļavas un putekļains, smiltīm klāts ceļš. Tas viss likās tik nepazīstams. Meitene izdvesa satraukuma un sajūsmas pilnu nopūtu.

Santana Bultas mugurā rikšoja gar mežu, un apkārtne nemainījās. Vienā ceļa pusē arvien vēl auga koki un krūmi, otrā pletās tukši, milzīgi klajumi.

Meitene gribēja atrast kādu pilsētu, kur atpūsties, un virzienu, kur doties tālāk.

Saule patīkami sildīja un mirdzēja Santanas matos un Bultas krēpēs. Pūta pavisam viegls, vēss vējiņš. Apkārt valdīja klusums. Bija dzirdama vienīgi Bultas pakavu šņirkstoņa smiltīs, kukaiņu čirkstēšana, putnu balsis, zāles un lapu čaboņa. Gaisā vēdīja lauku smarža.

Santana pievēra acis un pasmaidīja. Viss bija tik skaists un mierpilns! Meitene nespēja dusmoties. Viņa stingri apņēmās aizmirst Artāku, bet pagaidām varēja mazliet pasapņot…

Santana iztēlojās, kā viss varētu būt. Ja viņa tomēr paliktu kopā ar Artāku, sākumā gan viņas tēva, gan brāļa, gan citu paziņu viedoklis būtu noraidošs. Un Timo… Meitene sarāvās. Ko gan darītu Timo? Vai viņš spētu pieņemt, ka viņa labākā draudzene draudzējas ar bruņinieku ar Portesas bruņinieku? Pret tiem viņš bija nikni cīnījies. Viss bija daudz sarežģītāk, nekā likās.

Meitene nopūtās. Kāpēc gan portesieši un šēlieši dzīvo tik naidīgi? Kāpēc vispār jākaro, kāpēc visi nevar dzīvot mierā un saticībā, nepakļaujoties muļķīgiem likumiem un sabiedrības normām?

Santana dusmīgi noņurdēja.

-   Labi, viss, jābeidz!

Tas viss jāaizmirst. Tāda bija apņemšanās.

-   Hei, vai tā ir Santana?

Meiteni no pārdomām iztraucēja kāda dzirdēta balss. Pārbīlī viņa pieķērās pie pavadas, lai nenokristu no Bultas.

-   Piedod, ka sabiedēju!

Brūngani ruda zirga mugurā tuvojās puisis ar rūsganiem, spurainiem matiem, vasarraibumiem un mirdzošām, zaļām acīm.

-   Kenet? viņa neticīgi izdvesa.

-   Jā, tā gan, Kenets pasmaidīja.

Santana mulsi sarauca uzacis. Viņa atcerējās Kenetu ballē un mazliet nepatīkamo situāciju, kad viņš aicināja meiteni dejot. Bet pēc tam, gluži kā tāds princis, bija ieradies Artāks un viss mainījās… Santana sapurināja galvu.

-    Klau, piedod to atgadījumu, Kenets ierunājās un, jūtoties neērti, novērsās. Es laikam biju mazliet… piedzēries.

-   Mjā, tā bija, nomurmināja Santana. Nekas, neuztraucies.

-   Paldies! Parasti es tāds neesmu.

Santana nezināja, ko teikt. Viņa gribēja doties tālāk. Taču likās, ka arī Kenetam jādodas tajā pašā virzienā, un cita ceļa jau šeit nebija.

-   Kurp tu jāj? Kenets vaicāja.

Santana nopūtās. Viņa šī puiša klātbūtnē nejutās tik droši, lai stāstītu savus plānus.

-   Es nezinu, meitene godīgi atbildēja.

-   Ak tā! iesmējās Kenets. Vai tad tik jaunai un skaistai meitenei nav bīstami vienai klaiņot pa pasauli?

Santana saminstinājās. Meitene nebija pieradusi pie tādiem komplimentiem. Gan jau es tikšu galā.

Bridi valdīja klusums. Bulta sāka nemierīgi mīņāties. Abi jātnieki paraustīja pavadu, lai zirgi sāktu soļot.

-   Uz kurieni tu pats dodies? Santana jautāja.

-   Uz mājām, atbildēja Kenets.

-   Kur tu dzīvo, ja drīkst vaicāt?

Pēkšņi Santanai prātā ienāca nepatīkama doma. Ja nu… ja nu arī Kenets ir bruņinieks vai portesietis, vai varbūt gan viens, gan otrs?

-   Tepat tuvumā, sacīja Kenets, un Santana atviegloti nopūtās. Līdz Portesai vēl bija tālu. Es dzīvoju nelielā pilsētā. Tanīsā. Manam tētim pieder krodziņš, kur es arī strādāju.

-   Skaidrs, teica Santana. Tātad arī bruņinieks viņš nebija.

-   No kurienes tu pati esi?

-   No Romo ciema.

-   Ahā, Kenets pamāja ar galvu. Tur ir skaisti.

-   Ir gan, piekrita Santana.

Meitene gribēja ceļot viena, nevis kopā ar vēl kādu, it īpaši ar Kenetu. Tomēr… varbūt pat labi, ka viņš ir te. Arī garlaicīgi un vientulīgi vairs nav. Un, pats galvenais, viņai beidzot izdevās novērst domas no Artaka.

-   Vai drīkst doties tev līdzi uz Tanīsu? Santana vaicāja.

Keneta sejā parādījās prieks.

-   Protams! viņš iesaucās. Citādi jau šķita, ka tev nepatīk mana klātbūtne.

Viņi abi paskubināja zirgus un tālāk devās rikšos.

* * *

Līdz vakaram Santana un Kenets sasniedza Tanīsas mājas. Pilsēta bija maza un vienkārša: mājas bija nelielas. Šaurās, bruģētās ieliņās spēlējās bērni un skraidīja kaķi, suņi un žurkas. Pa platākajām ielām pakavus klabināja zirgi un ripoja rati.

-   Šeit nav nekā īpaši skaista, mazliet vainīgi nomurmināja Kenets.

-   Tas nekas, iebilda Santana. Man te patīk.

Tā tiešām bija. Santanai patika viss, ko viņa redzēja kopš Romo pamešanas, jo katra pļava, katrs ceļš un lauks bija kaut kas pilnīgi jauns un nepazīstams. Turklāt Tanīsa bija interesanta. Pilsēta, par spīti vienkāršībai un nabadzībai, bija skaista. Bet, pats galvenais, šī bija pirmā pilsēta, kur Santana jebkad nokļuvusi. Galu galā viņa nekad nebija atradusies ārpus Saullēktu ielejas, un tur vienīgā apdzīvotā vieta bija viņas Romo ciems.

-   Ir jau vēls. Vajadzētu pa nakti palikt tepat, Kenets teica.

Santana šaubījās, lai gan saprata, ka puisim taisnība. Tuvojās nakts, un meitenei jau nāca miegs. Arī Bultai vajadzēja nelielu atpūtu.

-   Kur tu naktī neizgulējusies, neatpūtusies taisies doties? uzstāja Kenets.

-   Bet kur lai es palieku? pavisam klusi pajautāja Santana.

-   Pie manis, Kenets atbildēja un nedroši uzlūkoja meiteni, kura mulsi nodūra skatienu.

-   Ā! Santana pasmaidīja. Paldies.

-   Neļaušu jau tev gulēt uz ielas, nomurmināja Kenets.

Keneta māja atradās blakus nelielam krodziņam, kas

piederēja viņa tēvam. Viņi aizveda zirgus uz stalli, kur Bulta pateicīgi ķērās klāt auzām. Viņus sagaidīja Keneta mamma, un viņi trijatā pavakariņoja. Pēc tam Santanai tika ierādīta istaba bēniņos. Meitene pateicās, nolika savas mantas, nomazgājās un apgūlās mīkstajā gultā. Bija lieliski tā atpūsties! Viņa patiešām jutās nogurusi, lai gan ceļojums bija tikai sācies.

-   Viss ir labi? Istabā ienāca Kenets.

Meitene sarāvās. Viņa izbīlī sagrāba plāno segu un pierāva to sev klāt, jo bija uzvilkusi naktskreklu.

-   Piedod! Kenets samulsa. Vajadzēja pieklauvēt.

-   Nekas, nekas, nomurmināja Santana. Viss ir ļoti labi.

-   Man prieks, Kenets pasmaidīja. Arlabunakti!

-   Jā. Arlabunakti. Un paldies, atteica Santana.

Kenets izgāja no istabas, bet meitene apgūlās un ātri

aizmiga.

No rīta pēc brokastīm Santana mazliet aprunājās ar Keneta vecākiem un noskaidroja, ka nākamā tuvākā pilsēta ir Gorota. Šis nosaukums meitenei bija pazīstams no turienes nāca Hekae un Hirke. Patiesībā arī Santanas mamma Krise bija dzimusi un uzaugusi Gorotā. Meitene nolēma doties tur.

Santana pateicās par uzņemšanu, naktsmājām un ēdienu, atvadījās un gāja uz stalli, kur meiteni gaidīja Kenets.

-   Vai dosies tālāk? puisis vaicāja ar manāmu vilšanos balsī.

Santana pamāja ar galvu. Vēlreiz paldies.

-   Tas nav nekas īpašs, nomurmināja Kenets.

Santana sakārtoja savas somas un kāpa Bultai mugurā.

-   Nu tad… paliec sveiks! viņa uzsauca Kenetam.

-   Lai tev veicas! Cerams, kādreiz atkal tiksimies.

-  Varbūt, šauboties nomurmināja Santana, jau izjājusi no staļļa.

Viņa iegriezās Tanīsas ieliņās.

Līdz pēcpusdienai Santana jāja cauri laukiem un maziem ciemiem, tad apstājās, lai paēstu un atpūstos, un atkal ceļoja tālāk. Vakarpusē viņa sasniedza kādu pilsētu un saprata, ka tā ir Gorota. Tā drīzāk atgādināja ciemu mājas bija patālu cita no citas, šur tur bija redzami lauki un dārzi. Ielu bija ļoti maz, un tās klāja smiltis.

-   Tūlīt varēsi atpūsties, Bulta, nočukstēja Santana, jo zirgs spēra lēnus, negribīgus soļus. Tas nebija radis pie tik garām izjādēm.

Meitene apstājās pie kāda kroga un nosprieda, ka tur varētu brīdi pasēdēt un atpūsties. Santana atstāja Bultu nojumē pie dažiem citiem zirgiem un iegāja krogā, no kura plūda skaļas balsis. Viņa pasūtīja siltu ēdienu un apsēdās pie galdiņa.

Blakus daži vīri sāka skaļi aprunāt Portesas bruņiniekus, un Santana novaidējās, jo atkal atminējās Artāku.

Vīri sprieda par Kristāla upi, un Santana sāka uztraukties par to, kā klājas Ketanam un Timo.

Viņai jādodas uz Kristāla upi. Iecere bija neprātīga, taču tas bija jādara. Viņai jāsatiek Timo un Ketans. Ja vajadzēs, viņa cīnīsies pret portesiešiem un kopā ar pārējiem sargās savas valsts dārgumu. Viņa cīnīsies pret tādiem kā Artāks…

Santana gurdi nopūtās.

-   Labrīt, skaistulīti viņa izdzirdēja zemu, rūcošu balsi un pārbīlī iespiedzās.

Pretī bija apsēdies kāds vīrs ar melnu bārdu un spurainiem matiem.

-   Ejiet prom! Viņa centās piecelties, bet viņai sareiba galva, un viņa atkrita atpakaļ krēslā.

-   Ei, uzmanīgi! Neuztraucies. Es pāri nedarīšu. Esmu šī kroga saimnieks, nebīsties. Vīrs smaidīja un pasniedza viņai krūzi ar dzērienu. Tas palīdzēs. Mans vārds ir Blērs.

-   Santana. Meitene atvirzījās no krodzinieka un šauboties apskatīja krūzi.

Tad viņa saprata, ka jāmēģina tikt vaļā no galvassāpēm un reiboņa; dzēriens bija patīkami atsvaidzinošs un vēss.

Blērs pasmīnēja, vērodams meiteni, tad devās pie letes nomazgāt traukus.

-   No kurienes tu esi? Šejieniete noteikti ne, viņš vaicāja.

-   No Saullēktu ielejas dienvidos.

-   Un kāpēc atrodies mūsu Gorotā?

-   Tikai pa ceļam. Dodos uz ziemeļiem, strupi atbildēja Santana, un Blērs saprata, ka vairs neko neuzzinās.

Kad viņa gribēja samaksāt par dzērienu, Blērs bilda, ka to nevajag darīt. Meitene nestrīdējās ar krodzinieku, jo gribējās ātrāk tikt prom. Viņa pateicās un gāja pakaļ Bultai, kura jau nepacietīgi gaidīja saimnieci.

-   Piedod, ka tevi te atstāju. Santana jutās miegaina. Apstāsimies kādā pļavā.

Santana uzsēdās Bultai mugurā. Rīts bija diezgan agrs saule cēlās no pamales un iekrāsoja debesis gaišzilas: arī šī diena būs silta un saulaina.

-   Uz priekšu! viņa uzsauca Bultai; tā atsperīgi aizrikšoja pa smilšaino ceļu prom no Gorotas.

CAURUMS

Pēc atpūtas kādā pļaviņā, kur Bulta varēja paganīties un Santana mierīgi pabrokastot, viņas nonāca milzīgā, tukšā klajumā. Gājiens cauri tam vilkās neticami ilgi un gausi. Saule karsēja un dedzināja, un Santana juta milzīgu nogurumu. Bulta jau sen lika vārgus, lēnus soļus. Zirgs bija piekusis no dedzinošās saules.

Turpmākajās dienās nekas aizraujošs nenotika, bet Santana priecājās par neredzētajām ainavām. Bezgalīgais klajums beidzās, un ceļš turpinājās pa kalnainām pļavām, gar līkumotām dzidrām upītēm. Ūdens upēs bija tīrs un gaišs, lai gan diezgan auksts, bet meitenei sagādāja prieku bradāt pa akmeņaino gultni un skaidro ūdeni.

Kādu dienu Santana nonāca skaistā egļu un priežu, un skuju smaržu pilnā mežā. Saules stari lauzās cauri sveķainiem koku stumbriem un ainavu padarīja košu.

Meitene nokāpa no Bultas un sāka soļot kājām. Viņa novilka apavus un ļāva basajām pēdām iegrimt mīkstajās sūnās. Ieelpojusi patīkami svaigo un smaržīgo gaisu, Santana aizvēra acis un ieklausījās skaņās putnu balsīs un spārnu švīkstoņā, kukaiņu zumēšanā un sisināšanā, lapu čaboņā, kad kokiem cauri skrien vējš…

Es zinu, kur mēs esam, meitene pasmaidīja. Šis ir Punduru mežs.

Arī par šo mežu šēliešiem bija nostāsti. Šajā mežā punduri mitinoties pazemes alās un kaļot rotas no vara, pašu kausētas bronzas un zelta. Ļaudis runāja, ka reizēm šai mežā sūnās vai krūmos varot pat atrast kādu zelta gabaliņu. Varbūt tas bija tikai mīts, ej nu zini!

Santana apsēdās sūnās un atspiedās pret kādu egles stumbru, kamēr Bulta savā nodabā atpūtās. Pēkšņi meitene jutās ļoti vientuļa. Jau kuro dienu viņa ceļoja viena pati, un vienīgais ceļabiedrs bija Bulta. Santana ar zirgu sarunājās arvien vairāk, lai gan tas neatbildēja un, iespējams, pat neko nesaprata. Neviena cita te nebija, un viņa nespēja klusēt tik daudz dienu pēc kārtas. Viņai vajadzēja ar kādu dalīties savās pārdomās un izjūtās. Tāpēc meitene Bultai stāstīja visu pēc kārtas. Bieži vien viņa sāka skaļi prātot par mājām, par Timo un Ketanu, pat par Kenetu. Meitene runāja un runāja, lai tikai neiestātos klusums un viņai nebūtu jādomā par Artāku.

"Es viņu nemaz nepazīstu. Nezinu, kāds viņš patiesībā ir. Jā, man liekas, ka viņš ir apburoši laipns un pieklājīgs, un draudzīgs. Varbūt viņš to notēloja? Viņš noteikti nav tik ideāls."

Santana ik dienu domās pie tā atgriezās. Kāpēc gan viņai tik grūti izmest no galvas šo bruņinieku? Viņš bija kļuvis īpašs… Tas bija citādi nekā ar Timo, Santanas labāko draugu. Artaka tēls lika vēderam iekņudēties un galvai sareibt. Meitene saprata, ka nedrīkst viņu vairs satikt, tas lika sirdij sāpīgi sažņaugties.

Santana apgūlās zemē, piekļāva galvu mīkstajām sūnām, aizvēra acis un skumji nopūtās. Meitene atcerējās kādu bērnības dziesmiņu, ko vienmēr bija dziedājusi kopā ar Timo.

Zem eglītes mežā es apgulos, pie mīkstām sūnām piekļaujos. Ar putniem debesīs paceļos un tur no mākoņa padzeros.

Santana klusi dungoja.

Meitene nemanot ieslīdēja miegā. Kad viņa pamodās, gaiss šķita kļuvis vēsāks. Debesis bija pelēkas, pūta vēss vējš. Santana ietinās savā apmetnī un piekļāva ceļus vēderam.

Drīz vien mežu piešalca lietus lāses. Gāziens bija stiprs. Šalkoņa atbalsojās visā mežā, lāses pakšķēja pret koku zariem un krita sūnās.

Santana pamazām izmirka, lietus izmērcēja matus. Meitene ciešāk ietinās apmetnī un nodrebēja. Negribot Santanai ienāca prātā: ja te būtu Artāks… tad viņai noteikti nebūtu ne bēdīgi, ne auksti, ne vientuļi. Santana dusmojās uz sevi, jo nemanot puisim bija tik ļoti pieķērusies, lai gan pazina viņu tik maz.

Lietus lāses uz meitenes vaigiem sajaucās ar asarām.

Kad lietus pierima, Santana pasauca Bultu, uzkāpa tai mugurā un piekļāvās zirga mīkstajām, slapjajām krēpēm. Meitene klusi iešņukstējās un norāja sevi par to. Izrādījās, ka tikt no visa prom nav viegli. Ik dienu viņa domāja par Romo, par tēti, Hirki, Hekae un pārējiem, kas palikuši mājās. Viņa atminējās Ketanu un Timo, un Rodu, un visiem tiem, kas bija sapulcējušies pie Kristāla upes. Un Artāku. No tā visa vienkārši nebija iespējams aizbēgt.

Bulta gāja lēnā solī. Santana iztaisnojās, noslaucīja asaras un apņēmīgi pasmaidīja. Viņa negrasījās žēloties, jo bija sākusi šo ceļojumu, lai to izbaudītu, nevis skumtu pēc mājām.

Bulta paātrināja gaitu, pakavi grima mīkstajās, mitrajās sūnās. No koku zariem vēl pilēja dažas lietus lāses un pakšķot atsitās pret sūnām.

Santana lūkojās apkārt: mežs bija kluss un skaists un šķita it kā bez dzīvības. Tomēr ik pa brīdim starp kokiem un krūmiem kaut kas nočabēja vai garām paslīdēja kāda tumša ēna.

Pēkšņi atskanēja savāds, skaļš krakšķis, un Santana reizē ar Bultu saraustījās. Nākamajā mirklī zirga kājas sāka slīdēt, tas panikā iezviedzās un slējās pakaļkājās. Santana centās nomierināt Bultu, lai gan pašai sirds bailēs sitās kā negudra.

-   Kas notiek? meitene izgrūda.

Likās, ka zemē starp sūnām un sīkiem zariņiem, un čiekuriem paveras sprauga. Bulta satraukti zviedza un sprauslāja, un Santana skaļi kliedza, lai zirgs nomierinās.

Meitene sajuta spēcīgu grūdienu un nokrita zemē, roka joprojām bija iekrampējušies pavadā. Santana juta, ka zirgs aizslīd un viņa slīd tam līdzi.

Un tad viss satumsa, Santana vairs nejuta pamatu zem kājām, krita tumsā, tādā kā bezdibenī.

* * *

-   Ko mēs ar viņu darīsim?

-   Kas viņa vispār ir?

-   Ko viņai vajag no mums?

-   Varbūt viņa nemaz negribēja pie mums tikt…

-   Ko tad viņa dara mūsu mežā?

-   Un kas ir tas milzīgais, dīvainais zvērs?

Santana ciešāk aizmiedza acis un nespēja apjēgt, kas notiek. Viņa dzirdēja klusu un satrauktu balsu murdoņu, bet nesaprata, kas un par ko sarunājas.

-   Ei, kuš! Šķiet, ka viņa pamodusies.

Santana sastinga: tātad svešie viņu nezina. Kur viņa atrodas? Un kāpēc? Kas noticis?

Kā pa sapņiem Santana atcerējās mežu, lietu. Un… krakšķi, Bultas slīdēšanu, kritienu, tumsu.

-   Klau! Cilvēk! kāds meiteni uzmanīgi sapurināja.

Santana saprata, ka ilgāk izlikties par aizmigušu neizdosies, tāpēc atvēra un samiedza acis, kad tajās iespīdēja vārga un bālgana gaisma. Apkārt atskanēja satraukta murdoņa un klusas balsis.

Meitene piecēlās sēdus un vēlreiz samirkšķināja acis, jo viss šķita izplūdis. Sāpēja galva.

Kad aina beidzot noskaidrojās, Santana pārsteigti aizelsās. Viņa gulēja audumu baķu kaudzē, un meitenei apkārt stāvēja ap desmit sīku… radījumu. Tie atgādināja mazus cilvēciņus un meitenei sniedzās līdz ceļgaliem. Visiem bija tumša āda, lielas pēdas un plaukstas un ārkārtīgi biezi un pinkaini mati, kas spurojās uz visām pusēm. Acis lielas un koši dzeltenīgas vai gaiši zaļganas. Sīko radījumu vienīgais apģērbs bija drāna, apsieta ap gurniem un pleciem.

-   Kas tu esi? ierunājās jau dzirdētā balss. Santana pagriezās pret runātāju. Viņam bija melni mati un spilgti dzeltenas acis, augumu sedza tikai brūns gurnauts; viņš izskatījās varen stiprs, nopietns un drosmīgs. Meitene nosprieda, ka tas šeit varētu būt tāds kā vadonis.

-   Mans vārds ir Santana, viņa atbildēja. Es esmu… cilvēks, meitene mazliet mulsi piebilda.

-   Ko tu te dari? vīriņš turpināja prašņāt skarbā balsī.

-   Es… nezinu. Te nonācu nejauši. Es biju mežā un tad kaut kur iekritu.

-    Tu iekriti mūsu alā, cilvēk Santana, paskaidroja radījums. Ko tu dari mūsu mežā?

-   Jūsu? neticīgi pārvaicāja Santana. Meitene nedaudz sadusmojās. Mežā var staigāt katrs, kas vēlas. Kā es varu zināt, ka tas ir jūsu? Kas jūs vispār esat?

-   Kago, beidz! ierunājās maiga un sievišķīga balss. Nebiedē cilvēku.

Runātāja bija smalkāka par Kago, tērpusies tādā kā vienkāršā, tumšā bronzas krāsas kleitā. Viņai bija brūni mati, koši zaļas acis un mazs, uzrauts deguntiņš.

-   Labi, Deona, Kago atbildēja daudz mierīgāk. Mēs, cilvēk, esam meža punduri. Es esmu Kago Oko, tā ir mana sieva Deona Sisi. Mēs te esam galvenie.

-   Ā, izdvesa Santana un pasmaidīja. Jūs tiešām… tiešām esat meža punduri? Tas ir tik lieliski! Viņa vienmēr bija uzskatījusi, ka tas ir tikai mīts. Bet izrādījās, ka tā bija patiesība.

-   Cilvēk Santana, ierunājās Deona, kas ir tas milzīgais radījums, kurš bija kopā ar tevi? Mēs ko tādu sen neesam redzējuši un nespējam to izskaidrot, tādēļ mums radušās dažas mīklainas idejas un domas.

-   Tas ir zirgs, Santana paskaidroja. Cilvēki tādus izmanto, lai pārvietotos un lai būtu vieglāk strādāt.

-   Cik muļķīgi! norūcās rudmatains punduris, kurš izskatījās vēl īsāks par pārējiem.

-   Man gan tā nešķiet, Nerl, Deona apsauca rudo.

Santana sagrozījās. Meitene pamanīja, ka punduri ar

izbrīnu seko līdzi katrai viņas kustībai. Viņa iesmējās.

-   Klau, meitene ierunājās, kā es tikšu no šejienes prom? Viņa centās izteikties pēc iespējas pieklājīgāk, lai kādu neaizvainotu.

-   Mēs izraksim jaunu eju, jo iepriekšējā tagad ir sagruvusi, atbildēja Kago. Bet mazliet jāpagaida, kamēr to izdarīsim.

-   Cik ilgi es te jau esmu? Santana turpināja.

-   Kāds laiciņš būs, sacīja Deona. Vismaz diennakti droši vien.

Meitene pamāja ar galvu. Kā jūs zināt, cik daudz laika ir pagājis, ja neredzat sauli?

-   Mēs to jūtam. Mums nevajag sauli vai kā to sauc, atteica Kago.

-   Kur mans zirgs? Santana prasīja, pēkšņi satraukusies par to, vai Bultai viss ir kārtībā.

-   Zirgs ir blakusalā. Mēs viņam devām ēst tārpus un kukaiņus, bet šis neēda, sacīja Kago. Santana iespurdzās. Pēc tam nolikām priekšā zāli un šis sāka gremot. Tagad ir mierīgs.

-   Ko jūs paši ēdat? meitene jautāja.

-   Čiekurus un sūnas, atbildēja Deona. Kad ir pavisam tumšs un mūsu krājumi ir beigušies, mēs dodamies laukā un salasām pilnu alu krājumu. Reizēm ēdam arī koku mizu un skujas. Arī smiltis, ja nekā cita nav.

-   Smiltis? Santana saviebās.

Kādu brīdi valdīja klusums. Visi punduri kā viens vērās meitenē ar ieplestām acīm, kuras pustumsā spīdēja kā milzīgi lukturi.

-   Ei! iesaucās Kago. Marš, atpakaļ pie darba!

Atskanēja mazliet neapmierināta murdoņa, un punduri

izklīda. Palika tikai Kago un Deona.

-   Jūs te strādājat? sajūsmināti vaicāja Santana. Vai jūs tiešām taisāt rotas no vara, bronzas un zelta?

Kago un Deona uz meiteni izbrīnīti paskatījās.

-   Kā tu to zini? Kago noprasīja.

-   Mums, cilvēkiem, ir tāda… pasaka. Ka mežā dzīvo punduri, kuri pazemē kaļ bronzas un zelta rotas.

-   Ak tā, domīgi novilka Kago. Jā, tā ir. Mēs atrodam tādus akmeņus, kurus padarām spīdīgus. Un tad no tiem veidojam visādus ieročus un smukas lietiņas, ko karināt kaklā, viņš stāstīja.

Santana gribēja iesmieties par pundura savādo runas veidu, bet savaldījās.

-   Dažreiz tie spīdīgie gabaliņi nav derīgi, ierunājās Deona. Tad mēs viņus izmetam ārā. Santana pasmaidīja. Tad jau mīts bijis pilnīgi patiess cilvēks tiešām šai mežā var atrast kādu dārgakmeni.

-   Kur jūs iemācījāties taisīt to visu? meitene vaicāja.

-   Punduri agrāk dzīvoja uz zemes, stāstīja Kago, viņa balss kļuva vēl drūmāka un nopietnāka. Mēs bijām labākie rotkaļi un ieroču meistari, kādi vien sastopami. Taču tad… sākās karš. Mēs, punduri, esam mierīgi un turamies nomaļus, prom no ārpasaules. Mums pašiem sava pasaule, cilvēku lietās mēs nejaucamies. Kad daudzus no mums iznīcināja, mēs sapratām, ka tā vairs nevar, un izlēmām dzīvot pazemē. Ātri pielāgojāmies šādai dzīvei un patiesībā izmetām no galvas agrāk notikušo. Mums virszeme nav vajadzīga. Taču ļaunajiem cilvēkiem mēs atriebāmies; viņiem vairs nebija, kas izkaļ ieročus, un nācās to sākt darīt pašiem. Vieta, kur mēs dzīvojām, joprojām nav nekāda jaukā, ir dzirdēts, ka tur joprojām turpina karot.

-   Portesa, nočukstēja Santana.

Skaidrs, ka punduri bija dzīvojuši Portesā. Tā tiešām vajadzēja būt, jo meitene šobrīd bija pašos Sēlas rietumos tuvu Portesas robežai. Tas viņai nebija ienācis prātā.

-   Es to zinu ļoti labi, jo mans vectēvs tai karā krita. Arī mans tētis vēl dzīvoja uz zemes, bet pirms pāris simtiem gadu viņa paaudze pārcēlās uz šejieni. Arī es dažas dienas pabiju virszemē, bet neko daudz no tā neatceros, lai gan punduriem atmiņa ir ļoti laba.

-   Paga… Santana neticēja. Tu gribi teikt, ka esi dzīvojis tai laikā, kad jūs bijāt virszemē?

-   Nūjā, Kago samulsa.

-   Cik tad… cik tev ir gadu?

-   Kāpēc lai es to zinātu? Kago samulsa vēl vairāk. To mēs neskaitām. Ap piecsimt varētu būt. Varbūt vairāk, varbūt mazāk.

Santana noelsās. Padomā tik! Viņi dzīvojuši tik ilgi! Kā gan tas var neapnikt simtiem un simtiem gadu dzīvot pazemes alās un ik dienu slīpēt un tīrīt dārgakmeņus, kalt un vīlēt ieročus un rotas. Lai gan šis darbs noteikti ir interesants.

-   Vai tu vēlies ēst, cilvēk Santana? apvaicājās Deona.

Santana tikai tagad apjauta, cik ļoti ir izsalkusi, un

pamāja ar galvu. Alā ienāca sarkanmataina punduru meitene, kura izskatījās pavisam jauna. Interesanti, cik viņai gadu? Tikai simt?

Pundure nesa brūnu bļodu, no kuras cēlās garaiņi.

-   Paldies, Seso, pateicās Deona un paņēma bļodu.

Zaļacainā sarkanmate paklanījās Deonai un Kago un

vieglā solītī aizskrēja.

-   Cerams, tev garšos, Deona sacīja. Parasti mēs negatavojam ēdienu cilvēkiem.

Santana ielika bļodu sev klēpī un ar aizdomām to aplūkoja. Tajā bija kaut kas zaļš un šķidrs. Viņa paņēma karoti, pamaisīja šķidrumu un atviegloti nopūtās. Tā bija skābeņu zupa.

Paēdusi viņa pateicās un atdeva bļodu un karoti Seso, kura atkal bija uzradusies.

-   Kamēr mēs raksim jaunu eju, tev kādu laiku te jāpakavējas, brīdināja Kago.

-   Tas nekas, atbildēja Santana.

Meitene priecājās par to, ka piedzīvo ko tādu. Retam cilvēkam dota šāda iespēja.

-   Nāc, parādīsim tev mūsu pasauli, pasmaidīja Deona.

Santana pamanīja, cik pundurei bija spilgti balti zobi. Kā

gan viņa to panāca? Ar sūnām un smiltīm diezin vai.

* * *

Punduru pazemes valstība bija milzīga. Santana to nespēja aptvert. Šķita, ka ejas un tuneļi, un alas stiepjas pa visu meža teritoriju, varbūt pat daudz tālāk. Meitene nesaprata, kā gan punduri neapmaldās šajā eju labirintā. Viņa pati jau sen te pazustu. Lielākā daļa eju bija diezgan augstas un platas Santanai vajadzēja tikai mazliet noliekties, un tām cauri varēja izkļūt vismaz pieci punduri, ejot blakus. Toties citas ejas bija tik šauras un zemas, ka Santanai nācās līst četrrāpus, lai tiktu tām cauri. Ejas apgaismoja lukturi bronzas traukos sabērtas ogles.

Vēl Santana brīnījās, ka ejas un alas ir tik izturīgas un nesabrūk. Tad meitene saprata, ka atrodas ļoti dziļi zem zemes. Sienas bija veidotas nevis no melnzemes, bet gan cieta akmens. Visur bija dzirdami kalšanas, sišanas, vīlēšanas un citādi trokšņi. Punduri šķita čakli un darbīgi.

Deona aizveda Santanu uz Lielo alu, un tur meitenes elpa aizrāvās un acis iepletās. Ala bija milzīga, ar augstiem griestiem. Zemi klāja sūnu paklājs, sienas bija gludas un gaišas, jo lukturu šeit bija ļoti daudz. Pašā alas galā stāvēja divi augsti, grezni zelta krēsli. Santana saprata, ka tie ir Kago un Deonas troņi. Pašā alas vidū līdz pat otrai malai sniedzās milzum liels, garš galds ar neskaitāmiem ķeblīšiem abās pusēs. Deona teica, ka šeit visi punduri kopā divreiz dienā ēd brokastis un vakariņas; viņi to saucot par rīta un vakara maltīti. Pusdienas viņiem nevajagot.

Deona izrādīja Santanai vēl daudzas alas. Meitene ar sajūsmu noskatījās, kā Akmeņu alu labirintā no parastiem, tumšiem akmens gabaliem tiek izveidoti spoži zelta, kā arī vara un alvas gabali, kurus punduri prasmīgi sakausēja par bronzu. Tālāk sekoja milzum daudz Rotu un Ieroču alu, kur punduri ar neticamu prasmi un veiklību veidoja kaklarotas, diadēmas, gredzenus, aproces, zobenus, dunčus un nažus. Santana nespēja vien nobrīnīties par punduru prasmēm un zināšanām. Viņai likās apbrīnojami, ka augumā mazie radījumi spēj darināt pat garus, smagus zobenus un vairogus.

-   Tas ir neticami! meitene nočukstēja.

Tomēr visbrīnumainākā bija Dārgumu ala. Santana vēl brīdi stāvēja kā sastingusi un apstulbusi vēroja milzīgo, neticami plašo alu, piekrautu ar pabeigtajiem darbiem.

-   Jūs to visu šeit vienkārši atstājat? meitene vaicāja. Pagatavojat un krājat šeit?

-   Ne visu, Deona noliedzoši papurināja galvu. Šo to mēs pārdodam kādam cilvēkam. Viņš ir godīgs un labs, un mēs zinām, ka mūsu darbs tiks novērtēts.

-   Un ko par to saņemat pretī?

-   Dažādas mantas saimniecībai. Segas, audumu. Arī pārtiku, Deona atbildēja. Šo to mēs atdodam rūķiem. Arī rūķi, starp citu, ir nozuduši no cilvēku pasaules. Ko viņi ar mūsu darinājumiem iesāk, nezinām. Viņi paši ar kaut ko līdzīgu nenodarbojas, viņi būvē pilsētas.

-   Pilsētas? neticīgi pārjautāja Santana.

-   Tieši tā, iesmējās Deona. Labākās pilsētas un mājas ir rūķu darbs.

-   Brīnumi! nomurmināja Santana. Vai tiešām vēl viena Šēlas leģenda izrādās patiesa?

-   Tu noteikti nezini arī to, ka skaistākās rotas un drošākie ieroči ir punduru darbs, vai ne? turpināja Deona.

Tā tiešām bija. Izrādās, ka Santana dzīvojusi mītu un brīnumu pasaulē vēl vairāk, nekā viņai šķitis.

-   Lielu daļu mēs pārvedam arī uz Marmora klinšu pilsētu, Deona stāstīja. Mums ir daži punduri, kuri dodas uz virszemi un veic to milzīgo gabalu.

Santana vairs īsti neklausījās. Meitene atcerējās tēti un Ketanu stāstām par kādu vīru, kurš pārdod vislabākos ieročus un rotas. Viņš bijis bruņinieks, bet sācis nodarboties ar tirgošanos un citu apmācīšanu. Tieši pie viņa Ketans bija iegādājies savu zobenu.

-   Koriāns… viņa nočukstēja.

-   Jā, Deona sparīgi pamāja ar galvu. Vai tu viņu zini?

-   Mazliet.

Cik interesanti tas viss! Santana nolēma vairs ne mirkli nepārdzīvot to, ka uz laiku ir pametusi mājas. Sēļa šķita vēl brīnišķīgāka, nekā viņa bija cerējusi. Izrādījās, ka patiesībā savu valsti viņa nemaz nepazīst. Kas to būtu domājis, ka viņa dzīvo gluži vai pasaku valstībā, kur pilsētas būvē rūķi un dārgakmeņus apstrādā punduri!

Santana nosprieda, ka šī ceļojuma laikā noteikti atklās

vēl daudz interesanta un satraucoša.

* * *

Santanai, kurai trūka tādu laika noteikšanas spēju kā punduriem, nebija ne jausmas, cik ilgi viņa jau ir pazemē. Ik rītu pēc brokastīm viņa iegāja pie Bultas, kura laikam bija apradusi ar pustumsu un akmeņiem un šķita apmierināta ar ēdamo un atpūtu. Pēc tam meitene visu dienu klaiņoja pa alām un vēroja pundurus darbā. Sarunās ar tiem viņa uzzināja daudz jauna. Vakarā visi kopā ēda vakariņas Lielajā alā. Meitenei nācās sēdēt uz zemes, jo galds bija ļoti zems; vina neiebilda.

Galu galā pienāca diena, kad Kago paziņoja, ka eja uz virszemi ir pabeigta. Meitene sakārtoja savas mantas, sagatavoja Bultu ceļam un pateicās punduriem par viesmīlību un aizraujoši pavadīto laiku.

-   Vēlamies tev dāvināt nelielu velti kā piemiņu no mums, cilvēk Santana, Kago svinīgi sacīja.

Divi gaišmataini punduri katrs kaut ko turēja rokās.

-   Vai! Santana priecīgi iesaucās. Liels paldies!

Deona pasmaidīja, un abi gaišmatainie punduri pasniedza meitenei dāvanas. Viena no tām bija smalka un skaista zelta kaklarota ar pārsteidzošu medaljonu; tajā meitene rokās tur loku ar atvilktu bultu. Santana noelsās. Tas bija tiešām neticami. Otrā dāvana bija vidēja lieluma zobens ar plānu un asu bronzas asmeni un ļoti greznu rokturi; tas bija izrotāts ar skaistā rakstā izkārtotiem maziem zelta gabaliņiem. Zobena bronzas makstī bija iegravēts raksts. Dāvanu Santana pielika pie jostas.

-   Liels paldies, meitene nočukstēja.

Un tad pienāca brīdis, kad nācās doties prom. Meitene vēlreiz pateicās, pamāja spurainajiem punduriem un ar Bultu pie pavadas iegāja izkaltajā ejā.

GŪSTEKNE

Eja bija plata, augsta un lēzena viss bija sagatavots tā, lai Santanai ar zirgu būtu viegli pārvietoties. Meitene apbrīnoja punduru darbu. Viņi bija tik prasmīgi…

Punduri bija brīdinājuši, ka nav zināms, kur eja izvedīs. Pateica vien to, ka tas ir ārpus meža. Šoreiz punduri eju taisīja daudz lēzenāku nekā parasti, tādēļ tā sanākusi ļoti gara. Santana saprata, ka viņu gaida ilgs un droši vien nogurdinošs gājiens.

Meitene izvilka pie jostas piekarināto zobenu un ar apbrīnu to vēlreiz apskatīja. Tas bija viegls un plāns, mirdzošs un skaists. Un bīstams. Santanai nekad nebija piederējis savs zobens, un tagad viņa juta milzīgu prieku un lepnumu. Cīnīties meitene mazliet prata to viņa bija darījusi, spēlējoties ar Ketanu un arī ar Timo. Šis zobens likās piemērots tieši Santanai: bija ērti to turēt rokās, spals precīzi iegūla plaukstā. Santana to pacilāja, izmēģināja dažas kustības un iesmējās. Viņa bija tiešām sajūsmināta.

Santana ielika zobenu atpakaļ makstī un paņēma zelta kaklarotu. Tā bija brīnišķīga. Meitene pasmaidīja: punduri to bija darinājuši tieši viņai un pat atainojuši viņas aizraušanos loka šaušanu. Santana aplika rotu ap kaklu un pielika soli: negribējās ejā uzturēties pārāk ilgi.

Meitenei līdzi bija arī mazliet ēdamā, tāpēc nevajadzēja uztraukties, ka viņa vai Bulta jutīs izsalkumu.

Eja bija diezgan tumša. Šur tur pie sienas stāvēja lukturi ar degošajām oglēm, tomēr to nebija daudz.

Likās, ka šeit laiks stāv uz vietas. Santana sāka nogurt; kļuva garlaicīgi. Domas izklaidīgi riņķoja, un šķita, ka viņa nemaz netiek uz priekšu, jo apkārt nekas nemainījās.

Galu galā pēc daudzu stundu gājiena Santana apstājās, izklāja segu uz cietās, aukstās akmens grīdas un ātri aizmiga.

Kad meitene pamodās, nekas nebija mainījies. Viņa nesaprata, cik ilgi ir gulējusi varbūt dažas minūtes, varbūt pāris stundu, varbūt pat veselu dienu.

Jo tālāk viņa soļoja, jo eja kļuva stāvāka. Santana priecājās, ka tā nav pavisam slidena, citādi viņai slīdētu kājas un Bultai pakavi.

Pēc laiciņa meitene apstājās, lai paēstu un pabarotu zirgu.

Soļojot tālāk, eja kļuva stāvāka. Starp akmeņiem parādījās melnzeme.

-   Redzi, Bulta? ierunājās Santana. Meitene ilgi nebija bildusi ne vārda, tāpēc pašai balss šķita savāda. Tūlīt būsim klāt. Vēl tikai mazliet.

Ceļš bija garāks, nekā viņa cerēja, turklāt ar katru soli kļuva arvien grūtāks. Eja vijās augšup aizvien stāvāk, aizvien vairāk akmeņu nomainīja slidena melnzeme. Santana klusi elsoja. Rāpšanās nesagādāja pārāk lielas grūtības, tomēr meitene uztraucās par Bultu. Zirga pakavi slīdēja, un tas kļuva arvien tramīgāks un nervozāks.

-   Uzmanīgi, Bulta! Santana viņu mierināja.

Meitene stingri nostiepa Bultas pavadu; nācās krietni

papūlēties, lai palīdzētu ķēvei nepakrist.

Pēc grūta kāpiena augšup Santana, pacēlusi skatienu, ieraudzīja bālu gaismu.

-   Jā! meitene izdvesa. Beidzot!

Arī Bulta, šķiet, pamanīja gaismu, jo sasparojās un pielika spēkus, lai ātrāk tiktu laukā.

Pēdējie soļi bija tie grūtākie, jo nu eja stiepās pavisam stāva un slidena. Melnzeme drupa zem kājām, un pamats bija ļodzīgs. Santana ar vienu roku bija iekrampējušies Bultas pavadā, ar otru turējās pie zirga gan savam līdzsvaram, gan palīdzot ķēvei. Viena otru stumdamas un vilkdamas, abas aizelsušās sasniedza ejas galu un tika ārpusē.

Spoži saulesstari iespīdēja acīs. Santana bezspēkā sabruka turpat zemē un dziļi ieelpoja. Par spīti nogurumam, meitene pasmaidīja. Bija tik lieliski atkal sajust vēju, redzēt sauli, ieelpot svaigu gaisu un dzirdēt putnu balsis.

Pēc neliela atpūtas brīža Santana uzrausās kājās un noglaudīja Bultu.

-   Malacis, viņa paslavēja zirgu. Mēs to paveicām. Esam tikuši ārā.

Meitene sakārtoja somas, pārbaudīja, vai loks un zobens ir savā vietā, un satvēra Bultas pavadu. Viņa bija nolēmusi vēl nekāpt zirga mugurā, lai tas mazliet atpūstos.

Caurums, no kura viņa bija izlīdusi, atradās starp krūmiem, tādēļ to bija grūti pamanīt. Tomēr meitene zināja to, ka punduri negribētu, lai kāds atkal nonāk viņu valstībā, tāpēc sameklēja pāris žagaru, ar kuriem aizsedza caurumu.

Tad Santana ar Bultu pie sāna lēnām sāka iet. Pavisam drīz viņa nonāca uz šauras, bruģētas ieliņas. Apkārt skanēja balsis, tālumā bija dzirdama zirgu pakavu dipoņa un citi trokšņi. Meitene saprata, ka ir nonākusi kādā pilsētā, turklāt milzīgā.

-   Kur mēs esam? Santana nomurmināja.

Ieliņas galā Santana ieraudzīja sava vecuma meiteni ar divām koši rudām bizēm. Meitene bija tērpusies garās biksēs, kreklā ar vesti, bet pie sāna viņai karājās zobens.

-   Hei! Santana uzsauca, un rudmate pagriezās.

-   Kas ir? viņa jautāja.

-   Atvainojos… Kas šī ir par vietu?

Rudmate neticīgi iesmējās un papurināja galvu.

-   No zemes esi izlīdusi, vai? viņa noprasīja un nicīgi nopētīja Santanu no galvas līdz kājām, nespēdama ticēt savām acīm.

Santana gaidīja atbildi. Rudmatainā brīdi klusēja, laikam domādama, ka tas ir bijis joks, bet, sapratusi, ka svešā savādniece jautā nopietni, vēlreiz neticīgi nosmējās un paskaidroja:

-   Šeit ir Silveo, meitenīt.

Santana nelikās ne zinis par nicību, ar kādu rudmate viņu pētīja. Meitene tikai domīgi atkārtoja:

-   Silveo…

Vārds bija dzirdēts neskaitāmas reizes. Kaut kas ļoti, ļoti dzirdēts…

-   Ak tu Kungs, nomurmināja rudmatainā. Tu nu gan esi dīvaine! Silveo ir šīs valsts galvaspilsēta.

Viņa nopūtās, uzmeta vēl vienu augstprātīgu skatienu Santanai un devās prom.

-   Galvaspilsēta? Santana neticīgi atkārtoja.

Nē, nē, tā nevar būt, Šēlas galvaspilsēta taču ir Teosa! Ja nu vienīgi… Nē, nē, nē!

Santanai aizrāvās elpa, un viņa pieķērās pie Bultas, lai pārsteigumā nenokristu. Meitene saprata, kur ir nokļuvusi. Jā, Silveo noteikti bija šīs valsts galvaspilsēta, jo viņa atradās Portesā!

-   Kā tas var būt? meitene čukstēja.

Šēlieši Portesā nebija gaidīti viesi, viņus te labprāt nelaida iekšā. Kā gan Santana varēs paskaidrot, kā šeit ir nokļuvusi, neviena sarga nepamanīta? Pundurus nodot nedrīkst. Portesieši sadusmosies un dosies pundurus iznīcināt. Kā gan lai tiek no šejienes prom? Ja kāds no sargiem uzzinās, ka meitene ir šēliete, varbūt viņu vispār nelaidīs mājās?

-   Nu ko, Bultiņ, mēs esam pamatīgā ķezā, Santana novaidējās.

Šēlietim nokļūt Portesā, turklāt pašā galvaspilsētā, bija gluži vai tas pats, kas ielīst ienaidnieka midzenī.

-   Nu labi, Santana saņēmās. Neko darīt. Kas būs būs. Cerēsim uz to labāko.

Meitene piesardzīgi izgāja no šaurās ieliņas un nonāca plašā laukumā. Elpa aizrāvās: šī vieta bija tik sveša kā neviena cita iepriekš redzētā. Varēja just, ka te ir cita valsts. Mājas bija lielākas un greznākas, visur plīvoja tumšsarkani karogi. Ielās bija daudz zirgu, tiem mugurā sēdēja nevis vienkārši zemnieki, bet gan stalti, bruņās tērpti bruņinieki. Lai gan svešā valsts Santanu bija ļoti nobiedējusi, meitenei nācās atzīt, ka Silveo ir skaista pilsēta. Ikvienai ēkai bija zeltaini raksti, kolonnas un tornīši. Ielas bija klātas ar gludiem akmeņiem. Pilsēta bija grezna un iespaidīga.

Santana cerēja neatšķirties no pārējiem, tomēr šķita, ka viņa piesaista uzmanību un visi atskatās tieši uz viņu. Patiesībā meitene izcēlās. Dāmas šajā pilsētā staigāja, grezni tērptas, bet Santana… Meitene izskatījās pēc parastas pļavu skuķes. Viņas apģērbs bija nobružāts un mazliet nodilis un gan kājas, gan rokas, gan seja bija netīras no melnzemes un putekļiem. Arī mati bija mazliet sapinkājušies un nekārtīgi. Viņai mugurā bija vienkārši un plāni zābaki, pusgaras ādas bikses un garš krekls ar jostu, pie kuras karājās zobens. Plecus sedza garš, vienkāršs un zaļš apmetnis, kas daļēji slēpa bronzas zobenu; tas šobrīd meitenei šķita pārāk uzkrītošs.

Pēkšņi Santana sastinga, jo saprata, kādēļ citi uz viņu atskatās. Santana bija gatava sevi salamāt un iekaustīt par muļķību un neapdomību. Vajadzētu bēgt. Tieši tagad. Bet tas tikai vēl vairāk piesaistītu uzmanību.

Viņas apmetnis! Tas bija zaļš. Katrs bērns zināja, ka zaļā ir Sēlas krāsa. Neviens portesietis nekad neuzdrošinātos uzvilkt zaļu apmetni. Viņu krāsa bija sarkana.

Sasodīts, sasodīts, sasodīts, Santana dusmīgi un nervozi murmināja. Meitenes sirds bailēs sitās tik skaļi, ka šķita to dzird ikviens. Kāda es esmu muļķe, ak vai, ak vai!

Bulta bija sapratusi saimnieces satraukumu un ar galvu mierinoši pabakstīja meiteni. Santana noglaudīja ķēves purnu un ausis un centās nomierināties. Vajadzēja nokļūt mazāk redzamā vietā, lai var mierīgi un neuzkrītoši novilkt nodevīgo apmetni.

Santana nolaida acis un raitā solī devās uz kādas tumšas ieliņas pusi. Meitene juta sev pievērstus skatienus un centās elpot mierīgi, lai nekristu panikā.

-   Stāt! atskanēja skarba balss, un Santana gandrīz iespiedzās tik satraukta viņa bija.

Meitene paātrināja soļus. Vai tiešām kliedza uz viņu?

-   Es teicu, stāt! balss atkārtoja jau tuvāk. Meitene ar zaļo apmetni un brūno zirgu, es runāju ar tevi.

Sirdij bailēs drebot, Santana pagriezās. Vēl nekad meitene nebija tā nobijusies. Pie viņas steidzās stalts vīrs bruņutērpā ar garu, tumšsarkanu apmetni, uz kura vijās zeltains Portesas simbols divi sakrustoti zobeni un uguns liesma. Pie sāna karājās garš zobens. Meitene novaidējās: sliktāk vairs nevar būt. Šis bruņinieks noteikti bija no Portesas karaļa Hēra Katanio galma.

-   No kurienes tu nāc? vīrs noprasīja, noskatījis Santanu ar vērtējošu un aizdomu pilnu skatienu.

Meitene neko neteica. Vīrietis ieurbās viņā ar skatienu, un viņa novērsās.

-   Atbildi, ja tev vaicā! bruņinieks iesaucās, nostājies pretī. Tu neesi portesiete, vai ne?

Santana nomurmināja kaut ko nesakarīgu.

-   Esi vai neesi? viņš bija saniknots.

Viņa vienkārši nespēja atbildēt. Bailes bija atņēmušas runas un kustību spējas. Viņa varēja tikai stāvēt kā iemieta un nekustēties.

-   Nāc man līdzi! bruņinieks teica. Vai saprati? Un nemēģini bēgt vai pretoties!

Santana pat negrasījās to darīt, jo saprata, ka bēgšana neizdotos.

Bruņinieks prasmīgi sasēja Santanas rokas ar virvi, kuras galu satvēra pats, it kā meitene būtu suns vai zirgs, kas jāved pavadā. Viņš uzlēca sava melnā, bruņās tērptā zirga mugurā un pavēlēja meitenei ņemt Bultas pavadu.

Santana to sažņaudza drebošā plaukstā tik stipri, ka pirksti sāka sāpēt. Viņa klusībā lūdzās, lai notiek kāds brīnums, bet nekas nenotika. Te neko nevarēja mainīt viņa tiešām bija notverta un tika vesta kaut kur prom.

Santana saprata, ka bruņinieks viņu ved uz karaļa Hēra Katanio pili. Meitene jutās tik bezspēcīga kā nekad. Viņa zināja, ka nespētu pretoties. Prāts pamazām noskaidrojās, galvā radās dažādi bēgšanas plāni, tomēr meitene necentās tos īstenot. Nebija vērts ko tādu darīt. Pirmkārt, viņu virvē veda spēcīgs un pēc izskata diezgan skarbs bruņinieks. Otrkārt, meitenei trūka spēka, lai tiktu no viņa vaļā un vēl bēgtu. Treškārt, šeit noteikti bija pilns ar bruņiniekiem; viņu notvertu ātri vien. Turklāt ikviens portesietis saprastu, kas viņa ir, un neviens viņai nepalīdzētu.

Santana nopūtās. Šai valstī viņa bija ienaidniece.

Meiteni visur pavadīja portesiešu skatieni. Bagātas dāmas viņas noplukušo izskatu uzlūkoja ar nicīgi sarauktu degunu. Cēli, stalti bruņinieki meitenē raudzījās nopietni un truli. Mazi, izlutināti pilsētnieku bērneļi, meiteni ieraugot, sāka smieties.

Santana to visu centās neievērot. Meitenei beidzot atgriezās spēki. Viņa izslējās un iztaisnojās, un pacēla galvu. Santanas gaita bija stalta, un sejā parādījās mierīgs, pašpārliecināts smaids.

Viņa ir šēliete. Tieši tā! Viņa ar to lepojas. Jā, viņa ir zemniece. Un tas nepavisam nebija ne slikti, ne apkaunojoši. Kas par to, ka viņai nav ne dārgu rotu, ne grezna apģērba, ne lielas mājas? Viņai to nevajag. Viņa tāpat ir laimīga. Varbūt pat laimīgāka par visiem šiem iedomīgajiem, bagātajiem pilsētniekiem…

Santana lepni paskatījās apkārt, un viņā ieplūda drosme. Meitene juta, ka daži skatieni novēršas, ieraugot to, cik viņa izskatās spēcīga, varena un lepna. Santana pasmaidīja.

"Tieši tā, baidieties no manis!" viņa iecirtās. "Jums nav tiesību mani izsmiet. Jums nav tiesību spriest, ka esat stiprāki un varenāki. Jo tā nav!"

Uzmundrinošās domas uzlaboja garastāvokli. Meitene saprata, ka viss nokārtosies. Lai vai kā, līdz pēdējiem spēkiem viņa cīnīsies par savu valsti. Un ne mirkli neizrādīs vājumu vai padošanos. Lai visi redz, cik šēlieši ir stipra un neuzvarama tauta!

Pēkšņi bruņinieks apstājās. Santana stalti un stingri nostājās viņam līdzās. Viņi atradās pie augstiem dzelzs vārtiem. Gan vienā, gan otrā pusē stāvēja pa diviem nekustīgiem apsargiem. Ieraudzījuši bruņinieku, viņi aši pamāja ar galvu, tad pievērsās Santanai.

Gūstekne, paskaidroja bruņinieks. Šēliete.

Abi apsargi atkal pamāja un atslēdza vārtus. Tie bija biezi, smagi un draudīgi. Vārtu viņā pusē Santana un bruņinieks uz brīdi apstājās pie vēl diviem apsargiem, tad turpināja ceļu.

Santana nespēja noslēpt pārsteigumu un apbrīnu. Kur viņa bija nonākusi Karaļa pilsētā? No bērnības stāstiem un pasakām viņa bija iztēlojusies, ka karaļi dzīvo lielās, skaistās pilīs burvīga dārza vidū vai kalna galotnē. Bet viņa nebija iedomājusies, ka ap pili ir skaista, atsevišķa pilsēta. Pilnīgi cita pasaule.

Platā iela, pa kuru viņi jāja, bija bruģēta no līdzeniem zelta krāsas akmeņiem. Tai abās pusēs atradās grezni laternu stabi. Iela sazarojās daudzās mazākās ieliņās, kas veda uz skaistiem dārziem un parkiem, garām dažāda lieluma ēkām. Santana satraukti grozīja galvu un centās visu ieraudzīt, bet tas bija grūti, jo nācās tikt līdzi bruņiniekam, kura solis bija ātrs. Visi bruņinieki, dāmas un kalpi meiteni pavadīja ar skatienu, bet Santanu tas neuztrauca. Viņa centās izskatīties nopietna un cēla, bet acīs vīdēja sajūsma.

Beidzot ceļa galā parādījās arī pati pils. Santanai izdevās noslēpt pārsteigumu, tomēr acis iepletās. Pils bija ļoti liela. Nē, tā bija milzīga! Tumšpelēka, ar zeltītiem rotājumiem un tumšsarkaniem karogiem pie katra tornīša un katrām durvīm. Pils logi bija gari un šauri, torņu smailes asas un izstieptas. Santana nespēja aptvert pils krāšņumu.

-   Ejam! nepacietīgi uzsauca bruņinieks, un Santana apjēdza, ka ir apstājusies, vērojot milzīgo pili.

Meitene novērsās, sataisīja nopietnāko un cēlāko sejas izteiksmi un pielika soli.

Arī pie pils viņus sagaidīja apsargi. Portesieši kaut ko pārrunāja, tikmēr Santana neuzkrītoši aplūkoja pili. Interesanti, cik daudz viņas guļbaļķu mājiņu varētu salikt šajā milzonīgajā celtnē?

-   Nē, es viņu vedīšu tūlīt pie karaļa, stingri noteica Santanas sagūstītājs.

-   Jāpaziņo karalim, norūca kāds no apsargiem un pamāja ar galvu citam, kurš aizsteidzās.

Drīz vien pie viņiem pienāca cienījams kungs ar sirmiem matiem. Par spīti vecumam, viņa stāja bija stalta un zaļo acu skatiens nopietns un nesatricināms.

-   Jaunkundz, viņš uz brīdi ieskatījās meitenei acīs, tad viegli paklanījās.

Meitene mulsi darīja tāpat.

-   Esmu Godvajs. Viņa Augstības Hēra Katanio galvenais zinnesis. Seko man!

Santanas sagūstītājs bija atsējis meitenes rokas un brīdinoši samiedza acis; tas nozīmēja, ka bēgt nav vērts.

-    Es… Mans zirgs… meitene ierunājās, uzmetusi satrauktu skatienu Bultai, kuru, kā varēja spriest, neviens pilī ielaist netaisījās.

-   Par viņu neuztraucies, mierīgi teica Godvajs. Par tavu zirgu parūpēsies Kešs.

Meitene nebija pamanījusi, kurā brīdī viņiem pievienojies kāds jauns, gadus divdesmit vecs puisis ar diezgan tumšu ādas krāsu, gariem, rudiem, zirgastē saņemtiem matiem un draudzīgām, zilām acīm. Viņš uzsmaidīja Santanai, satvēra Bultas pavadu un saudzīgi noglāstīja krēpes. Ķēve satraukti saausījās.

-Viss ir labi, Bulta, Santana nočukstēja, un zirgs atslāba.

Meitene juta, ka Keša rokās zirgs būs drošībā. Viņš un varbūt vēl Godvajs pagaidām bija vienīgie, kuri šķita uzticami un saprotoši.

-   Seko man, Godvajs atkārtoja.

Santanas sagūstītājs meiteni mazliet pastūma, un viņa iegāja pilī.

Neko daudz meitene nepaspēja ieraudzīt. Apkārt bija pārāk daudz jauna un neticami skaista: plašas zāles, apgleznotas sienas, augsti griesti, greznas mēbeles…

Viņi aizgāja līdz platām vītņu kāpnēm, kur ziņnesi Godvaju un Santanu sagaidīja diezgan jauna, īsa un smalka sieviete ar gaišiem, gariem, uz augšu saspraustiem matiem. Viņa bija tērpusies tumšsarkanā, vienkāršā kleitā ar baltu priekšautu.

-   Šī ir Menna, teica Godvajs, un sieviete palocīja galvu. Viņa būs tava kalpone.

-   Mana… kas? neticīgi izdvesa Santana. Kalpone?

Tas bija kaut kas neticams. Meitene bija gaidījusi, ka

viņu iemetīs tumšā, aukstā cietumā, nevis norīkos kalponi.

-   Nomazgājies, apģērbies, tad Menna tevi vedīs pie karaļa, Godvajs sacīja un aizgāja.

-   Jaunkundzi Menna aicināja.

Viņas uzkāpa pa kāpnēm līdz otrajam stāvam un nonāca ejā ar daudzām durvīm katrā pusē. Pie vienām no tām Menna apstājās, tās atslēdza, atvēra un palaida Santanu pa priekšu.

Santana kā apstulbusi palika stāvam uz sliekšņa. Tā nu noteikti nebija cietuma kamera. Istaba bija neliela, tomēr daudz reižu greznāka par jebko, kur meitene līdz šim bija dzīvojusi.

-   Jaunkundz, vai viss kārtībā?

-   Jā, čukstēja Santana. Jā.

Meitene iegāja istabā un uzmanīgi palūkojās apkārt. Sienas bija sarkanīgas, ar zeltītiem rakstiem. Pie šaura, garena loga stāvēja plata, mīksta gulta. Tai blakus atradās mazs plauktiņš. Vēl istabā bija garš spogulis zelta rāmī, liels skapis un divi krēsli ar ērtām, mīkstām, tumšsarkanām atzveltnēm. Santanai istaba nelikās mājīga un patīkama, bet tā tiešām bija karaļa pils cienīga.

-   Jaunkundz, mums jāsteidzas, Menna atgādināja un atvēra durvis blakus skapim.

Santana noelsās: viņa tās nebija pamanījusi. Tā bija gaiša vannasistaba. Vai tiešām tā šeit tiek uzņemti valsts

ienaidnieki? Varbūt tā ir kāda viltība?

* * *

Nomazgājusies un ietērpta skaistā, pelēkzaļā kleitā, Santana un Menna stāvēja milzīgas telpas galā. Santana jutās ļoti dīvaini. Pirmkārt, viņai bija neērti apspīlētajā kleitā un šaurajās kurpēs. Otrkārt, meitene nebija pieradusi pie tā, ka viņai palīdz pat saģērbties un izpilda jebkuru lūgumu. Treškārt, Santana atradās Portesas karaļa un karalienes priekšā un nesaprata ne to, kā viņai jāuzvedas, ne to, ko par viņu domā šie portesieši.

Zāles galā, līdzīgi kā punduru valstībā, atradās divi troņi zeltīti krēsli ar tumšsarkana auduma apdari. Nekā cita te nebija.

Virs, kas sēdēja krēslā, nevērīgi pamāja Mennai, kura dziļi paklanījās un izskrēja no zāles. Pēc tam viņš ar roku Santanu paaicināja tuvāk. Meitene neveikli palocīja galvu, jo negribēja klanīties, bet godu parādīt tomēr vajadzēja.

Portesas karaļa Hēra Katanio acis bija šauras un tumšas, biedējoši nejūtīgas un nopietnas. Pusgaros, tumšbrūnos matos spīdēja neliels, bet ļoti grezns zelta kronis. Vīrs izskatījās bargs un varens, ar pamatīgu miesasbūvi.

Toties viņa sieva Portesas karaliene Kleo Katanio blakus karalim šķita tieva un smalka. Arī viņai bija tumšas acis, bet tās likās ieinteresētas. Pār grezno, kuplo, tumšsarkano tērpu krita cirtaini, gari, zeltainbrūni mati.

Tātad, ierunājās karalis Hērs, kas tu esi un no kurienes?

Karaļa skatiens bija caururbjošs. Santanai šķita, ka viņš spēj nolasīt domas un tāpat redz, kas viņa ir. Tāpēc meitene nolēma teikt patiesību.

-   Mans vārds ir Santana Katari, un es esmu šēliete.

-   Ko tu dari manā valstī? jautāja karalis. Santanai nebija ko teikt. Ko gan viņa te darīja? Viņa šeit

nonākusi bez nolūka.

-   Nu labi, noņurdēja karalis, sapratis, ka meitene klusēs. Santana nodrebēja. Varbūt vajadzēja kaut ko izdomāt?

Kādu nevainīgu stāstiņu? Ja nu karalis Hērs nodomā, ka viņas nolūki ir ļauni un viņa ir Sēlas spiedze?

-   Kādu laiku tu uzkavēsies šeit, līdz mēs izdomāsim, ko ar tevi darīt, ierunājās karaliene Kleo.

Viņas balss bija smalka un salta, lai gan skatiens nebija ļauns. Drīzāk vareni drūms.

-   Tev ir sava istaba. Menna to parādīs un palīdzēs. Tagad vari iet, izrīkoja karalis.

Santana apstulba. Kā tad tā? Viņa var iet? Tā vienkārši? Bez nopratināšanas, spīdzināšanas?

-   Vai vēl kas? noprasīja karalis, pamanījis meitenes saminstināšanos.

-   Jā, Santana nedroši iesāka. Kāpēc… kāpēc man ir istaba un vēl kalpone? Es domāju, ka mani liks cietumā…

Karalienes Kleo lūpu kaktiņi pacēlās smaidam, bet karaļa seja palika nemainīga.

-   Portesas cietums atrodas tālu prom no šejienes, viņš vienīgi piebilda.

-   Laipni lūdzam Portesā! sarunai pielika punktu karaliene Kleo.

MEITENE NO LEĢENDAS

Santana bija ļoti apmulsusi visas turpmākās dienas un lielu daļu laika pavadīja savā istabā. Viņai nepatika klīst pa pili, lai gan tas bija atļauts. Bija tiešām aizraujoši staigāt pa plašajām, greznajām telpām, taču pils ļaudis raudzījās meitenē ar drūmu, aizdomīgu skatienu. Tāpēc viņa nolēma uzturēties savā istabā, kura bija pietiekami liela un skaista.

Tomēr neviens viņu neizsmēja un neizrādīja necieņu. Pret viņu izturējās kā pret viesi.

Pirmajā vakarā, kad tika atnestas vakariņas, meitene atteicās ēst. Viņa nosprieda, ka šis varētu būt veids, kā viņu noindēt. Kad Menna saprata, ka neizdosies piedabūt Santanu kaut ko norīt, viņa pati apēda kumosu kartupeļa un gaļas un iedzēra malku dzēriena no zeltainas glāzes. Neviens portesietis neziedotu dzīvību šēlietes dēļ, tāpēc Santana nosprieda, ka viss ir kārtībā, un, par lielu prieku Mennai, visu notiesāja.

Turpmākās dienas ēdiens tika nests viņām abām. Gan Santana, gan Menna dabūja ēdienu no viena un tā paša katla un dzērienu no tās pašas krūzes. Tā Santana varēja būt droša, ka nekas slikts nenotiks. Turklāt viņai patika ēdienreizes kopā ar Mennu. Likās, ka sievietes vienīgais pienākums ir kalpot Santanai. Menna bija klāt vienmēr un visur. Santana ļāva Mennai darīt, ko kalpone pati vēlējās; tā bija samulsusi un pateicīga.

Santanai te nebija neviena cita, ar ko parunāt. Pārējie kalpotāji par viņu nelikās zinis. Ne karaļpāri, ne bruņiniekus, ne galma dāmas Santana gandrīz nekad nesatika; viņi pulcējās citās telpās, kur meitene nedrīkstēja iet.

Santana bija paslēpusi savu loku un zobenu gultā, jo baidījās, ka kāds tos varētu atņemt. Arī iemīļotais apģērbs bija paslēpts skapī. Menna to bija gādīgi izmazgājusi. Ik rītu viņa palīdzēja Santanai nomazgāties, saģērbties un sakārtot matus; meitene par to nebeidza vien brīnīties. Kalpone saprata Santanas nepatiku pret greznajām, piegulošajām kleitām ar gariem, kupliem apakšsvārkiem, tāpēc piemeklēja brīvākus un vienkāršākus tērpus. Santana Mennu uzskatīja par draudzeni. Kalpotāja meiteni uzklausīja, bet pati bija diezgan klusa un bikla. Santana neko nestāstīja par savu pagātni vai plāniem, bet runāja par to, kā šeit jūtas, par grezno Portesu un pili, par citām pilsētām un vietām, kur viņa bijusi, par laukiem un savu zirgu. Menna uzmanīgi klausījās, un šķita, ka viņai patīk dzirdētais. Mennai īpaši patika Santanas stāsti par zemnieku dzīvi un Bultu, un viņa atzinās, ka kādreiz gribētu dzīvot plašā pļavā un turēt savu zirgu.

Drīz vien Santana atrada jaunu sarunbiedru. Tas bija Kešs. Zirgu puisis bija ļoti draudzīgs un atklāts. Pirmo reizi Santana uz stalli gāja tikai tāpēc, lai apraudzītu Bultu, bet pēc tam meitenei iepatikās tērzēt ar Kešu un viņa uz stalli gāja katru dienu. Kešs bija vienīgais, ar kuru Santana varēja sarunāties pavisam brīvi, un vienīgais, kurš izteicās arī pats, nevis tikai klausījās. Puisis stāstīja par savu ģimeni tālu Portesas laukos, kur viņiem piederēja liela saimniecība un daudz zirgu. Tomēr, lai zemi apstrādātu, vajadzēja naudu, tāpēc viņš bija devies uz Silveo un laimīgā kārtā dabūjis karaļa galvenā zirgkopja amatu. Viņš ilgojās pēc mājām un ģimenes, bet priecājās, ka te ir zirgi, par kuriem rūpēties. Kešs Silveo un pili nedrīkstēja pamest tik ilgi, līdz pats karalis to atļaus. Viņš ar skumjām sprieda, ka laikam būs jāgaida diezgan ilgi. Kešs atzina, ka Bulta esot ļoti skaists un veselīgs zirgs un viņš to ir ļoti iemīļojis. Arī Bultai patika Kešs, tomēr no pārējiem portesiešiem ķēve baidījās un tos uzlūkoja ar mežonīgu, nepakļāvīgu skatienu. Santana ļoti ilgojās kāpt Bultai mugurā un doties izjādē, bet tas bija aizliegts. Ja neņem vērā Mennu un Kešu, portesieši meitenei neuzticējās, jo baidījās, ka Bultas mugurā Santana aizbēgs.

Vēl Santanai iepatikās sēdēt pils parkā. Tas bija liels, kluss un mierīgs. Cilvēku gandrīz nekad nebija. Te bija daudz koku, akmeņiem klātu taciņu, košu puķu dobju un strūklaku. Meitene atrada kādu vecu, noliekušos vītolu, zem kura zemajiem zariem un garajām lapām varēja stundām ilgi sēdēt un domāt. Koks atgādināja vītolu savās mājās, tāpēc šeit meitene kavējās atmiņās.

Varētu teikt, Santana jutās gluži labi. Neviens nedarīja pāri, viņa drīkstēja staigāt pa pili, apciemot Bultu, atpūsties parkos un dārzos un pastaigāties pilsētiņas ielās. Tomēr meiteni visu laiku mocīja neziņa par notikušo. Kāpēc pret vinu izturas tik labi? Vēsi un ar aizdomām, tomēr labi.

Jā, meitenei te neviens neuzticējās. Tas arī nebija brīnums šēlieši Portesas pilī noteikti tika uzņemti reti. Tāpēc Santanai visur ārpus pils sekoja apsargs. Viņa vārds bija Rokors, un viņš bija nopietns vīrietis. Viņa tumšie mati bija sasieti kārtīgā zirgastē, brūnās acis palika nemainīgi stingras un neizteiksmīgas, šaurā seja nepauda nekādas izjūtas. Reizēm, kad Santanu pavisam nomocīja garlaicība un vientulība, viņa sāka ar apsargu runāt, bet viņš klusēja. Dažreiz Santana izklaidējoties mēģināja apsargu pakaitināt un sasmīdināt, bet tas nekad neizdevās. Rokors bija gluži kā ēna.

Izredžu aizbēgt nebija. Nācās palikt tepat un gaidīt, kas notiks.

* * *

Santanai šķita, ka šī bija kāda sestā diena, ko viņa pavadījusi Portesas pilī. Joprojām nebija skaidrs, kāpēc viņa te ir un kas ar viņu notiks turpmāk. Santana vairs nebija satikusi ne karali, ne karalieni, ne ziņnesi Godvaju. Ik dienu viņa redzēja tikai kalponi Mennu, zirgkopi Kešu, Bultu un nerunājošo apsargu Rokoru.

Santana pamodās nakts vidū, piecēlās gultā sēdus un pieplaka pie loga, lai paraudzītos uz skaisto apkaimi, ko izgaismoja oranžīga laternu gaisma. Tālāk vīdēja pārējās Silveo pilsētas siluets. Santana nopūtās. Šķiet, šis logs ar nolūku bija tik šaurs, lai pa to nebūtu iespējams izkļūt ārā.

Istabu piepildīja bāla mēnesgaisma. Santana izkāpa no gultas. Viņai mugurā bija smalks, garš, balts naktskrekls. Meitene ieskatījās spogulī un iespurdzās. Mēnesgaismas apmirdzēta, garajā naktskreklā ar sajauktiem, tumšiem matiem viņa izskatījās pēc biedējoša rēga vai spoka.

Santana saprata, ka aizmigt vairs nevarēs, tāpēc klusi atvēra durvis un izslīdēja no istabas. Viņa brīdi stāvēja nekustīgi un mēģināja izlemt, ko darīt, tad piegāja pie blakusdurvīm aiz tām bija apmetusies Menna, un pārbaudīja, vai tur viss ir klusu. Santana devās uz gaiteņa galu un pa kāpnēm tika līdz pirmajam stāvam.

Piepeši Santanai ienāca prātā doma par bēgšanu. Bija nakts, un viss šķita tik tukšs un mierīgs. Meitene klusi aizgāja līdz milzīgajām ieejas durvīm un pēdējā mirklī paslēpās aiz lielas kolonnas, jo ieraudzīja vairākus apsargus. Santanas sirds iepukstējās straujāk. Meitene saprata, ka nekas nesanāks.

Viņa piesardzīgi iegāja kādā zālē, tad klaiņoja pa pili. Tumsā tā šķita biedējoši sveša un milzīga. Visapkārt valdīja dziļš klusums. Palaikam viņa dzirdēja sargu soļus un, aizturējusi elpu, steidzās kaut kur paslēpties.

Nu Santana atskārta, ka ilgojas pēc savas svešās, tomēr jau iemīļotās istabiņas, kur varēja justies diezgan droši.

Santana bija apmaldījusies. Viņas ceļgali drebēja un acis bija ieplestas gan bailēs, gan no tumsas. Viņa maldījās no vienas zāles citā un izstaigāja neskaitāmus gaiteņus, taču šķita, ka apmaldās arvien vairāk.

Ko es esmu izdarījusi? Santana dusmojās pati uz sevi. Kāpēc viņai vajadzēja pamest istabu? Ja kāds viņu tagad pieķers, tad… Skaidrs bija viens labi tas nebeigsies.

Meitene apstājās gaiteņa vidū un visu apdomāja. Šo gaiteni viņa atcerējās. Tātad īstais ceļš tepat vien būs.

Atskanēja kāda balss, un meitene pārbīlī gandrīz iespiedzās. Viņa meklēja vietiņu, kur paslēpties, bet gaitenis bija garš un tukšs, un viņa neuzdrošinājās iet kādā no aizvērtajām istabām.

Santana dziļi ieelpoja un nomierinājās; pagaidām briesmas nedraud, jo balss skanēja nevis no gaiteņa, bet gan no telpas nedaudz tālāk. Viņa jau gribēja doties prom, kad pēkšņi izdzirdēja savu vārdu.

-   Tātad Santana tiešām ir īstā? Meitene pazina karali Hēru.

-   Pilnīgi noteikti, atbildēja nepazīstama, aizsmakusi balss.

Santana sastinga: kāpēc runā par viņu? Un ko nozīmē tas, ka viņa ir īstā? Kam īstā? Santanai pārskrēja baiļu šermuļi.

Viņa nolēma noskaidrot, ko tas viss nozīmē, un, cik vien klusi un piesardzīgi iespējams, aizgāja līdz telpai, no kuras skanēja balsis un pa durvju spraugu spraucās gaisma. Santana pieplaka pie sienas un uzmanīgi klausījās.

-   Pastāsti sīkāk, Sihako, tincināja karalis.

-   Tur bija viens tāds puika, aizsmakusi balss ierunājās. Nu, ne gluži vairs puika. Teica, ka šo saucot Timo Šarahs.

Santanai saļodzījās kājas un acīs sariesās asaras. Kāpēc viņi runā par Timo? Par viņas Timo? Ko viņi viņam nodarījuši?

-   Un viņam bija medaljons ar safīru. Tieši tāds, kāds aprakstīts senajos rakstos. Mēs viņam prasījām, kur šis to dabūjis, bet viņš spītīgi klusēja.

Santana nedzirdami novaidējās. Tātad portesieši jau uzbrukuši Kristāla upei un Timo draud briesmas. Un tā ir viņas sasodītā vaina, jo tieši viņa draugam bija uzdāvinājusi šo medaljonu.

-   Mēs no viņa neko neuzzinājām. Tad nu lai vaino sevi! Sihako balsī ieskanējās ļauns prieks.

-   Kā ar pārējiem?

-   Pārējos atbrīvojām. Izņemot vienu tas ļoti pretojās, aizstāvēja Timo.

Rods, Santana nodomāja. Pretīgie, riebīgie, nežēlīgie, ļaunie portesieši! Santana dusmojās.

-   Tad ko mēs darām ar Kristāla upi?

-   Es jums saku, mums to nevajag, kungs. Sēlieši pretojās, viņu bija pulka. Daudzi mūsējie krita, tāpēc nācās padoties.

Ha! Santana ļaunā priekā pasmīnēja; tā jums vajag, nožēlojamie, pretīgie radījumi!

-   Pag! karalis samulsa. Tātad jūs padevāties. Bet kā tad jums izdevās tos divus sagūstīt?

-   Mēs ieradāmies naktī. Santana saklausīja pašapmierinātību Sihako balsī. Dažus saņēmām ciet, arī to Timo. Un tad pamanījām viņa medaljonu. Teicām, ka atlaidīsim pārējos, ja Timo sekos mums. Viņi gribēja cīnīties, bet Timo pārliecināja pārējos, ka nāks līdzi.

Ak tu, nabaga Timo, Santana iešņukstējās. Kāpēc, kāpēc gan tu tā darīji?

-   Un jūs tiešām nevarējāt viņus uzveikt un iekarot to upi? neticīgi noprasīja karalis.

-   Kā jau teicu, no upes nav jēgas. Nav tur ne kristāla, nekā. Bet avots, mans kungs, tas ir kaut kas!

Santana samulsa. Kāds avots?

-   Labi, Sihako, karalis nopūtās. Paskaidro beidzot! Tu man tikai piekodināji, ka meiteni nedrīkst zaudēt, bet neko neizstāstīji par avotu.

-   Par Safīru avotu, Sihako ierunājās, ar baudu izrunādams katru vārdu. Tā ir viena no tām neskaitāmajām šēliešu leģendām. Lūk, šeit ir pierādījums! Medaljonu var dabūt tikai tur. Ticiet man, kungs! Beidzot mums ir iespēja kaut ko atrast. Iedomājieties to bagātību šēliešu īpašos zaļos safīrus! Nekur citur tādu nav.

Santanas elpa aizrāvās. Safīru avots… Protams, par to viņa bija dzirdējusi. Tā bērnībā bija viņas vismīļākā leģenda. Daudzi to uzskatīja par skaistāko Sēlas leģendu, lielāko un īpašāko. Nostāsts vēstīja, ka Safīru avots atrodas noburta meža vidū, bet mežu ieskauj baltas klintis. Šai avotā dzīvojot brīnumainas radības, un tur varot atrast neaprakstāmu bagātību. Tikai tur sastopami neticami skaisti, mirdzoši zaļi safīri. Leģenda stāstīja, ka avotu ir iespējams sameklēt tikai pilnmēness pusnaktī dzimušai meitenei ar zaļām safīra krāsas acīm. Viņa būšot īpaša, viņai jāatrodot avots un tas jāsargājot, līdz uzradīšoties viņas aizvietotāja.

-   Un tā meitene ir Santana, vai ne?

-   Tieši tā, uzvaroši paziņoja Sihako.

Santana apstulbusi pavēra muti. Ko? Tas nav iespējams! Kas tās par muļķībām? Tikai tāpēc vien, ka viņa ir šēliete un viņai ir zaļas acis? Nu nē! Tagad meitene saprata, kāpēc pret viņu izturas tik labi un piesardzīgi portesieši cer, ka Santana viņus aizvedīs līdz Safīru avota bagātībām. Tas nenotiks! Santana ticēja, ka viņa pavisam noteikti nav meitene no leģendas, tomēr, pat ja tā būtu, viņa nemūžam neatklātu portesiešiem avota noslēpumu. Viņi iedomājās, ka viņa nodos savu valsti?

-   Labi, Sihako, karalis sacīja. Tu vari iet.

-   Paldies, mans kungs.

Santanas sirds strauji pukstēja. Vajadzēja paslēpties! Vairs nedomādama par piesardzību un to, ka nedrīkst sacelt troksni, meitene skrēja uz gaiteņa otru galu. Pēc tam viņa pa kāpnēm gluži vai uzlēca uz otro stāvu un tad, aizelsusies un tverdama pēc elpas, samulsusi apstājās. Šķiet, viņa nonākusi pavisam citā pils vietā. Santana drudžaini skatījās uz visām pusēm, lai atrastu kādu pazīstamu eju vai telpu.

-   Vai tev ir atļauts naktī klaiņot pa pili? atskanēja jautājums, un šoreiz meitene bailēs klusi iespiedzās, jo bija saskrējusies ar garu, staltu vīru. Balsi viņa pazina, tā joprojām skanēja galvā kā ļauns, briesmīgs lāsts. Sihako.

-   Ko tu te dari? vīrietis noprasīja, nopētījis meiteni no galvas līdz kājām.

Bija tumšs, un Santana spēja saskatīt vien to, ka Sihako ir tērpies tumšā tērpā ar garu, sarkanu apmetni. Viņa acis izskatījās šauras un melnas. Meitene pamanīja uz vīra bālā vaiga garu, tumšsarkanu rētu, pār kuru krita melni, nekārtīgi, gari mati.

-    Es gāju uz vannasistabu. Mēģināju atrast. Un apmaldījos, Santana izstosīja, mēģinādama izskatīties pēc nobiedētas meitenītes, nevis saniknotas un samulsušas šēlietes, kas ir gatava klupt virsū.

Sihako ar aizdomām lūkojās meitenē, un viņa novērsās.

-   Es tevi pavadīšu līdz tavai istabai. Tā noteikti ir līdzās viesu telpām, viņš noņurdēja. Negribas, lai tu atkal pazūdi. Vīra sejā parādījās smīns.

Sihako ātri atrada Santanas istabu. Meitene klusi pateicās un atvēra durvis, bet iekšā negāja. Dusmas, sāpes un samulsums plosīja sirdi.

-    Esmu dzirdējusi par Kristāla upi, Santana ierunājās, pagriezusi muguru Sihako. Viņš apstājas. Viņai bija vienalga, vai vīrietis sapratīs, ka viņa saklausījusi sarunu.

-   Nu un tad?

-   Kas notiks ar Timo Sarahu? Santana izdvesa.

Vīrs ļauni pasmaidīja.

-   Nekas, viņš sacīja. Nekad. Turpmāk par viņu vēstīs tikai leģendas.

Sihako aizgāja, un Santana gluži kā nemaņā tika līdz savai gultai. Asaras aumaļām ritēja pār vaigiem un pilēja gultā. Meitene iekodās spilvenā, lai nesāktu kliegt.

Beidzot Santana aizmiga smagā un drudžainā miegā.

* * *

-   Jaunkundzi Menna no rīta pārsteigti izdvesa. Tu nudien izskaties tā, it kā vispār nebūtu gulējusi.

-   Mm, nomurmināja Santana.

Meitene nespēja neko pasākt. Šķita, ka tas ir ļauns murgs. Viņa gribēja pamosties, gribēja, lai viss ir kā senāk bez uzbrukumiem, kopā ar Timo dzīvot bezrūpīgi un laimīgi. Tad nebūtu jāprāto ne par portesiešiem, ne par Kristāla upi vai Safīru avotu.

-   Nomazgājies, un tad mēģināsim tevi savest kārtībā! Menna sparīgi iesaucās.

Santana nomazgājās, apsēdās un ļāva Mennas smalkajām, šaurajām plaukstām rīkoties ap viņas matiem un apģērbu.

-   Vai viss ir labi? Menna norūpējusies vaicāja.

-   Nē, Santana noņurdēja.

Menna izdvesa klusu nopūtu, jo raizējās par to, ka Santana kļuvusi tik nerunīga; parasti meitene visu izstāstīja. Tomēr Menna nekad nebija uzstājīga un uzbāzīga.

-   Tūlīt tu būsi tik skaista kā vēl nekad! Menna centās Santanu uzmundrināt, bet meitenes acis palika tukšas.

Santana gribēja kliegt: tas nevar būt, ka Timo ir miris! Viņa nespēja to aptvert. Bet tieši to Sihako bija teicis. Atmiņā skanēja aizsmakusi Sihako balss, un Santanu pārņēma auksti drebuļi un milzīgs naids. Kāpēc, kāpēc? Kāpēc viņa atdeva to nolādēto medaljonu? Santana iešņukstējās: kā gan viņa varēja zināt, ka tas ir tik īpašs?

-   Šovakar tu būsi ļoti skaista, Menna sacīja. Paredzēts īpašs pasākums.

-   Ko? Santana nobijās no savas balss, kas izklausījās piesmakusi un nedzīva. Kāds pasākums?

-   Bruņinieku balle. Es te visu laiku stāstu. Vai tu nemaz neklausies? Menna pārsteigti paskatījās uz meiteni.

-   Piedod, Santana nomurmināja.

-   Nekas. Tātad šovakar būs balle. Ieradīsies daudzi bruņinieki, kuri tieši šodien iesvētīti bruņinieku kārtā.

-   Man tur tiešām jābūt? drūmi jautāja Santana.

-   Jā, pats karalis lūdza. Vispār dīvaini, ka viņš tik laipni izturas… Tu, piedod, tomēr esi šēliete, un visi zina, cik ļoti Viņa Augstība necieš šēliešus.

-   Ha! Santana nedzirdami nosmējās.

Lūk, kāpēc viņa te vajadzīga! Viņa ir ēsma, kas aizvedīs pie dārgumiem.

Vakars pienāca ātri. Menna palīdzēja Santanai ietērpties brīnumskaistā, garā, zaļā kleitā ar zelta mežģīnēm un melnu, vijīgu rakstu. Mati tika sasprausti ar zelta sprādzēm, un tie ieveidotās cirtās krita līdz meitenes pleciem. Ap kaklu viņai bija punduru dāvātā zelta kaklarota.

-   Santana, tu izskaties satriecoši! Menna bija tiešām sajūsmināta.

Visu dienu viņa bija centusies uzlabot meitenes garastāvokli, tāpēc bija daudz runīgāka nekā parasti.

Santana lūkojās spogulī un nepazina meiteni atspulgā.

Santana nosprieda, ka nedrīkst izrādīt vājumu. Viņa ieradīsies

ballē lepna un neievainojama, ar smaidu uz lūpām. Viņa ir šēliete, tāpēc viņu uzveikt būs grūti.

Santana pasmaidīja, un viņas zaļās acis koši iemirdzējās. Menna nopriecājās beidzot meitene izrādīja kādu interesi.

Stalti un mierīgi Santana nokāpa pa kāpnēm un nonāca gaitenī, kur pulcējās daudz cilvēku. Viņai pievērsās daudzi skatieni. Bija patīkami just to, ka skatieni bija apbrīnas pilni.

Pie kāpnēm Santanu sagaidīja ziņnesis Godvajs un apsargs Rokors. Godvajs, meiteni ieraudzījis, pasmaidīja un nomurmināja komplimentu, bet Rokora seja, kā parasti, nemainījās. Santanai gribējās iecirst bruņiniekam pliķi un iesaukties: "Hei, vai tu mani neredzi?"

Drīz vien viesi tika ielaisti zālē, un meitene Rokora pavadībā iegāja milzīgajā telpā, kur atradās karaļpāra troņi. Santana gluži vai apreiba daudzo tērpu un apmetņu jūklī. Neticami plašās zāles galā mierīgu, klusu melodiju spēlēja mūziķi. Karalis Hērs un karaliene Kleo, abi skaistos un greznos tērpos, stāvēja pie troņiem un sagaidīja viesus.

Kad visi bija sanākuši, karalis Hērs teica uzrunu. Santana karalim sejā skatījās ar naidu. Meitenes acis satumsa; lai gan lūpu kaktiņi bija savilkušies smaidā, skatiens bija auksts un iznīcinošs.

Kad karalis apklusa, viesi aplaudēja. Arī Santana aplaudēja līdzi.

Un tad zālē iesoļoja vairāk nekā desmit staltu, jaunu puišu. Visi bija vienādā tērpā, melnos zābakos, tumšsarkanā apmetnī ar zeltainu Portesas simbolu un zobenu pie sāna. Bruņinieki.

Pēkšņi Santanai šķita, ka sirds apstāsies. Viņa neticīgi vērās kādā bruņiniekā.

Artāks.

Šķita, ka viņa zaudēs līdzsvaru. Pēdējo dienu piedzīvojumi, sāpes, izmisums, vientulība un apņemšanās aizmirst Artāku pazuda, izgaisa nebūtībā. Gribējās pieskriet pie puiša un piekļauties viņam klāt.

Drūmi nopietns un svinīgs, Artāks soļoja kopā ar pārējiem bruņiniekiem un apkārt neskatījās. Viņi apstājās pie karaļpāra ar seju pret viesiem.

Santana nenovēršoties lūkojās Artākām sejā.

Un tad Artāks pamanīja Santanu. Viņa acis neticībā iepletās. Puisis noskatīja viņu no galvas līdz kājām, un sejā pavīdēja apbrīna. Tas ilga tikai brīdi. Tad Artāks smaidu noslēpa.

Viņš ir portesietis un bruņinieks, Santana domās dusmīgi atkārtoja.

-   Un tagad bruņinieku deja! karalis Hērs pamāja ar roku mūziķiem, kuri sāka spēlēt mierīgu, svinīgu melodiju.

Bruņinieki devās uzlūgt uz deju kādu meiteni. Ar satraukumā drebošu sirdi Santana redzēja, ka Artāks nāk tieši pie viņas, un juta skaudīgos citu meiteņu skatienus. Šis jaunais, izskatīgais bruņinieks dejos ar kaut kādu prastu zemnieci, turklāt šēlieti.

Artāks apstājās pie Santanas, paklanīja galvu un pasniedza roku. Meitene to satvēra ar drebošu plaukstu. Ko gan viņa var darīt? Atteikties taču nedrīkstēja…

-   Sveika, Santana, tikko dzirdami nočukstēja Artāks, izvedis meiteni zāles vidū starp citiem dejotājiem.

Santana klusēja, viņas seja palika auksta un neizteiksmīga.

Santana uzlika rokas Artākām uz pleciem, un viņš satvēra tās vidukli. Meitene sajuta savādas un patīkamas trīsas, viņi sāka griezties mūzikas ritmā.

-   Piedod, Artāks sacīja ar neciešamām skumjām balsī. Santana joprojām neatbildēja, tikai uz brīdi aizvēra acis,

lai nomierinātos.

Ja vien tas būtu tik viegli, meitene domāja. Bet tas ir pārāk sarežģīti. Es nedrīkstu tevi pielaist sev pārāk tuvu klāt. Viņi skatījās viens otram sejā. Santana nespēja novērsties.

Vina Artāku varētu vērot kaut visu dienu. Šīs tumšzilās

>

acis… Pieklājīgais un cēlais skatiens… Apburošais smaids…

-   Tu esi ļoti skaista, Santana, viņš teica.

Mūzika apklusa, un deja beidzās. Artāks izskatījās nelaimīgs. Arī Santana skuma. Abiem negribējās šķirties. Tomēr to nācās darīt.

-   Lūdzu, piedod! Santana izdvesa.

Meitene uzmanīgi izrāvās no puiša tvēriena un ātri devās prom. Artāks vēl ilgi stāvēja kā sastindzis. Kad viņš atskatījās, meitene vairs nekur nebija redzama.

PALĪDZĪBA

Santanai acīs sakāpa asaras: bija pārdzīvots pārāk daudz. Bija jātiek prom. Pavisam. Jāriskē. Likās, ka šis būtu diezgan piemērots brīdis gandrīz visi bija ballē.

Drebošiem soļiem Santana sasniedza savu istabu, apsēdās uz gultas, satvēra galvu rokās un centās visu apdomāt. Pēc tam viņa apņēmīgi piecēlās, uzmanīgi novilka skaisto kleitu un sameklēja savas drēbes. Apmetni viņa pagaidām ielika somā, lai nepievērš uzmanību.

Santana paņēma loku un piestiprināja zobenu, izņēma no matiem zelta sprādzes, tie vijīgās cirtās krita pār muguru.

Pirms pamest istabu, viņa trīs reizes lēni un mierīgi ieelpoja un izelpoja. Tad izsteidzās tumšajā gaitenī un klusiem soļiem devās uz kāpņu pusi.

No lielās zāles skanēja mūzika, cilvēku balsis un smiekli. Santana skrēja pretējā virzienā.

Domas drudžaini lēkāja. Meitene centās saņemties. Tagad bija jādomā tikai par vienu kā nemanītai tikt prom.

Kaut kur atskanēja sargu soļi. Meitene izskrēja caur daudzām telpām un gaiteņiem. Aiz muguras atkal bija dzirdami soļi, un meitene panikā skatījās, kur bēgt. Viņa to atrada. Izeju!

Tas bija logs. Trīcošiem pirkstiem Santana centās atvērt slēģus. Rokas drebēja, sirds skaļi sitās, un šķita, ka slēģi veroties saceļ milzīgu troksni. Galu galā logs bija vaļā un viņa pa to izliecās: pašā apakšā bija mīksta zāle. Tomēr tuvumā nevienu nemanīja. Laukā viņu gaidīja viens no pils parkiem.

Santana izmeta ārā savas mantas, tad pati uzkāpa uz palodzes. Galva mazliet sareiba no augstuma. Tomēr cita ceļa nebija. Vajadzēja bēgt: vai nu tagad, vai nekad.

Santana aizvēra acis, lēca un klusi iespiedzās. Vējš sitās sejā un ielidoja matos. Viņai izdevās veiksmīgi piezemēties.

Galva apreiba no prieka. Meitene nespēja noticēt tam, ka viņa ir tikusi laukā no pils. Bet priecāties bija par agru. Vēl jātiek prom no karaļa pils, pēc tam no Silveo un visas Portesas. Te viņa nevarēja justies droši.

Vajadzēja tikt uz staļļiem, paņemt Bultu un tad… Jā, ko tad? Kurp lai viņa dodas? Kā lai tiek ārā no apsargātās pils? Gan viņa ko izdomās, vismaz viņa tā cerēja.

Meitene ielavījās jau iepazītajā stallī un tūlīt ieraudzīja Bultu. Ķēve izdvesa priecīgu nopūtu.

Kuš, Bulta! Santana nočukstēja un piekļāvās zirga mīkstajam sānam, rokas iegremdējusi zīdainajās, garajās krēpēs. Pie Bultas viņa beidzot jutās drošībā. Viņa vairs nebija viena.

Meitene sagatavoja zirgu ceļam un devās uz izeju. Kāda balss lika salēkties.

-   Santana? balss bija aizdomu pilna.

Meitene stāvēja nekustīgi. Varbūt vajadzētu bēgt? Tomēr viņa pagriezās un lūdzoši paskatījās uz zirgu puisi Kešu.

-   Ko tu dari? Kešs vaicāja.

It kā nebūtu redzams tas, ko viņa grib darīt!

-   Jā, skaidrs, puisis pats atbildēja uz savu jautājumu.

Santana gaidīja, ko viņš vēl teiks. Kad klusums ieilga,

meitene saprata, ka kavēties nedrīkst, tāpēc paspēra vēl soli pretī izejai.

-   Pagaidi! Kešs viņu apturēja.

Santana satraukti ieskatījās puiša zilajās, neziņas pilnajās acīs. Kešu mocīja tas pats, kas Santanu, pienākums lika darīt to, ko viņš negribēja. Keša jaunā, draudzīgā seja izskatījās bāla un izbijusies.

-   Es tevi nedrīkstu nekur laist, Kešs papurināja galvu un ar nožēlu nopūtās. Piedod, bet tu esi mūsu gūstekne.

Santanas sirds sāka pukstēt straujāk. Ko viņai darīt? Varbūt cīnīties? Kešam nebija nekādu ieroču, bet viņai bija gan zobens, gan loks. Varbūt pietiktu tikai ar dažiem brīdinājumiem? To Santana negribēja, turklāt tad viņa vēl vairāk pievērstu uzmanību un iekultos vēl lielākās nepatikšanās.

Atlika tikai viens lūgties.

-   Keš, lūdzu! meitene ierunājās žēli un izmisusi. Lūdzu, palīdzi man!

-   Es nevaru, nočukstēja Kešs. Piedod!

Nedrīkstēja krist panikā.

-   Keš, meitene bilda. Tu taču neesi tāds kā citi. Vai tiešām gribi, lai mani mūžīgi tur gūstā? Vai zini, ko viņi ir izdarījuši? Viņi uzbruka manai valstij, manai tautai. Tur bija mani draugi. Vai zini, ko viņi man nodarīja? viņas balss ietrīsējās. Viņi nogalināja manu labāko draugu. Un tagad viņi grib, lai es nostājos pret savu valsti. Citādi mani droši vien neatstās dzīvu. Tu neesi tāds, Keš!

Puiša acis sāpīgi iepletās.

-   Piedod… viņš nomurmināja. Es nezināju.

-    Ko tu nezināji? Santana kļuva dusmīga. To, ka jūs, portesieši, esat nežēlīgi, ļauni, cietsirdīgi un alkatīgi? To, ka jums nekas nav svēts? To, ka jūs esat gatavi uz visu, pat uz nevainīgu cilvēku slepkavību, lai tikai iegūtu kāroto? Vārdi skanēja skarbi un izmisīgi. Es cerēju, ka tu esi citāds, meitene nočukstēja. Laikam būšu kļūdījusies.

Puisis stāvēja un vainīgām acīm lūkojās uz Santanu. Meitenes vārdi bija viņu aizkustinājuši. Viņš tiešām gribēja palīdzēt, bet… Viņš taču ir portesietis un negrib kļūt par savas tautas nodevēju.

-   Es… es nezinu, ko darīt, Kešs minstinājās.

-   Nu labi, izdvesa Santana. Dari, ko gribi! Dari, kā pienākas portesietim. Ved mani atpakaļ, lai mani soda par bēgšanas mēģinājumu. Lai mani spīdzina līdz nāvei un pēc tam iemet cietumā. Tad neviens mani vairs neredzēs. Un tētis un brālis, un visi mani draugi mani meklēs, bet nekad neuzzinās, ka mani notvēris kāds zirgu puisis, kura dēļ es tiku sodīta.

Keša acis iepletās un elpa aizrāvās. Raupjās, nobružātās rokas trīcēja.

-   Beidz! viņš aizsmacis iesaucās. Lūdzu!

Meitenei bija izdevies Kešu iežēlināt, likt šaubīties, taču

viņš nebija gatavs palīdzēt.

Pēkšņi Santanas lūpu kaktiņi savilkās smaidā: viņa saprata, kas Kešu spētu apturēt.

-   Keš, meitene ierunājās. Es gribu mājās. Ļoti. Mani tur gaida ģimene tētis, brālis un daudzi citi. Gribu atkal dzīvot savā lauku mājiņā, kur visapkārt plešas lauki. Arī Bulta grib mājās. Tu to noteikti saskati viņas acīs. Viņa ilgojas pēc pļavām, kur izskrieties, un mazām upītēm, kurām lēkt pāri.

Santana apklusa. Zirgu puiša acis bija aizmiglotas un seja šķita izmisuma pilna.

-   Tur ir skaisti. Tu pat iedomāties nevari, cik tur ir skaisti! Ik rītu dzied simtiem putnu. Un cik burvīgi tur ir saullēkti! Visapkārt plaši, viļņoti lauki, ziedoši dārzi un pļavas…

Santana bija aizvērusi acis. Šo ainu viņa iztēlojās tik spilgti, ka gandrīz aizmirsa, kur šobrīd atrodas. Atmiņas lika asarai noripot pār vaigu.

-   Tu noteikti ilgojies pēc mājām, meitene klusi turpināja un cieši vērās Kešam acīs. Es to zinu. Tā ir, vai ne? Arī tavās mājās ir skaisti. Un tevi tur gaida vecāki un mazā māsa. Viņa tagad jau ir paaugusies. Interesanti, vai viņa joprojām ik rītu uzkāpj kāda koka galotnē un dzied kā putns? Un pie jums ir daudz skaistu zirgu. Arī tie tevi noteikti gaida, lai atkal varētu rikšot puķu pilnās pļavās pretī apvārsnim.

-   Viss, Kešs viņu pārtrauca, pietiek!

Santana apklusa un satraukti vērās puisim acīs. Redzēs, vai ir izdevies Kešu pārliecināt vai arī viņš tomēr nepiekāpsies.

-   Tu nesaproti, cik grūti tas ir, Kešs izdvesa. Es būšu valsts nodevējs. Mani iznīcinās.

-   Vari teikt, ka es tevi piespiedu. Tev draudēju, nočukstēja Santana.

Meitene bija gatava uz visu, lai tikai puisis piekristu. Šķita, ka viņš jau ir gandrīz piekāpies.

-    Turklāt kāpēc tev liekas, ka tevi atradīs? meitene jautāja. Cik tālu tu dzīvo?

-   Ļoti tālu, atbildēja Kešs. Viņa acīs pavīdēja cerība. Tiešām. Neviens nezina, kur es dzīvoju. Tas ir valsts otrā galā.

-   Tieši tā! iesaucās Santana. Redzi! Tev ir iespēja. Bēgt vai palikt. Sāc beidzot dzīvot tā, kā pats vēlies, vai arī paliec te par vergu. Izvēle ir tavās rokās.

Brīdi Kešs saspringti domāja un klusēja. Un tad atskanēja vārdi, kurus Santana bija tik ļoti gaidījusi.

-   Labi, es iešu tev līdzi. Lai arī ko tas man maksātu.

* * *

Izrādās, ka mantu Kešam tiešām bija maz. Vajadzēja tikai dažas minūtes, lai viņš sakravātos. Pēc tam puisis no kāda atsevišķa staļļa izveda skaistu, tumšpelēku zirgu ar melnām krēpēm, tumšām acīm un baltu plankumu pierē.

-   Šis ir mans Zibsnis, Kešs teica. Viņš ir vienīgais, kas man šeit ir patiesi svarīgs.

Ieliņas izgaismoja bāla laternu gaisma. Gan Santana, gan Kešs uztraucās, ka abu zirgu pakavu dipoņa pret akmeņiem būs labi dzirdama, lai gan abi centās izturēties piesardzīgi. Viņi nolēma iet caur parkiem un dārziem; tur pakavu dunoņu noslāpēja zāle un bēgļus paslēpa koku ēnas. Kešs pils apkārtni pazina, tāpēc Santana sekoja viņam. Meitene bija laimīga, ka zirgu puisis ir līdzās. Tā bija daudz drošāk.

-   No šejienes prom ved tikai vieni vārti. Un tie ir rūpīgi apsargāti. Es tiešām nezinu, kā tiem tiksim garām. Varbūt tu kaut ko esi iecerējusi? Kešs klusi ierunājās.

Santana skumji papurināja galvu.

-   Skaidrs, Kešs smagi nopūtās.

Jo vairāk viņi tuvojās milzīgajiem vārtiem, jo straujāk sitās Santanas sirds. Meitene tiešām nespēja izdomāt, kā gan pamest šo vietu. Tikt garām sargiem bija neiespējami.

Drīz vien viņi stāvēja ēnā gandrīz pie pašiem vārtiem. Kā jau Santana bija redzējusi iepriekš, tos apsargāja divi kareivji. Vārti bija augsti, un tiem pāri tikt nebija iespējams. Viņa varētu izlikties, ka ir sagūstījusi Kešu kā ķīlnieku un viņu nogalinās, ja netiks izlaista laukā. Šo priekšlikumu Kešs tūlīt noraidīja.

-   Mana dzīvība viņiem neko nenozīmē, viņš drūmi nočukstēja. Toties tevi vajag.

Vēl Santana ierosināja pielavīties pie apsarga un draudēt viņam ar zobenu. Kešs iesmējās.

-   Tevi atbruņos ātrāk, nekā tu paspēsi izdvest kaut skaņu. Neaizmirsti, ka tie ir apmācīti, spēcīgi vīri, vislabākie. Bet tu esi tikai lauku meitene. Vai kādreiz vispār esi cīnījusies ar zobenu? Tā pa īstam?

Protams, Kešam bija taisnība. Toties vienu gan meitene prata labi šaut ar loku. Viņa varētu… Jā, viņa tiešām varētu trāpīt.

-   Nē, nē, nē! Kešs noliedzoši purināja galvu, nenoklausījies visu līdz galam. To nedrīkst. Tiks izsaukti papildspēki, un mēs vairs nekad netiksim prom. Mums jāpazūd nepamanītiem.

Kādu brīdi viņi klusēja un satraukti centās kaut ko izdomāt.

-   Keš, Santana sacīja, mums jātiek prom pa citu ceļu. Garām šiem vārtiem mēs netiksim nekad.

-   Piekrītu, Kešs nopūtās.

Viņi klusi iejāja kādā parkā. Vajadzēja pasteigties. Viņi klaiņo jau pārāk ilgi, laika vairs nav daudz.

Galu galā Kešs apstājās un ar cerīgu smaidu paskatījās uz Santanu. Viņi atradās tālā un tumšā parka nostūrī pie sētas. Tā bija augsta, bet zemāka par varenajiem vārtiem. Tepat blakus, gandrīz gar pašu sētu, plūda neliela upīte.

-   Skaties! satraukti ierunājās Kešs. Man ir plāns. Vai redzi upi? Tur ir tilts. Uz tilta varam ieskrieties. Tas ir diezgan stāvs. Ar to vajadzētu pietikt, lai zirgi pārvarētu sētu un pārlēktu tai pāri. Ko tu domā?

Santana apskatīja sētu, upīti, tiltu un Bultu un pamāja ar galvu.

-   Jāizdodas, viņa apņēmīgi nočukstēja.

Laiks ritēja strauji, tāpēc viņi steidzās. Santana Bultas mugurā jāja pirmā. Viņa murmināja uzmundrinošus vārdus gan sev, gan zirgam.

Bulta šķērsoja upi un, atkāpusies nelielu gabaliņu pirms tilta, sagatavojās skrējienam.

-   Bulta, mēs to varam, Santana pārliecinoši teica. Aiziet!

Ķēve metās auļos. Santana pieplaka zirga mugurai tik cieši, cik vien varēja. Sirds satraukti sitās. Viņa aizturēja elpu. Zirga pakavi noklaudzēja pret koka tiltiņu un tad…

Un tad viņas lidoja. Santana aizvēra acis un noslāpēja kliedzienu.

Pēc brīža Bulta salēcās, kājām atkal pieskaroties zemei. Tā parikšoja vēl mazliet uz priekšu un tad apstājās.

Santana nedroši atvēra acis. Vai tiešām tas ir izdevies?

-   Jā! meitene klusi iesaucās. Jā, Bulta, gatavs! Tu esi nepārspējama! viņa slavēja un glaudīja zirgu.

Pavisam drīz Zibšņa mugurā sētu šķērsoja arī Kešs.

-   Aiziet, aiziet, nekavēsimies! viņš aicināja. Seko man! Pametīsim Silveo pa tukšāku ieliņu.

Zirgi sāka rikšot. Pakavu klaboņa klusi atbalsojās tumsā. Meitene necentās iegaumēt apkārtni un domāja tikai par to, kā ātrāk tikt prom no šejienes. Kaut viņi nesastaptu portesieti, it īpaši kādu bruņinieku!

Šoreiz bēgļiem tiešām veicās. Kešam izdevās atrast mazu, tukšu ieliņu, pa kuru viņi pameta Silveo, pēc tam turpināja ceļu pa plašiem laukiem, gar mazām mājiņām ar mazdārziņiem.

Santana nomierinājās. Silveo un karaļa pils bija tālu aiz muguras. Toties tagad uznāca miegs. Nogurums mācās virsū kā riebīga muša, ko grūti aizdzīt.

Viņi neapstājoties jāja līdz pat saullēktam. Gaiša saules maliņa pacēlās virs apvāršņa un melnās debesis iekrāsoja pelēkzilas.

Kešs apstājās, Santana darīja to pašu. Abi zirgi sprauslojot arī atvilka elpu.

-   Es domāju, turpmāk mūsu ceļiem jāšķiras, Kešs sacīja. Vienatnē vieglāk palikt nemanītam.

Santana pamāja ar galvu. Arī viņai likās, ka tā būs labāk.

-    Tepat netālu ir Sēlas robeža. Man jādodas pretējā virzienā.

-   Labi. Paldies tev. No visas sirds. Es to

ļoti novērtēju. Vienmēr tevi atcerēšos, Santana pateicās.

Kešs pasmaidīja.

-   Paldies arī tev. Bez tevis es to neuzdrīkstētos.

Viņi saskatījās un drūmi pasmējās.

-   Tagad abi esam šīs valsts ienaidnieki, Kešs skumji pasmaidīja.

Santana piekrītoši nopūtās.

Viņi saprata, ka ilgi te uzturēties nevajag.

-   Lai tev veicas! Kešs novēlēja.

-   Paldies! Tev tāpat.

Kešs pagriezās un aizjāja. Santana brīdi noskatījās viņam pakaļ, tad aizauļoja uz pretējo pusi.

GLĀBĒJS

Santana apstājās tikai vakarā, kad saule, karsti cepinot, sāka slīdēt aiz koku galotnēm, un meitene vairs nespēja izturēt milzīgo izsalkumu.

Labi, Bulta. Uz brīdi atpūtīsimies, viņa nomurmināja.

Nogurums no ilgā skrējiena un nebeidzami satraukumi. Sāpes par to, ko bija teicis Sihako. Satiktais Artāks… Santanai reiba galva. Viņa nebija gulējusi, un pārdzīvojumi bija laupījuši spēkus.

Meitene atradās kādā aizaugušā pļavā. Visu dienu viņa bija centusies izvairīties no pilsētām un arī ciemiem. Šeit auga ļoti gara zāle, kur varēja paslēpties. Bulta tik tikko turējās kājās. Zirgs bija pārguris. Santana sameklēja somā kaut ko ēdamu un, pat nepūlēdamās atrast segu, turpat zālē aizmiga.

Nākamajā rītā meitene pamodās diezgan agri. Pirmajā brīdī viņa nesaprata, kur atrodas un kas noticis. Tad atcerējās, ka ir aizbēgusi no karaļa Hēra pils, un atviegloti nopūtās. Tomēr miera nebija. Viņai jātiek prom no Portesas; tikai tad varēs justies droši un brīvi.

Santana piecēlās sēdus un nopūtās, jo nojauta, ka noteikti tiek meklēta.

Viņa aizdomājās, kurp lai dodas, kad viņa būs pametusi Portesu. Skaidrs, ka uz Kristāla upi iet nebija vērts. Tur vairs neviena nebija. Un tur nebija arī… Santana norija kaklā sakāpušo, sāpīgo kamolu. Viņai ir jāatrod Safīru avots. Protams, ja vien viņa ir leģendā aprakstītā meitene. Santanai jāuzzina pilnīgi viss par šo avotu. Jānoskaidro, kā Safīru avotu aizsargāt no ienaidniekiem. Viņa varētu doties uz leģendā aprakstītajiem baltajiem kalniem. Tie atradās ļoti tuvu avotam, un tur šo to varbūt varētu uzzināt. Ja tikai tur kāds dzīvo…

Pēkšņi atmiņā atausa pundures Deonas balss: "Daudz ko mēs vedam uz Marmora klinšu pilsētu." Marmora klintis… Šiem kalniem noteikti jābūt baltiem, turklāt tur ir pilsēta, tātad kāds, kas palīdzēs ar padomu.

Meitene piecēlās kājās. Plāns bija gatavs: pirmkārt, pamest Portesu; otrkārt, atrast Marmora klintis. Tas nebūs vienkārši.

* * *

Līdz vakaram meitene sasniedza milzīgu mežu. Tas uz visām pusēm pletās tik tālu, ka Santanu pārņēma panika, jo šķita, ka no meža atrast izeju nav iespējams. Jo ilgāk viņa jāja uz priekšu, jo vairāk samelnēja tumsa un visapkārt sabiezēja koki un krūmi.

Vai tikšu no šejienes prom? Santana izmisīgi čukstēja.

Šis mežs nepavisam nebija tik skaists un gaišs kā Punduru mežs Šēlā. Koki bija tumši, resni un milzīgi. Biezie zari spiedās cits citam virsū, un skujaine nokārās līdz pat zemei. Mežs bija tumšs un biedējošs. Šķita, ka tas ir pilns baisām un draudīgām ēnām, kas slepus lavās pakaļ Santanai un Bultai. Debesis bija grūti saskatīt, tumsa bija nomācoša un bieza. Šķiet, ka bija iestājusies nakts.

Sapratusi, ka prom no šejienes viņa pagaidām netiks, Santana nolēma nakti pārlaist tepat. Viņa piesēja Bultu pie kāda koka, kuram blakus arī pati ieritinājās segā un centās aizmigt.

Rīts uzausa drūmi bāls un pelēcīgs. Koku zari spokaini grabēja un klabēja, kad tiem cauri klusi gaudoja un svilpa vējš.

Santana centās neievērot baiso apkārtni. Bulta tramīgi skatījās visriņķī un laiku pa laikam noraustījās, izdzirdusi kādu skaņu.

Klusums bija savāds, aizdomīgs un nepatīkams. Meitene aizturēja elpu, sirds skaļi sitās. Katrs troksnītis, ko viņa sacēla, šķita ļoti skaļš.

-   Kaut kas nav labi, Santana nomurmināja.

Bultas ausis bija pieglaustas galvai. Arī zirgs juta briesmas.

Un tad gaisu pāršalca skaņa, ko Santana pazina, izšauta bulta.

Meitene klusi iespiedzās un pieplaka ķēvei pie muguras. Virs galvas nošalca vējš.

Santana nolēma bēgt. Zirgs metās aulekšos, taču drīz vien to sasniedza cita bulta, no kuras izdevās izvairīties. Izšautajai bultai bija tumšsarkans kāts tā piederēja portesietim. Šoreiz tā lidoja no citas puses. Meitene saprata, ka ir ielenkta.

-   Mums jācīnās, viņa apņēmīgi nočukstēja.

Santana paslēpās aiz pāris milzīgiem kokiem, izvilka

savu loku un sagatavoja bultu šaušanai. Viņa brīdi uzmanīgi klausījās, bet mežs slīga pilnīgā klusumā. Meitene ieraudzīja pie koka tumšu stāvu, kas, pagriezis muguru, vēroja apkārtni. Santana notēmēja un koncentrējās. Un tad izšāva.

Bulta trāpīja mērķī. Atskanēja apslāpēts kliedziens, un tumšais stāvs nogāzās zemē.

Lai gan Santana juta gandarījumu par precīzo šāvienu, sirds nodrebēja. Viņa nekad nebija mērķējusi uz cilvēku; tas bija briesmīgi. Un tagad viņa bija trāpījusi. Santana brīdi skatījās tālumā ar apstulbušu skatienu un nesaprata, ko darīt.

Apmulsuma brīdis ieilga. Pēkšņi Santanas virzienā šāvās vairākas bultas. Meitene paspēja vien pagriezties un ieraudzīt, kā tās tuvojas. Zirgs bailēs iezviedzās un slējās pakaļkājās.

Kā pa murgiem Santana izdzirdēja saniknotu un satrauktu balsi: -Nē!

Tad viņa sajuta asas, smeldzošas sāpes rokā un viss satumsa.

Santana izdzirdēja uguns sprakstoņu, juta patīkamu siltumu un smaržu un saknosījās. Mulsināja tas, ka tuvumā deg uguns, to viņa tiešām nespēja izskaidrot.

-   Esi pamodusies? atskanēja gādīga balss.

Santana samirkšķināja acis. Kas gan bija noticis? Meitene atcerējās neskaidrus tēlus mežs, lidojošas bultas, notriekts bruņinieks…

-   Santana, balss ierunājās jau tuvāk. Tā bija ļoti pazīstama.

Viņa ieraudzīja divas skaistas, tumšzilas acis, kas satraukti lūkojās pretī.

Migla izklīda. Santanai aizrāvās elpa.

-   Tu, meitene izdvesa.

Viņa centās piecelties, sirds satraukti ietrīsējās. Kāpēc, kāpēc? Kāpēc viņš ieradies gluži kā tāds princis un viņu izglābis?

-   Vai viss kārtībā? Artāks vaicāja.

-   Nē. Tas ir, jā. Varbūt. Nezinu, nomurmināja Santana.

Lai gan sirds drebēja, redzot Artāku, viņa to centās ignorēt un dusmīgi domās atkārtoja: pazūdi, pazūdi, izgaisti…

Artāks pasmaidīja, un Santanai sareiba galva.

-   Nomierinies, lūdzu! Tev jāatpūšas. Un nesavaino savu roku.

Santana paskatījās lejup un ieraudzīja, ka viņas labā roka ir pārsieta ar tumšsarkanu auduma gabalu. Tā ļoti sāpēja. Meitene atcerējās, ka viņai bija trāpījusi bulta, un saviebās. Kā viņa spēs aizstāvēties tikai ar vienu roku?

-   Ko tu te dari? Santana izgrūda. Balss skanēja skarbi, bet tā vajadzēja.

Artāks izbrīnā un mazliet skumji pacēla uzacis un atbildēja:

-   Glābju tev dzīvību, Santana.

Meitene samulsa. Viņa ienīda sevi par to, ka izturējās tik riebīgi pret cilvēku, kurš viņu izglābis. Pret cilvēku, kuru viņa tiešām mīlēja.

-   Paldies, viņa sacīja.

Artāks nogrozīja galvu.

-   Prieks par to pašu, viņš klusi nomurmināja.

Santana vainīgi pasmaidīja.

Viņi joprojām bija mežā, taču citā vietā. Te koku bija mazāk un apkārtne nelikās tik biedējoša. Bija nakts. Santana ar skatienu sameklēja Bultu un ieraudzīja to ar Artaka melno Viesuli piesietu pie koka.

-   Kas īsti notika? meitene uzstāja.

Artāks pasmaidīja, nopriecājies par jautājumu.

-   Portesieši devās tevi meklēt pa visu valsti. Es zināju, ka tu turēsies tālāk no pilsētām un citām apdzīvotām vietām, tāpēc izlēmu sekot tam bruņinieku pulkam, kas devās uz Tumšo mežu. Tur mani neievēroja. Un tad mēs tevi atradām. Es nodūru tos, kuri bija tuvumā. Tu trāpīji citam bruņiniekam, un sāka lidot bultas. Man izdevās trāpīt vēl dažiem, tad pulks atkāpās. Es uzcēlu tevi uz sava zirga un metos bēgt. Apstājos šeit, iekūru uguni, piesēju zirgus, iztīrīju un apsēju tavu brūci. Tas arī viss.

Santana jutās saviļņota. Artāks ir viņu izglābis, bet… tā nedrīkstēja būt.

-   Artak, viņa sacīja. Tev jāiet prom.

Puisis nopūtās.

-   Tā vajag. Tā visiem būs labāk, meitene turpināja.

-   Ak tā, Artāks noņurdēja.

Santana skumji novērsās; viņai jāšķiras no Artaka jo ātrāk, jo labāk.

-   Kas tev tās par muļķīgām domām? viņš noprasīja.

Santana centās atbildēt mierīgi:

-   Tas jau ikvienam ir skaidrs. Es esmu šēliete, tu portesietis. Es esmu zemniece, tu bruņinieks. Kas tur ko nesaprast? Mēs vienkārši nedrīkstam palikt kopā.

Artāks drūmi iesmējās.

-   Turklāt ar mani tu nokļūsi briesmās. Mani meklē visā tavā valstī. Vai kļūsi par savas valsts nodevēju?

-Vai nav vienalga, Artāks sacīja un piebilda: Vai tev nešķiet, ka tev ir vajadzīga palīdzība? Kāds, kurš tevi pasargās?

-   Gan jau pati spēšu, Santana nočukstēja.

Artāks neticīgi papurināja galvu.

-   Tev jāiet prom, meitene atkārtoja.

-   Kāpēc?

-   Tāpēc, ka tu esi Portesas bruņinieks.

-   Nu un tad? Artāks iesaucās. Santana šo jautājumu pati sev bija uzdevusi simtiem reižu. Gribi, es tev pierādīšu, ka vairs neesmu portesietis?

-   Ko? Santana izdvesa. Kā tad tā?

-   Ja reiz tas tev tik ļoti traucē, vairs nekad nebūšu portesietis. Es jau tāpat savu valsti esmu nodevis, jo nogalināju tautiešus un izglābu šēlieti. Es vairs pie viņiem neatgriezīšos, Santana. Nedrīkstu.

-   Bet… meitene mulsi ierunājās.

-   Skaties! Artāks iesaucās un pacēla no zemes sarkanu audumu.

Santana saprata, ka tas ir viņa apmetnis ar Portesas ģerboni. Apmetņa strēmele bija izmantota par viņas savainojuma pārsēju.

-   Skaties! Artāks atkārtoja.

Viņš vienā rokā turēja apmetni un ar otru izvilka garu sudraba zobenu. Brīdi Artāks nikni lūkojās uz tumšsarkano apmetni, tad dusmīgi atvēzēja zobenu un iedūra audumā; tas klusi iešņirkstējās. Santanai aizrāvās elpa. Izdarīt ko tādu!… Artāks pasmīnēja un dūra vēlreiz, sadalot apmetni trijās daļās.

-   Redzi? viņš uzsauca meitenei. Man vienalga.

Santana platām acīm lūkojās Artākā.

Artāks iemeta apmetņa gabalus ugunskurā, virs kura uzvirmoja dzirksteles, un atskanēja klusa čūkstoņa. Santana neticīgi pavēra muti.

Artāks bija nostājies ar muguru pret meiteni pie paša ugunskura, viņa seja bija auksta un drūma, acīs uguns atspīdums.

-   Es vairs nekad negribu viņus redzēt. Nevaru ciest, viņš naidīgi čukstēja.

Santana gaidīja, ka viņš paskaidros, bet naids no puiša sejas bija nozudis.

-   Labs ir. Rītausmā jāturpina ceļš.

-   Artak, Santana sacīja. Vārdi bija sāpīgi, bet viņa tos atkārtoja atkal un atkal:

-   Es negribu, lai tu seko man. Tev jāiet prom.

Artāks nopūtās un noteica:

-   Tev jāpaguļ. Varbūt no rīta spēsi sakarīgi domāt.

Santana papurināja galvu.

-   Nē, viņa čukstēja. Nē, es tagad iešu. Esmu jau pietiekami izgulējusies. Tu dari, kā gribi. Man vienalga.

Meitene piecēlās kājās un sameklēja savas mantas. Artāks nekustējās ne no vietas un viņu vēroja.

Santana atsēja Bultu un paņēma pavadā. Meitene jutās pārāk vārga, lai tiktu zirgā. Viņa pagriezās pret Artāku un nomurmināja:

-   Piedod! Un paldies.

Tad meitene devās prom. Mulsums un skumjas plosīja sirdi. Varbūt viņa rīkojas nepareizi? Varbūt vajadzēja palikt pie Artaka par spīti visam?

Mežs izskatījās tikpat biedējošs un draudīgs kā iepriekš. Tumsa un baisas, klusas skaņas lika šermuļiem skriet pār kauliem. Šur tur atskanēja apslāpēti soļi, zaru čīkstoņa, skuju švīkstoņa, vēja šalkoņa. Santana satraukti elpoja un centās saņemties.

Likās, ka mežs nekad nebeigsies. Pēkšņi aiz muguras pavisam tuvu nobrakšķēja kāds zariņš. Santana strauji apstājās un aizturēja elpu, tad lēnām pagriezās.

-   Es neiešu prom.

Tas bija Artāks. Viņš vienkārši bija visu šo laiku sekojis. Santana juta milzīgu atvieglojumu. Bailes un satraukums pazuda. Pēkšņi šķita, ka mežā iespīd gaisma. Viss izskatījās patīkamāks un mierīgāks. Tomēr viņa dusmojās uz sevi, uz Artāku un uz visiem pārējiem, kas viņu ievilkuši šajā ķezā. Piepeši viņa atcerējās Timo, un meitenes acīs sariesās asaras.

-   Artak, lūdzu, ej prom! viņa sacīja drebošā balsī. Es tos portesiešus ienīstu. Viņi nogalināja manu draugu. Manu Timo… Kā lai es zinu, ka tu man nemelo? Tu noteikti esi tāds pats kā viņi kā jau portesieši. Tu esi nežēlīgs, ļauns bruņinieks! Tāds pats kā tie, kuri nogalināja Timo.

Santana aprāvās. Kliedziens atbalsojās meža klusumā.

Artāks mazliet mulsi, bet pārliecinoši ierunājās:

-   Timo nav miris.

Santana strauji apstājās, acis neticīgi iepletās. Viņa nodomāja, ka varbūt tas ir ļauns Artaka joks.

-   Kā? meitene izdvesa.

-   Tā ir. Es nemeloju.

-   Bet… Sihako teica… Santana stostījās.

-   Sihako tevi tikai pārbaudīja. Viņš gribēja redzēt, kā tu sabrūc viņa priekšā, kā arī pārliecināties, vai tu Timo pazīsti un vai tev viņš ir dārgs.

-   Kur tad viņš ir? Santana nespēja noticēt.

-   Cietumā, protams.

Meitene bezspēcīgi nosēdās sūnās. Sirdi piepildīja priekpilns atvieglojums, un acis iemirdzējās.

-   Vai tiešām?

-   Jā, tiešām.

Santana laimīgi pasmaidīja. Pēkšņi viss šķita divreiz gaišāks un skaistāks. Viņa piecēlās kājās un līksmi paskatījās uz Artāku, kurš pretī veltīja mazliet mulsu smaidu.

-   Bet tev tomēr nevajadzētu nākt man līdzi, viņa nomurmināja.

-   Es to vēlos, Artāks nepiekāpās.

-   Piedod par visu, ko teicu, Santana atvainojās. Un vēlreiz paldies. Par glābšanu. Par roku. Un pārējo.

Artaka acis priecīgi mirdzēja.

-   Neuztraucies, viņš noteica. Es nedrīkstu tevi atstāt vienu. Es to nespētu. Nekad.

-   Bet kāpēc tu vairs negribi būt portesietis? Kā tu spēji tik vienkārši no tā atteikties?

Artaka seja atkal sadrūma. Viņš novērsās un brīdi klusēja, tad salti ierunājās:

-   Viņi nogalināja manu brāli. Akselu. Viņam bija tikai četrpadsmit gadu.

-   Ko? Santanai aizrāvās elpa.

-   Tev ir taisnība viņi visi ir nejūtīgi un nežēlīgi. Kad es atteicos doties uz Kristāla upi jo biju uzzinājis, ka tur būs tava ģimene un draugi, viņi uzstāja, ka manā vietā turp jāiet brālim. Viņu aizsūtīja drošā nāvē.

-   Man ļoti žēl, Santana nočukstēja.

-   Nekas. Puiša acīs vīdēja milzīgas sāpes un skumjas. Un naids. Santana spēja to saprast. Ja kāds viņai atņemtu Ketanu…

-   Tātad tu nāksi man līdzi? meitene negribīgi noprasīja.

-   Tieši tā!

Visu dienu viņi klīda pa mežu. Līdz vakaram joprojām nebija sasniegta tā mala, lai gan Artāks ticēja, ka tā ir tuvu.

Santana nespēja aizmigt visu nakti. Juceklīgas domas mocīja un neļāva nomierināties.

Līdzko uzausa pirmie saules stari, meitene apņēmīgi piecēlās un klusi sakārtoja mantas. Viņa kādu mirkli ar skumjām lūkojās uz guļošo Artāku, kurš miegā izskatījās nopietns un mierīgs un tikpat cēls kā vienmēr. Tad meitene nopūtās, sēdās Bultai mugurā un aizauļoja tālumā.

Man tas jādara, viņa centās sev iestāstīt, pretrunu plosīta.

Santana apstājās, nolēca no Bultas un tālāk gāja kājām. Bija grūti sēdēt zirga mugurā un turēt pavadu tikai ar vienu roku, jo labā joprojām sāpēja un bija apsaitēta.

Un tad gaisu atkal pāršķēla baisā lidojošas bultas skaņa. Santana panikā gandrīz iespiedzās, drudžaini skatījās apkārt, lai ieraudzītu, no kurienes bulta lidojusi un kur pašai paslēpties. Viņa atkāpās pāris soļu.

Kamēr Santana vēroja apkārtni, aizturējusi elpu, viņas roku pēkšņi kāds satvēra. Tas bija Artāks. Puiša Viesulis bija viņam blakus. Santana neticīgi raudzījās uz Artāku, viņš atlaida viņas roku un arī satraukti lūkojās apkārt, un izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis un meitene nebūtu mēģinājusi viņu pamest. Kā gan Artākām atkal bija izdevies viņai sekot tik klusi un nemanāmi?

-   Kā tu…? Santana izdvesa.

-   Kuš! Artāks nočukstēja.

Viņš nostājās cieši līdzās meitenei un uzmanīgi izvilka zobenu. Tikmēr Santana, ar muguru stāvēdama pie kāda koka, satvēra savu loku.

Brīdi nekas nenotika, tad meitenes virzienā lidoja nazis un ietriecās kokā virs galvas. Artāks zibenīgi aizspieda meitenei muti un piespieda viņu pie koka. Viņš brīdinoši pielika pirkstu pie lūpām. Sajūta, ka Artāks ir tik tuvu, bija lieliska. Viņš atkal viņu izglābis… Sirds priekā gavilēja.

Kādu laiku viņi abi tā stāvēja un lūkojās viens otram acīs. Kopā ar Artāku meitene jutās droši un mierīgi.

Beidzot puisis, uzmanīgi palūkojies apkārt, sacīja:

Viņi ir prom.

Viņš atlaida meiteni vaļā, un viņa atviegloti uzelpoja.

Paldies, Santana nomurmināja.

Artāks pasmaidīja. Cik reižu man nāksies tevi glābt, līdz sapratīsi, ka esmu tev uzticīgs?

Arī Santanas sejā negribīgi atplauka smaids.

CIEMOS

Artākām bija taisnība mežs drīz vien beidzās. Santana juta milzīgu atvieglojumu, pametot draudīgo, tumšo vietu.

-   Es jau zināju, ka tu mēģināsi no manis aizbēgt. Artāks pasmīnēja.

-   Kā tad! nomurmināja Santana.

Puisis iespurdzās.

Viņi uzkāpa zirgu mugurā un tālāk devās rikšos.

-   Tad tu… Sanāk, ka vairs neesi portesietis? Santana pajautāja.

-    Neesmu gan. Un ar to lepojos. Dīvaini, bet esmu apmierināts.

-   Un… kas tad tu tagad esi?

Artāks iesmējās.

-   Es būšu šēlietis, ja vien tev nav iebildumu.

-   Iebildumu jau man nav, nomurmināja Santana.

-    Zini, nemaz neesmu tīrasiņu portesietis, Artāks sacīja. Mana vecmāmiņa ir šēliete. Viņa apprecējās ar portesieti un pārvācās uz Portesu. Tāpēc arī es piedzimu kā portesietis. Lai gan patiesībā manās dzīslās rit īstas šēliešu asinis.

-    Oho! Santana uz viņu ieinteresēti paskatījās. Tas tiešām bija pārsteidzoši. Tagad viņa jutās vēl labāk. Vairs nešķita, ka viņai un Artākām jābūt ienaidniekiem.

-   Un kā ar tevi? Artāks pajautāja. Vai neesi portesiete?

-   Noteikti ne, meitene iespurdzās.

Viņa savus radiniekus labi pazina: no paaudzes paaudzē tie bijuši godīgi Sēlas zemnieki.

Santana novaidējās. Savainotā roka sāpīgi smeldza pēc katras kustības, ko Bulta rikšojot veica. Artāks to pamanīja un nolēma samazināt tempu.

-   Vai atklāsi man savus plānus? Uz kurieni tu taisies doties? viņš vaicāja.

Santana nopūtās. Vai tiešām uzticēties Artākām? Jā. Viņai derētu kāds padoms.

Tā nu Santana izstāstīja visu, jo Artāks to vēlējās. Meitene stāstīja, ka gribējusi bēgt prom, tikai neatklāja šīs rīcības iemeslus. Viņa klāstīja par ceļu, par pilsētām un meža punduriem. Un tad sekoja tas, kas puisi interesēja visvairāk, kā meitene nokļuvusi Portesas Silveo un ko darījusi karaļa Hēra pilī. Par to Santana runāja negribīgi atmiņas bija nepatīkamas. Ar naidu balsī viņa raksturoja Sihako. Un stāstu pabeidza ar Safīru avotu.

-   O! Artāks noelsās, kad viņa apklusa. Mjā… Tev ir gājis raibi. Tad viņš piemiedza acis. Nespēju noticēt, ka portesieši tevi sagūstīja. Un gribēja izmantot…

Santana pajautāja, ko pats Artāks darījis pēc viesošanās Romo. Viņš pastāstīja, ka atgriezies mājās, tad devies pie meistara, kur vajadzējis pierādīt dažādas prasmes, lai pie paša karaļa tiktu svinīgi uzņemts bruņinieku kārtā.

-   To grib katrs portesiešu bruņinieks, Artāks sacīja. Arī es gribēju. Tagad man ir vienalga.

Pēc tam viņi sprieda par Safīru avotu. Arī Artāks piekrita, ka tas ir jāatrod. Viņš gan nešaubījās par to, ka Santana varētu būt meitene no leģendas, kurai ir lemts atrast šo avotu.

-   Es neesmu dzimusi pilnmēnesī. Es neesmu dzimusi pat pusnaktī! Es skaidri zinu, ka piedzimu rītausmā, Santana tiepās.

-   Ar gadiem leģendas var mainīties, domīgi novilka Artāks.

Viņiem abiem nebija ne jausmas, kur meklēt Safīru avotu un Marmora klintis. Turklāt vispirms bija jātiek prom no Portesas.

-   Gan jau kaut ko izdomāsim, mierināja Artāks, un Santanai nācās pasmaidīt. Bet vispirms mēs aiziesim līdz manām mājām.

Santana neticīgi iepleta acis. Kāpēc gan lai viņi ietu uz Artaka mājām? Ko viņi tur darīs? Kāpēc doties pie portesiešiem? No Portesas jāpazūd pēc iespējas ātrāk!

-   Kur tu dzīvo? meitene pavaicāja.

-   Tev tas liksies dīvaini, pasmaidīja Artāks. Bet nu mūsu ģimene, kā jau teicu, daļēji ir šēlieši. Mūsu mājas ir gandrīz uz pašas robežas. Man tiešām patīk Sēļa, tāpēc es tur bieži dodos. Lai gan esam bruņinieku ģimene, mūsu miteklis nav īpaši grezns.

-   Ak tā, Santana nomurmināja.

Tas bija dīvaini. Meitenei nācās atzīt, ka ar katru mirkli viņai Artāks patīk arvien vairāk.

-   Bet es taču esmu portesiešu meklētā meitene. Vai viņi nedusmosies, mani redzot tur… ar tevi? meitene stostījās.

-   Tici, ka nedusmosies, Artāks mierināja. Viņi ļoti

priecāsies. Tev nav jāuztraucas.

* * *

Nākamās dienas vakarpusē viņi sasniedza kādas mājas. Santana apjuka. Lai nu ko apgalvoja Artāks, šī māja noteikti neizskatījās parasta. Tā bija grezna tumšpelēka akmens celtne ar pakāpieniem, divām kolonnām, kas balstīja jumtiņu virs kāpnēm. Mājai bija lieli logi un augstas durvis. Apkārt slējās augsta un skaista dzelzs sēta, bet pagalmu rotāja vairākas apaļas puķu dobes, strūklaka un laternas.

-   Satriecoši, meitene izdvesa.

-   Tev tā šķiet? pārvaicāja Artāks un pats kritiski nopētīja savas mājas.

Santana pamāja ar galvu. Te izskatījās lieliski. Meitenei patika varenā ēka un sakoptais pagalms. Un visvairāk patika tas, ka tā atradās pašā nomalē tuvumā nevienas citas nebija.

Artāks atslēdza vārtus un palaida Santanu pa priekšu. Viņi ar zirgiem pie rokas izgāja uz bruģēta celiņa, kas veda līdz namdurvīm.

-   Tur tālāk mums ir staļļi, pagrabi, kalpotāju mītne, Artāks nevērīgi rādīja ar roku.

-   Neticami, Santana papurināja galvu. Šī māja ir kaut kas īpašs. Gluži kā pils. Pat ar kalpotājiem.

Artāks mazliet samulsa. Kalpotāju nav daudz. Manai mammai un vecmāmiņai nepatīk kalpināt citus. Tāpēc kalpotāji mums ir gluži kā ģimene. Dārznieks Dels un Lēra palīdz visos darbos. Dels un Lēra ir brālis un māsa, patiesībā dvīņi, un viņus pazina mans tētis. Mammai ļoti patika tas, ka viņi ir radinieki, turklāt tik tuvi. Viņa teica, ka vismaz tad viņi nekad nejutīsies vientuļi. Ēdienu gatavo mana vecmāmiņa, arī mamma strādā, bet par zirgiem rūpējos es, māsa un… Artāks pēkšņi apklusa, atcerējies savu brāli, un viņa seja apmācās. Viņš mēģināja atkal saņemties un tad nomurmināja: Un tas arī viss. Nekādi tipiskie bruņinieki mēs neesam. Ne mana mamma, ne vecmāmiņa, pat ne māsa nekad nav ilgi varējušas izturēt pilsētas greznību. Arī man tā īpaši nepatīk.

Santana klausījās un brīnījās. Viņa un Artāks bija ne tikai nākuši no dažādām valstīm, bet arī atšķirīgas kārtas cilvēki, tomēr ar katru brīdi likās arvien līdzīgāki.

Līdzko Artāks pieklauvēja pie durvīm, tās atvēra gadus divdesmit jauna slaida un gara gaišmataina meitene un paklanījās. Viņai bija lielas, gaišzilas acis un mazliet bāla, nopietna seja. Meitene bija tērpusies paplatā kleitā, ar gaišu priekšautu un baltu aubi. Santana saprata, ka tā ir Lēra.

-   Labvakar, Lēra. Man līdzi ir viese. Lūdzu, pasaki Dēlam, lai viņš zirgus novieto stallī.

-   Protams, Artak, Lēra vēlreiz paklanījās un izgāja pagalmā.

-   Nāc, ejam, Artāks teica Santanai un ļāva iet iekšā pirmajai.

Viņi iegāja plašā, gaišā priekšnamā. Sienas un griestus rotāja vijīgi raksti.

-   Artak!

Pie viņiem, kuplai kleitai plīvojot, graciozā gaitā steidzās skaista, gara, ļoti slaida sieviete melniem, pagariem matiem, kurus rotāja greznas sudraba sprādzes. Viņa metās pie Artaka un puisi samīļoja. Pēc tam sieviete ieraudzīja Santanu un izbrīnā sarauca uzacis. Santana pamanīja, cik bāla ir viņas seja un cik skumjas acis. Šī sieviete bija pārcietusi kaut ko briesmīgu: viņa bija zaudējusi jaunāko dēlu.

-   Mammu, ierunājās Artāks, šī ir Santana.

-   Ā, Santana! Artaka mammas sejā parādījās smaids patīkams un apburošs kā Artākām. Skaidrs. Es gaidīju, kad varēšu ar tevi iepazīties.

Meitene samulsa.

-   Atvaino, sieviete iesmējās. Esmu Nivite ro Danasa, Artaka mamma.

-   Prieks iepazīties.

-   Man tāpat. Labi, nāciet iekšā! Jūs abi noteikti esat noguruši un izsalkuši.

Artaka māja Santanai patika. Telpas bija plašas, gaišas un mājīgas. Tās nebija tik greznas kā karaļa Hēra pilī, toties daudz patīkamākas.

Santana iepazinās ar Artaka vecmāmiņu Liviju un māsu Anrieti, kuru ģimenē sauca vienkārši par Ani. Livija priecājās par Santanu, jo arī pati bija šēliete. Viņai bija sirmi, gari mati, laipns, mīlošs skatiens un stalta, gandrīz majestātiska stāja un gaita. Tādēļ viņa izskatījās daudz jaunāka.

-   Beidzot tu esi atradis labu draudzeni, viņa teica Artākām.

Artāks un Santana mulsi saskatījās.

-   Ē… Artāks ierunājās. Mēs… Viņš apklusa.

-   Es neesmu viņa draudzene, Santana piepalīdzēja.

Livija pamāja ar galvu, bet smaids no viņas lūpām nenozuda. Nešķita, ka viņa vispār būtu dzirdējusi Santanas vārdus.

Artaka māsai Anrietei bija divpadsmit gadu. Meitenīte bija nopietna un kārtīga. Viņai bija gari, zīdaini, melni mati, izsmalcinātas kustības un pieklājīgi žesti, kuru dēļ Santana jutās kā prasta, neaudzināta zemnieku skuķe.

Un visiem šajā ģimenē bija skaistas, tumšzilas acis.

Pēc vakariņām Nivite pārsēja Santanas roku. Pēc tam meitenei tika ierādīta plaša, mājīga istabiņa, kas bija paredzēta viesiem. Viņa nomazgājās un apgūlās. Sī bija pirmā nakts, kad meitene tiešām varēja gulēt mierīgi; viņa nebija ne laukā zem klajas debess, ne pazemē pie punduriem, ne gūstā pie Portesas karaļa. Beidzot viņa jutās drošībā.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un istabā ienāca Artāks.

-   Kā jūties? Un tava roka? viņš vaicāja.

-   Ir ļoti labi. Liels paldies.

-   Varbūt kaut kā trūkst?

-   Nē, viss ir lieliski. Tiešām.

Artāks brīdi stāvēja un mazliet aizdomīgi vēroja meiteni. Santana neizturēja un pajautāja:

-   Kas ir?

-   Es vienkārši baidos, ka tu atkal grasies pazust, Artāks atbildēja.

Meitene pasmaidīja. Patīkami, ja par viņu kāds tā raizējas. Kāds, kurš viņu pazinis tikai dažas dienas.

-   Neuztraucies, nekur es nepazudīšu.

-   Tas ir labi. Tagad varu gulēt mierīgi. Arī Artaka sejā parādījās smaids.

Santana nopūtās. Viņa zināja, ka ir pieķērusies šim puisim. Ar Artāku bija tik viegli; viņam visu varēja izstāstīt, varēja uzticēties, sagaidīt padomu, atbalstu, rūpes, gādību un drošību. Kaut tikai viņi bez aizspriedumiem drīkstētu būt kopā…

-   Arlabunakti, Santana! Artāks novēlēja.

-   Arlabunakti, Artak!

Viņš izgāja no istabas un aizvēra durvis. Santana vēl brīdi sēdēja savā nodabā, tad nopūta uz galdiņa stāvošo sveci un atlaidās mīkstajā gultā.

Artaka mājās viņi pavadīja nākamo dienu līdz pusdienlaikam. Artāks paspēja izrādīt savu plašo saimniecību, viņi arī parunājās ar vecmāmiņu.

-   Jums jāmeklē avots, nopietni sacīja Livija. Nedrīkst pieļaut, ka kāds to atrod pirms jums. Tā ir manas tautas leģenda. īpašākā un dārgākā leģenda.

-   Bet ar ko lai sāk? jautāja Santana.

-   Jums jādodas uz mītisko Sēlas valstību, lai atklātu visus noslēpumus, mīklaini, taču silti un dedzīgi atbildēja Livija.

-   Sēļa ir liela, pieri saraucis, prātoja Artāks.

-   Vispirms uz Rietumaustrumu mežu, iegrimusi domās, sacīja Livija.

-   Kāpēc tik dīvains nosaukums? Artāks vaicāja.

-   Tāpēc, ka mežs atrodas Sēlas rietumos un Portesas austrumos, pasmaidīja Livija. Tas ir uz robežas. Santana, tu noteikti par to esi dzirdējusi, vai ne?

Visu skatieni pievērsās meitenei.

-   Esmu gan. Leģendās stāstīts, ka cilvēki turp neiet. Pirmkārt, ja kāds šēlietis nejauši aizklīst par tālu un nonāk Portesā, tad viņam var klāties plāni. Un otrādi. Otrkārt, mežā dzīvojot divas neparastu radību ciltis…

Artāks ieinteresēti pacēla uzacis. Livija mudināja:

-   Turpini!

-   Jā, tur dzīvojot kentauri un satīri. Kentauri ir pa pusei cilvēki, pa pusei zirgi, bet satīri pa pusei āži.

-   Tieši tā. Livija pamāja ar galvu.

-   Kāpēc vispirms jādodas turp? vaicāja Artāks.

-   Kentauri un satīri ir ļoti gudri un prasmīgi. Viņi jums varēs daudz ko atklāt un iemācīt. Un tas, manuprāt, ir labākais veids, kā nepamanītiem atgriezties Sēlā.

Santana un Artāks saskatījās: tā ir lieliska ideja!

-   Viņi dos kādu padomu, kurp iet tālāk, Livija piebilda.

Santana zināja, ka caur mežu spēs nokļūt Sēlā. Un, līdzko viņa saprata, ka drīz atkal būs savā mīļajā valstī, pārējais šķita daudz vienkāršāks.

Livija bija izmazgājusi un sakārtojusi Santanas drēbes, kā arī sagatavojusi abiem jauniešiem līdzi ko ēdamu. Pēc pusdienām viņi bija gatavi turpināt ceļu.

-   Santana, skaties! lepni sacīja Artāks, ienācis meitenes istabā, kura bija tikko beigusi pārbaudīt, vai visas mantas ir kārtībā.

Puisis parādīja apmetni sev uz pleciem. Tas bija sūnu zaļš ar zelta krāsas izšuvumu Sēlas ģerboni: zirgu, kas lec pār trijiem ziediem. Santana neticīgi pasmaidīja.

-   To man atdeva vecmāmiņa, Artāks paskaidroja, mulsi pieskardamies nepierastajam audumam. Santana nosprieda, ka viņš varbūt jūtas savādi, nēsājot gluži vai savas valsts ienaidnieka apmetni. Viņa to ir pielabojusi. Tagad es tiešām vairs nejūtos kā portesietis.

Santana nespēja bilst ne vārda, ne arī noticēt, ka Artāks spētu kļūt par šēlieti.

-   Es tagad būšu šēlietis, ja vien tu neiebilsti.

-   Nē, Santana pasmaidīja.

Meiteni uztrauca tas, kā viņi tiks līdz mežam. Portesas bruņinieki noteikti apsargāja robežu, jo zināja, ka Santana mēģinās tikt uz Sēļu.

-   Jums nebūtu prāta darbs līdz Rietumaustrumu mežam doties pa virszemi, sacīja Artaka mamma Nivite. Jāiet pa pazemi.

-   Tieši tā! Artāks iesaucās.

Pēc pusdienām jaunieši atvadījās no Nivites, Livijas, Anrietes, arī no Lēras un Dela, kurš tiešām bija līdzīgs savai

dvīņumāsai.

>

Ceļinieki izgāja no mājas un paņēma zirgus. Pagalma galā Artāks Santanu pavadīja līdz pagrabiem.

-   Ar vārdu "pagrabi" es biju sapratusi mazu istabiņu zem mājas, nomurmināja Santana.

-   Nu, mūsējie ir mazliet citādi, pasmaidīja Artāks.

Izrādījās, šie pagrabi bija garš eju labirints dziļi zem-

zemē. Viņi iegāja mazā mājiņā; tur slepenas durvis veda uz pazemi. Ceļiniekus apņēma auksts gaiss un pagrabam raksturīga smarža.

-   Neticami, čukstēja Santana.

Viņi sāka iet. Labirintam abās pusēs slējās kastes un mucas ar augļiem, dārzeņiem, dzērieniem un vēl šo to. Eja bija diezgan plata visi gāja blakus, un arī abiem zirgiem pietika vietas. Valdīja pustumsa, ceļu izgaismoja vien dažas lāpas.

-   Nu ko, Artāks moži sacīja, un balss klusumā izklausījās mazliet baisa. Dodamies pie āžkājainiem un zirgveidīgiem radījumiem.

VISLABAKIE CĪNĪTĀJI

Santana nespēja noticēt tik milzīgi pagrabi! Pamazām tie izrādījās arvien tukšāki un tumšāki, tomēr eja nebeidzās, tikai kļuva mazliet šaurāka, un viņi gāja cits aiz cita.

-   Šo eju izracis mans vectēvs kopā ar vecmāmiņu Liviju. Tajā laikā bija stingri noteikumi: šēlietei tuvināties ar portesieti bija nepieļaujami. Tāpēc vectēvs izraka eju, kas savieno abas valstis. Livija dzīvoja ļoti tuvu šim mežam, un viņi varēja netraucēti satikties, Artāks stāstīja.

Santana pasmaidīja. Tas bija tik romantiski! Turklāt meitene saprata, ka portesietim un šēlietei palikt kopā nav neiespējami…

-   Pēc tam mani vecāki eju mazliet paplašināja un izveidoja pagrabus. Neviens portesietis, kas nāca pārbaudīt mūsu māju, nenojauta, ka pagrabi stiepjas tik dziļi un ved uz Šēlu. Tas mums ir tāds kā slepens bēgšanas ceļš, Artāks iespurdzās.

Galu galā eja kļuva pavisam šaura un tumša un plati akmens pakāpieni izveda virszemē. Artāks ar Viesuli gāja pa priekšu, tad Artāks sniedza roku Santanai, paņēma Bultas pavadu un palīdzēja abām tikt laukā.

-   Te nu mēs esam, viņš sacīja, kad visi bija nonākuši mīkstās sūnās.

Puisis pacēla smagu koka vāku, kas sedza izeju, un to aizvēra. Pēc tam viņš vāku apbēra ar sīkiem zariņiem, lapām un sūnām, līdz tas vairs nebija redzams.

Santana palūkojās apkārt. Neko īpašu pirmajā brīdī viņa neieraudzīja mežs kā jau mežs. Koku bija daudz, un tie bija visdažādākie priedes, egles, apses, liepas, bērzi, ozoli. Mežs bija plašs. Likās, ka viņi ir pašā dziļumā. Meitene par to priecājās tātad Portesas robeža un bruņinieki ir tālu. Santana atviegloti uzelpoja: viņi bija drošībā. Vismaz šobrīd tā šķita.

Brīdi uzmanīgi skatījusies un klausījusies, Santana saprata, ka šis mežs tomēr atšķiras no tiem, kuros viņa bijusi līdz šim. Meitene nespēja saprast, tieši kas šo mežu padara tik īpašu varbūt skaņas, krāsas vai gaisotne.

Pēc brīža meitene nosprieda, ka šajā mežā ir burvestība un mistika. To tiešām varēja just. Likās, ka gaiss virmo un spīd.

-   Par ko tu tā prāto? Artāks gribēja zināt.

Santana bridi klusēja, tad izstāstīja par savām izjūtām.

Artāks nopietni pamāja ar galvu un piebilda:

-   Jā, tā varētu būt.

Viņi turpināja ceļu. Sūnas bija mīkstas, un kājas tajās grima, noslāpējot ikvienu skaņu. Apkārt bija dzirdamas putnu dziesmas un kukaiņu čirkstēšana. Santanai tas ļoti patika te bija pilnīgi citādi nekā drūmajā, klusajā Tumšajā mežā.

-   Ko tu darīsi, ja atklāsies, ka esi meitene no Safīru avota leģendas? Artāks vaicāja.

Santana par to nebija prātojusi.

-   Ja tā būtu, es… Es to avotu atrastu. Un darītu visu, kas vajadzīgs, lai to aizsargātu. Es nevienu nelaistu tam tuvumā. Es cīnītos ar portesiešiem un bruņiniekiem, kuri gribētu pietuvoties avotam. Un es to darītu arī tad, ja nebūtu leģendas meitene.

Artaka acis mazliet samiedzās, kad viņa paziņoja, ka cīnīsies ar visiem bruņiniekiem. Santana negrasījās mainīt savus uzskatus. Artākām bija jāsaprot, ar ko viņš riskē.

-   Es došos tev līdzi, viņš paziņoja.

Lai gan Santana to jau bija sapratusi, viņa nopūtās.

-Ja kāds no Portesas ieraudzīs tevi… ka tu esi manā pusē… Vai saproti, kas tad būs? Tas būs karš, Artak. Es nedrīkstu neko tādu pieļaut.

-   Kara nebūs, pārliecinoši teica Artāks. Ja vajadzēs, arī es cīnīšos. Un es nepametīšu tevi vienu. Neceri!

Santana pasmaidīja. Protams, savā ziņā meitene ļoti priecājās par Artāku. Ko gan viņa viena varētu izdarīt? Bija vajadzīgs kāds, kas palīdzētu, kas aizstāvētu un aizsargātu.

Santana centās sevi iztēloties Artaka vietā. Ja viss būtu tā kā viņam… Varbūt arī meitene spētu atteikties no savas valsts un kļūt par citu tautieti. Bet par portesieti… Nu nē, to gan viņa nekad nespētu.

Pēkšņi Santana saspringa. Tā bija skaņa atvilkta bulta pirms izšaušanas. Meitene saprata, ka draud briesmas. Kamēr viņa panikā centās izdomāt, ko darīt, atskanēja kluss lidojošas bultas svilpiens.

Artak, uzmanies! Santana iesaucās.

Puisis neko nebija pamanījis. Santana to saklausītu un atšķirtu jebkurā brīdī. Viņš mulsi paskatījās uz meiteni, kuras acis bija bailēs ieplestas.

Santana metās pie puiša un gribēja viņu pagrūzt malā bet Artaks aizķērās aiz kādas saknes un paklupa. Meitene uzkrita viņam tieši virsū.

Kādu brīdi viņi samulsuši skatījās viens otrā. Un tad tieši virs galvas aizlidoja izšautā bulta. Artāks pārsteigts noelsās.

Paldies, viņš nočukstēja.

Meitene pasmaidīja. Beidzot arī viņa bija izdarījusi ko tiešām noderīgu un īpašu izglābusi dzīvību bruņiniekam.

Santana piecēlās un satvēra loku, Artāks zobena rokturi. Viņi satraukti skatījās apkārt, bet viss bija mierīgi. Vai uzbrukums ir beidzies vai arī viņiem vajadzēs aizstāvēties?

Artāks izvilka zobenu.

Santana brīdinoši papurināja galvu. Mēs nedrīkstam to darīt. Mēs nedrīkstam uzbrukt un sākt cīņu.

-   Hei! Artāks pēkšņi iesaucās, un Santana salēcās. Vai te kāds ir?

Par atbildi pāri aiztraucās vēl viena izšauta bulta. Šoreiz tā nebija paredzēta, lai kādam trāpītu.

-   Mēs nevēlamies uzbrukt. Mēs gribam parunāt. Mums vajag palīdzību, Artāks turpināja.

Brīdi valdīja klusums. Tad starp kokiem atskanēja zema, rūcoša balss.

-   Kas jūs esat?

-   Es esmu Santana, un tas ir Artāks. Mēs esam ieradušies tikties ar kentauriem un satīriem.

-   Kāpēc? rūcošā balss atjautāja.

-   Runa ir par… Safīru avotu, Santana atbildēja.

Atkal iestājās klusums.

Tad no krūmiem izlīda divi… radījumi. Tiem bija zirga kājas, bet vēders, galva un rokas kā cilvēkam.

-   Kentauri, nočukstēja Santana.

Abiem kentauriem bija brūns ķermenis, melna aste, melni, gari un taisni mati un tumšbrūnas acis.

-   Es esmu Devons. Tā ir Hašira. Sekojiet mums! lielākais kentaurs strupi paziņoja un pagriezās iešanai.

Santana un Artāks paņēma zirgus un devās pakal kentauriem.

-   Mēs jūs vedīsim uz biezokni, īsi paskaidroja otrs kentaurs Hašira. Tam bija smalkāka gan ķermeņa uzbūve, gan balss.

-   Biezoknis, Santana nočukstēja.

Tas nešķita vilinoši. Tomēr meitene priecājās, ka ir izdevies mierīgi parunāt ar kentauriem. Pagaidām tie likās diezgan labvēlīgi. Nešķita, ka viņi taisītos darīt ko sliktu.

Izrādījās, biezoknis nebija tik tālu un nebija drūms. Tas bija plašs klajums, ko no visām pusēm ieskāva augsti koki un biezi krūmi. Tur viņus sagaidīja daudzi kentauri un satīri radījumi ar cilvēka ķermeni, āža kājām un radziņiem. Satīru acis bija tumšzaļas un mati īsi, brūni un pinkaini. Visi tūlīt pārtrauca savu nodarbi un pagriezās pret atnākušajiem, pauzdami piesardzību un aizdomas. Cilvēki šeit noteikti ieradās ļoti reti.

Santana un Artāks atradās klajuma vidū. Bija iestājies klusums, visu skatieni pievērsās viņiem.

-   Tie ir Santana un Artāks, ierunājās Devons. Viņiem esot vajadzīga mūsu palīdzība.

-   Kāpēc gan lai mēs to sniegtu? uzrūca kāds kentaurs.

-   Viņi runāja par Safīru avotu, sacīja Hašira.

Atskanēja klusa balsu murdoņa.

-   Kāda mums daļa gar to avotu? jautāja kāds satīrs, tomēr balss šķita ieinteresēta.

-   Tas ir Sēlas īpašums, ierunājās Santana. Sēliešu lielākais dārgums. Un portesieši to grib mums atņemt. Nedrīkst pieļaut, lai avots kļūtu par Portesas īpašumu.

Meitenei pievērsās daudzas brūnas un zaļas acis, bet viņa izturēja skatienus un palika nopietna un mierīga.

-   Tās abas valstis mums neko nenozīmē, nicīgi noteica kentaurs. Mēs neesam ne portesieši, ne šēlieši. Mums ir vienalga, kas notiek ar cilvēkiem.

-   Ja Portesa iegūs avotu, sacīja Artāks, tad sāksies karš. Un arī jūs noteikti cietīsiet. Jūs dzīvojat uz abu valstu robežas. Jums jāizvēlas puse, kurā nostāties.

Puiša teiktais lika kentauriem un satīriem aizdomāties. Tie skaļi apspriedās, līdz Devons pārtrauca kņadu un paziņoja:

-   Uzklausīsim cilvēkus!

Viens otru pārtraukdami un papildinādami, Santana un Artāks izstāstīja gan par to, ka portesieši ir nolēmuši uzbrukt Safīru avotam, gan par to, ko portesieši domā par meiteni no leģendas, gan par to, ka visiem ir jācīnās, lai pasargātu avotu.

Iestājās klusums. Pie Santanas pienāca kāds satīrs, kas izskatījās pavisam vecs, tā acis bija dziļas un neticami gudras.

-   Tu? tas neticīgi vaicāja un ar pirkstu aptaustīja Santanas seju. Hm… satīrs nomurmināja.

Sirmā satīra tumšzaļās acis ieurbās meitenē. Viņa satraukti skatījās pretī un nesaprata, kas notiek. Artāks satīru vēroja ar aizdomām. Viņš jau bija satvēris zobena rokturi, lai aizsargātu Santanu.

Tomēr nekas nenotika. Vecais satīrs atkāpās un papurināja galvu, tā acis šķita pavisam samulsušas.

-   Viņa nav īstā, satīrs paziņoja.

-   Vai esi drošs, Doris? pārjautāja Devons.

-   Nē, Doriss atzinās. Tomēr… varbūt. Viņa it kā atbilst aprakstam. Diezgan līdzīga. Bet kaut kas nav tā, kā vajag. Turklāt viņa nav dzimusi pilnmēness naktī.

Santana noelsās. Kā gan satīrs to zina? Viņai būtu paticis būt īstajai, izredzētajai, kurai lemts atrast Safīru avotu.

Artāks bija pamanījis meitenes šaubas un uzmundrinoši nočukstēja:

-   Ne vienmēr satīram ir taisnība.

Satumsa vakars. Santana sajuta izsalkumu un nožāvājās. Cik ilgi viņi vēl te spriedelēs?

Galu galā apspriede beidzās. Santana atviegloti nopūtās. Kentauri un satīri bija nolēmuši palīdzēt, cik nu spēs. Ja nu tiešām sāktos karš, tie būs Sēlas pusē. Par portesiešiem tiem bija sliktas atmiņas viņi reiz bija centušies pakļaut satīrus un kentaurus. Bet satīri nebija ar mieru kalpot cilvēkiem un bija neatkarīgi.

Pamazām visi izklīda. Daži palika biezoknī, citi devās dziļāk mežā. Santana pamanīja, ka visi kentauri ir kareivīgi, aizdomīgi un mazliet skarbi, bet satīri mierīgi un prātīgi.

Kentaure Hašira parādīja Santanai, Artākām un viņu zirgiem vietu, kur pārlaist nakti. Viesulis un Bulta palika biezās un mīkstās sūnās pie kāda koka, bet jauniešiem tika ierādīta neliela aliņa, ko aizklāja vijīgi augi, kas nokārās pār tās ieeju. Alas grīdu sedza mīkstas smiltis.

-   Cerams, ka būs labi, Hašira sacīja. Viņai Santana un Artāks ļoti patika. Mēs centīsimies jums palīdzēt.

-   Paldies, Santana pateicās.

-   Mēs to tiešām novērtējam, piebilda Artāks.

Hašira aizgāja. Santana un Artāks ielīda mazajā alā, apsēdās un klusējot paēda vakariņas. Klusums bija mulsinošs.

Pamazām apkārt viss apklusa un satumsa. Alā iespīdēja vārga mēnesgaisma. Tālumā atskanēja klusi soļi. Miegā nosprauslojās zirgs.

-   Ē… ierunājās Artāks. Vajadzētu gulēt.

-   Mjā, nomurmināja Santana.

Viņi izvilka segas un izklāja mīkstajās smiltīs. Santana iekoda lūpā. Alā tiešām bija maz vietas.

Arī Artāks mulsi smaidīja.

-   Es varu gulēt ārā, viņš pieklājīgi piedāvāja.

-   Nē, nevajag, meitene nomurmināja. Nav tik traki. Haširai tas nepatiks.

Galu galā abi apgūlās katrs savā alas malā. Pa vidu palika neliela sprauga. Santana iespurdzās: stāvoklis bija uzjautrinošs.

* * *

No rīta pamodusies, Santana jutās lieliski. Viņai bija ērti un silti un negribējās celties. Galu galā meitene atvēra acis, un pēkšņi sirds satraukti iepukstējās. Viņa bija pievirzījusies pavisam tuvu Artākām. Puiša roka bija uz meitenes pleca.

Sasodīts! Santana domās šķendējās. Ko es esmu izdarījusi?

Meitene uzmanīgi nocēla Artaka roku un atvirzījās tālāk.

Santana cerēja, ka Artāks bija aizmidzis un neko nepamanīja. Artāks mazliet pasmaidīja.

Pēc pāris minūtēm puisis piecēlās sēdus. Santana atvēra acis un izteiksmīgi nožāvājās.

-   Kā gulēji? Artāks vaicāja. No viņa sejas nenozuda smaids.

-   Labi, viņa nomurmināja un izlīda no alas.

Pēc brokastīm biezoknī sapulcējās vairāki kentauri un satīri. Atsākās sarunas par Safīru avotu. Dīvainie radījumi zināja leģendu un uzskatīja, ka nedrīkst pieļaut, lai kāds tur nokļūst.

Pēc tam gan Santana, gan Artāks piedzīvoja cīņas mākslas mācību stundu. Kentauri bija vislabākie loka šāvēji un piekrita mazliet apmācīt Santanu, lai gan meitenei tāpat veicās labi.

-   Galvenais nekad nezaudē modrību. Koncentrējies. Neļauj nekam novērst savu uzmanību. Iztēlojies sevi bultas vietā. Iztēlojies, kā tu lido un trāpi. Tev ir jāizjūt loks un bulta. Tikai tā tu spēsi uzvarēt, kentaurs Devons, kurš pats bija piekritis meiteni apmācīt, atkārtoja. Santanas roka beidzot bija sadzijusi un vairs nesāpēja.

Toties satīri, kuri ar savām āža kājām likās mazliet jocīgi un neveikli, izrādījās izcili cīnītāji ar zobeniem. Pat Artākām, kurš bija prasmīgs bruņinieks, satīri bija nopietni pretinieki, un viņš no tiem daudz iemācījās.

Diena paskrēja neticami ātri. Pēc kāda laika gan Santana, gan Artāks bija piekusuši, bet iepriecināti. Viņi paēda pusdienas un sāka domāt, ka jādodas tālāk, jo laika nebija daudz.

-   Ja vēlaties gudru padomu, sacīja satīrs Harolds, kurš bija apmācījis Artāku, dodieties pie Koriāna. Viņš jums palīdzēs.

Artāks izskatījās samulsis. Vēl vairāk viņš samulsa, kad saprata, ka Santana zina, par ko ir runa. Meitene pastāstīja, ka Koriāns ir bijis Sēlas bruņinieks, bet tagad kļuvis par skolotāju un pārdod ieročus, kurus, kā izrādās, pircis no meža punduriem.

Satīrs Harolds izstāstīja, kur atrast Koriānu viņš dzīvojot pavisam netālu.

Pēc pusdienām Santana un Artāks atvadījās no visiem, pateicās par atbalstu un palīdzību un sakārtoja savas ceļasomas. Kentaurs Devons un satīrs Harolds devās jauniešiem līdzi, lai parādītu izeju no Rietumaustrumu meža.

Kad Santana un Artāks devās uz Koriāna māju, saule joprojām bija pašos debesu augstumos. To viņi sasniedza drīz. Māja atradās plaša lauka vidū, bija celta no koka un nebija grezna, taču izskatījās diezgan liela.

Santana un Artāks nokāpa no zirgiem un pieklauvēja pie durvīm. Tās atvēra garš vīrs ar tumšām, nopietnām acīm, biezām uzacīm un mazliet skarbu skatienu. Viņa mati bija īsi un tumšpelēki, dažviet pavisam sirmi, bet augums muskuļots un stalts.

>

-   Kas jūs esat? Koriāns aizdomīgi vaicāja.

-   Mans vārds ir Artāks, tā ir Santana. Mēs esam… puisis paskatījās uz meiteni, …šēlieši.

Santana piekrītoši pamāja ar galvu.

-   Nāciet iekšā!

Koriāns ieveda jauniešus plašā telpā. Pie sienām karājās dažādi ieroči, kurus Artāks vērtējoši aplūkoja. Istaba bija gaiša un kārtīga.

-   Ko jūs vēlaties? Vīra balss bija kļuvusi laipnāka.

-   Mēs bijām pie kentauriem un satīriem… Santana ierunājās un sāka stāstīt visu garo stāstu par Safīru avotu un portesiešiem.

-   Ahā! Koriāns noteica, kad meitene bija beigusi.

Brīdi vīrs aizdomājās, tad sacīja:

-   Neko daudz palīdzēt es nevaru. Bet vienu zinu droši portesieši nedrīkst iegūt Safīru avotu. Ja jums vajadzēs manu palīdzību, jūs to saņemsiet. Par ieročiem es zinu visu.

-   Jūs varētu apskatīt mūsējos. Varbūt tos vajag uzlabot, ierosināja Artāks.

Puisis skatījās uz Koriānu ar dziļu cieņu, jo šis vīrs bija pieredzējis un zinošs cīnītājs.

-   Jā, to var, Koriāns piekrita.

Viņš aplūkoja Artaka zobenu un dunci un aizdomīgi nopētīja sudraba asmeni un dunča spalu, ko rotāja rubīna gabaliņi. Koriāns sarauktām acīm paskatījās uz Artāku un noprasīja:

-   Kur tu to ņēmi? Tas neizskatās pēc šēliešu darinājumiem.

Artaka acis izbiedēti iepletās, un Santanai aizrāvās elpa. Protams, kā gan viņiem tas neienāca prātā? Koriāns bija vislabākais ieroču meistars, viņš saprata, ka šie ir atšķirīgi.

-   Es biju portesietis, klusi nomurmināja Artāks. Koriāns viņam uzmeta dusmīgu skatienu. Bet tagad vairs neesmu. Mani radi ir arī šēlieši. Un es gribu būt šēlietis, es vairs nekad nebūšu portesietis, puisis bilda apņēmības pilnā balsī.

Kādu brīdi Koriāns viņā lūkojās ar šaubām, tad viegli pamāja.

-   Tā jau man no paša sākuma likās. Tavs izskats, gaita… Bet ceru… Koriāns nepabeidza, bet viņa balsī bija jūtami draudi.

-   Protams, Artāks nopietni apsolīja. Es jūs nepievilšu.

-   Tavi ieroči ir ļoti labi. Domāju, ka ar tiem tu māki rīkoties, kā nākas.

Santana iedeva Koriānam apskatīt savu loku un dunci, ko bija dāvājis tētis Sako.

-   To es saprotu! Koriāna sejā parādījās smaids. Tas ir šēliešu darbs.

Viņš paziņoja, ka ieroči ir ļoti labi, un tad Santana izvilka savu bronzas zobenu. Artaka acis iemirdzējās viņš to redzēja pirmo reizi. Koriāns ar apbrīnu aplūkoja zobena izcilni, paņēma to rokās un uzmanīgi pētīja.

-   Punduri, vai ne? vīrs noprasīja.

Santana pamāja ar galvu.

Meitene lepojās ar savu zobenu, kas bija tiešām apbrīnojams.

-   Hm… noņurdēja Koriāns. Tas ir interesanti.

Viņš bija paņēmis zobena maksti un aplūkoja iegravēto rakstu. Varbūt tas ir kaut kāds teksts, nevis vienkārši zīmējums?

-   Vai zini, kas tur ir rakstīts? Koriāns paskatījās uz meiteni. Viņa noliedzoši papurināja galvu. Safīru meitene… Kāpēc gan punduri tavā zobenā iegravējuši tādu uzrakstu?

-   Nezinu vis.

Kāpēc gan… safīru meitene? Vai punduri kaut ko nojauta? Vai viņi jau sen zina, kas notiks ar Safīru avotu? Kā viņi to var zināt?… Varbūt tā bija tikai sagadīšanās? Varbūt iemesls ir meitenes zaļās safīru krāsas acis? Bet varbūt Santana tomēr ir meitene no leģendas?

-    Labi, Koriāns atdeva zobenu meitenei. Jums .ir jādodas pie elfiem.

-   Elfiem? pārsteigtā balsī reizē atkārtoja Santana un Artāks.

-   Tieši tā. Nemaz nebrīnieties! Elfi par safīriem zina visu. Agrāk to jūs zināt no leģendām viņi dzīvoja Safīru pilsētā. Taču šo pilsētu iznīcināja akmeņu nogruvums. Pēc pāris gadsimtiem tur izauga mežs. Elfi mežā virs savas pilsētas drupām ierīkoja ciemu. Jums jādodas turp.

Santana pasmaidīja. Cik lieliski, ka atkal kāds nostāsts izrādījies patiess.

-   Jums jādodas uz ziemeļiem mazliet austrumu virzienā, bet joprojām paliekot rietumos. Elfu ciems ir gandrīz Sēlas ziemeļu vidū. Tikai neaizklīstiet pārāk tālu uz austrumiem! Koriāns brīdināja. Ceļš būs ļoti grūts. Ja vēlaties nokļūt pie elfiem pēc iespējas ātrāk, jums jāizvēlas virziens, kur parasti cilvēks neiet: cauri Mūžīgo vēju ielejai, pēc tam pa Trejdeviņām pļavām jeb Ziedu zemi. Kad sasniegsiet Safīru mežu, būsiet gandrīz klāt.

Jaunieši uzmanīgi klausījās. Artāks izskatījās nopietns un sasprindzis. Viņš centās visu paturēt atmiņā. Santana šķita mazliet sapņaina, jo domāja par skaistajām Sēlas leģendām un brīnumainajām vietām, kurp viņa dosies.

-   Neko citu vairs nevaru palīdzēt, Koriāns sacīja. Elfi par safīriem izstāstīs visu.

VĒJAINĀ IELEJA

Turpmākās trīs dienas Santana un Artāks zirgu mugurā jāja un jāja un apstājās, lai paēstu, atpūstos un pagulētu.

Jo vairāk viņi tuvojās Mūžīgo vēju ielejai un ziemeļiem, jo skarbāka un mežonīgāka kļuva apkārtne, viss kļuva akmeņaināks un klinšaināks. Viņi devās caur klinšu plaisām un gar stāvām aizām. Ceļš bija klāts ar akmeņiem, caur kuriem vīdēja smiltis vai asi zāles stiebri. Cilvēku mītnes jau sen vairs nekur neredzēja. Ļaudis centās tur neuzturēties, jo runāja, ka tai neesot iespējams iziet cauri un vējš tur nekad nenorimstot.

Strauji mainījās laikapstākļi. Dienas bija pelēkas un vēsas. Par to viņi priecājās, jo karstums visus bija nogurdinājis. Ik dienu cēlās arvien stiprāks vējš. Zirgu soļi kļuva vēl gausāki. Santana un Artāks seju centās slēpt aiz apmetņiem, jo ass un nepatīkams vējš un smiltis sāpīgi sitās sejā. Palaikam vējš tomēr norima, uzspīdēja saulīte.

Pēdējā naktī, pirms viņi sasniedza ieleju, sākās negaiss. Aukstas lietus lāses nikni sitās pret akmeņaino zemi, melnās debesīs mirdzinājās spilgti dzeltenbaltas zibens šautras, klusumā draudīgi rūca pērkona dārdi.

Santana un Artāks centās atrast vietu, kur paslēpties, tomēr tuvumā nebija neviena koka. Artāks ieraudzīja kādu palielu, ērkšķainu krūmu, kur piesiet zirgus. Tikmēr Santana stāvēja kā sastingusi un nespēja pakustēties. Auksts lietus gāzās pār seju un izmērcēja drēbes. Meitene jutās bezspēcīga. Gribējās pagulēt kādā siltā, mīkstā vietiņā.

-   Santana! Artāks sauca.

Puisis pieskrēja pie viņas, satvēra meitenes roku un aizveda līdz krūmam pie Bultas un Viesuļa. Te vismaz bija aizvējš.

-   Briesmīgs laiciņš. Artāks no saiņiem izvilka segas.

-   Man ir tik auksti, Santana nočukstēja un drebēja tik ļoti, ka nespēja parunāt.

-   Ak Kungs, Santana, tu esi pārsalusi! Artāks nomurmināja.

Viņš uzklāja segu meitenei uz pleciem, pēc tam piekļāva viņu sev klāt. Santana piespiedās Artākām vēl tuvāk un aizvēra acis.

-   Viss būs labi, Artāks čukstēja un glaudīja Santanas muguru.

Meitene bija drošībā.

Santana pamodās, kad sejā iespīdēja vārgs rīta saules stariņš. Viņa sajuta kādu smaržu un saprata, ka tas ir Artāks. Viņš vēl gulēja. Santana ar muguru bija atspiedusies pret siltu un zīdainu zirga sānu tā bija Bulta vai Viesulis. Santana bija piekļāvusies pie Artaka, un viņa roka joprojām bija meitenei uz muguras. Viņas galva dusēja uz puiša krūtīm, un meitene dzirdēja, kā pukst viņa sirds. Šoreiz Santanai negribējās celties. Sajūta bija lieliska. Meitene nopūtās.

Meitene mazliet pagriezās, lai būtu ērtāk.

-   Labrīt! atskanēja Artaka zemā, patīkamā balss.

Santana sarāvās.

-   Labrīt! viņa atbildēja.

-   Sen esi nomodā?

Santana saprata, ka nav vērts izlikties, un godīgi atbildēja:

-   Kādu laiciņu.

Puiša roka pieskārās viņas matiem un satvēra kādu šķipsnu, kas bija nokārusies pār viņas seju. Otrā roka joprojām gulēja uz viņas muguras.

-   Kā gulēji? puisis vaicāja.

-   Ļoti labi. Tas bija pat savādi, jo vakar viņai bija šķitis, ka briesmīgajā aukstumā, slapjumā un negaisā aizmigt nebūs iespējams. Un tu?

-   Arī ļoti labi. Artāks smaidīja.

Bija laiks doties tālāk. Meitene nopūtās, lēnām piecēlās sēdus, apņēma ar rokām ceļgalus un domīgi skatījās tālumā, kur starp divām asām, melnām klintīm vīdēja sprauga uz Mūžīgo vēju ieleju.

-   Kas i pticis? Artāks apsēdās viņai blakus.

-   Es teVi neienīstu.

Artāks iespurdzās. Arī Santana: vārdi bija izsprukuši nejauši.

-   Es arī tevi neienīstu, Santana, Artāks sacīja.

-   Tu man esi kļuvis par ļoti labu draugu. Un es ceru, ka tā arī paliks.

-   Protams, tā paliks. Par to neuztraucies, mierināja Artāks, īsti nesapratis, par ko meitene šaubās.

-   Es domāju… ka mēs vienmēr paliksim labi draugi. Tikai draugi, teica Santana.

-   Ā! Artāks novilka. Sapratu. Skaidrs. Tad pēkšņi ierunājās mierīgi un moži: Nedrīkst kavēties. Jādodas tālāk.

Viņi piecēlās, sakārtoja mantas un uzkāpa zirgos.

Viesuļa un Bultas mugurās viņi ātri vien sasniedza Melnās klintis un apstājās pie spraugas. Aiz tām vīdēja pelēka migla.

Santanai negribējās doties ielejā. Šī bija vieta, ar kuru šēliešu vecāki mēdza biedēt bērnus. Un tas nebija bez iemesla neviens, kurš turp bija devies, nebija atgriezies. Tāpēc neviens ielejai netuvojās.

Artāks, kurš par ieleju neko daudz nezināja, bija mierīgāks un domāja, ka neviens ielejā nav bijis, tāpēc nav zināms, kā tur ir.

-   Neuztraucies, būs labi, Artāks meiteni mierināja, pastiepa roku, satvēra Santanas plaukstu un to uzmundrinoši paspieda.

Meitene viņam vārgi pasmaidīja.

-   Kaut nu tā būtu! viņa nočukstēja.

* * *

Protams, Mūžīgo vēju ieleja bija nepatīkama vieta. Līdzko Santana un Artāks iznāca no klinšu aizvēja, sejā sitās ass, spēcīgs vējš. Tas bija tik negaidīti, ka abi zirgi satraukti iezviedzās un centās griezties atpakaļ. Santana iespiedzās, bet Artāks novaidējās. Viņi savaldīja Bultu un Viesuli, nomierināja zirgus un devās uz priekšu.

Zem kājām bija pelēka, akmeņaina zeme. Abi jaunieši atviegloti uzelpoja, redzot, ka tās nav smiltis, jo tad redzamība būtu vēl sliktāka. Augu gandrīz nebija šur tur vīdēja kāds ērkšķu krūms. Viss bija tukšs, kluss un vientuļš. Tikai vējš tas valdīja visur.

Pēc kāda laika Santana un Artāks saprata, ka ceļš jāturpina kājām, nevis jāšus. Zirgi bija noguruši, un tiem bija grūti tikt uz priekšu. Turklāt vējš bija tik spēcīgs, ka bieži vien pat tik prasmīgiem jātniekiem kā Artāks un Santana šķita, ka tas viņus tūlīt nopūtīs zemē.

-   Kā gan mēs tiksim no šejienes prom? Santana atkal un atkal šausminājās.

Artāks bija uztraukts un domīgs. Viņš centās meiteni nomierināt, bet velti.

Nebija iespējams noteikt, cik ilgi viņi te atrodas. Sauli neredzēja, to aizsedza biezi, pelēki mākoņi. Apkārtne nemainījās. Santana bija pārliecināta, ka viņi ir novirzījušies no pareizā ceļa un riņķo pa apli. Artāks bija pārliecināts, ka viņi visu dara pareizi.

Vējš nenorima ne mirkli. Šad tad tas kļuva maigāks, lēnāks, tad atkal brāzmas cēlās ar tik milzīgu spēku, ka nebija iespējams paspert ne soli. Tādos brīžos viņi apstājās, un Artāks satvēra Santanu, lai meitene būtu aizvējā. Visdīvainākais bija tas, ka nebija saprotams, no kuras puses nāk vējš. Tas pūta no visām malām, tas bija visapkārt un visur.

-   Cik liela ir šī ieleja? Artāks vaicāja.

-   Ļaudis runā, ka vajadzīgas vismaz trīs dienas un trīs naktis, lai tai izietu cauri, drūmā, nomocītā balsī atbildēja Santana.

Artāku atbilde apmierināja. Ja nebūtu Artaka, meitene jau sen būtu kritusi panikā.

Galu galā pienāca nakts. Debesis satumsa drūmi tumšpelēkas bez mēness un zvaigznēm. Apkārt sabiezēja melna migla, un vējš gaudoja spokainā balsī.

Gan Bulta, gan Viesulis satraukti sprausloja. Zirgiem šī vieta ļoti nepatika.

Kad Artāks nolēma apstāties, Santana bezspēcīgi sabruka zemē uz cietajiem akmeņiem. Viņa ar bezcerīgu skatienu lūkojās tumsā. Artāks nometās meitenei pretī.

-   Santana, lūdzu, nomierinies! Paļaujies uz mani, viņš čukstēja.

Santana tikai papurināja galvu. Iešana nebeidzamajā vējā bija neciešami nogurdinoša. Viņa jutās bezspēcīga. Šķita, ka vairs nekad nebūs iespējams pamest šo vietu. Cerības bija zudušas, un meitenei vairs nebija spēka doties tālāk. Droši vien tieši tādēļ arī tie citi, pazudušie cilvēki, nebija atgriezušies no šīs ielejas.

-   Santana, uzklausi mani! Artāks viegli sapurināja meiteni. Mēs tiksim ārā. Mēs tiksim. Pavisam drīz. Mums tas izdosies. Lūdzu, tici tam! Mēs tiksim ārā, Artāks nočukstēja un apskāva meiteni.

Viņa piespiedās puisim klāt, aizvēra acis un beidzot nomierinājās. Sirdī ieplūda patīkams miers. Sajā brīdī viņa neņēma vērā niknos, aukstos vējus, kas brāzās garām, pāri

un apkārt, jo zināja, ka viņi šo vietu drīz pametīs.

* * *

No rīta pamodusies, Santana pamanīja, ka guļ blakus Bultai un ir silti apsegta.

-   Labs rīts, Bulta! meitene nočukstēja.

Viņa piecēlās sēdus un ieraudzīja Artāku, kurš jau bija nomodā un gatavoja brokastis.

Rīts bija uzausis pelēcīgi bāls. Vējš beidzot šķita norimis, vairs nelikās tik ass un spēcīgs. Visu ieleju klāja bieza, pelēka migla.

Drīz vien viņi turpināja ceļu. Santana jutās labāk nekā iepriekšējā dienā. Meitene pat bezrūpīgi sarunājās ar Artāku.

Puisim bija izdevies viņu nomierināt, arī vējš pierima, un viss šķita daudz gaišāks.

Tomēr tagad bija citas grūtības migla. Cauri tai bija gandrīz neiespējami redzēt, un soļi bija pavisam lēni. Taču Artāks sprieda, ka drīz vien migla izgaisīs.

Lai nenoklīstu, Santana ar vienu roku cieši sagrāba Bultas pavadu, ar otru satvēra Artaka plaukstu, kurš to mierinoši paspieda. Arī viņš turēja savu Viesuli.

Pamazām migla izklīda. Tikmēr arī vējš pamazām norima. Viņi zināja, ka līdz ceļa galam vēl tālu, tāpēc nespēja saprast, kāpēc vējš kļuvis tik lēns. Lai nu kā, garastāvoklis uzlabojās.

Starp bālajiem mākoņiem paspīdēja gaiša saules maliņa. Migla bija pazudusi. Artāks sacīja, ka viņi varētu atrasties ielejas vidū.

Un tad viņi ieraudzīja kaut ko neticamu.

-   Tas nevar būt… Santana izdvesa un apstulbusi apstājās.

Arī Artāks samulsis sastinga.

Viņiem pretī no miglas izlīda nelielu māju un apaļu tornīšu silueti. Pilsēta!

-   Kā tas ir iespējams? Santana nespēja noticēt. Artak, tu redzi to pašu?

Meitene nosprieda, ka tā varētu būt tikai ilūzija, acu māns, kas radies no noguruma un vēja. Taču pilsētu redzēja viņi abi.

-   Tā ir īsta? meitene jautāja.

-   Izskatās ļoti īsta, atbildēja Artāks.

Viņi nesapratnē saskatījās. Vai tiešām? Varbūt tās ir lamatas?

Jo vairāk viņi tuvojās mistiskajai pilsētai, jo vairāk saprata, ka tā ir īsta: bija dzirdamas balsis, soļi un citas attālas skaņas.

Tas, ka Mūžīgo vēju ielejas vidū atrodas pilsēta, bija lieliski. Neticami. Meitene bija laimīga, ka, iespējams, tūlīt kādu satiks.

Drīz vien viņi sasniedza pilsētu. Tā bija ļoti skaista, grezna un mājīga. Mājas sedza dažādas krāsas jumti un apaļi kupoli, tām bija augsti tornīši un lieli logi. Santana tūlīt pamanīja, ka pilsēta izskatās… maza. Pēc izmēra tā likās diezgan liela, bet visas mājas šķita mazākas, nekā viņa redzējusi. Arī durvis bija zemākas. Lai pa tām ieietu, Artākām un Santanai noteikti nāktos pieliekt galvu.

-   Hei! Artāks iesaucās, un meitene pamanīja, ka viņš ir ieraudzījis kādu no pilsētniekiem.

Uzrunātais pagriezās un pārsteigts noskatīja abus jauniešus un zirgus.

Arī Santana mulsi piešķieba galvu, vērojot šo… radījumu. Tas bija īsāks par viņu, ar diezgan šaurām, melnām acīm un šaurām lūpām.

-   Kur mēs esam? Artāks vaicāja.

-   Tarānijā, radījums atbildēja zemā, čerkstošā balsī.

Rūķu zemē.

Santanai apjukumā pavērās mute. Rūķu zemē? Tas bija neticami. Meitene sajūsmināti pasmaidīja. Vai tiešām viņi satikuši īstus rūķus?

Arī Artāks izskatījās apstulbis. Viņš pateicās rūķim, kurš steidzīgā gaitā, likdams mazus solīšus, tipināja tālāk.

Viņi turpināja iet un aizrautīgi skatījās visapkārt. Santana atcerējās pundures Deonas teikto, ka rūki esot vislabākie celtnieki. Seit bija pierādījums. Pilsēta bija neticami skaista.

Paši rūķi bija lielāki par punduriem un pēc izskata līdzinājās cilvēkiem. Viņiem bija šauras, melnas acis, tumša āda un gari, taisni mati.

-   Kas to būtu domājis… Artāks nomurmināja.

Rūķi, ieraudzījuši ceļotājus, apstājās, pārtrauca savus darbus un lūkojās viņiem nopakaļ. Viņi izskatījās nevis draudīgi, bet ieinteresēti. Tomēr šķita, ka rūķi cilvēkus noteikti jau ir redzējuši.

-   Ei, cilvēki!

Artāks un Santana pārsteigumā atskatījās. Pie viņiem piesteidzās divas rūķu meitenes, abas rūķes izskatījās gandrīz pilnīgi vienādas. Viņām bija tumšsarkani mati, un viņas bija tērpušās vienādās, tumšzaļās kleitās. Vienīgā atšķirība bija tāda, ka vienai mati bija sapīti divās bizēs, bet otrai nesapīti.

-   Es esmu Tabita, ierunājās bižainā, kad rūķes bija atskrējušas līdz četrotnei, un tā ir mana dvīņumāsa Takima. Lūdzu, sekojiet mums!

Artāks un Santana saskatījās, tad devās pakaļ rūķēm, kuras steidzīgi nogriezās uz lielas, gaišas mājas pusi. Santana pamanīja, ka šīs mājas durvis ir augstas un pietiekami lielas diža auguma cilvēkam.

-   Kas šī ir par vietu? meitene vaicāja.

-   To mēs uzbūvējām cilvēkiem, atbildēja Takima. Mēs to saucam par Glābšanas centru.

Artāks klusi iespurdzās, bet Santana veltīja viņam pārmetošu skatienu.

-   Ja cilvēki šeit nonāk, tad parasti nespēj tikt no šejienes prom, Takima turpināja. Mēs viņiem palīdzam atgūt spēkus un atrast mājupceļu.

-   Cik jauki, pasmaidīja Santana.

Glābšanas centra telpas bija plašas un gaišas. Visi rūķi, kas šeit strādāja, bija tērpušies tādas pašas krāsas tērpos kā Tabita un Takima.

Drīz vien Artāks un Santana sēdēja katrs uz savas gultas malas un dzēra karstu, garšīgu un neparastu dzērienu. Viņus apraudzīja rūķu ārsts, kurš drūmi paziņoja, ka ar abiem cilvēkiem viss ir kārtībā.

Tikmēr Bulta un Viesulis bija atstāti kādā citā telpā, kas bija ierīkota zirgiem. Tabita mierināja, ka zirgi tikšot labi aprūpēti.

-   Cik te ir savādi! Artāks nomurmināja, kad ceļinieki bija palikuši divatā.

Arī Santana bija apmulsusi. Mūžīgo vēju ielejas vidū bija uzradusies vesela pilsēta, kurā dzīvo rūķi. Takima stāstīja, ka šeit esot lieliska vieta, kur paslēpties no pārējās pasaules. Turklāt Glābšanas centrs… Tas viss tiešām bija dīvaini.

-   Mums būtu jādodas tālāk, ieminējās Artāks, uzmetis skatienu Santanai.

Meitene atlaidās mīkstajā gultā un nopūtās.

-Varam jau arī mazliet te uzkavēties, viņa ietiepās.

Artāks iekārtojās savā gultā. Cik lieliski beidzot ērti pagulēt!

Santana pamodās, jo juta, ka kāds viņu cieši vēro. Meitene strauji piecēlās sēdus un pie gultas pamanīja kādu rūķi ar melniem, gariem matiem. Pirmajā brīdī viņa pārbijās, bet tad nomierinājās. Meitene ieraudzīja rūķim galvā zelta stīpiņu un nosprieda, ka tas varētu būt pats rūķu karalis.

Arī Artāks bija pamodies un ar interesi vēroja melnmataino, cēlo un nopietno rūķi.

-   Esmu Pandorets, tas paziņoja. Tarānijas karalis un Mūžīgo vēju ielejas rūķu valdnieks.

Artāks nosauca savu un Santanas vārdu. Pēc tam Pandorets gribēja zināt, kāpēc viņi ir šeit un kurp dodas. Santana atkal stāstīja par Safīru avotu un elfiem. Pandorets paziņoja, ka nav dzirdējis Sēlas leģendas, bet piekrita, ka elfi par safīriem zina visu. Sarunas beigās viņš mīklaini piebilda:

-   Kad būsiet Ziedu zemē… Sargieties no puķēm.

Kad Pandorets bija aizgājis, Artāks mulsi paskatījās uz Santanu un atkārtoja:

-   Sargāties no puķēm? Kā tas jāsaprot?

Santana paraustīja plecus.

Viņi bija gulējuši pāris stundu. Bija pusdienlaiks. Tabita un Takima atnesa pusdienas, un Artāks paziņoja, ka viņiem pēc iespējas ātrāk jādodas tālāk. Rūķes tam piekrita.

Viss notika diezgan lielā steigā. Santana negribēja piedzīvot vēl vienu nakti ielejā, tāpēc nācās pasteigties. Viņi pateicās rūķiem, aizgāja pakaļ zirgiem un nokļuva Tarānijas ielās. Sarkanmates Takima un Tabita piekrita ceļotājus pavadīt un parādīja viņiem ceļu ārā no pilsētas. Pēc tam rūķes aizskrēja. Santana un Artāks sēdās zirgiem mugurās, lai atgrieztos Mūžīgo vēju ielejas plašumos.

ZIEDOS

Par laimi un milzīgu atvieglojumu, atpakaļceļš izrādījās īsāks. Kad viņi bija pametuši Tarāniju, atkal sacēlās auksts un spēcīgs vējš, kas sitās sejā, matos un zirgu krēpēs.

Pamazām satumsa. Jo vairāk tuvojās vakars, jo stiprāks kļuva vējš. Santana katru soli lika ar milzīgu piepūli. Šķita, ka vējš ir ļauns gars, kas ir nolēmis viņus atstāt ielejā un nelaist prom. Meitene juta, ka kuru katru brīdi var nespēkā sabrukt zemē. Vajadzēja tikt prom no šejienes pēc iespējas ātrāk.

Bulta un Viesulis, galvu noliekuši, cīnījās pret vēju tāpat kā Santana. Zirgu acis bija piemiegtas un soļi lēni, smagi un stingri.

Vienīgi Artāks joprojām izskatījās diezgan mierīgs. Viņa melnie mati vējā mežonīgi plīvoja un acis bija piemiegtas. Tomēr puiša skatiens bija saspringts, stāja cēla un stalta.

Kad Artāks saprata, ka Santanas spēki izsīkst, viņš uzlika roku viņai uz pleciem un uzmundrinoši nočukstēja:

Mēs tūlīt būsim ārā.

Viņi turpināja ceļu, līdz beidzot no pelēkās pustumsas iznira Melnās klintis. Santana un Artāks, bezgala laimīgi un atviegloti, nopūtās un paskubināja zirgus.

Viņi bija ļoti noguruši, tomēr līdz klintīm visi aizskrēja un aizrikšoja raitā solī. Santana atrada plaisu, kas izveda laukā.

Beidzot, meitene dzirdēja Artaka atviegloto balsi.

Tiklīdz viņi nonāca starp tumšiem klintsakmeņiem, vēja brāzmas norima un baisā kaukoņa apklusa. Šķita, ka spēcīgais vējš tik ļoti atņēmis spēkus, ka Santanai bija grūti paiet un parunāt, pat elpot.

Kad ceļinieki nonāca smilšainā klajumiņā, meitene pie kāda koka apgūlās mīkstās smiltīs un uzreiz aizmiga.

Artāks pasmaidīja. Viņš piesēja un nomierināja zirgus, un paslavēja par paveikto. Pēc tam puisis paņēma segu un apsedza Santanu. Kādu brīdi viņš klusēdams sēdēja meitenei blakus, tad aizmiga arī pats.

* * *

-    Nekad nebiju domājusi, cik bezgala skaists ir rīts bez vēja, Santana domīgi sacīja nākamajā rītā, kad viņi ēda brokastis.

-   Tur nu es tev piekrītu, nomurmināja Artāks.

-    Un saule, un putni, meitene turpināja. Tas viss ir tik brīnišķīgi…

Pēc Mūžīgo vēju ielejas nebeidzamajām aukām bija tiešām mulsinoši sagaidīt bezvēja dienu. Santana saprata, ka pie tā jāpierod. Piedzīvotie asie vēji bija pārāk spilgti iespiedušies atmiņā.

Diena bija skaista, debesis spilgti zilas, tajās nemanīja neviena mākonīša. Saule bija silta un spoža, un acis apžilba,

to vērojot. Santana ar sajūsmu atlaidās smiltīs un izbaudīja saulesstarus, kas glāstīja seju un rotājās matos. Bija lieliski redzēt visas šīs spilgtās krāsas pēc vējainās ielejas pelēcības un pamestības.

Drīz vien vini atsāka ceļu.

> >

Pēkšņi Santana atcerējās skaistos rītus Romo un izjādes kopā ar Timo… Meitene sastinga. Viņa bija dusmīga uz sevi par to, ka par draugu pēdējā laikā bija pavisam aizmirsusi. Timo taču bija cietumā… Turklāt tā bija vienīgi viņas vaina.

-   Kas noticis? Artāks vaicāja, pamanījis meitenes pēkšņo garastāvokļa maiņu.

-   Es atcerējos Timo, meitene nopūtās.

-   Ahā! nomurmināja Artāks.

-    Artak, Santana ar izmisīgi lūdzošu skatienu palūkojās uz puisi. Man viņš ir jāglābj. Tūlīt pat.

Artāks mulsi sarauca pieri. Kā tu to domā? Tagad?

-   Viņam nav jāgaida vēl ilgāk. Viņš ir mans labākais draugs… Santana čukstēja.

Pēkšņi Safīru avots, elfi, portesieši tas viss likās mazsvarīgs. Viņai jāglābj Timo. Jo viņš Santanas dēļ bija pārcietis pārāk daudz.

-   Kāpēc tu visu laiku atkārto, ka tā ir tava vaina? Artāks noprasīja.

-   Es viņam uzdāvināju medaljonu… To vēlāk pie Kristāla upes atrada Sihako. Es dzirdēju, ka viņš stāsta karalim Hēram: šis medaljons esot īpašs un tādu varot atrast tikai Safīru avotā. Tieši tāpēc viņiem radās tā doma sameklēt avotu. Tā visa ir tikai mana vaina, meitene skumji stāstīja.

-   Kas tas par medaljonu? Artāks joprojām īsti nesaprata.

-   No bronzas. Tur iegravēta čūska ar safīra gabaliņu acī. Tas bija piederējis manai mammai, bet pēc tam tētis to atdeva man. Viņš gan teica, ka tas esot īpašs… Es nebiju domājusi, ka tas ir tik īpašs… Kāpēc es to devu Timo?

-   Beidz sevi vainot, stingri aizrādīja Artāks. Tagad par to neuztraucies. Nav tava vaina, ka Sihako izrādījās tik gudrs. Man nav ne jausmas, kā viņam tas varēja ienākt prātā. Portesieši nezina Šēlas leģendas. Tās ir noburtas. Varbūt tika lauzta kāda burvestība? Nav ne jausmas, viņš sprieda.

Santana nopūtās. Man jādodas viņu glābt. Avots nepazudīs. Man ir jāglābj draugs.

-   Santana, pagaidi! Artāks centās meiteni nomierināt.

-   Apdomāsim visu vēlreiz!

-   Kas tur ko apdomāt! Santana iesaucās. Mans draugs ir cietumā!

-   Jā, bet mums galvenais ir atrast avotu. Tavam draugam neko nenodarīs, tici man. Viņš portesiešiem vēl var noderēt. Bet ja mēs nokavēsim un Safīru avotu atradīsim par vēlu… Tad tiešām būs par vēlu. Tad cietīs tava valsts. Visa mūsu valsts…

-   Ja vien to avotu vispār atradīsim, Santana nopūtās.

-   Šaubos, vai mums tas izdosies. Es nedomāju, ka spēju to izdarīt.

-   Gan jau elfi palīdzēs, Artāks bija pārliecināts.

-   Bet kā tad ar to medaljonu? vaicāja Santana. Sihako teica, ka tas noteikti esot no avota. Ja nu tā ir… atslēga? Ja nu bez tā mēs nekur netiekam? Mums jādabū medaljons!

Artāks papurināja galvu. Puisis zināja, ka būs grūti meiteni pārliecināt, bet tas bija jāizdara.

-   Klausies, viņš sacīja. Vispirms aiziesim pie elfiem. Pajautāsim viņiem, ko darīt tālāk. Viņi zinās vislabāk.

-   Bet…

-   Turklāt tu neesi apsvērusi vēl kaut ko. Vai zini, kur cietums atrodas?

Santana samulsa.

-   Ē… droši vien kaut kur Portesā, meitene nedroši atbildēja.

Atceroties Portesu, viņa nevilšus nepatikā nodrebēja. Tur atgriezties… Tas būtu muļķīgi. Santana neticēja, ka spētu otrreiz tik veiksmīgi tikt no turienes prom.

-    Tu kļūdies, Artāks lika meitenei samulst vēl vairāk. Un šoreiz mums tas ļoti palīdzēs. Jo cietums nav Portesā. Vismaz ne uz Portesas zemes.

-   Kā to saprast?

-    Cietums, ko sauc par Zobniju, atrodas uz salas Zelta putu okeānā.

-   Tiešām? neticīgi pārjautāja Santana.

Tas tik bija jaunums!

-   Labs ir, meitene nopūtās. Vispirms elfi, tad pārējais.

Artāks pasmaidīja. Tici, tā būs labāk.

* * *

Viņi sasniedza milzum lielu, košu un raibu pļavu.

-   Šī laikam ir Ziedu zeme, Artāks secināja. Trejdeviņas pļavas…

Santana smaidīja. Pļava izskatījās neticami liela, krāsaina un nebeidzami plaša. Dažnedažādas puķes pletās līdz pat horizontam.

-   Vai šēliešiem ir kāda leģenda arī par šo vietu? painteresējās Artāks.

-   Protams, Santana atbildēja. Šeit dzīvojot mazas ziedlapiņu fejas, kas liekot puķēm ziedēt un smaržot gandrīz visu gadu.

Bultas un Viesuļa mugurā viņi ierikšoja pļavā. Viņus tūlīt apņēma košas krāsas un reibinošas smaržas.

Ziedu zeme bija brīnišķīga. Saule spoži sildīja un paspilgtināja košās krāsas. Gaiss bija silts un spēcīgu smaržu pilns. Santana un Artāks ļāva Bultai un Viesulim atpūsties. Abi zirgi mierīgi baudīja mīksto zāli un puķes.

Arī jaunieši jutās neizsakāmi laimīgi. Visas nedienas šķita zudušas. Viss likās gaišs un krāsains. Viņi skraidīja pa pļavu un kūleņoja puķēs.

Kad tuvojās vakars, abi apgūlās zemē un vēroja, kā virs galvas maigā vējiņā šūpojās puķu galviņas. Gaiss un visa apkārtne pamazām krāsojās koši oranžīgos toņos, zeltaina saule mirdzēja košās debesīs, kur nemanīja neviena mākonīša. Pasaule šķita tik krāsaina kā nekad. Bulta un Viesulis joprojām draiskojās un lēkšoja puķēs.

-   Cik te ir lieliski! Santana nočukstēja.

-    Mazliet savādi, atbildēja Artāks. Nekad neesmu juties tik… brīvs un vieglprātīgs. Tas ir dīvaini. Šai vietai piemīt kaut kas mistisks.

-   Iespējams, nomurmināja Santana. Meitene negribēja uztraukties. Viņa jutās laimīga, un tas bija galvenais.

-   Skaties! Artāks pēkšņi iesaucās.

Meitene piecēlās sēdus un paskatījās sāņus.

-   Oho! vina noelsās.

Uz kādas puķes blakus Artākām bija nosēdies sīks, viegls un gaisīgs radījums. Tam bija garas, tievas kājas un rokas, sīka galviņa ar lielām acīm un smaidā savilktām tumšām, košām lūpām un lieliem, spilgti dzelteniem spārniem. Tie vējā mazliet drebēja, un tos rotāja zeltaini un brūni raksti.

-   Ziedlapiņu feja, Santana nočukstēja.

Viņi abi nespēja novērsties no skaistās, brīnumainās būtnes. Tā likās sīka un trausla, toties spārni salīdzinājumā ar niecīgo, šķietami vārgo ķermenīti bija milzīgi. Tie varēja ieskaut feju no visām pusēm. Paslēpjoties spārnos, feja izskatījās pēc zieda.

-   Vēl viena! Artāks klusi pamāja uz meitenes pusi.

Santana juta, kā viņas galvai pieskaras kaut kas maigs

un vēss. Nākamajā brīdī feja nolaidās uz meitenes deguna;

viņa klusi iesmējās. Pieskāriens bija viegls, gaisīgs un kutinošs. Šīs fejas spārni bija koši sarkani.

Drīz vien atlidoja arvien vairāk un vairāk ziedlapiņu feju. Viņas bija visur, spēlējās jauniešu matos, nosēdās uz galvas, pleciem un rokām un tupēja ziedos. Katrai spārni bija atšķirīgā krāsā. Fejas tik tiešām atgādināja lidojošus ziedus.

-   Tas ir tik skaisti… Santana atkārtoja.

-   Patiešām, piebilda Artāks.

Nākamajā rītā pamodusies, Santana sajuta reibinoši saldu aromātu. Tas bija patīkams, skurbinošs. Meitene atvēra acis un virs galvas ieraudzīja līgojamies krāsainas puķes. Spīdēja saule. Santana brīnījās, ka nakts ir bijusi tik silta: viņa nebija nosalusi, kaut arī gulēja bez segas.

Pēc brokastīm viņi turpināja ceļu. Likās, ka līdz pļavas malai vēl tāls ceļš priekšā, tāpēc vajadzēja pasteigties. Artāks bija nolēmis līdz vakaram nokļūt pie elfiem.

Drīz vien Santana saprata, ko bija pieminējis rūķu karalis Pandorets, brīdinot, ka jāsargās no puķēm. Vajadzēja sargāties no smaržas. Aromāts bija reibinošs. Tas gluži vai izdzēsa no prāta visas domas. Palika tikai mulsinoša laimes izjūta un bezbēdīgs prieks. Tā vien gribējās apgulties un gulēt, gulēt, gulēt ziedošajā pļavā un neko citu nedarīt.

Arī Artāks bija kļuvis pavisam izklaidīgs un palaikam piemirsa virzienu, kādā jāiet. Pat abi zirgi šķita pavisam savādi: tie nebeidza spriņģot un lēkšot kā jauni kumeļi. Smarža bija pat bīstamāka par Mūžīgo vēju ielejas nebeidzamajām brāzmām.

Santanai un Artākām nācās krietni papūlēties; viņi nebeidza skaļi apspriest un atkal un atkal atkārtot to, kas bija jāpaveic.

Pusdienlaikā viņi apstājās kādā nelielā kalniņā. No šejienes pavērās brīnišķīgs skats uz Ziedu zemi. Jau diezgan tuvu bija manāmi krūmi, kas iezīmēja Trejdeviņu pļavu robežu.

-   Drīz būsim pie elfiem, domīgi sacīja Artāks, vērdamies tālumā. Vai redzi to tumšo svītru? Tas noteikti ir Safīru mežs.

Santana pamāja ar galvu, apsēdās tuvāk Artākām un vaicāja:

-   Kā tev liekas… es varētu būt tā meitene no leģendas par avotu?

-   Varētu gan. Pavisam noteikti. Kāpēc ne?

Meitene nopūtās: viņa neatbilda leģendā aprakstītās meitenes raksturojumam. Viņai gan bija zaļas acis, tas arī viss. Tomēr pēdējo dienu laikā viņai sāka likties, ka viss ir iespējams…

-   Santana, Artāks ierunājās zemā balsī. Vai kāds ir teicis, ka tev ir īpaši skaistas acis?

Meitene samulsa, pasmaidīja un papurināja galvu. Artāks pieliecās Santanai vēl tuvāk, un viņas sirds sāka pukstēt straujāk. Puisis maigi noglāstīja meitenes vaigu.

-   Artak, meitene nopūtās, beidz.

Artāks neatkāpās. Viņa zilās acis urbās meitenē ar tik ciešu skatienu, ka bija grūti novērsties. Santana vienkārši nespēja pretoties. Droši vien Ziedu zemes reibinošā puķu smarža bija laupījusi spēkus.

Artāks atglauda no meitenes sejas matu šķipsnu, un viņa aizvēra acis.

-   To nevajadzētu darīt, Santana satraukti nočukstēja, bet vārdi izklausījās nepārliecinoši.

-   Kāpēc gan ne? Artāks vaicāja, satvēra meitenes zodu un ieskatījās acīs.

-   Tu esi… bruņinieks, Santana izdvesa.

-   Nu un tad? pasmējās Artāks. Puiša smiekli bija brīnišķīgi. Neesmu taču augstdzimušais. Varu darīt, ko gribu. Neviens man nepavēlēs, ko es drīkstu un ko ne.

-   Artak! Santanai izdevās mazliet atkāpties. Tu esi apreibis no šejienes smaržām.

-   Neesmu gan, iebilda Artāks.

Santana brīdi uz viņu skatījās, tad piecēlās kājās un nomurmināja:

-   Ejam tālāk!

Artāks nopūtās un nostājās meitenei blakus.

-   Vai drīkstu lūgt? Viņš pasniedza Santanai roku.

Meitene smaidot nošūpoja galvu un satvēra puiša

plaukstu. Un tad viņi smejoties metās lejā no kalna un ieskrēja jaunās puķēs un jaunās smaržās, brīvības un laimes ieskauti.

* * *

Kā jau Artāks bija paredzējis, vakarpusē viņi sasniedza Safīru mežu un tūlīt saprata, ka šis mežs ir īstais, jo tas atšķīrās no citiem. Mežs bija akmeņains, krāsas likās koši zaļas. Santana pēc reibinoši saldās Ziedu zemes smaržas ieelpoja svaigu zemes un koku aromātu. Domas atkal bija skaidras, un gaiss vairs nešķita mulsinoši skurbinošs. Tomēr laimes un prieka izjūta nebija zudusi. Meitenei šķita, ka viss būs kārtībā. Artāks izskatījās mierīgāks un laimīgāks nekā jebkad, un abi zirgi rikšoja mundri un dzīvespriecīgi.

Drīz vien viņi nonāca uz kādas platas takas. Tā bija mazliet neparasta, to klāja vijīgi augi. Stūrainas, lielas, koši zaļas lapas sedza zemi, bet tālāk augi aizvijās pa koku stumbriem un tur izplauka apaļos, baltos ziedos.

-   Tā ir Efeju taka, nočukstēja Santana. Leģendās šī taka ved tieši uz Elfeju elfu ciemu.

-   Efejas? šauboties pārjautāja Artāks, noskatījis baltos ziedus. Efejas taču neizskatās… tā.

-   Es zinu, piekrita Santana. Šīs laikam ir īpašās elfu efejas.

Meitene noliecās pie kāda zieda un to pasmaržoja. Smarža bija svaiga, mazliet salda un patīkama jo īpaši pēc reibinošā Trejdeviņu pļavu ziedu aromāta, kas tagad šķita nepatīkami šķebinošs.

Pamazām taka līkumoja arvien dziļāk mežā. Drīz vien tālumā sāka vīdēt tādi kā mazu naminu silueti.

-   Esam klāt, nomurmināja Artāks.

Arī viņš, tāpat kā Santana, runāja klusi. Šķita, ka šajā mežā nedrīkst sacelt troksni. Turklāt visiem bija zināms, ka elfi ir mierīgi un nemīl skaļumu.

Gan Santana, gan Artāks lika lēnus, piesardzīgus soļus. Pat Bulta un Viesulis bija kļuvuši pavisam rāmi.

Pēkšņi jaunieši apstājās: priekšā stāvēja kāds elfs, meitene. Viņa bija uzradusies tik klusi, ka neviens to nebija pamanījis.

Elfene bija ļoti skaista. Viņai bija brūngana seja, kas tomēr izskatījās gaiša un tīra. Ausis bija garenas un spicas, acis lielas, slīpas un koši zaļas, mati gari, tumšbrūni un cirtaini. Skatiens šķita gudrs un pašapzinīgs. Elfene bija tikai mazliet īsāka par Santanu un bija tērpusies garā, zaļā un vienkāršā kleitā, kājas bija basas.

Elfene uzmeta ceļotājiem nopietnu un neizdibināmu skatienu, tad ierunājās dzidrā, skanīgā un skaistā balsī:

-   Ā, jūs esat klāt! Mēs jūs jau gaidījām. Sekojiet man! Santana un Artāks izbrīnā saskatījās. Elfene pagriezās

un klusiem, elegantiem soļiem devās elfu ciema virzienā. Jaunieši viņai sekoja.

SABIEDROTIE

Drīz vien Efeju taka ieveda plašā, klusā ciemā. Mājas bija zemas un būvētas no akmens. Namiņus klāja sūnu jumti, tāpēc pa gabalu tie saplūda ar apkārtni.

Elfejā valdīja dziļš, noslēpumains klusums. Elfene, kas viņus bija atvedusi, turpināja iet uz priekšu.

Viņi ieraudzīja arī citus elfus, visiem bija skaista, nopietna seja un lielas, slīpas, mirdzoši zaļas acis. Elfi bija slaidi, graciozi un gari cilvēka augumā. Tie uzmeta skatienu ceļiniekiem, taču neko neteica.

Santana jutās savādi. Šķita, ka ikviens šeit viņus jau gaidījis. Nevienu nepārsteidza viņu ierašanās.

Galu galā elfene apstājās. Viņi bija nonākuši neparastā un skaistā vietā pie gara akmens galda, ko klāja efeju lapas. Uz tā stāvēja bļodas un krūzes ar vakariņām, kā arī tukši trauki pie katra krēsla. Galdu ieskāva lapene, no kuras nokārās vijīgās efejas ar baltiem ziediem. Pie galda pulcējās visi elfi. Viņi klusējot nostājās katrs pie sava krēsla.

Elfene, kas pavadīja Santanu un Artāku, viņiem norādīja uz diviem krēsliem gandrīz pašā galā. Ceļinieki, mulsi skatoties apkārt, devās turp. Tikmēr elfene paņēma Bultas un Viesuļa pavadas un piesēja zirgus mazliet tālāk pie kokiem.

Kādu brīdi valdīja klusums, tad elfi apsēdās. Santana un Artāks darīja to pašu.

-   Tātad, Dārdisa, ierunājās ļoti cēls un nopietns elfs ar brūniem, vidēji gariem un taisniem matiem. Vai šie ir īstie cilvēki?

Elfene, kas bija viņus atvedusi, atbildēja:

-   Jā, Eleazār.

Eleazāra acis pievērsās Santanai un Artākām. Pārējie elfi vakariņoja. Pamazām gaisotne vairs nebija tik biedējoša. Elfi sāka tērzēt klusi un mierīgi. Santana ar apbrīnu vēroja, cik viņi visi bija skaisti. It īpaši tad, kad smaidīja. Elfu zobi bija spilgti balti. Sarunājoties tie likās pavisam draudzīgi un patīkami.

-   Lūdzu, mielojieties! Eleazārs sacīja.

-   Ā! Santana attapās.

-   Paldies, Artāks nomurmināja.

Viņi uzlika sev uz šķīvjiem ēdienu no tuvākās bļodas: tas laikam bija sautējums. Santana nespēja saprast, no kā tas gatavots. Diezin vai kaut ko tādu būtu iespējams nobaudīt pie cilvēkiem.

Arī Artāks uz sautējumu skatījās ar šaubām. Tomēr ne viņš, ne Santana neuzdrošinātos aizvainot cēlos un nopietnos elfus, tāpēc saskatījās un reizē norija pirmo kumosu. Jaunieši bija patīkami pārsteigti ēdiens garšoja ļoti labi.

Elfs Eleazārs to visu vēroja ar vieglu smaidu. Santana samulsa: elfa priekšā meitene jutās necila. Tik brīnišķīgas un varenas būtnes viņa nekad nebija satikusi.

-   Kā jūs sauc, cienītie ceļotāji? vaicāja Eleazārs.

Santana un Artāks jutās neērti, jo vēl nebija nosaukuši

savu vārdu.

-   Es esmu Artāks ro Danass, savu pilno vārdu svinīgi paziņoja Artāks.

-   Santana Katari, bilda Santana.

-   Prieks iepazīties. Elfs palocīja galvu.

Brīdi valdīja klusums, un visi ēda.

-   Atvainojiet, ierunājās Artāks. Kā jūs zinājāt, ka mēs ieradīsimies? Izskatās, ka mūs jau esat gaidījuši.

Eleazārs pasmaidīja. Atbildēja kāda elfene, kas sēdēja blakus Santanai. Viņai bija gari, tumši un taisni mati, un viņa izskatījās vecāka par Dārdisu, taču bija tikpat skaista.

-   Jūs esat Safīru avota meklētāji. Gaidījām, ka jūs pie mums ieradīsieties.

Santana un Artāks pārsteigti saskatījās: kā tad tā?

-    Lēnei taisnība, apstiprināja Eleazārs.

-   Bet kā… Kā tas iespējams? Santana nesaprata.

-   Mēs zinām, kad kāds grib atrast Safīru avotu, kas reiz piederēja mums. Tad mēs to noslēpām. Toties mums ir Safīru lode. Ar tās palīdzību spējam noteikt, kuram ir jebkādi nolūki par mūsu avotu. Mēs zinām arī Portesas ļaudis, stāstīja Dārdisa, kas Santanu un Artāku bija atvedusi šurp.

Santana nespēja neko saprast. Kas tā par lodi?

Sarunā iesaistījās maza elfu meitenīte. Viņai bija brūni, īsi mati un aizrautīgi mirdzošas acis, un viņa bija neticami skaista. Kad atskanēja viņas smalkā, dzidrā balstiņa, Santana pasmaidīja.

-    Safīru lode ir neliels, noslīpēts zaļa safīra gabals, kas izcelts no Safīru avota dzīlēm. Ja prot to lasīt, tajā ir iespējams saskatīt īpašas zīmes…

-   Pietiks, Mo! Lēne apsauca mazo, kura paklausīgi apklusa.

-   Neuztraucies, Eleazārs smaidot sacīja Lēnei. Mo saka taisnību. Nevajag dusmoties uz mazo. Viņa taču neko sliktu negribēja, vai ne? Elfs paskatījās uz Mo, kura noliedzoši papurināja galvu, kad Eleazārs viegli noglāstīja viņai galvu.

-   Bet kā jūs zinājāt, ka tieši mēs esam tie īstie? Artāks tincināja.

-   Mēs to jutām. Dārdisa viegli paraustīja plecus. Turklāt Santanas acis… Tās ir tieši tādā pašā krāsā kā mums, elfiem.

Artāks tūlīt pievērsās meitenei un domīgi ieskatījās viņai acīs. Santana samulsa.

-   Tiešām, meitene dzirdēja puisi nomurminām.

Santana ielēja sev krūzē brūnganu dzērienu un pagaršoja. Arī tas bija garšīgs svaigs, atsvaidzinošs un ne pārāk salds.

-   Jūs atradīsiet Safīru avotu, Eleazārs pārtrauca klusumu, jums tas ir lemts.

-   Tad… jūs gribat teikt, ka Santana ir īstā meitene no leģendas? vaicāja Artāks.

-   Tas nevar būt, nomurmināja Santana.

Viņai pievērsās vairāku elfu skatieni, šoreiz apmulsuši.

-   Tu esi īstā, ar smaidu sacīja Dārdisa. Tu esi meitene no Safīru avota leģendas.

-   Vai tiešām? nočukstēja Santana.

Meitenei noreiba galva.

-   Protams. Arī Lēne pasmaidīja.

Santana nesaprata viņa nebija dzimusi ne pilnmēnesī, ne pusnaktī.

-   Tavs medaljons, iesāka Eleazārs, piederēja tavai mammai Krisei? Vai ne?

Santana pamāja ar galvu. Viņa bija tā apjukusi, ka pat nebrīnījās par elfu, kurš piemin medaljonu un viņas mammas vārdu.

-   Jūs abas esat ļoti līdzīgas, domīgi turpināja Lēne. Tas pats smaids, tumšbrūnie mati un dedzīgais, spītīgais skatiens. Un acis. Koši zaļas kā safīri.

-   Vai tiešām tu vēl nesaproti, Santana? Eleazārs vaicāja.

Artaka sejā pavīdēja sapratne, un viņam iepletās acis.

-   Santanas mamma bija… viņš iesāka, bet arī Santana beidzot visu apjēdza, un meitenes elpa aizrāvās.

-   Mamma bija dzimusi tieši pusnaktī. Pilnmēnesī, meitene nočukstēja.

To bieži stāstījis tētis. Santana neticīgi uzlūkoja Eleazāru.

-   Tātad mana mamma ir īstā meitene no Safīru avota leģendas?

-   Tieši tā. Elfs pamāja ar galvu.

-   Medaljons, Artāks nomurmināja.

Santanai nu viss bija skaidrs. Tēvs bija brīdinājis, ka tas ir īpašs un vērtīgs. Santanai vajadzēja to saprast jau iepriekš.

-   Tavai mammai bija jāsargā avots, bet… viņa aizgāja no šīs pasaules pārāk agri. Un atstāja medaljonu tev. Tu esi viņas mantiniece, tevī ir viņas asinis, un tu esi nākamā, kurai avots jāatrod, stāstīja Dārdisa.

-   Es taču teicu, nočukstēja Artāks. Un zināju, ka tam satīram nav taisnība…

-   Bet… medaljons, meitene ierunājās. Tas vairs nav pie manis.

-   Mēs zinām, atbildēja Eleazārs. Bet zinām arī to, ka tu to atgūsi. Kā to izprāto pati.

-   Kā tas var būt? Santana neticēja.

-   Tu taču zini, kāpēc nomira tava mamma? vaicāja Lēne.

Santana jautājoši pacēla skatienu.

-   Tieši tāpēc tu viņu neatceries, atbildēja Eleazārs.

-   Viņa nepārcieta dzemdības. Toties piedzimi tu.

-   Ko? Santanai aizrāvās elpa, un meitene nobālēja.

-   Tas nevar būt! Tātad… Kāpēc neviens man to neteica? Ne tētis, ne Ketans? Santanai acīs sariesās asaras.

-Viņi tevi gribēja pasargāt, Lēne smalko plaukstu mierinoši uzlika meitenei uz rokas. Viņi negribēja, lai tu sevi vainotu.

-   Bet tā ir mana vaina, Santana nočukstēja, sirdij sažņaudzoties. Es… es… savu…

-   Beidz, Santana! Artāks sparīgi sagrāba meiteni aiz rokām. Tu tur neesi vainīga. Vai dzirdi mani? Nevaino sevi!

Santana nopūtās. Viņa bija satriekta.

-   Kad Krise nomira un tu piedzimi viņas spēks un likteņa uzdevums tika tev. Tu ieguvi viņas spējas un kļuvi par elfu izredzēto. Tev ir jāpabeidz Krises iesāktais un jāatrod avots. Sēlai tas ir vajadzīgs visvairāk. Tieši tagad avots ir briesmās, ierunājās Dārdisa.

-   Skaidrs, Santana nopūtās un pamāja ar galvu.

-   Tev tas ir jāizdara, jo tev to ir atstājusi Krise. Lai Krise var ar tevi lepoties, nopietni teica Eleazārs.

-   Labi, es centīšos, Santana mēģināja pasmaidīt. Kā mana mamma to zināja?

-   Citiem viņa to neteica. Tepat netālu dzīvo kāda slavena burve ar viņu mēs bieži tikāmies. No šīs burves Krise saņēma medaljonu un arī savu uzdevumu, Dārdisa atbildēja.

Brīdi valdīja klusums. Santana bija apjukusi, taču apņēmības pilna: viņa nedrīkst pieļaut to, ka mamma mirusi veltīgi.

-   Tagad mums vismaz ir lielas izredzes, nomurmināja Artāks, un Santana piekrītoši pamāja ar galvu.

-   Vai tad jūs paši nevarat atrast Safīru avotu? Jūs esat elfi, un tas ir jūsu avots, Santana prātoja.

-   Nē, nē, Dārdisa iebilda. Kad elfi dzīvoja pie Safīru avota, viss bija labi. Bet pamazām uzradās arvien vairāk cilvēku. Daži no viņiem bija ļauni un mantkārīgi. Daudziem nepatika elfi. Tāpēc mēs nolēmām paslēpties, bet avotu nobūrām. Noburtais mežs ir pilns ar neparastām, neparedzamām būtnēm. Mēs izdomājām, ka kādam cilvēkam ļausim atrast Safīru avotu. Pilnmēness naktī tieši pusnaktī dzimusi meitene saņems mūsu svētību un būs tik godīga un krietna, lai saprastu Safīru avota patieso vērtību.

Santana domīgi pasmaidīja. Tātad cilvēku mantkārība vainīga pie tā, ka ļaudis vairs nespēj savām acīm apskatīt šo brīnumaino avotu.

-   Pie Safīru avota gadīsies kāds šķērslis, brīdināja Eleazārs. Bet nepadodieties!

-    Protams, Santana apsolīja.

-   Kā līdz turienei nokļūt? vaicāja Artāks.

-    Turpiniet iet uz ziemeļiem. Jums jāatrod Marmora kalnu klintis, atbildēja Dārdisa. Santana pasmaidīja, jo bija to apjautuši.

-   Noburtajā mežā esiet piesardzīgi, sacīja Lēne. Tur var gadīties viss. Tur jūs sagaidīs neparasti un skaisti radījumi.

-    Pirms doties turp, teica Eleazārs, jums jāapmeklē tuvumā esošais Kiri ciems.

-   Kāpēc? apstulba Artāks.

-   Tur satiksiet kādu, kam ir vajadzīga jūsu palīdzība, atbildēja Eleazārs.

Santana mulsi sarauca pieri. Pēc vakariņām jums jāiet uz Kiri ciemu. Tas ir netālu. Tur sameklēsiet naktsmājas. Pēc tam jūsu ceļš ies cauri Teosai, turpināja Eleazārs.

-   Tātad mums jāpamet Elfeja? skumji vaicāja Santana.

Meitenei te ļoti patika. Viss bija mierīgs un brīnumains.

Santana nesaprata, kāpēc viņiem būtu jādodas uz Sēlas galvaspilsētu, taču uzticējās elfu padomiem. Varbūt tas ir īsākais ceļš. Varbūt tur viņiem palīdzēs.

-   Atcerieties, ka safīri ir drosmes un godīguma simbols. Esiet drosmīgi un godīgi jebkurā situācijā, sacīja Dārdisa.

Artāks uzsāka sarunu ar Eleazāru un gaišmatainu elfu Elofu. Viņi apsprieda ceļu un iespējamos šķēršļus. Elofs bija ceļojis daudz, viņš bieži iegriezās arī Marmora kalnos, kur dzīvoja elfa draugi, kuri daudz ko pastāstīja.

Tikmēr Santana tērzēja ar Lēni.

-   Tev ir interesants liktenis. Droši vien to esi sapratusi, elfene sacīja. Šķiet, ka drīzumā tev uzradīsies patiesa mīlestība. īstā un vienīgā.

Santana sarāvās.

-   Tu viņu pazīsti ļoti labi. Tu par viņu domā gandrīz visu laiku.

-   Par kuru? meitene jautāja. Balss bija noklususi līdz čukstam.

-   To es nedrīkstu atklāt, Lēne pasmaidīja. Jūsu ceļā ir šķēršļi, bet jūs abi tos pārvarēsiet.

Santana iegrima domās. Vai tiešām tas ir Artāks? Meitene uzmeta piesardzīgu skatienu puisim, cerot, ka viņš neko nav dzirdējis. Artāks bija iegrimis aizrautīgā sarunā ar Eleazāru un Elofu.

Artāks tas varētu būt. Meitene viņu atminējās gandrīz visu laiku. Tur nu Lēnei ir taisnība. Un viņu ceļā tik tiešām bija šķēršļi, daudz šķēršļu. Vai tiešām, pēc Lēnes teiktā, viņiem izdosies tos pārvarēt?

Bet bija vēl Timo, labākais draugs jau kopš bērnības. Viņi tiešām bija tuvi. Bet… Arī Timo viņa pazina labi, droši vien daudz labāk par Artāku. Ar Timo kopā bija tik daudz piedzīvots. Izjādes agrā rītā pa Saullēktu ielejas pļavām, kopīgas loku šaušanas mācībstundas, atpūta Santanas un Timo iemīļotajā slēptuvē, slepenas tikšanās reizes nakts vidū, spēles un smiekli, un sarunas… Meitene aizvēra acis un iztēlē ieraudzīja Timo koši zilas, lielas, mirdzošas acis, šķelmīgs, draudzīgs smaids ar bedrītēm vaigos, sprogaini salmu krāsas mati, kas saulē zeltaini mirdzēja…

Santana saķēra galvu rokās. Ko darīt? Kā uzzināt, kurš ir īstais? Timo vai Artāks?

Meitene gribēja pabūt vienatnē. Pārāk daudz jaunumu, pārāk daudz pārdomu un pārdzīvojumu… Viņa vēlējās bēgt.

-   Viss kārtībā? Santana juta Artaka noraizējušos balsi un roku uz sava pleca.

Viņa pacēla skatienu un dziļi ieelpoja.

-   Viss ir labi. Neuztraucies.

Artāks uzmeta viņai satrauktu skatienu, tad novērsās un turpināja sarunāties ar Eleazāru un Elofu.

Drīz vien vakariņu laiks beidzās. Elfi pamazām atvadījās cits no cita. Pie galda palika tikai Santana, Artāks,

Eleazārs, Dārdisa, Lēne, Elofs un mazā Mo, kura negribēja iet prom. Mazo interesēja šīs sarunas.

-   Jums laiks doties, sacīja Eleazārs.

-   Jā. Paldies par visu, Santana pateicās.

-   Lai jums veicas un lai drosme jūs nepamet! novēlēja Dārdisa.

Lēne uzlika uz galda divus skaistus sudraba gredzenus. Viens bija smalks un šaurs, otrs biezāks un pamatīgāks. Abos bija iestrādāti nelieli, apaļi, mirdzoši, koši zaļi akmentiņi elfu safīri.

-   Tie jums palīdzēs atrast īsto ceļu un īsto vietu, Lēne sacīja.

Santana un Artāks neticīgi aplūkoja skaistos gredzenus.

-   Tie ir mums? puisis jautāja.

Lēne pamāja ar galvu un pasniedza gredzenus jauniešiem, kuri tos bijīgi uzlika katrs savā pirkstā.

Dārdisa un Eleazārs viņus pavadīja līdz vietai, kur Efeju taka pamazām kļuva par parastu meža celiņu. Tad viņi atvadījās, novēlēja veiksmi un aizgāja. Santana un Artāks brīdi skatījās nopakaļ skaistajiem, graciozajiem un staltajiem elfiem, tad sēdās zirgiem mugurā. Bulta un Viesulis izskatījās atpūtušies, elfi tos bija pabarojuši un apkopuši. Viņi devās laukā no Safīru meža Eleazāra norādītajā virzienā.

* * *

Kiri ciems atradās gandrīz pie paša meža. Tas bija pavisam mazs un izskatījās nabadzīgs un noplucis. Cilvēki dzīvoja pussagruvušās koka būdelēs vai tādās kā auduma teltīs, bija tērpušies vienkāršā apģērbā un nodarbojās arzemkopību. To varēja noprast pēc mazajiem dārziņiem visapkārt.

-   Te nu gan nav īpaši jauka vieta, Artāks nomurmināja.

Santana skumji pamāja ar galvu. Meitenei bija žēl šo ļaužu.

Viņi lēniem soļiem zirgu mugurā jāja cauri ciemam. Cilvēki bija aizdomu pilni. Tomēr, ieraudzījuši ceļinieku Šēlas zaļās krāsas apmetņus, viņi nomierinājās.

-   Kas mums tagad jādara? Artāks nesaprata. Izskatās, ka te visiem noderētu kāds palīgs.

Ceļš bija klāts ar smiltīm un sīkiem akmentiņiem. Santana ieraudzīja ceļa malā spēlējamies sīku, smalku sešgadīgu meitenīti. Viņai bija divas īsas, melnas, izjukušas bizītes, un viņa bija tērpusies īsā, plānā, izdilušā, pelēkā kleitiņā. Bālās kājas, rokas un seja bija nosmērēta ar putekļainām smiltīm. Viņa savā nodabā spēlējās ar akmentiņiem un kaut ko klusi dungoja.

Santanai sažņaudzās sirds. Vina nolēca no Bultas un notupās blakus mazajai, kura izbiedēti sarāvās un paskatījās augšup ar lielām, brūnām acīm. Santana mierinoši pasmaidīja, un bērna sejā pavīdēja uzticība.

-   Santana, ko tu dari? izbrīnīti vaicāja Artāks, nolēca no Viesuļa un noliecās pie meitenītes.

-   Nenij, kur tu atkal esi? atskanēja stingra, mazliet skarba, bet gādīga balss, un pie viņiem steidzās lielāka meitene. Viņai varēja būt apmēram tikpat gadu, cik Santanai, varbūt mazliet mazāk. Arī viņas apģērbs bija nosmērēts un izdilis. Svešinieces mati bija gari un melni, acis tādas pašas kā mazajai meitenītei. Pienācēja bija tieva un bāla, tomēr izskatījās drosmīga, un viņas acis ugunīgi mirdzēja.

-   Kas jūs esat? viņa ar aizdomām noprasīja Santanai un Artākām un sagrāba mazo Neniju pie rokas.

-   Es esmu Santana, un tas ir bruņinieks Artāks. Mēs neko sliktu nedarīsim. Toties varam palīdzēt. Santana juta, ka tieši šīs meitenes ir īstās.

-   Es esmu Tesa, atbildēja vecākā meitene, un tā ir mana mazā māsa Nena.

Brīdi valdīja klusums. Tad Nena priecīgi jautāja:

-   Vai viņi mūs aizvedīs uz baltajiem kalniem?

-   Kuš! Tesa apsauca māsu.

-   Baltajiem kalniem? pārjautāja Artāks. Vai viņa runā par Marmora klintīm?

Tesa smagi nopūtās un uzmeta pārmetošu skatienu Nenai. Varēja redzēt, ka pagaidām viņa vēl neuzticas abiem svešiniekiem. It īpaši viņai nepatika tas, ka Artāks ir bruņinieks. Bruņinieki nepatika daudziem zemniekiem. Turklāt šejienieši izskatījās tik nabadzīgi, ka turīgie, greznie bruņinieki viņus kaitināja.

Galu galā Tesa pamāja ar galvu.

-   Mēs arī turp dodamies, Santana pasmaidīja. Tagad viņa bija pārliecināta, ka abām māsām ir jāpalīdz. Viņiem bija viens galamērķis.

Artāks ar aizdomām vēroja Tesu, kura pretī skatījās ar mežonīgu un mazliet naidīgu skatienu. Tomēr Artāks bija ar mieru darīt to, ko vēlējās Santana. Un viņš labprāt palīdzēja citiem, turklāt tiem, kuriem palīdzība visvairāk vajadzīga.

-   Jūs… tiešām varat palīdzēt? vecākā meitene pēc klusuma brīža nedroši vaicāja.

-   Tieši tā. Jūs nāksiet mums līdzi, Santana sacīja.

UZ GALVASPILSĒTU

Kamēr Tesa un Nena aizskrēja līdz kādai pavisam vecai koka būdelei, lai paņemtu savas mantas, Artāks domīgi vērās uz Santanu.

-   Vai esi droša, ka tā vajag? viņš noprasīja.

-   Jā gan.

-   Man nepatīk, ka mums līdzi divas svešas meitenes. Par viņām būs jārūpējas, un uz priekšu virzīsimies daudz lēnāk. Kaut ko tādu es nebiju paredzējis.

-   Tad vari iet prom, saniknoti nošņācās Santana. Viņām vajag palīdzību, un es to darīšu, patīk tev vai ne.

Artāks bija uzaudzis bagātā ģimenē, dzīvojis lepnā mājā ar kalpotājiem, viņš laikam nebija radis gādāt par cilvēkiem, kuriem klājas grūti. Toties Santana zināja, kas ir smags darbs un pieticīga dzīve.

-   Nu paklau! Artāks vainīgi nomurmināja. Piedod, es taču neko sliktu negribu.

Santana zināja, ka Artāks ir godīgs un krietns, taču uztraucās par to, lai viss ritētu gludi.

Kamēr viņi gaidīja abas māsas, Santana atkal aizdomājās par to, ko stāstījuši elfi. Grūti to visu aptvert! Visvairāk viņu satrieca ziņa par mammu.

-    Nevaino sevi, Artāks klusi ierunājās, gluži vai nolasījis meitenes domas. Tu neko nevari darīt. Tagad galvenais ir atrast to avotu, un tad viss būs labi.

Drīz vien atgriezās Tesa un Nena. Meitenes neko daudz nebija paņēmušas, katrai rokā bija neliels sainis. Kājās viņas bija uzvilkušas vienkāršus ādas apavus.

-   Ē… Tesa ierunājās un nodūra skatienu. Mums nav zirgu…

Artāks nopūtās, un Santana uzmeta viņam dusmīgu skatienu.

-   Tas nekas, Santana mierināja. Mēs katrs uz sava zirga ņemsim vēl vienu cilvēku.

Tesa skumji, bet spītīgi papurināja galvu.

-   Es jāšu tikai kopā ar Neniju. Viņa ar aizdomīgu skatienu blenza uz Artāku.

Puisis nošūpoja galvu. Santana mulsi pasmaidīja. Varēja redzēt, ka Tesa viņiem joprojām neuzticas, it īpaši Artākām.

-   Vai māki jāt? viņa vaicāja Tesai.

Tesa apstiprinoši pamāja ar galvu.

-   Ņemiet manu Bultu. Santana pasniedza Tesai ķēves pavadu.

Tesa uzcēla mazo Nenu uz Bultas, kura stāvēja mierīgi un rāmi. Pēc tam arī pati Tesa uzlēca zirgam mugurā un iekārtojās.

-   Nāc nu, Santana! Artāks pasniedza meitenei roku.

Santana nopūtās un to satvēra. Tas, ka viņai nākas

sēdēt uz viena zirga ar Artāku, meiteni nesajūsmināja. Viņa uzkāpa uz Viesuļa un apsēdās Artākām aiz muguras.

-   Uz kuru pusi? uzsauca Tesa, kura beidzot šķita nomierinājusies.

-   Uz ziemeļiem, atbildēja Artāks.

-   Varbūt vajadzēs iegriezties Teosā, piebilda Santana.

-   Kāpēc? Artāks izbrīnā atskatījās.

-   Elfi teica. Viņa paraustīja plecus. Varbūt tā būs labāk. Vajadzētu brīdināt karali par portesiešu plāniem. Tas tāpat ir pa ceļam.

-   Brīdināt vajadzētu gan, Artāks piekrita.

-   Tātad uz Teosu? jautāja Tesa.

Artāks pamāja ar galvu, un meitene paraustīja pavadu. Bulta sāka rikšot, un virs smilšainā ceļa pacēlās putekļu mākonis.

-   Tev vajadzētu pieturēties, Artāks deva padomu.

Santana aplika rokas puisim ap vidukli.

-   Aiziet, Viesuli! Artāks uzsauca, un zirgs metās rikšos.

* * *

Bija vēls vakars, un strauji tuvojās nakts. Santana pat iesmējās par savu muļķību un neapdomību. Elfi bija piekodinājuši, ka viņi varēs pārlaist nakti Kiri ciemā. Tagad bija par vēlu. Varbūt tas ir pat labi; viņi paspēs tikt tālāk. Un gulēt var arī laukā vasaras naktis ir siltas.

Arī Artāks domāja par to pašu.

-   Tālu netiksim. Tūlīt būs nakts.

-   Tas nekas, nomurmināja Santana. Jāsim tik ilgi, cik varēsim.

Arī Tesa tam piekrita. Viņa izrādījās ļoti drosmīga un spēcīga meitene. Tesa pat dusmojās, jo Artāks ieminējās, lai viņa paziņo, kad vajadzēs atpūsties.

Santana pajautāja, kur ir Tesas un Nenas vecāki, un meitenes sadrūma, acis pielija ar skumjām. Santana saprata, ka šo jautājumu nevajadzēja uzdot.

-   Mūsu mamma ir Moja, beidzot negribīgi iesāka Tesa. Jūs zināt, kas viņa ir, vai ne?

-   Protams, atsaucās Santana.

-   Nē, iebilda Artāks.

Tesa uzmeta puisim izbrīnītu skatienu.

-Ja nu kāds nezina… Moja ir slavena Sēlas burve un zīlniece. Viņai daudzi lūdz padomu.

-Jā, arī manas mammas māsa Hirke reiz devās pie viņas. Moja tiešām ir izcila, ļoti prasmīga, iestarpināja Santana. Tad jau laikam Moja bija tā, kura sadarbojās ar elfiem un medaljonu nogādāja īpašajām meitenēm.

No tēta teiktā Santana zināja, ka Moja ir ciemojusies arī viņu mājās. Tad, lūk, kāds bijis šīs ciemošanās iemesls! Jūs tiešām esat viņas meitas? Tas ir interesanti.

-   Esam gan, Tesa apklusa un novērsās.

-   Lieli, sarkani vīri aizveda māmiņu, sarunā iesaistījās Nena. Meitenīte runāja nopietni un uz Artāku un Santanu skatījās ar lielām, apaļām acīm.

-   Portesieši? nočukstēja Artāks.

-   Tieši tā, atbildēja Tesa aizžņaugtā balsī. Viņi mūsu mammu aizveda prom.

-   Kāpēc? izdvesa Santana.

-   Viņa izzīlēja to, ka portesieši uzbruks Kristāla upei, un brīdināja karali. Karalis paguva savākt cīnītājus, kas aizsargātu upi, un portesiešu uzbrukums izjuka. Un vēl mamma izzīlēja kaut ko par safīriem. To gan viņa izstāstīja tikai man, jo pati līdz galam nesaprata, ko tas nozīmē.

-   Mēs gan zinām, nomurmināja Artāks.

-   Kā gan tā? Santana nespēja noticēt. Tas ir briesmīgi… Kur Moju aizveda?

-   Mēs nezinām, Tesa skumji paraustīja plecus. Santana nosprieda, ka burve droši vien ir portesiešu cietumā Nāru salā.

-   Gan jau viss nokārtosies, Artāks centās visus nomierināt.

Santana sajuta dusmas. Atkal portesieši! Kāpēc divas mazas, nabadzīgas meitenes atstāt bez mammas?

-    Mēs viņu atradīsim, Santana nosolījās. Atradīsim jūsu mammu. Lai arī ko tas prasītu.

Artāks nopietni pamāja ar galvu. Arī viņš saprata, ka darīs visu, ko spēs. Šīm meitenēm jāpalīdz. Puisis pats juta riebumu pret portesiešiem un saprata, ka tāds nebūs nekad. Tagad viņš ir šēlietis un gatavs cīnīties pret portesiešiem. Varbūt tāds ir Artaka liktenis nostāties pret saviem tautiešiem. Varbūt portesieši beidzot sāks domāt par to, ko viņi nodara citiem.

Pamazām satumsa nakts, un uzlēca bāls pusmēness. Zirgu pakavu dipoņa atbalsojās klusumā. Mazā Nena bija aizmigusi. Tesa turēja māsu ar vienu roku, ar otru Bultas pavadu. Meitene nelūdza apstāties. Viņa bija spītīga un negrasījās izrādīt vājumu, jo īpaši Artākām.

Galu galā Artāks nolēma apstāties nelielai atpūtai.

Viņi bija pie neliela ezera. Krastā viņi piesēja zirgus un izklāja segas. Artāks sagatavoja ugunskuru, Tesa un

Santana pēc kārtas nomazgājās ezerā, kura ūdens bija sasilis un patīkami glaudās gar ādu.

Santana atgriezās no ezera un apsēdās pie ugunskura blakus Artākām. Ietīta segās, mīkstā zālē gulēja Nena. Tesa plunčājās ezerā. Viņai ūdens bija vajadzīgs visvairāk drēbes un āda bija klāta ar putekļiem, zemi un smiltīm. Tesa bija paredzējusi nākamajā rītā nomazgāt arī Nenu.

Artaka gredzena safīrs mēnesgaismā spīdēja. Arī Santana aplūkoja savu elfu dāvanu: safīrs mirguļoja kā zaļa uguns. Skaists dārgakmens!

Artāks domīgi lūkojās ugunskurā. Liesmas un melnās ēnas izcēla puiša sejas vaibstus. Santana turpināja viņu vērot. Artāks bija ļoti izskatīgs. Godīgs, cēls, drosmīgs un labsirdīgs. Turklāt viņš vienmēr uztraucās par Santanu un bija gatavs cīnīties un viņu aizstāvēt jebkurā brīdī.

Artāks beidzot bija sajutis Santanas garastāvokli un jautājoši atskatījās. Viņai tas patika, un viņa vairs nemulsa Artaka klātbūtnē. Tagad viņa jutās brīvi un tiešām labi.

-   Zini ko, Artāks ierunājās, esmu šēlietis. Un turpmāk vienmēr tāds būšu.

-   To es jau zinu, Santana sacīja.

-   Jā, bet… Tu tam tiešām tici?

-   Nūjā, meitene nomurmināja.

-   Man ir tāda izjūta, ka tu tam īsti netici.

-   Ko tu! Santana iesaucās. Tu vairs nemaz neatgādini portesieti.

Artaka seja atplauka. Paldies!

Brīdi valdīja klusums, abi vēroja uguns liesmas.

-   Tagad esmu šēlietis, tādēļ pret portesiešiem cīnīšos. Tici tam! Ja kāds portesietis tev gribēs nodarīt pāri… Artaka balss kļuva draudīga un naidīga, es darīšu visu, lai atriebtos.

-   Paldies, Santana nočukstēja. Es tevis dēļ darītu to pašu.

Santana uzlika galvu Artākām uz pleca. Viņš aplika roku meitenei ap vidukli un piekļāva sev tuvāk. Viņi varēja

izbaudīt šo laiku, kad lemts būt kopā.

* * *

Nākamajā rītā visi agri piecēlās, lai turpinātu ceļu. Bija jāsteidzas. Artāks bija pārliecināts, ka portesiešiem vajag daudz laika, lai sagatavotu bruņiniekus, iekļūtu Sēlā un, pats galvenais, atrastu virzienu uz Safīru avotu.

-   Patiesībā viņiem nav izredžu, puisis sprieda, jo nav meitenes, kas varētu atrast avotu. Tāpēc viņiem vajag tevi. Bez tevis viņi neko nevar paveikt.

Santana šaubījās, jo uzskatīja, ka portesiešiem viss ir pa spēkam. Viņi izdarīs jebko, lai tikai panāktu savu.

Santana un Artāks arī Tesai un Nenai izstāstīja par Safīru avotu. Pēc tam pajautāja, kāpēc abas māsas dodas uz Marmora klintīm. Tesa atbildēja, ka tā esot vēlējusies

vinu mamma.

>

-   Viņa sacīja, ka tur mēs būsim drošībā un tur mums klāšoties labi, Tesa drūmi turpināja.

Pamazām viņi tuvojās Sēlas galvaspilsētai Teosai. Zirgi raiti rikšoja. Ceļš veda gar nelieliem ciemiem, pār pakalniem un laukiem.

Santana nebija radusi jāt bez pavadas, tāpēc jutās nedroši, turējās pie Artaka, cik vien cieši iespējams. Meitene juta puiša pazīstamo, patīkamo smaržu.

-   Ak nē! Artāks strauji apstādināja Viesuli.

Santana iespiedzās un iegrābās puiša apmetnī, lai nenokristu. Tesa un Nena Bultas mugurā apstājās viņiem blakus.

-   Vai tiešām viņi? satraukti un diezgan naidīgi noprasīja Tesa.

Santana pieliecās, lai ieraudzītu apstāšanās iemeslu: melni zirgi, sarkani apmetņi.

-   Portesieši, viņa izdvesa.

Santana viņus nervozi saskaitīja. Pieci. Tas bija maz. Portesieši tuvojās, bet attālums vēl bija liels. Iespējams, ka viņi ceļotājus nav pamanījuši.

-   Ko viņi te dara? meitene nočukstēja.

-   Noteikti meklē tevi, drūmi atbildēja Artāks.

-   Bet kā viņi ir iekļuvuši Sēlā? Santana nesaprata.

-   Caur Rietumaustrumu mežu. Tāpēc viņu ir tik maz lai būtu neuzkrītoši.

Santana satraukti iekoda apakšlūpā. Ko lai dara? Bēgt vai cīnīties?

-   Mums jācīnās, Artāks gluži vai nolasīja meitenes domas. Piecus mēs uzveiksim. Nedrīkst pieļaut, ka, meklējot tevi, viņi nodara pāri citiem.

Santana piekrita.

-   Tesa, Artāks stingrā un nopietnā balsī ierunājās, tūlīt paslēpieties!

-   Bet… meitene iebilda.

Arī viņa gribēja cīnīties un nebija ar mieru uz visu noskatīties no malas.

-   Sargā māsu! Artāks Tesu pārtrauca balsī, kas necieta iebildumus.

Tesa un Nena Bultas mugurā paslēpās aiz kokiem.

-   Tu paliksi? Artāks vērsās pie Santanas.

-   Protams, meitene nomurmināja.

Viņa jau bija sagatavojusi loku. Arī zobens un duncis bija aiz jostas, lai tos viegli varētu paķert.

Viņi nokāpa zemē no Viesuļa un zirgu noveda maliņā.

-   Es centīšos uzbrukt no otras puses. Cerams, viņi visi reizē tev neskries virsū.

-   Par mani neuztraucies, Santana nomurmināja, lai gan balss satraukti drebēja. Esi piesardzīgs, viņa lūdza Artākām.

-   Man viss būs labi. Un tev arī, Artāks apsolīja.

Puisis klusiem soļiem devās uz priekšu, stingri satvēris

zobenu. Viņš uz brīdi atskatījās un uzmundrinoši uzsmaidīja Santanai. Meitene juta, kā viņā ieplūst drosme. Ja jau pat Artāks, kurš vēl nesen bija portesietis, gatavs cīņai ar portesiešiem, arī viņa to spēs.

Meitene pacēla loku un notēmēja. Pieci bruņinieki strauji tuvojās. Viņi nebija pamanījuši ne Artāku, kurš bija notupies aiz krūma, ne Santanu, kura stāvēja koku ēnā.

Viņa izšāva. Bulta trāpīja precīzi mērķī. To Santana saprata pēc apslāpētā, sāpju pilnā kliedziena. Sirds sažņaudzās, jo viņa bija nogalinājusi cilvēku. Bet viņa nedrīkstēja bēgt. Jāpalīdz Artākām. Un arī viņas tautai vajadzīga palīdzība, tādēļ nedrīkst izrādīt apjukumu un gļēvumu.

Santana saņēmās, pacēla skatienu un ieraudzīja, ka izcēlusies neliela panika. Četri Portesas bruņinieki satraukti lūkojās apkārt, mēģinādami ieraudzīt šāvēju. Santana aizturēja elpu un piespiedās pie koka.

Atkal atskanēja kliedzieni; skanēja lāstu un zobenu šķindoņa. Artāks bija meties kaujā, nikni un prasmīgi cīnījās ar trim bruņiniekiem reizē. Ceturto tuvumā nemanīja. Artaka kustības bija veiklas un precīzas. Melnie mati plīvoja pēc katra ciriena, ko pavadīja šķindoņa, zobeniem saskaroties.

Viens no portesiešiem sabruka zemē. Santana satraukti vēroja kauju un nezināja, ko lai dara. Šaut viņa nevarēja, lai netrāpītu arī Artākām. Mesties cīniņā arī nebūtu prātīgi: viņa Artākām traucētu, turklāt viņa nemācēja darboties ar zobenu tik prasmīgi.

Pēkšņi viņai aizrāvās elpa. Kāds viņu ar stingru tvērienu sagrāba aiz kakla un piespieda pie stumbra. Santana nespēja paelpot un izdvest kaut skaņu. Viņa ieplestām acīm lūkojās uz nežēlīgo bruņinieku, kurš uz meiteni blenza ar ļaunu prieku.

-   Santana, viņš norūcās zemā balsī. Safīru avota meitene.

Santana centās saglabāt mieru. Bija grūti elpot, bet meitene zināja, ka bruņinieks viņu nenogalinās. Lai atrastu Safīru avotu, karalim Hēram viņa ir vajadzīga dzīva.

Tad jāmēģina glābties.

-   Santana! atskanēja izmisusi, pārbiedēta un satraukta balss.

Kliedziens, un Santanai šķita, ka sirds apstājas. Tas bija Artāks.

Nē, nē, nē, tikai ne to! Tas vienkārši nedrīkst notikt!

Santana centās apvaldīt izmisīgās skumjas. Viņa saņēmās, lēnām pacēla roku un izvilka dunci sev aiz jostas.

Portesietis pamanīja, ko Santana taisās darīt, bet bija par vēlu. Meitene aizmiedza acis un dūra; bruņinieks sabruka viņai pie kājām. Pār meitenes vaigiem ritēja asaras. Viņa jutās pretīgi, jo bija slepkava.

Dunci, ko klāja asinis, Santana noslaucīja kreklā. Portesietis pats būtu varējis Santanu nogalināt. Viņi visi to varētu. Un varbūt viņi nogalināja Artāku…

Meitene strauji pagriezās un ieraudzīja, ka laukā ir palicis tikai viens bruņinieks. Artāku nemanīja. Santana izvilka loku un precīzi izšāva. Sirds sitās dusmās un satraukumā. Viņa metās uz lauku, kur pirms brīža Artāks bija cīnījies ar trim portesiešiem. Puisis gulēja zemē. Meitene nometās uz ceļiem un satraukti nočukstēja: ' Artak!

Puisis gulēja nekustīgi, viņa plecs mirka asinīs.

-   Ak nē! meitene murmināja.

Pār vaigiem ritēja asaras.

-   Santana, atskanēja aizsmacis, vārgs čuksts.

Meitene sarāvās. Artāks bija atvēris acis. Viņš satvēra Santanas plaukstu, un viņa to drebot saspieda.

-   Vai tev viss ir kārtībā? puisis nočukstēja.

-   Jā, man viss ir labi, drebošā balsī teica Santana. Mums jāceļas un jātiek līdz Teosai, tur tev palīdzēs. Vai dzirdi? Turies!

Artaka sejā parādījās vārgs, izmocīts smaids.

-   Santana, puisis nomurmināja, tad apklusa. Viņa acis atkal aizvērās.

PILĪ

Tesa palīdzēja Santanai pārsiet Artaka ievainoto plecu. Viņš ātri vien atguva samaņu. Meitenēm izdevās puisi uzdabūt Viesulim mugurā. Santana pati apsēdās viņam aiz muguras un satvēra pavadu. Viesulis, kurš pa šīm dienām bija sadraudzējies ar meiteni, lai gan parasti svešiem nepakļāvās, klausīja Santanu. Tesa un Nena Bultas mugurā jāja pa priekšu; pamazām visi tuvojās Teosai.

Priekšā iznira greznu ēku silueti. Atskanēja daudzas balsis un skaņas. Apkārt parādījās arvien vairāk māju un cilvēku.

Uz Teosu veda plata, zeltainbrūniem akmentiņiem klāta iela. Santana nepievērsa uzmanību Sēlas galvaspilsētai, jo domas kavējās citur, tomēr pamanīja, ka Teosa ir ļoti skaista. Tai nepiemita Portesas Silveo biedējoši drūmā varenība. Teosa bija gaiša un mirdzoša. Mājas pārsvarā bija zeltainos un silti brūnos, nevis tā kā Silveo auksti pelēkos

un sudrabotos toņos. Šēlas sūnu zaļā krāsa pilsētu padarīja mājīgu un patīkamu.

-   Atvainojiet! Tesa uzrunāja kādu zaļā apmetnī tērptu bruņinieku ar staltu stāju, nopietnu skatienu un melniem, taisniem matiem.

Viņš pārsteigts uzlūkoja abus zirgus: vienam mugurā sēdēja mazliet mežonīga un noplukuši meitene un sīks bērnelis netīrās, izdilušās drēbēs, otram skaista, bāla jaunkundze asinainā kreklā un ievainots bruninieks.

5 f

-   Mums ir vajadzīga palīdzība. Steidzami. Viņš ir ievainots, Tesa turpināja un norādīja uz Artāku.

-   Un mēs gribētu satikt karali, ierunājās Santana. Balss bija aizsmakusi no uztraukumiem un pārdzīvojumiem. Viņa neuztraucās arī par to, ka izklausās pārāk pavēloša un nepieklājīga. Šobrīd galvenais bija sniegt palīdzību Artākām un nokļūt pie karaļa.

-   Skaidrs, bruņinieks ātri aptvēra situāciju un saprata, ka ceļinieki ir godīgi šēlieši. Sekojiet man!

Drīz viņi sasniedza pašu Teosas centru, kur slējās milzīga pils. Tā bija apbrīnojama un atšķīrās no Silveo milzīgās, tumšās, mūrim līdzīgās celtnes ar spiciem, asiem torņiem. Šēlas karaļa pils likās vienkāršāka un mājīgāka. Tā bija gaiša, ar lieliem logiem un apaļīgiem, zeltainbrūniem torņiem. Pilij apkārt vīdēja žogs, caur kuru ložņāja koši zaļi augi.

Pie vārtiem viņus sagaidīja sardze. Uz visiem jautājumiem atbildēja Tesa, kas bija drosmīgi uzņēmusies vadones lomu. Meitene bija sapratusi, ka Santana ir pārāk noraizējusies par Artāku, lai spētu sarunāties.

Kad viņi beidzot sasniedza pils ieeju, bruņinieks pieklauvēja. Ārā iznāca stalts, garā apmetnī tērpts vīrs ar gaišām acīm, patīkamu skatienu un tumšbrūniem, pusgariem matiem.

-    Daran, ierunājās bruņinieks. Viņi grib satikt karali. Un viens izskatās diezgan smagi ievainots.

-    Paldies, Ahār, pateicās Darans. Bruņinieks Ahārs aši pamāja ar galvu un aizsteidzās atpakaļ. Kur tu dabūji šos ievainojumus? Darans pievērsās Artākām.

-   Portesieši… Artāks izdvesa.

Darana acis samiedzās un seja kļuva skarba. Viņš iegāja pilī un pēc mirkļa atgriezās ar divām meitenēm, kuras izskatījās pēc kalpotājām.

Kopīgiem spēkiem vini Artāku nodabūja no zirga un ieveda pilī. Darans paziņoja, ka ir Sēlas karaļa galvenais ziņnesis. Arī Santana, Tesa un Nena nosauca savu vārdu un īsi pastāstīja par sevi.

-   Par pārējo vēlāk, Darans sacīja. Tagad jums visiem ir vajadzīga atpūta.

* * *

Pēc brīža Santana atradās sev ierādītajā istabā. Tā, tāpat kā vannasistaba, bija plaša un gaiša un meitenei uzreiz iepatikās. Istabai bija augsti, zeltainiem rakstiem rotāti griesti, arī sienas bija gaišas, oranžīgas, grīdu klāja mīksts paklājs. No loga pavērās skats uz pils dārzu. Pie vienas sienas stāvēja liela, mīksta gulta, pie otras skapis, pilns ar greznām drēbēm, un galdiņš. Istabā bija arī garens spogulis.

Santana nolika mantas un apsēdās uz gultas. Tad piecēlās un pārcilāja priekšmetus uz galda. Pēc tam viņa sāka staigāt šurpu turpu no viena istabas gala uz otru.

Šķita, ka laiks velkas neticami lēni. Vajadzēja kaut ko darīt. Apraudzīt Artāku. Uzzināt, vai viņam viss ir labi.

Meitene centās domāt par ko citu: cik šeit ir labi un skaisti, cik ērtas istabas viņiem ierādītas. Tesa un Nena noteikti jau nomazgājušās un pārģērbušās. Droši vien sēž savā istabā un brīnās par to, ka nonākušas te. Arī Bultai un Viesulim laikam klājas labi stallī pie citiem zirgiem. Santanas kalpotāja jebkurā brīdī bija gatava izpildīt ikvienu meitenes vēlmi.

Taču Santana vēlējās satikt Artāku. Tas bija viss, ko viņai vajadzēja.

Pēkšņi pie durvīm klauvēja, un meitene pārbīlī salēcās.

-   Santanas jaunkundzi Istabā ienāca viņas kalpotāja Eleīne.

Sieviete bija jau gados, labsirdīga un gādīga. Sirmi mati bija sasieti kārtīgā, stingrā mezglā, seju izvagoja dažas grumbiņas, acis tumšbrūnas, mīļas un uzticīgas.

Santana pagriezās pret Eleīni un jautājoši pacēla uzacis.

-   Jauneklis Artāks vēlas jūs redzēt. Jūs drīkstat viņu apciemot.

-   Vai tiešām? Santanas sejā atplauka smaids.

Santana, priecīgi satraukta, sekoja pavadonei. Viņas

izgāja caur vairākiem gaišiem gaiteņiem un nokāpa pa kāpnēm līdz pirmajam stāvam, jo Santanas un pārējo viesu istabas atradās trešajā stāvā.

-   Šeit. Eleīne atvēra plašas, baltas durvis un palaida Santanu pa priekšu.

Meitene ieraudzīja daudzas gultas un skapīšus, pašā galā atradās Artaka gulta. Santana piesteidzās pie puiša, un viņš, meiteni pamanījis, pasmaidīja.

-   Santana, Artāks nočukstēja.

-   Artak, kā tu jūties? meitene satraukti vaicāja, notupusies blakus gultai. Viss ir labi?

-   Tagad jau pavisam labi. Artāks viegli noglāstīja meitenes vaigu.

Santana pasmaidīja. Puisis tiešām izskatījās labāk. Viņa seja vairs nebija bāla, acis mirdzēja, balss bija možāka. Ievainotais plecs bija kārtīgi pārsiets.

-   Kas tur? Artāks pēkšņi satraucās. Viņa pirksts bija pieskāries meitenes kaklam zem auss.

-   Nekas īpašs, Santana nomurmināja.

Tur bija neliels ievainojums. Viņa neatcerējās, kurā brīdī tas ir radies. Ļoti iespējams, ka to uzplēsis bruņinieks, kas meiteni bija satvēris dzelžainā, sāpīgā tvērienā.

-   Tas jāapārstē, teica Artāks.

-   Nu beidz, skramba vien ir, iesmējās Santana, bet Artāks pasauca ārstu.

-   Es gribu, lai tev viss ir kārtībā, spītīgi sacīja Artāks.

Ārsts iztīrīja meitenes brūci un sacīja, ka drīz viss sadzīs.

Santana pateicās, un nopietnais, klusais ārsts aizgāja.

-   Es tev neesmu pateicis paldies, Artāks vainīgi ierunājās.

-   Nevajag. Neko īpašu es neizdarīju.

-   Man tā nešķiet, Artāks iebilda. Paldies! Kā tev izdevās tikt vaļā no tā, kurš tevi sagrāba?

-   Es viņam iedūru ar dunci, nočukstēja Santana. Negribējās par to domāt. Tas bija briesmīgi.

-   Tu tiešām esi izcila, Artāks atzinīgi paslavēja. Tavi šāvieni bija tik precīzi…

-   Un kā tu cīnījies pret portesiešiem! Galu galā tu varētu būt viens no viņiem.

-   Jā, zinu. Tas bija tiešām dīvaini. Turklāt vienu no viņiem es labi pazinu. Viņš vēl bija jauns… Savā ziņā jūtos kā savas tautas nodevējs. Bet tagad vairs neesmu portesietis.

-   Jā, tu esi šēlietis, Santana pasmaidīja.

-   Kāpēc neizmantoji savu zobenu? Artāks pēkšņi atcerējās. Tas taču ir tik labs…

-   Es īsti nemāku, meitene nomurmināja. Nekad neesmu ar tādu pa īstam cīnījusies.

-   Ak tā! Tātad tevi jāpamāca, viņš sacīja.

-   Tas būtu jauki.

-   Kā ir Tesai un Nenai? Es vispār neko neatceros. Kopš tā brīža, kad mani sadūra, atmiņas liekas izplūdušas.

-   Viņām klājas labi. Lūdzu, nerunāsim par to, Santana lūdza. Viņa jutās briesmīgi, atceroties savas raidītās bultas, kliedzienus, asinis uz dunča…

-   Labi. Piedod!

Brīdi viņi klusēja. Meitene pieliecās puisim tuvāk un noglāstīja melnās, nekārtīgās šķipsnas. Pēc tam viņa mulsi atkāpās un nodūra skatienu.

Santana nopūtās.

-   Neskumsti! Artāks ierunājās.

-   Es neskumstu. Vienkārši… Viss ir tik sarežģīti.

Artāks piekrītoši pamāja ar galvu. Mums vajadzētu

satikt karali, vai ne?

-   Tagad? Santana neticīgi pārjautāja. Tu taču vēl nedrīksti staigāt! Tev jāatpūšas.

-   Atpūtīšos pa nakti. Un man jau ir labāk.

Artāks izkāpa no gultas. Meitene pasniedza viņam roku, un viņi devās uz durvīm, kur jauniešus sagaidīja Santanas kalpotāja Eleīne un vēl kāds kalpotājs, kurš, kā varēja noprast, bija nolīgts Artākām. Kalpotāja apģērbs, tāpat kā Eleīnei, bija melns un vienkāršs, bet pietiekami grezns, lai liecinātu, ka šie cilvēki strādā Sēlas karaļa pilī.

Artaka un Santanas istabas izrādījās tieši pretī; par to viņi abi priecājās. Santana jutās drošāk un mierīgāk, zinot, ka Artāks būs tuvumā.

Eleīne palīdzēja meitenei nomazgāties, sakārtot matus un uzvilkt skaistu, garu, tumšzaļu kleitu.

Pēc tam Eleīne pavadīja meiteni līdz kādai telpai pirmajā stāvā, kur lika pagaidīt pie durvīm. Tur jau kopā ar maza auguma apaļīgu, mīļu, gaišmatainu kalpotāju stāvēja Tesa un Nena abas tik tīras un kārtīgas, ka bija grūti pat pazīt.

Drīz vien ieradās arī Artāks arī viņš bija kārtīgi saposies.

Artaka kalpotājs, pavisam jauns puisis ar melniem, neparasti īsiem matiem, nopietni un svinīgi pieklauvēja pie durvīm un ielaida četrotni telpā.

Tā atgādināja tādu kā sapulču zāli. Garam koka galdam abās pusēs atradās krēsli ar augstu atzveltni. Sēdošie pagriezās pret atnācējiem.

-   Jūsu Augstība, šie ir mūsu viesi, Artaka kalpotājs paziņoja un mazliet paklanījās.

-   Ļoti labi, paldies, atskanēja balss no galda gala. Eleīne, Rifēr, Ulle jūs varat iet, runātājs pamāja kalpotājiem, kuri paklanījās un pameta telpu.

Santana satraucās. Viņiem bija pievērsti daudzi skatieni. Galu galā Artāks dziļi paklanījās, un viņa piemēram sekoja visas trīs meitenes.

-   Es esmu Artāks ro Danass, Jūsu Augstība. Šī ir Santana Katari, un tās Tesa un Nena.

Karalis pamāja ar galvu un norādīja vietas, kur viņiem apsēsties.

Šēlas karalis Kārdio de Kortaksi izskatījās varens, taču bija patīkams un laipns. Viņa garos, rudos matus rotāja zelta kronis daudz mazāks, vienkāršāks, taču skaistāks nekā Portesas karalim Hēram Katanio. Viņš likās augumā mazāks par Portesas karali, tomēr Santanai šķita vēl iespaidīgāks un varenāks. Kārdio de Kortaksi neradīja tik biedējoši saltu un drūmu iespaidu. Viņa balss skanēja dobji un rūcoši kā pērkons.

Karalim blakus sēdēja viņa sieva Doriāna, jauka un sirsnīga pilnīgs pretstats valdonīgajai un baisi laipnajai Portesas karalienei. Arī Doriānas apģērbs bija grezns, un viņa bija izrotājusies ar mirdzošām rotām, tās karalieni padarīja vēl pievilcīgāku. Kopumā abi neatstāja tik pārspīlētas greznības iespaidu kā Portesas karaļpāris.

Pie galda sēdēja vēl divi vīri, abus Santana jau pazina. Viens bija nesen satiktais ziņnesis Darans, otrs karaļa karavadonis Ritars. Viņu meitene bija redzējusi dienā, kad Ketans, Timo, Rods un pārējie brīvprātīgie devās uz Kristāla upi.

-   Darans man ziņoja, ka jūs vēlaties ko teikt, karaļa gaišbrūnās acis pievērsās Artākām.

-   Tieši tā, Jūsu Augstība, puisis apstiprināja.

Un viesi uzsāka stāstu. Sakāmā bija daudz. Artāks neslēpa, ka vēl nesen bijis portesietis. Karalis piebilda, ka viņš to uzreiz sapratis, jo Artāks neizskatās pēc šēlieša. Santana stāstīja par to, kā nonākusi Portesas karaļa Hēra gūstā, un par Safīru avotu. Stāsts beidzās ar Teosas tuvumā satikto Portesas bruņinieku aprakstu.

Karalis Kārdio klausījās jauniešos un aizdomājās. Karaliene Doriāna šķita satraukta. Karaspēka vadītājs Ritars sāka murmināt kaut ko par kaujas plāniem un "tiem sasodītajiem nejauceņiem". Vienīgi ziņneša Darana seja palika pavisam mierīga.

-   Nu ko, galu galā karalis pārtrauca klusumu. Kādi ir jūsu turpmākie plāni?

-   Mums pēc iespējas ātrāk jātiek līdz Marmora klinšu pilsētai, tad sameklēsim avotu, atbildēja Artāks.

-   Skaidrs… karalis novilka.

-   Vai mums vajadzētu sūtīt karaspēku? ierosināja Ritars.

-   Nē, Artāks to noraidīja. Elfi man stāstīja, ka Noburtajā mežā nedrīkst notikt cīņas. Tas ir briesmīgākais, ko tur var izdarīt. Bet karaspēku turēt gatavībā vajadzētu…

Apspriede ieilga. Santana saskatījās ar Tesu, kura saprotoši nošūpoja galvu. Meitene ļoti gribēja gulēt. Vajadzēja atpūsties, nevis piedalīties tik sarežģītās runās. Mazā Nena jau bija aizmigusi Tesai klēpī; Santana par to pasmaidīja.

-   Varat uzturēties mūsu pilī, cik ilgi vēlaties, karalis laipni atvēlēja.

-   Liels paldies, bet mums jāsteidzas tālāk, atteica Artāks.

-   Pa nakti gan palieciet. Un jūs varētu pagaidīt līdz rītam, jo pēcpusdienā mēs rīkojam nelielu balli, sarunā iesaistījās karaliene Doriāna.

"Vai tiešām tajās pilīs visu laiku notiek balles?" Santana pie sevis nobrīnījās. "Pie karaļa Hēra bija, un atkal…"

-   Labi, to mēs varam, negribīgi piekrita Artāks. Viņš neuzskatīja, ka šobrīd ir labākais laiks izklaidēties. Jebkurā brīdī varēja ierasties Portesas bruņinieki. Bet negribējās aizvainot karaļpāri.

-   Ļoti jauki! nopriecājās karaliene.

-   Tad sarunāts, arī karalis šķita apmierināts. Tagad

gan dodieties atpūsties! Jūs to esat pelnījuši.

* * *

Santana ļoti pārdzīvoja to, ka karaļa Kārdio pilī nevar palikt ilgāk. Vienīgais mierinājums bija tāds, ka karaļpāris bija apsolījis meitene var ciemoties pilī, kad vien vēlas.

Te bija brīnišķīgi. Viņa sen nebija gulējusi tik labi. Pils bija skaista, plaša un gaiša, un visi tās ļaudis bija laipni un patīkami. Tas meitenei tūlīt atsauca atmiņā Portesas pili, kur pret viņu izturējās ar aizdomām un centās viņu neievērot, lai gan nekad neizlaida no acīm. Tagad viss bija pilnīgi citādi. Santana drīkstēja iet, kur vien vēlas. Viņai nesekoja nerunīgi sargi un aizdomu pilni skatieni. Meitene jutās brīva un laimīga.

Visdīvainākais bija tas, ar kādu cieņu pret viņu te izturējās. Santana bija meitene no leģendas, un tas izrādījās milzīgs gods. Arī Artāks izpelnījās apbrīnu par to, ka ir bijis tik drosmīgs un pametis savu valsti, lai nostātos šēliešu pusē. To gan nevarēja teikt par Tesu; uzzinājusi, ka Artāks vēl nesen bijis portesietis, meitene pret viņu izturējās vēl vēsāk.

Drīz vien visa pils zināja, ka Santana un Artāks ir Safīru avota glābēji, tāpēc jauniešus visur pavadīja bijīgi un apbrīnas pilni skatieni. Ceļā sastaptie kalpotāji Santanas priekšā paklanījās, un pārējie ļaudis uzsmaidīja.

-   Atzīsti, ka tev tas patīk, Artāks uzrunāja meiteni. Puisis jutās lieliski. Viņa plecs bija prasmīgi aprūpēts un gandrīz vairs nesāpēja. Pret tevi te labi izturas.

-   Nejau tikai pret mani, iebilda Santana. Bet, jā… Tas ir ļoti dīvaini, tomēr jauki. Rodas izjūta, ka es būtu īpaša…

-   Tu esi īpaša, Santana, Artāks sacīja.

Pavisam ātri pienāca pēcpusdiena. Eleīne palīdzēja Santanai uzvilkt skaistu, melnu kleitu ar zeltainu ziedu rakstu. Viņas mati tika sakārtoti augstā frizūrā, un meitene izskatījās neatvairāma.

Artāks Santanu gaidīja pie kāpnēm. Puiša acis iepletās, meiteni ieraugot. Arī viņš pats izskatījās smalki melnās drānās ar garu, jaunu, zaļu apmetni. Artāks pasniedza Santanai elkoni, pie kura viņa smaidot pieķērās.

Balle bija jauka un diezgan vienkārša, gaisotne nepiespiesta. Visi brīvi sarunājās un pastaigājās ne tikai pa plašo deju zāli, bet arī pa visu pils pirmo stāvu.

Artāks tūlīt uzlūdza Santanu uz deju, un meitene piekrita. Viņai negribējās domāt par to, kas viņus drīzumā gaida.

Viņi neievēroja, cik daudz deju ir nodejots un cik daudz laika ir pagājis. Abi vienkārši bija laimīgi un baudīja šo mirkli.

Kādā brīdī pie Artaka pienāca ziņnesis Darans un puisim kaut ko klusi paziņoja. Artaka seja sadrūma.

-   Vai tiešām? viņš īgni pārjautāja.

Darans nopietni pamāja ar galvu.

-   Santana, Artāks nopūtās. Piedod, bet man tiek dots uzdevums.

Viņš piegāja pie kādas meitenes Santanas vecumā. Viņa bija ļoti skaista. Santana tūlīt saprata, ka tā ir Maurēla de Kortaksi, Sēlas princese. Acīmredzot viņa vēlējās, lai slavenais bruņinieks, bijušais portesietis, viņu uzlūdz uz deju…

Santana centās par to nelikties zinis, tomēr nespēja novērst skatienu no Maurēlas. Princese bija apburoša. Viņai bija gari, cirtaini, tādi paši gaišbrūni mati kā karalienei. Santana saskatīja princeses zilās, mirdzošās acis, tikpat skaistas un laipnas kā Doriānai de Kortaksi. Viņai bija satriecoši skaists smaids, gaišzila, gara, vizuļojoša un pieguloša kleita, kas izcēla slaido augumu, augstdzimušo ģimenēm raksturīgi izsmalcināti žesti un pieklājīga valoda. Princeses gaita bija gracioza, soļi plūstoši un viegli, un smiekli skanēja gaisīgi un gaiši kā sīki kristāla zvaniņi.

Santana sajuta kaklā kamolu, jo saprata, ka ir greizsirdīga, un pati par to dusmojās. Viņa taču sev bija iestāstījusi, ka ar Artāku kopā nebūs nekad. Viņi vienkārši bija labi draugi. Meitenei vajadzēja priecāties par Artāku. Princese Maurēla Artākām bija ļoti piemērota… Kas gan bija Santana, parasta zemnieku meita, blakus šai skaistajai, elegantajai, labi audzinātajai jaunajai dāmai!

Viņi dejoja jau trešo deju. Santana drūmi vēroja princeses Maurēlas apburošo skaistumu un izsmalcināto uzvedību un Artaka patīkamo smaidu. Galu galā viņa vairs nespēja to izturēt un, arvien vēl dusmodamās uz sevi, pameta deju zāli, lai gatavotos ceļam.

RUBĪNU GAISMĀ

Pirms saulrieta viņi atkal devās tālāk un atstāja karaļa pili un Teosu. Santana kopā ar Artāku atkal jāja uz Viesuļa, bet Tesa ar Nenu uz Bultas. Artāks nespēja saprast, kāpēc Santana bija agrāk aizgājusi prom no balles. Meitene skaidroja, ka gribējusi atpūsties, bet nešķita, ka Artāks tam ticētu. Viņš izskatījās patiešām apjucis un bēdīgs.

Arī Tesa bija agrāk pametusi balli, lai pabūtu kopā ar Nenu. Mazā māsa nezināja, kā lai uzvedas tik smalkā pasākumā, tāpēc viņai tas nepatika. Santana bija devusies uz Tesas un Nenas istabu. Kamēr mazā Nenija spēlējās ar jaunām, skaistām rotaļlietām, Santana izstāstīja Tesai savus pārdzīvojumus. Tesa meiteni uzklausīja un saprata. Arī viņa, protams, apgalvoja, ka ar bruņinieku palikt kopā nedrīkst. Santana jau bija nojautusi, ka tieši tāda būs Tesas attieksme. Tesai Artāks nepatika, un viņa tūlīt paziņoja, ka Santanai puisis ir jāaizmirst.

-   Līdz Marmora klintīm ir palicis tikai viens ceļa posms, Artāks ziņoja. Elfi izstāstīja īsāko ceļu. Mums ir jātiek cauri Rubīnu alām.

Diemžēl šo ziņu neviens neuzņēma ar sajūsmu. Tieši otrādi Tesa un Santana zīmīgi saskatījās, bet Nena izbiedēti piekļāvās klāt lielajai māsai.

-   Ko? Artāks neko nesaprata.

-   Vai tiešām mums jāiet cauri tām alām? Tesa jautāja. Meitenes paskarbajā un drosmīgajā balsī šoreiz skanēja bailes.

-   Jā, tas mums ietaupīs vismaz dienu. Dodoties caur alām, nevajadzēs apiet Sarkanās klintis, atbildēja Artāks. Rubīnu alas ir diezgan mazs alu labirints. Mēs tur tiksim cauri, nav vērts uztraukties.

-   Nejau tas, arī Santana ierunājās Artākām aiz muguras.

-   Kas tad? Artāks šķita aizkaitināts.

-   Rubīnu alās dzīvo briesmīgi nezvēri, pavisam nopietni atbildēja Nena.

Artāks neticīgi iespurdzās.

-   Tā ir, Tesa piekrita.

-   Kas par muļķībām! Artāks papurināja galvu. Atkal kaut kādas leģendas? Nu beidziet! Kas tad tur tik briesmīgs var būt? Visām leģendām nav jātic.

-   Vai pēc pēdējo dienu pieredzes tev nešķiet, ka leģendas vajadzētu uztvert nopietni? Santana jautāja.

Artāks brīdi aizdomājās: kādi nezvēri mīt alās?

-    Tas nav zināms, drūmi atbildēja Tesa. Tie ir tumsas dzīvnieki. Baiļu un izmisuma radības. Tas noteikti ir kaut kas šausmīgs…

Nena piekļāvās pie Bultas un iegremdēja rociņas ķēves krēpēs. Meitenītei ļoti patika Santanas zirgs, un arī Bulta bija iemīlējusi mazo Neniju.

Artaka acīs pavīdēja šaubas. Tomēr puisis negrasījās tērēt laiku, meklējot apkārtceļus. Elfi bija teikuši, ka jāiet ir tieši tur. Elfi taču viņus nesūtīs nāves briesmās!

-   Viss būs labi, Artāks apņēmīgi sacīja. Mēs to pārvarēsim visi kopā. Ticiet man!

Viņi bija pametuši Teosu un nokļuvuši pavisam nomaļā vietā. Tālumā pa labi un pa kreisi bija redzamas nelielas pilsētas un ciemi, aiz muguras vēl varēja saskatīt Teosas mūrus un milzīgo, zeltaino pili. Bet priekšā no vakara pustumsas slējās augstas, tumšsarkanas klintis.

Santana juta satraukumu. Pirmkārt, meitene joprojām bija apjukusi savās jūtās pret Artāku. Otrkārt, viņa tiešām baidījās no Rubīnu alām. Līdzīgi kā Mūžīgo vēju ieleja, tā bija vieta, kur cilvēki nemēdza iet. Vismaz no laba prāta ne. Bērnībā tētis meitenei bija stāstījis šausmīgus stāstus par to, ka Sarkanajās klintīs dzirdami baisi rūcieni un spalgi kliedzieni. Ketanam vienmēr patika šie stāsti par Rubīnu alām, bet Santana, tos dzirdot, palīda zem segas un aizspieda ausis.

Kad viņi sasniedza Sarkanās klintis, bija satumsis. Nena bija aizmigusi, un Artāks saprata, ka viņiem jāpaguļ un jāatpūšas pirms došanās alu labirintā.

Viņi piesēja zirgus, un Artāks iekūra ugunskuru, jo šī nakts bija diezgan vēsa. Visi apgūlās apkārt ugunskuram, domādami par Rubīnu alām.

Drīz vien iestājās klusums. Santana aizvēra acis, bet miegs vēl nenāca. Viņa juta, ka Artāks ir blakus. Meitene nedzirdami nopūtās. Viņa zināja, ka jābeidz sapņot un cerēt un jāsamierinās ar to, ka pēc šī ceļojuma viņu ceļi šķirsies.

-   Tesa? atskanēja klusa, piesardzīga balss. Tas bija Artāks.

-   Mm? meitene jautājoši nomurmināja. Viņai Artāks joprojām nepatika. Tesa nebūt nepriecājās par to, ka puisis vēlas ar viņu runāt.

Santana saprata, ka, pēc Artaka domām, viņa ir aizmigusi, tādēļ puisis sāka runāt tieši par viņu.

-   Klau! Kāpēc Santana šovakar bija tāda… nu, mazliet citāda?

-   Kādā ziņā citāda? Santanai Tesas balss šķita neiecietīga.

-   Nerunīgāka. Tāda kā vienaldzīgāka, drūmāka, Artāks likās tiešām apjucis un noskumis.

Santanas sirds sāpīgi sažņaudzās. Lai arī ko viņa darītu, nācās kādu sāpināt.

-   Kā tu nesaproti? Tesa neiecietīgi nopūtās. Pirmām kārtām tu šovakar dejoji ar to princesi…

-   Zinu! Artāks izmisis iesaucās, tad nobijās, ka pamodinās Santanu, un klusi turpināja:

-   Es ļoti negribēju, bet karalis lika, un viņam ir jāklausa. Bet es tiešām negribēju. Ak vai, kāds muļķis esmu! Vajadzēja atteikties.

-   Kuš, kuš, nomierinies! Tesa viņu pārtrauca, nobijusies no pēkšņajām Artaka dusmām. Tev nebija citas izejas. Es un Santana to saprotam.

-   Es nekad sev to nepiedošu, Artāks nomurmināja.

-   Liecies mierā! nepacietīgi aizrādīja Tesa. Par to nu nevajadzētu uztraukties. Vēl vairāk Santanu nomāc…

-   Kas tad? Artāks uztraucās.

-   Padomā pats!

-   Ā, pēc īsa klusuma brīža puisis novilka. Vai bruņinieku un zemnieku lieta?

-   Tieši tā.

-   Vai tiešām viņai tas ir tik ļoti svarīgi? Artāks nopūtās.

-    Protams! Tesa iesaucās. Tā vienkārši ir pieņemts, un neko mainīt nevar.

-   Vai tad šēlieši neapgalvo, ka galvenais ir dzīvot tā, kā liek sirds?

-   Nūjā, varbūt tev ir taisnība… Bet tas ir citā sakarā. Vai esi apsvēris, ko citi par jums teiks?

-   Man tas ir pilnīgi vienalga, Artāks apgalvoja. Tā ir mana dzīve. Citi lai nelien tur iekšā.

-    Bet Santana uztraucas. Viņa tā ir audzināta. Tev dzīve varbūt bijusi citāda kā jau bruņiniekiem, turklāt portesiešiem, Tesa ar nicinājumu un naidu piebilda.

-    Es vairs neesmu portesietis, Artāks dusmīgi norūcās. Bet Santanu es tiešām nespēju saprast. Par ko jāuztraucas? Mani vecvecāki arī bija no dažādām tautām. Portesietis un šēliete. Jau agrāk tas skaitījās noziegums. Nu un tad?

-   Taču viņi abi bija no bruņinieku ģimenēm, vai ne? Tesa jautāja, un Artāks pamāja ar galvu. Nu redzi! Jūs ar Santanu esat dažādu kārtu ļaudis.

-   Bet… Artāks iesāka un smagi nopūtās. Puisis dusmīgi paķēra no zemes kādu zariņu un iemeta ugunskurā.

-   Klau! Tesa viņu pārtrauca. Par to runā ar Santanu. Es jūsu attiecībās nejaukšos.

Brīdi valdīja klusums. Klusi sprakšķēja ugunskurs.

-   Es darītu visu, lai kaut ko mainītu, klusi ierunājās Artāks. Labprāt atmestu ar roku bruņinieka dzīvei. Ja reiz viņai tas tiešām ir tik ļoti svarīgi…

-   Jā, jā, to es redzu, ka Santanas dēļ esi gatavs uz jebko, nomurmināja Tesa.

Viņas balss bija kļuvusi maigāka un saprotošāka. Parasti viņa ar Artāku runāja skarbi un mazliet nicīgi. Tomēr Tesa neuzticējās Artākām, jo viņš vēl nesen bijis portesietis. Tesa neticēja, ka cilvēks var tik ļoti mainīties. Viņa bija brīdinājusi Santanu par to, ka Artākām noteikti piemīt portesieša nežēlīgums.

Santana pasmaidīja, klausoties Tesas un Artaka sarunā. Jā, arī viņa gribēja kaut ko mainīt, taču tas viss bija pārāk sarežģīti.

-   Vai ir iespējams atteikties no bruņinieka titula? Artāks pēkšņi vaicāja, un Santanai gribējās iesaukties, lai puisis par to pat nedomā, bet viņa atcerējās, ka jātēlo aizmigušā.

-   Vai tev prāts! sašuta Tesa. Beidz, to gan nevar! Tici, ka Santanai nepatiktu, ja tu to izdarītu.

-   Tiešām? Artāks atkal sadrūma.

-   Ir vēl kaut kas, Tesa ierunājās.

Santana aizturēja elpu, jo zināja, ko Tesa teiks. To, ko viņa pati neuzdrošinājās atklāt.

-   Timo, Tesa pateica tikai vienu vārdu.

-   Ak tā! pēc klusuma brīža Artāks nomurmināja. Tad sanāk, ka…? viņš nepabeidza, jo Tesa puisi pārtrauca:

-   Vairs neteikšu. Prasi Santanai pašai! Tā nav mana darīšana. Es gribu gulēt.

Un Tesa apklusa, pagrieza Artākām muguru un apgūlās.

Artāks vēl ilgi sēdēja un nekustīgi vērās mainīgajās ugunskura liesmās.

* * *

Kad Santana pamodās, Artāks joprojām sēdēja pie ugunskura, kurš jau bija gandrīz izdzisis. Rīts bija ļoti agrs saule bija tikko uzaususi.

Meitene piecēlās sēdus blakus Artākām un domīgi viņu uzlūkoja. Viņa cerēja, ka Tesas teiktais puisi nav pārāk apbēdinājis. Tomēr viņam jāsaprot, cik viss ir sarežģīti.

-   Labrīt! Santana klusi nočukstēja.

Artāks salēcās. Šķiet, viņš nebija pamanījis, ka meitene ir piecēlusies. Puisis paskatījās uz viņu, pasmaidīja un atbildēja:

-   Labrīt!

Kādu brīdi viņi viens otrā lūkojās, tad Santana novērsās, bet Artāks turpināja vērot ugunskuru.

-   Tu vispār esi gulējis? meitene viņam jautāja.

-   Laikam ne, bezrūpīgi atbildēja Artāks.

-   Tev noteikti jāpaguļ, Santana satraucās.

-   Jūtos labi, Artāks meiteni pārliecināja. Mums vajadzētu doties ceļā, lai līdz vakaram sasniegtu Marmora klintis.

Drīz vien pamodās arī Tesa. Kamēr viņi sakārtoja mantas, arī mazā Nena bija gatava doties tālāk.

Apmēram pēc stundas viņi nokļuva pie Sarkanajām klintīm un atrada ieeju alās. Ieeja bija diezgan zema, tāpēc nācās kāpt nost no zirgiem. Tesa pie vienas rokas bija satvērusi Nenu, pie otras Bultas pavadu, bet Artāks turēja Viesuli un gāja pa priekšu. Aiz puiša sekoja Santana.

Drīz vien viņus apņēma tumsa. Alas grīdu klāja tumši akmeņi. Bija jāliek piesardzīgi soļi, tāpēc gājiens virzījās lēni. Apkārt valdīja dziļš klusums, tikai zirgu pakavu klaboņa spokaini atbalsojās melnajās alas sienās.

No alas ceļinieki nokļuva platā pazemes ejā. Joprojām valdīja melna tumsa un biedējošs klusums.

-   Nekā briesmīga te nav, Artāks uzmundrinoši sacīja. Tikai tumsa, tas arī viss.

-   Hm… aizmugurē norūcās Tesa.

Arī Santana nebūt nejutās droši, tumsa bija diezgan baisa. Likās, ka jebkurā brīdī no stūra parādīsies kaut kas briesmīgs un negaidīts. Šķita, ka aiz katra akmens viņus gaida un novēro nezvēri.

Santana nodrebinājās un pielika soli, lai būtu blakus Artākām. Vienai pašai viņai te nudien nepatika.

Artāks paskatījās uz meiteni un mierinoši pasmaidīja. Viņa tūlīt jutās labāk un drošāk.

Gājiens turpinājās cauri vairākām tumšām ejām un klusām alām. Santana nesaprata, kā Artāks zina īsto ceļu. Tomēr meitene viņam uzticējās: gan jau elfi puisim visu ir kārtīgi izstāstījuši.

-   Nebaidies, viss būs labi, Artāks pieskārās meitenes rokai un nočukstēja. Viņa čuksts alā atbalsojās kā baisas, šņācošas balsis.

-   Es nebaidos, Santana nomurmināja.

Tā tiešām bija. Kopā ar Artāku viņa nebijās nenieka.

Viņi turpināja klīst pa ejām pilnīgā klusumā un tumsā, līdz nonāca milzīgā alā. Santana un Artāks apstulbuši apstājās, muti pavēruši.

-   Kas tur ir? nepacietīgi uzrūca Tesa un iespraucās viņiem pa vidu, lai ieraudzītu skatu, kas pavērās priekšā.

Eja beidzās diezgan augstu virs zemes. Lai tiktu iekšā alā, vajadzēja kāpt pa akmeņiem, kas gluži kā pakāpieni veda lejā.

Tomēr neparastākais bija tas, ka šeit vairs nevaldīja melna tumsa. Viss likās mazliet… sarkans. It kā būtu ieslēgta sarkana gaisma.

-   Kas tas ir? Tesa nočukstēja.

-   Rubīni, reizē atbildēja Santana un Artāks.

Viņi sāka lēnām un uzmanīgi kāpt lejā. Tas bija nepārspējami skaists skats. Starp tumšajiem klintsakmeņiem šur tur zemē un klinšu plaisās mētājās sarkani, spīdīgi akmentiņi rubīni, kas izstaroja savādo gaismu.

-   Cik skaisti! neticīgi nomurmināja Santana.

Arī Artaka acīs vīdēja apbrīna.

-   Tik tiešām rubīni, viņš izdvesa. Tā tik ir bagātība!

-   Nemaz nedomā te grābstīties, portesieti! dusmīgi norūcās Tesa. Bija atgriezušās meitenes aizdomas un nepatika pret Artāku.

-   Neuztraucies, šēliete! Artāks meitenei uzsauca. Viņš uz Tesu nemaz nedusmojās un neapvainojās. Šobrīd puisis bija labā garastāvoklī.

Santana par to tiešām priecājās; tātad Artāks nejūtas nelaimīgs.

Lēniem, gandrīz vai bijīgiem soļiem viņi izstaigāja plašo, sarkanīgo alu un vēroja rubīnus. Tad Artāks iesaucās:

-   Šeit!

Viņš bija atradis tumšu, līdzenu taku, kas veda laukā no lielās alas.

-   Elfi teica, ka būs jāiet pa tumšu ceļu, kas ved laukā no šejienes. Šis noteikti ir īstais.

Taka iestiepās citā ejā. Tā bija diezgan šaura un meta līkumus. Nācās iet citam aiz cita, jo dažbrīd akmeņi, kuros bija izcirsta eja, kļāvās viņiem cieši klāt.

Gājēji līkumoja caur vairākām mazākām alām, līdz nokļuva platā ielokā. Visur mirgoja sarkanīgā gaisma, jo rubīni bija visur. Tie bija tik brīnumaini, ka meitenes aizmirsa par pareģotajiem nezvēriem.

-   Tesij, vai drīkst paņemt līdzi? atskanēja Nenas smalkā balstiņa, un visi apstājās.

-   Nē, labāk liec nost. Tesa izņēma Nenai no plaukstas vizošu rubīna gabaliņu.

Tālāk notikumi attīstījās neticami ātri, bet Santanai, kura to vēroja no malas ar pārbīlī ieplestām acīm, tas šķita gausāk par gausu.

Tesa ar rubīnu rokās bija noliekusies pie mazās Nenas, kura mirdzošām acīm vēroja dārgakmeni. Tad atskanēja draudīga šņākoņa; Santana un Artāks satraukti saskatījās.

Nākamajā mirklī tumsā kaut kas sakustējās un Tesa spalgi iekliedzās. Nena pārbijās un izrāva rubīnu Tesai no rokām.

-   Nē, Nenij, liec zemē! Tesa skaļi sauca.

Nena bailēs spiedza. Santana pamanīja, ka ap mazās meitenes rokām ir apvijusies gara, slaida, melna čūska ar gailošām asinssarkanām acīm. Drīz vien no tumsas izlīda vēl viena un sāka tīties gar viņas kājām. Nena spalgi kliedza un raudāja. Tesa izrāva rubīnu māsai no rokām. Neticamā ātrumā čūskas atlaida Nenu, kura raudot sabruka zemē. Santana steidzās mierināt mazo meiteni. Tikmēr melnie nezvēri grasījās uzklupt Tesai. Artāks beidzot attapās un skrēja palīgā, bet meitene aizmeta rubīnu tālu prom, un čūskas pazuda.

Baisā šņākoņa apklusa, un atkal iestājās klusums, ko pārtrauca tikai Nenas šņuksti un Tesas un Artaka elsas. Santana bija tā pārbijusies, ka nespēja izdvest ne skaņu.

Kādu brīdi visi baiļpilnām acīm lūkojās cits citā, līdz Artāks piecēlās kājās un sacīja:

-   Tātad skaidrs. Neaiztikt rubīnus. Turamies uz takas un ejam tālāk!

Santana un Tesa nopietni pamāja ar galvu.

Artāks gāja pa priekšu, Santana viņam sekoja. Aiz meitenes soļoja Tesa ar Nenu rokās, pašās beigās abi zirgi. Santana un Artāks uzticējās Bultai un Viesulim un nešaubījās, ka zirgi paklausīs.

Klusums bija diezgan nomācošs. Visiem sirdis satraukti pukstēja, gribējās ātrāk tikt prom.

-   Es taču jūs brīdināju, murmināja Tesa. Meitene juta dusmas uz Artāku. Viņai vienkārši vajadzēja kādu, uz ko dusmoties, lai spētu atgūties no pārdzīvotā.

-   Būs labi, nav jēgas citus vainot, sacīja Artāks.

-   Vainoju nevis citus, bet tevi, Tesas balss skanēja naidīgi.

-   Tesa, klusu! Santana lūdza. Strīdu nedrīkstēja pieļaut.

J

-   Jā, jā, aizstāvi viņu, to bruņinieku, Tesa īgni ņurdēja, tad apklusa.

Kādu brīdi viss bija mierīgi. Viņi turpināja ceļu pa līkumoto, tumšo taku, kurai abās pusēs mirguļoja rubīni starp akmeņiem un klinšu spraugās. Tagad Santana saprata, kāpēc Sarkanajās klintīs reizēm skanēja kliedzieni: bija grūti pretoties kārdinājumam paņemt kādu spožo dārgakmeni. Kaut vai uz brīdi paskatīties. Taču čūskas bija ātras un nežēlīgas.

Pēkšņi Santana uzkāpa uz kāda akmens un sarāvās. Pēc mirkļa meitene saprata, ka tas ir rubīns, un šausmās ievaidējās. Bet bija par vēlu. Santana juta, kā gar kājām aizslīd kaut kas gluds un auksts. Nākamajā mirklī čūska cieši apvijās meitenei ap potītēm, un viņa, skaļi iekliegušies, nogāzās zemē. Kliedziens spokaini

atbalsojās alu sienās. Santanas kāja atlaida zemē guļošo rubīnu, bet krītot viņa ar rokām pieskārās citiem dārgakmeņiem. Čūskas tūlīt sažņaudza meitenes rokas un piespieda Santanu pie zemes tā, ka viņa vairs nespēja atbrīvoties no rubīniem. Arvien vairāk melno, sarkanacaino čūsku ņudzēja ap meitenes rokām un līda augstāk uz kaklu un pleciem. Santana juta, ka tiek vilkta prom tumsā, bet nespēja pretoties. Pat pakliegt ne.

-   Santana! Artaka balss izklausījās pēc pārbiedēta un saniknota zvēra rēciena.

Meitene pamanīja, kā nomirdz puiša sudraba zobens. Tad atskanēja cirtiena troksnis, un viņa juta, ka rokas kļūst brīvākas. Palikušās dzīvās čūskas steigšus līda tumsā, baisi šņākdamas.

Artāks uzrāva Santanu kājās, un meitene piespiedās viņam klāt.

> V

-   Čūskas ir prom, viņš čukstēja.

Santana spēja tikai pamāt ar galvu.

-   Klau, ierunājās Tesa, varbūt nevajadzēja… Mēs viņas saniknojām.

-   Apklusti, pavisam klusi nomurmināja Artāks, un Santana, joprojām viņam cieši piekļāvusies klāt, satraukumā pasmaidīja.

Pēkšņi atskanēja zems, baismīgs rūciens, kas atbalsojās visās alās un satricināja zemi.

-   Kas tas ir? bailīgi nočukstēja Santana, pacēlusi skatienu uz Artāku, kurš izbiedēti paraustīja plecus.

-   Mums jābēg, drebošā balsī izdvesa Tesa un ciešāk apskāva Nenu.

Rūciens atkārtojās, un bēgļiem šermuļi skrēja pār kauliem.

-   Skrienam! Artāks iekliedzās.

Viņš atlaida Santanu un metās pa priekšu. Viņi skrēja, cik jaudas, lai tiktu no šejienes prom pēc iespējas ātrāk.

Neviens nemanīja, cik grūti un smagi ir elpot, cik sāpīgi atsitas klintsradzes pret kājām.

Drīz vien čūsku šņācieni atskanēja atkal. Skrienot bija grūti izvairīties no rubīniem, un čūskas apvija bēgļu kājas. Bet tas vairs nevienu neuztrauca. Artāks nikni un prasmīgi vēzēja zobenu uz visām pusēm, pat Santana bija izvilkusi savu zobenu un cirta. Tesa ar Nenu rokās bija tā uztraukusies par mazās māsas drošību, ka čūskām spēra un samina tās ar kājām. Arī Bultai un Viesulim nācās cīnīties ar ložņājošajiem nezvēriem; zirgu pakavi bija pietiekami smagi, lai tās lopiņus neapdraudētu.

-   Ātrāk, ātrāk! Artāks sauca.

Viņi iemuka šaurā, tumšā ejā, un Santana pamanīja, ka melnās takas zem kājām vairs nav. Priekšā spīdēja bāla gaisma, tas nozīmēja tikai vienu: izeja.

-   Tūlīt! meitene izdvesa.

Galu galā ceļš beidzās un viņi satraukti apstājās. Izeju bija nosprostojuši akmeņi.

-   Šis te jādabū malā, Artāks nekrita panikā un norādīja uz kādu no akmeņiem.

-   Laidiet mani, nošņācās Tesa.

Meitene ielika Santanas rokās Nenu un devās palīgā Artākām.

Kamēr viņi stūma un grūda sarkanīgo akmeni, uzradās čūskas, jo arī šeit zemi klāja rubīni un no tiem izvairīties nebija iespējams. Ar mazo Nenu uz rokām Santana vicināja zobenu un atbrīvojās no lienošajiem nezvēriem. Meitene saprata, ka viena nespēs pati tikt galā, un krita panikā. Tad atskanēja Artaka sauciens: -Jā!

Acīs iespīdēja saulesstari, visi izmetās laukā no tumšās alas un skrēja tik ilgi, līdz baisie rūcieni un šņācieni bija apklusuši.

ŪDENSKRITUMS

Kādu brīdi ceļinieki, piekusuši no garā skrējiena, gulēja zemē un smagi elsoja. Viņi bija laimīgi, ka ir tikuši prom no Rubīnu alām.

-   Mums tas izdevās, Artāks izdvesa.

Santana klusi iesmējās. Meitene pamazām atguvās no pārdzīvotā, tumsas, briesmīgajām čūskām un biedējošajiem rūcieniem. Viņi bija laukā. Spīdēja saule, viss bija gaišs un spožs.

-   Cik lieliski! Santana nopūtās un piecēlās sēdus, lai palūkotos apkārt.

Viņi bija nonākuši citā Sarkano klinšu pusē. Smilšaina taka veda lejup. Viņi bija kaut kur klinšu vidū, jo tās bija visapkārt. Tur, kur zemi nesedza smiltis, auga zāle un ziedēja dažas sīkas puķītes.

-   Gluži šeit mums nevajadzēja nonākt. Arī Artāks piemiegtām acīm vēroja apkārtni. Mēs nomaldījāmies no ceļa.

-   Tas nekas, nomurmināja Santana.

-   Galvenais, ka esam ārā, piebilda Tesa, un pārējie piekrita.

Viņi nolēma kādu brīdi atpūsties un papusdienot. Sēlas karalis bija iedevis līdzi krietnu mielastu. Diena bija silta un saulaina, dziedāja putni, un pamazām visi aizmirsa bailes un Rubīnu alas. Pēc pusdienām viņi turpināja ceļu. Santana un Artāks ar zirgiem pie rokas gāja pa priekšu.

-   Paldies, ka izglābi mani no čūskām! Santana pateicās.

-   Nu ko tu… Artāks samulsa. Es darīju to, ko vajadzēja. Kā tad citādi!

Lēniem soļiem viņi gāja lejā. Sarkanīgās klintis bija asas un smailas. Šur tur gulēja milzīgi akmeņi, pie kuriem nācās pieturēties, ja ceļš kļuva pārāk stāvs. Aiz tiem ēnā varēja arī brīdi atpūsties.

Līkumotā taciņa kļuva arvien stāvāka un slidenāka. Santana pieķērās pie Artaka rokas, lai justos drošāk. Viņš uzmeta meitenei mazliet pārsteigtu, bet priecīgu skatienu, un viņa pasmaidīja.

-   Ei, portesieti! atskanēja Tesas balss.

Artāks iespurdzās. Meitenes attieksme puisi tikai uzjautrināja.

-   Cik tālu līdz Marmora klintīm? Tesa jautāja.

-   Ne pārāk, šēliete, atbildēja Artāks. Rīt no rīta jau būsim tur.

Santana iesmējās. Bija mazliet savādi, ka pēdējās dienas viņi ceļo šādā pulciņā. Vairs nebija tik vientuļi. Sākumā Santana bija pavisam viena, tad kādu laiku kopā ar Kenetu, pēc tam ar Artāku.

Bet pēc Tesas un Nenas ierašanās gaisotne bija pilnīgi mainījusies. Visiem nācās rēķināties ar mazo Neniju, jo meitenītei vajadzēja ilgāk gulēt un viņa ātrāk nogura. Toties Tesai bija tiešām savdabīgs raksturs. Meitene izskatījās diezgan skarba, spēcīga un drosmīga, taču ikviens redzēja, cik viņa ir gādīga un mīloša pret savu mazo māsiņu.

Tāpat Tesa negrasījās uzticēties Artākām. Lai gan sadraudzējusies ar Santanu, meitene pret Artāku izturējās ar aizdomām un nelielu nicinājumu. Viņa nespēja pieņemt to, ka puisis bija bijis portesietis. Tāpēc Tesa cerēja, ka šāda attieksme puisi aizvainos un viņš sadusmosies. Tad Tesa varētu pierādīt, cik nejauks un skarbs ir šis bijušais portesietis. Tomēr Artāks uzvedās kaitinoši mierīgi un izskatījās patiesi laimīgs. Tas meiteni ērcināja.

Kad ceļotāji beidzot nokāpa no Sarkanajām klintīm, viņi atkal sēdās mugurā zirgiem.

Artāks nolēma izaicināt Tesu vēl vairāk un piedāvāja meitenei jāt ar Viesuli kopā ar viņu, Artāku.

-   Tev derētu atpūsties, puisis sacīja, vērodams Tesas piemiegtās acis. Santana kādu laiciņu var pieskatīt Nenu un jāt ar Bultu tavā vietā.

-   Valdies, portesieti! Tesa noņurdēja.

Artāks iesmējās, tad pasniedza roku Santanai un palīdzēja tikt Viesulim mugurā.

Šī bija ļoti skaista vieta. Tuvumā nemanīja cilvēkus, kaut kur ļoti, ļoti tālu, piemiedzot acis, varēja saskatīt nelielas pilsētas un ciemus. Viņi rikšoja pa smiltīm klātu ceļu, kas slāpēja zirgu pakavu dunoņu. Pūta mierīgs, vēss un patīkams vējiņš; tas rotaļājās Santanas, Artaka, Tesas un Nenas matos un zirgu krēpēs.

Drīz vien viņu ceļš ieveda gaišā, siltu krāsu pilnā lapkoku mežā. Lapas un stumbri patīkami smaržoja pēc vasaras. Mežs čabēja un sanēja, pilns ar dažādiem kukaiņiem, putniem un dzīvnieciņiem.

»

Jāt pa šo mežu bija ļoti patīkami. Tas bija zaļganas gaismas, smaržu un skaņu pilns. Mežs likās liels, bet koki auga atstatus cits no cita, to ēnā bija patīkami vēsi.

Zirgi lēni soļoja blakus. Nena klusā un līksmā balstiņā kaut ko pie sevis dungoja, garastāvoklis visiem bija lielisks. Pat Tesa smaidīja. Santana stāstīja par Saullēktu ieleju un Romo, par turienes skaistajām ainavām. Pēc tam abas sāka runāt par Marmora klintīm un Marmora klinšu pilsētu. Artāks smaidot klausījās un vēroja apkārtni, lai saglabātu pareizo virzienu.

-   Mamma teica, ka tur būšot ļoti skaisti, Tesa sacīja. Cerams, tur atradīsim palīgus. Mammai tur esot draugi.

-   Viss būs labi, tici man, Santana mierināja. Un atradīsim Moju. Mēs viņu izglābsim.

Tesa pateicīgi pasmaidīja.

-   Jūs tiešām dosieties meklēt to avotu? meitene jautāja.

Santana pamāja ar galvu.

-   Tas nebūs viegli. Mamma stāstīja, ka Noburtajā mežā esot sastopami visādi brīnumi un dīvaini radījumi, Tesa domīgi teica.

-    Jā, par to mūs jau brīdināja. Bet mums izdosies. Ir jāizdodas. Pat elfi apgalvoja, ka viss būs labi.

-   Nūjā, un tu jau arī esi leģendas meitene… Tev ir lemts atrast to avotu. Citādi nevar būt.

-   Tieši tā, Santana nomurmināja, kaut arī joprojām nespēja tam noticēt. Izredzētā bija viņas mamma, bet… tagad Krises likteni bija mantojusi viņas meita.

-   Kāda ir sajūta, kad… tev ir tāds liktenis un par tevi ir leģenda? Tesa gribēja zināt.

Santana iespurdzās un paraustīja plecus. Mazliet dīvaini. Vienīgi es zinu, ka to avotu atradīšu.

Izjājuši no meža, viņi tālāk devās pāri viļņotiem, zaļiem un kalnainiem laukiem.

-   Klau, šēliete! ierunājās Artāks, un Tesa pret viņu aizkaitināti pagriezās, lai gan arī acīs vīdēja jautrība. Šķiet, tava mamma labi pazīst Marmora klintis. Ko tu zini par to pilsētu? Piemēram, kas tur dzīvo?

Neko daudz es nezinu, atbildēja Tesa. Pilsēta ir diezgan maza, tur dzīvo dažādi ļaudis. Tā ir maģiska vieta. Mamma teica, ka iedzīvotāji tur protot rīkoties ar maģiju. Un tur esot interesanti, brīnumaini zvēri.

-   Izklausās baisi, Artāks iespurdzās. Cerams, kāds mūs nenoburs…

Tesa uzmeta puisim dusmīgu un aizvainotu skatienu; Artāks atkal viņai neticēja.

Pamazām saule iekrāsoja debesis arvien tumšākos un sārtākos toņos. Zirgi rikšoja mērenā solī. Ēnas stiepās garākas, un pienāca vakars.

Drīz vien viņi sasniedza nelielu mežu; tur visu klāja oranžīga gaisma, rietošās saules stari spraucās caur lapotni.

-   Skatieties! Artāks norādīja uz priekšu. Cauri kokiem netālu bija saskatāmas baltas klintis. Sēliete, vai esi apmierināta?

-   Jā, portesieti, Tesa nespēja nepasmaidīt. Ar Artāku vienmēr bija patīkami, droši un interesanti; viņš bija apburošs.

Viņi nolēma atrast kādu vietu, kur nedaudz pagulēt, lai nākamajā rītā agri turpinātu ceļu un tiktu līdz Marmora klinšu pilsētai.

Zirgi soļoja pavisam lēni. Sarunas apklusa. Mežs ieslīga mierpilnā klusumā, ko ik pa brīdim pārtrauca kāda dzīvnieka soļi, putnu spārnu švīkstoņa, pakluss kliedziens vai sauciens.

Pēc kāda laika viņi izdzirdēja savādu skaņu, tādu kā šņākoņu un rūkoņu. Santana sarāvās, atcerējusies Rubīnu alas un turienes nezvērus. Tomēr šeit bija kaut kas pavisam cits. Izklausījās pēc… ūdens.

Santana un Tesa smaidot saskatījās.

-   Tas ir ūdenskritums, vai ne? vaicāja Artāks.

-   Mēnesgaismas ūdenskritums, Tesa atbildēja.

-   Kāpēc mēnesgaismas? Artāks gribēja zināt.

Tesa nošūpoja galvu un izmantoja iespēju pakaitināt puisi.

-   Un vēl šis esot šēlietis! Pat savas tautas leģendas nezina, meitene nopūtās.

-   Nu, nu, nesāciet tik strīdēties, iespurdzās Santana. To sauc par Mēnesgaismas ūdenskritumu tāpēc, ka naktī, kad spīd mēness, ūdens skaisti spīguļo un mirguļo. Tas izskatoties brīnumaini.

-   Skaidrs, Artāks pamāja ar galvu.

-   Ē, Santana, kāpēc tu vienmēr esi viņa pusē? Tesa sašuta.

Santana iesmējās.

-   Tur neko nevar darīt, šēliete, Artāks sacīja. Es vienkārši esmu labāks par tevi.

-   To mēs vēl redzēsim, noņurdēja Tesa. Turies cieši, Nenij! viņa uzsauca māsai. Mēs viņiem parādīsim!

-    Ko tu taisies darīt? ar aizdomām vaicāja Artāks, un Santana drošības pēc ciešāk apķērās ap viņu.

-   Kurš pirmais līdz ūdenskritumam? Tesa izaicināja.

-    Ha! Artāks iesmējās. Tūlīt tu redzēsi, kāpēc manam zirgam vārds ir Viesulis!

-   Ei! Santana jokojot viegli iesita puisim pa galvu.

-   Neapvaino manu Bultu!

-   Tas būs jautri… nomurmināja Tesa.

-   Aiziet! iesaucās Artāks, un zirgi metās auļos.

Beidzot ceļinieki bija sasnieguši ūdenskritumu.

-   Es uzvarēju, un tev ar to nāksies samierināties, šēliete!

-   Nemaz neceri, bijušais portesieti!

-   A, ak tad tagad jau bijušais? Nu paldies par to! Beidzot saproti, ka arī es esmu šēlietis?

-   Protams, ne! Tu neesi šēlietis! Tu esi vienkārši… nejēgai Santana iespurdzās.

-   Kāpēc viņi tik dīvaini uzvedas? jautāja Nena, ieplestām acīm vērojot Artāku un Tesu, kuri centās viens otru pārliecināt par savu uzvaru.

-   Nezinu, Nenij. Santana noglaudīja meitenītei galvu.

-   Viņi vienkārši nespēj piekāpties.

Galu galā abu strīdnieku balsis noklusa un Santana atviegloti nopūtās. Artāks un Tesa pa īstam nedusmojās, un bija diezgan interesanti klausīties uzjautrinošo vārdu apmaiņu, kaut gan tas traucēja mierīgi vērot skaisto ainavu.

-    Santana? Artāks uzrunāja meiteni, un viņa atskatījās. Mēs taču uzvarējām, vai ne?

-   Protams, Artak. Nav šaubu, Santana atbildēja. Artāks uzvaroši pasmaidīja un devās piesiet zirgus. Tesa gāja sameklēt savas segas. Santana nošūpoja galvu

un atsāka vērot brīnišķīgo ainavu.

Mēnesgaismas ūdenskritums bija tiešām skaists. Ūdens aumaļām gāzās no sudrabpelēkām klintīm. Ūdenim atsitoties pret akmeņiem, uz visām pusēm bira sīkas šļakatiņas, kurās rietošas saules stari zīmēja mazas varavīksnītes. Visapkārt bija tikai koki un klusums, skanēja vienīgi ūdens šalkoņa un dunoņa. Vieta likās apburta, un Santana tiešām priecājās par to, ka Artāks un Tesa ir apklusuši. Šī vieta bija pārāk skaista un apburoša, lai noskaņu izjauktu ar bezjēdzīgiem strīdiem.

Drīz vien Tesa veda Nenu nomazgāties, jo mazajai meitenei bija laiks iet gulēt. Viņa gan iebilda, jo gribēja vērot ūdenskritumu. Tomēr drīz vien meitenīte bija aizmigusi māsai klēpī.

Debesis bija tumšas un skaidras, spīdēja simtiem sīksīku zvaigznīšu. Un mēness! Tas bija spilgts, gaišs un mirdzošs. Santana smaidot vēroja, kā mēnesgaisma rotājas ūdenskritumā, liekot ūdenim mirdzēt un virmot, mainot krāsu. No tumšzilas uz gaišzilu, no sudrabainas uz sniegbaltu.

-   Skaisti, vai ne? meitene jautāja Artākām, kurš sēdēja blakus.

Puisis pamāja ar galvu.

Visi klusēdami vēroja ūdenskritumu, līdz Artāks piecēlās kājās un pasniedza roku Santanai.

-   Ejam! viņš teica.

Meitene satvēra puiša plaukstu. Viņi skrēja lejā no nelielā pakalniņa, kur bija uzcēluši apmetni, un uz brīdi apstājās pie maza ezeriņa. No tā urdza sīka straumīte, kas tālāk pārvērtās par lielu upi.

-   Nāc! Artāks iebrida ūdenī.

Santana iesmējās un viņam sekoja. Viņi jau bija novilkuši apavus, un bija patīkami sajust dzidro, vēso ūdeni. Tas bija diezgan auksts, un Santana iespiedzās.

Pēkšņi meitene pārsteigumā pacēla roku. Artāks paskatījās viņas rādītajā virzienā, un puiša sejā pavīdēja smaids. Virs

ūdens laidelējās neliels, skaists putns spoži balts, ar sudrabotiem spārnu galiem un mazu, spiču knābīti. Putniņš klusi dziedāja brīnumainā, smalkā balsi. Melodija bija plūstoša un atgādināja ūdens kustību viļņus un lēkājošas šļakatas.

-   Cukurdūja, Santana sacīja.

-   Cukurdūja? Artāks pārjautāja.

-   Nūjā! Šie putni ir ļoti gudri un ēd tikai saldus augļus.

Drīz vien atlidoja vēl divi skaistie putniņi un ar klusām,

melodiskām dziesmām pieskandināja apkārtni. Dziesmas atbalsojās ūdens šalkoņā.

Santana un Artāks, joprojām sadevušies rokās, turpināja bradāt pa ūdeni. Jo vairāk viņi tuvojās ūdenskritumam, jo slapjāki kļuva. Šļakatas sitās sejā un izmērcēja drēbes; viņi tikai pasmējās.

-   Kurp tu mani ved? Santana skaļi jautāja, jo ausīs dunēja ūdenskrituma rūkoņa.

Artāks pamāja ar roku, un meitene pamanīja, ka klintīs aiz ūdenskrituma ir ala.

Drīz vien abi tur nonāca. Aiz muguras slējās klints, bet priekšā kā biezs, virmojošs aizkars gāzās ūdenskritums, kas aizmigloja skatu. Ūdens dunoņas apņemti, jaunieši jutās kā šķirti no pārējās pasaules. Ūdens skalojās mazliet pāri ceļgaliem. Santana un Artāks bija izmirkuši, bet par to neuztraucās. Santana sen nebija jutusies tik laimīga un sajūsmināta. Varbūt vēl vienīgi Ziedu zemē; tur viņu bija apreibinājusi saldā puķu smarža. Tagad viss bija pa īstam.

Santana un Artāks smaidot pagriezās viens pret otru. Artāks satvēra meitenes rokas un pienāca vēl tuvāk klāt. Mēnes\ gaisma apspīdēja viņu

sejas, un tās izskatījās bālas un gludas kā porcelāns. Santana pamanīja, ka mēnesgaismā zilās Artaka acis mirdz gandrīz sudrabotas.

Kādu brīdi viņi klusēja. Gribējās, lai šis brīdis nebeigtos nekad. Viņi vēl ilgi, ilgi varētu tā stāvēt.

Un tad Artāks noliecās un noskūpstīja meiteni, satvēris ap vidukli; meitene uzlika rokas uz puiša pleciem.

Mēnesgaisma rotājās viņu matos, un pasaule šķita apstājusies.

PILSĒTA KLINTĪS

No rīta pamodusies, Santana pamanīja, ka guļ blakus Artākām un viņu rokas ir sadotas. Meitene pasmaidīja un nopūtās. Droši vien viņa ir pieļāvusi milzīgu kļūdu. Bet nu bija vienalga, ko drīkst un ko ne. Šobrīd viņa bija laimīga. Viņai taču ir tiesības būt laimīgai un darīt to, kas patīk! Vai nav vienalga, ko domās citi? Artākām ir taisnība. Tā ir viņu dzīve, viņu izvēle.

Drīz vien pamodās arī Artāks. Kādu brīdi abi klusēdami gulēja un smaidot lūkojās viens otrā. Santana juta, ka ir aizmirsusi visu pārējo pasauli, viss nepatīkamais šķita izdzisis no prāta.

Tesa tūlīt pamanīja Santanas un Artaka savādo, laimīgo un mazliet sapņaino noskaņojumu, tādēļ viņus vēroja ar aizdomām. Abi jaunieši par to nelikās ne zinis. Domas bija gaišas un laimīgas. Meitenei šķita, ka viņa varētu lidot. Bija tik viegli!

-   Ei, Santana! Tesa uzsita knipi meitenei deguna priekšā, un viņa sarāvās. Vai tu vispār manī klausies?

-   Ē… Santana attapās. -• Nē, piedod.

Tesa nošūpoja galvu un neviļus pasmaidīja.

-   Mēs dodamies tālāk. To es arī gribēju pateikt.

-    Labi. Es tūlīt, Santana nomurmināja. Viņa bija apjukusi un savādi izklaidīga.

Viņi atkal kāpa zirgos: Tesa ar Nenu uz Bultas, Artāks ar Santanu uz Viesuļa.

Kad mežs palika aiz muguras, viņi nonāca plašā, saulainā klajumā ar garu, koši zaļu zāli. Gaiss bija diezgan vēss. Nebija jau brīnums viņi bija tikuši līdz Sēlas ziemeļiem.

Drīz vien ceļinieki apstājās pie Marmora klintīm. Nena priecīgi sasita plaukstas, ieraudzījusi meklētos baltos kalnus.

Klintis izskatījās varenas un iespaidīgas. Tās tik tiešām bija gandrīz pilnīgi baltas ar mazliet pelēcīgu un gaišbrūnu nokrāsu.

Santana pacēla skatienu, lai vērotu klinšu virsotnes, un neticīgi noprasīja:

-   Tur augšā tiešām ir pilsēta?

-   Ir, ir, Tesa pamāja ar galvu. Augšā ir tāda kā neliela iedobe, un klinšu aizsegā ir paslēpusies pilsēta.

-   Neticami, Santana nočukstēja.

-   Nāciet šeit! uzsauca Artāks, kUrš bija atradis šauru, līkumotu taciņu, kas pa baltiem akmeņiem veda augšup.

Drīz vien sākās kāpiens kalnā. Likās, ka visgrūtāk iet zirgiem, jo viņi nebija pieraduši soļot pa tik stāvu ceļu.

Artāks ar Viesuli gāja pa priekšu, Santana ar Bultu tūlīt aiz viņa. Beigās blakus Tesai cītīgi spēra soļus mazā Nena.

Santana visu laiku gribēja kaut ko pateikt Artākām. Līdzko Artaka un Santanas skatieni sastapās, viņi abi sasmaidījās.

Taciņa patiesībā bija ērta. Tikai dažviet tā izrādījās tiešām stāva; tad vajadzēja palīdzēt zirgiem. Tomēr tā bija droša, pietiekami lēzena un meta līkumus. Marmora klintis bija tiešām neparastas. Dažviet starp gaišiem akmeņiem spraucās gari, spilgti zaļi zāles stiebri ar košiem, krāsainiem ziediņiem, citviet pāri akmeņiem tecēja sīki, dzidri zili strautiņi. Gaiss bija svaigs un patīkams.

Jo augstāk viņi kāpa, jo vairāk Santana uztraucās. Marmora klintis bija pirmais ceļa posms līdz Safīru avotam… Tas bija pavisam tuvu. Artāks sprieda, ka līdz avotam viņi varētu tikt jau šovakar, ja tikai Noburtajā mežā negadītos neparedzēti šķēršļi.

-   Klau, Artak! Santana beidzot ierunājās. Ko tu domā darīt, kad viss beigsies?

Artāks smaidot paraustīja plecus.

-   Par to es vēl neprātoju, viņš atbildēja.

-   Bet… Kur tu domā dzīvot? Tu taču pametīsi Portesu pavisam, vai ne?

-   Protams! Par to nešaubies, Artāks nopietni un pārliecinoši sacīja. Arī mana ģimene to atbalsta. Vecmāmiņa nekad nav jutusies īpaši labi, dzīvojot Portesā. Arī mamma un māsa noteikti priecāsies. Viņām ir vajadzīgas pārmaiņas, kāds uzmundrinājums pēc… puiša balss aizlūza un skatiens satumsa.

-   Man tik ļoti žēl tava brāļa, Artak, Santana skumji nočukstēja. Meitene piegāja pie puiša, un viņš ieskatījās viņas acīs. Santana uzmundrinoši paspieda viņa plaukstu.

-   Gan jau būs labi, Artāks nopūtās un piekļāva Santanu sev klāt.

Skaistais, patīkamais brīdis, kad šķita, ka viņi ir pavisam vieni uz šīs pasaules, pēkšņi pārtrūka.

-   Ei, jūs abi! Mēs laikam steidzamies, vai ne? Tesa nepacietīgi noņurdēja.

Artāks un Santana atrāvās viens no otra un pārsteigti uzlūkoja meiteni. Artāks izskatījās uzjautrināts, bet Santana samulsusi.

Viņi turpināja ceļu. Tesa nolēma iet pa priekšu. Viņa uzmeta ciešu skatienu Santanai, taču nešķita aizkaitināta. Tesa tikai nošūpoja galvu.

Ak, es muļķe, ko es esmu izdarījusi?! Santana pārdzīvoja. Te tev nu bija plāns "palikt tikai draugiem"! Meitene smagi nopūtās. Viņa vienkārši nespēja dzīvot bez Artaka… Lai nu kā, viss varētu nokārtoties arī labi.

Galvenais bija atrast Timo. Santana nevarēja iedomāties Timo attieksmi. Vai viņš sadusmosies, kad ieraudzīs Artāku? Vai arī apjuks? Varbūt priecāsies, saticis Santanu, un Artākām nepievērsīs uzmanību? Vai arī nesapratīs, cik vini ir tuvi?

y

Santana vēlreiz nopūtās. Par to tagad nebija vērts domāt. Tad jau redzēs!

-   O! pēkšņi atskanēja mazās Nenas smalkā, sajūsminātā balstiņa, un visi pārējie salēcās.

-   Kas tur ir, Nenij? Tesa vaicāja.

-   Skatieties! Skatieties! mazā sajūsmināti sauca un norādīja sānis.

Arī pārējie pagriezās uz to pusi. Aiz klintīm kaut kas sakustējās, un priekšā no ēnas izlīda skaists, neparasts dzīvnieks. Tas bija ļoti līdzīgs zirgam, tikai mazāks un smalkāks. Arī krēpes un aste bija daudz garāka. Dzīvnieks bija balts, ar sudrabotām krēpēm, kas, vējā plīvojot, brīnumaini vizēja. Bet visneparastākais bija sudrabots rags dzīvnieka pierē.

-   Vienradzis, vienlaikus nočukstēja Santana un Tesa.

Dzīvnieks izskatījās bezbailīgs. Vienradzis uz klintīm

stāvēja droši, asie, nelīdzenie akmeņi tam netraucēja, un no cilvēkiem tam bail nebija.

-   Tik smukiņš! Tesa nomurmināja maigi un sapņaini.

Mazā Nena drosmīgi spēra soli tuvāk vienradzim, un tas

nebēga. Meitenīte pacēla roku un noglāstīja dzīvnieka garās krēpes, un tas nolieca galvu zemāk. Santana pasmaidīja: vienradzis bija tiešām burvīgs.

-   Paskat! Artāks nomurmināja un viegli iebakstīja Santanai sānā.

Meitene atskatījās un ieraudzīja vēl divus vienradžus, kuri izlīda no klinšu aizsega; tie bija brīnumaini, neticami skaisti un bezbailīgi.

-   Redziet, viņi ir pieradināti! Pilsēta noteikti ir tepat, Tesa sacīja.

-   Nu tad ejam tālāk! teica Artāks.

Tik tiešām, pilsētu viņi sasniedza pavisam drīz. Vienradžu pavadīti, ceļotāji uzkāpa līdz virsotnei, kur pavērās skaists skats lejup.

Apakšā stiepās liela, līdzena un plakana klints, ko ieskāva augstākas un smailākas klintis. Un uz šīs plakanās virsotnes bija uzcelta pilsēta. Nedaudz tālāk, kur līdzenā virsma beidzās, lēzens kalns veda vēl zemāk uz milzīgu mežu. Arī to ieskāva Marmora klintis. Tās bija neticami lielas.

-   Oho! arī Artāks pārsteigts lūkojās lejup.

-   Esam klāt, Tesas balsī skanēja atvieglojums un prieks.

Viņi devās lejā pa taciņu uz Marmora klinšu pilsētu.

Beidzot nonākuši uz stabila, līdzena pamata, viņi atviegloti uzelpoja, jo soļi uz asajiem akmeņiem bija kļuvuši nedroši un grīļīgi.

-   Tas ir tik neticami, Santana noelsās.

Pilsēta bija tiešām neparasta, skaista un gaiša. Visas mājas bija celtas no marmora, arī ielas bija baltas. Balto krāsu papildināja gaišzili, pelēcīgi, brūngani, zeltaini un arī

sudraboti toni.

i

Pilsēta bija liela. Nemaz nešķita, ka tā atrastos klinšu viducī. Saule spīdēja tāpat kā jebkur citur.

Tomēr šī bija gluži vai cita pasaule. Skaista, brīnumaina pasaule klintīs.

-   Te tiešām mitinās dažādi iedzīvotāji, Artāks nomurmināja, paskatījies apkārt.

Santana piekrītoši pamāja ar galvu. Platās akmens ielas bija pilnas ar dažādiem radījumiem; meitene pamanīja gan skarbus, nopietnus kentaurus, gan klusus, neizdibināmus satīrus, gan čaklus, izpalīdzīgus rūķus, gan prasmīgus, mazliet dīvainus pundurus. Arī cilvēkus manīja, bet tie visi šķita savādi. Viņiem piemita kaut kas neparasts gan izskatā, gan apģērbā, gan stājā un gaitā. Brīnumdaiļas, slaidas un gaišmatainas meitenes garās, gaišās kleitās; Santana sprieda, ka tās varētu būt fejas. Nopietni, cēli vīri apmetņos, ar neizdibināmām sejām un godīgām acīm; tiem bija jābūt magiem un druīdiem. Arī raganas un burves bija redzamas sievietes tumšās drānās ar aizdomīgiem skatieniem un maģiskiem aksesuāriem. Ielas šķita rosības pilnas; skanēja balsis un soļi; cilvēki un radījumi gāja garām cits citam cits smaidīdams, cits nodūris galvu, cits vērodams apkārtni, cits sarunādamies ar kādu vai pats ar sevi. Cauri gaišajām mājām laidelējās dažādi putni gan redzēti, gan neredzēti. Santana nebija ticējusi, ka vienviet satiks tik daudz ērmotu radījumu un dīvainu cilvēku. Šī pilsēta gluži vai strāvoja brīnumainā gaisotnē, maģija likās jūtama ik uz soļa.

Pilsētnieki īpašu uzmanību četriem ceļotājiem nepievērsa. Tikai dažs uzmeta skatienu, cits uz brīdi apstājās. Toties uzmanība uzreiz tika pievērsta Bultai un Viesulim, jo šajā pilsētā zirgu nebija.

Santana, tāpat kā pārējie, pēkšņi jutās apjukusi. Viņi bija tik atšķirīgi šajā mistiskajā pūlī!

-   Tesa, Artāks uzrunāja meiteni, tev vajadzētu zināt, kurp iet tālāk. Tu taču par šejieni visu zini. Tā vismaz likās, viņa balsī ieskanējās neliela zobgalība.

Santana nopūtās. Viņi laikam nekad nebeigs viens otru

kaitināt un ķircināt…

>

Tesa izskatījās apjukusi. Mamma teica, ka mūs te kāds satiks. Ka mums jāmeklē kāds pazīstams… Bet es…

-   Nav ne jausmas, kur te kāds mūs varētu pazīt, nomurmināja Artāks. Spoži!

Tesa dusmīgi nošņācās, un Santana metās strīdnieku starpā:

-   Mieru! Nav tik traki. Mēs noteikti atradīsim palīdzību.

Meiteni pārtrauca zema, skanīga un patīkama balss:

-   Teranesa, vai tā esi tu?

Pagāja brīdis, līdz viņi saprata, ka svešais uzrunā Tesu. Santanas un Artaka skatieni jautājoši pievērsās meitenei, bet Tesa apjukusi papurināja galvu.

Runātājs beidzot bija pienācis klāt, un ceļinieki spēja viņu aplūkot. Tas bija cēls, cienījams vīrs ar gariem, sirmiem matiem, tikpat sirmu un garu bārdu, nopietnu, gudru seju un koši zilām, labsirdīgām acīm. Viņš ar vieglu smaidu lūkojās uz Tesu un Nenu. Tesa beidzot atjēdzās.

-   Jūs esat… mags Matvejs? meitene nedroši vaicāja.

Vīrs pamāja ar galvu.

-   Tu esi krietni izaugusi, Teranesa, viņš sacīja.

-   Vienkārši Tesa, meitene nomurmināja.

-   Kā vēlies, Matvejs piekrita. Un vai šī būtu Nena? mags pievērsās mazajai, kura diezgan droši skatījās vīra zilajās acīs un pamāja ar galvu.

-   Priecājos, priecājos! Jūs izskatāties diezgan apjukušas. Tu mani noteikti neatceries, Tesa, vai ne? Meitene noliedzoši papurināja galvu. Es pie tevis ciemojos, kad biji vēl maza. Kā Nena tagad. Pēc tam pārcēlos uz dzīvi šeit un ar Moju sazinājos tikai ar vēstulēm.

Brīdi valdīja klusums, tad Matvejs beidzot pievērsās Santanai un Artākām:

-   Un kas jūs būtu?

-    Santana un Artāks, atbildēja Tesa. Mūsu draugi. Viņa neuzkrītoši samiedza acis uz Artaka pusi.

-   Liels prieks iepazīties, Matvejs sacīja. Labi, ko nu mēs te stāvam ielas malā? Nāciet pie manis uz mājām.

Noteikti esat mērojuši tālu ceļu.

* * *

Matveja māja bija neliela, gaiša un skaista. Sēdēdama pie pamatīga koka galda, kurā tika celtas pusdienas, Santana jutās kā tādā brīnumainā pasakā. Viņa atradās marmora namā, sienas bija izrakstītas ar nesaprotamiem simboliem un zīmēm, no griestiem nokarājās interesanti amuleti un mistiski priekšmeti. Uz palodzes ziedēja košas puķes baltos puķupodiņos, bet aiz loga ik pa brīdim aizlaidās kāds dziedošs, skaists putns, aiztipināja rūķis vai cēlā gaitā aizsoļoja kentaurs. Pie istabas durvīm karājās neparasti, sidrabbalti zvaniņi, kuri sakustoties radīja plūstošu, patīkamu melodiju.

Drīz vien visi kopā pusdienoja. Santana izbaudīja garšīgo, silto maltīti. Sarunas bija noklusušas. Nena izskatījās pavisam miegaina, arī Tesa nogurusi. Santana un Artāks bija satraukti viņiem tūlīt vajadzēja doties tālāk, lai atrastu Safīru avotu. Tomēr īsa atpūta bija nepieciešama visiem.

-   Nu ko, Matvejs ierunājās, kad visi bija paēduši. Kas īsti ir noticis? No Mojas jau kādu laiciņu nav nekādu ziņu, un man tiešām nav skaidrs, ko jūs te darāt.

Tesa nopūtās un lēnām sāka stāstu par pareģojumu, Kristāla upi, safīriem un portesiešiem.

Santana un Artāks, juzdamies mazliet neērti un nevajadzīgi šajā sarunā, saskatījās.

-   Vai iziesim laukā? Artāks piedāvāja.

-   Labprāt, Santana atviegloti pasmaidīja.

Pie Matveja mājas bija neliels pagalms un dārziņš ar vienkāršiem, bet brīnišķiem augiem un dažām puķēm.

Santanai te ļoti patika. Pagalms bija kluss un mierīgs un šķita apburts.

Santanai pie jostas joprojām karājās zobens. Meitene to izvilka un pacēla, vērojot, kā tas saulē mirguļo. Viņa stingri satvēra rokturi un samiedza acis, iztēlojoties, kā ar to cīnās īstā kaujā.

-   Nē, tā ne, Santanai aiz muguras atskanēja Artaka klusā balss. Turi šādi. Lūk, tā!

Puisis satvēra meitenes rokas un palīdzēja pareizi turēt zobenu. Santana, sajutusi viņa pieskārienu, aizmirsa par zobenu un lāva Artākām ar viņas rokām rādīt dažādas cīnu

> > 5

kustības un stāstīt par pareiziem satvērieniem un citām svarīgām lietām.

Pēc tam Artāks piedāvāja trenēties pa īstam, un Santana piekrita.

-   Nu tad aiziet! Puisis izvilka savu garo sudraba zobenu. Neuztraucies, es tev pāri nenodarīšu!

Santana pasmaidīja.

-   Piesargies, ka es tev pašam kaut ko nenodaru, meitene nomurmināja.

Drīz vien Artāks veica pirmo cirtienu, ko Santana prasmīgi atraidīja. Viņa tūlīt pamanīja, ka puiša kustības ir piesardzīgas un daudz mierīgākas nekā īstā cīņā. Viņš tiešām baidījās nejauši savainot meiteni.

-   Nē, nē, turi taisnāk! Tagad ir labi, Artāks palaikam deva kādu padomu.

Viņi vēzēja zobenus, atraidot viens otra cirtienus un lēnām virzoties pa apli. Skanēja zobenu šķindoņa, Artāks un Santana skatījās viens uz otru. Artaka smaids bija mierīgs un laimīgs, Santana jutās sajūsmināta un apjukusi.

-   Tev sanāk ļoti labi, Artāks paslavēja.

-   Pateicos, nomurmināja Santana, koncentrējoties uz zobeniem un kustībām.

Cīnīties ar Artāku bija… savādi. Meitenei patika tas, ka viņai izdodas labi atvairīt puiša zobenu. Viņa nespēja domāt par Artāku kā par ienaidnieku vai pretinieku.

-    Nu labi! Manuprāt, pietiks, Artāks nolaida zobenu. Man bail, ka es nejauši tevi savainošu.

-   Domā, ka es nepratīšu aizstāvēties? Santana skatījās

viņam acīs.

j

-   Nē, tikai uztraucos par tavu drošību, nomurmināja Artāks un noglāstīja Santanas vaigu.

-   Atvainojiet… atskanēja kāda smalka, dzidra balss, un abi jaunieši pārsteigti sarāvās un pagriezās.

Pie viņiem bija pienākusi skaista, jauna sieviete ar gariem, gaišiem matiem, kas krita pār viņas muguru sīkos vilnīšos. Viņa bija tērpusies garā, gaiši violetā kleitā, kas izcēla slaido augumu. Sievietei bija mandeļveida acis, zeltainas un neticami skaistas, smalkas uzacis un garas, mirdzošas skropstas.

-   Mans vārds ir Rīsela. Esmu feja. Vai jūs esat Safīru avota meklētāji?

-   Jā, samulsusi atbildēja Santana. Kā… kā tu to zināji?

-   Viņa taču ir feja, pavisam klusi nomurmināja Artāks, bet Rīsela to dzirdēja un burvīgi pasmaidīja.

-   Man to pastāstīja elfi. Es nesen dažus satiku. Esmu feja, tādēļ man piemīt šādas tādas spējas; tas ļoti palīdz.

Santana pamāja ar galvu.

-   Jums vajadzētu pasteigties. Portesieši ir jau Šēlā. Viņi dodas tieši šurp, feja turpināja.

Santana un Artāks pārmija satrauktus skatienus.

-   Bet jums ir lielas izredzes. Patiesībā viņiem trūkst zināšanu. Es neticu, ka viņi prastu atrast avotu, jo tā ir brīnumainākā Sēlas leģenda, un tā ir noburta… Šaubos, vai portesieši tuvākajā laikā atradīs avotu, ja vien nesagūstīs kādu ķīlnieku, no kā izdabūs vajadzīgās ziņas, Rīsela pārliecināti apgalvoja, un Santana saviebās, izdzirdot par ķīlniekiem. Turklāt, ja jūs palīdzēsiet… Tad viņu cerības zudīs pavisam.

Viņi atgriezās Matveja mājā un paziņoja, ka nekavējoties turpinās ceļu. Feja Rīsela deva padomu, ka zirgus varētu atstāt tepat ceļš vairs nebija tāls, un uz Noburto mežu labāk doties kājām. Tur var gadīties stāvi kāpumi, dziļi biezokņi vai citi šķēršļi, ko zirgiem būtu grūti pārvarēt. To gan droši apgalvot nevarēja, jo Noburtajā mežā neviens nekad nav bijis. Vienīgi tie, kas meklējuši Safīru avotu.

Tā nu Bulta un Viesulis tika atstāti pagalmā pie Matveja. Galu galā zirgi bija pelnījuši atpūtu. Matvejs, Tesa un Nena novēlēja veiksmi un drosmi, ja nu ceļā gadītos negaidīti šķēršļi. Sākumā Tesa spītīgi centās iestāstīt, ka arī viņai jādodas līdzi, varbūt rodas iespēja izglābt viņas mammu. Bet pārējie tam nepiekrita. Galu galā vienīgi fejas Rīselas vārdi, ka pie avota nokļūs tikai viens vienīgais, Tesu nomierināja. Tomēr meitene dusmīgi murmināja, ka Artāks jau nav nekāds izredzētais.

Artāks solīja drīz atgriezties ar veiksmīgu guvumu. Santana spēja vien vārgi smaidīt. Viņi paņēma dažas vajadzīgākās mantas, ielika somās mazliet ēdamā, ko iedeva Matvejs, un izgāja Marmora pilsētas ielās.

Feja Rīsela pieteicās viņus pavadīt līdz Noburtajam mežam. Gājiens lejā no klintīm izvērtās daudz patīkamāks un interesantāks, nekā varēja iedomāties, jo feja pasauca trīs vienradžus un viņi sēdās tiem mugurā, lai ātrāk tiktu līdz mežam.

Sākumā Santana baidījās kāpt uz vienradža, arī Artāks uz trauslo dzīvnieku lūkojās ar šaubām. Galu galā vienradži izrādījās ērts un patīkams pārvietošanās veids, jo uz klintīm tie jutās droši.

Vienradži bija spēcīgi. Santana apbrīnoja šos dzīvniekus neticami gudrus un skaistus. Meitene iegremdēja rokas zīdainajās, garajās krēpēs un pasmaidīja. Arī viņa gribētu sev vienradzi. Bet, nē, meitenei jau bija mīļotā Bulta, un ar to pietika.

-   Labi, šeit mūsu ceļi šķirsies, Rīsela sacīja, kad viņi apstājās uz akmeņainas taciņas klinšu pakājē. Santana pacēla galvu un augšā uz klints ieraudzīja gaišās pilsētas siluetus, bet virs tās pārējās klintis. Lai jums veicas un lai viss izdodas!

Santana un Artāks pateicās par palīdzību, un Rīsela trīs vienradžu pavadībā devās augšup uz pilsētu.

-   Nu ko, Artāks nopūtās un uzlūkoja Santanu. Esi gatava?

Santana ieskatījās viņam acīs un nopietni pamāja ar galvu viņiem tas jāizdara.

VISSKAISTĀKĀ LEĢENDA

Noburtais mežs patiešām izskatījās brīnumains. To Santana saprata, līdzko tajā iegāja. Likās, ka mežs ir noburts pirms simtiem gadu, jo laiks šeit šķita apstājies. Koku stumbri bija resni un gari, milzīgas saknes slējās virs zemes dažviet tik augstu, ka nācās tām rāpties pāri. Koku tumšbrūno mizu klāja sudrabpelēki, zilgani ķērpji, bet zemi biezas, mīkstas sūnas, kurās dziļi grima kājas. Par spīti tam, ka mežā trūka saules gaismas, tas bija neticami gaišs un koši zaļš.

Valdīja brīnumains klusums. Santana dzirdēja tikai savu satraukumā pukstošo sirdi.

-   Te tiešām ir savādi, ierunājās Artāks, un meitene salēcās.

Arī pats Artāks izbijās no savas balss, kas šķita tik skaļa un neiederīga. Tālāk viņi gāja klusēdami.

Noburtais mežs aizvien vairāk viņus ievilka savā burvībā. Pamazām tas šķita arvien neparastāks un mistiskāks. Likās, ka viņus pavada čaboši soļi un klusas balsis. Santana un Artāks atskatījās un sarāvās, kad izdzirdēja kādu skaņu; viņi juta, ka nav vieni.

Drīz vien Santana pamanīja, kas viņiem seko. Tie bija gariņi. Meitene pasmaidīja. Viņa zināja, ka tie ir nekaitīgi. Arī Artāks ieraudzīja klusos sekotājus un samulsis sarauca pieri.

Šie sīkie radījumi tiešām bija neparasti. Koku gariņi atgādināja koka mizas gabalus un zariņus, lapu gariņi koku un puķu lapas un arī zāles stiebrus, bet sūnu gariņi mazus sūnu gabaliņus. Tie čabinoties sekoja Santanai un Artākām, bet, līdzko jaunieši pagriezās, centās paslēpties un saplūda ar tuvāko koku vai zemi.

Tie gan ir interesanti, Artāks nomurmināja, un Santana piekrītoši pamāja ar galvu.

Gariņi bija diezgan uzjautrinoši un brīnumaini. No Šēlas leģendām Santana zināja, ka agrāk tie bija visur ikvienā kokā, ikvienā augā. Tomēr tie baidījās no cilvēkiem, tāpēc pazuda. Noburtais mežs noteikti bija vienīgā vieta, kur gariņi bija saglabājušies.

Patiesībā abi ceļotāji jutās atviegloti, pamanot sīkos gariņus. Pirms tam sajūta bija nepatīkama, jo nevarēja saprast, kas viņiem seko. Vairs nelikās, ka viņi šai mežā būtu divi vien.

Pēkšņi Santanas elpa aizrāvās un viņa sastinga. Artāks izbiedēti paskatījās uz meiteni, tad pagriezās un, ieraudzījis to pašu, neticīgi noelsās.

Uz viņiem, aizslēpusies aiz koka, nolūkojās kāda būtne. Santana saprata, ka tai ir jābūt meža dievietei. Būtne bija neticami skaista. Tās seja bija vēl smalkāka nekā brīnišķīgajiem elfiem. Dieviete bija gaiša, gandrīz caurspīdīga, tomēr skaidri saskatāma. Tai bija ļoti gari, taisni mati, kuros rotājās puķu ziedlapiņas. Tai bija skaistas un mirdzošas acis, šauras lūpas un smalks deguns. Dieviete bija tērpusies neparastā ziedlapiņu tērpā, un tās nobira pēc katras kustības, lai gan tērps neizjuka.

-   Tur ir vēl, Santana nočukstēja.

Viņi pamanīja, ka tālāk gandrīz pie katra koka stāv kāda brīnumskaista, nopietna meža dieviete. Katra no tām bija atšķirīga: dažai matus un tērpu rotāja skujas, citai lapas, pat zariņi, čiekuri un smiltis.

Santana un Artāks lēniem soļiem gāja tālāk, bijīgi lūkojoties uz apbrīnojamām būtnēm, kuru nopietnie skatieni viņus pavadīja. Dievietes neizkustējās un negāja viņiem līdzi. Kaut kas būtņu acīs Santanu tomēr biedēja tāds kā brīdinājums.

-   Jau satumst, ierunājās Artāks. Santana palūkojās apkārt un apjauta, ka tā tiešām ir. Tas nevar būt, Artāks neticīgi sacīja. Mēs taču te neesam tik ilgi! Nevar būt, ka vakars jau ir klāt!

-   Tiešām savādi, Santana piekrita.

Drīz vien neviena meža dieviete vairs nebija manāma, un apkārt strauji sabiezēja tāda kā tumšpelēka krēsla. Iestājās dziļš klusums. Tas bija biedējoši.

-   Artak! Santana izbiedēti satvēra viņa plaukstu. Kas notiek?

-   Es nezinu, Santana, puiša balss skanēja drūmi.

Viņi turpināja gaitu pustumsā, soļi kļuva arvien lēnāki

un biklāki.

Apkārt viss kļuva arvien mīklaināks un drūmāks. Tumsa sabiezēja, ik pēc brīža atskanēja tādi kā savādi svilpieni un garām pašāvās ledusauksta vēja brāzma. Santana nodrebēja. Artāks centās viņu nomierināt, bet arī viņa acīs vīdēja bailes.

-   Atceries, ko teica elfi? Artāks ierunājās, cenzdamies runāt pavisam mierīgi. Viņi brīdināja, ka mūs te kāds sagaidīs. Un ka mums jābūt drosmīgiem.

-   Jā, Santana pamāja ar galvu. Lūkojoties puiša acīs, meitene jutās drošāk. Mums jābūt drosmīgiem, viņa atkārtoja.

-   Viss būs kārtībā. Elfi solīja, ka izdosies. Artāks pasmaidīja.

Gar Santanas vaigu atkal aizšāvās auksta brāzma, un viņa sarāvās. Šķita, ka brāzmas ir dzīvas. Tās laidelējās ap meiteni un Artāku itin kā ar nolūku te viegli pieskaroties rokai, te noglāstot vaigu, te apvijoties ap kaklu. Santanai bija bail. Pat ļoti. Bet viņa centās to neizrādīt. Viņai jābūt drosmīgai…

Pēkšņi Artāks salēcās un bailēs ieplestām acīm strauji pietupās, it kā viņu būtu parāvis kāds neredzams spēks. Santana sastinga, jo nesaprata, kas notiek. Meitene gribēja vaicāt Artākām, kas atgadījies, bet puisis izskatījās pārbijies un pats nespēja paskaidrot notikušo.

Nākamajā mirklī Santana juta, kā ledusauksts pieskāriens viņu sagrābj un parauj sānis. Meitene spalgi iekliedzās un izrāvās no tvēriena.

-   Kas tas bija? viņa noelsās.

-   Es nezinu, nomurmināja Artāks.

Viņš jau bija piecēlies kājās un gatavojās izvilkt zobenu, bet Santana puisi apturēja un iesaucās:

-   Paga! Vai tad tu pats neteici, ka šajā mežā cīņa nedrīkst notikt?

-   Pareizi, Artāks samulsis attapās. Ko lai mēs darām?

-   Nav ne jausmas, Santana nočukstēja.

Viņi uzmanīgi paskatījās apkārt. Viss šķita mierīgi, lai gan satumsušais gaiss virmoja, it kā būtu dzīvs.

-   Es zinu, kas tas ir, Artāks klusā balsī sacīja. Tās ir ēnas.

-   Kādas ēnas? Santana izbrīnā vaicāja.

-   Esmu dzirdējis nostāstus… Necerēju ko tādu sastapt šeit. Nelikās, ka tās ir īstas.

Santana neticīgi nolūkojās Artākā. Līdz šim viņa zināja visas leģendas, bet, izrādās, arī portesiešiem tādas bija. Meitene mazliet pasmaidīja, iedomājoties Tesas seju, kad Artāks stāstītu leģendu, ko nezina šēlieši.

-   Kas īsti ir tās… ēnas? Santana jautāja, satraukti noraustīdamās ik reizi, kad garām pašāvās kaut kas auksts.

-   Tie ir tumsas gari. Saplūst ar ēnām un kustas vēja ātrumā. Tāpēc tos ir grūti pamanīt. Tikai šāda tumsa norāda uz ēnu klātbūtni. Tie ir ļoti bīstami gari. No tiem ir grūti izvairīties.

-   Un kā pret tiem cīnīties? Santana nodrebēja, jo Artāks neatbildēja.

Galu galā viņi saprata, ka nav vērts stāvēt uz vietas, kaut arī tālumā tumsa bija vēl biezāka un ēnu bija daudz vairāk. Santana un Artāks apņēmīgi saskatījās.

Lēniem, mierīgiem soļiem viņi gāja uz priekšu. No visām pusēm viņus ieskāva tumsa, kas virmoja un pārveidojās arvien vairāk. Pēc katras kustības Santana juta aukstus un nepatīkamus pieskārienus un salēcās.

Drīz vien jaunieši apstājās, jo tumsa bija sabiezējusi pilnīgi melna. No tās skanēja klusi, baisi svilpieni.

Santana satraukti ieelpoja, sirds skaļi sitās.

Pēkšņi viņa sajuta ledusaukstās ēnu rokas sažņaudzamies ap kaklu. Meitene iegārdzās un centās atraut tumsas garu pirkstus no kakla, bet nebija iespējams satvert aukstu vēju. Artāks, ieraudzījis, kā Santana cenšas atgūt elpu un ir sabrukusi zemē, steidzās palīgā, bet kāda ēna sagrāba puiša kāju, un viņš paklupa. Artāks dusmīgi pretojās, un viņam izdevās izrauties. Puisis piesteidzās pie Santanas; arī meitenei bija izdevies atbrīvoties no žņaudzošās ēnas.

-   Ko viņas grib no mums? viņa aizsmakušā balsī izdvesa.

Pēc mirkļa pie viņiem atlaidās vēl kāda aukstā, tumšā ēna, kas satvēra Santanas plaukstu un sāka vilkt viņu melnajā tumsā. Artāks sagrāba meiteni aiz otras rokas un atbrīvoja no tumsas gara.

-   Mūs grib dabūt tur iekšā, Santana secināja.

-   Jāatrod kāds apkārtceļš, Artāks satraukti sacīja. Citādi ēnas mūs saplosīs gabalos.

Santana domīgi pamāja ar galvu, lai gan neklausījās puiša teiktajā. Meitene nenovērsdamās vērās tumsā, kas čumēja un mudžēja no kustīgajām ēnām. Atkal garām aizšalcās kaut kas auksts, un Santana nodrebēja.

Meitene atcerējās kādu elfu Eleazāra gudrās acis, skaisto seju un laipno, vieglo smaidu.

Santana paspēra pāris soļu tuvāk biezajai tumsai.

-   Ko tu dari? Artāks aizdomīgi noprasīja.

-   Vai atceries, ko teica elfi? Mums būšot jāspēj atrast drosmi.

Un, pirms Artāks paspēja iebilst, Santana dziļi ieelpoja un metās tumsā.

Meiteni sagrāba ledains aukstums, un viņa nodrebēja. Santana brīnījās, ka spēj tumsā redzēt. Likās, ka viņa saskata ēnu rokas ar gariem pirkstiem, garenas sejas, melnas acis un garus, plīvojošus matus. Santana redzēja arī savu elpu, kas aukstumā izplūda kā gaišs mākonis un tumsā izskatījās sudrabota.

Viņa juta ap sevi sažņaudzamies daudzas ciešas, aukstas rokas un klusi ievaidējās.

Un tad viņa pacēlās gaisā. Jā, meitene lidoja. Ēnas viņu aiznesa prom, prom no melnās tumsas kaut kur tālumā.

Pēc kāda laika ēnas nolaidās, to tvēriens pēkšņi atslāba. Meitene tika atlaista vaļā un nokrita zemē. Viņa ieripoja

sūnās un tad aizkūleņoja kādu gabaliņu tālāk, līdz beidzot, aizelsusies un mazliet apreibusi, apstājās un paskatījās apkārt. Viņa pamanīja, kā ēnas aizlido tālumā, un atviegloti uzelpoja. Galva mazliet reiba, mati bija pilni ar skujām un sīkiem zariņiem, rokas un kājas nedaudz saskrāpētas. Tomēr Santana bija laimīga, ka viss ir kārtībā.

Meitenei blakus kā no mākoņiem nokrita Artāks arī apjucis, bet iepriecināts.

-   Tev bija taisnība, Santana, viņš sacīja. Vajadzēja saņemt drosmi. Tikai drosmīgajiem ir lemts tikt līdz Safīru avotam. Tas bija pārbaudījums.

Viņi piecēlās kājās un skatījās, kur ir nonākuši. Mežs atkal bija kluss, gaišs un mierīgs. Kaut kur koku galotnēs brīnumskaistas melodijas trallināja putni.

-   Iesim tālāk? vaicāja Artāks.

-   Ejam! Santana piekrita.

Meitene bija līksma. Viņa juta, ka tūlīt nonāks galā un nekas vairs nevar noiet greizi.

Pēc dažiem soļiem jaunieši pamanīja ko neparastu. Viņi atradās nelielā kalnā, un lejā spīdēja kaut kas maigi zaļš, vizuļojošs un mirdzošs.

Santana klusi noelsās un pasmaidīja.

-   Tas ir tur, vai ne? Artaka balss skanēja dedzīgi.

Santana pamāja ar galvu.

Steidzīgiem, satrauktiem soļiem viņi skrēja lejā no kalna uz zaļo mirdzumu. Lejā viņus sagaidīja skaisti, neparasti koki ar nokareniem zariem un kuplu, košu lapotni. Koku zari bija putnu pilni, tie nebeidza vīterot skanīgās, dzidrās balsīs. Santana un Artāks palēnināja soli un gāja mierīgi un bez steigas, skatoties apkārt. Šī vieta izskatījās pati noburtākā mežā. Gaiss gluži vai sanēja un mirdzēja no kaut kā brīnumaina. Viss bija mierpilns un patīkams.

Bija mazliet savādi, bet meitenei tas patika. Viņai lemts atrast avotu, un nu tas bija noticis. Arī elfi bija apgalvojuši, ka viss būs labi.

Un tad koki pašķīrās, un viņi bija klāt. Gan Santana, gan Artāks sastinga un, aizturējuši elpu, lūkojās skaistajā ainavā.

Safīru avotu no visām pusēm ieskāva koki. Vidū atradās neliels laukums, ko klāja zaļa zāle un mazas puķītes ar ziliem, baltiem un violetiem ziediņiem. Līdz avotam veda akmeņiem klāta taciņa. Lielāki un mazāki gaišpelēki akmeņi klāja visu laukumu.

Lēniem, bijīgiem soļiem Santana un Artāks devās uz avotu. Viņi nevarēja noticēt tam, ka ir nonākuši šeit un avotu redz savām acīm. To piedzīvojis tikai retais.

Safīru avots bija plats, taču īss. Tas arī nebija dziļš. Avots iztecēja no kāda liela, gaišpelēka akmens ar zaļganu, mirdzošu nokrāsu. Un ietecēja pazemē starp maziem, apaļiem, gludiem akmenīšiem. Avota ūdens bija dzidrs, gandrīz caurspīdīgs, un tas viegli burbuļoja. Virs avota pacēlās spīdīga, gaišzaļa dūmaka. Dzelmē varēja saskatīt baltas smiltis un simtiem sīku, mirdzošu, koši zaļu akmentiņu safīru. Safīri bija izkaisīti arī zālē, un tur tos bija grūtāk pamanīt. Arī koku lapas bija spīdīgas, un Santana pamanīja, ka tās klāj sīksīki graudiņi gandrīz kā safīru putekļi.

-   Tas ir tik brīnumaini! meitene nočukstēja.

Viņi abi apsēdās uz liela akmens avota krastā un brīdi tur kavējās aprimuši un klusi.

-   Šeit tiešām ir skaisti, sacīja Artāks.

-   Jā gan, smaidot nomurmināja Santana.

Santana iedomājās, kā gan viņa var pasargāt Safīru avotu? Tas nu ir atrasts, bet ko darīt turpmāk? Viņai šeit jāpaliek un tas jāsargā no portesiešiem? Izklausījās diezgan muļķīgi. Nevar taču šeit sēdēt mūžīgi!

-   Vai zini, ko mums tagad vajadzētu darīt? arī Artāks prātoja par to pašu.

-   Varam palikt tepat, Santana pajokoja.

-   Es neiebilstu, Artāks pasmaidīja, pagriezies pret meiteni un pieliecies viņai tuvāk. Puiša zilās acis ieurbās Santanā.

Pēkšņi atskanēja kluss plunkšķis, viņi abi sarāvās un atrāvās viens no otra. Jaunieši pagriezās pret avotu un pārsteigumā ieplestām acīm ieraudzīja, ka no tā iznirst kāda būtne. Tā bija gaiša un likās caurspīdīga, lai gan tai cauri nevarēja redzēt. No būtnes strāvoja zaļgana, mirdzoša gaisma. Tai bija gaiši zaļi, viļņoti mati un patīkams smaids un skatiens. Būtnei mugurā bija gara un kupla kleita no gaisīgiem lakatiem daudzās kārtās, tērps plīvoja gaisā. Būtnes acis bija koši mirdzoši zaļas, gaita slīdoša. Šķita, ka būtne lidinās virs ūdens. Tā atgādināja spoku un nebija samirkusi, lai gan tikko iznirusi no ūdens. Un tomēr būtne likās neticami īsta.

-    Esiet sveicināti, Safīru avota meklētāja un nezināmais jaunekli! būtne ierunājās burbuļojošā, skanīgā balsī. Es esmu avota nimfa, un man ir liels gods jūs satikt.

-   Priecājos iepazīties, Santana, bijīgi vērodama nimfu, sasveicinājās.

-   Es tāpat, sacīja Artāks.

Pēc tam viņi abi nosauca savu vārdu un sāka stāstīt par to, kāpēc šeit ir ieradušies. Avota nimfa ar vieglu smaidu klausījās stāstā.

-    Tagad tu esi avota sargātāja, Santana, nimfa teica. Un, pateicoties tev, avots kādu laiku būs glābts. Tev tikai jāpalīdz atgriezties tā burvestībai, un avots izzudīs no nevēlamu ļaužu domām.

Santana pasmaidīja. Šī ziņa izraisīja satraukumu un prieku, lai gan neko daudz no nimfas teiktā viņa nesaprata.

-   Bet, nimfa pēc mirkļa ierunājās, vispirms tev ir kaut kas jāizdara.

Artaka acis ar aizdomām samiedzās, un Santana lēni jautāja:

-   Un kas?

-   Nekas īpašs. Jāpadzeras avota ūdens, nimfa atbildēja.

-   Un viss? Santana neticēja.

Nimfa nopietni pamāja ar galvu.

-    Paga, paga, Artāks iejaucās un aizturēja Santanu, kura jau grasījās celties kājās. Tur ir kāds āķis. Kas notiks, kad viņa padzersies? viņš vaicāja nimfai.

Nimfa pagriezās pret puisi un klusā balsī atbildēja:

-   Vina ziedos savu dzīvību.

t

Santana sastinga. Tas neietilpa viņas plānos…

-   Ko? Nē! Artāks iekliedzās un pielēca kājās, dusmīgi lūkodamies nimfai sejā. Ko tu iedomājies? Nē! Es to nepieļaušu!

-   Artak, Santana lūdza. Meitene bija sastingusi, un viņu pārņēma auksti drebuļi. Beidz, viss ir labi.

-   Nē, nekas nav labi! puisis iesaucās.

-   Ja tas ir vajadzīgs Sēlai… Santana aizvēra acis un tad apņēmīgi turpināja: …es to darīšu.

-   Nedarīsi gan! Artāks notupās un lūdzoši ieskatījās meitenes acīs. Nē, tu to nedrīksti! Es neļaušu.

-   Tā vajag, Artak, nočukstēja Santana un novērsās.

Viņa vairs neko nesaprata, neko nedomāja un neko

nejuta, bija apmulsusi un apjukusi. Tomēr viņa zināja, ka ir jādara tas, kas glābtu Sēļu. Santanai ir jāsargā Safīru avots. Un viņa ir ar mieru to darīt.

Artāks strauji pielēca kājās un pietuvojās nimfai tā, ka viņu sejas gandrīz saskārās.

-   Es to izdarīšu, puisis nošņācās, rokas sažņaudzis dūrēs un drebēdams dusmās un satraukumā.

-   Nē, nē, nē, Artak, beidz! Santana piecēlās kājās un sagrāba Artāku aiz rokām. Tu nevari. Es esmu tā īstā, es esmu meitene no leģendas.

-   Bet… Artāks ierunājās un apklusa, kad Santana viegli aizspieda viņa lūpas ar pirkstu.

Puisis lūdzoši ieskatījās viņai acīs. Meitene skumji papurināja galvu.

-   Piedod, tā vajag, viņa nočukstēja.

-   Nē, nevajag! Santana, lūdzu… Artāks piekļāva meiteni sev klāt un noglāstīja viņas vaigu.

Santana nopūtās un, cenšoties aizturēt asaras, uzmanīgi atraisījās no puiša tvēriena.

Lai gan Santana gribēja raudāt un kliegt, un lūgties, lai varētu palikt tepat ar Artāku, ar pārējiem, tomēr sirdī ielija savāds miers. Meitene nespēja to izskaidrot. Vai tā jūtas cilvēks, kas labprātīgi pamet visu savu dzīvi un savus mīļos un dodas nāvē, lai glābtu savu tautu?

-   Santana, nē!

Meitene, pasmēlusi dzidro, iezaļgano ūdeni un plaukstas pielikusi pie lūpām, pasmaidīja; bija patīkami domāt par to, ka pēdējais, ko viņa dzirdēs, ir Artaka balss.

PĀRI VIĻŅIEM

9 t

Uguns. Santanu no visām pusēm apņēma liesmas. Meitene nosprieda, ka ir nonākusi ellē.

Ak, ko gan es esmu izdarījusi, ka man bija jānonāk šeit? Viņa bija izmisusi un sāka skatīties apkārt. Pirmkārt, meitene pamanīja, ka liesmas nav karstas. Tās bija visapkārt, taču viņa nejuta siltumu. Te drīzāk bija vēsi. Otrkārt, liesmas bija zaļas. Santana pārsteigti lūkojās ugunī uz mirdzoši safīrzaļajām, kustīgajām liesmām. Meitene samulsa arvien vairāk. No kurienes gan radusies uguns? Tā vienkārši dega uz šīs… zemes? Santana izbrīnā aplūkoja vietu, uz kuras stāvēja. Tas bija kaut kas nesaprotams. Kājas grima baltā, gaišzaļā, biezā dūmakā. Migla sedza visu zemi. Tā bija arī starp liesmām. Uz zemes Santana spēja saskatīt kaut ko zaļu un mirdzošu. Tie droši vien bija safīri.

-   Elle laikam šī tomēr nav, Santana nomurmināja. Vai tiešām tās būtu debesis?

Meitene nopūtās. Apjukusi un apmulsusi. Labi, ka viņu nodarbināja savādās vietas izpēte un nebija jādomā par kaut ko citu.

Santana pieliecās pie liesmojošās uguns un ieskatījās dziļumā. Tās bija tik dzidri zaļas… Tas bija skaisti. Meitene pastiepa roku un pārdroši tuvināja to ugunij. Ja jau viņa būtu mirusi, tad kas gan vēl ļaunāks var notikt? Santana aizturēja elpu un ielika roku liesmās, tad atviegloti un uzjautrināti iesmējās. Uguns bija vēsa. Tā glāstīja roku ar patīkamiem, gludiem pieskārieniem.

-   Ha! Santana klusi iesmējās.

Viņa pacēla roku un to aplūkoja: tai nekas nekaitēja.

-   Dīvaini, meitene sacīja.

Viņa devās uz priekšu. Vai tiešām viņa upurējusi savu dzīvi, lai nokļūtu… šeit? Ko gan te varētu darīt? Simtiem gadu nīkt šajā mistiskajā, tukšajā vietā? Viņas kājām un rokām uguns neko ļaunu nenodarīja. Meitene gribēja, lai uguns apdedzinātu, darītu sāpes, radītu ievainojumus lai viņa spētu kaut ko just.

Santana apsēdās zemē un ar izbrīnu atklāja, ka te tiešām ir zeme. No augšas to nemaz nevarēja pamanīt. Zeme bija stingra, tomēr pietiekami mīksta. Meitene ar plaukstām sataustīja mazus, gludus akmentiņus un pacēla pilnas saujas ar mirdzošajiem, koši zaļajiem safīriem.

Tikai tagad Santana saprata, ka šī varētu būt tā vieta, kur gribētu nokļūt katrs Safīru avota meklētājs vieta ar neaprakstāmām bagātībām. Jā, tā vajadzētu būt! Bagātību te tiešām bija daudz visa zeme bija pilna ar īpašiem, zaļiem safīriem; tos var grābt, cik vien spēj panest. Un Santana tālu nebija tikusi tālāk, iespējams, safīru bija vēl vairāk.

Meitene apmulsa. Tad jau varbūt… viņa nemaz nebija mirusi? Un… kā gan lai tiek no šejienes prom?

Santana satvēra galvu rokās un turpināja nekustīgi sēdēt. Viņa negribēja nekur iet, neko pētīt vai meklēt. Viņa gribēja atpakaļ. Bet kā? Jāmeklē izeja? Kaut kas jāgaida, kaut kas jāmeklē?

Viņa bezcerīgi nopūtās.

Pēc brīža Santana pacēla skatienu un sarāvās, jo miglā ieraudzīja kaut ko tumšu un kustīgu. Viņa piecēlās kājās un aizdomīgi noraudzījās biezajā, virmojošajā dūmakā.

No tās iznāca kāds tēls. Santana piemiedza acis un saprata, ka tā ir sieviete. Drīz vien bija iespējams saskatīt viņas seju. Sievietei bija košas, safīrzaļas acis, tādas pašas kā Santanai, gari, tumšbrūni mati, lūpas bija savilktas patīkamā, mierīgā smaidā. Sieviete bija tērpusies gaisīgā, bāli zaļā kleitā.

5

-   Santana, mana mīļā, kāds prieks tevi redzēt, viņa ierunājās patīkamā balsī, kas izklausījās savāda likās, ka tā atbalsojas. Tomēr Santanai tā šķita neticami pazīstama. Tuva un mīla.

j

Meitene sastinga. Kā gan tas iespējams? Tomēr sirds juta, kas ir šis cilvēks.

-   Mamma? viņa nočukstēja.

Sieviete laipni pamāja ar galvu. Viņa spēra soli tuvāk Santanai un meiteni apskāva. Santana piekļāvās Krises maigajam, savādi vieglajam ķermenim.

-   Ak mīļā… es pēc tevis tā ilgojos, Krise sacīja.

-   Es arī. Vienmēr esmu vēlējusies tevi kādreiz satikt, Santana iešņukstējās, tad pacēla skatienu un izbiedētām, skumjām acīm nočukstēja: Tātad es tomēr esmu mirusi?

Krises smaids meiteni nomierināja. Viņa uzlika rokas uz meitas pleciem un ieskatījās acīs.

-   Neuztraucies, tu joprojām esi dzīva.

-   Bet… Kā? Santana no pārsteiguma nespēja parunāt.

Krise ar pirkstu noslaucīja meitenes asaras un noglāstīja

matus.

-   Kuš! Tūlīt tu visu sapratīsi, sieviete sacīja.

Viņas lēniem soļiem devās uz priekšu. Santana pamanīja, ka šur tur miglā spīd arvien lielāki safīra gabali, bet viņu tas neinteresēja. Šobrīd Santana spēja domāt tikai par to, ka viņas mamma ir te. Meitene neatlaida roku no Krises plaukstas un nespēja novērsties no mammas gaišās, skaistās un mīļās sejas.

-   Kas īsti ir noticis? Kāpēc es esmu šeit? Un vai es tikšu prom no šejienes? Santana satraukti prasīja svarīgāko, kas viņu nomāca.

-   Neuztraucies, Krise pasmaidīja par daudzajiem meitas jautājumiem. Es tev visu izstāstīšu. Bet laika mums ir ļoti maz.

Santana nopūtās. Protams, gribējās tikt atpakaļ. Turklāt tagad, kad viņa zināja, ka tas tiešām notiks, atgriezties gribējās vēl vairāk. Bet viņa nevēlējās tik ātri pamest mammu. Tomēr tam bija jānotiek.

-   Šī vieta, kā tu, iespējams, jau saprati, Krise iesāka, ir lielais dārgums, kas paslēpts Safīru avotā. Tieši šīs vietas dēļ cilvēki tik ļoti alkst to atrast, lai gan patiesībā neviens nezina, kas tieši šeit ir. Tu tagad to zini te ir milzum daudz elfiem piederošo zaļo safīru, kas ir ļoti vērtīgi. Pat smiltis ir saberzts safīru pulveris, arī miglā un liesmās ir safīru putekļi. Tas taču ir tik viegli padzeries avota ūdeni, un bagātības ir tev rokā! Taču tu tagad zini, ka šurp tikt ir daudz grūtāk, jo jāspēj saprast, tieši kur avots atrodas. Arī Marmora klinšu pilsētā ielaiž ne katru, un to, kurš nesaņem vienradžu uzticību, drīz vien no pilsētas padzen. Vienradži ir svēti dzīvnieki, tie jūt, kurš ir labi un kurš ne. Tālāk… Noburtais mežs ikvienu sagaida ar dažādām radībām un pārsteigumiem. Tu droši vien nojauti, ka ieročus te nedrīkst izmantot. Ja to dara, tad uzbrukumā dodas visas meža radības gariņi un dievietes, arī putni un, protams, ēnas… Par ēnām. Tas ir lielākais slazds šajā mežā. Tikai drosmīgajiem ir lemts atrast Safīru avotu un izpelnīties godu pie tā nonākt. Un tikai drosmīgie uzdrošinās ieiet ēnu tumsā. Bet ar to viss nebeidzas. Noburtajā mežā viss ir tiešām noburts. Ikviena būtne un radība jūt cilvēka nodomus. Ja kāds ar ļaunumu ieskrietu ēnās, tās viņam nepalīdzētu. Nemaz negribu aprakstīt, ko ēnas varētu nodarīt… Krise nodrebinājās. Kāpēc es tev to visu stāstu? Mēs visi zinām par portesiešu mērķi. Tāpēc gribēju tev pateikt, ka portesiešu izredzes ir niecīgas. Viņi neatradīs Safīru avotu. Portesiešiem tas vienkārši nav lemts. Tikai patiesi, godīgi un drosmīgi cilvēki ar cēliem, labiem nolūkiem to spēj.

Santana pasmaidīja. Tas skanēja tiešām jauki. Tomēr meitene vienalga skuma, domājot par to, ko nežēlīgie portesieši varētu nodarīt Sēlai un šēliešiem.

-   Man ļoti žēl, ka nebiju un nevaru būt tev blakus. Krise skumji nopūtās un noglāstīja Santanas garos matus.

-   Ak, mammu… Santana nočukstēja un apklusa, nespēdama vairs bilst ne vārda.

-   Es tevi te esmu gaidījusi visus šos gadus, turpināja Krise. Burve Moja izstāstīja, ka tu stāsies manā vietā. Un tāpēc es zināju, ka reiz tevi šeit satikšu. Tagad mana sirds būs mierīga un es varu pamest šo mežu.

Santana piekļāvās tuvāk mammai un juta pār vaigu noritam asaru.

-   Bet… meitene apmulsusi pacēla skatienu. Kāpēc nimfa teica, ka man jāziedo dzīvība? Tā taču nav… vai ne? meitene nedroši pabeidza.

-   Protams, ne, Krise viņu nomierināja. Tieši tas ir svarīgākais. Kāpēc es pirms tam runāju par drosmi? Un arī par godīgumu? Cik zinu, kopā ar tevi bija kāds portesietis, vai ne?

-   Nē, nē, viņš vairs nav portesietis, Santana dedzīgi aizstāvēja Artāku un tad kautrīgi nodūra skatienu.

-   Es zinu, zinu. Krise smaidīja. Bet arī par to vajadzēja pārliecināties. Tāpat kā par tevi. Tu neesi elfu iezīmētā pilnmēness pusnaktī dzimusī. Tāpēc arī par tevi nimfa nevarēja būt pilnīgi droša.

-   Tātad, lēni ierunājās Santana, tas bija kārtējais drosmes pārbaudījums? Kāds gribēja pārbaudīt manu drosmi vai es spēšu ziedoties par savu valsti? Un Artāks… arī viņu pārbaudīja. Vai viņš būs tik drosmīgs, lai mani glābtu? Nimfa redzēja viņa godīgumu. Tikai īstens, godīgs šēlietis būtu uz to spējīgs.

-   Tieši tā, Krise pamāja ar galvu.

-   Jā gan, Santana izdvesa, apjukusi un arī atvieglota.

-   Laika vairs nav daudz, nopūtās Krise un apstājās.

Ainava bija mazliet mainījusies. Joprojām dega zaļās liesmas, bet migla bija kļuvusi plānāka un bālāka, safīru akmeņi lielāki; gludi un mirdzoši tie bija izmētāti pa visu apkārtni.

-   Tev jāatgriežas. Kāds tevi tur ļoti gaida, Krise uzsmaidīja meitai.

Santana mulsi novērsās.

-   Paga! meitene iesaucās, jo saprata, ka viņas tūlīt atvadīsies. Mammu, ko man tagad darīt?

-   Seko savai sirdij, Santana! Krise ieteica.

-   Jā, meitene nomurmināja, tad papurināja galvu un turpināja: Es domāju tūlīt. Timo ir cietumā. Gribu viņu izglābt. Bet kā?

-   Lūdz palīdzību vēju gariem, atbildēja Krise.

-   Kam? Tu domā… ēnām? Santana nodrebinājās.

-   Nē, nē, tie ir ēnu brāļi. Vēju gari nav tumši. Tie tev palīdzēs.

-   Labi, paldies.

Santana nezināja, ko vēl lai saka. Bija skaidrs, ka pienācis laiks šķirties. Meitene nopūtās, vēlreiz cieši apskāva mammu un jautāja:

-   Kā lai es tieku no šejienes prom?

-   Tev atkal jāpierāda drosme. Un krietnums.

Santana nojauta, kā to varētu izdarīt.

-   Lai tev veicas, Santana! Neaizmirsti, ka es par tevi domāju vienmēr. Un par Ketanu, un Sako. Un arī savu māsu. Es jūs visus ļoti mīlu.

-   Mēs tevi arī, mammīt, Santana nočukstēja.

Un tad Krise atlaidās no meitas tvēriena un lēni iegāja atpakaļ miglā. Drīz vien viņa izgaisa tālumā.

Santana norija asaras: viņai jābūt drosmīgai.

Meitene paraudzījās apkārt. Viņa zināja, kā vislabāk var pierādīt savu drosmi. Santana aizgāja līdz vietai, kur zaļās liesmas dega augstas un varenas. Viņa dziļi ievilka elpu un lēniem soļiem iegāja tieši ugunī.

Meiteni apņēma vēsums un zaļa gaisma. Un tad viss satumsa.

* * *

-   Santana! Santana!

Meitene lēnām atvēra un samirkšķināja acis. Viss likās spožs un gaišs. Viņa gulēja zemē. Tieši virs galvas vīdēja mazliet izplūdusi cilvēka seja. Artāks! Viņa līksmi pasmaidīja. Viņa bija atpakaļ.

-   Ak Kungs, tev viss ir labi!? puiša balss bija norūpējusies.

Viņš palīdzēja Santanai piecelties sēdus.

-   Nekad, nekad, nekad tā vairs nedari, Artāks lūdza un maigi satvēra meitenes seju plaukstās.

-   Piedod, tas vairs neatkārtosies, Santana apsolīja.

-   Labi, ka tu beidzot atgriezies, ierunājās kāda burbuļojoša balss. Pie viņiem slīdēja avota nimfa ar laipnu seju. Citādi šis kareivīgais bruņinieks bija gatavs mani nožņaugt.

Santana pasmaidīja.

-   Tu zināji, ka man nekas nenotiks, vai ne? viņa vaicāja nimfai.

-   Protams, nimfa pārliecinoši atbildēja. Mēs, nimfas, neesam ļauni radījumi. Turklāt Safīru avota tuvumā kaut kas cietsirdīgs un nežēlīgs nekad nenotiek. Tur nepastāv ļaunums.

-   Es gan teiktu, ka nobiedēt cilvēku gandrīz līdz nāvei ir diezgan nežēlīgi… klusi nomurmināja Artāks, un Santana uzmundrinoši saspieda viņa plaukstu.

-   Viss ir labi. Es esmu te, meitene teica.

Artaka acīs Santana redzēja patiesu laimi.

-   Vai Safīru avots tagad ir drošībā? viņa vaicāja.

-   Jā, tu tam esi devusi savu svētību. Pavisam drīz sāks darboties burvestība. Tagad avota liktenis tikai tavās rokās, atbildēja nimfa.

-   Ko tas nozīmē? Santana nesaprata.

-   Tev ir jāsargā medaljons. Tik ilgi, kamēr tas būs tavās rokās, avotam nekas nenotiks. Tam, kurš vēlējās to iegūt ļaunprātīgi, avots izgaisīs no prāta. Par avotu zinās tikai godīgie, drosmīgie šēlieši. Sēlas leģendas ārpus šīs valsts robežām ir noslēpumā tītas. Un tā tam jābūt.

Santana pamāja ar galvu. Tā bija ļoti patīkama ziņa.

-  Jums tūlīt jādodas tālāk, jo savu esat paveikuši. Nimfa sāka virzīties uz avota pusi.

-   Pagaidi! Santana piecēlās kājās. Mums ir vajadzīga vēju garu palīdzība. Kā to panākt?

-   Es jums palīdzēšu, nimfa pasmaidīja.

Viņa iesvilpās. Skaņa bija savāda spalga un burbuļojoša.

Viņi drīz ieradīsies un jums palīdzēs, nimfa sacīja. Tad viņa pagriezās tieši pret Artāku un paziņoja: Pateicoties tavai drosmei un godīgumam, tu esi saņēmis Safīru avota svētību. Tu biji gatavs ziedoties Santanas vietā. Tā ir krietna rīcība, tādēļ varu paziņot, ka tu esi kļuvis par īstenu šēlieti. Artāks laimīgi un lepni pasmaidīja un, to dzirdot, izslējās staltāk. Lai jums veicas!

Nimfa ar klusu burbuļošanu ieslīdēja atpakaļ avota dzīlēs. Santana noliecās pie avota un ieraudzīja tā dzelmē kaut ko spīdīgu. Meitene iemērca roku caurspīdīgajā ūdenī un izvilka vēso, cieto priekšmetu.

Viņa staroja. Tas bija medaljons pateicoties Santanai un burvestībai, atgriezies tur, kur tam bija īstā vieta. Safīru avotā pašā Sēlas sirdī.

* * *

Vēju gari izrādījās neparasti radījumi. Tie bija līdzīgi ēnām, taču pelēkzili. Vēju gari izskatījās nemierīgi un jautri, sajūsmā pavērtām mutēm un mirdzošām acīm.

Lidot ar vēju gariem bija mazliet biedējoši. Tos bija grūti saskatīt, tiem bija grūti pieķerties, un sajūta bija tāda, it kā Santana un Artāks lidotu paši. Turklāt tie traucās milzīgā ātrumā, un tiem patika strauji pagriezieni un negaidīti pikējumi lejup, tad atkal stāvi uzlidojumi augšup.

Drīz vien viņi pameta Noburto mežu. Santana cerēja, ka vēju gari tiešām zina, uz kurieni jādodas. Viņa saskatījās ar Artāku, kura sejā bija tāda pati sajūsma. Viņu mati plīvoja, un smaids nenozuda no sejas.

Piepeši izrādījās, ka viņiem zem kājām ir nevis zeme, bet gan smiltis un priekšā ir redzams milzīgs ūdens klajš. Santana aizelsās un centās stingrāk pieķerties pie vēju gara, bet tas bija ļoti grūti. Rokas satvēra tikai siltu gaisu.

Apakšā šalca un bangoja Zelta putu okeāns.

-   Neuztraucies! uzsauca Artāks. Mēs esam vajadzīgajā vietā. Tūlīt varēsim nolaisties.

Tā tiešām notika. Vēju gari pēc mirkļa strauji metās lejup. Santana iespiedzās. Sajūta, ka viņa krīt okeānā, bija baisa.

Tad meitene pamanīja vidēji lielu, akmeņainu salu. Tā izskatījās pilnīgi pamesta tikai klintis, akmeņi, daži vienkārši augi un drūma celtne. Cietums.

-   Nāru sala, Santana nomurmināja.

Beidzot viņi nolaidās. Santana un Artāks ieripoja asā, garā zālē, un vēju gari aizlidoja prom.

-   Kā mēs tiksim atpakaļ? meitene jautāja.

Artāks domīgi paraustīja plecus.

-    Un kā mēs iekļūsim tai cietumā? Santana satraukti jautāja.

-   Tas nebūs grūti, mierināja Artāks. Zobnija nav stingri apsargāts cietums. Šeit par cietumniekiem pārāk neuztraucas, jo pastāv uzskats, ka aizbēgt ir neiespējami apkārt ir okeāns.

-   Ja jau tu tā saki… Santana šauboties novilka. Meitene priecājās, ka Artāks izklausās tik mierīgs un pārliecināts.

Jaunieši aizsteidzās uz klinšu pusi. Uzrāpušies pašā virsotnē, viņi sāka meklēt kādu ieeju cietumā, un Artāks atrada nelielu, melnu alu. Jaunieši tajā ielīda un nonāca tumšā ejā. Gaiss šeit bija mitrs, un oda pēc okeāna.

Drīz vien eja kļuva augstāka un platāka, un šur tur parādījās iestiprinātas degošas lāpas. Santanai te ļoti nepatika. Eja bija tiešām neomulīga auksta, tumša un diezgan biedējoša.

Eja beidzās tukšā, klusā alā, tajā vīdēja vēl citas ejas. Santana nedroši paskatījās uz Artāku, jo viņai nebija ne jausmas, kur būtu jāiet. Viņš izvēlējās to, ko Santana vismazāk vēlējās, tumšu eju, kas veda tieši pazemē.

Pēc kāda laika viņi saprata, ka šī eja tiešām ir pareizā, jo sacirstos klinšu gabalus nomainīja lieli akmens pakāpieni.

-   Tūlīt būsim klāt, Artāks nomurmināja.

Santana gribēja ātrāk tikt prom no šejienes atpakaļ svaigā gaisā, saulē un siltumā. Doma, ka viņa atrodas portesiešu cietumā, lika sirdij panikā nodrebēt. Cik daudz bijis jāpārcieš Timo, Rodam, Mojai un citiem cietumniekiem, kuriem šeit nācās pavadīt daudz laika.

Tad, kad Santanai jau šķita, ka vairs nespēj paiet, kāpnes beidzās un viņi nokāpa uz gluda, akmeņaina pamata. Meitene gribēja kaut ko pateikt, bet Artāks brīdinoši pielika pirkstu pie lūpām un ar otru roku norādīja virzienā uz priekšu. Santana pamanīja apsargu un sarāvās.

Ko gan tagad darīt? Prātā juceklīgi šaudījās satrauktas domas.

Tikmēr Artāks lēniem soļiem tuvojās apsargam no mugurpuses. Santana aizturēja elpu. Ko gan viņš darīs? Puisis satvēra zobena spalu, un meitene gandrīz novaidējās. Tas taču neprāts! Viņa nespēja to izturēt un novērsās.

Pēc mirkļa atskanēja smags būkšķis, kad kaut kas nogāzās zemē. Santana sarāvās un nedroši pagriezās. Viņa ieraudzīja Artāku, kurš sveiks un vesels aicinoši māja ar roku, jo viņiem vajadzēja steigties. Santana pieskrēja pie puiša, un abi metās uz priekšu.

-   Ko tu viņam izdarīji? meitene čukstus vaicāja.

-   Tikai apdullināju, Artāks atbildēja. Un dabūju to, ko mums vajag.

Viņš smaidot pacēla rokā atslēgu saišķi.

Soļi dobji atbalsojās pret cieto akmens grīdu.

-   Esam klāt, Artāks apstājās.

Viņi bija nonākuši lielā telpā ar vairākām tumšām alām, kuru priekšā bija smagas dzelzs restes. Santana satraukti šaudīja skatienu uz visām pusēm, līdz beidzot ieraudzīja to, ko meklēja. Meitene metās pie kādām restēm un aizžņaugtā balsī nočukstēja:

-   Timo!

Artāks nostājās viņai aiz muguras un sāka iemēģināt atslēgas, lai atrastu īstās.

-   Santana? atskanēja aizsmakusi, vārga un neticīga balss.

No tumsas izlīda cilvēka tēls. Santana aizturēja elpu. Tik ilgi viņa bija gaidījusi šo brīdi ar satraukumu, bažām, cerībām, ilgām. Un nu tas bija klāt.

Pie restēm pienāca Timo. Viņa mati un apģērbs bija netīri un nekārtīgi, seja bāla un vārga. Tomēr koši zilās acis mirdzēja tāpat kā agrāk.

-   Ak, Timo! meitene nočukstēja.

-   Santana, vai tā tiešām esi tu? Es nespēju noticēt. Timo caur restēm satvēra meitenes roku.

-   Jā, tā esmu es. Tūlīt jūs abi tiksiet laukā. Brīvībā, Santana minstinājās.

-   Ir! Artāks bilda, un Timo beidzot pamanīja bruņinieku.

Timo uzmeta viņam pētošu skatienu, bet neko neteica. Artāks atslēdza un atvēra durvis.

-   Vēl jāizglābj Moja, vai ne? Viņa noteikti ir tepat. Es varu derēt, Artāks sacīja.

Santana pamāja ar galvu. Meitene spēja iztēloties Tesas un Nenas prieku, kad viņas atgūs savu mammu.

Timo, ticis laukā no sprosta, izskatījās novārdzis, bet laimīgs un atvieglots.

-   Ak, Santana! Timo pasmaidīja.

Santana spēra soli tuvāk draugam, un viņš meiteni apskāva un cieši piekļāva sev klāt.

-   Piedod, piedod, lūdzu, tā ir tikai mana vaina, Santana murmināja.

-   Nē, Timo meiteni pārtrauca, glāstot viņas garos matus. Kad es padzirdēju, ka portesieši meklē tevi… Man likās, ka sirds apstāsies, drebošā balsī Timo sacīja. Vai tu tiešām esi meitene no Safīru avota leģendas? viņš neticīgi vaicāja.

-   Jā, esmu, Santana klusi atbildēja.

-   Bet… Tu neesi…? Timo nepabeidza, jo Santana viņu pārtrauca, tāpat sapratusi, ko draugs grib vaicāt.

-   Zinu, ka neesmu dzimusi, kad vajag. Bet… Tas ir garš stāsts. Vēlāk visu izstāstīšu, viņa apsolīja.

-   Labi. Es tā priecājos, ka ar tevi viss ir kārtībā. Ik dienu uztraucos par tevi.

-   Tu uztraucies par mani? Santana pārjautāja un beidzot, atraisījusies no drauga, atkāpās mazliet atpakaļ. Es uztraucos par tevi. Ne jau es sēdēju briesmīgā cietumā…

-   Tagad vairs neliekas, ka bija tik briesmīgi, pasmaidīja Timo. Mūs pat pabaroja. Un… Man bija… kompānija.

Santana iespurdzās. Meitene spēja iztēloties, cik kaitinoši palikt divatā ar vienmēr pozitīvo un jautro Rodu. Varbūt tagad abi brāļi satuvinājušies un sadraudzējušies.

Pēkšņi meiteni pārņēma auksti drebuļi, un viņa juta, kā nobāl. Milzīgajā satikšanās priekā Santana nebija sajutusi biedējošo, drūmo klusumu un dziļās sāpes Timo acīs.

-   Kur ir…? meitene ierunājās. Viņai reiba galva un pēkšņi likās, ka trūkst elpas.

Santana drebošiem soļiem iegāja drūmajā, tumšajā kambarī, kur bija ieslodzīts Timo. Meitenes sirds sažņaudzās. Tur neviena nebija.

-   Viņš… iesāka Timo, un puiša balss aizlūza. Kad portesieši mani sagūstīja pie Kristāla upes… viņš… gribēja mani glābt…

Santana iešņukstējās, acīs sariesās asaras. Meitene nespēja to aptvert. Rods… Vienmēr smaidīgs, kaitinoši jautrs un dzīvespriecīgs. Kā gan var būt, ka viņa vairs nav?

-   Ak, Timo! Santana nočukstēja un apķērās draugam ap kaklu šoreiz nevis no prieka, bet gan no skumjām.

-   Viņš neko nevarēja padarīt. Viņu bija pārāk daudz, un viņi bija nežēlīgi. Bet viņš noteikti jutās lepns, ka viens pats uzdrošinājies stāties pretī, Timo murmināja.

Santana nespēja bilst ne vārda. Viņa piekļāvās Timo un vēlējās, kaut spētu aizmigt, lai nebūtu jādomā. Meitene sajutās vainīga: kaut viņa nebūtu atdevusi medaljonu Timo!

Atkalredzēšanās prieku bija nomainījušas skumjas un sēras.

-   Mums vajadzētu doties prom, drūmi paziņoja Artāks.

Viņš ar neizdibināmu skatienu vēroja Santanu un Timo,

kuri bija cieši piekļāvušies viens otram. Arī viņš juta līdzi Timo, jo zināja, kā tas ir zaudēt brāli…

Artākām blakus stāvēja daudzos lakatos tērpta bāla sieviete šauriem pirkstiem, gariem, melniem matiem un tumšām acīm Moja. Arī viņas acīs vīdēja skumjas un līdzjūtība.

Santana sarāvās un atkāpās no Timo. Meitene nespēja pacelt acis uz Artāku. Sirdī plosījās sāpes un mulsinoša neziņa. No acīm ritēja asaras. Viņai gribējās palikt pilnīgi vienai. Un viņa zināja, ka ir vajadzīga Timo.

-   Pagaidiet! Timo pēkšņi iesaucās, un viņa balss izklausījās aizžņaugta un aizsmakusi. Vai var izglābt vēl vienu?

-   Tikai ātri. Artāks nepacietīgi mīņājās. Sargs drīz atjēgsies.

Pēc brīža Artāks bija izlaidis laukā kādu meiteni no gūsta blakus Timo alai. Meitene izskatījās pārbiedēta un nelaimīga. Viņa likās Santanas vienaudze. Meitene bija ļoti skaista. Viņai piemita kaut kas no elfu izskata tādas pašas koši zaļas, lielas acis, tikai mazāk slīpas, tāda pati maiga ādas krāsa un smalka seja, graciozas un vieglas kustības. Meitenei bija gari, gaišbrūni un cirtaini mati. Viņa bija tērpusies zaļganbrūnā, padilušā tērpā.

-   Tā ir Lendisa, Timo ierunājās ar savādu maigumu un raizēm balsī, un viņa acis iemirdzējās. Meitene nostājās Timo blakus un pieķērās viņam pie rokas. Viņa ir pa pusei elfene. Viņu te iemeta tāpēc, ka portesieši viņu noturēja par meiteni no leģendas. Lendisa bija kopā ar mums pie Kristāla upes. Vēlāk portesieši viņu sameklēja un sagūstīja. Kad viņa pateica, ka nav īstā, viņi nenoticēja un atveda uz šejieni tikai tāpēc, ka viņa ir tāda ne īsti cilvēks, ne elfs. Sajaukums.

Tagad Santana saprata, par ko Timo bija raizējies, un priecājās, ka blakus Timo visu laiku bijusi Lendisa.

-   Mums tomēr jāsteidzas, ierunājās Timo, cenzdamies

saņemties.

>

Arī pārējie attapās.

-   Aiziet! Skrienam! iesaucās Artāks, un viņi metās prom pa akmens eju, tad augšup pa kāpnēm un laukā no tumšās klints.

Viņi apstājās tikai tad, kad bija nonākuši virszemē. Aizelsušies, bet laimīgi, viņi ieelpoja svaigo gaisu un atviegloti smaidīja.

Tad Santana sadrūma un vaicāja:

-   Vai kādam ir priekšlikums, kā lai tiekam prom no salas?

Visi mulsi saskatījās.

Aizsmakušā balsī ierunājās Moja:

-   Tu esi Safīru meitene, Santana. Tev taču ir medaljons, vai ne?

-   Jā, ir, meitene atbildēja.

-   Iedod to man! Moja prasīja, un Santana, neko nesaprotot, pasniedza viņai savu medaljonu ar čūsku un safīra aci.

-   Vai zini, kāpēc te ir attēlota čūska? Moja vaicāja, un Santana papurināja galvu. Viņai tiešām nebija ne jausmas. Pirms daudziem simtiem gadu… Moja iesāka, …kad elfi dzīvoja pie pašu radītā avota, viss bija labi. Tad sāka ierasties cilvēki, un elfiem vajadzēja atrast veidu, kā aizstāvēties. Elfi uzbūra jūrasčūsku ar safīrzaļām acīm: tā dzīvoja Safīru avota dzīlēs un to sargāja no nelūgtiem viesiem. Tomēr čūska izauga neticami liela, un avotā tai kļuva par šauru. Elfi izdomāja avotu paslēpt mežā, klinšu ielokā un radīt tādu burvestību, lai tikai viena meitene, kurai būs šis medaljons, spētu atrast avotu. Drošības labad viņi atļāva avotā dzīvot kaut kam skaistam un mierīgam nimfai. Bet pašu jūrasčūsku elfi izlaida okeānā, sieva stāstīja.

-   Čūska te vēl ir? Artāks gribēja zināt.

-   Ir, Moja pasmaidīja. Un ne viena vien. Un tikai tev, Santana, ir iespēja tās izsaukt.

-   Izsaukt? neticīgi pārjautāja Santana.

-   Tieši tā. Ar medaljonu.

-   Bet… kā? meitene nesaprata.

-   Nāciet līdzi! Moja aicināja.

Viņi aizgāja līdz krastam, apstājās uz klints malas virs ūdens. Santana sekoja Mojas norādījumiem un izstiepa roku, kurā turēja medaljonu. Safīra acs atmirdzēja viļņos, un drīz vien tā sāka mirdzēt kā smalks, koši zaļš stars, kas sazarojās daudzos sīkākos stariņos un ieurbās okeānā līdz pat dzīlēm.

Santana noelsās: tas bija tiešām neparasti.

Pēc brīža ūdens sakustējās un pacēlās viļņi. Santana, tāpat kā pārējie, atkāpās tālāk no stāvā krasta un ieplestām acīm vēroja mutuļojošo ūdeni. Vienīgi Moja ar vieglu smaidu bezbailīgi nekustējās un lūkojās lejup okeāna viļņos.

Un tad gaisā uzvirmoja šļakatas un liels vilnis. Ūdens visus samērcēja. Gan Santana, gan klusā Lendisa pārsteigti iespiedzās.

No okeāna izlīda milzīgi… zvēri. Jūrasčūsku ķermenis bija klāts ar melnām zvīņām, kas kustoties zaļgani mirdzēja. Čūskas bija tiešām garas. Tām bija lielas, safīrzaļas acis.

-   Tas tik ir kaut kas! noelsās Artāks.

-   Neticami, nomurmināja Santana.

-    Satriecoši! smaidīja Moja. Aiziet, ejam! viņa aicināja un pa mazu, akmeņainu taciņu sāka kāpt lejā uz krastu. Mums taču nav daudz laika, vai ne? sieva uzsauca, kad pamanīja, ka pārējie kā sastinguši lūkojas čūskās un nekustas.

-   Pareizi, piekrita Artāks, sapratis, ka Santana un Timo ir pārāk nespēcīgi un noskumuši, lai paši kaut ko pasāktu.

Artāks steidzās lejā. Santana viņam sekoja.

Bija atpeldējušas trīs jūrasčūskas. Santana nomurmināja, ka kopā ar Timo sēdīsies uz vienas čūskas, un Artāks ar neizdibināmu žestu tam piekrita. Lendisa apsēdās līdzās Mojai.

Jūrasčūsku ķermenis bija gluds un spēcīgs, tās paklausīgi un nekustīgi gaidīja. Timo uz čūskas uzrāpās pirmais, tad pasniedza roku un palīdzēja Santanai. Meitene bailīgi iebrida ūdenī un centās uzrausties čūskai mugurā.

-   Neuztraucies, es tevi turu, Timo drošināja.

Santana apsēdās priekšā. Sēdēt šīs čūskas mugurā bija

ērti, pat droši. Santana apvija rokas ap čūskas slapjo, slideno kaklu, cerot, ka no tā nenoslīdēs, un Timo satvēra meitenes vidukli.

-   Vai visi gatavi? moži uzsauca Moja.

Visi atbildēja apstiprinoši, taču bez tās sajūsmas, kāda bija Mojai.

Santanai aizmiglojās skatiens, kad viņa iedomājās, cik līksms tagad būtu Rods. Viņu vienmēr aizrāva viss jaunais un nezināmais, un viņš nekad ne no kā nebaidījās.

-   Nu tad aiziet! Turieties cieši! Moja brīdināja.

Tas bija kaut kas neticams! Lielā ātrumā čūskas šāvās uz priekšu, slīdot pa ūdens virsmu. Ceļinieku mati plīvoja, sejā sitās ūdens šļakatas, kas viņus pilnībā izmērcēja. Tomēr neviens vairs nejuta bailes, un pat skumjas pazuda.

Santana pamanīja, ka ir iestājies vakars. Debesis bija purpursarkanas, un okeāns grima zeltā. Rietošās saules stari spīdēja sejā, un čūskas mirdzēja vēl vairāk.

-   Uz kurieni mēs dodamies? vaicāja Timo.

-   Un uz kurieni vajag? atvaicāja Moja.

-   Uz Marmora klinšu pilsētu, Santana atbildēja, tad apstulba.

Kā gan jūrasčūskas viņus vedīs pa sauszemi? Droši vien krastā apstāsies.

-   Ļoti labi, Moja pasmaidīja. Tur ir upes, vai ne?

-   Laikam, domīgi atbildēja Santana.

-   Jā, ir, iestarpināja Artāks. Lielākā ir Burbuļupe.

-   Tieši tā, Moja nebeidza smaidīt. Ļoti labi. Tūlīt mēs ienirsim, turieties!

-   Ko? Santana iespiedzās. Kur ienirsim?

-   Neaizmirsti, ka šīs čūskas ir brīnumainas, mīklaini atteica Moja.

-   Turies, Santana, kaut kas notiek, aiz muguras nočukstēja Timo un satvēra viņu ciešāk.

-   Ak vai! Santana novaidējās.

Arī pārējos pārņēma panika, vienīgi Moju ne.

Un tad ūdens sāka šnākulot un mutuļot un čūskas ienira

5 » >

dziļumā. Santana bailēs aizturēja elpu un paspēja ieraudzīt tumšzilo okeāna dzelmi, tad arī viņa pazuda zem ūdens. Ūdens pārvērtās milzīgos, gaišzaļos burbuļos, un viss izplūda.

VĒL VIENS ZAUDĒJUMS

Acīs ņirbēja baltu, gaišzilu, pelēku un zaļganu krāsu jūklis. Visapkārt nemitīgi burbuļoja un mutuļoja ūdens.

Santana sprauslodama izlīda sausumā, ievilka pamatīgu malku gaisa, izberzēja acis un paraudzījās apkārt. Viņi bija kādas upes krastā. Straume nebeidza mest nemierīgus viļņus un lielus burbuļus. Pamazām iznira pārējie ceļinieki purinādamies un elsodami.

-   Kā mums tas izdevās? Santana nespēja saprast, kā gan čūskas varēja nonākt līdz šai upei, ienirstot okeānā, kas atradās tālu no Marmora klintīm.

-   Tā ir burvestība, pasmaidīja Moja.

Tas bija tik neparasti! Santana nespēja iedomāties, kā citādi viņi spētu tikt prom no Nāru salas. Viņa pateicīgi noglaudīja tuvākās čūskas galvu; tās spoži zaļās acis sastapās ar meitenes skatienu. Pēc tam visas trīs čūskas cita pēc citas ieslīdēja ūdenī un pazuda baltu putu mutulī.

Santana, Artāks, Timo, Moja un Lendisa izrāpās krastā un centās izgriezt slapjās drēbes, lai tās nepilētu. Visi jutās noguruši un piekusuši, taču laimīgi par to, ka ir izdevies veiksmīgi nokļūt Marmora klintīs. Gribējās ātrāk tikt sausumā, siltumā un atpūsties.

-   Ejam pie Matveja, nomurmināja Artāks.

Viņš gāja pa priekšu. Puisim pievienojās Moja, kura arī zināja ceļu. Santana sekoja viņiem. Pienāca Timo.

-   Nespēju noticēt, ka mēs tiešām esam prom, Timo pasmaidīja, un viņa acis iemirdzējās.

-   Žēl, ka tev nācās to visu pārciest manis dēļ, skumji nopūtās Santana, un viņas balss aizlūza, bet meitene saņēmās un neļāva asarām ritēt pār vaigiem.

-   Beidz sevi vainot, Timo aizrādīja. Tā nebija tava vaina. Tu taču nezināji, ko tas medaljons nozīmē, vai ne?

-   Nezināju gan…

-   Nu re! Tagad viss būs labi. Viss ir beidzies, Timo teica. Ja nu tā būtu… Nekas nebija beidzies. Santanai priekšā vēl bija smagas pārdomas un grūta izšķiršanās. Meitene bija apjukusi. Viņa negribēja nevienu sāpināt, tomēr nāksies sarūgtināt vai nu Timo, vai Artāku.

-   Gan jau viss būs atkal labi, Timo atkārtoja. Tu jau zini, kāds bija Rods drosmīgs un pozitīvs. Viņš gribētu, lai mēs ar viņu lepojamies, nevis skumstam.

-   Jā, tev taisnība, Santana apņēmīgi nočukstēja.

Drīz vien viņi sasniedza Matveja mājas. No tās izsteidzās

Tesa un Nena, un arī pats vecais mags.

-Mammu! sajūsmināti iespiedzās abas meitenes un steidzās pie Mojas, kura tās laimīgi samīļoja.

-   Nāciet iekšā, jūs taču esat pilnīgi slapji! iesaucās Matvejs, un visi devās uz patīkamo silto, gaišo māju.

Uzvilkuši siltas drēbes, nomazgājušies un paēduši vakariņas, ceļinieki jutās lieliski. Virtuvē neapklusa sarunas gan par Safīru avotu, gan par cietumu. Ar labiem vārdiem tika pieminēts Rods, un Santana atkal nodrebēja, nespējot iedomāties Timo ģimeni bez vienmēr smaidīgā, ķircinošā Roda un viņa aizrautīgajiem smiekliem…

Mazā Nena devās gulēt pirmā, drīz vien arī Tesa, Moja, Lendisa un Matvejs.

Santana izgāja laukā, Matveja pagalmā, pie Bultas, piespiedās pie sava zirga un iegremdēja rokas zīdainajās krēpēs.

-Ak, Bulta! viņa nočukstēja. Ja tu zinātu… Ja tu varētu palīdzēt… Es nezinu, ko darīt.

Santana nopūtās. Viņa nojauta, ka arī Artāks pēc Timo ierašanās ir sasprindzis.

-   Santana!

Meitene pagriezās un centās pasmaidīt. Viņa tumsā ieraudzīja Timo.

-   Ko tu te viena dari? Timo šķita norūpējies.

-   Tāpat vien, atnācu apciemot Bultu, Santana izvairīgi atbildēja.

-   Arī es pēc viņas biju noilgojies, Timo sacīja un noglaudīja ķēves purnu.

-    Kur ir tavs Dimants, Timo? Santana pēkšņi atcerējās. Un Roda Ziemelis? meitenes balss nevilšus notrīcēja, izrunājot Timo brāļa vārdu. Ko briesmoņi izdarīja ar jūsu zirgiem?

-   Neuztraucies, Timo nomierināja meiteni. Ketans apsolījās viņus aizvest mājās.

-   Tad jau labi, atviegloti nomurmināja Santana.

Kādu laiku viņi vēl stāvēja nakts tumsā un klusi sarunājās, atceroties senākus laikus un cerot, ka nākotne būs gaiša. Uzlēca mēness un piepildīja dārzu ar gaišu, bālu gaismu.

-   Man tik ļoti žēl… Santana nočukstēja, bet Timo neļāva viņai pabeigt.

-    Es zinu. Bet mums visiem tas ir jāpārdzīvo.

Santana piespiedās draugam, un viņš aplika roku meitenei ap pleciem. Un tā draugi kādu brīdi stāvēja un klusēja.

Beidzot bija jāiet gulēt, jo abiem ļoti nāca miegs. Matveja mājās viss bija kluss un tumšs.

Santana noskumusi, samulsusi un diezgan nelaimīga iegāja mazā istabiņā, kur nakšņoja kopā ar Lendisu. Cik vien klusi iespējams, meitene apgūlās. Viņai izdevās aizmigt tikai uz rīta pusi.

Santana iegāja virtuvē, kur ļaudis brokastoja. Meitene nebija izsalkusi, tāpēc no brokastīm atteicās. Viņa noskatīja pie galda sēdošos kāda trūkst.

Artaka te nebija.

-   Kur ir…? meitene iesāka, bet tad apklusa.

Tesa saprotoši un nopietni pašūpoja galvu. Tātad Artāks tiešām bija prom.

Santana nodūra skatienu un izsteidzās pagalmā. Pār vaigiem ritēja asaras. Kāpēc Artāks bija aizgājis? Tā ir viņas vaina. Pati sev bija iestāstījusi, ka ar Artāku kopā nepaliks, un neskaitāmas reizes to bija skaidrojusi arī pašam Artākām. Kāpēc viņa tā darīja? Senāk Artāku tas neuztrauca, bet tagad, kad ieradās Timo… Artākām noteikti bija grūti vērot Santanu un Timo viņu atkalredzēšanās prieku, sarunas un tagad jau arī kopīgas bēdas.

Meitene iešņukstējās. Ko viņa bija izdarījusi? Viņa jau no paša sākuma uzvedās un rīkojās nepareizi, tāpēc pieļāva šo kļūdu. Tagad meitenei tik ļoti vajadzēja kādu, kas mierinātu, uzmundrinātu.

-   Santana!

Meitene aši notrauca asaras, nopūtās un pagriezās. Tesa bija vēl saprotošāka un līdzjūtīgāka nekā iepriekš.

-   Paklau, Tesa ierunājās un uzlika roku uz Santanas pleca. Šeit esmu vienīgā, kura apjauš, kas īsti ar tevi ir noticis. Es laikam nekad nespētu tā satuvināties ar bruņinieku, un man bija grūti to pieņemt, bet tagad redzu, cik daudz viņš tev nozīmē. Un… lūdzu, piedod, ja kaut ko esmu sabojājusi mūžīgajos ķīviņos ar Artāku.

-   Beidz! Santana papurināja galvu. Tu neesi vainīga. Ķīviņi nebija nopietni, drīzāk uzjautrinoši. Mums visiem.

-   Jā, domīgi nomurmināja Tesa. Bet es ticu, ka tu Artāku satiksi. Tu viņam nozīmē daudz. Viņš tevis dēļ ir gatavs uz visu, pat dzīvību atdot. Tā ka viss noteikti būs labi.

-   Ir vēl kaut kas Timo. Man jāpaliek pie viņa, Santana drūmi murmināja.

-   Kā tad tā? Ko? Tesa izbrīnā sastinga. Viņas izbrīns samulsināja arī Santanu. Kāds Timo ar to sakars?

-   Nu… Santana iesāka, bet pēkšņi apstulba.

-   Jūs taču esat labākie draugi, vai ne? Es jau saprotu, cik viņam ir grūti, bet kāds tam sakars ar Artāku? Tesa jautāja.

Santana apjuka: kā lai paskaidro Tesai pārdomas par to, vai viņa un Timo tiešām ir tikai draugi? Patiesībā meitene pat nespēja iedomāties sevi un Timo kā… pāri. Tas būtu smieklīgi. Viņi ir labākie draugi… Kaut kas bija mainījies. Viņa un Timo gan bija kļuvuši tuvāki, gan arī mazliet atsvešinājušies.

-   Paga, paga, Tesa pārjautāja. Tu domā tu un Timo? Nu nē, viņa pasmaidīja. Nē, nē, par to gan tev nav jāuztraucas.

-   Varbūt, nedroši novilka Santana. Kāpēc tu par to esi tik droša?

Tesa sarāvās un stostoties atbildēja:

-   Es nezinu… Man vienkārši likās… Kopš jūs esat pārradušies… Viņš un Lendisa…

-   Lendisa? Santana pārjautāja un apstulba.

-   Tās bija tikai manas domas, Tesa taisnojās.

-   Lendisa, Santana atkārtoja. Vai tiešām tas var būt? Grūti tam noticēt.

-   Jūs laikam tūlīt dosieties mājup, vai ne? Santanu no pārdomām iztraucēja Tesa, aši mainījusi sarunas tematu. Viņai nepatika iejaukties citu dzīvē.

-   Es nezinu, atbildēja Santana.

-   Mana mamma teica, ka tas notiks drīz pēc brokastīm.

-   Tava mamma? pārsteigti atvaicāja Santana. Kāds gan Mojai ar to sakars?

-   Jā, viņa sacīja, ka palīdzēšot jums tikt līdz mājām. Tas esot viņas pienākums, Tesa paskaidroja. Pa to laiku mēs paliksim pie Matveja, un vēlāk mamma atgriezīsies pie mums. Matvejs mums ir ļoti labs un sens ģimenes draugs, un viņš ar prieku atļāva mums dzīvot pie viņa. Šajā pilsētā mūsu mamma ir uzaugusi, un daudzi viņas draugi dzīvo šeit.

-   Tas ir jauki. Santana mazliet pasmaidīja.

Drīz vien viņi devās ceļā. Santana, Timo un Lendisa atvadījās no Matveja, Tesas un Nenas.

Uz atvadām Matvejs ieskatījās Santanai acīs un apsolīja:

-   Drīz viss tavā dzīvē nostāsties savā vietā.

-   Kaut nu tā būtu! Santana nomurmināja.

* * *

Sākumā Santana sadrūma par to, ka gājiens būs ļoti garš, jo viņiem bija tikai viens zirgs Bulta. Tomēr Moja atrada citu ceļu, un viņi līdz Sarkanajām klintīm nonāca neticami ātri.

Pie sarkanbrūnajiem kalniem viņi uz bridi apstājās. Santana izskatījās ļoti drūma šoreiz tam par iemeslu bija Rubīnu alas, melnās čūskas un baisais, nezināmais rūcējs, kas viņus sagaidīja. Moja bija nolēmusi iet tieši caur alu labirintu, un tas Santanu nepavisam neiepriecināja.

Viņa visu dienu bija klusējusi. Meitene jutās briesmīgi. Šķita, ka viņa nespēj uztvert apkārtni, tā likās izplūdusi un neskaidra. Meitene juta sāpes, skumjas un nožēlu un dusmojās uz sevi, jo bija pieļāvusi tik milzīgu kļūdu.

Bieži atmiņā uzplaiksnīja Roda smaidīgais tēls, tas lika sirdij sažņaugties. Meitene ilgojās pēc kāda, kam varētu pieglausties, kas viņu nomierinātu un mazinātu sāpes un bēdas. Un šis kāds bija viņu pametis…

-   Klau, Moja! ierunājās Timo, nervozi vērodams Santanu. Varbūt labāk tiešām neiet caur Rubīnu alām?

Santana bija paspējusi viņam izstāstīt par piedzīvojumiem Rubīnu alās un citur. Arī Timo savukārt bija izpaudis to, kā viņiem gājis pie Kristāla upes. Izrādījās, kristāls tur bija tieši tā teikts leģendā. Tomēr portesieši nevienu Sēlas leģendu nezināja un arī par šo bija padzirdējuši tikai nedaudz; tāpat viņi nezināja, ka kristāls pamanāms tikai agrā rītausmā, saulei austot.

-   Nē, nē, Moja nevērīgi atteica, un Santana pamanīja viņas sejā apmierinātu smaidu. Vai tad es neesmu burve, ko? Un palīdzēšu, kā vien varu.

Moja aizrautīgi knibinājās ap savām krellēm un savādiem medaljoniem, kaut ko klusi murminādama. Pēc brīža sieva apmierināti pasmaidīja un moži uzsauca pārējiem:

-   Aiziet, dodamies!

Santana un Timo pārmija nedrošus skatienus. Vienīgi Lendisa izskatījās diezgan mierīga.

Cits pēc cita viņi aiz Mojas ielīda tumšajā, sarkanīgajā Rubīnu alu labirintā.

-   Nepieskarieties rubīniem! satraukti čukstēja Santana.

Pēkšņi Moja apstājās un zemā, draudīgā balsī kaut ko sāka murmināt pie sevis. Balss kļuva arvien skaļāka un biedējošāka, līdz apklusa, un alas sienās atbalsojās draudīga atbalss.

Visi stāvēja kā sastinguši, izbiedēti no baisajām, nesaprotamajām burvestībām.

Un tad Moja strauji noliecās un pagrāba no zemes sauju rubīnu. Santana novaidējās.

Pēc mirkļa viņi izdzirdēja draudīgo, baiso rūcienu, kas nodārdēja visās alās un atskanēja ausīs kā biedējošs lāsts.

Mojas sejā, visiem par lielu pārsteigumu, parādījās apmierināts smaids.

Drīz vien zemi satricināja vairāki rūcieni un rībieni.

-   Kas tas bija? čukstēja Timo.

Zeme turpināja rībēt, un rūcieni neapklusa. Un tad plašajā ejā izskrēja kāds… zvērs. Tas izskatījās pēc asinssarkanas ķirzakas ar lielām, melnām acīm. Milzu ķirzaka bija ļoti gara, un tās galva skāra pat alas griestus.

-   Kas… ellē… tas ir? izdvesa Timo.

-   Tā ir Rubīnu alu ķirzaka, pavisam mierīgi atbildēja Moja.

-   Un ko tai vajag no mums? Timo vaicāja.

-   Vai arī mums no tās? nomurmināja Santana.

-   Ķirzaka darīs to, ko mēs gribēsim, Moja meitenei uzsmaidīja, un baisais, milzīgais zvērs kā piekrītot dobji ierūcās.

Viņi izgāja laukā atpakaļ dienasgaismā, un ķirzaka sekoja. Moja beidzot paskaidroja notikušo. Viņiem bija tikai viens zirgs, tādēļ burve bija nolēmusi sagādāt līdzekli, ar ko visiem pārvietoties daudz ātrāk.

-   Ar to tur? Timo uzmeta šaubīgu skatienu ķirzakai, kas gaišajā saulē mirkšķināja lielās, melnās acis, bet projām nebēga.

-   Tieši tā, Moja bija neparasti līksmā garastāvoklī.

-   Ieņemsim vietas!

Tā nu pavisam drīz visi, diezgan samulsusi un nedroši, sēdēja ķirzakas mugurā, kura lieliem soļiem ātrā gaitā devās uz priekšu apkārt Sarkanajām klintīm. Priekšgalā sēdēja Moja un Lendisa, bet Santana ar Timo pašā aizmugurē, turklāt atmuguriski pret pārējiem un ar skatu uz mežiem un klintīm, no kurām viņi attālinājās. Tikmēr Bulta rikšoja blakus, izbaudīdama brīvo, vieglo skrējienu bez smaguma mugurā.

Ceļot ar milzīgo ķirzaku bija diezgan savādi un mazliet neērti, tomēr tas paātrināja gaitu.

Santana ar tukšu un tumšu skatienu raudzījās tālumā un neizdvesa ne skanas.

Galva likās smaga, un sirds pilna.

-   Paklau, Santana! Timo ierunājās, smagi nopūties.

-   Man kas jāsaka.

-   Mm, nepacēlusi acis, meitene nomurmināja.

-   Tas ir svarīgi. Man visu laiku ir bail tev to atklāt. Bet tagad vairs nedrīkst vilcināties. Laikam esmu pārāk ilgi kavējies…

Santana ieinteresēti paskatījās uz Timo.

-   Es… es nezinu, ar ko lai sāk… Timo, kā juzdamies neērti, nodūra galvu. Redzi, lieta tāda… Lendisa…

-   Lendisa, Santana atkārtoja un nevilšus aizturēja elpu. Vai tiešām Tesai bija taisnība?

-   Lieta tāda, ka mēs ar Lendisu cietumā ļoti sadraudzējāmies. Tur bija grūti. Tiešām. Un tik vientuļi. Zini, es būtu sajucis prātā, ja man nebūtu neviena, ar ko parunāt… Timo drūmi iesmējās. Lai nu kā, Lendisa bija ļoti nelaimīga. Viņa ne ar vienu nerunāja. Tu pat nezini, cik daudz viņa ir pārdzīvojusi. Viņai vairs nav ne vecāku, nekā. Vienīgi pie elfiem Lendisa vēl var justies labāk, tomēr viņa nav īsta elfene. Jā… tad vēl tie portesieši ar viltus apsūdzību. Tieši tāpēc Lendisa tagad ir tik noslēgta un klusa. Viņai ir bail no cilvēkiem. Un cietumā es biju vienīgais, ar ko viņa sarunājās. Tās bija garas, patīkamas sarunas… Un es… Viņa… Timo atsāka stostīties.

-   Tu viņai esi ļoti pieķēries, vai ne? Santana palīdzēja.

-   Laikam gan, Timo pamāja ar galvu. Jā, tā ir. Un es…

Patiesībā man tiešām šķiet, ka es… es vinu mīlu.

> ' >

-   Tev tā šķiet? mulsi nočukstēja Santana, mazliet pasmaidījusi.

-   Nē. Tas ir, jā. Tā patiešām ir. Tā pavisam noteikti ir. Es vairs nevaru iedomāties, kā dzīvot bez viņas. Es… Timo apklusa un vainīgi paskatījās uz Santanu.

Meitene neticīgi papurināja galvu. Tas atviegloja viņas sirdi, tomēr neatrisināja lielāko problēmu.

Timo satraukti vēroja Santanu un nedroši satvēra viņas plaukstu. Puisis domāja, ka meitene jūtas atstumta, atraidīta.

-   Kāpēc tu to nepateici agrāk?

-   Ko?… Es… Es baidījos. Es nezināju, kā tu to uztversi. Un biju tik laimīgs tevi atkal satikt. Redzēt, ka vismaz tev viss patiešām ir labi. Gribēju mazliet nogaidīt. Lūdzu, piedod, ja tas tevi sāpina.

-   Ak, Timo! Santana skumji nopūtās. Es nedusmojos. Es priecājos par tevi. Pat ļoti.

-   Vai tiešām? Timo neticēja.

-   Tiešām, Santana pamāja ar galvu. Tikai… Žēl, ka es to nezināju jau iepriekš. Un tāpēc sagudroju nez ko. Es pie visa esmu vainīga, jau no paša sākuma visu sabojāju.

-   Par ko tu runā? brīnījās Timo. Pēkšņi viņam bija pilnīgi skaidrs viss, kas nomāca draudzeni.

-   Ā! Timo izdvesa un iepleta acis. Artāks, vai ne?

Santana spēja tikai pamāt ar galvu, asaras ritēja pār

viņas vaigiem.

-   Ak, Santana! Piedod, lūdzu! Timo nočukstēja. Tu domāji, ka es…? Tā ir mana vaina.

-   Es visu sen esmu sabojājusi, Santana skumji nošūpoja galvu un Timo izstāstīja, kā bija pretojusies Artākām tāpēc, ka viņš bija bruņinieks.

-   Dažreiz noteikumus nākas pārkāpt, Timo klusi, bet apņēmīgi sacīja.

Tagad viņš ļoti labi saprata Santanu un bija ar mieru palīdzēt un darīt visu, lai draudzene atkal būtu laimīga.

-   Bet ja nu ir par vēlu? Santana nočukstēja.

-   Nekad nav par vēlu. Timo ieskatījās meitenei acīs. Tev viņš ir jāatrod. Tūlīt pat.

-   Bet'kur? Un kā?

-   To mēs izdomāsim. Es apsolu, teica Timo, un Santana, aizkustināti iešņukstējusies, viņu apskāva.

BALTĀ DŪJA

Ķirzaka turpināja ceļu. Santana saprata, ka pamazām viņi tuvojas Ziedu zemei. Meitene visu laiku juta nemieru. Gribējās satikt Artāku pēc iespējas ātrāk. Visas pārējās problēmas likās atrisinātas Safīru avots bija drošībā, Timo bija laimīgs. Tagad viņam bija Lendisa, un viņš atbalstīja gan Santanu, gan Artāku. Par Rodu Santana centās šobrīd nedomāt.

Kur lai meklē Artāku? Meitenei nebija ne mazākās nojausmas.

-   Nomierinies, Santana, Timo sacīja.

-   Mēs kaut ko izdomāsim, piebilda Lendisa un uzsmaidīja.

Lendisa izrādījās tiešām jauka, viņai piemita elfiem raksturīgais miers, un viņai izdevās mazliet nomierināt Santanu.

Pienāca pusdienlaiks. Viņi turpat uz ķirzakas muguras apēda kaut ko no Matveja iedotā. Pēc tam Timo un Lendisa iegrima klusā sarunā, bet Santana domīgi skatījās tālumā, vēroja debesis, kur starp izplūdušiem, baltiem mākoņiem spīdēja silti saules stari. Spožā gaisma bija žilbinoša. Un tad viņa kaut ko pamanīja, samiedza acis: vai parādība ir īsta vai tikai acu māns? Cik varēja noprast, tas bija putns neliels un balts.

Tas strauji laidās lejup tieši pie Santanas. Tikai tad, kad putns jau bija rokas stiepiena attālumā, viņa attapās un noliecās. Kāpēc gan putns lido viņai virsū?

Baltais putns nosēdās Santanai pretī. Mazajā, strupajā, tumšajā knābītī atradās sarullēta pelēkbrūna papīra lapa. Putns brīdi raudzījās meitenē ar gudrām, tumšām acīm, tad savicināja spārnus un atkal pacēlās debesīs.

Drebošiem pirkstiem Santana atritināja lapu un aizturēja elpu.

Tā bija vēstule. Lai gan tā bija diezgan īsa, meitene to lasīja ilgi. Viņa mācēja lasīt, taču ne pārāk labi; lasīt viņai bija iemācījusi Timo mamma. Santana atcerējās, kā viņa kopā ar Timo centās saprast sarežģītos simbolus un zīmes…

Santanas rokas drebēja. Viņa lasīja atkal un atkal, cenšoties aizturēt asaras, kas dažbrīd gribēja izspraukties. Tomēr līdz ar skumjām viņa juta arī patīkamu prieku.

Mīlā Santana!

Piedod, ka pametu Tevi. Bet tas laikam man bija jādara. Tas bija ļoti grūti tici. Tomēr Tu pati nebeidzi atkārtot par bruņinieku un zemnieku problēmu. No sākuma mani tas neuztrauca. Patiesībā joprojām neuztrauc. Tomēr tad atgriezās Tavs draugs Timo, un tagad ir skaidrs, ka varbūt Tev ir taisnība mums nevajag palikt kopā. Vairs nesaprotu, vai esmu Tev vajadzīgs. Es redzēju jūs abus tai naktī, kad mēs atgriezāmies, un apjautu, cik jūs esat tuvi. Varbūt tiešām labāk padzīvot šķirti ? Lai arī cik grūti tas būtu. Ceru, Tu to spēsi saprast.

Es Tevi nekad neaizmirsīšu un mīlēšu vienmēr.

Artāks

Santana nopūtās un beidzot atrāvās no vēstules. Viņa gribēja sevi iepļaukāt. Un ne vienu reizi vien. Viņa visu bija sabojājusi. Jau no paša sākuma viņa bija visu padarījusi grūtāku, un tagad par to nācās ciest ne tikai viņai, bet arī viņas dārgākajam cilvēkam.

Pēkšņi Santana cerīgi pasmaidīja. Baltais putns… Kā gan viņa to neiedomājās? Tā taču bija cukurdūja!

Meitenei aizrāvās elpa. Ūdenskritums…

-   Es zinu, kur viņš ir, Santana nočukstēja. Ja tikai nav par vēlu…

Timo un Lendisa cerību pilni pagriezās pret meiteni.

-   Tev jādodas turp, sacīja Timo.

-   Tūlīt pat, piebalsoja Lendisa.

-   Jā! Santana satraukti pamāja ar galvu, bet nekustējās ne no vietas. Jā.

-   Nu tad ej! Timo pasmaidīja un Santanu vieglītēm pastūma.

* * *

Drīz vien Santana sēdēja Bultas mugurā un mežonīgā ātrumā auļoja atpakaļ uz Sarkano klinšu pusi. Meitene bija ātri pateikusi Mojai, ka viņai jādodas atpakaļ. Timo un Lendisa apsolījās sievai visu paskaidrot sīkāk.

Santana steidzās. Sirds bija sajūsmas un laimes pilna. Tūlīt, tūlīt visam jānostājas savā vietā.

Bulta šķita sapratusi saimnieces steigu un noskaņojumu, jo auļoja tik ātri, kā sen nebija auļojusi. Vējš plivināja Bultas krēpes un Santanas matus, tos apspīdēja jau rietošās saules stari.

Skrienot Santana uzmeta skatienu savai plaukstai uz pirksta rotājās elfu dāvātais gredzens ar safīru. Meitene nesaprata, vai tā ir tikai ilūzija vai arī dārgakmens tik tiešām mirdz spožāk nekā parasti. Tas viņu iedrošināja šķita, ka no safīra staro drosme un mierinājums: viss būs labi.

Drīz vien Sarkanās klintis bija sasniegtas un viņa iejāja mežā, kur vajadzēja būt ūdenskritumam.

-   Aiziet, aiziet, Bulta! Santana satraukti murmināja, lai gan zirgs jau tā skrēja, cik ātri spēja.

Ķēve lēca pāri nokritušiem stumbriem un krūmiem un līkumoja starp kokiem. Santanas sirds drudžaini sitās. Kaut nu nebūtu par vēlu…

Lūdzu, lūdzu, lūdzu, meitene domās atkārtoja.

Kad ausīs beidzot atskanēja ūdenskrituma pazīstamā dunoņa un šalkoņa un Santana ieraudzīja sudrabpelēkās klintis, viņa nervozi iekoda lūpā.

Līdzko Bulta sasniedza nelielā ezera krastu, Santana nolēca no vēl skrienoša zirga, ieripoja zālē, metās uz priekšu, aizelsusies sasniedza ūdenskritumu un palūkojās uz visām pusēm.

Likās, ka sirds lūzīs.

Te neviena nebija.

Bija tikai ūdenskritums un pāris cukurdūju, kas laidelējās kopā ar šļakatām. Saulesstari mirdzēja ūdenī kā zelts.

Santana vairs nevarēja izturēt: asaras izlauzās no acīm un ritēja pār vaigiem.

-   Kāpēc, kāpēc? meitene čukstēja. Kāpēc viņa bija visu sabojājusi? Kāpēc visam jābeidzas tā?

Santana apsēdās krastā un satvēra galvu rokās. Ko tagad darīt? Trūka spēka. Viņa varētu palikt tepat. Vēl ilgi, ilgi. Palikt te, neko nedarīt, neko nedomāt… Dzīve šķita apstājusies, zaudējusi krāsas, prieku, jēgu.

-   Vai tu meklē mani?

Santana sarāvās un pielēca kājās. Meitene nespēja tam noticēt. Viņa nedroši un ļoti lēnām pagriezās un ieraudzīja Artāku staltu, mierīgu, smaidīgu kā vienmēr.

-   Artak, viņa nočukstēja.

-   Tu mani atradi. Tu tomēr atnāci.

-   Skrēju, cik ātri varēju. Santana spēra soli puisim tuvāk. Vai atceries, ko teica elfi, dāvājot mums safīru gredzenus? Tie palīdzēšot mums atrast īsto ceļu un īsto vietu.

Artāks pamāja ar galvu un pienāca pavisam klāt meitenei.

-   Te nu es esmu, turpināja Santana. Te ir mana īstā vieta. Kopā ar tevi.

Santanai pēkšņi likās, ka visas raizes un nelaimes izgaist bez pēdām. Viņa atkal bija laimīga un tik viegla, it kā varētu pacelties gaisā un lidot.

-   Es nevaru bez tevis dzīvot, Santana, Artāks klusi sacīja.

-   Es bez tevis arī ne. Bet es… es nezinu, vai esmu to pelnījusi, meitene murmināja. Esmu tik daudz tevi sāpinājusi…

-   To aizmirsti. Artāks apskāva Santanas vidukli. Tagad nekas mūs vairs nevarēs šķirt. Es mīlu tevi, viņš teica, un meitenei šķita, ka visa pasaule apkārt sagriežas.

-   Es arī tevi mīlu, Santana nočukstēja.

Artāks viņu piekļāva sev klāt, un meitene juta, ka tagad tiešām viss būs labi.

* * *

Pēc kāda laika viņi abi zirgos devās uz rietumiem, lai caur Rietumaustrumu mežu nonāktu Portesā pie Artaka ģimenes.

-    Tev vairs nav jābaidās, Artāks mierināja Santanu, kura uztraucās par kaimiņvalsts apmeklēšanu. Nimfa tev jau teica portesieši par avotu ir aizmirsuši. Tie, kas bija devušies to meklēt, noteikti ir pie Marmora klintīm apjukuši. Es domāju, ka viņi atgriezīsies Portesā un šo starpgadījumu ātri aizmirsīs. Tik ilgi, kamēr vien medaljons ir drošībā, portesieši avotu vairs nemeklēs un Sēļu neapdraudēs. Un arī tevi ne. Sēlas leģendas portesiešiem nav jāzina. Tās ir šēliešu dārgums un īpašums.

Santana bija aplikusi medaljonu ap kaklu un paslēpusi zem visām drēbju kārtām. Tagad Safīru avots bija tikai viņas rokās.

Nomaļa lauka malā pie paša meža viņi pārlaida nakti un nākamajā rītā agri turpināja ceļu. Cauri mežam jaunieši devās pa kādu taciņu un nesatika ne kentaurus, ne satīrus.

-   Vajadzētu gan pie viņiem nokļūt, Artāks iespurdzās, un pierādīt tam vecajam, pārgudrajam Dorisam, ka viņam nebija taisnība par tevi.

Santana pasmaidīja. Tā nu tiešām bija satīrs Doriss bija kļūdījies, jo bija pārliecināts, ka Santana nav Safīru avota leģendas meitene. Bet re, kā! beigās tomēr bija gan. Vienīgi Artāks par to nešaubījās jau no paša sākuma.

Ap pusdienlaiku viņi atrada paslēpto pazemes eju, kas veda uz Artaka ģimenes pagrabiem. Santana beidzot atviegloti nopūtās: šeit viņa jutās drošībā.

Šoreiz ceļš cauri pagrabiem likās daudz īsāks. Varbūt tāpēc, ka viņiem nebija īpaša iemesla steigties.

Kad abi beidzot iznāca virszemē un dienasgaismā, vakars vēl nebija pienācis un saule tikai grasījās rietēt. Pagalmā viņi satika Delu, kurš ceļinieku zirgus aizveda uz staļļiem.

Artāks satvēra Santanas plaukstu, un viņi lēni un mierīgi soļoja līdz ieejas durvīm. Tās atvēra Lēra.

-   Ā, Artāks un Santana! Apsveicu ar veiksmīgu atgriešanos! Meitenes acīs Santana pamanīja kaut ko savādu uztraukumu, mulsumu.

-   Jā, mēs esam atpakaļ, Artāks sacīja.

-   Nāciet iekšā! kalpotāja aicināja.

Līdzko viņi iegāja, no kādas istabas atskanēja līksma, skaļa, Santanai sveša balss:

-   Artak, vai tas esi tu?

Artāks strauji apstājās un sastinga. Viņš uzmeta neko nesaprotošu skatienu Lērai, kura tikai nevarīgi nošūpoja galvu un paraustīja plecus.

Pēc mirkļa pie viņiem straujā, cēlā gaitā piesteidzās meitene skaistā, garā, sarkanā kleitā ar bronzas krāsas diegu izšuvumiem. Meitenei bija patīkami gaiša āda, gari, melni, cirtaini mati un lielas, skaistas, brūnas acis. Ieraudzījusi Artāku, viņa atplauka smaidā, lai gan pats Artāks stāvēja kā sastindzis un neticīgi lūkojās pretī.

-   Artak, kas viņa ir? Santana klusi pajautāja, mulsi vērodama puisi un svešo, skaisto un, pēc visa spriežot, bagāto meiteni. Viņa noteikti ir no bruņinieku aprindām.

-   Es? svešā bija dzirdējusi jautājumu un uzlūkoja Santanu ar kritisku un augstprātīgu skatienu. Es, meitenīt, esmu Artaka līgava.

* * *

Santana neticīgi lūkojās svešajā meitenē un nespēja neko aptvert.

-   Kā…? Nē, tas nevar…! Santana murmināja.

Artāks bija pilnīgi satriekts. Brīdi valdīja mulsinošs klusums, līdz puisis beidzot izdvesa:

-   Trišella? Ko tu te dari?

Svešās meitenes skatiens šaudījās no Artaka uz Santanu un aizdomīgi pētīja viņu joprojām sadotās rokas. Santanai Trišella nepatika. Viņa izskatījās pēc… īstenas portesietes bagāta, lepna. Un tāda, kas vienmēr panāk savu. Santana satraukti aizturēja elpu. Ja Trišella tik tiešām ir gatava uz visu, tad… Varbūt Santanai uzreiz vajadzētu padoties? Ko gan Santana var iesākt pret šo bagāto, skaisto meiteni?

-   Es atgriezos pie tevis, Artak, Trišella atbildēja.

-   Bet… Kāpēc? Artāks nesaprata.

-   Es toreiz tevi pametu. Tagad esmu atpakaļ. Esmu sapratusi savu kļūdu, sacīja Trišella un pienāca tuvāk Artākām.

Santana neticīgi nošūpoja galvu. Kā tas var būt? Meitene izņēma plaukstu no Artaka rokas un mazliet atkāpās.

-   Santana! Artāks pagriezās pret meiteni un lūdzoši nočukstēja. Es nezinu, kas… Es nesaprotu…

-   Reiz tu gribēji mani precēt. Vai atceries? Trišella Artākām atgādināja, veltīdama Santanai pašapmierinātu smīnu.

-   Trišella! Artāks iesaucās. Tas bija sen, un tas laiks ir pagājis.

-   Ko tu runā, Artak? nevainīgā balsī atvaicāja Trišella.

Santana izsteidzās laukā no mājas. Viņa dzirdēja, ka

Artāks viņu sauc, bet Trišella puisi aiztur.

Santana nonāca plašajā pagalmā un skrēja tik ilgi, kamēr bija pārliecināta, ka neviens viņu vairs neredz. Vajadzēja apdomāties. Meitene nonāca skaistā dārzā ar daudzām akmeņainām taciņām, kas veda uz lielu, apaļu strūklaku. Saule pamazām rietēja, un dārzs slīga oranžīgā pustumsā, kas visu padarīja tik skaistu un brīnumainu.

-   Santanas jaunkundz, vai viss kārtībā?

Meitene strauji pagriezās un ieraudzīja dārznieku Delu. Viņa pamāja ar galvu un novērsās. Dels brīdi satraukti uz meiteni noraudzījās, tad atgriezās pie saviem darbiem.

Santana apsēdās uz strūklakas malas un skumji nopūtās. Kāpēc atkal radušies jauni sarežģījumi? Kāpēc gan jāuzrodas tai sasodītajai Trišellai? Tieši tagad, kad Santana beidzot jūtas tik ļoti laimīga!

Meitene atkal nezināja, ko darīt. Trišella noteikti nepadosies. Ko gan te var pasākt vienkārša lauku meitene?

Kāpēc Artāks nebija pastāstījis, ka viņam bijusi līgava? Meitene neticīgi nošūpoja galvu. Vai tiešām tas bija tik sens notikums? Varbūt labāk vajadzētu padoties un piekāpties uzreiz? Un nepazemoties Trišellas priekšā.

-   Labvakar, Santana, atskanēja pazīstama balss.

Tā bija Artaka vecmāmiņa Livija.

-   Labvakar, Santana skumji atbildēja.

-   Kas noticis? Livija apsēdās meitenei blakus. Vai tas ir Trišellas dēļ?

Santana smagi nopūtās.

-   Ak, mīļā! Livija norūpējusies pasmaidīja un noslaucīja meitenes asaras. Ko gan tu tā pārdzīvo?

-   Es… Santana iesāka, bet samulsusi apklusa. Kas tā Trišella īsti ir?

-   Ak! tagad nopūtās Livija. Viņas vārds ir Trišella ro Šēria. Zini, man viņa nekad nav patikusi. Arī Nivitei ne. Un mazā Ane vispār viņu nevar ciest, Livija iespurdzās, un pat Santana pasmaidīja. Viņa dzīvo kaimiņu mājās ļoti turīgā ģimenē. Trišella ir vienīgais bērns, tāpēc viņa ļoti izlutināta.

-Vai taisnība, ka viņa ir Artaka… līgava? Santana nejaudāja izrunāt šo vārdu: līgava.

-   Pirms pāris gadiem kādā no izjādēm Artāks viņu ieraudzīja un neprātīgi iemīlējās; tā mēdz notikt. Bet tā bija tikai pusaudžu aizraušanās. Un par līgavu… Tur nu Trišella mazliet pārspīlē. Reiz Artāks viņai pateica, ka labprāt viņu precētu, un Trišella toreiz viņu atraidīja, kaut arī Artāks to drīzāk bija domājis kā joku. Tas bija sen. Tici, ka nekā nopietna tur nav.

-   Bet kāpēc viņa tagad ir te?

-   Viņa ieradās pirms pāris dienām. Livija saviebās. Jo padzirdējusi, ka Artāks ir devies meklēt Safīru avotu un kļuvis par šēlieti. Trišella tam vienkārši netic: viņas pienākums esot vest mūsu Artāku pie prāta, vecmāmiņa nicīgi noņurdēja. It kā tā būtu viņas darīšana! Trišellas ģimenē esot radušās problēmas ar naudu, tāpēc mums vajadzēšot viņu atbalstīt un viņai palīdzēt. Un tā nu viņa ir te. Tāda nu ir Trišella, tur neko nevar mainīt.

-   Bet… Ko man darīt? Santana nočukstēja.

-   Ak, mīļā, vai tu nesaproti? Artāku Trišella neinteresē. Viņam esi vajadzīga tikai tu. To es sapratu jau tad, kad te ieradies pirmo reizi.

-   Esmu tikai zemniece.

-   Liecies mierā! Livija uzmundrinoši paspieda meitenes plecu. Jā, Trišellai varbūt ir vairāk naudas, greznākas drēbes un māja, izsmalcinātākas manieres, augstāks stāvoklis sabiedrībā, bet viņai nav tā, kas ir tev, laba sirds, krietns raksturs. Artākām tas nozīmē daudz. Arī tu esi skaista, tici man. Un Artaka sirds pieder tev. Vecmāmiņa pasmaidīja.

-   Vai tiešām? nomurmināja Santana.

-   Es nekad nekļūdos. Livija piecēlās un aizgāja.

Santana noticēja; laikam viss nebija tik drūmi, kā šķitis.

-   Santana! atskanēja kāda aizelsusies balss.

Šurp steidzās Artāks, uzmetis viņai lūdzošu, nopietnu skatienu.

-   Lūdzu, lūdzu, piedod! Puisis nometās uz ceļiem un satvēra Santanas rokas.

-Artak, es… Santana iesāka, gribēdama pateikt, ka nemaz nedusmojas un ir visu sapratusi.

Artāks viņu pārtrauca:

-   Ļauj paskaidrot! Trišella ir mana pagātnes kļūda. Toreiz es vienkārši biju zaudējis galvu un neredzēju, kāda viņa ir patiesībā. Arī es pats biju citāds jauns, turīgs bruņinieks, lepns un pašpārliecināts. Man šķita, ka tāda dzīve ir vislabākā, bet beigu beigās sapratu, ka tā tomēr nav. Daudz vērtīgāka ir patiesa draudzība, mīlestība, ģimene. Un es sāku apjēgt, ka manos rados ir godīgi, krietni šēlieši par to stāstīja vecmāmiņa. Iepriekš es to noliedzu, uzskatīju par apkaunojumu. Tad… un tad es satiku tevi. Un pilnīgi viss mainījās. Tu man atklāji dzīves patieso skaistumu un vērtību. Un arī parādīji, kāds esmu es pats. Bez tevis es nebūtu spējis kļūt par šēlieti. Piedod, ka es neizstāstīju tev par Trišellu. Bet es tiešām biju viņu pilnīgi aizmirsis un necerēju vēl kādreiz satikt. Vai tu spēsi man to piedot?

-   Protams, Artak, Santana piekrita. Tagad viņa saprata, ka Livijai ir taisnība Trišella Artākām vairs neko nenozīmē.

-   Klausies uzmanīgi! Artāks joprojām bija uztraucies.

Viņš apsēdās Santanai blakus un nopietni lūkojās meitenei acīs. Mani neinteresē tas, ka esmu no bruņiniekiem, bet tu ne. Nedz arī tas, ka esmu savas tautas nodevējs, kā to centusies ieskaidrot Trišella. Mani neinteresē tas, ko domās pārējie. Es pārcelšos uz Sēļu un dzīvošu Romo vai jebkur citur, kur vien tu gribēsi, lai būtu kopā ar tevi.

Santana laimīgi smaidīja, pieliecās pie Artaka un klusi vaicāja:

-   Vai esi pārliecināts?

-   Jā gan, Artāks atbildēja. Atceries, ko tev vakar teicu? Nekas mūs vairs nešķirs.

-   Nekad, nočukstēja Santana.

UZ MĀJĀM

Santana un Artāks nolēma doties uz Romo jau nākamajā rītā. Santana bija ļoti noilgojusies pēc ģimenes un mājām, turklāt nespēja paciest Trišellas ļaunos skatienus. Pēc brokastīm viņa atgriezās savās mājās; par to visi atviegloti uzelpoja.

-   Tagad nekas mūs vairs netraucē, Artāks čukstēja Santanai.

Viņi sēdēja blakus kādā no istabām; visi sarunājās par Sēļu un Safīru avotu.

Puisis aplika roku meitenei ap vidukli, un viņa piekļāvās viņam klāt. Viss bija lieliski…

Livija un Nivite nopietni apsprieda turpmākos plānus un bija stingri izlēmušas tuvākajā laikā pārcelties uz Šēlu. Livija bija dzimusi šēliete, tādēļ šādas tiesības ģimenei bija. Turklāt pastāvēja iespēja, izejot caur Rietumaustrumu mežu, netraucēti šķērsot valsts robežu.

Atlika tikai jautājums par dzīvesvietu. Artaka ģimenei bija pietiekami daudz līdzekļu, lai viņi pašu spēkiem uzbūvētu un iekārtotu savu saimniecību. Tikai vajadzēja izvēlēties kur. Artāks gribēja doties uz Romo, jo tur bija Santanas mājas, un meitene nevēlējās pamest dzimto ciemu. Arī vecmāmiņai Livijai patika Saullēktu ieleja, jo tā bija diezgan tuvu viņas dzimtajai pilsētai Rēlenei, kas savukārt bija tuvākā lielā pilsēta austrumu pusē. Arī Artaka māsa Anriete un mamma Nivite pēc Santanas un Livijas stāstītā saprata, ka Saullēktu ieleja ir skaista vieta, tomēr līdz galam viņas vēl nespēja izlemt, jo tad visiem nāktos pielāgoties zemnieku dzīvei. Taču tas būtu interesanti. Neprātīgs jaunas dzīves sākums! Turklāt ģimene varētu izveidot kādu tirgotavu vai krogu, vai kaut ko tamlīdzīgu, nevis apstrādāt laukus un audzēt lopus.

Santana skuma par to, ka vajadzētu pārdot šo skaisto ēku ar plašajiem dārziem un pagalmiem. Livija un Nivite piedāvāja te dzīvot kalpotājiem Dēlam un Lērai, kuri par šo priekšlikumu jutās pagodināti un pateicīgi. Viņi šeit bija dzīvojuši un strādājuši daudzus gadus, tāpēc Artaka ģimene uzskatīja, ka dvīņu Dela un Lēras rokās māja būs drošībā, viņi par īpašumu rūpēsies. Turklāt būs kāda vieta, kur Artaka ģimenei atgriezties, ja rastos problēmas. Arī Santana paretam atpūstos šeit. Tā tomēr bija iespēja neuzkrītoši padzīvot varenajā, plašajā Portesā. Viņa varētu šurp atvest tēti un Ketanu, varbūt arī Timo un Lendisu… Šis nams tomēr bija varenāks par Šēlas mazajām koka mājiņām.

-   Tas viss vēl ir kārtīgi jāapdomā, sacīja Artaka mamma Nivite. Vienkārši nebūs, bet… Man ir sajūta, ka būs labi.

-   Viss būs kārtībā, mammu, Artāks mierināja.

-   Tieši tā, piebalsoja Anriete.

-   Mēs to esam pelnījuši. Laiks jaunai, pavisam citai, labākai dzīvei, teica Livija.

Santana gribēja atgriezties mājās pēc iespējas ātrāk. Artāks sprieda, ka Romo viņi varētu sasniegt nākamās dienas vakarā, ceļā šur tur apstājoties, lai nosnaustos un atpūtinātu zirgus.

Nivite un Livija sagatavoja līdzi mazliet ēdamā, tikmēr Santana stāstīja Artaka māsai Anrietei par savām mājām un Saullēktu ieleju. Anriete aizrautīgi klausījās. Artāks pa to laiku kārtoja ceļasomu.

Santana atvadījās no Artaka mammas, vecmāmiņas un māsas. Anriete apskāva meiteni un nočukstēja:

-   Tu man ļoti patīc. Tev es savu brāli esmu ar mieru atdot.

Santana pasmaidīja. Tu arī man ļoti patīc. Jūs visi esat lieliski cilvēki.

* * *

Santana un Artāks zirgos rikšoja cauri plašajiem Šēlas laukiem un pļavām. Meitenei prātā virmoja satraucošas domas. Ko gan teiks viņas tētis, uzzinājis par Artāku? Un Ketans? Un citi Romo iedzīvotāji? Viņiem noteikti liksies savādi, ka viņa ir kopā ar bruņinieku. Bet viņiem tas nemaz nebija jāzina! Artāks un viņa ģimene uzsāks jaunu dzīvi un pierādīs, ka ir godīgi un krietni; tad šēlieši spēs viņus pieņemt. Svarīgi tikai tas, kā izturēsies Santanas tētis un brālis, mammas māsa Hirke un viņas vīrs Hekae, un Timo ģimene.

Nakti viņi pārlaida Tanīsā pilsētā, kur Santana bija palikusi iepriekšējo reizi. Viņi atrada kādu nelielu, vienkāršu krogu, kur sarunāja mazu istabiņu, kas vienīgā bija palikusi brīva. Tur bija tikai viena gulta. Artāks grasījās gulēt uz grīdas. Santana pasmaidīja par puiša pieklājību.

-   Nevajag, meitene sacīja. Es gribu, lai esi man blakus.

Artaka sejā atplauka laimīgs smaids. Viņš apgūlās meitenei blakus. Santana lūkojās puiša acīs un saprata, ka nekad nebeigs apbrīnot to, cik tās ir skaistas, dziļas un uzticamas.

-   Vai no portesiešiem tiešām tagad būs miers? Santana vaicāja.

-   Kādu laiku, atbildēja Artāks. Bet tu jau zini, ka viņi nekad nav mierā. Viņi vienmēr kaut ko gribēs iegūt no Sēlas, izdomās kādu leģendu, kas atkal liks meklēt dārgumus… Sēlas leģendas, kā tu to zini, ir noburtas. Portesiešiem nāksies krietni papūlēties, lai kādu no tām atkal atklātu.

No rīta pamostoties, Santanai negribējās celties. Caur mazo, putekļaino lodziņu spraucās silti saulesstari, bija tik labi… Arī Artāks jau bija pamodies, un kādu laiku viņi smaidot viens otrā lūkojās. Tomēr bija jāceļas.

Pēc brokastīm viņi turpināja ceļu, un drīz vien Santana pamanīja pazīstamās Rītausmas klintis.

-   Te nu esam, meitene nočukstēja un noglaudīja ausis Bultai, kura līksmi iezviedzās.

Zirgs laikam saprata, ka tuvojas mājām, jo tā solis kļuva sparīgs.

Sameklējusi plaisu klintīs, meitene uz brīdi apstājās un dziļi ievilka elpu.

-   Viss ir labi. Tu taču atgriezies mājās, Artāks mierināja.

-   Es zinu, Santana nopūtās. Mazliet jocīgi. Vēl nesen viss bija citādi. Nu viss ir mainījies.

-    Cerams, Sēlā mani uzņems labi un ar dakšām un cirvjiem nedzīs prom. Artāks pasmējās.

-   Par to neuztraucies! Šēlieši ir patīkami ļaudis. Drīz tu to sapratīsi.

-   Es to jau esmu sapratis. Artāks pieliecās, lai noglāstītu Santanas vaigu.

Eju cauri klintīm viņi mēroja klusēdami. Santana juta patīkamu satraukumu. Beidzot, beidzot viņa atgriežas mājās! Tik daudz pārdzīvots un piedzīvots… Droša, mierīga dzīve mīļajās mājās kopā ar mīļiem cilvēkiem ir daudz vērtīgāka.

Kad viņi atkal nokļuva dienasgaismā, Santana atplauka smaidā. Artāks Viesuļa mugurā nostājās meitenei blakus un pārlaida Saullēktu ielejai apbrīnas pilnu skatienu.

-   Šī ir ļoti skaista vieta, viņš sacīja. Es šeit jau esmu bijis, un man te vienmēr ir paticis.

Santana pamāja ar galvu. Saule lēnām grima aiz apvāršņa, un tās stari izgaismoja visu ieleju un plašos laukus, ziedošās pļavas un nelielās koka mājiņas. Debesis bija purpursarkanas, ar violetiem mākoņiem, vakars skaists, silts un lielisks.

Viņi nokāpa no zirgiem un lēnām gāja kājām. Kamēr Bulta spriņģoja pa pazīstamajām takām un Viesulis lēkšoja tai pakaļ, Santana stāstīja Artākām par savām Saullēktu ielejas mīļākajām vietām, par savu saimniecību un Romo cilvēkiem.

Priekšā parādījās ciema aprises. Santana nebeidza smaidīt. Meitene iztēlojās tēta un Ketana, Hirkes un Hekae prieku par viņas atgriešanos. Šako, Ketans un Hekae noteikti bija uz lauka, bet Hirke, visticamāk, strādāja mājās…

-   Santana! Santana! atskanēja līksmas balsis, un meitene pagriezās.

-   Tā tiešām ir viņa!

-   Tu esi atpakaļ?!

Pretī Santanai un Artākām skrēja trīs puiši Timo ar abiem brāļiem. Trūka tikai viena. Roda vairs nebija… Santana juta kaklā sāpīgu kamolu.

-   Sveiki! meitene priecīgi iesaucās. Esmu atpakaļ. Viņas un Timo skatieni sastapās. Timo acīs Santana redzēja patiesu prieku par to, ka draudzene ir laimīga. Viņš tiešām ir lielisks draugs.

-   Kāds prieks tevi atkal satikt! Kels smaidīja.

-   Mūsu tautas glābēja, smīnot piebilda Zags, un Santana nodrebēja, sapratusi, cik ļoti šis teikums atgādināja par Rodu.

-   Liecies mierā! Timo apsauca jaunāko brāli.

-   Tu tiešām esi Safīru meitene? Zags, neņēmis vērā Timo aizrādījumu, noprasīja ieplestām acīm.

-   Jā, pasaki viņam, lai sīkais beidzot notic, mīļi piebilda Kels.

-   Esmu, esmu, Santana bilda, un Artāks iespurdzās, vērojot trīs brāļus.

-   Vai tu esi Artāks? Kels jautāja.

-   Tas, kurš pameta Portesu? ar apbrīnu nočukstēja Zags.

-   Esmu gan, Artāks apstiprināja. Artāks ro Danass.

-   Kels, Timo, Zags Sarahi, Kels ātri nosauca un norādīja uz katru no brāļiem.

Santana saskatījās ar Kelu: viņam noteikti grūti nosaukt visu brāļu vārdus un nepieminēt Rodu.

-   Tu esi bruņinieks, vai ne? vaicāja Zags, un Artāks pamāja ar galvu. Viņš zināja, ka šiem cilvēkiem var uzticēties.

-   Klau, klusi ierunājās Kels, nopietni uzlūkojis Santanu un Artāku. Vai jūs esat kopā? Un pa īstam?

-   Jā, Artāks un Santana reizē pamāja ar galvu.

-   Es zinu, ka tas nav pareizi, bet… meitene iesāka, taču Kels viņu pārtrauca:

-   Beidz! Mēs tevi atbalstām. Es tevi saprotu tik labi, cik vien iespējams, viņš pieklusināja balsi. Tu taču zini manu līgavu Heriti! Tici vai ne, bet viņa ir dzimusi bagātu bruņinieku ģimenē. Viņa aizbēga no mājām. Tikai nestāsti to kuram katram. Herite negrib, lai kāds pļāpā par viņas pagātni.

Santana noelsās, nespēdama noticēt. Tad tāpēc es neko nezinu par viņas ģimeni.

Artāks izskatījās iepriecināts, satvēra meitenes vidukli un nočukstēja:

-   Es taču teicu, ka viss būs labi.

-   Esmu tik laimīga, ka tu man esi, viņa atzinās.

-   To pašu varu teikt arī es, Artāks nomurmināja un noglāstīja meitenes matus.

-   Jums vajadzētu pasteigties. Ketans mums nepiedos, ja uzzinās, ka esam tevi satikuši pirms viņa.

Santana un Artāks reizē iespurdzās. Tad meitenes seja atkal apmācās: Rods bija viņas brāļa labākais draugs. Tieši tāpēc viņa Rodu pazina labāk nekā pārējos Timo brāļus.

-   Jādodas uz manām mājām, Santana piekrita.

-   Tu taču paliksi tepat, vai ne? Zags vaicāja Artākām.

-   Tieši tā, Artāks atbildēja.

-   Lieliski, Kels sacīja.

Santana priecājās, ka Timo brāļiem Artāks jau ir iepaticies.

-  Vai pamācīsi man cīnīties ar zobenu? Zags šķita pavisam sajūsmināts par Artāku.

-   Protams, Artāks piekrita.

Santana un Artāks devās tālāk un drīz ieraudzīja Santa nas māju un sētu. Viņa atvēra vārtiņus un aizveda uz stalli savu Bultu un Artaka Viesuli. Kamēr meitene novietoja zirgus un sasveicinājās ar Ketana tumšbrūno kumeļu Pērkonu, Artāks staigāja pa nelielo pagalmu. Pēkšņi Santana izdzirdēja apslāpētu puiša kliedzienu. Viņa izsteidzās laukā un iesmējās.

-   Kas tas tāds? Artāks prasīja un arī pats smējās, jo gulēja zemē uz muguras un viņam virsū luncinājās lielais, melnais suns Taro, kurš bija Artāku nogāzis.

-   Tas ir Taro, meitene atbildēja. Nāc šurp, mans mīļais lempi! viņa iesaucās, un Taro ar priecīgu rējienu metās pie Santanas.

-   Cik jauks! Artāks bija jau piecēlies un pienācis pie Santanas, kas tupēja zemē, kamēr Taro līksmoja par meitenes ierašanos. Suņa aste luncinājās sparīgi un mežonīgi. Puisis pabužināja suņa ausis, un tas strauji pacēla galvu, lai nolaizītu viņa seju, bet Artāks veikli izvairījās.

-   Tu arī tam patīc. Santana centās suni pastumt malā. Nu pietiks! Liecies mierā!

-   Kas tad tur notiek? atskanēja kāda balss.

Meitene pagriezās un ieraudzīja uz sliekšņa Hirki. Artāks sniedza Santanai roku un palīdzēja piecelties. Meitene steidzās pie Hirkes, kura viņu cieši apskāva.

-   Ak, Santana! Tu noteikti esi tik daudz ko pārdzīvojusi! Padomā tik! Mana māsa bija meitene no Safīru avota leģendas… Un tagad tu! Hirke aizrautīgi runāja.

-   Un tu laikam esi Artāks, vai ne? sieviete pievērsās puisim, kad bija atlaidusi Santanu. Princis no balles… Viņa pasmaidīja.

-   Princis? Artāks mulsi pārjautāja, un Santana kautrīgi nodūra skatienu. Ā… No tās balles? viņš atcerējās.

-   Neuztraucieties! Hirke pasmējās. Prieks iepazīties.

-   Man tāpat, puisis pieklājīgi pasmaidīja.

-   Nāciet iekšā! Sako un pārējie drīz būs klāt uz vakariņām. Pagūsiet mazliet atpūsties.

-   Kā es priecājos tevi redzēt, māšel! Tu pat iedomāties nevari, kā es pēc tevis noilgojos.

-   Es pēc tevis arī, Ketan! Tici man!

Brālis bija sagrābis Santanu ciešā apskāvienā un nelaida vaļā, pacēla māsu gaisā un apgrieza uz riņķi. Meitene spalgi iespiedzās un sāka smieties. Lai gan Ketans izskatījās sajūsmināts, viņa acīs vīdēja izmisums. Santanas seja sadrūma, taču puisis vēlreiz piespieda māsu sev klāt un nočukstēja:

-   Cik labi, ka ar tevi viss ir kārtībā.

Šako, protams, priecājās par meitas ierašanos. Arī Hekae. Pie vakariņu galda sarunas neapklusa ne mirkli, un ēdiens gandrīz tika aizmirsts. Santanai bija jāstāsta par katru vietu, ko viņa redzējusi, katru cilvēku vai radījumu, ko satikusi, par katru piedzīvoto notikumu. Pienāca vēls vakars. Tomēr neviens par to nebēdāja un nežēlojās par nepadarītajiem darbiem. Šodien varēja svinēt veiksmīgo Santanas atgriešanos.

Arī Artāks iesaistījās Santanas stāstījumā. Gan Hirkei, gan Hekae Artāks iepatikās uzreiz, arī Ketans tūlīt ar puisi sadraudzējās, un viņi sāka spriest par zobenu cīņu un vēl šo to. Nevienu neuztrauca tas, ka Artāks ir bruņinieks. Patiesībā visus tas iepriecināja.

-   Būs kāds, kas vienmēr gādās par mūsu drošību, pasmaidīja Hirke.

-   Ir liels gods dzīvot kopā ar bruņinieku, sacīja Hekae.

-   Māšel, es redzu, ka tu esi laimīga, un man tas ir galvenais, piebilda Ketans.

Vienīgi Šako izskatījās domīgs un Artāku vēroja ar aizdomām; Santanai tas nepatika. Pēc pusdienām, kamēr Hirke novāca galdu un pārējie viņai palīdzēja, Šako pasauca meitu un viņu nopietni uzlūkoja.

-   Meit, vai esi pārliecināta? viņš jautāja.

-   Jā gan, tēt. Es lēmumu esmu pieņēmusi un to vairs nemainīšu.

-   Bet… viņš ir bruņinieks. Vai viņš tiešām iederēsies mūsu dzīvē? Sako šaubījās.

-   Jā, Santana bija pārliecināta.

-   Es tomēr nezinu…

-   Tēt, lūdzu, Santana nočukstēja. Es gribu, lai tu man tici un mani atbalsti.

-   Es tevi vienmēr atbalstīšu, atbildēja Šako. Bet man ir jāzina, ka tu esi laimīga.

-   Bez Artaka es nekad nebūšu laimīga, klusi atzinās Santana.

Sako nopūtās.

Pie viņiem pienāca Hirke. Klau, Šako, Santana ir pieaugusi. Un viņa nevēlas dzīvot bez tā puiša. Vai nu to pieņem, vai arī tu zaudēsi savu meitu, viņa brīdināja. Šako izbijās.

-   Nu beidz, es tevi tikai biedēju, Hirke sacīja. Bet tev jābeidz uztraukties par to, ka Artāks ir bruņinieks. Nu un tad? Vai tev viņš patiktu, ja būtu zemnieks kā mēs?

-   Nūjā…

-   Vai viņš spēs rūpēties par tavu meitu un viņa būs drošībā?

-   Jā, bet…

-   Vai viņš vienmēr būs gādīgs, pieklājīgs un laipns pret Santanu un visiem citiem?

-   Jā, bet…

-   Vai viņš godīgi strādās un gādās, lai viņam un Santanai būtu laba, pārticīga dzīve?

-   Jā, bet…

Hirke stingri pārtrauca Šako stostīšanos. Artāks mīl tavu meitu. Un tu pats tikko piekriti, ka viņš par to rūpēsies. Ko gan tev vēl vajag?

-   Laikam tev taisnība, Šako piekāpās, un Santana līksmi iespiedzās un apskāva tēti.

-   Ak, tēt, tu redzēsi, cik viņš ir lielisks cilvēks!

Tad viņi atgriezās virtuvē un Santanas tētis piegāja pie Artaka, paspieda samulsušā puiša roku un svinīgi paziņoja:

-   Esi sveicināts mūsu ģimenē, Artak!

EPILOGS

Ausa saule. Sākās jauna diena.

Šī diena bija īpaša Santanai apritēja astoņpadsmit gadu.

Viņa sēdēja kāda neliela kalna virsotnē ārpus Romo un raudzījās uz Saullēktu ieleju. Gaišos, pelēkvioIetos mākoņos rotājās pirmie saulesstari, kuri lēnām kliedēja miglu, kas bija nogūlusi uz laukiem un pļavām.

Meitene nodrebinājās un ciešāk ietinās apmetnī. Gaiss bija vēss.

-   Vai neesi nosalusi? Blakus Santanai apsēdās Artāks un uzlika uz meitenes pleciem savu apmetni. Apsveicu dzimšanas dienā! Artāks nočukstēja meitenei pie auss.

Santana nomurmināja priecīgu "paldies".

-   Ir arī dāvana. Artāks atlaida tvērienu un pārvietojās tā, lai būtu Santanai pretī.

-   Ak, Artak, nevajadzēja! iebilda Santana, bet tad strauji apklusa, ieraudzījusi to, ko puisis izņēma no kabatas.

Tas bija gredzens, kas saulē mirdzēja. Gredzens bija ļoti skaists no sudraba, ar iegravētu smalku ziedu rakstu. Santana trīcošiem pirkstiem to satvēra, viņai aizrāvās elpa.

-   Gredzens piederēja vecmāmiņai Livijai. Tas ir ļoti sens un nāk no Sēlas, viņš ierunājās.

Tas ir burvīgs, meitene nočukstēja.

Santana, Artāks ieskatījās viņai acīs un uzmauca gredzenu meitenei pirkstā. Es tevi mīlu un mīlēšu vienmēr. Bez tevis savu dzīvi es nevaru iedomāties. Apsolu vienmēr būt tev blakus un gādāt par to, lai tu būtu laimīga. Viņš vēroja Santanu, kura nespēja attapties. Vai esi ar mieru turpmāko mūžu pavadīt kopā ar mani?

-   Jā. Protams, jā! Santana puisi apskāva, un viņš pieklāva meiteni sev cieši klāt.

Viņa jutās kā apreibusi. Tā bija labākā dzimšanas dienas dāvana, kādu vien var vēlēties.

Artāks pagaidām dzīvoja Santanas istabā, jo viņa jaunā ģimenes māja vēl nebija pabeigta. Hirkei un Hekae netālu bija pašiem sava neliela mājiņa, un viņi bija apsolījušies palīdzēt Artākām. Tikmēr Artāks pamazām apguva lauku darbus un strādāja gan pie Santanas, gan Hirkes. Protams, gandrīz visu Romo ciemu bija pārņēmušas skumjas, jo ļaudis pazina un cienīja Rodu. Kels savas kāzas ar Heriti bija pārcēlis uz vēlāku laiku, kad sēras būs mazliet norimušas.

Timo un Lendisa bija laimīgi. Kopā ar Santanu un Artāku viņi četratā pavadīja daudz laika, un Lendisa vairs bija nevis klusa un bailīga, bet gan jauka un draudzīga.

Saullēktu kalns tagad bija Santanas un Artaka iemīļotākā vieta, kur paslēpties no pārējiem un pabūt divatā. Arī zirgiem te patika zāle bija gara un mīksta. Šobrīd Bulta un Viesulis atpūtās un šķita, ka arī bauda saullēktu.

-   Šeit ir skaistākie saullēkti visā pasaulē, Santana nočukstēja.

Artāks lūkojās meitenē un ar pirkstiem nevērīgi rotaļājās ar viņas matiem.

-   Kad tu esi man blakus, tad neko vairs nevajag. Tu esi skaistāka par saullēktu, Artāks atbildēja.

Pēc kāda brīža Artāks ierunājās:

-   Mums drīz jāpošas uz pili.

-   Tā ir, Santana atcerējās.

Sēlas karalis un karaliene ielūdza viņus uz balli un atpūtu pilī. Karalis bija uzzinājis, ka portesieši pēc pāris uzbrukumiem dažiem Sēlas ciemiem ir atkāpušies no viņa valsts, un tam par godu rīkoja svinības. Santana un Artāks bija pirmie, kuri tika uzaicināti, galu galā, pateicoties viņiem, Safīru avots tika glābts.

-   Un pēc tam mēs gaidīsim ciemiņus, Santana atgādināja.

Viņi bija ielūguši ciemos Tesu, Nenu un Moju, kā arī magu Matveju.

-   Tikai un vienīgi balles un ciemiņi… Un kad mēs atpūtīsimies? Artāks šķita pavisam saskumis.

Santana iesmējās.

-   It kā svētki un svinības nebūtu atpūta, viņa iespurdzās.

-   Bet es domāju īstu atpūtu divatā ar tevi, iebilda Artāks.

-   Gan pienāks arī tāds brīdis, apsolīja Santana.

Patiešām tuvākajā laikā bija paredzēti dažādi pasākumi

un svētki: burves Mojas, viņas meitu un Matveja viesošanās, pēc tam Romo ikgadējie ražas svētki. Turklāt drīzumā Artaka ģimenei vajadzēja iekārtot jaunās mājas un saimniecību. Darāmā bija daudz. Santana priecājās, ka arī viņas tētis bija pieņēmis Artāku. Sako jau bija paspējis iepazīties ar visu Artaka ģimeni, un viņam uzreiz iepatikās puiša laipnā, jaukā mamma Nivite. Santana un Artāks redzēja, ka viņu ģimenes ir sadraudzējušās.

Santana nolika galvu Artākām uz pleca un pasmaidīja. Elfiem un magam Matvejam, arī visiem pārējiem izrādījās taisnība viņas dzīvē viss būs kārtībā.

Sēlā atkal bija iestājies miers, un šēlieši sargāja un lepojās ar savu zemi un ticēja savai valstij. Skaistās leģendas nepazuda, tās turpināja greznot un sargāt Sēļu.

Romo ir manas dzimtās mājas, te es vienmēr varēšu atgriezties, Santana sprieda. Sēļa ir mana valsts, es to nekad nepametīšu.

Jo dzimtene ir vienīgā vieta, kur mēs patiešām esam mājās…

Content

Millere Ilze Liliāna Safīru uguns

~PROLOGS ~

GADATIRGUS

PIENĀKUMS

MEDALJONS

SVEŠINIEKS

PROM

AIZ KALNIEM

CAURUMS

GŪSTEKNE

MEITENE NO LEĢENDAS

PALĪDZĪBA

GLĀBĒJS

CIEMOS

VISLABAKIE CĪNĪTĀJI

VĒJAINĀ IELEJA

ZIEDOS

SABIEDROTIE

UZ GALVASPILSĒTU

PILĪ

RUBĪNU GAISMĀ

ŪDENSKRITUMS

PILSĒTA KLINTĪS

VISSKAISTĀKĀ LEĢENDA

PĀRI VIĻŅIEM

VĒL VIENS ZAUDĒJUMS

BALTĀ DŪJA

UZ MĀJĀM

EPILOGS