Isomeki Risto

Sarasvati smiltis

Risto Isomeki

Sarasvati smiltis

Vēl pirms divpadsmit tūkstošiem gadu pāri līdzenumam starp Hindukuša kalniem un Dekānas augstieni plūda divas varenas upes — Sarasvatī un Inda.

Tagad ir palikusi tikai Inda. Indiešu mitoloģijā Sarasvatī ir arī literatūras, zinību un gudrības dieviete. Sarasvatī simbolizējošais dzīvnieks ir balts gulbis, kurš ir arī daudzu ziemeļu tautu svētais putns.

SATURS

Prologs: Kambejas līcis. Indijas rietumu piekraste 9

ŪDENS UN SMILTIS 13

SMILTIS UN LEDUS 129

LEDUS UN ŪDENS 201

Epilogs: Eiropas līcis 283

PROLOGS. KAMBEJAS LĪCIS. INDIJAS RIETUMU PIEKRASTE

Leģenda par Adantīdu, nogrimušo kontinentu, cilvēku prātus bija nodarbinājusi jau tik ilgi, ka Atlantīdas atrašana, domājams, būtu ieguvusi ievērības cienīgu atspoguļojumu ziņās. Kādā aptaujā angļu žurnālisti Atlantīdas atrašanu bija iebalsojuši pat par ceturto nozīmīgāko iespējamo ziņu. Angļu žurnālistu balsojumā hipotētisko notikumu sarakstā aiz Atlantīdas citu starpā palika arī tāda iespējamība kā Jēzus otrā atnākšana.

Bet, kad Adantīdu galu galā atrada, pilnīgi neviens šim notikumam nepievērsa nekādu īpašu uzmanību. Jo jūrā nogrimušo mūžseno civilizāciju un tās pilsētu drupas atrada pavisam nepareizā vietā.

Indijas Nacionālā jūras tehnoloģijas institūta pētnieki 2001. gada maijā paziņoja, ka Indijas rietumu piekrastē Kambejas līča dibenā atraduši “precīzas ģeometriskas formas”. Jūras dzelmē atrastās figūras ļoti atgādināja Mohendžodāro, Harapas un citu Indas-Sarasvatī ielejas kultūras atstāto mūžseno pilsētu drupas. Taču tās gulēja četrdesmit (

metru dziļumā četrdesmit kilometrus no krasta.

Ar pētniecības kuģa M. V. Sagar Paschmi eholoti iegūtajos attēlos bija redzami pa daļai zem zemūdens smilšu kāpām ierakušies māju pamati, kā arī senus irigācijas un kanalizācijas kanālus atgādinošas garas, taisnas līnijas. Zemūdens drupu pilsēta bija deviņus kilometrus gara un divus kilometrus plata.

Pasaules dažādās malās strādājošie arheologi un vēsturnieki uz atradumu atbildēja ar dziļu klusumu. Tā kā atklājums visai slikti saderēja ar agrākajiem pieņēmumiem un atradumiem, vieglākais bija klusēt.

Daļa reakcijas bija neslēpti naidīga. Daži Indijas nozīmīgākie IndasSarasvatī ielejas civilizācijas pētnieki atradumu pat nodēvēja par halucināciju. Pēc vairākiem mēnešiem visas pasaules uzmanība pievērsās gluži cita veida notikumiem, kad grupa fanātiķu nolēma pārslēgt pasaules vēsturi uz pārtīšanu ātrajā režīmā un ar trīs nolaupītajām pasažieru lidmašīnām ietriecās Ņujorkas augstākajos debesskrāpjos un Amerikas Savienoto Valstu Aizsardzības ministrijas galvenajā ēkā.

M. V. Sagar Pascbmi pētnieki tomēr turpināja darbu, nebēdājot par ledaino attieksmi. Jaunajos attēlos bija redzami mūri, daži no tiem sniedzās trīs metru augstumā virs jūras dibena un vairāku metru dziļumā zem smiltīm.

Nedaudz tālāk atklājās arī otra, gandrīz tikpat liela, jūrā iegrimusi pilsēta. Izskatījās, ka abas pilsētas atrodas pie mūžsenas, sen atpakaļ izžuvušas upes.

Bīstamo straumju un pat vienpadsmit metru augsto plūdmaiņu dēļ niršana šajā rajonā nebija iespējama. Pētnieki nosūtīja tālvadības robotu ar kameru nofotografēt drupas, taču ūdens bija tik duļķains, ka robota uzņemtās fotogrāfijas lielu skaidrību nedeva. Vienīgais paņēmiens, kā pavirzīties uz priekšu, bija izcelt grunts paraugus no jūras dibena.

M. V. Sagar Paschmi tralis un kauss jau pirmajā dienā virs ūdens izcēla vairāk par diviem tūkstošiem cilvēka darinātu priekšmetu. Rotas, no akmens izgatavoti darbarīki, podi, podu lauskas un figūriņas, kas attēlo dzīvniekus, cilvēkus un dievus. Tur bija arī cilvēku zobi un citi priekšmeti un materiāli, kuru vecumu bija iespējams noteikt ar radioaktīvā oglekļa metodi.

2002. gada janvāri Indijas zinātnes un tehnoloģiju ministrs Murli Manohars Joši paziņoja, ka no jūras gultnes sanēšu augšējiem slāņiem izceltie priekšmeti un cilvēku zobi, balstoties uz datēšanu ar radioaktīvā oglekļa metodi, ir 9500 gadu seni.

ŪDENS UN SMILTIS

TOREIZ VIENS NO PRIESTERIEM, KURŠ BIJA SASNIEDZIS ĻOTI LIELU VECUMU, TEICA:

Ai, Solon, Solon, jūs, grieķi, visi esat bērni, un nav tādas lietas kā vecs grieķis. TO DZIRDĒJIS, SOLONS TEICA:

Ko jūs ar to domājat?

OTRS ATBILDĒJA:

Jūs visi savā prātā esat jauni, jums nav ne vecu priekšstatu, kurus jums nodotu sena leģenda, ne ari laika apsūbinātu zināšanu.

Platons (427—348. gads pirms Kristus). “Timejs”

1

Pirmais brīdinājums par draudošajām briesmām parādījās un pazuda tik ātri, ka zemūdenes-.“Lomonosovs” komandai nevienu brīdi nebija reālas iespējas saprast, kas īsti bija noticis. Tikai brīdi iepriekš viss bija pavisam normāli: zemūdene lēnām iegrima, ūdens aiz bruņustikliem kļuva melnāks, no attēla pastiprinātājiem atspīdēja blāva, zaļa gaisma. Fonā motora klusā, mierīgā dūkoņa. Un tad, bez jebkāda iepriekšēja brīdinājuma, zemūdenes priekšgals pēkšņi krasi grima uz leju pretim Norvēģu jūras dibenam.

Sergejs Saveļņikovs paspēja ar labo roku pieķerties margām tieši pirms tam, kad “Lomonosova” grīda pazuda no kāju apakšas un pārvērtās sienā. Asas sāpes dedzināja plecu, jo viss ķermeņa svars gūlās uz vienas rokas. Viņš ātri pieķērās margām arī ar otru roku, pirms plīstu plecu muskuļi. Natālija Beļajeva bija kaut kur aiz viņa, un Sergejs jau paspēja kādu sekundi gaidīt, ka meitene uzkritīs viņam virsū vai aizlidos garām.

Sergejs redzēja Vasilija Čuikova šausmās savilkto seju, kad viņš atmuguriski krita pret priekšgala bruņustiklu, un dzirdēja tikai šķindoņu, kad attēlu pastiprinātāji lidoja pret stiklu. Sergejs palūkojās atpakaļ un redzēja, ka arī Natālija paspējusi pieķerties margām, kuras viņa žmiedza baltiem pirkstu kauliņiem.

“Lomonosova” priekšgals krita lejup arvien kraujāk. Sergejs mēģināja saskatīt dziļummēra rādītājus. Tie mainījās straujā tempā — simt desmit, simt divpadsmit, simt četrpadsmit.

Kas bija noticis? Vai bija pārvietojies zemūdenes balasts? Tam nevajadzētu būt iespējamam.

simt septiņpadsmit, simt astoņpadsmit, simt deviņpadsmit.

grimšana palēnināsies? Jā, zemūdenes priekšgals sāka iztaisnojas.

Simt divdesmit viens, simt divdesmit divi, simt divdesmit trīs, simt divdesmit četri, joprojām simt divdesmit četri.

Mazpamazām “Lomonosova” priekšgals pacēlās horizontālā līmenī. Dziļummērs rādīja simt divdesmit sešus metrus.

Vasilijs ar mokām piecēlās sēdus. Viņš uzmanīgi iztaustīja labās rokas pirkstus un novaikstījās. Daļa rokas bija nejauki savainota līdz asinīm.

Sergejs pārvietojās tuvāk, tomēr neatraujoties no margām. Viņš palūkojās atpakaļ un pamanīja, ka Natālija rīkojās tāpat. Meitene nešķita satraukusies, viņa darbojās mierīgi un saprātīgi. Sergejs prātā atzinīgi pamāja. Natālijai Beļajevai pilnīgi noteikti bija dotības, lai kļūtu par dziļjūru pētnieci. Cik daudzi deviņpadsmitgadnieki ar šo situāciju būtu tikuši galā tikpat labi?

“Vai ar tevi viss kārtībā?” Sergejs jautāja Vasilijam.

“Man šķiet. Roka sāp, taču domāju, ka pirksti nav lauzti.”

“Labākais būtu uztaisīt rentgenu, tikai drošības dēļ.”

“Nedomāju, ka tas nepieciešams,” Vasilijs pretojās.

“Tomēr tagad esi saņēmis atļauju uztaisīt,” teica Sergejs. “Ja vēl neesi sapratis, tad pateikšu vēlreiz tieši, ka tā bija, tā teikt, pavēle.”

“Labs ir, priekšniek,” Vasilijs nosmīnēja.

Sergejs no grīdas pacēla attēla pastiprinātāju un iedeva to Vasilijam.

“Paskaties, vai tas vēl strādā.”

Natālija Beļajeva noraizējusies aplūkoja Vasilija savainoto roku.

“Kas īsti notika?”

“Mēs vēl nezinām,” teica Sergejs.

Sergejs pārlaida skatienu mērītājiem un monitoriem.

“Dīvaini,” viņš pēc mirkļa teica. “Stabilizatoru un balasta novietojums nav mainījies.”

“Bet kas tad mums uzbruka?” Natālija brīnījās.

“Varbūt tā bija spēcīga lejuptekoša straume,” Vasilijs minēja. “Starp citu, šiem attēla pastiprinātājiem nav nekādas vainas.”

Sergejs prātoja, vai riešām tā varētu būt spēcīga lejuptekoša straume. Visai laba ideja, izņemot tikai to, ka okeānā nav tādu lejuptekošu straumju, kuras spētu sagrābt zemūdeni kā ūdenskritums laivu. Ne tuvu tam. Tas bija kaut kas cits. Bet kas? Sergejam prātā nenāca galīgi neviens labs izskaidrojums.

“Nu tā, šī tad iznāca tāda mazliet īsāka ieniršana,” viņš teica. “Vislabāk mums būtu atgriezties augšā.”

Natālijas seja bija atklātas vilšanās pilna, tomēr viņa neko neteica. “Ar mani viss ir kārtībā,” teica Vasilijs. “Nedomāju, ka manai rokai kaut kas kaiš. Un, pat ja tā būtu, tas noteikti brīdi var pagaidīt.” “Vienalga,” Sergejs stingri noteica. “Mēs nezinām, kas mums uzbruka. Mēs varam būt briesmās.”

“Vai tad mums nevajadzētu to noskaidrot?” ierosināja Natālija. “Šeit ir aktīva kuģu satiksme. Vai mums nevajadzētu pārliecināties, ka augšā peldošie kuģi ir drošībā?”

“Natālijai ir taisnība,” Vasilijs piebalsoja. “Turklāt es atceros dzirdējis, ka šajā jūras reģionā pēdējo desmit gadu laikā bez pēdām esot pazudusi virkne kravas kuģu.”

To nu gan tu būsi izdomājis pats, Sergejs īdzīgi nodomāja. Natālijai un Vasilijam, protams, bija taisnība attiecībā uz to, ka jautājuma noskaidrošana principā būtu pieskaitāma viņu uzdevumiem. Tomēr, tā kā līdzi bija Natālija, Sergejs negribēja uzņemties nekādu lieku risku. Natālija taču bija tikai Maskavas universitātes studente, kura izgāja vasaras praksi Norvēģijas valdības un Širšova institūta kopprojektā.

“Manuprāt, tu krietni vien pārspīlē risku,” teica Vasilijs, mēģinot izklausīties iespējami saprātīgs un mierīgs. “Šajā vietā ūdens nav dziļāks par sešiem septiņiem simtiem metru. Mūsu sile pat nemana šādu spiedienu. Un sašķidrinātā skābekļa trijiem pietiek vismaz nedēļai.” Varbūt Vasilijam ir taisnība, domāja Sergejs, un, tā kā arī Natālijas sejas izteiksme bija ļoti lūdzoša, pat prasoša, viņš padevās.

“Nu, ja jūs abi tā uzskatāt, tad… turpināsim.”

“Labs lēmums, priekšniek,” teica Vasilijs.

Natālijas Beļajevas seja staroja sasprindzinājumā un aizrautībā.

Meitene varbūt ir pat pārāk aizrautīga, prātoja Sergejs. Neliela deva veselīgas piesardzības nenāktu par sliktu okeānu pētniecei. Bet, no otras puses, ja ir pārāk piesardzīgs, tad nekad neko lielu nevar sasniegt.

“Līgani lejup!” nokomandēja Sergejs.

Vasilijs atkal ķērās pie “Lomonosova” vadības svirām un sasvēra zemūdenes priekšgalu dažus grādus uz leju.

Simt četrdesmit metri, simt četrdesmit viens metrs. Jūra aiz bruņustikla pat attēla pastiprinātāju darbības rādiusā izskatījās jau gandrīz zilimelna. Tikai šur tur pavīdēja gandrīz neatšķiramas gaismas strēles, uzplaiksnījumi un nespodri, jūras iemītnieku radīti uzzibsnījumi.

Kad saules gaisma skāra jūras virsmu, zilais gaismas viļņa garums izplūda visos iespējamajos virzienos tā, ka jūra zem skaidrajām debesīm izskatījās zila. Sarkanais gaismas viļņa garums jau absorbējās virsējos slāņos. Jo dziļāk “I.omonosovs” bija iegremdējies, jo vairāk gaisma bija vai nu atstarojusies, vai arī absorbējusies ūdenī. Trīsdesmit metru dziļumā jūra jau bija kā zilzaļa dūmaka. Kad viņi bija nolaidušies vēl zemāk, zaļās krāsas tonis bija kļuvis tumšāks un aukstāks. Pēc tam zilzaļais bija pamazām, gandrīz nemanāmi pārvērties pārsteidzoši caurspīdīgā zilumā, kas vairs neatgādināja nevienu uz zemes virsmas redzamu krāsu. Kad viņi nolaidās vēl zemāk, atlikušie zilie toņi arvien satumsa, līdz bija palicis vairs tikai melnais.

Sergejs zināja, ka tad, ja viņi turpinātu ieniršanu pietiekami dziļi, melnuma blīvums kļūtu arvien spēcīgāks un drūmāks, līdz tas būtu melnāks par jebkādu melnumu zemes virspusē. Tikai viens procents saules gaismas spēja iesniegties šādā dziļumā, kādā viņi pašlaik atradās. Taču tikai deviņsimt metru dziļumā viņi sasniegtu joslu, par kuru zemāk vairs nespētu ielauzties pilnīgi neviens saules gaismas viļņa garums. No turienes uz leju dziļā jūra bija mūžīga un absolūta tumsas valstība, sava veida šķidrais Aīds.

No augšas krita lēni grimstošas, ūdens vērpetēm līdzi virpuļojošas gaišas pārslas. Tās tik lielā mērā izskatījās pēc lielām, gaisīgām sniegpārslām, ka varēja sajaukt. Jūras sniegs, pēc Sergeja domām, bija trāpīgs nosaukums. Gar logiem šūpojās blāvi vēžveidīgie, tik caurspīdīgi, ka tos bija grūti atšķirt no apkārtējā ūdens.

“Ainava gan šodien nav nekāda īpaši dvēseli aizgrābjošā,” atzīmēja Sergejs. “Bet mēs jau arī neko citu negaidījām.”

“Man gan šķiet, ka tā ir visai aizraujoša,” teica Natālija.

Vīrieši saskatījās un iesmējās.

“Nu, tas varbūt tāpēc, ka tu to visu redzi pirmo reizi,” teica Vasilijs. “Valdzinājums pamazām vien sačākst. Lai gan katrā niršanas reizē pretī nāk arī kaut kas jauns un interesants.”

“Kas jūs pamudināja pievērsties šai sfērai?” Natālija pajautāja.

Vasilijs nopūtās.

“Man šo vietu piedāvāja. Un alga bija laba.”

Natālija sarauca pieri, un seja izskatījās vīlusies, nedaudz nosodoša.

“Tikai tādēļ vien?”

“Vai tu domāji, ka jūras pētīšana ir profesija pēc aicinājuma?” jautāja Vasilijs.

Natālija pamāja ar galvu. Viņa pagriezās pret Sergeju.

“Un tu? Kāpēc tu tagad esi šeit?”

Sergejs iesmējās.

“Jūra vienmēr mani ir valdzinājusi,” viņš īsi noteica.

Pareizāka atbilde, protams, būtu bijusi, ka okeāns ir vienīgais, kas viņam vēl ir svarīgs, vienīgais, kas viņam vēl kaut ko nozīmē. Vienīgais, kas viņu turēja pie dzīvības un kā dēļ viņš jau pirms laba laika nebija visu izbeidzis.

Natālija neizskatījās apmierināta, taču neturpināja izrādīt ziņkāri. Visi stāvēja klusu, bija dzirdama tikai “Lomonosova” motoru murdoņa. No hidrofoniem atbalsojās zivju un citu jūras iemītnieku balsis. Ciarneļu elektriskā sprakšķēšana un tarkšķēšana. Kaut kur tālāk peldošu roņu vaukšķēšana un vaidi. Klakšķinošas skaņas, kuras varētu būt zivju vai baltvaļu izraisītas. Turklāt “Lomonosova” mikrofoniem pieslēgtās ierīces reģistrēja daudz tādu skaņu, kuras bija pārāk zemas vai pārāk augstas, lai tās saklausītu cilvēka ausīm.

“Vai nevajadzētu ieslēgt prožektoru?” ierosināja Vasilijs. “Tikai ar attēla pastiprinātājiem te vairs neko nevar redzēt.”

Sergejs pamāja.

“Darīsim tā.”

Viņi noņēma no acīm attēla pastiprinātājus, un viss kļuva necaurredzami tumšs. Bija tā, it kā viņi būtu atradušies biezā maisā mākoņainā, bezmēness un bezsniega decembra naktī kaut kur pie polārā loka. Pēc tam viņu acis sāka aprast ar nespodro gaismu, kas atspīdēja no zemūdenes instrumentu fosforizētajiem tablo, un melnā tumsa pārvērtās par tumšu pelēkumu. Vasilijs pagrieza slēdzi, un “Lomonosova” ārpusē parādījās spožs gaismas kūlis. Viņi ieraudzīja aizzibam lielu zivi, kura, panikas pārņemta, aiztraucās tumsā.

“Tas nu gan bija nezvērs,” uzelpoja Natālija.

Gaismas kūļa mala bija kā ar nazi nogriezta, aiz tās pletās tikai melnums. Garneles un mazi gliemezīši peldēja garām veseliem mākoņiem. Gaismas kūlī zaigoja blāvi zeltainie airkāji un sudrabaini mirdzošie zutīši. I.iela, caurspīdīga medūza ietriecās “Lomonosova” logā, izlaboja savu maršrutu un pazuda skatienam tajā pašā lielajā tumsā, no kurienes bija ieradusies.

Tūkstošiem airkāju slīdēja gar “Lomonosova” logiem piecdesmit un simt īpatņu lielos baros kā mazi, brūni burbuļi. Viņiem nepazīstama, desmit centimetru gara zivs vienā mierā peldēja priekšā logiem. Tā bija pavisam caurspīdīga — skaidri bija redzams mugurkauls un iekšējie orgāni. Acis dzidro gļotu vidū izdalījās kā tumšas, necaurredzamas bumbas.

Tad no hidrofona atskanēja ilga, zema rēkoņa.

“Kas tas bija?” vaicāja Natālija. “Mazliet tā kā atgādina ziloni.”

“Valis,” teica Sergejs. “Domāju, ka Grenlandes valis. Viņu šajā vietā šajā gadalaikā ir visai daudz.”

Sergejs uzmeta skatu dziļummēram.

“Četrsimt metru,” viņš noteica.

“Vai mēs gadījumā neesam tuvu Storegai?” jautāja Natālija.

“Storegas zemes nogruvumam?” pārjautāja Vasilijs.

Natālija pamāja.

“Faktiski esam ļoti tuvu tam,” teica Sergejs.

“Vai patiesi?” iesaucās Natālija. “Vienmēr esmu vēlējusies to redzēt.”

Storega bija viens no pasaulē slavenākajiem zemūdens zemes nogruvumiem. Pirms astoņiem tūkstošiem gadu divi tūkstoši kubikmetru liela zemūdens zemes masa pēkšņi bija sākusi slīdēt pa Norvēģu jūras kontinentālā šelfa malu uz leju. Iekustējušās zemes masas bija apstājušās daudz tālāk, noslīdot astoņsimt kilometrus pa kontinentālo nogāzi līdz jūras dibena centrālajam līdzenumam. Pētnieki sākumā nebija varējuši saprast, kas izraisījis nogruvumu. Tad Širšova institūta veiktie pētījumi bija pierādījuši, ka nogruvuma iemesls bijusi ledus laikmetam sekojošā sasilšana. Kontinentālās nogāzes metāna ledus nogulas bija ātri izkusušas, un zemes masas, kas atradās tieši virs tām, daļēji bija palikušas virs tukšuma.

“Nogruvuma pēdas nemaz nav tik dramatiska paskata, kā varētu domāt,” Sergejs stāstīja Natālijai. “Vieta, kur apstājās lielākās zemes masas, ir visai tālu no šejienes. Tomēr tu droši vien redzēsi kādas zemes kaudzes, ko nogruvums aiz sevis atstājis.”

“Atkal parādās jūras dibens,” atzīmēja Vasilijs.

Zemūdene jau bija tādā dziļumā, ka jūras dibenā vairs nebija sastopama nekāda veģetācija, bija tikai dažas gliemenes filtrētājas, šur tur pa kādai cieši jūras dibenam piespiedušamies butei un pa vidam atsevišķi jūras gurķi. Piedevām dūņas un neskaitāmi mazi, nogulumos ierakušos tārpu izbūvēti pauguriņi.

“Šeit ir tik ikdienišķi,” nostenējās Vasilijs.

“Kaut kam te tomēr ir jābūt,” nerimās Natālija.

“Bet par to, kas mums būtu jāmeklē, es tik te tā prātoju,” teica Sergejs.

Vasilijs vadīja “Lomonosovu” dziļāk, sekojot lēzeni lejupejošajai kontinentālajai nogāzei.

Atrazdamies piecsimt trīsdesmit metru dziļumā, viņi jūras gultnē slīpi pa kreisi zemūdenei priekšā ieraudzīja neskaidru kustību.

“Kas tas ir?” Vasilijs brīnījās.

“Nav ne mazākās nojausmas,” teica Sergejs. “Dodies tajā virzienā!”

Vasilijs pagrieza “Lomonosova” priekšgalu pa kreisi. Viņiem vēl bija grūti saprast, ko viņi īsti redz. Jo jūras dibenā bija liels, melns pinkulis, kura kontūras kustējās un nepārtraukti mainīja formu. Vai tas bija neliels zemūdens paugurs vai kuģa vraks un tam apkārt sapulcējies blīvs zivju bars? Sergejs paskatījās eholotes ekrānā. Tas nevēstīja neko citu kā vien to, ka viņiem priekšā ir kaut kas ļoti neskaidrs un kustīgs.

Sergejs jautājoši palūkojās uz Vasiliju. Viņš nogrozīja galvu:

“Tas ir lielāks par vali — četrdesmit piecdesmit metrus garš, gandrīz desmit metrus augsts.”

“Zivju bars?” ierosināja Sergejs.

Vasilijs papurināja galvu.

“Es… nedomāju. Tonis ir… citāds nekā zivju bara skaņa.”

“ Architeuthis?"

Vasilijs iesmējās.

“Varbūt.”

“Jūs tiešām domājat, ka tas varētu būt… Architeuthis dux? Milzu kalmārs?” ieelsās Natālija.

Viņas balss bija aizsmakusi no satraukuma un entuziasma.

Vasilijs samazināja “Lomonosova” ātrumu lēnāku par cilvēka gaitu. Kad viņi pieslīdēja tuvāk noslēpumainajai vietai, viņu skatam pavērās… tā kā taustekļi vai taustekļu gali. Neilgu brīdi Sergejs jau noticēja, ka tur patiešām ir noslēpumainais Architeuthis dux, milzu kalmārs, kuru nevienam jūras pētniekam vēl nekad nebija laimējies satikt viņa paša pasaulē — zemūdens pasaulē. Tad viņš saprata, ka taustekļu vienkārši bija par daudz — desmitiem, nē — simtiem, ja ne pat tūkstošiem. Tātad tas vismaz nevarēja būt viens atsevišķs, ļoti liels milzu kalmārs. Vesels bars mazāku kalmāru? Nē, redzētais neizskatījās pēc kalmāru bara. Jo kalmāram bez taustekļiem bija arī liela galva, kas pievienota vēl lielākam ķermenim. Izskatījās gluži tā, it kā viņu priekšā būtu kuģa vraks vai zemes paugurs, uz kura augtu kaut kādas jūraszāles, kas šūpojas līdzi straumei, vai lielie cauruļtārpi. Izņemot tikai to, ka tik lielā dziļumā jūraszāļu nevarēja būt. Tāpat šajā apvidū nebija karsto avotu, kas izpludina sēru saturošu ūdeni un kas būtu varējuši barot ekosistēmu, kura uztur cauruļtārpus.

Turklāt taustekļi pilnīgi noteikti neviļņojās līdzi zemūdens straumei. To kustība nebija regulāra un mierīga, bet gan nesistemātiska, mežonīga un vardarbīga. Tie visi kustējās atšķirīgā ritmā. Tie tātad piederēja dzīvām būtnēm.

Kas īsti bija viņu priekšā?

Kad viņi bija tikai pāris desmitu metru attālumā, Sergejs beidzot saprata, ko viņi redzēja. Jūras dibenā bija kāda ļoti liela organisma sprāgonis, un ap to čakli rosījās liels bars garenu, čūskveidīgu radījumu. To droši vien bija desmitiem tūkstošu.

“Kas tie tādi ir? Zuši?” vaicāja Natālija.

Sergejs noliedzoši pakratīja galvu.

“Tās sauc par miksīnām,” paskaidroja Sergejs. “Ļoti sena suga, ārkārtīgi primitīvas, ārkārtīgi efektīvas, ārkārtīgi nepatīkamas maitēdājas. Miksīna* nav slikts nosaukums. Tās izdala tik daudz ārkārtīgi glumu, ļoti staipīgu un acīmredzami arī visai negaršīgu gļotu, ka neviens jūras plēsējs nespēj tos ieēst. Vai arī negrib to darīt.”

“Ko viņi ēd? Vai tas ir valis?”

“Visdrīzāk — jā,” prātoja Sergejs. “Manuprāt, tas izskatās pēc liela kašalota.”

“Kā tas ir miris?” Natālija jautāja.

“Nav iespējams pateikt. Ne vairs šajā stadijā.”

Vasilijs apstādināja “Lomonosovu” dažus metrus no miksīnu veidotās ņudzošās, melnās masas. Čūskveidīgie radījumi viņiem nepievērsa nekādu uzmanību. Viņi redzēja, ka zem miksīnām atradās vēl kaut kas — mazāki dzīvnieki par mudžošo masu. Simtiem tūkstošu, varbūt miljoniem mazu vēzīšu, kuri ar asajām spīlēm no pussatrūdējušās vaļa ādas plēsa mazmazītiņus gabaliņus.

>l ' Somu valodā zivs nosaukums ir limanahkiainen, kas tulkojumā nozīmē gļotu nēģis. Tulk. piezīme.)

“Pirms krietniem simt gadiem domāja, ka šādā dziļumā nevarētu būt nekāda dzīvība,” teica Sergejs.

“Vai mēs varētu turpināt ceļu?” ieteicās nelabuma pārņemtā Natālija.

Vasilijs padeva atpakaļ un pēc tam pagrieza “Lomonosova” priekšgalu atkal lejup.

“Priekšā atkal kaut kas ir,” pēc brīža teica Vasilijs.

Zemūdens priekšā arī tagad atradās liels, melns veidols, kura malas bija pārņemtas ar neregulārām un nemierīgām kustībām.

“Vēl viens miris valis?” jautāja Natālija.

“Es tā domāju,” teica Sergejs.

“Vai mums obligāti jādodas tuvāk?” Natālija centās noskaidrot.

“Domāju, ka mēs jau tāpat zinām, kas tur ir.”

Sergejs paskatījās eholotes attēlā.

“Aiz tā ir trīs tādi paši, kā tev šķiet?”

“Domāju, ka tev ir taisnība,” apstiprināja Vasilijs. “Tas gan ir velnišķīgi jokaini. Pieci miruši vaļi tik mazā teritorijā. Tas neatbilst veselajam saprātam. Šeit ir noticis kaut kas dīvains. Tikai pirms dažām dienām.”

“Vai šajā teritorijā var būt zemūdens vulkānu izvirdumi?” pajautāja Natālija.

“Nē. Nekādā gadījumā,” Sergejs stingri noteica.

Bet kādēļ miruši šie kašaloti, kas mētājās jūras dibenā? Un kas bija noticis ar “Lomonosovu” sešsimt metrus augstāk?

Septiņsimt metru dziļumā viņus sagaidīja augstas, no dažādu izmēru akmens bluķiem un grunts daļām veidotas grēdas. Vietām tās bija vairākus desmitus metrus augstas un pat pārsteidzoši stāvām kraujām. Prāvākie akmens gabali, kas pacēlās no zemes kaudzēm, bija milzīgi. Pēc formas daļa no tiem bija relatīvi apaļi, bet daļa — garas, gandrīz taisnleņķa plāksnes. Daži akmens bluķi bija pāršķēlušies uz pusēm. Lūzuma vietas kā aizslietņi ar asām malām izdalījās apaļāko virsmu vidū. Kādu mirkli viņiem šķita, ka redz kaut ko, kas kā liels, gaišs mākonis aizslīdēja no prožektora ziņkārīgā gaismas kūļa. Tad tas jau bija prom, un viņi nevarēja pateikt, vai nebija tikai iztēlojušies kaut ko redzam.

“Vai šis ir Storegas zemes nogruvums?” Natālija vaicāja.

“Neliela tā daļa,” teica Vasilijs. “Pirmais īstais zemes valnis atrodas daudz dziļāk. Tas ir daudz lielāks. Taču ne tik stāvām kraujām.”

“Lomonosovs” virzījās starp divām milzīgu akmens bluķu veidotām grēdām. Privātmāju lieluma un vietām pat nelielu daudzdzīvokļu nama izmēru akmens bluķi bija sakrituši, kā pagadās, cits uz cita dievs vien zina cik daudzās kārtās, radot fantastiska izskata veidojumus. Starp bluķiem bija palikušas platas spraugas, gravas un dziļas alas, kuru dzīlēs “I.omonosova” prožektors nespēja ielauzties. Kad viņi slīdēja garām alām un prožektors uz mirkli apgaismoja to mutes, dobumu bezdibeņi palika slēpti aiz ogļmelnajām un asajām ēnām. I.aiku pa laikam viņi redzēja, kā kāds jūras iemītnieks aizšāvās starp akmeņiem bezdibenī vai kambara dziļumos, atstājot aiz sevis duļķu mākoni, kas lēnām virpuļoja līdzi ūdens straumēm un pamazām nosēdās atpakaļ jūras dibenā. Visbiežāk viņi nepaspēja saskatīt, kas tas tāds bija.

Tās varētu būt parastas zivis vai zuši, vai arī murēnas, Sergejs pie sevis prātoja. Vai arī jebkas cits. Šeit var būt nezin cik tādu sugu, kuras neviens cilvēks nekad vēl nav redzējis.

Daži no augšējiem klintsbluķiem izskatījās pavisam vaļīgi un tā novietoti, it kā tie jebkurā brīdī varētu sākt velties un uzkrist virsū “ Lomonosovam ”.

Arī Sergejam, neraugoties uz to, ka viņš nogruvuma pēdas jūras dibenā bija redzējis desmitiem reižu, bija grūti iztēloties, cik patiesībā liela ir bijusi slāņu pārvietošanās Storegas nogruvumā. Bluķu krāvumi un zemes vaļņi, ko viņi redzēja pašlaik, bija tikai niecīga daļiņa no zemes kaudžu kopējās masas, ko nogruvums aiz sevis atstājis.

“Kas tas ir?” Natālija pēkšņi ievaicājās.

Starp augstajiem zemes vaļņiem bija kaut kas, kas spīdēja prožektora gaismas kūlī. Vispirms Sergejs ieraudzīja garu, taisnu līniju un pēc tam, nedaudz zemāk, kaut ko spožu un apaļu. “Lomonosovs” mazliet pagriezās, un kļuva redzamas vēl tieši tāda paša lieluma apaļas, atstarojošas virsmas. Tās bija novietotas kārtīgās, taisnās līnijās.

“Tas ir kuģis,” konstatēja Natālija. “Kravas kuģa vraks.“

Sergejs uzreiz saprata, ka Natālijai ir taisnība. Viņu priekšā jūras dibenā atradās nogrimis kravas kuģis. Vasilijs pievadīja zemūdeni tuvāk un ļāva, lai “Lomonosova” prožektors apgaismo vraku no priekšgala līdz aizmugurei. Vraks bija tik garš, ka gaismas kūlis nesasniedza kuģa pakaļgalu. Tas nestiepās pat līdz komandtiltiņam.

Vasilijs uzmanīgi pagrieza gāzes sviru, un “Lomonosovs” lēnām slīdēja pāri vrakam. Viņi peldēja pāri simtiem lielu, kuģa klājam piestiprinātu konteineru. Viss izskatījās joprojām esam savās vietās.

“Tas ir liels,” brīnījās Vasilijs. “Vismaz simt metrus garš, varbūt vairāk.” “Krava tiešām ir labā kārtībā,” Sergejs sprieda. “Patiešām dīvaini.” “Nenoliedzami,” piekrita Vasilijs. “Ko tagad?”

“Griez ap kuģa korpusu zemāk! Paskatīsimies, vai korpusā nav caurumu. Varbūt tas ir kaut kam uzskrējis virsū.”

Vasilijs palaida “Lomonosovu” dažus metrus zemāk. Viņi apbrauca apkārt kuģa korpusam un rūpīgi izpētīja visu tā daļu, kas atrodas zem ūdens. Sergejs bija gaidījis, ka viņi kuģa sānos atradīs lielu, raupju caurumu. Taču korpuss bija pilnīgi vesels. Pat ne neliels plīsums vai caurumiņš. “Nekā,” brīnījās Natālija. “Kāpēc tas ir nogrimis?”

“Var būt, ka liels vilnis to ir apgāzis,” ierosināja Sergejs, bet neizklausījās visai pārliecinošs pat pats savās ausīs.

Vasilijs pakratīja galvu.

“Tik liels vilnis būtu atrāvis konteinerus,” protestēja Vasilijs. “Vismaz daļu no tiem.”

“Lomonosovs” tuvojās kuģa priekšgalam.

“Tas izskatās gandrīz jauns,” Natālija secināja. “Tas nevar būt nogrimis ilgu laiku. Augstākais, gadu, varbūt pat ne tik daudz.”

Grupa prāvu, uz kuģa sāniem uzkrāsotu burtu pazibēja caur prožektora gaismas kūli.

“Padod atpakaļ un apstājies,” Sergejs aicināja.

Vasilijs izpildīja pavēli. Gaismas kūlī vienlaikus ietilpa tikai daļa nosaukuma: EEN OF AD. Vasilijs pagrieza zemūdeni tā, lai varētu saskatīt pārējos burtus: ELAIDE.

“Queen of Adelaide," noelsās Vasilijs. “Velns lai parauj!”

“Vai tu par to kaut ko zini?” vaicāja Sergejs.

“Es taču teicu, ka šajā rajonā ir pazuduši vairāki kravas kuģi. Queen of Adelaide ir viens no tiem.”

“Es pieņēmu, ka tu to visu esi izdomājis,” atzinās Sergejs.

Vasilijs pakratīja galvu.

“Nē, taisnība vien tā ir. Piemēram, Queen of Adelaide nogrima gaišā dienas laikā, nepaspēdams nosūtīt pat trauksmes vēsti. Tas vienkārši pazuda bez pēdām.”

“Kāds toreiz bija laiks?” prasīja Sergejs. “Vētra?”

Vasilijam bija savāda sejas izteiksme.

“Jūra bija gandrīz kā spogulis. Tik mierīga, cik tā šajos platuma grādos vien var būt.”

Sergejs sajuta pa mugurkaulu skrienam aukstas skudriņas, kad viņš lūkojās uz tumšajos ūdens apskāvienos dusošo lielo kravas kuģi. Kas to bija nogremdējis? Piķis un zēvele, šitāda tumsa nav piemērota cilvēkam! No tā jau pārāk viegli sāk visu ko iztēloties…

“Turpinām,” teica Sergejs. “Nedomāju, ka riņķošana ap vraku mums pastāstīs kaut ko vairāk.”

“Tas — lai kas tas arī būtu —, kas ar mums notika tur, augstāk, vai tas nevarēja nogremdēt arī šo kuģi?” jaūtāja Natālija.

Varbūt, pie sevis pārlika Sergejs. Ka tikai mēs zinātu, kas tas kaut kas īsti bija.

“Norvēģu vikingi pavisam pareizi ticēja, ka Norvēģu jūrā dzīvo gigantisks jūras briesmonis, saukts par krakenu,” teica Vasilijs.

Viņš centās izklausīties vieglprātīgs, taču balsī bija dzirdama vairāk nekā tikai viena neliela raižu porcija.

“Nu, nu, Vasilij!” smējās Natālija. “Būtu izdomājis kaut ko labāku. Vismaz būtu pamēģinājis.”

Vasilijs izskatījās samulsis. Sergejs iesmējās. Natālijai Beļajevai varēja būt mazāk par divdesmit gadiem, tomēr viņai bija dzelžaini nervi.

Zemes nogruvuma mala palika aiz viņiem. Zem “Lomonosova” atkal bija lēzeni lejupejoša, dūņaina kontinentālā nogāze. Dūņās bija mazi, gaiši plankumiņi. To bija daudz. Ļoti daudz. Bet kas tie tādi bija?

Sergejs vēl nebija paspējis neko pateikt, kad Vasilijs jau bija pagriezis “Lomonosova” priekšgalu uz leju, lai noskaidrotu, kas par lietu. Gaišie plankumi bija zivis, mirušas zivis. Tūkstošiem un tūkstošiem — mutes vaļā, uz sāniem vai vēdera, vai muguras guļošas, mirušas zivis. Mencas, siļķes, butes…

“Kas ar tām ir noticis?” jautāja Vasilijs.

“Es nezinu,” teica Sergejs. “Es patiešām nezinu.“

“Lomonosovs” slīdēja tālāk, sekojot jūras dibenam. Tagad mirušās zivis bija vēl blīvākā slānī — tā, ka vietām tās gulēja cita uz citas. Drīz tās pārklāja jau visu jūras dibenu.

“Kas, velns, te ir noticis?” brīnījās Vasilijs.

Tagad kontinentālā nogāze lejup gāja daudz straujāk, taču Vasilijs nemainīja “Lomonosova” ieniršanas leņķi. Jūras dibens pazuda skatienam, un zem viņiem atkal bija tikai melna tumsa.

“Nu, vismaz mums vairs nevajag skatīties uz mirušām zivīm,” teica Natālija. “Vai tas vienmēr ir tā?”

Sergejam bija jāsmejas.

“Nē, parasti tas izskatās ne gluži tā.”

Pēkšņs, tik tikko pamanāms satricinājums “Lomonosova” korpusā pārtrauca viņu domas.

“Vai jūs arī to sajutāt?” vaicāja Natālija. “Vai tikai es to iztēlojos?”

Jauns, par iepriekšējo stipri spēcīgāks trieciens uz brīdi pārtrauca “Lomonosova” vienmērīgo slīdējumu, tad zemūdene atkal turpināja ceļu, it kā nekas nebūtu noticis.

“Vai, tikai ne to!” pēkšņi iesaucās Vasilijs.

Viņš ar roku rādīja ārā pa logu. Sergejs un Natālija pagriezās, lai paskatītos viņa norādītajā virzienā.

Prožektora gaismā bija redzami mazi gaisa burbulīši. Tie bija ļoti maziņi. Tik maziņi, ka cēlās uz augšu pilnīgi vertikāli, gandrīz nevirpuļojot, tikai mirkli uzkavējoties prožektora gaismas kūlī. Neliels mirdzošs uzplaiksnījums, un tic bija pazuduši, taču to vietā no apakšas plūda tūkstošiem jaunu burbulīšu.

Un tad… Mazs rāviens, un mirkli velak “Lomonosovs” saka grimt. Šajā reize tas netraucas lejup vispirms ar priekšgalu, bet gan krita horizontāli kā grimstošs akmens.

“Priekšgalu augšā un motoru uz pilnu jaudu!” kliedza Sergejs. “Ātrāk!”

Vasilijs koncentrējās, un “Lomonosova” priekšgals sāka celties un pakaļgals nolaisties.

“Nu jau pietiek!” nokomandēja Sergejs. “Ļauj, lai iet. Nekavējoties!”

Motora klusā dūkoņa pārgāja pieklusinātā dārdoņā. Tomēr zemūdeni uz augšu stumjošo ūdens strūklu spēks nebija pietiekams. “Lomonosovs” joprojām grima.

“Nu, velns ar ārā!” lādējās Sergejs. “Uz pilnu jaudu! Visu, ko var!”

Vasilijs izpildīja pavēli, un motora skaņa kļuva tik spēcīga, ka plēsa pušu ausis. Tas nelīdzēja, grimšana turpinājās.

Sergejs nopūtās un pakratīja galvu.

“Izskatās, ka tas neizdosies. Labāk pataupīt strāvu. Motoru tukšgaitā!”

Vasilijs darīja tā, kā likts, un motors apklusa.

“Kas notiek?” vaicāja Natālija, un šajā reizē viņa izklausījās jau mazliet nobijusies.

“Mēs grimstam,” Vasilijs kaut kā nevajadzīgi paskaidroja. “Taču mums nav ko uztraukties. Zemūdene izturēs spiedienu.”

“Bet… kā tas ir iespējams?” brīnījās Natālija.

“Ūdens blīvums būs mainījies,” skaidroja Sergejs.

“Kā ūdens blīvums var mainīties?”

“Zem mums acīmredzot ir metāna ledus, kas sācis kust,” teica Sergejs. “Metāns no ledus izdalās mazu burbulīšu veidā. Acīmredzot tas ūdenī ir ieplūdis tik daudz, ka mēs grimstam kā akmens. Pat motora jaudas nepietiek, lai mūs paceltu. Zemūdene nav projektēta, paredzot šādu situāciju.”

Sapratne iedzirkstījās Natālijas acīs, un viņa dziļi ievilka elpu.

“Bet protams. Tas taču izskaidro visu, ko esam redzējuši. Tomēr mums gan lēni pielēca, ap ko lieta grozās.”

“Jā, tas patiešām izskaidro visu,” piekrita Sergejs. “Pat Vasilija uzmesto Norvēģu jūras Bermudu trijstūra mīklu. Un, jā, — mēs esam visai lēni.”

“Tātad tagad mēs tikai… grimsim dibenā?” teica Natālija.

“Tā ir.”

“Un ko tad? Hs domāju — ko mēs tagad darīsim?“

“Mums ir tikai jāgaida, kamēr beigsies metāna izvirdums.”

“Un ja tas nebeigsies?” pratināja Natālija.

Sergejs neatbildēja.

“Tas beigsies,” teica Vasilijs.

Man nebūtu vajadzējis tam piekrist, drūmi nodomāja Sergejs. Viņai tomēr ir tikai deviņpadsmit.

“Šķiet, mēs tuvojamies dibenam,” teica Vasilijs.

Jūras dibenā atkal bija tikai dūņas un tārpu racēju pacietīgi smagā darbā izbūvētie pauguriņi. Un gandrīz vienmērīgs mirušu zivju klājiens. Mazliet tālāk bija arī kaut kas cits. Pārsteidzoši baltu gaismu atstarojoši, pārsteidzoši apaļi puslodes formas pakalni. Katrs bija dažus metrus plats un varbūt nepilnu metru augsts. No katra pakalna pacēlās desmitiem ciešu mazmazītiņu gāzes burbulīšu rindu.

“Vai tie ir tas, ko es domāju?” jautāja Natālija.

Sergejs pamāja.

“Jā. Klatrāti. Metāna ledus. Ja nolauzīsi no tā gabaliņu un parādīsi tam sērkociņu, tas aizdegsies.”

“Lomonosova” pakaļgals atdūrās jūras dibena dūņās.

“Cerams, mēs nenogrimsim pilnībā,” nopūtās Vasilijs. “Proti, dūņās.”

Arī “Lomonosova” priekšgals nolaidās jūras dibenā. Zemūdene iegrima vēl dažus centimetrus, taču beigu beigās apstājās.

“Un tagad tikai gaidām,” Sergejs mundri teica.

“Tātad gaiss mums ir nedēļai?” jautāja Natālija.

“Vismaz nedēļai,” apliecināja Sergejs. “Mums gan var būt visai auksti, ja būsim spiesti šeit palikt uz ilgu laiku. Ārpusē ir, augstākais, pieci grādi silts. Tomēr es neticu, ka būsim spiesti šeit palikt pārāk ilgi.”

Natālija atkal paskatījās uz baltajām bumbām, kas laiskojās jūras dibenā. Tagad no tām cēlās lielāki gāzes burbulīši nekā iepriekš. Tie, mežonīgi virpuļojot, traucās pretī jūras virsmai.

“Tātad tie kūst?” jautāja Natālija.

“Izskatās, ka kūst vismaz virsējais slānis,” Sergejs pamāja. “Bet vēl ne visai strauji.”

Lai uzturētu cerīgu garastāvokli, viņi mēģināja turpināt sarunu, taču drīz vien katrs iegrima savās domās un klusi gaidīja, ka kaut kas notiks. Pagāja pusstunda, stunda. Temperatūra uz “Lomonosova” sāka kristies.

“Man šķiet, ka burbuļu izdalīšanās tā kā pierimst,” teica Natālija.

Vispirms Sergejs nodomāja, ka Natālija to saka, lai iedvestu sev kādu cerību. Taču tad viņš paskatījās ārā un ieraudzīja, ka viņai ir taisnība. Burbulīši bija kļuvuši mazāki, un tie nāca visai izkliedēti. Pēc neilga brīža no metāna ledus un dūņām burbulīši vairs necēlās vienotā plūsmā, bet gan šur un tur pa kādam pūslītim.

“Pamēģināsim, vai mēs atkal varētu sākt kustēties,” teica Sergejs.

Vasilijs izpildīja pavēli, un “Lomonosovs” izkustējās. Tas bez šķēršļiem pacēlās dažus metrus virs jūras dibena. Natālija un Sergejs sita plaukstas un sauca “urā!”.

“Man jāatzīst, ka tas kļuva jau mazliet biedējoši,” atzinās Natālija. “Es vairs neesmu droša, ka vēlos kļūt par dziļjūru pētnieci.”

Baltās metāna ledus bumbas vairs nebija redzamas. Jūras dibens strauji aizgāja dziļumā, un brīdi viņi atkal slīdēja pāri ogļmelnai tumsai. Pēc tam jūras dibens parādījās vēlreiz, apmēram simt metrus tālāk. Prožektora gaismas kūlī redzamā virsma pēc formas atgādināja apļa izliekuma fragmentu.

“Vai zem mums ir krāteris? Apaļa bedre?” jautāja Natālija.

“Jā,” apstiprināja Vasilijs.

“Metāna izvirduma krāteris?”

Sergejs pamāja.

“Tādi paši krāteri noteiktos reģionos jūras dibenā ir gandrīz vai no vienas vietas — tūkstošiem,” viņš teica. “Dažviet viss jūras pamats ir viens vienīgs krāteru lauks.”

“Kaut kur bija teikts, ka pēkšņs metāna izvirdums savulaik zemeslodes temperatūru pacēla pat par astoņiem grādiem,” teica Natālija. “It kā visi metāna klatrāti būtu izvirduši atmosfērā. Trīs lielos viļņos.”

“Tā ir taisnība,” teica Sergejs. “Daudzas lielāko zīdītāju sugas izmira.”

“Kāpēc?” jautāja Natālija.

“Neviens nezina. Varbūt atmosfēras sastāvs mainījās par daudz. Varbūt tas daudziem dzīvniekiem kļuva indīgs.”

“Izklausās patiešām aizraujoši.”

“Principā tas pats varētu notikt arī tagad,” komentēja Vasilijs. “Metāns ir ļoti indīgs, un līdzi tam neizbēgami nāk arī daudz oglekļa monoksīda.”

“Kāpēc viss metāna ledus pēkšņi izkusa?” brīnījās Natālija.

“Tā var notikt, ja dziļā ūdens veidošanās no ziemeļu reģioniem pārvietojas uz tropiskajiem ūdeņiem,” skaidroja Sergejs.

Natālija jautājoši skatījās uz viņu.

“Pašlaik gandrīz viss jūras dibenā nogrimstošais dziļais ūdens veidojas arktiskajā un antarktiskajā jūras zonā,” teica Sergejs. “Aukstajos ūdeņos. Tātad izveidojušais dziļais ūdens ir aukstais dziļais ūdens. Mūsdienās jūras straumes, vismaz no ziemeļrietumu Eiropas skatpunkta, ir savdabīgs centralizēts dabas siltumapgādes tīkls. Taču vienlaikus tā ir arī centralizēta siltumapgādes sistēma, kas metāna klatrātu tur sasaldētu. Aukstās straumes, kas dziļāk jūrā plūst pretējā virzienā, raugi, atdzesē kontinentālo nogāzi un aizkavē klatrātu kušanu. Bet, ja Grenlandes ledāji sāks kust pārāk ātri vai Sibīrijas upju caurplūdums palielināsies par daudz tā, ka Golfa straume pavājināsies, tad jūras straumes vairs nepārvietos sāļiem bagāto ūdeni no ekvatora uz jūras teritorijām ziemeļos.”

“Un kas tad notiks?” jautāja Natālija.

“Tad tropisko ūdeņu virsējā slāņa sāls saturs iztvaikošanas rezultātā kādā brīdī kļūs tik liels, ka virsējais slānis sāks grimt, kaut arī tas būtu daudz siltāks par zemākajiem ūdens slāņiem. Tādējādi sāks veidoties lieli apjomi tropiski silta dziļā ūdens. Citiem vārdiem sakot, kontinentālo nogāzi dzesējošā centralizētā siltumapgādes sistēma pārveidosies par globālu siltumapgādes sistēmu.”

“Un metāna klatrāti tad varētu izkust visai ātri?”

“Tieši tā.”

“Paldies par informāciju,” nopūtās Natālija. “Kaut ko tādu es tieši ari vēlējos dzirdēt.”

Sergejs apskatījās dziļummēru. Viņi atradās mazliet dziļāk par tūkstoš metriem.

“Es domāju, ka būsim jau ārā no bīstamās zonas,” apliecināja Vasilijs. “Kā domājat, vai jūs gribētu vēl kaut kur aizdoties?”

“Ceru, ka tas bija tikai joks,” nopūtās Natālija. “Man šai dienai jau būs gana.“

Sergejs smējās.

“Tas bija tikai joks. Tici man.”

Trīs stundas vēlāk Sergejs, Natālija un Vasilijs jau stāvēja Trumses ostas piestātnē, kas piederēja Trumses universitātes Jūras pētniecības katedrai. “Lomonosovs” šūpojās ūdenī līdzās muliņam.

“Paldies,” draudzīgi un patiesi neviltoti teica Natālija. “Tas bija ļoti pamācoši. Ar nepacietību gaidīšu nākamo ieniršanu.”

“Vai šī tev nebija pārāk satraucoša?” jautāja Sergejs.

“Nu, varbūt mazliet. Bet auglīga.”

“Jauki, ka tiki mums līdzi,” teica Sergejs. “Tu turējies ļoti labi.” Sergejs un Vasilijs nolūkojās, kā Natālija savāca mantas, uz atvadām pamāja ar roku un pēc tam aizsoļoja pa piestātni uz ostu. “Skaista meitene,” komentēja Vasilijs.

“Jā,” vienaldzīgi noteica Sergejs.

“Un drosmīga. Dūša kā miets.”

“Tas tiesa, materiāls ir.”

“Klau, tev atkal vajadzētu sākt skatīties uz apkārtējām sievietēm, uzlikt aci, es domāju.”

“Viņa ir mana studente,” Sergejs aizvainojies noteica. “Un vismaz divdesmit gadus jaunāka par mani.”

“Daudziem ir jaunākas sievas.”

“Man ne un arī nebūs!”

“Tu nevari sērot visu atlikušo mūžu. Vecais, ir jau pagājuši trīs gadi!” “Apklusti, Vasilij!”

“Labi jau, labi,” teica Vasilijs. “Bet…”

“Ks par šo tēmu nevēlos runāt,” teica Sergejs. Tomēr noskatījās pakaļ Natālijai, kad viņa jau atradās tālu piestātnes galā. Meitene padeva ceļu vīrietim, kurš uzkāpa uz muliņa un nāca viņu virzienā. Vīrietis šķira pazīstams, un, kad viņš pienāca tuvāk, Sergejs bija izbrīnīts, atpazinis paša priekšnieku Igoru Mihailovu. Kas gan viņu bija atvedis uz Norvēģiju — viņam taču vajadzēja būt Maskavā? Par Trumses universitātes un Širšova institūta kopprojekta iznākumu bija atbildīgs Sergejs. Mihailovam ar projektu vairs nebija nekāda sakara.

“Igor Petrovič,” Sergejs sarokojās ar Mihailovu. “Kam mums jāpateicas par tādu godu?”

“Varētu tev atkal piedāvāt vienu visai interesantu darbiņu ārzemēs,” teica Igors.

“Ak tā! Un kur?”

“Indijā. Vai zini tādu iestādi kā National Institute of Ocean Technology? Pazīstama arī ar saīsinājumu NIOT. Indijas Nacionālais jūras tehnoloģijas institūts.”

Sergejs pamāja.

“Tā ir slavena pētniecības iestāde. Ko viņi grib?”

“Viņi vēlētos aizņemties tavu jauno rotaļlietu,” teica Igors Mihailovs un pamāja ar galvu uz zemūdens pusi.

“Kādam nolūkam?” brīnījās Sergejs.

“Arheoloģiskajiem pētījumiem, kas veicami jūras dibenā. Tas, vismaz pēc manām domām, izklausās interesanti.”

“Arheoloģiskajiem pētījumiem?” brīnījās Sergejs un nodomāja, ka tam jābūr saistītam ar kaut kādiem kuģu vrakiem. “Kurā vietā?” “Kambejas līcī.”

Sergejs brīdi padomāja.

“Kambejas līcis? Vai tas nav ziemeļos no Mumbajas, uz dienvidiem no Gudžaratas?”

“Varētu būt. Turklāt es sapratu tā, ka tas būtu tieši Gudžaratas teritorijā.”

“Tātad kaut kas ir atrasts… Kambejas līcī?”

“Kaut kādas drupas. Acīmredzot zem jūras palikušas pilsētas.” “Nu protams. Tādu, izņemot pasakas, nekur nav.”

“Paskaties pats — es paņēmu līdzi dažas izdrukas.”

Igors atvēra portfeli, izvilka papīrus, un Sergejs sāka tos pārlapot: “… četrdesmit metru dziļumā Kambejas līča dibenā ģeometriskas figūras, kas atgādināja mākslīgus veidojumus un kas vēlāk izrādījās zem jūras līmeņa palikušu, ļoti senu pilsētu drupas,” lasīja Sergejs. “… drupu apveidi lielā mērā atgādina Harapas un Mohendžodāro pilsētas plānus… Abu pilsētu iedzīvotāju skaits acīmredzot ir bijis vismaz tikpat liels kā Harapā, kurā ilgu laiku bija piecdesmit tūkstoši un tās uzplaukuma periodā — varbūt pat simt piecdesmit tūkstoši iedzīvotāju.”

Sergejs atdeva papīrus Igoram un noraidoši pakratīja galvu. “Drusku par daudz fantastikas. Nekas tamlīdzīgs nekad nekur nav atrasts. Vidusjūrā gan atrodas kādas nelielas romiešu pilsētiņas, kas kādreiz zemestrīču laikā ir nogrimušas jūrā, taču tajās bija, augstākais, daži tūkstoši iedzīvotāju. Un tās ir visai seklā ūdenī — tikai dažu metru dziļumā. Tās ir redzamas no ūdens virsmas. Bet šīs… Četrdesmit metru dziļumā nevar atrasties aiz cilvēkiem palikušas drupas. Tas nav iespējams.”

Igors virpināja rokās papīru žūksni un lūkojās uz Sergeju. Viņa sejā bija nedaudz protestējoša izteiksme.

“Acīmredzot viņi būs atraduši tikai kādus neparastus dabas veidojumus,” teica Sergejs. “Daži akmeņi bieži sašķeļas interesantā veidā, kā rezultātā rodas taisnleņķa akmens plāksnes, kas ļoti atgādina mākslīgus veidojumus.”

“Tur nav nekā cita kā vien smiltis un saneši,” teica Igors un iebāza papīrus atpakaļ portfelī.

“Tu tātad neesi ieinteresēts?” viņš vēl pajautāja.

Sergejs pakratīja galvu.

“Nedomāju vis. Taču, tikai intereses dēļ, kāpēc viņi grib, lai kāds no mums turp dotos?”

“Viņi laikam jau pirms pāris desmitiem gadu līča dibenā atrada drupas, taču to izpētīšana ir virzījusies ļoti lēni naudas trūkuma un sarežģīto apstākļu, kā arī Indijas sociālo problēmu dēļ. Tagad viņiem ir izdevies noorganizēt pētījumiem papildu finansējumu un viņi vēlas no mums izīrēt zemūdeni.”

“Kādēļ? Kam viņiem vajadzīga zemūdene? Tada kā “Lomonosovs”?” “Acīmredzot apstākļi tur ir visai sarežģīti,” teica Igors un uzlūkoja “Lomonosova” prāvo korpusu. “Plūdmaiņu augstums var būt lielāks par desmit metriem. Viņi vēlas zemūdeni, kas bez bojājumiem spēj izturēt arī visai spēcīgus triecienus. Un tādu, kam ir lieli logi. Faktiski mans uzdevums ir tev izstāstīt, ka mēs ar viņiem līgumu jau esam noslēguši. Jautājums ir tikai par to, kurš dosies uz Indiju kopā ar “Lomonosovu”. Tev kā mašīnas attīstītājam ir priekšroka, ja vēlies braukt. Ja negribi braukt pats, nosūtīsim kādu citu.”

“Bet “Lomonosovs” dosies ceļā?”

“Baidos, ka tā. Tev taču nebūs tik grūti būt šķirtam no sava lolojuma uz vairākiem mēnešiem?”

Sergejs neko neteica.

Igors piesēda uz piestātnes malas un aizdedzināja cigareti. “Uzsmēķēsi?”

“Lai iet!”

“Institūtam ārkārtīgi nepieciešami papildu ienākumi, taču es, tiesa, mazliet domāju arī par to, ka tu patiešām varētu gribēt turp doties,” teica Igors.

Sergejs lūkojās jūrā un neatbildēja.

“Ka tev vajadzētu mazliet pārmaiņu. Sergej, tu dzer par daudz. Tu smēķē par daudz… Šeit ir pārāk pelēks. Tāpat Maskavā. Pārāk daudz apmākušos dienu. Par daudz slapjdraņķa. Par daudz šķīdoņa uz ielām. Nospiedoši. Tu patiesi varētu uz neilgu laiku aizšaut no šejienes.” Igoram ir taisnība, domāja Sergejs. Šeit viss atgādināja Ludmilu. Viss. Paklāji, mēbeles, aizkari, trauki, istabas augi, gleznas… Tas viss bija daļa no viņu kopējās dzīves, un lielāko daļu no tā savulaik iegādājās Ludmila. Viņš pat nebija spējis iznīcināt Ludmilas drēbes. Joprojām. Vai aizdot tās prom. Viņš nebija spējis sevi uz to piespiest, lai gan tas droši vien būtu bijis pareizi un saprātīgi. Tā nu arī Ludmilas apģērbs viņam atgādināja to, kas ir bijis un ko viņš zaudējis. Arvien, kad viņš atvēra skapi, — katru reizi, katru dienu. Tāpat kā tik daudzas citas lietas. Viņš joprojām elpoja gaisu, ko viņi kādreiz bija elpojuši kopā, gulēja gultā, kurā viņi kādreiz bija gulējuši, vasaras svelmē svīda palagos, uz kuriem mīlējoties viņi bija gremdējušies viens otra sviedros. Sergejam šķita, ka no tā visa jau pagājusi mūžība, tomēr vienlaikus tas joprojām bija arī ļoti tuvu.

Ak debess, no tā laika bija pagājuši diezin cik gadi, taču joprojām gandrīz katru dienu viņam šķita, ka atpazīst Ludmilas seju uz ielas vai kafejnīcā, vai kur nu kuro reizi, lai tikai secinātu, ka tas bija svešs cilvēks, kura sejas līnija, tikai skatoties no kāda noteikta punkta, bija nedaudz atgādinājusi Ludmilu. Un katru reizi viņa sirds bija sākusi dauzīties, viņš bija sajutis kamolu kaklā un dažas neprātīgas sekundes bija vēl vienu reizi cerējis, ka viss tomēr būs bijusi tikai murgaina kļūda un viss varētu kļūt kā iepriekš, ka viss tomēr varētu būt vēl labi.

Pēkšņi Sergejs atskārta, ka situācijas, kurās svešinieku sejas viņam atgādina Ludmilu, pēdējā laikā varbūt pat bijušas biežāk nekā agrāk tā vienkāršā iemesla dēļ, ka Ludmilas tēls, viņas žesti un mīmika, un tas, kā izskatījās viņas seja un ķermenis, atmiņā tomēr sāka izbālēt un kļūt arvien neskaidrāki. Sergejs saprata, ka, jo vairāk laika paies un jo neskaidrākas kļūs viņa atmiņas, jo biežāk pretimnācēja atbildīs viņa atmiņā noglabātajam tēlam. Ja vien viņš galu galā netiks vaļā no tā, kas reiz ir bijis.

“Ko teiksi? Vai vēlies ilgāku laiku pārdomām?” Igora balss atskanēja it kā no tālienes.

Sergejs nopūtās. Varbūt viņam patiešām būtu labi doties uz Indiju. Uz Kambejas līci.

“Labs ir. Es braukšu.”

“Labs puika,” teica Igors. “Jā, tagad tu esi nopelnījis kausu alus.”

“Vietējie pēc tā tiešām mūs uzskatīs kā minimums par ķertiem,” teica Anna Lēna Jervinena.

Anna Lēna lūkojās uz savu vīru, kurš darbojās ap astoņus metrus augsto vēja ģeneratoru, un viņas balss izklausījās vairāk apliecinoša nekā sapīkusi. Tajā bija saklausāma arī palaidnīga izprieca, kas Kari Alanenu drusciņ kaitināja.

“Ja ne par pilnīgi trakiem,” turpināja Anna Lēna.

“Tā gan,” Kari norūca.

“No otras puses, es gan domāju, ka viņi pie tāda paša secinājuma ir nonākuši jau agrāk. Piemēram, tad, kad tu gandrīz nodedzināji māju līdz pamatiem.”

Dienvidos un dienvidrietumos pletās Hanko rietumu līča līdzenais leduslauks. Tikai šur un tur tik tikko varēja izšķirt melnbaltus pacēlumus. Tās bija attālas, lēzenu zemūdens klinšu veidotas salu grupiņas. Tomēr, neraugoties pat uz tām, viss balti mirdzošais ledainais līdzenums izskatījās pēc atklātas jūras bez krastiem.

Ziemeļpusē atradās dažas mežiem apaugušas salas. Četrus kilometrus aiz viņiem atradās ar tumšu skujkoku mežu apaugušais Brūmarvas zemesraga krasts. Osi un sausie priedulāji izdalījās kā zemi un līdzeni plankumi, kuriem pa vidu vietām pacēlās augstāku klinšu saliņas. Dažu kilometru attālumā dienvidu pusē atradās Brūmarvas zemesraga spice — mazās Salpausselkes galamorēnas gals, kas atdalījās no platākajiem ošiem un iestiepās jūrā. Tālāk dienvidos bija redzams tās vecākais brālis — lielākā Salpausselke, kuras pēdējās jūras ūdenī

iestieptās smilšu strēles bija pazīstamas kā Hankoniemi zemesrags. Tās bija smiltis, ko savā laikā sanesa plūstošās ūdens masas no pāris kilometru augstā kontinentālā ledāja apakšas. Dienvidos ari ar neapbruņotu aci tik tikko varēja saskatīt Hanko augstākās celtnes, neparastas formas ūdenstorni, ostas celtņus, daudzdzīvokļu namu augšējos stāvus.

Laiks bija auksts un skaidrs. Zilajās debesīs peldēja tikai daži robaini mākonīši. Tie pārvietojās apbrīnojamā ātrumā. Vējam vajadzēja būt stiprākam par desmit metriem sekundē. Lai gan sals bija tikai daži grādi, spēcīgā vēja dēļ gaiss bija dzeļošs. Anna Lēna grieza seju prom no vēja, kad vien tas bija iespējams, jo jau dažās minūtēs ledainais gaiss sastindzināja vaigus pa pusei nejutīgus.

Ledus kristāliņu atstarotā gaisma žilbināja acis pat caur saulesbrillēm. Lauka virsma bija kā nosēta baltām ledus rozītēm. Pēc Annas Lēnas domām, tās bija tik skaistas, ka viņai šķita nelāgi kāpt virsū ledus ziediem. Kaut viņa labi zināja, ka to skaistums bija īslaicīgs un gaistošs.

Pirms dažām stundām viņi ar kvadraciklu, kam bija uzliktas riepas ar radzēm, bija atvilkuši vēja ģeneratoru paredzētajā vietā. Ģeneratora uzstādīšana, ņemot vērā laika apstākļus, bija gājusi pat pārsteidzoši viegli. Kari šim nolūkam bija uzcēlis īpašus pamatus. Tie bija kā gigantiska skrūve, kuru tēraudeietajā ledū divu metru dziļumā ieskrūvēja, izmantojot garas, cilvēka spēkiem pagriežamas sviras ar pietiekamu celtspēju. Pēc tam vēja ģeneratoru ar nelielu ceļamkrānu uzcēla uz pamatiem un nostiprināja vietā.

Beigās bija izrādījies, ka visgrūtāk ir uzmontēt rotoru. Viņi bija spiesti ņemties ap to pusotru stundu, pirms ari pēdējais uzgrieznis bija savā vietā. Anna Lēna šausminājās, kad viņa domāja, ko aukstums varētu nodarīt Kari kailajiem, no pirkstaiņiem izlīdušajiem pirkstu galiem, kuri ik pa brīdim bija spiesti saskarties ar ledaino metālu. Laime, ka laiks tomēr nav aukstāks, prātoja Anna Lēna. Laime, ka arī gaisa mitrums nebija īpaši liels.

“Tu taču vēl jūti pirkstu galus?” vaicāja Anna Lēna.

“Nav problēmu.”

“Vai zini, es par šo projektu varētu uzrakstīt žurnālam Mad Scientist[1],” pakalpīgi teica Anna Lēna.

“Paldies par to pašu mazumiņu,” noņurdēja Kari. “Tu gan esi varen izpalīdzīga.”

“Nevajadzēja uzkūdīt!”

Anna Lēna smīnot atcerējās, kā Kari pirms dažiem gadiem gandrīz nodedzināja viņu māju, izmēģinot izgudrojumu, kura mērķis bija pārvērst vēja ģeneratora savākto kinētisko enerģiju pa tiešo mājas apsildīšanai nepieciešamajā siltumenerģijā, nevis vispirms elektrībā. Notikums laikam būtu jāuzskata par situāciju, kad ziņa par viņu eksistenci patiešām bija izlauzusi ceļu vietējo apziņā. īstā izlaušanās, prātoja Anna Lēna.

“Žurnālā Mad Scientist nupat bija raksts par inženieri, kurš klimata sasilšanu grib atrisināt, izveidojot mākoņos papildu kondensācijas centrus tā, lai lāses kļūtu mazākas un nekristu lejā uz zemes,” stāstīja Anna Lēna. “Tam vajadzētu palielināt mākoņu skaitu un atvēsināt klimatu.”

“Vai tu, lūdzu, nepadotu to uzgriežņu atslēgu?” Kari palūdza.

Anna Lēna padeva Kari nepieciešamo instrumentu.

“Vai tev vajadzēja šo?”

“To pašu.”

Anna Lēna nevainīgu skatu nolūkojās Kari darbošanās.

“Nu, bet aprēķinos tomēr nebija ņemts vērā tāds nenozīmīgs sīkums, ka plāna īstenošana pārtrauktu arī tā saucamos lietus tajos reģionos, kuros pašlaik šie mākoņi atbrīvojas no savas ūdens nešļavas,” Anna Lēna turpināja. “Un šie tā saucamie lieti — tie, jādomā, taču būs noderīgi cilvēkiem. Vismaz tiem cilvēkiem, kuri kaut ko grib ēst vai dzert.”

“Labs darbs,” Kari ar ironiju izklaidīgi norūca.

Kari uzstādīja pie vēja ģeneratora augšdaļas piestiprināmo pulverizatoru. Garās alumīnija trepes, kuru augšdaļā viņš mēģināja noturēt līdzsvaru, bīstami sazvājojās, un Anna Lēna traucās tās drošības dēļ satvert.

“Tas otrs inženieris grib atmosfērā izkaisīt daudz mazu ar ūdeņradi pildītu alumīnija bumbiņu,” stāstīja Anna Lēna. “Bumbiņas pacelsies virs atmosfēras un mainīs zemeslodes atstarotājspēju tik daudz, ka klimats kļūs vēsāks.”

Pulverizators, kuru Kari stiprināja pie vēja ģeneratora augšdaļas, atradās biezas, melnas plastmasas caurules galā. Caurule pazuda ejā, ko viņi bija izurbuši cauri divus metrus biezajam ledum. Parasti ledus pie Brūmarvas, protams, nebija divus metrus biezs. Kari uz ledus bija atzīmējis nelielu izmēģinājuma laukumu un visu ziemu gājis sūknēt uz tā ūdeni no ledus apakšas. Tādējādi bija izveidojies dažus ārus liels paugurs biezāka ledus, uz kura viņi tagad bija uzstādījuši Kari vēja ģeneratora jaunākās versijas prototipu.

“Nu, bet vienīgā nelielā problēma būs tā, ka tad, kad bumbiņas beidzot pārsprāgs, ūdeņradis izplūdīs atmosfērā, reaģēs ar skābekli un izveidos…”

“Man šķiet, ka tu vēlies man kaut ko pateikt,” Kari atskārta. “Tikai to, ka tu taču noteikti būsi rūpīgi pārdomājis, kādas negaidītas sekas varētu būt saistītas ar šo tavu ieceri? Tas ir tad, ja to sāktu īstenot pavisam nopietni.”

Ierīce, ko Kari uzstādīja uz ledus, bija neliela senā angļu—franču Enfīlda—Andro vēja ģeneratora versija. Kad ģeneratora rotors sāks griezties, centrbēdzes spēks no ledus apakšas sūknēs ūdeni, bet pie rotora spārnu galiem novietotie pulverizatori pārvērtīs ūdeni smalkā migliņā. Migla aukstajā gaisā gandrīz acumirklī pārvērtīsies mazās, baltās sniegpārsliņās, kuras atbilstoši valdošā vēja virzienam izplatīsies pa ledus lauku.

“Tiesa, esmu centies ņemt vērā visas tās lietas, kuras man iešāvās prātā,” teica Kari. “Tomēr iepriekš neparedzamas sekas jau pēc definīcijas ir tādas, ka tās iepriekš nevar paredzēt.”

“Nesāc nu tagad piekasīties. Bet es jau arī par to pašu — somiski sakot, tu tātad īsti nezini un arī nevari zināt. Vai man tad vajadzētu uzrakstīt to rakstu žurnālam Mad ScientistV'

“Ja šausmīgi vēlies. Ja vien tu atkal no manis neuztaisi varoni savam jaunajam romānam. Turklāt to tu esi apsolījusi.”

Anna Lēna nopūtās.

“Tā ja. Un to solījumu esmu nožēlojusi, turklāt smagi. Joprojām ceru, ka tu mani no tā atbrīvosi.”

“Ak tā?”

“Jā, tu vienkārši esi pārāk labs romāna varonis, lai tevi neizmantotu. Varbūt mazliet klišejisks un, nenoliedzami, nedaudz arī pārāk jocīgs. Tātad tik dīvains, ka tas jau sāk pārsniegt ticamības robežas. Taču, neraugoties uz to, es teiktu, ka…”

“Kur gan es sev par apgrūtinājumu esmu atradis tādu velna sievišķi?” nopūtās Kari. “Ko tu teiktu, ja es no tevis šķirtos un iegādātos sev jaunu sievu? Tādu mūsdienās ērti var dabūt kaut vai pa pastu pasūtāmo preču katalogā!”

“Uz priekšu! Kaut gan es domāju, ka tu tam esi pārāk slinks. Sievas maiņa ir visai darbietilpīga operācija. Turklāt tā būs tik lielā mērā dārga, ka tāds skopulīgs cilvēks kā tu diez vai pat tā dēļ…”

Kari neklausījās, bet koncentrējās, lai pievilktu pēdējo uzgriezni savā vietā.

“Ir gatavs,” viņš brīdi vēlāk teica. “Pamēģināsim, vai tas darbojas?” “Ja vien tu vispirms apsoli, ka šis izmēģinājums neizraisīs zemeslodes bojāeju.”

“Varbūt tik daudz es varu apsolīt,” Kari nopietni teica. “Ks pat nedomāju publiskot šo ideju. Vismaz ne šajā stadijā. Manuprāt, tieši tagad vajadzētu koncentrēties labākas enerģijas tehnoloģijas izstrādāšanai, nevis ķimerēties ap šādiem niekiem.”

“Tādēļ jau tu esi koncentrējies uz šādu nieku meistarošanu,” iedzēla Anna Lēna. “Hallo, hallo — zemeslode sauc!”

“Šis ir paredzēts tikai kā savdabīga dzīvības apdrošināšana tam gadījumam, ja process kļūst nekontrolējams,” Kari aizstāvējās.

Anna Lēna joprojām skatījās uz Kari mazliet aizdomīgi.

“Tu tikko arī pati pieminēji, kādas lietas daži citi ir projektējuši ārkārtas situācijām,” skaidroja Kari. “Tie tevis pieminētie projekti nemaz nav no tā visbiedējošākā gala. Domāju, ka šis tomēr būs mazliet maigāks un labāks veids, kā nokārtot jautājumu. Tātad gadījumam, ja situācija izvērsīsies tāda, ka ar izmešu samazināšanu vairs nebūs

gana. Jo pat mana ideja īstenībā neko nemainīs. Tā tikai saglabās iepriekšējā stāvoklī noteiktas lietas, aizkavēs to pārmaiņas.”

“Var jau būt, ka tas ir tā, kā tu saki,” visai neieinteresēti piekrita Anna Lēna.

Kari izņēma šķērsli, kas turēja rotora spārnus uz vietas. Pēc tam pagrieza rotoru pret vēju, un tā spārni sāka griezties arvien pieaugošā ātrumā. Brīdi vēlāk vēja ģeneratora spārnus vairs nevarēja saskatīt. Vienīgais, ko acs spēja izšķirt, bija gluži kā desmit metrus plats aplis gaisā. Anna Lēna zināja, ka tie ir redzes maldi, kuri pamatojās uz cilvēka acu nepilnīgo novērošanas spēju. Parādību viņa bija redzējusi daudzas reizes arī agrāk. Tik un tā, viņasprāt, tas joprojām bija saviļņojoši.

Pagāja vairākas sekundes, pirms jūras ūdens sāka celties no ledus apakšas. Pulverizators nošņācās, un no tā sāka šļākties ūdens, kas sadalījās smalkā migliņā. Sākumā mazā un plānā straumītē, bet pēc tam kā strūkla, kas izstiepās vairāku metru augstā un desmitiem metru garā lokā. Lielākā daļa miglas tūlīt sasala ledus kristālos, kuri nepaspēja pieskarties apakšā gaidošajam ledus laukam, kad vējš tos jau bija parāvis sev līdzi.

“Tas darbojas,” teica Anna Lēna, un viņas kritiskā nostāja uz brīdi atkāpās aizrautības priekšā.

Kari seja laistījās apmierinātībā.

“Es teiktu, ka… divdesmit litri sekundē, varbūt. Ar prototipu, kura spārni ir piecus metrus gari… Ja spārni ir piecdesmit metru gari, varam runāt par simt reizes lielāku jaudu un tad varbūt spēsim sūknēt sekundē jau pāris tonnu, kad vēja ātrums būs… Tam vajadzētu jau pietikt.”

Zemu virs ledus virsmas vējam līdzi joņojošais vižņu mākonis stiepās arvien garāks — sākumā dažu simtu metru un vēlāk vismaz divu kilometru garumā. Tad tas pēkšņi pārtrūka. Vēja ģeneratora rotors joprojām ātri griezās, bet no pulverizatora ūdens vairs nenāca.

“Kad tevi piķis!” Kari nolamājās un devās pie ģeneratora.

“Esi uzmanīgs!” sauca Anna Lēna. “Rotors griežas visai spēcīgi.”

“Paldies par informāciju!” Kari ironiski atbildēja un atkal uzrāpās pa trepēm.

“Kas notika?” Anna Lēna gribēja zināt.

“Pulverizators ir aizsalis. Tas ir pavisam aizdambējies.”

“Tagad sals nav vairāk par piecpadsmit grādiem. Tuvu ziemeļpolam var būt daudz vairāk,” turpināja Anna Lēna.

Kari norāpās pa trepēm.

“Esmu par to nepatīkami pārsteigts,” skābi noteica Kari.

“Iecere tātad nevar darboties?” jautāja Anna Lēna.

“Vismaz ne šādā veidā. Jāizmēģina kaut kas cits.”

“Kā, piemēram?”

“Es vēl nezinu.”

Anna Lēna šaubīgi apskatīja ar lielām pūlēm uzslieto vēja ģeneratoru.

“Un ģenerators? Vai mums tas jāņem līdzi?”

Kari pakratīja galvu.

“Lai paliek šeit. Paņemsim tikai pulverizatoru.”

Anna Lēna un Kari iekrāva instrumentus un citas līdzņemamās mantas sniega motociklā. Kari nostiprināja rotoru tā, lai tas vairāk nevarētu griezties līdzi vējam.

Kad viņi atkal bija mājās, Kari iekurināja kamīnu. Ārā bija tik auksts, ka dūmvads vilka uzreiz, un mirkli vēlāk uguns jau priecīgi un mājīgi dega. No dūmvada skanēja vienmērīga, nomierinoša rūkoņa. Kari apsēdās atpūtas krēslā un domīgi vērās ugunī. Anna Lēna viņam atnesa groku ar rumu.

“Paldies,” teica Kari. “Es tomēr laikam nebūšu nekāds Tomass Alva E.”

“Nu, to vēl nevar pateikt. Ideja var būt svarīga.”

“Es tam īsti neticu.”

“Vai tas tevi dara bēdīgu?”

“Nepavisam ne.”

“Vai tiešām?”

Kari brīdi neatbildēja.

“Nu jā,” tad viņš noteica. “Laikam jau man mazliet ir žēl.”

Anna Lēna gaidīja, vai Kari nepiebildīs vēl kaut ko.

“Es īsti nezinu, vai vispār jebkad esmu veicis kaut ko, kas ir bijis patiesi noderīgs,” Kari nopūtās. “Tas ir, par ko droši zinātu, ka no tā cilvēkiem ir vairāk labuma nekā kaitējuma. Es nez kāpēc biju iedomājies, ka šī lieta varētu būt kaut kas tamlīdzīgs.”

“Kā tu vari būt tik drošs par to?”

“Es nemaz nevaru būt drošs. Kā tad es to varētu? Tomēr šķiet, ka arī no šī galu galā nekas neiznāks.”

“Nu, bet tas taču bija tikai pirmais izmēģinājums,” teica Anna Lēna. “Vai tev ir kādas idejas, ko mēs varētu nākamreiz izmēģināt?” Pirms atbildēt, Kari kādu brīdi raudzījās kamīna liesmās.

“Esmu domājis… Varbūt mēs varētu izmantot daļu vēja ģeneratora saražotās enerģijas elektrības ražošanai. Ja mēs pulverizatoru apsildītu ar elektrisko strāvu, tad tas varbūt neaizsaltu arī lielākā salā.” “Izklausās labi,” iedrošināja Anna Lēna.

“Vai arī es varētu līdzās novietot mazāku vēja ģeneratoru, kas ražotu siltumenerģiju. Tas varētu būt vēl labāks risinājums. Piemēram, vertikālo vēja ģeneratoru. Tie tik viegli nesasalst.”

“Tātad divus dažādus vēja ģeneratorus?”

“Jā.”

“Lielāku un mazāku? Un mazākā uzdevums būtu tikai aizkavēt lielākā aizsalšanu?”

“Tā varētu būt viena iespēja.”

Kari malkoja groku un skatījās, kā liesmas laiza pagales.

“Kā tu domā, vai tas varētu darboties?” Kari klusi, gandrīz kautrīgi vaicāja.

“Manuprāt, tas izklausās pēc risinājuma, kas pavisam labi varētu darboties,” Anna Lēna atbalstīja. “Vismaz to noteikti vajadzētu pamēģināt.”

“Bet var arī būt, ka to plastmasas cauruli vajadzētu kārtīgi izolēt. Tā, lai ūdens nepaspēj atdzist tikmēr, līdz tas nokļūst līdz pulverizatoram,” Kari prātoja. “Rīt es varētu padomāt, kā vajadzētu taisīt

nākamo izmēģinājumu… Varbūt jau varēšu uzmeistarot arī kādu versiju. Pirmo prototipu. Vai vismaz rasējumu.”

“Laba doma!”

“Ja darbošos pietiekami ātri, varbūt paspēsim to izmēģināt, pirms ledus būs nokusis. Pa to laiku, kamēr vēl ir sals.”

3

Kad Sergejs pamodās, debess pamale laistījās dzeltenos, oranžos un sarkanos toņos un saule kā sarkana bumba tikko bija sākusi gaitu pāri melnajai zemei. Kad kļuva mazliet gaišāks, Sergejs redzēja, ka lidmašīna atrodas virs Afganistānas cilu kalniem. Viņš skatīja fantastiskās formas, varenās, simtiem metru augstās, pilnīgi taisni uz leju krītošās vai reizēm pat augšup izliekušās klinšu plaknes un neskaitāmās virtenes, ko veidoja mazas, smailas virsotnes. Lūkojoties uz tām, viņam bija viegli saprast, kāpēc Padomju Savienības armijai, neraugoties uz sīkstiem mēģinājumiem, savulaik bija tik grūti salauzt tai pretimstāvošo modžahedu pretestību. Vai kādēļ ASV armijai savā, vēl ilgākā karā, nebija veicies daudz labāk.

Mazliet vēlāk kalni kļuva zemāki un pēdējie ledāji palika aiz muguras. Lidmašīna veica starpnolaišanos Karači. Kad tā traucās pa skrejceļu, temperatūra salonā ātri pacēlās vismaz desmit, piecpadsmit grādus. Tiesa, šķita, ka kondicionētājs darbojas, taču, neraugoties uz atvēsinošo gaisa strūklu, Sergejs drīz pamanīja, ka svīst kā pirtī.

Kad lidmašīna pacēlās no jauna, temperatūra nokritās un salonā atkal bija vēsāks. Pēc neilga laika lidaparāts šķērsoja Indas upes ieleju. Sergejs skaidri redzēja Indas sanesto trijstūrveida deltu, vairākas to šķeļošas, paralēlas upju gultnes un jūras krastu.

Drīz vien viņi nonāca virs lielā Dienvidāzijas tuksneša. Kad viņš lūkojās lejup, redzēja zemas un garenas te sarkanīgas, te dzeltenīgas smilšu kāpas. Tās atgādināja sastingušu viļņu galotnes. Starp tām šur un tur bija nelieli ciemi un vietām arī pa retai kokaudzei. Ciemi bija

izvietojušies neticami blīvi. Kā gan smilšu tuksnesī varēja būt tik liela apdzīvotība?

Sergejs iemiga un, kad viņš atkal atvēra acis un palūkojās laukā pa iluminatoru, ieraudzīja zilu jūru, kas bija nosēta neskaitāmiem maziem, baltiem pleķīšiem. Īstenībā tiem vajadzēja būt lieliem, varbūt vairāku metru augstiem gurdviļņiem. Sergejs redzēja arī Eirāzijas kontinenta krasta līniju. Vispirms tā ilgi virzījās gandrīz taisni, bet tad pēkšņi meta asu pagriezienu uz augšu un izveidoja savdabīgas formas pussalu, kas nedaudz atgādināja ziloņa ausi. Pussalas abās pusēs bija garš un šaurs fjordveidīgs līcis.

Sergejs no sēdek|a kabatas paņēma aviokompānijas žurnālu un atvēra karti. Viņš saprata, ka skatās uz Katjavaras pussalu. Un tai pilsētai, kas bija saskatāma uz pussalas ārmalas, tātad jābūt Porbandarai. Pirms vairāk nekā simt gadiem tā vēl bija neatkarīga valstiņa. Mūsdienās tā vislabāk bija pazīstama ar to, ka Mahātma Gandijs tur savulaik bija piedzimis kā Porbandaras ministru prezidenta dēls.

Sergejs ziņkāri aplūkoja ainavu. Pussalas apveidi atklāja, ka tā bija lielas upes sanesta delta. Upe tomēr nekur nebija redzama. Vai tā bija kāda Indas upes sena, tagad izžuvusi gultne? Nē, tas nešķita iespējams. Starp Indu un Katjavaras pussalu atradās vairākas augstu pakalnu rindas. Vai varbūt tos jau vajadzētu dēvēt par zemiem kalniem? Inda nekādā veidā nebūtu varējusi tecēt tiem garām austrumu pusē. Kādai citai upei kādreiz bija jāieplūst jūrā no Himalajiem starp šiem nelielajiem kalniem un Aravali grēdu, kas stiepās no Deli piekrastes virzienā.

Sergejs pamanīja, ka, lai gan Katjavaras pussalai pamatvilcienos bija tādi paši apveidi kā Indas deltai, tā vismaz vienā ziņā izskatījās pavisam atšķirīga. Pārdomājot to rūpīgāk, Sergejs saprata, ka Katjavara šajā ziņā laikam vispār būs atšķirīgāka nekā jebkura cita upes grīva, ko viņš jebkad no lidmašīnas redzējis.

Tās citādība slēpās tajos divos garajos un šaurajos fjordveidīgajos līčos, kuri pussalas abās malās iestiepās dziļi iekšzemē. Fjordiem būtu vajadzējis rasties ledus laikmeta beigās, kad kontinentālā ledāja kušana bija pacēlusi jūras līmeni. Tādi paši fjordi droši vien savulaik bija

radušies arī citu lielo upju grīvās, taču vēlāk upju līdznestās zemes tos aizpildījušas.

Katjavaras fjordi tomēr nebija aizvilkušies ar sanešiem, aizpildījušies ar smiltīm. Tam vajadzēja būt notikušam tāpēc, ka upe, kas savulaik bija radījusi pussalu, vairs neeksistēja. Himalajos vēl ledus laikmeta beigās vajadzēja būt lielam kontinentālam ledājam. Tā kušanas ūdeņi droši vien bija dzemdējuši lielu upi, kas vēlāk izžuvusi.

Sergejs no somas izvilka labāku karti un izklāja to uz ceļgaliem. Viņš aplūkoja rūpīgāk pussalas abās pusēs redzamos iegarenos, kraujos un stūrainos līčus. Augstākais fjords, kas stiepās no dienvidiem uz ziemeļaustrumiem, pilnīgi noteikti bija Kačas līcis. Bet apakšējam — gandrīz ziemeļu—dienvidu virzienā novietotajam — līcim, kurš visu Gudžaratas štatu sadalīja turpat uz pusēm, vajadzēja būt Kambejas līcim jeb pa indiešu modei Khambhātas līcim. Tatad viņa īstajam ceļamērķim. Un tā nedaudz lielākā pilsēta līča ziemeļaustrumos noteikti būs Baroda, bet pilsēta līča austrumu piekrastē — Surata. Vēl nedaudz tālāk, pāris simtu kilometru uz dienvidiem no Suratas, tātad būs Mumbaja — pilsēta, kurā nolaidīsies viņa lidmašīna.

Līdz tam vēl bija laiks, un Sergejs aizvēra acis. Viņš pamodās tikai tad, kas paziņojums aicināja pasažierus piesprādzēt drošības jostas un novietot sēdekļu atzveltnes vertikālā stāvoklī. Lidmašīnai nolaižoties, salonā sāka ielauzties silts, mitrs gaiss. Kad Sergejs izkāpa no lainera, viņš piemeta, ka temperatūrai vajadzēja būt vismaz trīsdesmit grādiem pēc Celsija, varbūt pat vairāk. Pasu un bagāžas pārbaude paņēma laiku. Rindas bija garas. Halles un gaiteņi pie pārbaudes punktiem bija pilni ar cilvēkiem, kas pārsvarā šķita Dienvidāzijas izcelsmes. Ventilatori, kas griezās pie griestiem, velti mēģināja noturēt temperatūru paciešamās robežās. Sergejs sajuta, kā pa sāniem sāk tecēt sviedri. Arī mugura drīz bija tik slapja, ka krekls pielipa pie ādas un sviedru lāsītes sāka kost acīs. Vienīgais nelielais mierinājums bija tas, ka svīda arī vietējie. Pūlī bija saklausāmas vairākas valodas. Sergejs bez angļu valodas ar asu indiešu akcentu izrunā atpazina vismaz marathi, hindi un gudžarati valodu. Kā angļu valoda ar indiešu akcentu, tā arī kaut kur no tālienes plūstošā mūzika, kas ne tuvu neizklausījās pēc rietumnieciskas, atmodināja Sergejā atmiņas par iepriekšējiem ceļojumiem, kas dīvainā veidā lika sajusties drošībā. Pēkšņi šķita, it kā pēc ilgas prombūtnes viņš būtu atgriezies mājās.

Cik gan ilgs laiks pagājis, kopš viņš pēdējo reizi bija Indijā? Viņš šajā valstī divas reizes bijis komandējumā, kad vēl nebija precējies un bija Maskavas avīzes ārzemju korespondents. Pēc tam, daudz vēlāk, kad bija kļuvis par zemūdeņu inženieri, viņš šeit bija viesojies kopā ar Ludmilu — vienu reizi Ziemeļindijā, Deli un Himalajos, un vienu reizi Dienvidindijā, Keralā un Tamilnadā.

Kad Sergejs uz Indiju bija atceļojis pirmo reizi, ieraudzītais pamatā bija tieši tāds, kā viņš bija iztēlojies. Bet šo un to literatūras ietekmē viņš bija sapratis pilnīgi nepareizi. Viņš jau labu laiciņu iepriekš domās bija sagatavojies sastapties ar dziļu nabadzību, kropliem un smagi slimiem cilvēkiem. Viņš bija zinājis, ka satiks daudzus, kuru acis būs aizvilktas ar necaurspīdīgu kataraktas plēvi, lai gan tās novēršana ar operācijas palīdzību būtu izmaksājusi tikai pāris desmitu dolāru. Viņš bija zinājis, ka satiks cilvēkus, kuru ekstremitātes būs šausminoši izkropļotas kā sekas elefantiāzei vai senam nelaimes gadījumam un tā nepilnvērtīgai ārstēšanai. Viņš bija sapratis, ka redzēs ne tikai tūkstošiem, bet droši vien pat miljoniem cilvēku, kuri jau nosacīti jaunos gados būs zaudējuši visus zobus vai vismaz lielu daļu no tiem. Sergejs bija zinājis, ka viņš Indijā gandrīz neizbēgami redzēs arī līķus: bēru gājienos, dedzināšanas rituālos, reizēm pat ielās vai upju līčos un sēkļos.

Lai gan viņš bija zinājis, ka to visu redzēs, tomēr skatīt savām acīm bija pavisam kas cits nekā stāstītais. Saskaršanās ar Indijas realitāti vienlaikus tās skaistumā un šausmīgumā viņam bija satriecošs piedzīvojums tieši tāpat, kā tas bijis daudziem cilvēkiem pirms viņa.

Tomēr Indija Sergeja prātā pirmām kārtām bija palikusi kā neizdibināma mīkla, kā vieta, virs kuras plīvo neredzams, taču tik un tā visu laiku klātesošs noslēpumainības plīvurs. Toreiz viņam bija ļoti grūti aptvert to, kas īsti radīja šo spēcīgo misticisma un mīklainības noskaņu. Sajūta, ka viss nebija tā, kā tam vajadzētu būt.

Tiesa, Sergejs bija zinājis, ka viņš nav vienīgais cilvēks, kurš Indiju sajutis tādā pašā veidā. Taču pagāja ilgs laiks, pirms viņš bija sācis saprast, kas viņu bija nomocījis. Toreiz oficiālā historiogrāfija vēl bija apgalvojusi, ka Indijas pirmās civilizācijas radušās pirms četrarpus tūkstošiem gadu. Arī tas gan nebija nekāds īsais laika periods, taču attiecībā uz Indiju tas tik un tā bija šķitis kaut kā… nepareizi, pārāk maz. Jo Sergejs bija apmeklējis arī daudzas citas zemes ar garu vēsturi un tūkstošiem gadu seniem monumentiem. Jo ilgāk kādā teritorijā bijušas cilvēku veidotas civilizācijas, jo dziļākas pēdas vēsture bija atstājusi uz visu apkārtējo. Grieķijā, Romā un Meksikā mūžsenās celtnes un pieminekļi bija redzami visās malās, pat visai neparastās un negaidītās vietās. Kad viņš pastaigājās starp Romas jauno laiku ēkām, aiz nākamā ielas stūra pēkšņi atradās divus tūkstošus gadu veca strūklaka. Vai, kad zemnieks ara lauku, viņš katru pavasari arkla atstātajās vagās varēja savākt jaunu ražu ar mūžsenām podu lauskām.

Taču Indija šķita sena, pat salīdzinot ar šādām kultūras zemēm. Un nevis tikai sena, bet mūžsena. Neaptverami sena. Grieķijā, Romā un Meksikā tūkstošiem gadu vecas celtnes novērtēja kā senatnes kultūras pieminekļus. Indijā tūkstošiem gadu vecas drupas atradās it visur, desmitiem un simtiem tūkstošu. Dažas pilsētas bija kā milzīgi, dzīvi muzeji. Vēl pirms vairākiem desmitiem gadu dažos rajonos bija pavisam pierasta lieta paņemt no senas celtnes sienām vismaz piecus tūkstošus gadu vecus apdedzinātus ķieģeļus un izmantot tos jaunu māju vai noliktavu ēku būvmateriāliem. Koloniālās Indijas laikos briti, būvēdami dzelzceļus, bija sagatavojuši pamatni ar šiem pašiem mūžsenajiem un pārsteidzoši izturīgajiem māla ķieģeļiem, kuri Pakistānas, Radžastānas un Gudžaratas smiltīs bija atrodami miljoniem, miljardiem. Zem senajām pilsētām bieži tika atrastas arvien jaunas vēl vecāku, sen aizmirstu pilsētu drupas. Zem dažām pilsētām varēja atrasties desmit vai divdesmit tajā pašā vietā agrāk bijušu pilsētu drupas kā milzīgi biezs, kārtu kārtām veidots nogulumu slānis. Tā, it kā tajā vietā tūkstošiem un atkal tūkstošiem gadu laikā būtu plūdusi nevaldāma cilvēciska straume, kura katru gadu aiz sevis atstājusi plānu podu lausku, kaulu un citu cilvēku apdzīvotības liecinieku slānīti. Kā lielas upes ikgadējie musonu plūdi.

Sergejs jau uzreiz pēc pirmā ceļojuma bija pārliecināts par to, ka Indijas civilizācija neapšaubāmi ir pasaulē vecākā. Tomēr viņa pārliecība par to drīzāk bija intuitīva, jo vēsturnieki un arheologi toreiz šajā jautājumā vēl pieturējās pie atšķirīgiem uzskatiem.

Taču tad, kad Vēdas bija lasītas mazliet rūpīgāk, visai drīz bija noskaidrojies, ka vecās teorijas par Vidusāzijas nomadu tautām nevar būt patiesas. Jo Vēdu rindās elpoja jūra. Tās bija pilnas ar norādēm uz jūru un jūrniecību, kuģiem un okeāna iemītniekiem. Vienlaikus aprēķini par Indas-Sarasvatī kultūras senāko pilsētu vecumu mainījās līdzi tam, kā arheologi ierakās arvien dziļāk zem senajām pilsētām palikušajos kultūrslāņos.

“Esiet sveicināti Indijā!” teica muitas ierēdnis un atdeva Sergeja pasi.

Sergejs iegāja sagaidīšanas zālē un paraudzījās apkārt. NIOT bija paziņojis, ka nosūtīs kādu viņam pretī. Tatad vienīgā problēma bija atpazīt, kurš no tiem, kas atnācis sagaidīt ielidojošos pasažierus, bija ieradies viņa dēļ. Viņa priekšā atradās biezs mūris, ko veidoja dievs vien zina cik daudzi simti sagaidītāju un tuvinieku. Daudziem bija līdzpaņemti papīra vai papes gabali, uz kuriem bija lasāmi uzņēmumu, organizāciju, iestāžu nosaukumi vai cilvēku vārdi. Sergejam acīs netrāpījās lapa, uz kuras būtu bijis viņa vārds, Širšova institūta vai arī NIOT nosaukums.

Uz brīdi Sergeja skatiens apstājās pie tirkīzzilā, raibā zīda sari ģērbušās sievietes, un viņam vajadzēja piespiesties, lai turpinātu meklēšanu, jo sieviete pat pēc Indijas mērauklas bija satriecoši skaista. Sergejs ievēroja milzīgi lielās, tumšās acis un spoži melnos matus teju līdz viduklim. Tādu sieviešu nav nekur citur kā vien Indijā, viņš nodomāja. Tad sieviete pēkšņi pievērsa skatienu Sergejam un devās uz viņa pusi.

Kas tad nu? Vai es uz viņu blenzu tik ilgi, ka viņa jūtas aizvainota? Sergejs satraucās. Tas nešķita ticami. Kad Sergejs viņu bija aplūkojis, sieviete bija skatījusies pavisam citā virzienā.

“Namaste,” sieviete sveicināja Sergeju. “Jūsu vārds taču ir Sergejs Saveļņikovs?”

Sergejs pamāja.

“Tā ir. Kā jūs mani atpazināt?”

“Sameklēju internetā jūsu fotogrāfiju. Mani sauc Amrita Desai,” teica sieviete.

“Doktore Desai?” Sergejs izbrīnījies vaicāja.

Amrita Desai smējās par Sergeja samulsumu. Sergejam patika viņas smiekli — tajos skanēja patiess un burbuļojošs prieks, kas viegli pielīp citiem.

“Atvainojiet par smiešanos, bet jūsu sejas izteiksme… Jūs laikam gaidījāt vīrieti.”

“Jā, biju domājis, ka Dienvidāzijas kultūra ir visai vīrišķīga un ka tik svarīgas pētnieciskas programmas vadītājs visticamāk būs…”

Amrita Desai pamāja.

“Jā, jā, tā tas visticamāk ari būtu. Tomēr tagad situācija nepavisam nav tik slikta, kā pārējā pasaulē varbūt domā. Mums taču jau ir bijušas pāris sievietes arī valdības vadītājas. Bangladešā un Šrilankā ir bijušas vēl vairāk un arī Pakistānā viena. Šajā ziņā mēs, šķiet, būsim tikuši krietni tālāk nekā daudzas Eiropas Savienības dalībvalstis.”

“Nerunājot nemaz par Krieviju.”

Amrita smējās atkal.

“Kad Krievijai būs pirmā sieviete prezidente?” jautāja Amrita. “Kā jūs domājat?”

“Ai, to ir viegli paredzēt,” teica Sergejs. “Kaut kad šajā gadu tūkstotī. Tiesa, vēl ne nākamajās vēlēšanās.”

Amrita priecīgi skatījās uz viņu.

“Tad jau jums ir cerības. Tūkstoš gadu vēl nav stipri ilgs laiks. Varbūt iesim? Tu droši vien gribi redzēt savu apmešanās vietu? Vai tā ir tava vienīgā soma?”

Sergejs pamāja, un viņi devās uz autostāvvietu.

“Tu ceļo tiešām vieglā ekipējumā.”

“Domāju, ka nopirkšu šeit klimatam piemērotāku apģērbu.”

Sergejs nedaudz samulsis atcerējās, ka diezin cik gadus nav bijis apģērbu veikalā. Kādreiz Ludmila viņam bija pirkusi jaunas drēbes, bet Sergejs pats no tā neko lielu nesaprata. Kādēļ rūpnīcām bija jāražo tik sliktas drēbes, ka tās nebija izturīgas un nodila līdz caurumiem? Kad, kārtojot ceļasomu, viņš bija pārskatījis savu garderobi, nāca atklāsme, ka tikai neliela daļa apģērba gabalu, pat raugoties ar aizmiglotu skatu, bija ievietojami, tā teikt, izejamo kategorijā. Un arī tie pārsvarā bija paredzēti aukstākiem klimatiskiem apstākļiem nekā Indijā — Krievijai, Grenlandei un ziemeļu jūrām.

“Automašīna ir tur,” norādīja Amrita. “Tas sarkanais maruti.” Sergejs atgaiņāja nostāk cerību pilnos somu nesējus un apmešanās vietu piedāvātājus. Ārā bija gandrīz tikpat karsts kā iekšā, tomēr, neraugoties uz svelmi, Sergejs sajuta, ka garastāvoklis uzlabojas un ka viņu ilgstoši mocījusī smagā depresija pēkšņi atslābinās — vismaz kādu kripatiņu. Viņam šķita, ka Indijā viņš varētu justies labi.

Amrita atvēra maruti bagāžnieku, un Sergejs tajā iecēla savu vienīgo čemodānu.

“Tad nu atliek tikai doties ceļā,” teica Amrita.

“Ko tad šis rumaks dzer?” interesējās Sergejs.

“Attīrītu biometānu.”

“Kur es apmetīšos?” gribēja zināt Sergejs.

“Mums ir dažas istabas viesiem pavisam tuvu Narimanpointas ostai. Vienu no tām esam rezervējuši tev. M. V. Sagar Paschmi — mūsu pētniecības kuģis — šobrīd atrodas ostā. Varēsi aplūkot arī to, ja vēlēsies.” “Kur tu pati dzīvo?”

“Bandrā. Tā atrodas pusceļā starp Narimanpointu un lidostu.” “Vai sūtījums ostā jau ir pienācis?”

“Tu domā “Lomonosovu”?”

Sergejs pamāja.

“Sūtījums ir ostā, un, pēc mūsu saprašanas, tas transportēšanas laikā nav bojāts,” teica Amrita un pasmējās par Sergeja acīmredzamo atvieglojumu. “Zemūdene tev laikam ir ļoti nozīmīga?”

“Domāju, ka tā varētu teikt,” Sergejs piekrita.

Satiksme kļuva arvien dzīvāka. Pa savienojošām braukšanas joslām no citām maģistrālēm viņiem līdzās un aizmugurē plūda automašīnas, līdz gandrīz visas joslas bija pilnas ar mašīnām, kas brauca uz pilsētas centru. Sergejs ievēroja, ka pārsteidzoši liela daļa spēkratu bija dzeltenmelni raibi — nedaudz veclaicīga paskata taksometri. Autobusi bija izrotāti — pilni ar līkumotiem, košās krāsās izkrāsotiem ciļņiem. Satiksmes plūsmā netrūka arī motorolleru. Ķiverotiem vīriem aiz muguras bieži sēdēja sieviete — acīmredzot sieva vai draudzene. Palaikam izskatījās, ka uz tā paša motorollera pārvietojas visa ģimene, ieskaitot bērnus.

“Mumbaja kopš tā laika, kad te biju pirmo reizi, ir mainījusies,” secināja Sergejs. “Tas bija vai nu deviņdesmitajā gadā, vai pirms tam. Tad mēs vēl bijām padomju pilsoņi, un toreiz lidostas ceļa malās bija vismaz simt tūkstoši uz ielas vai teltīs mītošu cilvēku. Un daudz tādu, kas dzīvoja betona aku grodos.”

“Būtu patīkami, ja varētu teikt, ka Mumbajā vairs nav bezpajumtnieku,” teica Amrita. “Tomēr viņu joprojām ir daudz. Viņi tikai ir padzīti no centra un no šī ceļa, kas ved no lidostas. Lai Mumbaja izskatītos mazliet mūsdienīgāka, nekā tā īstenībā ir.”

“Cik daudz cilvēku tagad šeit dzīvo?”

“Pilsētas tēvi būtu ļoti apmierināti, ja kāds viņiem to spētu izstāstīt. Visticamāk, starp divdesmit un divdesmit pieciem miljoniem.” Viņiem labajā pusē sāka plesties šaurs jūras līcis. Tā otrajā krastā atradās rinda augstu, torņveidīgu daudzstāvu ēku. Priekšā pa labi izdalījās Indijas okeāna lielā un bezgalīgā, spoži zilā mugura. Jūrā bija redzams liels kravas kuģis. Tas izskatījās pēc tankkuģa. Tālāk vīdēja citi kuģi.

“Tas daudzstāvu ēkas līča otrajā krastā atrodas vēl Bandrā,” skaidroja Amrita. “Es dzīvoju tur.”

“Lieli kuģi,” atzina Sergejs. “Ko tie pārvadā?”

“Tie no jūras transportē attīrītu biometānu. Ar gāzi, kas rodas no pilsētas pašas atkritumiem, nepietiek.”

“Interesanti.”

“Mazākie kuģi savāc jūraszāles, ko audzē peldošās plantācijās virs jūras ūdens virpuļiem, un ar vienkāršu presi izspiež no tām mitrumu.

Pēc tam tie nogādā jūraszāles uz lielajiem kuģiem, uz kuriem ir rūpnīcas. Uz rūpnīcu kuģiem jūraszāles noslēgtos konteineros tiek sadalītas biogāzē. Tad gāzi attīra, metānu sašķidrina un pārsūknē šādos tankkuģos. Kā pārstrādes blakusprodukts rodas mēslojums.”

“Vai visa gāze ir paredzēta tikai Mumbajas vajadzībām?” “Protams, nē,” Amrita papurināja galvu. “Daļu izmanto šeit, tomēr vairums pa gāzes cauruļvadiem plūst uz citām Indijas pilsētām un Pakistānu.”

Tagad braucamo uz ceļa bija tik daudz, ka visas joslas bija nosegtas ar vienlaidus automašīnu rindām tik tālu, cik vien acs sniedza. Ātrums samazinājās, un pēc neilga brīža viņi līda uz priekšu tikai nedaudz ātrāk par kājāmgājēju.

“Ģeogrāfiskais izvietojums mums sagādā daļējas problēmas,” skaidroja Amrita. “Mumbaja kādreiz bija sala. Tagad tas ir ar kontinentu savienots garš zemesrags, kas spices virzienā sašaurinās. Mumbajas vecais darījumu centrs Narimanpointa atrodas pašā zemesraga smailē.” “Daudz debesskrāpju,” atzīmēja Sergejs.

Amrita pamāja.

“Mumbaja ir visas Dienvidāzijas ekonomiskais centrs. Zeme pie Narimanpointas palaikam ir vērtīgāka nekā Tokijā vai Manhetenā.” “Nevar būt!”

“Centrā arī tagad nevar dabūt pat mazu dzīvokli par diviem miljoniem dolāru.”

“Tu dzen jokus,” Sergejs neticīgi teica.

Viņiem pa kreisi palika kāda ļoti liela, balti krāsota celtne.

“Tā ir Mumbajas dzelzceļa stacija,” stāstīja Amrita. “Un tur tās nelielās ieliņas ir nelāgu slavu ieguvušās Kamatipuras šķērsieliņas. Premjerministrs Morarji Desai mēģināja slēgt rajona priekamājas, taču bija spiests padoties.”

“Vai Morarji Desai ir tavs radinieks?”

Amrita pamāja.

“Jā, bet visai attāls.”

“Bet vai tu viņu pazini?”

“Jā. Indijas privileģētais slānis ir visai neliels, un mani vecāki tam piederēja. Kad biju bērns, mēs bieži ciemojāmies pie viņiem.”

“Atceros, esmu lasījis, ka viņš dzēra savu urīnu. Kā tur īsti bija?” Amrita nopūtās.

“Kiropas avīzēm ir nelāgs paradums aprakstīt nebūtiskus sīkumus.” Amrita apstādināja savu maruti zemas daudzstāvu mājas priekšā starp divām tādas pašas markas automašīnām spraugā, kas, Sergejaprāt, izskatījās pašaura. Viņa uzveda Sergeju nama trešajā stāvā un atvēra N/OT viesu dzīvokļa durvis. Tas bija mājīgi iekārtots. Tur bija vannas istaba un televizors. Pie sienas bija pakārtas ar N/07’darbu saistītas fotogrāfijas un kartes. Pa logu pavērās skats uz palmu ieskauto piekrastes bulvāri un Indijas okeānu. Amrita pasniedza Sergejam atslēgas.

“Lūdzu! Man tagad diemžēl ir jādodas prom. Taču rīt mēs atkal redzēsimies. Atbraukšu pēc tevis ap desmitiem no rīta. Vai tas der?” “Der, bet var arī agrāk.”

“Vienojamies par desmitiem, jo tā paspēsi mazliet atpūsties. Ledusskapī ir nepieciešamais brokastīm, un tuvējā apkārtnē ir daudz labu restorānu. Man ļoti žēl, ka nav laika šovakar pašai atnākt un iepazīstināt tevi ar apkaimi. Man ir darīšanas, kuras neizdevās atcelt.”

“Es tiešām tikšu galā,” apliecināja Sergejs.

Viņš iecēla gultā čemodānu un atvēra slēdžus. Uz drēbēm bija uzlikta Ludmilas fotogrāfija. Sergejs to novietoja uz naktsskapīša. Amrita paskatījās uz smaidošo seju fotogrāfijā un Sergeja zeltnesī spīdošo gredzenu.

“Vai ģimene ieradīsies tevi apciemot?” viņa jautāja. “Ar to es domāju, ka būtu ļoti jauki satikt arī viņus.”

Sergejs pacēla roku un paskatījās uz zelta laulības gredzenu, kas joprojām atradās uz viņa pirksta.

“Vai tu domāji šo? Manu gredzenu?”

Amrita pamāja.

“Jā. Vai tad tas nenozīmē, ka esi precējies? Es sapratu, ka kristiešiem…”

Sergejs pamāja.

“Tu esi sapratusi pavisam pareizi. Taču Ludmilas vairs… nav starp dzīvajiem. Viņa nomira pirms trim gadiem.”

“Man ļoti žēl,” atvainojās Amrita.

“Ir jau pagājis ilgs laiks.”

“Vai jums… tas ir, vai tad kristiešu zemēs ir paraža nēsāt gredzenu uz pirksta arī tad, ja dzīvesbiedrs ir miris?” nedaudz samulsusi jautāja Amrita. “Piedod, ja esmu pārāk ziņkārīga.”

“Faktiski nav,” teica Sergejs.

Amritas sejas izteiksme bija izbrīnīta, taču viņa vairāk neko nejautāja un atvadījās no Sergeja.

Sergejs pavadīja Amritu līdz mājas ārdurvīm un noskatījās, kā viņa aiziet līdz automašīnai, atver durvis, izbrauc atpakaļgaitā uz ielas un pazūd skatienam aiz stūra.

4

Sergejs, slapjš no sviedriem, pamodās no tā paša murga, kura dēļ bija uztrūcies tik daudz reižu ari agrāk. Lielākoties šie murgi ar nelielām variācijām arvien atkārtojās. Tie katru reizi viņam atgādināja notikušo.

Kad Ludmila iznāca no slimnīcas, viņa bija nogurusi, taču priecīga. Vakarā viņa nedaudz sargāja sānu tā, it kā tas sāpētu. Taču Sergejs tās uzskatīja par pavisam normālām sāpēm šuvē pēc nelielas operācijas. Vēlāk Sergejs pamodās no tā, ka Ludmila nemierīgi grozījās un viņas piere bija karsta kā uguns. Ludmila kratījās drudzī, un viņas sāns bija patiešām smeldzīgs. Kad Sergejs tam pieskārās, Ludmila no sāpēm sarāvās.

Sergejs bija nekavējoties pieprasījis, lai Ludmila ceļas un apģērbjas. Un viņi bija braukuši uz slimnīcu, kur Ludmilai bija iedotas spēcīgas antibiotikas. Viņas biedējoši augstā temperatūra bija sākusi kristies, un pēc brīža viņa bija gluži slapja no sviedriem. Sergejs zināja, ka tā ir laba zīme. Pēc tam Ludmila atkal sāka salt un drebēt, un mazliet vēlāk, neraugoties uz antibiotikām, viņas piere atkal bija dedzinoši karsta.

Ārsti viņai bija noteikuši citas antibiotikas, taču temperatūra nebija kritusies. Sergejs bija sēdējis nomodā un turējis sievu aiz rokas. Brīžam Ludmila bija pie pilnas samaņas un saprata, ka ir bīstami slima. Brīžam viņa bija atradusies uz robežas starp miegu un nomodu un murgojusi kaut ko nesakarīgu, no kā bija grūti kaut ko izlobīt.

Arī trešās antibiotikas, ko ārsti noteica nākamajā dienā, nebija iedarbojušās uz iekaisumu. Infekcija bija izplatījusies uz plaušām, un Ludmila bija sākusi klepot biezas, zaļas gļotas. Asās klepus lēkmes

plosīja viņas ķermeni, kas kļuva arvien slābāks. Sergejs bija satrakojies, viņš bija kliedzis uz ārstiem un medmāsām un pieprasījis, lai viņi Ludmilai dod īstas un iedarbīgas zāles — tādas, kas spētu apstādināt baktērijas, kuras biedējošā ātrumā pārņēma it visu viņas organismu.

Arī ceturtās antibiotikas neiedarbojās. Tām nebija nekādas ietekmes uz Ludmilas audus badīgi rijošajiem mikrobiem. Sergejs sēdēja pie Ludmilas bez gulēšanas jau trešo nakti pēc kārtas un pieprasīja, lai viņa nepadodas, ka viņai ir jācīnās un jādzīvo, ka Sergejs nespēs dzīvot bez Ludmilas un nezina, ko darīs, ja Ludmila nomirs.

Naktī kādā brīdī spēku izsīkums bija uzvarējis un Sergejs bija iekritis dziļā miegā. Kad viņš pamodās, Ludmila bija pavisam klusa. Piere vairs nebija karsta, bet gan neparasti vēsa. Un Ludmila vairs nebija piekritusi mosties, lai gan Sergejs bija viņu kratījis un kliedzis uz viņu.

VRSA, rūgti nodomāja Sergejs. Vancomycin Resistant Streptococcus Aureus. Streptokoka baktērija — viena no pasaulē bīstamākajām un biedējošākajām slimnīcas infekcijām —, kas spēj pretoties vankomicīnam un gandrīz visām citām pazīstamajām antibiotikām. Viņš nekad agrāk pat nebija dzirdējis par to vai arī, ja kaut ko bija dzirdējis vai lasījis, tad nebija pievērsis lielāku uzmanību, bet gandrīz uzreiz to aizmirsis. Līdz tam brīdim, kad viss bija noticis. Pēc ārstu teiktā, bija paredzēta tikai neliela, rutīnveida ķirurģiska iejaukšanās bez riska. Tikai maza operācija, pēc kuras atlabšana būšot ātra un viegla. Un laikam jau tā tam vajadzēja arī būt. Ja vien…

Tālruņa zvans atsauca Sergeju īstenībā. Zvanītāja bija Amrita.

“Gribēju tikai pārliecināties, ka esi gatavs,” skaidroja Amrita. “Būšu pie tevis pēc pusstundas.”

“Tas der ļoti labi,” teica Sergejs. Viņš nolika klausuli un uzmeta skatu pulkstenim. Viņš tik tikko paspēs uzvārīt kafiju un apēst pāris sviestmaižu.

Sergejs ieslēdza kafija automātu. Gaidot viņš nolēma pašķirstīt hindi— angļu valodas vārdnīcu, vai Amritas vārds varētu kaut ko nozīmēt.

“Am… amr… amrita — nemirstība, mūžīgā dzīve,” Sergejs pusbalsī izlasīja. Interesants vārds, viņš nodomāja.

Pēc pusstundas atskanēja durvju zvans.

“Es taču neesmu ieradusies pārāk agri?” jautāja Amrita un mirdzoši uzsmaidīja.

Vienu brīdi Sergejam iešāvās prātā doma, ka sieviete izskatās kā eksotiska un neparasta hinduistu dieviete. Tūlīt pat viņš no šīs domas nokaunējās un piesarka. Amrita sajuta Sergeja samulsumu un brīnīdamās lūkojās viņā, gaidot izskaidrojumu. Taču Sergejs neko neteica.

“Chalo!” teica Amrita. “Dodamies!”

Mazliet vēlāk viņi jau spraucās cauri Mumbajas satiksmes plūsmai uz N/OT biroju. Automašīnu un citu transportlīdzekļu gan bija daudz, taču satiksme nešķita īpaši bīstama, prātoja Sergejs. Ielas bija tik pilnas, ka itin neviens spēkrats nespēja pārvietoties dzīvībai bīstamā ātrumā.

Viņiem priekšā uz ielas parādījās liels, tumšs blāķis, kurš skaidri pacēlās augstāk par automašīnu jumtiem. No sākuma Sergejs nesaprata, kas tas ir, jo tas kustējās lēni, bet noteikti un mazpamazām pienāca tuvāk.

“Vai tas ir tas, ko es domāju redzam?” jautāja Sergejs.

Amrita iesmējās.

“Laipni lūgts Indijā!”

Zilonis lēnītēm pienāca tuvāk. Tas mierīgi, cienīgiem un nesteidzīgiem soļiem lavierēja starp taksometriem, autobusiem un motocikliem. Sergejs pamanīja, ka neviens tam nepievērsa īpašu uzmanību. Tātad tam jābūt visai parastam skatam pat Mumbajā, Indijas modernākajā un industrializētākajā pilsētā. Mierīgi uz priekšu čāpojošais zilonis pa vidu lielpilsētas steigai un kņadai — tas ir kaut kas patiešām aizraujošs, domāja Sergejs.

“Ceru, ka jūs nekad neatteiksieties no saviem ziloņiem,” viņš teica.

“Nav pamata uztraukumam,” apliecināja Amrita. “Zilonis šeit ir ļoti, ļoti iecienīts dzīvnieks. Ganeša noteikti ir mūsu augstāk vērtētais dievs, mūsdienās droši vien līdzās Krišnam.”

“Ganeša? Tas puisis ar ziloņa galvu?”

Amrita pamāja.

“Tieši viņš. Augustā būs festivāls, kura laikā tikai Mumbajā vien desmit vai piecpadsmit miljoni cilvēku vakarā sapulcēsies jūras krastā, lai upurētu Ganešam un izlūgtos no viņa laimi nākamajam gadam.” “Desmit vai piecpadsmit miljoni? Tas ir, ne desmit vai piecpadsmit tūkstoši?”

“Tie ir lieli svētki.”

“Cik daudz dievu tad jums kopā ir, tas ir, visā Indijas teritorijā?” jautāja Sergejs.

Amrita iesmējās.

“Šim jautājumam no hindu mitoloģijas viedokļa faktiski nav nekādas jēgas, jo visi dažādie dievi ir viena un tā paša dieva dažādas formas,” Amrita, žilbinoši smaidīdama, skaidroja. “Tā ka arī mums savā ziņā ir tikai viens dievs. Bet, ja kādreiz satiksi cilvēkus, kam vārds ir Šivakoti, tad tikai tavai zināšanai — Šiva, protams, nozīmē dievu Šivu, bet koti ir daudzi crore, crore. Viens crore ir desmit miljoni. Tātad koti ir vairāki desmiti miljonu reizināti ar vairākiem desmitiem miljonu.” “Paga, paga, vai es tiešām visu saprotu pareizi?”

“Šivakoti tātad nozīmē desmitiem miljonu reizināti ar desmitiem miljonu dažādu Šivas inkarnāciju, un visas tās vismaz kādā mērā ir dažādi dievi un dievības. Cik tad īsti tas ir? Vai tev ir kalkulators? Jebkurā gadījumā diezgan daudz.”

“Tas nenoliedzami nozīmē diezgan daudz dievu,” piekrita Sergejs. “Vairāk nekā mums.”

“Rietumu pētnieki savulaik ir sastādījuši sarakstu ar aptuveni trim miljoniem hinduistu rakstos minētu dievu,” teica Amrita. “Tā gan ir uzteicama centība, taču ne visai saprātīga rīcība, jo es domāju, ka katru dienu kāds atklāj kādam dievam vismaz vienu jaunu inkarnāciju. Dažkārt man šķiet, ka jums, Rietumu cilvēkiem, ir varbūt pat pārspīlēti liela vajadzība visu iespējamo saskaitīt, klasificēt un pārvaldīt. Arī tad, kad tas pilnīgi skaidri nav iespējams.”

“Tev ir taisnība,” smējās Sergejs. “Bet arī trīs miljoni dievu, manuprāt, jau ir krietni daudz. Mums ir tikai viens dievs. Īstenībā divi. Vai īstenībā trīs. Kā nu to skaita. Faktiski es tā īsti nezinu, kā būtu jāskaita.”

“Tas nu arī īpaši skaidri neizklausās. Tomēr jūsu zoroastriskās reliģijas nenoliedzami ir visai atšķirīgas no hinduisma.” “Zoroastriskās reliģijas?”

“Piemēram, jūdaisms, kristietība un islāms. Tās visas no Zaratustras ir mantojušas šo “Gredzenu pavēlniekam” tipisko ideju par mūžīgo cīņu starp labo un ļauno, pasaules sadalīšanos tumšajos un gaišajos spēkos. Manuprāt, tas savā ziņā ir labi. Tomēr tas viegli noved arī pie strikta, nevajadzīgi sakāpināta melnbaltuma. Tā kā ir tikai viens dievs, eksistē tikai viena liela patiesība ar lielo P, nevis neskaitāmas mazas patiesības ar mazo p. Tātad ikvienai problēmai pastāv tikai viena atbilde, viens risinājums. Hinduisma pasaules aina nav ne tik duālistiska, ne, ja drīkstu teikt, arī tik monomān… monolīta, bet gan jebkurš redzējums vienmēr ir pareizs no kāda skatpunkta. Tātad vienlaikus var eksistēt neskaitāmas dažādas patiesības, lai arī tās ar pārējām, vismaz no ārpuses, būtu pilnīgā pretrunā. Jo nekādas vienas lielas patiesības nav un arī nevar būt, bet ir tikai bezgalīgs daudzums dažādu mazu patiesībiņu, kas katra atkarībā no punkta, no kura uz to skaties, izskatās pavisam atšķirīga.”

Indija ir ļoti komplicēta zeme, nodomāja Sergejs.

“Jūs, Rietumu cilvēki, nevajadzīgi bieži ieslīgstat strīdos par tādām lietām kā, piemēram, vai saule ir apaļa vai karsta,” prātoja Amrita. “Un tad tie, pēc kuru domām saule ir apaļa un nav karsta, mēģina nogalināt visus tos cilvēkus, kuri uzskata, ka saule ir karsta un nav apaļa.” Sergejam bija jāsmejas.

“Te nu tā ir — Rietumu domas vēsture koncentrētā veidā.”

“Tā jau, protams, nav visa patiesība,” Amrita žēlsirdīgi komentēja. Sergejs nodomāja, ka ir laiks pagriezt sarunu tuvāk zemes lietām. “Es, protams, izlasīju tās fona piezīmes, taču tajās viss nav izskaidrots,” teica Sergejs. “Pirmkārt tajās nav pateikts, kādēļ visas jūsu atrastās nogrimušās pilsētas ir palikušas zem ūdens. Vai šeit ir bijušas lielas zemestrīces vai ir kāds cits iemesls?”

Amrita pamāja.

“Acha! Uz to ir viegli atbildēt. Tās nogrima, kad ledus laikmeta

beigās kusa kontinentālie ledāji un cēlās jūras līmenis. Ūdens līmenis ledus laikmeta beigās taču bija vairāk nekā simt metrus zemāks nekā pašlaik.”

Sergejam no izbrīna aizrāvās elpa.

“Bet… tad taču šīm pilsētām ir jābūt… patiešām senām. Tik vecu pilsētu nevar būt.”

“Nu, bet tās tur tagad vienkārši ir,” sausi noteica Amrita. “Tās pilnīgi droši ir pasaulē vecākās lielpilsētas, kas līdz šim ir atrastas. Tās pat var būt pasaules vecākās pilsētas. Punkts. Šobrīd izskatās, ka tās patiešām ir celtas pirms Irākas senajām pilsētām Tel-Brakas, Tel-Hamukaras un Tel-el-Ueilas, pirms Izraēlas Jērikas un pirms Pakistānas Mērgaras.”

“Kādēļ lai tās būtu tik vecas?”

“To augšējie slāņi pēc datējuma ar radioaktīvā oglekļa metodi ir aptuveni deviņus tūkstošus piecus simtus gadu veci.”

“Tas ir gandrīz tikpat, cik Mērgara,” atcerējās Sergejs. “Vai Jērika.” Amrita pamāja.

“Apmēram tā. Taču abas pilsētas pēc formas ir visai garenas, kādus desmit kilometrus garas un tikai pāris kilometru platas. Līča dibenā ir redzamas liecības par senām upju gultnēm, kas ir izžuvušas tāltālos laikos. Mēs ticam, ka abas pilsētas ir uzbūvētas pie šādas, sen izžuvušas, upes gultnes.”

Sergejs atcerējās, kā bija izskatījusies Katjavaras pussala no lidmašīnas.

“Tu tagad droši vien runā par to pašu upi, kura savulaik izveidoja visu Katjavaras pussalu, vai ne? Tā taču nepārprotami ir kādas senatnē pastāvējušas upes delta. Vai vismaz tā stipri izskatās pēc tādas, kad uz to lūkojas no lidmašīnas.”

Amrita, priecīgi pārsteigta, smaidīja.

“Tieši tā. Upes vārds bija Sarasvatī. Daudzi sanskritā rakstītie senie teksti Sarasvatī sauc par upju karalieni. Par nosaukuma sākotnējo izcelsmi ir dažādi uzskati, taču acīmredzot tas ir nozīmējis “plūstošā”. Tiesa, citi teic, ka Sarasvatī nozīmē “dīķu virtene”, taču šī visticamāk ir jaunāka interpretācija no laikiem, kad upe jau bija sākusi izžūt. Jebkurā gadījumā Sarasvatī savulaik bija Indijas svētākā upe, svētāka pat par Gangu.”

“Vai tad Sarasvatī nav arī kaut kāda dieviete? Tāpat arī Ganga vienlaikus ir gan upe, gan dieviete?”

“Tā ir gan,” teica Amrita, atkal priecīgi izbrīnīta. “Sarasvatī ir literatūras un zinību dieviete. Ja redzi pieminekli vai cilni, kurā kopā ar dievieti ir balts gulbis, tad tā vienmēr ir Sarasvatī.”

“Kad Sarasvatī izžuva?”

“Labs jautājums. Ģeologi par to joprojām strīdas. Dedzīgi. Piemēram, Ramasvami un sabiedrotie, balstoties uz satelītattēliem, apgalvo, ka Sarasvatī pārtraukusi ieplūst jūrā jau pirms apmēram divpadsmit tūkstošiem gadu. Protams, arī krietni vēlāk lietus sezonu laikā Sarasvatī nav bijis daudz ūdens, vismaz lejtecē tuvu jūrai.”

“Tātad, ja pilsētas sākotnēji ir tapušas upes krastā, tām jābūt uzceltām neaptverami sen atpakaļ.”

“Tieši tā. Taču kādēļ lai kāds būvētu pilsētu izžuvušas upes krastā?” “Labs jautājums.”

“Un tev ir jāatceras, ka tās bija ļoti lielas pilsētas. Labi organizētas pilsētas. Tām bija apbūves plāns un kanalizācija. Pilsētas ar apbūves plānu un kanalizāciju nevar būt civilizācijas pirmais posms. Tām noteikti bijušas priekšgājējas. Zem drupām ir jābūt vēl vecākām drupām.” Amrita apstājās pie mūsdienīga izskata sešstāvu ēkas. Nama fasāde bija veidota tikai no stikla.

“Esam atbraukuši,” viņa teica. Viņi izkāpa no automašīnas, un Amrita savu viesi ieveda ēkā.

“Ja vēlies redzēt, ko līdz šim esam atraduši, tad tajā istabā ir visai reprezentatīva kolekcija. Man ar šiem papīriem aizies dažas minūtes,” teica Amrita un norādīja uz telpām, kas atradās kreisajā pusē.

Sergejs piegāja pie stikla vitrīnām, kas bija novietotas pirmās istabas centrā. Visi uz gaišā auduma guļošie priekšmeti bija no brūna vai melna akmens vai māliem. To vidū nebija pilnīgi nevienas metāla lietas. Priekšmeti izskatījās ļoti vienkārši un ārkārtīgi veci. Jūras ūdens

bija noapaļojis atradumu stūrus — īpaši no māla taisīto, bet tāpat arī akmens darinājumu. Cik gan ilgi priekšmetiem vajadzējis atrasties ūdenī, lai tādējādi nodiltu, viņš prātoja, taču tad saprata, ka atbilde galvenokārt ir atkarīga no apstākļiem. Plūstošā ūdenī, piemēram, piekrastes bangu zonā, ūdenim un viļņiem līdzi plūstošo smilšu erozējošā iedarbība būtu daudz manāmāka un ātrāka nekā rāmā ūdenī. Savukārt zem smiltīm apraktie priekšmeti varētu nenodilt it nemaz pat daudzu tūkstošu gadu ilgā laika periodā.

Dažus priekšmetus bija viegli atpazīt. Uz galda atradās lērums akmens darbarīku asmeņu un arī šķēpu vai bultu uzgaļu. Daudz bija dažādu izmēru podu lausku, kas noslīpējušās gludas un apaļas. Bez tam bija no kaula, koka un akmens darinātas lietas, droši vien kaklā karināmas rotas un aproces. Nelielas, relatīvi vienkāršas māla un akmens skulptūriņas, daļa no tām attēloja cilvēku figūras un citas — dzīvniekus. Tas droši vien bija vērsis, un tas varētu būt zilonis, bet kas tas bija? Cilvēks ar vērša galvu vai kāds senlaiku dievs? Dažas mantas bija tik nodilušas vai tik neparasta izskata, ka Sergejam bija grūti saprast, kas tās savulaik bijušas vai ko tās attēlojušas. Dažiem priekšmetiem bija krustveida forma, tomēr tie taču nevarēja būt nekādi krucifiksi. Tik daudzus tūkstošus gadu pirms Kristus.

Un kas bija tās lielākās, plakanās akmens un māla plāksnes? Vai tie māla priekšmeti pusloka formā? Vai tie garenie māla batoniņi, kas izskatījās pēc īsiem cigāriem? Katrā ziņā ļoti interesanta kolekcija, nodomāja Sergejs.

“Tā ir tikai neliela daļa no tā visa, ko esam atraduši,” Sergejs aiz muguras izdzirdēja Amritas balsi. “Tādu mums jau būs simtiem tūkstošu, un es domāju, ka līča dibenā ir vēl miljoniem. Līdz šim vienmēr, kad esam dibenā nolaiduši zemessmēlēju, neatkarīgi no vietas, kur to esam nometuši, virs ūdens ir pacēlušies tūkstošiem cilvēku darinātu priekšmetu.”

“Kas norāda uz to, ka apdzīvotība šeit ir bijusi visai ilgi.”

“Tieši tā.”

Sergejs neticīgi šūpoja galvu.

“Tas patiešām ir kaut kas. Tas taču ir pavisam neticams atradums… Kādēļ par to nav runāts vairāk?”

Amrita paraustīja plecus.

“Es nezinu. Pret to ir bijusi aizdomu pilna attieksme — tā, it kā tā nebūtu patiesība. Tā, it kā mēs būtu rikai izfantazējuši, ka esam kaut ko atraduši. Tā, it kā mēs neprastu savu darbu.”

“Ko visu jūs līdz šim esat atraduši?”

Amrita no plaukta paņēma rullī satītu karti un izplāja to uz galda.

“Viss, ko līdz šim esam atraduši, ir atzīmēts šajā kartē. Pirmā mūsu atrastā pilsēta ir… lūk, šeit. Otra pilsēta ir tur. Pēc tam esam atraduši vēl sešus apdzīvotus centrus. Tie ir nedaudz mazāki par divām pirmajām pilsētām. Taču pagaidām naudas trūkuma dēļ esam varējuši pētīt tikai ļoti nelielu rajonu. Kad jūras līmenis pēc ledus laikmeta pacēlās, Indijas rietumu piekrastē zem ūdens līmeņa palika aptuveni pusmiljons kvadrātkilometru auglīgas piekrastes līdzenuma zemes. Varbūt atradīsim vēl desmitiem zem jūras palikušu pilsētu, varbūt simtiem.”

Sergejs dzirdami nosvilpās.

“Tas nu ir kaut kas! Tā taču ir grandioza… kā indiešu Atlantīda!”

Amrita cieši lūkojās Sergejā.

“Jā, indiešu Atlantīda,” teica Amrita. “Bet varbūt arī… kaut kas cits. Jo es domāju, ka šī ir arī tā Atlantīda, par kuru runāja jūsu Platons.”

5

Sergejs neticīgi skatījās uz Amritu.

“Cik atceros, Platons tiešām visai skaidri rakstīja, ka Atlantīda atradās kaut kur Atlantijas okeānā uz rietumiem no Hērakla pīlāriem jeb Gibraltāra jūras šauruma.”

Amrita pamāja.

“Platona skatījums ir visai nepārprotams,” Amrita piekrita. “Viņš teica, ka jūra šaipus Hērakla pīlāriem ir tikai maza osta, uz kuru ved neliels šaurums, bet rietumos no tās atrodas īstais okeāns. Viņš rakstīja, ka Atlantīda atradās uz salas šajā okeānā un ka tā sala bija lielāka par Lībiju un Āziju, kopā ņemot. Bet ja nu Platons kļūdījās?”

“Visa leģenda par Atlantīdu balstās uz tā, ko Platons ierakstījis divos savos dialogos — “Timejs” un “Kritijs”,” protestēja Sergejs. “Nekādu citu liecību par Atlantīdas eksistēšanu nav. Ja noraidām Platonu, pāri nepaliek nekas.”

Amrita smaidot lūkojās Sergejā, un viņas acis mirdzēja klusā aizrautībā.

“Panāc, gribu tev kaut ko parādīt,” aicināja Amrita.

Sergejs sekoja Amritai. Viņi izgāja cauri vairākām izstāžu telpām, līdz nonāca istabā, kurā atradās skulptūras un zīmējumi, kas attēloja Budu, Krišnu un Mahāvīru.

“Eiropā bieži domā, ka dažādas domas, idejas un inovācijas var pārvietoties tikai virzienā no rietumiem uz austrumicm, lai gan ļoti bieži tās ir devušās tieši pretējā virzienā,” sāka Amrita. “Kā, piemēram, šaujampulveris, kompass, papīra izgatavošana, grāmatu iespiešanas

māksla un matemātika. Vai tā sauktā arābu ciparu sistēma, ko tagad izmanto arī Eiropā. Bet, starp citu, tās sākotnējā izcelsme ir no Indijas. Labāks nosaukums būtu Gvalijaras ciparu sistēma, jo senākie mūsdienu cipariem līdzīgi numerāļi ir atrasti tur.”

“Tik daudz es arī zinu,” teica Sergejs. “Bet es nesaprotu, kāds sakars Gvalijaras numerāļiem ar Platonu.”

Amrita smaidīja.

“Vai tu zināji, ka tad, ja veiksmīgs tirgotājs piecpadsmitā gadsimta Eiropā gribēja būt drošs, ka viņa dēls iemācīsies matemātiku, viņam bija jāapmierinās ar to, ka dēls iemācījās saskaitīšanu un atņemšanu? Vai arī dēls bija jāsūta mācīties uz Itāliju. Dalīšanu un reizināšanu Eiropas teritorijā mācīja rikai dažās Itālijas universitātēs — tajās, kurās bija izplatījušās bīstamās ķecerības no islāma zemēm. Baznīca bija aizliegusi nodarboties ar dalīšanu un reizināšanu kā bīstamu ietekmi, kas nākusi no pagāniskām zemēm. īpaši stingri bija aizliegta nulles lietošana, jo nulle bija tik dīvains jēdziens, ka tas varēja nākt tikai no paša Sātana. Tirgotāji, protams, savā grāmatvedībā slepeni izmantoja indiešu matemātiku, jo viņi gribēja skaidrību par to, cik daudz naudas ar kuru preci īstenībā ir nopelnīts.”

Sergejs iesmējās.

“Tātad tu pirmām kārtām vēlies pierādīt, ka sākotnēji Eiropā pārsteidzoši daudz ideju ir nonākušas no Austrumiem? Labs ir, es ticu. Bet kā ar Platonu?”

“Daudzas idejas virzienā uz Eiropu ir plūdušas tik lēni, ka tās pa ceļam ir paspējušas pārmainīties. Dažkārt vairāk, dažkārt mazāk.” “Tā kā leģenda par Atlantīdu?”

“Tā kā leģenda par Atlantīdu. Nav teikts, ka leģenda par Atlantīdu pa ceļam vispār būtu pārveidota. Izņemot to, ka tai kādā brīdī ir sācis pievienoties… sava veida pārpratums. Stāsts, ko grieķu filosofs Solons dzirdēja no ēģiptiešu priesteriem un ko viņa biedrs Platons pierakstīja, vēstīja par nogrimušu kontinentu, kas atradās rietumos. Bet varbūt stāstījums par nogrimušo kontinentu rietumos sākotnēji arī nācis no Indijas? Tiktāl tas ir saprātīgi, jo šeit taču mums patiešām ir pavisam īsts “nogrimis kontinents” — lielas drupas zem ūdens un viss kas tāds. Atlantijas okeānā nav un nevar būt nekas tamlīdzīgs.”

Sergejs sāka saprast, ko Amrita vēlas izstāstīt.

“Tu tātad domā, ka Ēģiptes priesteri no indiešiem bija dzirdējuši stāstu par nogrimušu kontinentu, kas atradies rietumos, un pēc tam to bez izmaiņām bija atkārtojuši?”

Amrita pamāja.

“Tieši tā. Viņi dzirdēto stāstu bija nodevuši tālāk, nesaprotot, ka tas, kas, no Indijas skatoties, ir rietumos, ne obligāti vairs ir rietumos, ja uz to raugās no Ēģiptes vai Grieķijas.”

Sergejs aptvēra, ka Amritas teorija piedāvātu līdz šim skaidrāko un labāko atminējumu mūžsenajai mīklai. Rietumāfrikas, Spānijas un Dienvidfrancijas kontinentālie šelfi bija pārāk šauri, un aiz tiem jūras dibens ļoti strauji tiecās lejup kilometriem lielā dziļumā. Un seklākas vietas nāca pretī tikai okeāna otrajā krastā.

Citiem vārdiem sakot, Platona atmiņā palikušais stāsts bija vai nu bez pamata, vai arī tas Ēģiptē bija nonācis no Indijas gluži tāpat kā tik daudzi citi labi vēstījumi un mīti gadu tūkstošu laikā. Tikai Indijas rietumu piekrastē bija pusmiljons kvadrātkilometru auglīgas zemes, kas ledus laikmeta beigās bija palikusi zem jūras ūdens, un vismaz viena ļoti liela pilsēta, kura noteikti bija pazudusi viļņos līdz ar leknajiem laukiem.

Būtībā Amritas teorija sāka izklausīties visai ticama. It īpaši, ja ņēma vērā, cik cieša, pamatojoties uz priekšmetu atradumiem, bijusi f’ģiptes un Indas-Sarasvatī kultūru savstarpējā ietekme jau tūkstošiem gadu pirms Platona. Indas-Sarasvatī kultūra bija sniegusies līdz mūsdienu Irānas teritorijai. Tikai akmens sviediena attālumā no Persijas līča. Jo īpaši tāpēc, ka Persijas līča izeja savulaik atradās daudz tuvāk Hormuzas šaurumam.

“Es teiktu, ka tev pavisam labi var būt taisnība,” atzina Sergejs.

“Paldies,” teica Amrita, taču viņas smaidā bija nojaušams sirdīgums. “Tomēr būtu patīkami, ja tu neizrādītos vienīgais eiropietis, kuram ir šādi uzskati.”

6

Pēc vairākām stundām Sergejs un Amrita pa laipu rāpās uz NIOT jūras pētniecības kuģa M. V. Sagar Paschnri klāja. Pajauns vīrietis ar brillēm iznāca viņiem pretī.

“Sergejs Saveļņikovs,” teica Sergejs un pasniedza roku nācējam.

“Athi Narajans,” stādījās priekšā briļļainis. “Es ietilpstu doktores Desai pētniecības grupā. Patīkami, ka esat pievienojies mūsu komandai.”

Athi pagriezās pret Amritu.

“Atradām kaut ko jaunu, kaut ko visai interesantu. Vai vēlaties atnākt paskatīties?”

“Kas tas ir?”

“Manuprāt, būs labāk, ja paši palūkosieties.”

Amrita paraudzījās uz Sergeju. Viņš pamāja.

“Mums droši nav nekā cita labāka, ko darīt. Papīru darbus paspēsim nokārtot arī vēlāk.”

“Tad ejam!”

Viņi sekoja Athi Narajanam pie liela baseina, kas bija iebūvēts laivas aizmugurējā klājā.

“Šoreiz rakām mazliet dziļāk nekā iepriekš,” skaidroja Athi. “Mēs izmantojām abus zemessmēlējus un ļāvām, lai tie iesūc dūņas un smiltis vienā un tajā pašā vietā — no teritorijas liela mūra iekšpusē. Te ir tas, ko dabūjām, kad no virspuses bijām nolobījuši trīs metrus smilšu un dūņu.”

Amrita un Sergejs ieskatījās baseinā. Tur bija smiltis, dūņas un… cilvēku kauli. Galvaskausi, ribu kauli, liela kauli, augšstilba kauli,

mugurkaula skriemeļi, gūžas kauli un dažādas mazākas cilvēka skeleta daļas, kuras Sergejs vairs neatpazina. Sergejs ātri saskaitīja vairāk nekā divdesmit galvaskausus.

“Tie visi tika atrasti tiešām nelielā teritorijā,” stāstīja Athi.

Amrita domīgi skatījās uz ņirdzošajiem galvaskausiem.

“Tas nenoliedzami ir mazliet pārsteidzoši. Tiesa, mēs esam atraduši daudz dažādu priekšmetu — podus un podu lauskas, primitīvus darbarīkus un mazas skulptūriņas, rotas un zīmogus un tamlīdzīgi. Tomēr līdz šim esam izsmēluši vien mazumiņu kaulu, un arī tie parasti bija tikai zobi. Šis te ir negaidīti.”

Amrita atkal pievērsās Athi Narajanam.

“Athi, vai jūs varētu attīrīt no duļķēm un smalkajām smiltīm mazliet lielāku teritoriju? Un ierobežot to ar aizsargbarjerām?”

Athi Narajans paberzēja zodu un pamāja.

“Labi. Ļoti laba doma.”

“Es neesmu pilnīgi drošs, vai jūs sapratu,” teica Sergejs.

“Kambejas līča ūdens normālā stāvoklī ir viena vienīga zaļganbrūna aļģu putra,” paskaidroja Amrita un pastāstīja, ka Kambejas līča ūdenī ir tik daudz mazu sanēšu daļiņu un planktona, ka parastā redzamība ir tikai daži desmiti centimetru. Pat ja tik daudz. Ūdenī ir pārāk daudz barības vielu, un spēcīgā plūdmaiņa paceļ no dibena duļķes. Turklāt Narmada un citas upes straumei līdzi atnes kanalizācijas atkritumus un citas sīkas nogulsnes un izkliedē tās uz visām pusēm kā smalku zemūdens daļiņu miglu.

“Mēs esam mēģinājuši uzlabot redzamību divos veidos,” turpināja Amrita. “Vispirms noteiktās stratēģiskās vietās līča dibenā esam uzstādījuši smiltis savācošas barjeras, kas saliktas no izmērcēta koka karkasa un plānām skārda plāksnēm. Tās uzķer ūdens atnestās smiltis un duļķes un mūsu izvēlētajās vietās veido augstas zemūdens smilšu kāpas. Šādā veidā līča dibenā jau esam izveidojuši dažas visai lielas pusloka formas kāpas ap īpaši interesantām drupām. Tās vada straumes tā, ka lielākā daļa ūdenim līdzi tekošo jauno duļķu tiek aizvadītas prom pa kāpu abām malām garām mūsu aizsargātajai teritorijai. Tā kā kāpas sniedzas tuvu ūdens virsmai, situāciju vēl vairāk varam uzlabot, novietojot virs tām peldošas barjeras, zem kurām taisni uz leju slejas plastmasas plāksnes.”

“Izklausās labi,” Sergejs piekrita. “Cik daudz tādā veidā uzlabojas redzamība?”

“To mēs redzēsim rītdien,” teica Amrita. “Ja tev tas ir pieņemami.” “Arī šodien būtu piemērota diena,” apliecināja Sergejs.

Nākamajā dienā Sergejs un Amrita stingri turējās pie “Lomonosova” sienu rokturiem, kad M. V. Sagar Paschmi pacēlājs ielaida zemūdeni līcī. Pirmais pieskāriens Kambejas realitātei, nodomāja Sergejs.

Aiz “Lomonosova” logiem sāka skaloties ūdens. Brīdi vēlāk tā virsma virs viņiem izskatījās kā spoža plēve, caur kuru vienu brīdi viņi neskaidri redzēja pētniecības kuģa siluetu, pirms pacēlājs atlaida savu tvērienu no zemūdenes un “Lomonosovs” iegrima dziļāk.

Gluži kā Amrita bija brīdinājusi, peldierīci apņēma bieza, zaļa un brūna sajaukuma putra. Miljardiem mazu duļķu daļiņu atstaroja gaismu kā miglu un samazināja redzamību zem pusmetra. Lielākie, ar neapbruņotu aci saskatāmie zilaļģu un planktona kamoli un duļķu daļiņas šaudījās šurpu turpu līdzi straumēm kā zemūdens sniega sijājiens. “Apstākļi niršanai tiešām nav nekādi īpašie,” atzīmēja Sergejs. “Pagaidi, kamēr tiksim nožogotajā teritorijā,” cerīgi teica Amrita. Sergejs pagrieza “Lomonosova” priekšgalu lēzeni lejup. “Uzmanīgi! Šeit nav pārāk dziļš,” brīdināja Amrita.

“Šis aparāts nebaidās no maziem triecieniem.”

“Vai tad dzinējspēks nenāca no kaut kāda degvielas elementa?” Sergejs pamāja.

“Tvertnēs atrodas sašķidrināts ūdeņradis, kas, iegrimstot dziļumā, darbojas arī kā balasts. Enerģijas no tā pietiek pārsteidzoši ilgam laikam.” Pēc piecām minūtēm Sergejs atkal uzmeta skatu dziļummēra un eholotes rādītājiem. Tagad viņi atradās četrdesmit piecu metru dziļumā un zem viņiem līdz dibenam bija vairs trīs metri ūdens.

“Drīz jānāk redzamam dibenam,” paziņoja Sergejs un samazināja zemūdens ātrumu tā, ka tā knapi vilkās.

Pa zemūdenes logiem it kā caur biezu, blāvu dūmaku sāka vīdēt jūras pamatne. To bija grūti saskatīt, lai gan tā bija vairs trīsdesmit vai četrdesmit centimetru attālumā. Dibenā atradās biezas, brūni melnas dūņas un šur tur krāšņas, zaļas aļģes.

“Es domāju, ka apakšā būs smiltis,” teica Sergejs.

“Mēs vēl neesam smilšu kāpu rajonā,” mierināja Amrita.

Sergejs ļāva, lai “Lomonosovs” velkas uz priekšu pavisam tuvu jūras dibenam. Ilgu laiku nebija redzams nekas interesants — nevienas zivs, nekas, tikai dūņas un aļģes. Tagad viss pamats bija nosegts ar nepārtrauktu, pārbagātu aļģu kārtu. Tad… priekšā pavīdēja kaut kas tumšs.

Sergejs apstādināja “Lomonosova” priekšgalu melna kluča priekšā. Tas atgādināja lielu akmens bluķi — apmēram divus metrus augstu, divus metrus biezu un četrus metrus garu. Bluķa stūri bija ūdens nogludināti, taču tas pēc formas joprojām bija gandrīz pilnīgi taisnstūrains.

“Izskatās pēc cilvēka roku darba,” Sergejs komentēja.

Viņš pacēla “Lomonosova” priekšgalu pāri bluķim un tad atkal atgriezās jūras dibena tuvumā.

“Tu patiešām proti apieties ar šo verķi,” atzīmēja Amrita.

“Esmu vingrinājies,” Sergejs pieticīgi noteica. “Turklāt šim modelim ir daži smalkumi, kādu nav citās zemūdenēs. Grūdiena spēks nāk no divdesmit ūdens strūklām, kuru pulverizatori imitē galvkājus, kalmārus un tamlīdzīgus radījumus.”

Sergejs paskatījās uz eholotes ekrānu.

“Mums priekšā ir kaut kas lielāks. Nepārtraukta, spēcīga atbalss no lielas teritorijas. Vai tu zini, kas tas ir?”

Amrita pamāja.

“Zinu, bet nekad to neesmu redzējusi šādā veidā. No šāda leņķa.”

“Tas ir vairs dažu metru attālumā no mums. Kaut tikai ūdens būtu dzidrāks!”

“Tagad uzmanīgi!” aicināja Amrita.

Sergejs samazināja aizmugures strūklu jaudu līdz minimumam un lika, lai “Lomonosovs” lien uz priekšu patiešām pa milimetram. Viņš joprojām neko neredzēja, lai gan saskaņā ar eholoti viņiem pavisam tuvu bija kaut kas ievērojami liels. Viņš redzēja tikai biezu, za|u miglu, kurā šūpojās neskaitāmas tik tikko ar acīm saskatāmas daļiņas, kas izskatījās kā viņiem pretī līdzi bēgumam puteņojošs smalks sniegs.

Tad viņš ieraudzīja arī ko citu.

Lielu, melnu masu, kura izdalījās uz stipri gaišāka, zaļa fona.

“Kas tas ir?” ieelsās Sergejs.

“Mēs domājam, ka tas ir aizsprosts. Liela aizsprosta baseina malējais valnis.”

“Aizsprosta baseina mala? Jūras dibenā?”

Tā, Sergejaprāt, bija interesanta doma.

“Cik liels tas ir?”

“Tas ir gandrīz divus kilometrus garš un četrus metrus augsts.”

“Vai tas turpinās arī uz leju? Iekšā smiltīs?”

Amrita pamāja.

“Mēs domājam, ka tas smilšu matracī ir iegrimis četru vai piecu metru dziļumā.”

Sergejs mazpamazām virzīja “Lomonosova” priekšgalu uz melno mūri, kas pakāpeniski aizpildīja visu eholotes ekrānu. Tumšums lēnā garā pletās arvien plašāks arī aiz “Lomonosova” logiem, līdz pārņēma visu zemūdens skatu. Ja vien to tagad vairs varēja nosaukt par skatu.

Kad “Lomonosova” logi atradās tikai desmit centimetru attālumā no zemūdens mūra, redzeslaukā parādījās pirmās detaļas. Mūris bija noslēpies pūkainā, zaļā aļģu kažokā. Tomēr zem aļģēm bija saskatāms zīmējums, ko veidoja taisnstūrveida formas un strēles starp tām.

“Ķieģeļi,” konstatēja Sergejs. “Tas ir ķieģeļu mūris.”

“Visas lielākas būves ir celtas no apdedzinātiem ķieģeļiem gluži kā Mohendžodāro un Harapā un zemē atrastajās pirmsharapas perioda pilsētās,” apstiprināja Amrita. “Tiesa, dažas celtnes un mūri ir uzbūvēti bez javas no relatīvi lieliem, dabiskiem akmens bluķiem, kas precīzi savietoti cits ar citu. Mēs prātojam, ka tās varētu būt pilsētas senākās daļas.”

Sergejs mainīja ūdens strūklu virzienu, un “Lomonosovs” pārvietojās dažus metrus atpakaļ. Pēc tam viņš priekšgalu pagrieza augstāk un atkal pārslēdza pārnesumu normālā pozīcijā. “Lomonosovs” pārpeldēja mūri, gandrīz skarot tā virsmu. Šur tur akmeņos karājās skrandainas zvejas tīklu atliekas. Acīmredzot tīkli pie mūra bija pieķērušies ilgākā laika periodā, jo daļa šķita darināti ar rokām no dabas materiāliem, bet daļa pilnīgi noteikti bija mūsdienīgi neilona tīkli.

Sergejs nospieda zemūdens vadības sviru uz priekšu, un “Lomonosovs” nosvērās lejup. Ūdens vairs nebija tik duļķains kā pirms brīža, un viņi redzēja jau vairākus metrus uz priekšu.

“Tā nu ir šo mākslīgi radīto kāpu iedarbība,” skaidroja Amrita. “Bet mēs vēl neatrodamies pie barjerām.”

Jūras dibenā bija zemas, skaisti viļņojošas smilšu kāpas. Starp tām vietumis bija saskatāmi ķieģeļu mūra fragmenti, kas pacēlās dažus desmitus centimetru virs smilšainā dibena. Sergejs redzēja, ka tie no vairākiem blakus taisnstūriem veido vienotu rakstu.

“Šīs būves ir diezgan līdzīgas celtnēm Mērgarā,” teica Amrita.

“Vai Mērgara ir tā pilsēta, kas tika atrasta Bolanas kalnu pārejā?”

“Jā, Pakistānas puses Beludžistānā.”

Amrita izstāstīja, ka Mērgarai jau ir bijis skaidrs plānojums. Namos bijuši tandūras krāsnīm līdzīgi, no ķieģeļiem mūrēti pavardi. Mērgaras iedzīvotāji turējuši govis, aitas un kazas. Viņi audzējuši miežus un kviešus — ilgi kultivētas un neapšaubāmi labi ražojošas šķirnes. Acīmredzot viņi pratuši piekopt arī augu seku un izmantojuši pupas un citus pākšaugus bioloģiskai slāpekļa saistīšanai. Sergejaprāt, tas bija satriecoši — eiropieši bija iemācījušies efektīvi izmantot bioloģisko slāpekļa saistīšanu tikai deviņus tūkstošus gadu vēlāk. Vēl deviņpadsmitajā gadsimtā Eiropas lauki slāpekļa trūkuma dēļ bija galīgi noplicināti. Mērgariešiem bijis no kokvilnas austs apģērbs un ar bitumu apstrādāti ūdensnecaurlaidīgi grozi. Acīmredzot viņi pazinuši arī mākslīgo apūdeņošanu — uzkrājuši ūdeni un novirzījuši upju ūdeni uz laukiem.

“Mērgara savulaik bija liela mīkla. Tās apakšējais slānis bija radies it kā pārāk gatavs, lai būtu visas civilizācijas pirmā un vecākā pilsēta,” teica Amrita. “Kaut kur bija jābūt vēl vecākiem apdzīvotiem centriem. Tādējādi jautājums skan: kur tie bija?”

“Nu, tagad mēs zinām,” teica Sergejs. “Mājas izskatās gandrīz vienāda lieluma. Tā, it kā būtu celtas pēc viena plāna.”

Amrita pamāja.

“Tas ir interesanti, vai ne?” piezīmēja Amrita. “Arī gandrīz visas Mērgaras ēkas ir apmēram vienāda izmēra. Gluži tāpat kā pēdējie Indas-Sarasvatī kultūras laikā celtie mitekļi sešus tūkstošus gadu vēlāk.”

Vienāda lieluma ēkas ir līdztiesības pazīme, vidusšķiras sabiedrības paraksts, domāja Sergejs. Nav piļu, un nav arī graustu.

Bija tā, it kā Amrita lasītu viņa domas.

“Man ir patīkami apzināties, ka sabiedrība, kas seštūkstoš gadu garumā ir varējusi būt pasaules vadošā civilizācija, ir bijusi ari ļoti līdztiesīga sabiedrība,” teica Amrita.

Patiesi, tas ir cerības modinoši, domāja Sergejs. Ļoti lielā mērā cerības modinoši.

“Vai tu zināji, ka pilnīgi ikvienā no tiem simtiem un simtiem mājokļu, kas atrakti Harapā, ir bijusi sava vannas istaba un ar ūdeni noskalojama ateja?” jautāja Amrita. “Viņi pilnīgi slimīgi ir interesējušies par mazgāšanos un higiēnu tā, it kā būtu zinājuši, ka tās ir svarīgas slimību profilaksei. Taču, manuprāt, jaukākais ir tas, ka viņi gribējuši nodrošināt šīs no kopīgā labuma viedokļa svarīgās ērtības visiem, ne tikai bagātajiem.”

Cik daudzos zemeslodes mājokļos vēl tagad, piectūkstoš vai deviņtūkstoš gadu vēlāk, nav kārtīgas kanalizācijas, par savu vannas istabu un tualeti ar ūdeni nemaz nerunājot, prātoja Sergejs. Vai skursteņa, kas izvada ēstgatavošanas laikā radušos dūmus.

“Ko Mohendžodāro nozīmē?” viņš jautāja.

“Mirušo pakalns,” atbildēja Amrita. “Tīs ir vēlāk iedots vārds. Mums nav ne jausmas, kā savulaik Mohendžodāro iedzīvotāji paši saukuši dzimto pilsētu.”

Savā ziņā baigs nosaukums, domāja Sergejs. Bet viņš vēl nezināja, ko abi atradīs bridi vēlāk.

“Lomonosovs”, sekojot jūras dibenam, lēni peldēja uz priekšu, un arvien jauni četrus metrus plati un sešus metrus gari taisnstūri paslīdēja zem zemūdenes. Mājokļi ir vēl mazāki nekā Maskavas centra vienistabas dzīvokļi, nodomāja Sergejs. Izskatījās, ka daži taisnstūri bija pat sadalīti vairākās atsevišķās, vēl niecīgākās istabiņās. Tomēr savā laikā tā droši vien patiešām bijusi greznība. Ūdens kļuva arvien dzidrāks.

“īpaši kareivīgi viņi nav bijuši,” atzīmēja Amrita. “Pilsētas nav nocietinātas. Arī ap šo pilsētu nav nekādu mūru, vaļņu vai aizsarggrāvju. Ieroču ir atrasts ļoti maz, un arī skeletos nav vardarbības pēdu. Izskatās, ka viņiem nav bijusi pat īsta armija.”

“Varbūt šī kultūra salīdzinājumā ar citām atradās uz tik daudz augstāka attīstības līmeņa, ka viņi nejutās apdraudēti,” prātoja Sergejs.

Ūdens krāsa kļuva caurspīdīgāka, zaļi brūnā dūmaka arvien vēl bija, taču tagad tā lidinājās it kā atstatus. Kā tālīna migla, kas ikvienā virzienā kā robeža apņēma viņu redzeslauku. Mājas un akmens bluķi, kas atradās divu trīs metru attālumā, bija jau skaidri saskatāmi. Lielākas konstrukcijas, ja vien tās būtu bijušas, droši vien kā tumšas figūras būtu ieraugāmas arī no krietnāka atstatuma.

“Cik liela šī pilsēta ir bijusi?” jautāja Sergejs. “Piemēram, cik daudz iedzīvotāju? Apmēram.”

“Mohendžodāro tās ziedu laikos varēja būt savi simt piecdesmit tūkstoši iedzīvotāju. Šī pilsēta nepārprotami ir bijusi lielāka. Cik liela tā varētu būt? Domāju, ka ceturtdaļmiljons varētu būt visai tuvu patiesībai. liet varēja būt arī vairāk.”

“Tas ir velnišķīgi daudz,” teica Sergejs.

“Tā bija liela valsts. Indas-Sarasvatī kultūras drupas ir izkliedētas Pakistānā, Indijā, Irānā un Afganistānā vismaz pusotra miljona kvadrātkilometru lielā teritorijā.”

Priekšā vīdēja kaut kas prāvs un melns. Vai tas atkal bija kāds aizsprosts, gudroja Sergejs. Māju drupas izbeidzās, un skatam pavērās liels plašums, kas savulaik droši vien ir bijis tirgus vai kāds cits laukums. Šajā vietā viļņi nebija sanesuši smiltis skaisti paugurainās kāpās. Vai arī zemessūcējs kāpas bija izjaucis un izlīdzinājis plakanā dūņu un smilšu laukā. Viss smiltājs bija nosegts ar apaļiem, gaišiem akmeņiem. Dīvaini, domāja Sergejs. No kurienes bija radušies akmeņi? Kad Sergejs ieskatījās rūpīgāk, viņš ieraudzīja, ka daļa akmeņu nebija apaļi, bet gan iegareni. Kad viņi piepeldēja vēl mazliet tuvāk, Sergejs saprata, kas tie par akmeņiem.

Jūras dibens bija nosegts ar kauliem un galvaskausiem. Vietām tie bija gluži nepārtrauktā klājienā, un starp tiem nekas cits nebija redzams. Citur galvaskausi un kauli bija izkliedētāki un spraugās vīdēja dūņas un smiltis.

“Es nesaprotu,” teica Sergejs. “To ir tūkstošiem.”

Sergejs pavirzīja zemūdeni pa kreisi. Atkal galvaskausi un kauli. Simtiem un atkal simtiem galvaskausu. Vietām tik biezā slānī, ka tie veidoja kaudžu kaudzes. Šur tur bija gandrīz veseli un pārsteidzoši nebojāti cilvēku skeleti. Ar kauliem un galvaskausiem noklātā teritorija bija neparasti plaša.

“Vai šī ir kapsēta?” brīnījās Sergejs.

Amrita pakratīja galvu.

“Manuprāt, neizskatās pēc tādas. Šī kapsētai būtu visai dīvaina vieta.” “Vai viņi ir miruši cīņā?”

“Nav. Pilnīgi noteikti nav. Tad, kad cilvēki mirst kaujā, paliek pēdas. Kaulos un galvaskausos ir zobenu, šķēpu un bultu atstāti skrāpējumi un iedobumi. Smiltīs paliek bultu uzgaļi.”

Sergejs skatījās uz jūras dibenā guļošajiem skeletiem un meklēja zīmes zobenu vai bultu atstātajām rētām. Viņš tādas neatrada.

Bet kas gan šeit bija noticis? Ja šī vieta nav bijusi kapsēta, visiem šiem cilvēkiem bija jānomirst aptuveni vienā laikā. Ja viņi nebija miruši kaujā, kādas iespējas vēl palika?

“Kāda slimība?” ierosināja Sergejs. “Mēra epidēmija? Bakas?” “Tas, protams, varētu būt iespējams… Mazmazlietiņ,” apšaubīja Amrita. “Tomēr, manuprāt, tas nešķiet īsti pareizi. Kad cilvēki mirst no mēra, viņi slimo savās mājās. Viņi nesavācas kopā nomirt pilsētas tirgū. Šajā pieņēmumā nav nekādas jēgas.”

“Varbūt šis ir mēra epidēmijas laika kopējais kaps?”

“Es nezinu. Varbūt. Taču, ja viņi epidēmijas laikā būtu pārvietojuši mirušo līķus, kādēļ lai viņi tos būtu savākuši pilsētas centrā?

Sadaloties tāds kvantums līķu būtu smirdējis kā ellē. Nē, viņi tiešām būtu izveduši līķus ārpus pilsētas. Un viņi tos būtu sadedzinājuši, ja vien viņiem būtu bijis pietiekami malkas. Un, visticamāk, viņiem bija gan, vismaz vēl toreiz. Šajos skeletos nav ne miņas no uguns pēdām.” “Tad es patiešām nesaprotu, kas šeit ir noticis.”

“Mēs varētu tādā pašā veidā smelt zemi ari pāris citās vietās un paskatīties, vai ari tajās atradīsim skeletus,” ierosināja Amrita. “Tas mums varētu kaut ko pastāstīt. Taču visai interesants jautājums ir arī tas, kā šeit var būt drupas,” atzina Amrita.

“Ko tu ar to domā?” jautāja Sergejs.

“Lielākā daļa pētnieku joprojām uzskata, ka jūras līmenis ledus laikmeta beigās ir cēlies gandrīz vienmērīgā ātrumā — dažus milimetrus gadā vairāk nekā desmit tūkstošu gadu laikā.”

“Daudzi gan šo viedokli ir apstrīdējuši.”

Amrita pamāja.

“Tas tiesa. Bet paskaties, cik labi ir saglabājies arī šis mūra fragments. Mūru un ēku augšējā daļa ir sabrukusi, bet apakšdaļa ir pārsteidzoši labā stāvoklī. Kādēļ? Kas ir noticis? Padomā pats — ja jūras līmenis būtu cēlies ļoti lēni, drupu apakšējā daļa desmitiem, pat simtiem gadu būtu atradusies pavisam tuvu krasta līnijai, pakļauta viļņu un paisuma un bēguma deldējošai ietekmei. īstenībā no tām nekam daudz nebūtu vajadzējis palikt pāri.”

Sergejs brīdi padomāja.

“Varbūt tās bija iegrimušas smiltīs, kas tās aizsargājušas no erozijas. Tad kaut kas no drupu virsas novācis smiltis tā, ka tās ir kļuvušas daļēji redzamas.”

“Smiltis droši vien ir daļa no vienādojuma,” piekrita Amrita. “Tomēr es nekādi nesaprotu, kā viss ir noticis.”

Pēc dažām stundām viņi atgriezās Mumbajā un Amrita aizveda Sergeju uz viņa dzīvokli.

“Šī bija ļoti interesanta diena,” teica Sergejs. “Paldies!”

“Paldies arī tev,” atbildēja Amrita un pēkšņi kļuva it kā šaubīga un nedroša.

Sergejs jautājoši lūkojās viņā.

“Es tikai domāju, ka varbūt tu vēlētos kādu dienu atnākt pie manis uz vakariņām,” Amrita ieminējās.

“Ļoti labprāt,” atbildēja Sergejs, bet vienlaikus domāja, kādēļ šis jautājums Amritai nāca tik grūti. Vai tas bija saistīts ar kādiem vietējiem pieklājības noteikumiem? Tā varēja būt. Mumbaja pēc Indijas mērauklas nebija īpaši konservatīva vieta, bet varbūt Amritas radinieki stingri turējās pie tradīcijām. Varbūt viņam vajadzētu atteikties?

“Es šeit vēl nevienu nepazīstu, tādēļ piemērots ir gandrīz vai jebkurš vakars,” teica Sergejs.

“Vai rītdiena der?”

“Lieliski.”

“Vai tev patīk indiešu ēdieni?”

“Kuram tad nepatīk!”

“Asi vai mazāk asi?”

“Protams, asi.”

“Asi pēc Eiropas mērauklas vai asi indiešu gaumē?”

Tagad Sergejs jau smējās.

“Teiksim tā, ka pēc Ziemeļindijas mērauklas ļoti vircoti, bet ne tādi, ko dienvidindieši uzskatītu par asu.”

Arī Amritai sanāca smiekli.

“Tā bija pietiekami precīza definīcija. Tātad rīt, teiksim, pulksten sešos. Vai atbraukt tev pakaļ, vai arī pats spēsi nokļūt Badrā?”

“Es varu atbraukt ar taksometru,” Sergejs atbildēja. “Mums abiem priekšā ir ikdiena, un man ir jāiemācās tikt galā pašam.”

7

Anna Lēna Jervinena un Kari Alanens basām kājām čāpoja pa baltām koraļļu smiltīm klāto tropu salas krastu. Kārību jūra zaigoja zilumā. Virs galvas tikpat zilas debesis bez neviena mākoņa. Viļņi sašķīda seklajā piekrastes ūdenī. Tie sev līdzi aizskaloja smiltis un uz brīdi atklāja mazus vēzīšus un gliemezīšus, kuri pārsteidzoši ātri ierakās atpakaļ. Palmu zari čabēja jūras vējā. Tā bija Bahamu salām piederošā Eljūtera — garens rifs no koraļļu akmeņiem un smiltīm.

Pēkšņi Anna Lēna apstājās.

“Tur ir delfīni!”

Kari pagriezās, lai paskatītos viņas norādītajā virzienā.

“Es nekā neredzu. Vai tu esi pārliecināta?”

“Pilnīgi pārliecināta. Viņi patiešām tur ir — viņi droši vien pazuda starp viļņiem.”

Anna Lēna pagriezās prom no krastmalas. Līdzenais smilšu klajums pēc maza gabaliņa kļuva par lēzeni augšupkāpjošu nogāzi.

“Ja uzkāpsim augstāk, tad redzēsim tos labāk,” viņa vedināja. “Varbūt tev ir kas labāks, ko darīt?”

“Noteikti nav,” atbildēja Kari. “Kāds darāmais gan šeit varētu būt?”

“Stulbiķis,” pārmetoši teica Anna Lēna.

Viņi uzkāpa pa nogāzi un nonāca mežā, kurā auga palmas un banānkoki. Nogāze kļuva arvien stāvāka. Pametusi skatu atpakaļ, Anna Lēna redzēja, ka viņi jau ir uzkāpuši varbūt divdesmit vai trīsdesmit metrus virs jūras līmeņa.

“Vai šis tomēr nav bijis gluži jauks ceļojums?” viņa jautāja Kari.

“Hs zinu, ka tu īsti negribēji braukt, bet vai tad tas nav bijis braukšanas vērts?”

Parasti cilvēks nevinnē vairākas reizes ceļojumu uz otru pasaules malu tikai tāpēc, ka vājuma brīdī nav varējis pateikt NĒ žurnālu pārdevējam pa tālruni, domāja Kari. Tā ka laikam jau tas tomēr bija tā vērts. Taču īpaši aizrautīgs viņš neizskatījās.

“Kari, tev taču patīk jūra,” teica Anna Lēna. “Un palmas. Un delfīni.” “Nu jā, man patīk. Vienmēr ir patikuši. It īpaši, ja te tomēr ir tie delfīni. Žēl tikai saražot tik daudz lieku siltumnīcas gāzu izmešu pavisam veltīgas lietas dēļ. Nu, gandrīz veltīgas.”

Anna Lēna nopūtās.

“Beidz vienreiz ņemties! Es zinu, ka klimata sasilšana ir liela problēma, bet vai tu nevarētu vismaz apsvērt iespēju divas nedēļas nedomāt par siltumnīcas gāzēm un izmešiem? Divas nedēļas, ne vairāk, pleaseV’ Kari kā padošanās zīmi pacēla rokas.

“Zinu, zinu, ka esmu slikts cilvēks. Piedod, ka es eksistēju. Mēģināšu par to visu nedomāt un koncentrēties tikai uz delfīniem.”

Kari lūkojās jūrā, bet nesaskatīja nekā cita kā vien slinki uz priekšu šūpojošos gurdviļņus. Tad viņš pameta skatu sānis, un viņa uzmanību pievērsa kaut kas cits.

“Klau, tur viņi ir!” kliedza Anna I.ēna. “Viņu ir vismaz ducis. Nē, vairāk! Daudzi desmiti. Liels bars.”

“Pagaidi mirklīti,” dīvaini atsvešināti un izbrīnīti teica Kari. “Paskaties uz tiem!”

Kari norādīja uz šķautņainu privātmājas lieluma akmens bluķi, kas vāļājās nedaudz atstatus. Izskatījās, ka tālāk ir vēl tādi paši gaiši akmens milzeņi.

“Kas ir?” samulsusi jautāja Anna Lēna. “Kas man būtu jāskatās?” “Nu paskaties!” uzstāja Kari. “Tie ir vareni. Tie lielākie bluķi droši vien sver vismaz divtūkstoš tonnu, varbūt vairāk.”

Sieva dīvaini skatījās uz viņu.

“Es nesaprotu, kas tajos ir tik īpašs. Esmu redzējusi arī daudz lielākus akmens bluķus. Piemēram, Somijā.”

“Tā gan, bet aplūko klinti zem akmeņiem. Tā izskatās pavisam citāda.” Anna Lēna aplūkoja klinti zem akmens bluķiem. Bija jāatzīst, ka Kari ir taisnība. Bluķiem bija cita krāsa un arī atšķirīgs sastāvs nekā klintij, uz kuras tie vāļājās.

“Tie nav atšķēlušies no klints, kas atrodas apakšā,” domīgi teica Kari. “Tic ir no kādas citas vietas. Tātad jautājums skan: no kurienes tie ir nākuši un kādā veidā?”

“Es nesaprotu, kādēļ tas ir tik svarīgi,” nedroši teica Anna Lēna. “Varbūt tos atnesis kontinentālais apledojums. Vai tu skatīsies tos delfīnus, kamēr šie vēl ir redzami?”

Kari pakratīja galvu.

“Šeit pēdējā ledus laikmetā nebija kontinentālā apledojuma. Un šie bluķi neizskatās īpaši veci.”

“Varbūt jūrā peldošie aisbergi tos ir attransportējuši uz šejieni. Kad aisbergi kusa, tie nokrita šeit.”

“Labs mēģinājums, bet neder.”

“Kādēļ ne?”

“Mēs atrodamies desmitiem metru virs tagadējā jūras līmeņa. Ledus laikmetā jūras līmenis bija vismaz simt metrus zemāk. Miljoniem gadu, varbūt desmitiem miljonu gadu ūdens līmenis nav bijis pietiekami augstu.” “Nesaprotu. Ko tad tie bluķi šeit dara?”

“Tieši tā. Manuprāt, tas ir visai labs jautājums.”

“Var jau būt, bet kāpēc mums jāinteresējas par to, kādēļ kāds noteikts akmens vāļājas kādā noteiktā vietā un nevis kaut kur citur? Vai tam patiešām ir kāda nozīme?”

Kari paraustīja plecus.

“Diezin vai tam ir kāda būtiska nozīme.”

Viņam vēlāk nāksies atcerēties savus vārdus un brīnīties, cik ļoti cilvēks reizēm var kļūdīties.

“Starp citu, tie delfīni jau aizpeldēja,” teica Anna Lēna. “Varbūt arī tu būtu varējis tos redzēt, ja nebūtu palicis blenzt uz tiem nolāpītajiem akmeņiem. Kurus var redzēt arī Somijā. Atšķirībā no delfīniem.”

“Varbūt viņi vēl atgriezīsies,” teica Kari. “Vai gaidot iesim nopeldēties?”

8

Sergejs nolaida avīzi uz galda un palūkojās pulkstenī. Tas rādīja bez ceturkšņa pieci. Droši vien jau bija laiks doties ceļā. Viņš savāca atslēgas no skapīša un jau pēc mirkļa stāvēja uz ielas stūra un mēģināja apstādināt kādu no garām velkošamies dzeltenmelni raibajiem taksometriem. Satiksme bija sastingusi kā lēni plūstoša biezputra. Taksometri, maruti, kravas mašīnas, autobusi, motocikli, divriteņu skūteri un trīsriteņu skūteri, velosipēdi un cilvēku vilktie ratiņi vienā mānīgi haotiskā masā. Ratiņos vairāku metru augstos kalnos bija sakrautas maisu kaudzes, tērauda stiegras betonam, ūdens vai kanalizācijas plastmasas caurules, dažāda resnuma bambusa kārtis, baļķi un dēļi, matrači un viss kas cits, kas varēja būt noderīgs divdesmit miljonu cilvēku dzīvei.

Sergejam ilgi vajadzēja māt ar roku garām rūcošajiem taksometriem, kamēr viens no tiem apstājās. Izdzirdējis, uz kurieni Sergejam jābrauc, vadītājs nebija priecīgs, jo, viņaprāt, Bandra atradās neērtā virzienā. Vīrs piekrita nogādāt Sergeju vajadzīgajā vietā tikai tad, kad viņš bija apsolījis samaksāt krietni virs cenas. Satiksme virzījās uz priekšu vien mazliet veiklāk par kājāmgājēja ātrumu, un, kad viņi beidzot nonāca vietā, kur Amrita Sergejam bija likusi apstāties, viņš kavēja kādu pusstundu.

Saule jau bija visai zemu, un rietumpusē debesis krāsojās sarkanas. Bariņš zaļzili raibu papagaiļu pacēlās gaisā no liela, ielas malā augoša vīģeskoka. Bija grūti atrast īsto māju, jo uz lielākās daļas nebija atzīmēti numuri. Turklāt apbūves gabali izskatījās atšķirīga lieluma un uz dažiem atradās vairākas mājas. Sergejam bija jāprasa ceļš vēl vairākas

reizes, pirms viņš galu galā atrada meklēto. Tomēr visi, kurus viņš izjautāja, bija draudzīgi un mīļuprāt palīdzēja, cik vien labi spēja.

Beidzot Sergejs atradās pie īstās mājas, uzkāpa pa trepēm otrajā stāvā un pieklauvēja pie Amritas durvīm.

Amrita nāca atvērt. Viņa bija tērpusies skaistā tirkīzzilā, raibā sari, kas acīmredzot bija izgatavots no zīda auduma.

“Tātad atradi ceļu,” viņa secināja.

“Vai tu šaubījies, ka atradīšu?”

“Nu, tā īsti ne. Galds ir uzklāts, tā ka sēdi vien nost. Atnesīšu no virtuves ēdienu.”

“Smaržo labi,” teica Sergejs.

Sergejam gāja pie sirds arī senie krievu gardumi. Tomēr pēc pirmā Indijas ceļojuma viņš tik un tā bija palicis pie uzskata, ka Dienvidāzijas ēdieni ir pasaulē labākie. Indieši, piemēram, bija izlolojuši neticami daudz garšīgu ēdienu, kas izgatavoti pat no tik vienkāršām izejvielām kā kartupeļi. Vairāku tūkstošu gadu izmēģinājumi ar garšvielām un to kombinācijām — un, lūk, rezultāts, prātoja Sergejs.

“Es ēdu tikai veģetārus ēdienus un ceru, ka arī tev tie ies pie dūšas,” teica Amrita.

“Protama lieta. Nav ne runas par to, ka neietu.”

“Turpretī vīns man ir. Attiecībā uz alkoholu neesmu nekāds nelokāms bramins. Sarkano vai balto?”

“Varbūt sarkano.”

“Vai derēs indiešu? Pēc manām domām, tagad mums ir visai labi vīni.”

“Tad nogaršosim to!”

Amrita atnesa no virtuves atvērtu sarkanvīna pudeli un piepildīja abas glāzes līdz pusei. Sergejs pagaršoja vīnu.

“Tas taču ir vienkārši lielisks!”

“Vai esi pārsteigts?”

“Nu, vien tik daudz, ka Indija nav nekāda pasaulē pazīstama vīna darīšanas zeme.”

“Vīnogulāju audzēšanu sākām pavisam nesen. Tomēr šeit ir daudz reģionu, kas lieliski piemēroti vīnogu audzēšanai. Mēs sākām ar labas kvalitātes vīnogām, un mūsu selekcionāri savu darbu prot.”

Amrita pasniedza Sergejam rīsu trauku un bļodu, kurā bija puķkāposti un kartupeļi ar garšvielām. Viņa novietoja uz galda arī kādas desmit stikla burciņas, kurās, kā izskatījās, bija dažādas ar atšķirīgām garšvielām marinētas piedevas.

“Mazliet augstākas šķiras indiešu mājā vienmēr glabātos vismaz simts dažādu marinēto piedevu,” teica Amrita. “Bet es gatavoju pati, tādēļ man nav lielāka piedāvājuma par šo.”

Sergejam nāca smiekli — arī desmit jau bija gana. Pagaršojis ēdienu, viņš atzina, ka tas ir tik gards, ka kūst mutē.

“Kas tev lika kļūt par jūras pētnieku?” pieklājīgi apvaicājās Amrita. Sergejs bija pieradis atbildēt uz šo jautājumu vispārināti un izvairīgi, nepūloties izskaidrot, kas viņu saistīja jūras dzīlēs. Sev par brīnumu viņš pamanīja, ka šoreiz negribējās izvairīties.

“Stāsti, stāsti! Es gribu dzirdēt,” uzstāja Amrita.

Sergejs pasmaidīja.

“Starp citu, šis ēdiens patiešām ir labs,” viņš teica.

“Nemēģini mainīt sarunas tēmu.”

“Es nevaru ēst, ja man vienlaikus ir jārunā.”

“Tu paspēsi izdarīt abas lietas.”

Sergejs izmantoja brīdi, lai sakoncentrētu domas.

“Man visbūtiskākais varbūt bija tas, ka okeānu un jūru dzīles ir cilvēces pēdējās frontes,” viņš pēc tam teica. “Pēdējās patiešām lielās neapgūtās zemes, pēdējās neskartās un nepazīstamās mežonīgās teritorijas uz zemeslodes.”

“Bet augstie kalni? Vai Ziemeļpola un Dienvidpola ledāji? Tundra? Amazone?”

“Pāri tiem lido satelīti un lidmašīnas. Par šīm vietām ir fotogrāfijas. Ūdens ir gandrīz necaurredzams, skatoties planetāros mērogos. Divdesmitā gadsimta beigās cilvēki ar savām acīm vai kameru starpniecību ir redzējuši tikai aptuveni simt piecdesmit kvadrātkilometru no okeāna dzīlēm. Un arī to tūkstošiem mazos fragmentiņos. Simt piecdesmit kvadrātkilometru no vairāk nekā trīssimt miljoniem kvadrātkilometru. Tātad pusmiljono daļu. Turklāt kilometriem biezais ūdens matracis, kas paliek starp okeāna dibenu un ūdens virsmu, ir pazīstams vēl sliktāk. Zemūdeņu darbības laiks vēl pavisam nesen bija visai ierobežots, tādēļ tās vispār neapstājās ceļā uz jūras dibenu. Praktiski jūras pētnieki ir koncentrējušies tikai uz divām okeāna robežvirsmām — dibenu un ūdens virsmu. Lai gan jūra pēc savas patiesās dabas nav divdimensiju virsma, bet gan šķidrs trīsdimensiju kosmoss.”

Amrita domīgi pamāja un, nesakot ne vārda, dziļi iegrimusi domās, lūkojās Sergejā. Viņas sejā bija grūti iztulkojama izteiksme. Sergejs pat neuzdrošinājās mēģināt uzminēt, ko Amrita tajā brīdī domāja. “Tu neesi precējusies?” Sergejs uzdrošinājās pajautāt.

Amrita iesmējās.

“Nē, neesmu.”

“Es taču neuzdevu nesmalkjūtīgu jautājumu?”

“Uzdevi jau gan, bet tas ir gluži OK. Faktiski es biju precējusies, bet nu vairs neesmu. Mēs izšķīrāmies pirms sešiem gadiem. Un pēc tam vairs neesmu apprecējusies vēlreiz.”

“Kādēļ ne?”

“Nezinu. Varbūt neesmu satikusi nevienu piemērotu. Vai ari neesmu gribējusi to visu piedzīvot vēlreiz.”

“Vai drīkstu jautāt, kāpēc izšķīrāties?”

Amrita nopūtās.

“īsi un skaidri — mans vīrs galu galā nespēja izturēt to, ka strādāju ārpus mājas un ka man darbā bija labāki panākumi nekā viņam. Tā es pieņemu. Man atkal bija liela vilšanās saprast, ka viņš ir tik vecmodīgs. Mēģināju situācijai meklēt risinājumu, taču nevēlējos atsacīties no visa tā, ko patiešām gribēju darīt. Varbūt man vajadzēja tā darīt, taču toreiz tas nešķita pareizi. Vai taisnīgi. Stāvoklis kļuva arvien sliktāks, un beigas bija visai nejaukas. Fs patiešām vairāk negribētu runāt par to.”

“Man žēl, ka sāku par to runāt. Man nebūtu vajadzējis tā darīt,” teica Sergejs, samulsis par savu netaktiskumu.

“Nekas, nekas.“

Amrita mirkli cieši lūkojās uz savu tukšo glāzi. Tad viņa ieskatījās Sergejam tieši acis.

“Bet par to vairāk ne vārda. Vai iedzersi vēl vīnu?”

“Paldies, labprāt,” teica Sergejs.

Sergejs piecēlās un piegāja pie Amritas grāmatplaukta. Ikviens grāmatplaukts vienmēr daudz pastāsta par savu īpašnieku, prātoja Sergejs. Amritas mājas bibliotēka nosedza veselu sienu no grīdas listēm līdz pat griestiem. Sergejs pārlūkoja sējumu muguriņas. Daļa grāmatu bija uzrakstītas marathi, hindi, gudžarati vai kādā citā Dienvidāzijas valodā, bet lielākā daļa bija angliski. Ancient Inventions, Aborted Discoveries, Lost Inventions, Dying Wisdom… Izskatījās, ka Amrita vāc darbus, kuri aplūko daudzkultūru zinātnes vēsturi.

“Protams, vari,” teica Amrita, pirms vēl Sergejs bija paspējis kaut ko teikt.

“Protams, varu ko?” jautāja Sergejs.

“Aizņemties grāmatas, kuras tevi īpaši interesē. Ja vien atdod atpakaļ.”

“Paldies,” teica Sergejs. “Man jāatzīst, ka daži no šiem opusiem jau ir pamodinājuši manu ziņkāri.”

“Vai tu nevēlētos doties pastaigā gar jūras krastu? Ārā ir brīnišķīgs laiks.”

“Ejam!”

Amrita un Sergejs pastaigājās pa Čoupatijas smilšaino krastmalu. Viņiem kreisajā pusē mirdzēja Mumbajas gaismas, neskaitāmu dažāda lieluma daudzstāvu namu, privātmāju un ielu laternu gaismas. Viņiem pa labi bija Indijas okeāna melnais ūdensklājs un tieši priekšā — palmu apņemtais krastmalas bulvāris un tā laternu veidotā gaismas punktiņu virtene pirms jūras tumšuma. Piekrastes bulvāra laternas, attālinoties zemesraga smailes virzienā, kļuva arvien mazākas. Taltālu bija saskatāmas pēdējās gaismas. Viņiem labajā pusē un ieslīpi priekšā vīdēja viļņu lūšanas zona — cits citam bezgalīgi sekojošu, mierīgu, putās sašķīstošu gurdviļņu nepārtrauktā kustībā esošs ornaments, kas, virzoties tuvāk zemesraga spicei, izbālēja un visbeidzot pazuda tumsā. Lūstošo viļņu skaņa dvesa jūras rimto mieru.

Kontrasts starp krastmalas bulvāra gaismu rindu un melno ūdens masu bija skarbs un ass. Mumbajas gaismas jūra pārtrūka kā ar nazi nogriezta.

“Gluži kā dzīve un nāve, vai ne?” secināja Amrita. “Vispirms pasaule pilna ar gaismu un dzīvību un tad… Tad vairs nekā. Tikai tumsa. Tas ir briesmīgi, bet vienlaikus arī… kaut kā nomierinoši. Manuprāt, ir labi zināt, ka viss kādreiz beigsies.”

“Tu laikam neesi nekāda labā hinduiste, ja tā domā?”

“Manuprāt, savā ziņā būtu pat jauki, ja dvēseļu pārceļošana būtu patiesība… Un kurš to zina, varbūt tā arī ir. To vienlīdz grūti ir pierādīt kā aplamu un pierādīt kā patiesu. Un cilvēkiem taču ir šī visai dīvainā pieredze par savu iepriekšējo dzīvju atcerēšanos. Bet es tik un tā nezinu.”

Viņi klusējot raudzījās naksnīgajā jūrā un pilsētas gaismās.

“Dažas lietas vienmēr saistītas ar krietnu risku,” domīgi teica Amrita. “Ja izdarīsi kļūdu, liela daļa dzīves var tikt sabojāta. Ja tici, ka tev ir neskaitāmas dažādas dzīves, tad tas nekādu sliktumu nenodara. Bet ja dzīve tomēr ir tikai viena…”

Amrita nepabeidza teikumu.

“No otras puses, ja neriskē, tad arī tam ir savas sekas,” Amrita pēc laiciņa turpināja.

“Es nesaprotu, uz ko tas attiecas,” iebilda Sergejs.

“Protams, ka tu saproti,” teica Amrita, un viņas sejā atplauka zobgalīgs smaids. “Vai tu zināji, ka mēs, hinduisti, vienā reizē apprecamies uz septiņām dzīvēm? Tiesa, praksē šajā principā ir viena maza problēma. Katrā dzīvē ir jāapprecas atsevišķi, bet nevienas noteiktas ceremonijas laikā nekādi nevar zināt, kura dzīve no tām septiņām jau norit.”

“Es paskatījos vārdnīcā, ko nozīmē tavs vārds,” atklāja Sergejs.

Amrita pasmaidīja.

“Nedaudz mulsinoši, vai ne?” Amrita teica un mēģināja izskatīties ļoti nopietna, taču viņas acis smējās. “Vai no kristieša viedokļa neizklausās tā, it kā es iedomātos esam kāds Jēzus vai kas tamlīdzīgi? Nedaudz uzpūtīgi, ja? Lai gan ne jau es, protams, esmu izvēlējusies savu vārdu.” “Varbūt mazliet,” piekrita Sergejs. “Bet arī… kaut kā valdzinoši. Tas varbūt visai dumji teikts, taču cilvēkam, kurš izskatās pēc hinduistu dievietes, manuprāt, drīkst būt tai piemērots vārds.”

Amrita smējās.

“Tev taisnība — tas bija ļoti dumji teikts. Bet nesatraucies. Sarunājam tā, ka es to uztveršu kā komplimentu. Šajā reizē.”

“Daži uzskata, ka labās pāra attiecībās galvenais vienmēr ir rūpēties par otra cilvēka brūcēm,” teica Amrita. “Mums visiem ir savas brūces — dala nāk no bērnības, daļa no jaunības mīlestībām, daļa no ievainojumiem, ko atstājušas vēlākās attiecības ar cilvēkiem, dala no mūsu mīļo aiziešanas. Saka, labas attiecības abiem palīdz atlabt no savām brūcēm.”

“Bet vai arī tādā uzskatā nav savas bīstamības?”

“Kur tad nebūs!”

Palmu galotnes un nokarājušās mirušās lapas čabēja maigajā vējiņā, kas pūta no jūras. Karstais un mitrais nakts gaiss bija kā tumšs samts. Amrita un Sergejs stāvēja pie ārdurvīm mājas priekšā. Sergejam rokās bija liela paka ar Amritas aizdotajām grāmatām.

“Man droši vien vajadzētu doties,” teica Sergejs. “Ir jau vēls.”

“Tā laikam ir,” piekrita Amrita. “Nenoliedzami, tagad ir visai vēls.” “Paldies par ārkārtīgi jauko vakaru,” Sergejs pateicās.

“Man arī bija patīkami.”

“Ja nu es tagad dodos prom no šejienes… tad arlabunakti.” “Arlabunakti,” atbildēja Amrita.

Sergejs devās uz ielas stūri, kur gaidīja rinda taksometru. Viņam bija dīvaina sajūta — no vienas puses, viegla un tukša, bet vienlaikus arī labā veidā tukša. Jo tagad tukšumam viņa prātā piejaucās arī kas cits. Tomēr viņš negribēja apstāties padomāt par to, bet gan izstūma šos mazsvarīgākos jautājumus no prāta.

9

Nākamā diena bija nacionālo svētku diena. N/OT bija slēgts, tādēļ Sergejs gulēja ilgāk nekā parasti un brokastis paēda pilnīgi nesteidzoties.

Pēc tam viņš salika uz galda no Amritas patapinātās grāmatas. Viens sējums nokrita uz grīdas. No grāmatas lapām izslīdēja žūksnītis salocītu avīžu izgriezumu. Sergejs pacēla izgriezumus. Viņš atlocīja augšējo un redzēja, ka tas ir Amritas ievadraksts avīzē The Hindu. Raksta nosaukums bija Scientific Progress in the Western Societies: A Process of Abandoning the West’s Own Prejudices? Tātad: zinātnes attīstība rietumvalstīs kā pakāpeniska atbrīvošanās no pašu aizspriedumiem. Sergejam ienāca prātā, ka tā ir interesanta doma. Bet ko Amrita ar to īsti gribējusi pateikt?

“Rietumu zinātnes attīstībā pārāk bieži ir vajadzējis atbrīvoties no pašu māņticīgajiem priekšstatiem,” lasīja Sergejs. “Tas, ka Eiropa septiņpadsmitajā gadsimtā atklāja pasaules uzbūvi ar Sauli centrā, nepavisam nenozīmē to, ka arī visa pārējā pasaule tikai šajā posmā būtu sapratusi to faktu, ka Zeme griežas ap Sauli un nevis Saule ap Zemi. Piemēram, jau Vēdās kā pašu par sevi saprotamu uzskatīja to, ka Saule ir daudz lielāka par zemeslodi un ka Zeme griežas apkārt Saulei tāpat kā citas planētas. Labākas redzamības dēļ senie Indijas astronomi bija ari atzinuši Urānu par planētu varbūt jau tūkstošiem gadu pirms eiropiešiem. Saskaņā ar Vēdām lielākā daļa zvaigžņu bija tādas pašas saules kā mūsu Saule, tikai tās atradās ļoti tālu.”

Interesanta informācija, domāja Sergejs. Bet vai, visticamāk, tas nebija tikai labs minējums? Senie cilvēki taču nekādi nebija varējuši īsti zināt, ka Zeme riņķoja ap Sauli un ka zvaigznes ir tālas saules?

“Vieni no Rietumu historiogrāfijas rupjākajiem meliem ir apgalvojums, ka vācieša Johana Gūtenberga 1456. gada izgudrojums licis pamatu grāmatu iespiešanai. Cita starpā, šis apgalvojums joprojām ir atrodams visās Eiropā lietotajās mācību grāmatās. Ķīnieši tomēr bija iespieduši grāmatas jau tūkstoš septiņsimt gadus agrāk un apmēram piecsimt gadus pirms Gūtenberga arī izgudrojuši grāmatu iespiešanas veidu, kas balstās uz atsevišķiem burtstabiņiem. Viduslaikos Eiropas bagātākajiem aristokrātiem un karaļiem labākajā gadījumā varēja būt bibliotēkas ar dažiem desmitiem sējumu. Anglijas karalim Henrijam V bija sešu darbu kolekcija. Ķīnas gudrajiem pirms tūkstoš gadiem personīgajās bibliotēkās bieži bija vairāki desmiti tūkstoši grāmatu. Līdz piecpadsmitajam gadsimtam Ķīnā katrā gadsimtā uz ikvienu Eiropā izdoto darbu, rupji rēķinot, iznāca desmit tūkstoši grāmatu.

Kad eiropieši ieradās Meksikā, Kortesa sabiedrotie tlakskalieši izbrīnījušies skatījās, kā spāņi iegūtās brūces apkopj ar karstu dzelzi vai ielej tajās vārošu eļļu, lai novērstu bakteriālu iekaisumu. Tlakskalieši kautrīgi teica, ka viņi šim pašam nolūkam izmanto no noteiktām pelējuma sēnītēm izgatavotas ziedes. Arī ēģiptiešiem un ķīniešiem, un, visticamāk, arī Dienvidāzijas tautām antibiotikas bija jau pirms tūkstošiem gadu. Tik un tā saskaņā ar mūsdienu medicīnas vēstures aprakstiem antibiotikas izgudroja Eiropā deviņpadsmitā gadsimta divdesmitajos un trīsdesmitajos gados. Divi tūkstoši divsimt gadus seni ķīniešu teksti mums stāsta, ka pārmērīga sāls lietošana palielina smadzeņu triekas risku. Tāpat arī to, kā var ārstēt dažādas slimības, kuras izraisījis vitamīnu un mikroelementu trūkums. Vienīgās joprojām labi iedarbīgas malārijas zāles — artemizīns — tika atrastas gandrīz divtūkstoš gadus vecās ķīniešu grāmatās.

Pēc dažiem aprēķiniem puse no visiem uz zemeslodes dzīvojušajiem cilvēkiem varētu būt miruši no malārijas. Saskaņā ar Rietumu historiogrāfiju visur pasaulē līdz 1897. gadam ticēja, ka malārija rodas no slikta gaisa, no kā arī radies slimības romiešu cilmes nosaukums, kas joprojām tiek lietots. Sestajā gadsimtā pirms Kristus pierakstītais indiešu medicīniskais teksts Sušruta, kas acīmredzot balstās uz daudz senāku mutisku nostāstu, tomēr attēlo piecas dažādas odu sugas, kas izplata slimības. Turklāt teksts precīzi apraksta, kādus simptomus šo moskītu izplatītās slimības izraisa. Viena no šīm slimībām nepārprotami ir tieši malārija. Simptomu apraksts ir tik skaidrs, ka nav iespējams kļūdīties.”

Sergejs pārlika, vai tas tiešām var būt tiesa. Viņš savos ceļojumos bija saslimis ar malāriju divas reizes, tādēļ simptomus atcerējās pat nevajadzīgi labi. Viņš nekad agrāk nebija juties ne tuvu tik slims kā pirmās malārijas lēkmes laikā.

Sergejs atgriezās pie Amritas raksta. Amrita skaidroja, ka Dienvidāzijā daudzas lietas tūkstošiem gadu ir darītas tā, it kā viens no mērķiem būtu bijis malārijas izraisītā posta mazināšana. Lietus ūdens savākšanas tilpnēs tika ielaistas zivis, kuras apēda malārijas odu kāpurus. Govju un daudzu citu dzīvnieku nodēvēšana par svētiem bija nodrošinājusi to, ka arī nabadzīgo mājsaimniecību tuvumā klīda lieli, spēcīgi smakojoši dzīvnieki, kuri pievilināja moskītus efektīvāk par cilvēkiem. Turklāt zīdītāju malārijas parazīti, kuri nevarēja pieķerties cilvēkiem, izplatījās plašāk uz cilvēku malārijas parazītu rēķina.

Gangas, Indas un Sarasvatī deltā tika izmantotas plašas mākslīgās apūdeņošanas sistēmas, kuru uzdevums bija plānveida lauku appludināšana. Uz laukiem pa vārtiem, kas bija uzbūvēti šai vajadzībai, tika palaists tikai plūdu ūdeņu augšējais slānis, kas saturēja vissmalkākās un auglīgākās dūņas. Plūdu ūdeņu atnestās sīkdaļiņu dūņas bija uzturējušas lauksaimniecības zemju auglīgumu un labas ražas. Pie viena plūdu ūdeņi bija atnesuši līdzi milzumu dažādu zivju, vēžveidīgo un citu mazo plēsēju ikrus un kāpurus tieši tad, kad moskīti bija sākuši dēt oliņas miljardiem musonu lietu radītajos dīķeļos. Precīzi izplānotās apūdeņošanas sistēmas pirms britu ierašanās tikai Rietumbengālijā vien bija noklājušas aptuveni desmit miljonus hektāru lielu zemes teritoriju.

Indiju iekarojušie briti nesaprata, kā darbojas viņu ieraudzītās senās, tūkstošiem gadu nepārtraukti lietotās “augstākā līmeņa tehnoloģijas”. Viņi domāja, ka cilvēki tikai iegūs, ja tiks aizdambētas piekrastes vaļņu atveres, lai upju plūdu ūdeņi cilvēkiem par kreņķiem netiktu uz laukiem.

Rezultāts bija šausminoša malārijas epidēmija. Deviņpadsmitā gadsimta sešdesmitajos gados Indijā ik gadu no malārijas nomira trīs miljoni bērnu un divi miljoni pieaugušo. Piemēram, Hugli apgabalā iedzīvotāju skaits divdesmit gados samazinājās uz pusi — no diviem miljoniem zem miljona.

Sergejaprāt, viņš bija lasījis daudz, taču Amritas atmaskojošais stāsts viņam bija pilnīgi jauna informācija. Traģēdijas mērogi viņu šausmināja. Cik gan daudzus cilvēkus varētu pasargāt no malārijas izraisītas nāves, ja Sušrutas informācija, kas attiecas uz malāriju, būtu kļuvusi par visas cilvēces kopēju īpašumu jau pirms divtūkstoš piecsimt gadiem. Pieci miljardi? Desmit miljardi? Kāpēc gan no piecpadsmitā gadsimta uz Tālajiem Austrumiem pa jūras ceļu braucošie eiropieši nebija nopietni uztvēruši indiešu vai ķīniešu gudro mācības?

Un kas būtu noticis, ja spāņu konkistadori nebūtu iznīcinājuši bibliotēkas, kurās Vidusamerikas indiāņi bija noglabājuši visas savas civilizācijas zināšanas un gudrību? Ja eiropieši būtu apguvuši maiju un acteku no sēnēm izgatavoto pretmikrobu zāļu izmantošanu jau piecsimt gadus pirms Vaksmana, Dibuā un Fleminga? Cik daudz eiropiešu būtu izvairījušies no cingas un citām slimībām, ja mēs, tiklīdz radās pirmā izdevība, būtu uzskatījuši par vajadzīgu studēt Ķīnas mūžsenos medicīniskos tekstus? Un ko tad, ja mēs mazliet nopietnāk būtu uztvēruši tādas senas ar ūdeni saistītās tehnoloģijas kā horizontālās akas un rasu savācošās piramīdas? Miljardiem cilvēku cieš no ūdens trūkuma — vai tas bija pilnīgi velti?

Vai mēs izdarām nopietnu kļūdu, kad uztveram grāmatu kā īslaicīgu patēriņa preci, kā vienreiz lietojamu priekšmetu, kuru izlasa, bet jau nākamajā gadā tā ir iegrimusi aizmirstībā uz neatgriešanos, prātoja Sergejs. Kādēļ esam tik droši par to, ka viss patiešām noderīgais un visa svarīgā informācija ir ievietota tajās grāmatās, kas izdotas pēdējā gada vai pēdējo desmit gadu laikā? Kādēļ ticam, ka viss svarīgais ir izgudrots tikai tagad? Un kur paliek visas tās neskaitāmās cilvēku paaudzes, kuras šeit ir dzīvojušas pirms mums, visi tie literatūras, kultūras un zināšanu slāņi, kuri laika un vēstures straumē ir nosēdušies cits uz cita kā Sarasvatī līdznestās smiltis Katjavaras pussalā?

No kurienes mēs zinām, ka daudzās lietās joprojām neesam tikpat nezinoši, nelaimīgi muļķi kā angļu kolonisti Indijā?

Varbūt vecās grāmatās, pat ļoti vecās grāmatās, joprojām var atrasties gudrības un zināšanas, spožas, bet zem smaga, pelēka putekļu slāņa ilgus laikus aizmirstas pērles, spoži kristāla smilšu graudi, kuri varētu dot daudz derīga un daudz prieka, domāja Sergejs. Ir tik daudz lietu, kuras šajā brīdī nedarām visai gudrā veidā. Varbūt kāds cits kādreiz to pašu ir darījis gudrāk un labāk — izturīgākā veidā, mazāk posta un bēdu izraisošā veidā.

10

Trīs nedēļas vēlāk Kambejas līča ūdens, pateicoties ilgajam sausuma periodam un rāmajam laikam, uz bridi pēc vietējās mērauklas kļuva reti skaidrs. Vairākas dienas bija pieturējies karsts bezvēja laiks. Indijas okeāna virsma bija gandrīz spoguļgluda. Vienīgais, kas sakustināja ūdeni, bija spēcīgā plūdmaiņa, kuras iedarbība visjūtamāka bija Kambejas līča pamatteritorijā. Bet nedaudz tālāk — seklajās vietās — redzamība uz brīdi bija neparasti laba. Daudzās vietās pat vairāki metri.

Amrita un Sergejs nolēma to izmantot. Iepriekšējās nedēļas bija atnesušas daudzus jaunus atradumus — daļēji gaidītus, daļēji negaidītus. M. V. Sagar Paschtni bija smēlis zemi desmit vietās. Devītajā objektā no smiltīm dažu metru dziļumā bija izcelts lēvenis cilvēku kaulu. Izskatījās, ka visu pilsētas centru klāja gandrīz nepārtraukts kaulu lauks.

Pēc Amritas kolēģu aprēķiniem, pilsētā būtu varējis dzīvot varbūt pat pusmiljons cilvēku — trīs reizes vairāk nekā Mohendžodāro. Izskatījās, it kā viņi visi būtu miruši vienlaikus, ļoti ātri un pēc tam, tikai dažus mirkļus vēlāk, aprakti ar Sarasvatī līdznestajām smiltīm.

Šajā reizē “Lomonosovs” devas ceļa no piestātnes Kambejas līča piekrastē, kas atradās simt kilometrus no Mumbajas uz ziemeļiem. Kambejas līča ūdens joprojām bija kā pārklāts ar miglainu, zaļu dūmaku, lai gan redzamība arī šeit bija kādu mazumiņu labāka nekā parasti. Taču, kad viņi nonāca zonā, kurā plūdmaiņas ietekme vairs nešķita tikpat spēcīga, viņi varēja redzēt piecu vai sešu metru attālumā.

“Redzamība patiešām ir laba,” komentēja Athi Narajans, kurš arī bija devies līdzi izbraucienā ar zemūdeni.

Sergejs izbrīnījies skatījās viņā.

“Nu šī, protams, nav nekāda Polinēzijas koraļ|u jūra,” precizēja Athi.

“Gluži manas domas,” teica Sergejs.

Sergejs pagriezās pret Amritu.

“Tas tevis aizdotās grāmatas, starp citu, bija visai interesantas. Vienā sējumā starp lapām bija tavi raksti avīzei The Hindu. Ļoti interesanti.”

“Vai tiešām? Tu droši vien domā tos tekstus par daudzkultūru zinātnes vēsturi?”

“Jā, tieši tos. Lai gan es, protams, ne gluži ar visu esmu vienisprātis.”

“Vēl astoņpadsmitā gadsimta vidu Indija pēc starptautiskajiem apmaiņas kursiem bija daudz, daudz bagātāka nekā Eiropa. Tā bija viena no pasaulē turīgākajām valstīm,” teica Amrita. “Simt gadu vēlāk Indija bija viena no pasaules nabadzīgākajām valstīm. Puse bērnu nomira, nepiedzīvojuši piekto dzimšanas dienu. Kādēļ Indija nokrita tik zemu?”

“Uzmanies! Ja viņa ieskriesies, runājot par šo jautājumu, var paiet kāds laiciņš, pirms viņa beigs,” nosmīnēja Athi.

“Nodevējs,” pārmeta Amrita.

“Tu droši vien gribi teikt, ka Indija bija viegli ievainojama tādēļ, ka tās teritorijā tika izmantotas tik sarežģītas tehnoloģiskās sistēmas,” rosināja Sergejs.

“Tieši tā. Kad mūsu tehnoloģiskās sistēmas vairs nedarbojās, mēs patiešām nokritām no augsta plaukta. Kamēr darbojās mūsu ūdens savākšanas un mākslīgās apūdeņošanas sistēmas, tās bija lielas turības un labklājības avots. Kad tās pārtrauca strādāt, tās pavērsās pret mums. No tām izveidojās moskītu vairošanās vietas, un liela daļa cilvēku nomira no malārijas. Es domāju, ka tas viss sniedz mācību.”

“Kādu, ja esam precīzi?” jautāja Sergejs.

“Padomā, cik viegli ievainojamas, mūsdienās it īpaši, ir Eiropa un Ziemeļamerika,” teica Amrita. “Visas iespējamās un neiespējamās vietas ir piebāztas ar jutīgu un sarežģītu elektroniku. Uzņēmumi, kas izgatavo šādas tehnoloģijas, gribētu, lai tās ievieto arī visās tajās iztēles zīmētajās vietās, kurās to vēl nav. Drīz pat uzgriežņu atslēga un skrūvgriezis vairs nedarbosies bez mikročipa. Un ko tad, ja kāds — ļaunu vēloša valsts vai vientuļš terorists — sadomās izmantot pret jums ieročus, kas rada elektromagnētisko pulsu? Kas tad notiks? Jūs vairs nevarēsiet sildīt savas mājas, dzeramais ūdens netecēs, tualetē nebūs ūdens, automašīnas aizsprostos ielas un vairs nebūs iedarbināmas. Kur jūs dabūsiet pārtiku un ūdeni? Kā jūs pārvietosieties no vienas vietas uz citu vai transportēsiet nepieciešamās kravas? Kurš bez elektrības pratīs ārstēt jūsu slimības?”

“Es taču brīdināju,” komentēja Athi.

“Tas, kas savulaik notika ar mums, drīz var notikt arī ar jums,” ļoti nopietni teica Amrita. “Mūsu liktenis toreiz var būt jūsu liktenis rītdien.”

Sergejs pakratīja galvu.

“Es īsti nedomāju, ka viss jāuztver tik viennozīmīgi,” viņš teica. “Es tomēr uzskatu, ka tehnoloģijas mums palīdzēs tikt galā ar dažādām katastrofām labāk nekā iepriekš. Tagad trauksmes situācijā mēs spētu izgatavot pārtiku rūpnieciski, piemēram, no eļļas un celulozes.”

“Jā, ja rūpnīcas darbosies un strādās tām elektrību piegādājošās spēkstacijas, un funkcionēs elektrību transportējošās elektrolīnijas,” izgrūda Amrita. “Un divdesmit citi vārdiņi “ja”. Jo vairāk vienādojumā ietilpst šādu “ja”, jo situācija ir bīstamāka. Jo viens vienīgs no tiem “ja” var pārtraukt visu ķēdi.”

“Tā gan, bet…”

“Klau! Paskatieties uz šo!” pēkšņi iesaucās Athi.

Jūras dibenā bija garas, šauras viļņu izveidotas smilšu kāpas, starp kurām atkal bija saskatāms pazīstamais Harapas tipa zīmējums — tūkstošiem pēc precīza pilsētas plāna būvētu, pilnīgi vienāda lieluma taisnstūru.

“Arī šī nav nekāda mazā pilsēta,” teica Sergejs.

“Paskatīsimies, cik tālu tā sniedzas,” ierosināja Amrita.

Tainstūrainais rūtiņu kopums, ko veidoja pussagruvušie mājokļi, brīžam pilnībā pazuda zem smilšu kāpām, un Amrita, Sergejs un Athi jau nosprieda, ka nonākuši pilsētas malā. Tomēr pēc desmit vai simt metriem pazīstamais rūtiņu ornaments atkal izcēlās no smiltīm.

“Lomonosovs” peldēja uz priekšu dažus metrus virs jūras dibena ar vienmērīgu ātrumu — seši mezgli stundā. Šķita, ka drupas nekad nebeigsies.

“Šī pilsēta pilnīgi noteikti ir lielāka nekā tās divas pirmās,” izbrīnījies teica Sergejs.

Viņš paskatījās pulkstenī. No brīža, kad viņi bija nokļuvuši virs drupām, bija pagājusi jau stunda un piecpadsmit minūtes. Viņi visu laiku bija peldējuši vienmērīgā sešu mezglu ātrumā. Tātad viņi bija pieveikuši jau divpadsmit kilometrus garu attālumu virs drupu pilsētas. Sergejs palūkojās dziļummērā. Piecdesmit metri. Kad viņi bija nonākuši pie drupām, dziļums bija četrdesmit divi metri. Jūras dibens joprojām slīdēja lejup. Tiesa, ļoti lēzeni.

Sergejs skeptiski nošūpoja galvu.

“Ka tevi velns! Manuprāt, mēs šīs drupas atradām pat pārāk viegli. Pirmā ieniršana, ko izdarām gabaliņu tālāk, un tās gandrīz tūlīt ir mums priekšā. Vai nu mums ir neparasti laimējies, vai arī šeit vēl ir atrodams nolāpīti daudz.”

“Principā šeit varētu būt tūkstošiem dažāda lieluma zem jūras apraktu pilsētu,” piemeta Athi.

“Tas gan būtu velnišķīgi daudz,” apšaubīja Sergejs.

“Nav teikts, ka tās visas bijušas apdzīvotas vienā laikā,” aizstāvējās Athi. “Upju gultnes ir mainījušās. Ostas ir aizsērējušas. Veco ostas pilsētu vietās ir nodibinātas jaunas. Kad jūras līmenis bija cēlies, pilsētas vajadzēja pārvietot. Ja apdzīvotība šeit ir bijusi tūkstošiem gadu, liela daļa jūras dibena var būt nosegta ar dažādām drupām.”

Sergejs paskatījās pulkstenī.

“Tā izskatās,” viņš teica. “Vismaz šī pilsēta turpinās jau vairāk nekā divdesmit kilometru.”

“Vai mums nevajadzētu novērtēt pilsētas lielumu arī virzienā uz sāniem?” apsvēra Amrita.

“Vajadzētu,” teica Sergejs un pagrieza “Lomonosova” priekšgalu ieslīpi pa labi.

Zemūdens drupu rūtiņu raksts joprojām turpinājās. Iemidzinoši monotoni. Pa brīžam pretī peldēja ari dažāda lieluma zivju bari un pa

kādai pārsteidzoši lielai un cienīgai medūzai. Pēc tam aiz vienādo ēku atliekām sāka vīdēt kaut kas cits, kaut kas melns un nepārprotami lielāks par mājām. Daudz lielāks.

Tas bija pakalns.

Vai tas bija dabisks veidojums, zemūdens klints vai smilšu kalns? Tas nešķita ticami, jo pakalna forma izskatījās pārāk regulāra, asa un slīpa. Tā, it kā…

“Zemūdens piramīda?” Amrita izteica skaļi to, ko viņi visi domāja.

Pakalns bija tik liels, ka duļķainā ūdens dēļ vienā piegājienā bija redzami tikai nelieli fragmenti. Tā virsma bija grubuļaina un nelīdzena. It kā daļēji sadalījušos ķieģeļu čupa, virs kuriem bija sakrājies daudz nosēdu, prātoja Sergejs.

Kad viņi nolaidās zemāk, kļuva redzama pāris metru plata, horizontāla platforma. Tai bija jābūt cilvēka veidotai, domāja Sergejs. iMazliet zemāk bija vēl viena platforma, bet slīpā siena turpinājās arī zem tās, kamēr pazuda dibena duļķēs. Tātad bija iespējams, ka zem smiltīm un dūņām varētu būt vēl viena platforma.

Viņi appeldēja apkārt pakalnam.

“Tam ir kvadrāta forma,” atzīmēja Athi. “Pilnīgi precīza.”

Pakalns tātad bija zikurāts — pakāpjveida piramīda, kādas šumeri un babilonieši bija uzcēluši Mezopotāmijā un kādas maiji, acteki un daudzas citas indiāņu tautas bija uzcēlušas Amerikā pirms spāņu ierašanās.

Pakalns nebija tik liels kā Vidusamerikas, Ēģiptes un Mezopotāmijas piramīdas, taču tas bija ļoti plats. Sergejs lēsa, ka zemākā redzamā platforma bija varbūt divsimt, varbūt divsimt divdesmit metru plata.

“Augstums varētu būt divdesmit metri, varbūt drusku vairāk,” piemeta Athi.

“Tā apmēram varētu būt,” piekrita Sergejs.

Platforma, kas atradās starp piramīdas zemāko līmeni un sabrukušo virsotni, kas veidoja bezveidīgu zemes un ķieģeļu kaudzi, bija kādus simt piecdesmit metrus plata.

“Arī Harapā un Mohendžodāro bija centrālie pakalni,” teica Amrita. “Arī tie bija sava veida zikurāti. Tomēr tie bija daudz mazāki par šo.”

Sergejam prātā iešāvās kas cits.

“Kur atradās Harapas un Mohendžodāro centrālie pakalni — pilsētas nomalē vai centrā?”

“Tic laikam atradās vismaz daļēji pilsētas centrā,” atcerējās Athi. “Tad ši tiešām var būt visai liela pilsēta,” teica Sergejs. “Mēs atrodamies divdesmit četru kilometru attālumā no vietas, kur sākās drupas. Un esam nopeldējuši krietnu attālumu ari sānu virzienā.”

Sergejs uzmeta skatu pulkstenim.

“Mums jāsāk griezt atpakaļ,” viņš teica. “Citādi atbalsta grupa sāks satraukties.”

“Cik žēl. Ūdens ir neparasti dzidrs,” žēlojās Athi.

“Atpakaļ varam doties pa citu ceļu,” mierināja Sergejs. “Kas zina, varbūt pagadīsies vēl kas interesants.”

11

Atpakaļceļā “Lomonosovs” atrada divu mazāku pilsētu drupas. Izskatījās, ka viss Indijas rietumu kontinentālais šelfs ir kā nosēts ar apdzīvotu vietu atliekām. No otras puses, ja tā kontinentālā šelfa daļa, kas pašlaik atradās virs jūras līmeņa, tagad nokļūtu zem ūdens, cik daudz pilsētu tad pazustu viļņos, prātoja Sergejs.

Drīz vien Sergejs un Amrita, atspiedušies pret margām, stāvēja uz M. V. Sagar Paschmi klāja. Kuģis vienmērīgā desmit mezglu ātrumā pukšķināja Mumbajas virzienā.

Kambejas līča zilā virsma joprojām bija pilnīgi mierīga.

Šur un tur šūpojās dažas spilgti nokrāsotas, garas konstrukcijas zvejnieku laiviņas. Rietumpuses krasts bija redzams tikai kā tālīna, tumša līnija. Austrumu krasts atradās tik tuvu, ka viņi redzēja koku un ēku siluetus un tumšus dūmu mākuļus, kas cēlās debesīs no skursteņiem un ugunskuriem. Augstu gaisā tik tikko bija saredzama pasažieru lidmašīna, kas piezemējās Mumbajas virzienā, tomēr tās dzinēju atstātā baltā ūdens tvaiku strēle bija daudz pamanāmāka. Apkārtne izskatījās mierīga un ikdienišķa. Bija grūti noticēt, ka zem līča spoguļgludās virsmas slēpās lielas mīklas un arheoloģiski brīnumi.

“Šeit ir tik… parasti,” ieteicās Sergejs. “Virs ūdens nav redzams nekas no tā, kas atrodas jūras dibenā.”

Amrita skatījās uz zvejnieku laiviņu, kas šūpojās dažu simtu metru attālumā. Tajā bija divi cilvēki — baltbārdains vecītis, kurš šķita esam ļoti cienījamā vecumā, un pusmūža vīrs, kurš varēja būt viņa dēls.

Abi māja ar rokām sveicienus pētniecības kuģim, kad tas brauca garām laiviņai. Amrita un Sergejs atbildēja sveicienam.

“Ja nezinātu, ka zem jūras ir drupas, tad, balstoties uz to, kā šeit izskatās, par to nekādi nevarētu iedomāties,” teica Sergejs. “Uz to, ko tu šeit redzi. Lidmašīna debesīs, dzīvojamās mājas un rūpnīcas krastmalā. Šur tur pa kādai zvejas laiviņai.”

“Jūra prot glabāt savus noslēpumus,” teica Amrita. “Atmosfērā varam redzēt simtiem, principā pat tūkstošiem kilometru attālumā. Jūrā nekad neredzam tālāk par divdesmit kilometriem.”

“Šeit var būt apmierināts ar divdesmit centimetriem,” sūdzējās Sergejs. “Vai tu kādreiz esi bijis Aleksandrijā?” pēkšņi pajautāja Amrita. “Nekad,” teica Sergejs. “Vai tur redzamība ir vēl sliktāka?” “Varbūt tāda pati kā šeit. Bet ar Aleksandriju ir saistīts stāsts, kas tev būtu jādzird.”

“Nu, tad uz priekšu!”

Amrita stāstīja, ka reiz kāds ēģiptiešu jūras arheologs kopā ar draugu bijis makšķerēt pāris kilometru no krasta jūrā pie Aleksandrijas priekšpilsētas Sidigaberas. Redzamība bijusi labāka nekā parasti. Šis jūras arheologs šajā pašā vietā bijis neskaitāmas reizes, taču nekad nebija pamanījis kaut ko neparastu. Tā nu viņš bijis pilnīgi satriekts, kad visapkārt jūras dibenā pamanījuši milzīgus no smilšakmens iztēstus bluķus. “Vai Ēģiptes piramīdu celtniecības materiāli?” jautāja Sergejs. “Droši vien. Var būt, ka tajā vietā kādreiz atradusies osta, uz kuru akmeņi bija vesti. Lai nu kā, jūras arheologs teica, ka tajā vietā ūdens dziļums bija tikai no sešiem līdz astoņiem metriem. Viņš iespējami precīzi atzīmēja bluķu atrašanās vietu. Taču viņš nekad tos vairs neatrada. Tie bija pazuduši tā, it kā bijuši tikai redzes apmāns, tikai no Nīlas smiltīm pacēlušies rēgi.”

“Kā tas ir iespējams?”

“Upes delta visu laiku ir dzīva. Brīžam upe noteiktā vietā savāc biezu slāni ar smiltīm. Pēc tam straumes ieiet jaunās gultnēs un notīra smiltis citos rajonos. Daudzi zvejnieki gadsimtu gaitā bija redzējuši tos bluķus, bet viņu stāstījumiem nekad nebija atrastas liecības.”

“Interesanti.”

“Šie bluķi nav vienīgā Nīlas deltas mīkla. Zvejnieki stāsta arī par zemūdens pili vai templi, kuru viņi dēvē arābu valodas vārdā par Alkinesu. Saskaņā ar zvejnieku stāstiem tā ir liela zemūdens celtne aptuveni astoņpadsmit metru dziļumā un piecu kilometru attālumā no Kaitbejas uz ziemeļiem. Tā reizēm ir redzama pat no ūdens virsmas, kad tas ir īpaši dzidrs.”

“Vai tu tici, ka stāstā ir kaut kripata patiesības?” jautāja Sergejs. “Kādēļ lai neticētu? Ēģiptē cilvēki ir dzīvojuši ļoti ilgi. Jūrā ir jābūt zem smiltīm apglabātām drupām gluži tāpat kā šeit. Jo īpaši tāpēc, ka Nīlas delta tāpat iegrimst puscentimetru gadā jau dievs vien zina cik ilgu laiku. Bet Nīlas deltas drupu pētīšana ir grūta. Tās ir rēgu pilsētas, no kurām dažas palaikam uz brīdi parādās, lai pēc mirkļa atkal pazustu zem smiltīm. Tās pilsētas, virs kurām ir daudzi desmiti metru smilšu, protams, nekad nekļūs redzamas.”

“Vai tu uzskati, ka tādas pašas drupas ir arī citur?” jautāja Sergejs. “Pilnīgi noteikti. Indas deltā, piemēram. Tāpat Persijas līča dibenā. Zem Eifratas un Tigras sanešiem. Neticu, ka mūsu drupas šeit, Kambejas līcī, ir kaut kas neatkārtojams. Tomēr mums salīdzinājumā ar visiem citiem ir viena liela priekšrocība. Nīla, Inda, F.ifrata un Tigra nekad nav izžuvušas. Tās katru gadu atnes līdzi arvien jaunas smiltis. Bet Sarasvatī izžuva pirms desmit, divpadsmit tūkstošiem gadu.” “Tādējādi virs mūsu drupām ir tikai nedaudz smilšu.”

“Tieši tā,” teica Amrita.

Kad Sergejs pēc dažām stundām atgriezās dzīvoklī, viņš gandrīz tūlīt aizmiga. Tomēr viņš gulēja nemierīgi, jo miegā ielauzās jūrā nogrimušās pilis, piramīdas un pilsētas, kas bija noklātas ar smiltīm un kas palaikam izcēlās no tām, lai pēc brīža atkal pazustu. Un vienu brīdi Sergejs redzēja sapni, kurā viņš bez skābekļa balona ienira dažus metrus dziļā ūdenī. Viņam visapkārt atradās lieli akmens bluķi — vesels lielu akmens kluču mežs, kas bezgalīgi turpinājās visos virzienos. Starp akmeņiem bija skaistiem viļņu ornamentiem izrotātas smalkas, baltas smiltis.

Tad visi akmens kluči pēkšņi bija pazuduši un no smiltīm izspraucās kaut kas cits — gluži kā viļņiem līdzi šūpojošos ūdensaugu kāti. Tikai tie nebija ūdensaugi, bet no smiltīm pacēlušās cilvēku delnas un rokas — vesels okeāns cilvēku roku.

Sergejs pamodās no paša kliedziena, un pagāja dažas sekundes, pirms viņš saprata, ka dus drošībā savā gultā tālu no Nīlas deltā nogrimušajiem akmens klučiem un citiem jūras dzīļu rēgiem.

12

Kad Sergejs nākamajā dienā izskatīja elektronisko pastu, viņš pamanīja, ka vēl neatvērtajās vēstulēs ir daudz jaunu satelītuzņēmumu, kas saistīti ar Širšova institūta Grenlandes projektu. Projekta mērķis ciešā sadarbībā ar citu zemju pētniekiem bija sekot tam, kas notiek ar Grenlandes kontinentālo ledāju. Sergejs projekta darbā bija piedalījies brīžam aktīvāk, brīžam ne tik ļoti. Iecere pirms dažiem gadiem bija saņēmusi smagu triecienu, kad bija atteicies darboties satelīts PODS, kas sekoja kontinentālo ledāju blīvumam. Jaunais satelīts vēl nebija palaists, jo Amerikas Savienoto Valstu un Kiropas turīgums nogrima joprojām dažādās pasaules malās piekoptajos karos pret terorismu, un daži no tiem bija turpinājušies jau pāris desmitu gadu.

Sergejs nolēma paskatīties, kas atrodas attēlu sūtījumā. Pirmā attēla apakšējā malā bija saskatāmas melnas kalnu virsotnes bez ledus segas. Starp tām bija garens, acīmredzot no lieliem Iedus bluķiem veidots valnis. Aiz tā bija plaša, zila virsma. Sergejs saprata, ka attēli demonstrē uz kontinentālā ledāja radušos ledus grēdu un aiz tās kā aizsprosta no izkusušajiem ūdeņiem izveidojušos ezeru. Viņš arī agrāk fotogrāfijās bija redzējis šo izkusušā ledus ezeru. Jau vairāku gadu garumā ezers bija ātri pleties plašumā.

Sergejs uzklikšķināja, lai atvērtu jaunus tā paša ezera attēlus. Tie atvērās laika secībā — pa vienam attēlam uz diennakti.

Ezers uz ledāja no attēla attēlā kļuva arvien lielāks. Tam galā veidojās jauni līči, kas stiepās arvien garāki un platāki un beigās saauga kopā cits ar citu. Turklāt vienlaikus jauni līcīši veidojās arī augšpus

tiem. Pēc tam… nākamajā attēlā viss ezers bija pazudis, bija tikai mirdzošs iedus.

Sergejs izbrīnījies skatījās fotogrāfijā.

Izskatījās tā, it kā virs ledāja izveidojies ezers būtu pārtraucis eksistenci. Bet tā, protams, nevarēja būt tiesa. Attēli noteikti bija nepareizā secībā. Taču, kad Sergejs pārbaudīja iepriekšējās fotogrāfijas datumu, viņš pamanīja, ka tā, vismaz saskaņā ar datoru, bija uzņemta dienu iepriekš.

Vai ezers būtu atkal sasalis? Nē, tas nebija iespējams, ne vairs šajā gadalaikā. Varbūt bija sagruvis ledus aizsprosts? Bet tas izskatījās vesels. Vai aizsprosta apakšējā daļa būtu sagruvusi tā, ka ūdens nebūtu parāvis līdzi visu ledus grēdu? Varbūt. Bet kādēļ ūdens ledāja virsmā nebija izgrauzis nevienu redzamu gultni?

Lielajā izkusušā ledus ezerā nenoliedzami bija uzkrājies ļoti liels daudzums siltumenerģijas. Kā viss šis ūdens bija varējis plūst pāri kontinentālajam ledājam, neatstājot tajā dziļas, šauras aizas?

Vai viņam kaut kas būtu jādara? Kā rīkoties būtu vispareizāk? Visticamāk, tā tomēr bija tikai datora programmatūras kļūda.

Brīdi paprātojis, Sergejs uzrakstīja Igoram īsu ziņu, kurā lūdza, lai viņš to pārbauda.

Un ko tad Sūzana Čenga? Sergejs prātoja — vai Sūzanas pētniecības stacija neatrodas tieši tajā reģionā? Sergejs datora atmiņā sameklēja Sūzanas e-pasta adresi un uzrakstīja īsu ziņu arī viņai: “Sveika, Sūzan! Vai Tu paskatītos šīs bildes? Kas par lietu? Gaidu ziņu, Sergejs.”

Sergejs uzklikšķināja, lai nosūtītu ziņu, un pēc tam ķērās klāt no Amritas aizlienētajam grāmatu strēķim. Tā virspusē atradās Platona kopotie raksti. Viņš nolēma atsaukt atmiņā, ko Platons īsti bija teicis par Atlantīdu, un sāka šķirstīt biezo ķieģeli, meklējot par Atlantīdu vēstošos dialogus “Timejs” un “Kritijs”. Viņa acis aizķērās pie Amritas pasvītrotās vietas “Likumu” trešajā grāmatā:

“Atēnietis: Vai, tavuprāt, senajās leģendās ir kāds patiesības grauds?

Klinijs: Kādās leģendās?

Atēnietis: Ka cilvēku pasaule bieži ir iznicināta plūdos… tā, ka tikai maza daļiņa no cilvēku cilts ir palikusi dzīva.

Klinijs: Ikviens šos vēstījumus uzskatītu par pilnīgi ticamiem.”

Sergejs pārlasīja fragmentu vēl vienu reizi. Šķita, ka vismaz Platons ir ticējis leģendām par lielajiem plūdiem. Kādēļ Amrita bija pasvītrojusi šo vietu? Varbūt viņa domāja, ka tā attiecas uz leģendu par Atlantīdu.

“Timejs” un “Kritijs” nebija īpaši gari teksti, un Sergejam to izskatīšanai nevajadzēja vairāk par stundu, lai gan viņš lasīja lēni un iedziļinoties. Acīmredzot arī Amrita šiem Platona tekstiem bija gājusi cauri ne vienu reizi vien, jo viņa uz grāmatas malām bija veikusi sīkas atzīmes ar rakstāmajiem vairākās krāsās. Vietas, uz kurām norādīja Amritas piezīmes, nenoliedzami bija visai interesantas. īpaši tad, ja tās lasīja Kambejas līča dibenā uzieto atradumu gaismā.

Tiesa, Platons savu Atlantīdu bija novietojis uz salas, kas atrodas Atlantijas okeāna centrālajā daļā. Tomēr teksta detaļas nerādīja tajā pašā virzienā. Saskaņā ar Platonu Atlantīdas apkaimē, piemēram, bijis krietni daudz ziloņu.

Vidusatlantija pēc klimata nebija pārāk silts reģions. Un pirms vairāk nekā desmit tūkstošiem gadu tas bija vēl krietni aukstāks novads nekā mūsdienās, domāja Sergejs. Lai arī tur kādreiz būtu bijusi ļoti liela sala kontinenta izmēros, kāda tur, protams, nekad mūžā nav bijusi, bet kā gan uz tās būtu varējuši dzīvot ziloņi?

Sergejam bija grūti iztēloties, ka cilvēki, kas dzīvojuši pirms desmittūkstoš gadiem, ar savām niedru laivām būtu spējuši transportēt ziloņus pāri okeānu klajumiem. Ziloņu klātbūtne atbalstīja Amritas teoriju par Atlantīdu, jo Indijas rietumu piekrastē toreiz pilnīgi noteikti bija ziloņi. Tāpat Platons stāstīja, ka Atlantīdas iedzīvotāji ir audzējuši cietčaulu augļus, no kuriem ieguva dzeramu sulu, augļa mīkstumu un sviestu. Sergejaprāt, šis pieminējums skaidri norādīja uz kokosriekstiem. Arī kokosrieksti Atlantīdu novietotu vairāk Eiropai austrumos nekā rietumos un vismaz subtropu klimatiskajos apstākļos.

Platons apliecināja, ka Atlantīdas teritorijā bijušas augstas kalnu grēdas, lielas upes un plaši, auglīgi līdzenumi zonā, kas pieļauj zemkopību. Viņš stāstīja, ka lietus periodā Atlantīdas laukus laistījuši lieti, bet sausajā periodā no tiem ieguva otru ražu, izmantojot upes, kuru sākums meklējams augstu kalnos.

Jūrā iegrimusī sala, uz kuras bijušas augstas kalnu grēdas un lielas upes? Augstas kalnu grēdas ir pavisam cita lieta nekā atsevišķi vulkāni. Veselas kalnu grēdas aizņem daudz vietas — simtiem tūkstošiem kvadrātkilometru, miljoniem kvadrātkilometru. Tāpat liela upe nekad nevar būt pavisam īsa. Nekur uz zemeslodes nevarēja būt jūrā nogrimušas salas vesela kontinenta apmēros. Jūrā nogrimušas salas, uz kuras bijušas arī augstas kalnu grēdas un lielas upes.

Arī Platona apraksts par Atlantīdas klimatu lieliski derēja Indijas musonu klimatam. Lietus periods un tam sekojošais sausums, kura laikā lauksaimnieciskā ražošana balstījās uz mākslīgo apūdeņošanu. Atlantijas okeāna salu klimats bija pavisam citāds.

Platona minētie augstie kalni krietni atgādināja Himalajus, un laukus laistošās, lielās upes varēja nozīmēt Indu un Sarasvatī un to savulaik neskaitāmās, jūrā ieplūstošās pietekas. Tāpat ainā iekļāvās plašais piekrastes līdzenums un sensenās mākslīgās apūdeņošanas sistēmas. Tūkstošiem gadu Indas-Sarasvatī kultūra bija guvusi labumu no tieši tādas zemkopības metodes, kādu, pēc Platona teiktā, bija izmantojuši Atlantīdas iedzīvotāji. Arī tas, kā Platons attēloja Atlantīdas iedzīvotāju upju deltās uzbūvēto ostu iekārtojumu un kanālus, iekļāvās kopējā ainā. Sergejs neskaidri atcerējās I.othalas senās ostas aprakstus, kurus viņš kādreiz bija lasījis. Sajā kontekstā tie šķita ļoti piemēroti.

Turklāt… cik daudz Platona aprakstam atbilstošu vietu uz zemeslodes īstenībā bija? Kurā zemeslodes malā? Ja par centrālo elementu uzskatīja augstus kalnus, kas atrodas relatīvi tuvu jūrai, un vairākas lielas upes, kas no šiem kalniem plūst cauri plašam un auglīgam piekrastes līdzenumam, variantu bija patiešām maz. Faktiski uz visas planētas nevienā pasaules daļā nebūs nevienas vietas, kas Platona aprakstam atbilstu tik labi kā lndas un Sarasvatī šķērsotais piekrastes līdzenums pirms apmēram desmit tūkstošiem gadu.

Amritai vajadzēja būt taisnība, domāja Sergejs un nolaida Platonu uz galda. Viņš paņēma sējumiņu ar maiju tekstu tulkojumiem. Spāņu fanātiķu dēj no maiju senās literatūras bija saglabājušies tikai četri darbi, kurus sauca to vietu vārdos, kurās tie glabājās. Sergejs atminējās, ka viens no maiju tekstiem aplūkoja plūdus un ka leģendu par plūdiem sauca Codex Troano.

Sergejs pārlūkoja sarakstu ar grāmatas saturu un beigās atrada meklēto. Domām par plūdiem vajadzēja būt galvenajā vietā seno cilvēku prātos, domāja Sergejs. “Gilgamešs” — pasaulē vecākais saglabājies varoņeposs — aplūkoja plūdus. Un viena no četrām maiju grāmatām, kas bija izglābušās spāņu iznīcināšanas trakumā, koncentrējās uz plūdu aprakstīšanu. Tas bija visai augsts procents. Žēl, ka arī no teksta, kas pazīstams kā Codex Troano, bija saglabājusies tikai neliela daļa — šur tur pa kādam fragmentam.

“Sestajā Can gadā, Zac mēneša vienpadsmitajā muluc dienā, notika šausminošas zemestrīces, kas turpinājās līdz trīspadsmitajai chuen dienai. Par upuri krita māla pakalnu zeme Mu un Moud zeme. Tās divreiz satricinājās un pēkšņi nakts laikā pazuda. Apakšzemes spēku iedarbībā zeme cēlās un krita vienā laikā daudzās vietās, līdz tā vairs nevarēja izturēt spēkus, kas plēsa to pušu, un daudzas zemes tapa atšķirtas ar dziļām aizām. Beigās neviena no šīm abām zemēm nespēja izturēt tādu milzīgu spēku un tās iegrima okeānā, paņemot līdzi 64 000 000 iedzīvotāju. Tas notika pirms 8060 gadiem.”

Gandrīz tāpat kā Platona Atlantīda, domāja Sergejs. Vai kā Bībeles vēstījums par plūdiem. Kā dažādu kultūru pazīstamie vēstījumi par plūdiem ir saistīti? Vai tic visi norādītu uz to vienu un to pašu notikumu? Vai arī tie stāsta par vairākiem dažādiem notikumiem, kas līdzinās cits citam, bet savā ziņā ir arī ļoti atšķirīgi? Vai uz zemeslodes bija notikuši daudzi mazāki vietēji un reģionāli nelaimes gadījumi vai arī bijusi viena vienīga pasaules mēroga katastrofa?

Piemēram, okeānā iekritis asteroīds laikam būtu varējis radīt lielus plūdus izraisošus viļņus visu zemeslodes daļu piekrastēs. Ja visas dažādo kultūru pazīstamās leģendas par plūdiem stāsta par to pašu notikumu, tad tiem vajadzēja būt visas cilvēces vēstures lielākajai nelaimei, domāja Sergejs.

Sergejs zināja, ka lielākā daļa arheologu netic zem jūras palikušu senu pilsētu eksistencei. Idejas aizstāvji galvenokārt bijuši anglim Greiemam Henkokam līdzīgi nespeciālisti. Arheologi teica, ka zemē nekad nav atrasta neviena vecāka pilsētveida apmetne par Jēriku. Ja zemē nav atrasta neviena par Jēriku vecāka pilsēta, tad nav nekāda iemesla uzskatīt, ka tādas varētu atrast jūras dibenā.

Vienīgi tad, ja visas pilsētas kādā periodā būtu atradušās piejūras līdzenumos un auglīgu upju deltās. Tātad tajos apgabalos, kas vēlāk bija nokļuvuši zem jūras ūdeņiem. Bet kādēļ gan visas pilsētas lai būtu koncentrētas šajos apgabalos? Kādēļ gan lai cilvēki daļu no tām nebūtu būvējuši arī citur?

Pēkšņi Sergejs saprata, ka jautājumam ir ļoti vienkārša atbilde: mežs, meža koki. Savulaik zemeslodes mežos bija auguši patiešām lieli un veci koki, un daudzu līdz sirmam vecumam nodzīvojušo gigantu koksne bija īpaši cieta! Astoņus metrus resnu ozolu vai ciedru nogāšana ar plikiem akmens cirvjiem būtu bijis neiespējams darbs. Tāpat daudzi klimaksa stadijas meži arī nedega īpaši labi. Turklāt savulaik meži, cilvēkuprāt, bija baismīgas vietas, bīstamu savvaļas dzīvnieku, meža garu, dēmonu un briesmoņu dzīvesvieta. Tajos bija viegli apmaldīties. Tie bija kaut kas tāds, no kā labāk izvairīties.

Grandioza mežu izciršana droši vien bija sākusies tikai ar plašu dzelzs izmantošanu. Piemēram, babiloniešu eposs “Gilgamešs” un somu “Kalevala” par lielu koku gāšanu stāsta kā par grūtu un apbrīnu raisošu varoņdarbu, kuru savulaik spējuši veikt tikai vislielākie varoņi. Tātad agrīnās kultūras, kas vēl neprata izgatavot dzelzi, droši vien bija cēlušas savas pilsētas tieši palienās — vietās, kur plūdu dēļ koki nekad nepaspēja izaugt lieli. Varbūt visas lielās pilsētas atradās tieši šādās vietās, prātoja Sergejs. No otras puses, trīs ceturtdaļas cilvēces

joprojām dzīvo piekrastes līdzenumos vai tiešā to tuvumā, lai gan dzelzi prot izgatavot jau tūkstošiem gadu. Varbūt cilvēkiem vienkārši patīk jūra.

Ledus laikmetā kontinentālie šelfi būtībā bija sausa zeme. Izņemot tos apgabalus, kuri bija palikuši zem kontinentālajiem ledājiem. Ledus laikmeta beigās nedaudz vairāk par pusi no kontinentālā apledojuma bija izkususi un apmēram puse no kontinentālajiem šelfiem palikusi zem ūdens. Un ja izkusīs arī otra puse no kontinentālā apledojuma? Ja jūras līmenis pacelsies vēl par simt metriem, tad, piemēram, lielākā daļa Gangas ielejas paliks zem ūdens un Deli kļūs par piekrastes pilsētu, domāja Sergejs.

Sergejs sameklēja karti. Kad viņš skatījās tajā, tad saprata, ka pēkšņa jūras līmeņa celšanās arī lielākajā daļā citu lielo upju ielejās radītu garus un šaurus, dziļi iekšzemē ieejošus fjordus. Tomēr fjordi palēnām sāktu piepildīties ar upju līdznesto grunti. Visu upju deltas pakāpeniski pārvietotos zemāk virzienā uz sākotnējo vietu pirms jūras līmeņa celšanās. Tātad upes ātri atkarotu jūrai atdotās zemes, bet vienlaikus tās arī apraktu zem sanešiem visu to, ko jūra iepriekš bija noslīcinājusi.

Iededzies Sergejs sameklēja Kambejas līča kartes, kā arī zīmējumus, kas attēloja reģionā uzietos atradumus, un uz eholotes novērojumiem balstītos attēlus. Viņš domīgi pētīja kartes. Tad sāka izskatīt fotogrāfijas. Viņš pārbaudīja attēlus citu pēc cita un salīdzināja tos ar kartēm.

Apmēram piecdesmitais attēls bija ideāls! Tieši tāds, kādu viņš bija meklējis.

Attēlā bija gandrīz puskilometru plats pusapaļas formas mūra fragments, kas atvērās uz jūras pusi. Sergejs uz attēla uzzīmēja sarkanu apli mūra fragmenta vidū, jūras pusē. Pēc tam viņš nedaudz atstatus mūrim sānos atzīmēja otru apli. Viņš apmierināts aplūkoja savu roku darbu. Tad telefonā sameklēja Athi Narajana numuru.

“Athi, šeit Sergejs. Man būtu viens lūgums.”

“Klāj vaļā,” otrā galā aicināja Athi balss.

“Ja tas netraucē citus darbus, vai jūs nevarētu veikt vēl nedaudzus smēlienus dažu metru dziļumā divās vietās, kuras esmu atzīmējis uz fotogrāfijām? Domāju, ka rezultāts mums varētu kaut ko pastāstīt.”

“Piemēram, ko?” jautāja Athi.

“Es par to esmu tik nepārliecināts, ka šajā brīdī vēl neko negribētu skaļi teikt,” teica Sergejs. “Bet, ja man ir taisnība, tad vienā vietā vajadzētu atrast varenu kaudzi ar kauliem.”

“Izklausās noslēpumaini,” teica Athi. “Gan jau varēs noorganizēt. Bet tu teici par divām dažādām vietām. Vai tu domā, ka arī otrajā vietā atradīsim daudz kaulu?”

Sergejs iesmējās.

“Nē. Īstenībā tieši pretēji. Jo, ja man ir taisnība… Nu tā, domāju, ka tajā vietā mēs neatradīsim nevienu pašu skeletu.”

13

“Tu taču atceries, ka šodien būs tas žurnālists?” jautāja Horsts Brandauers un izaicinoši skatījās Sūzanā Čengā.

“Nesaprotu, par ko tu runā,” teica Sūzana.

Sūzana bija starptautiskās kontinentālo ledāju un polos dreifējošo ledus gabalu pētniecības programmas Nugsvakas pētniecības stacijas personāla jaunākā locekle. Šī iemesla dēļ viņai gandrīz bez izņēmuma lika izpildīt visus tos uzdevumus, kurus neviens no Nugsvakas vecākajiem un nopelniem bagātākajiem darbiniekiem nevēlējās uzņemties. Sūzana Čenga par šādu kārtību nebija īpaši sajūsmināta. Jo īpaši tāpēc, ka viņai pretī sēdošais pētniecības stacijas otrs jaunākais darbinieks būtībā gan pēc vecuma, gan amatā pavadītā laika viņu apsteidza tikai par krietna gada tiesu.

Brandauers bija sarkanmatains aptuveni trīsdesmitgadīgs ledāju pētnieks. Pirms četriem gadiem viņš bija pabeidzis universitāti un pēc tam gandrīz visu laiku pavadījis uz Grenlandes kontinentālā ledāja. Viņu tātad varētu uzskatīt par sava veida fanātiķi vai darbaholiķi. Šī doma Sūzanai bija iešāvusies prātā vairākkārt, taču vienmēr, kad tas bija ienācis prātā, viņa bija centusies to aizmirst pēc iespējas ātrāk. Jo tas, raugi, Sūzanai nepatīkamā kārtā atgādināja to bēdīgo faktu, ka viņas pašas paradumi galu galā nebija izrādījušies īpaši atšķirīgi. Sūzana vairs pat neatcerējās, kad iepriekšējo reizi ir bijusi kontinentā. Droši vien no tās reizes atkal reiz ir apritējis vismaz gads.

Man kādreiz vajadzētu aizbraukt kaut kur, kur dzīvo citi cilvēki, viņa prātoja. Satikt citus cilvēkus. Piemēram, vīriešus. Tas ir, arī citus vīriešus, ne tikai Horstu. Ideja šķita patiešām dīvaina un eksotiska.

“Tu nezini, par ko es runāju?” uzbrūkoši jautāja Horsts.

“Man nav ne mazākās nojausmas, par ko tu runā.”

“Neesi dzirdējusi par Francijas televīzijas žurnālistu Fjēru Čemberlenu? l’jēru Čemberlenu, kurš dodas šurp, lai uztaisītu pārraidi par mūsu pētniecības projektu? Kurš savukārt sagadīšanās pēc trešdaļu sava finansējuma saņem no Francijas valdības?”

“Nu, īsti neatceros dzirdējusi.”

“Dīvaini, jo, manuprāt, tu piedalījies sapulcē, kurā nolēma rūpes par viņu viesošanās laikā uzticēt tev.”

“Es neatceros neko tamlīdzīgu.”

“Tavas atmiņas atsvaidzināšanai man šeit ir sapulces protokols.” Horsts pasniedza Sūzanai papīru žūksni.

“īpašu uzmanību aicinu pievērst darba kārtības sestajam punktam.” Sūzana atstūma papīrus atpakaļ Horstam, neapgrūtinot sevi ar ieskatīšanos tajos. Viņa zināja, ka Horsts neblefo un ka viņš šādās lietās nepieļautu primitīvas kļūdas.

“Var būt, ka tev taisnība,” piekrita Sūzana. “Es laikam biju to tikai piemirsusi. Manuprāt, tu televīzijā tiešām būtu daudz labāks.” “Nemaz nemēģini.”

Šī tad nu laikam nebūs vis īpaši labā diena, domāja Sūzana. Vienlaikus viņa tomēr saprata, ka viņai nebūs nekādas citas iespējas kā padoties. “Labs ir, man laikam jāpiekrīt,” piekrita Sūzana. “Kad viņš ieradīsies?” “Viņš jau ir šeit,” Horsts teica un ļaunā priekā pasmaidīja.

“Tu joko!”

“Nē. Vai esi jau padomājusi, ko tu šodien viņam pagatavosi?” “Nu ļoti smalki. Vienkārši izcili smalki! Vai šito asprātību tu izdomāji viens pats?”

“Pašlaik viņš sarunājas ar priekšnieku. Un priekšniekam ir steiga. Tā ka domāju — tev vajadzētu aiziet turp. Varbūt jau pavisam drīz.” Sūzana apsēdās un vispirms lēnām aizskaitīja līdz desmit un tad, tikai drošības dēļ, vēl līdz divdesmit.

“Vai varēsi pateikt, lai brītiņu pagaida? Izskatīšu tikai elektronisko pastu un izdzeršu līdz galam savu kafiju. Un apēdīšu šo bulciņu.”

Sūzana norādīja uz pusapēsto kanēļbulciņu šķīvītī.

“Lai iet! Tik daudz jau es varu izdarīt.”

Noklaudzēja durvis. Sūzana nopūtās un turpināja izskatīt e-pastu. Sev par pārsteigumu viņa pamanīja, ka starp vēstulēm bija ziņa no Sergeja Saveļņikova. Tas bija negaidīti, jo Sergejs viņai nebija sūtījis nevienu vienīgu vēsti vismaz divus gadus. Sūzana atvēra vēstuli un izlasīja, ko Sergejs bija rakstījis.

“Tajā tiešām nav nekādas jēgas,” nomurmināja Sūzana ar bulciņas piestūķētu muti.

Viņa ierāva lielu šļuku kafijas, pieliecās pie datora un uzsita Sergejam atbildi: “Sergej, Tu nejēga, iemācies nu galu galā turēt savus materiālus kārtībā! Bet es tik un tā varu aiziet pārbaudīt, lai Tev uzreiz nevajadzētu ķerties pie fotoarhīva sakārtošanas. Bučas! Sūzana.”

Varbūt tomēr visa diena nemaz neaizies pa pieskari, nodomāja Sūzana. Sergeja vēsts būtu laba aizbildināšanās, lai paņemtu sniega motociklu un dotos uz ledāju. Jo ziņu, mazliet pievelkot aiz matiem, varēja iztulkot arī kā nozīmīgā sadarbības partnera — Širšova institūta — lūgumu pēc palīdzības. Žurnālists Čemberlens varētu nākt līdzi, ja vēlētos. Ja viņš labprātāk nolemtu palikt pētniecības stacijā, tad par viņu būs jāparūpējas Horstam, apmierināta domāja Sūzana. Horsts taču nepārprotami bija kaislīgi aizrāvies ar ēsttaisīšanu un dažādām tai tuvām lietām.

14

Šodien patiešām viegli skrienas, domāja Kari Alanens. Aiz muguras bija jau gandrīz pusmaratona tiesa kilometru, bet elpošana joprojām darbojās labi, sirds sitās spēcīgi, tomēr pulss nebija pārāk ātrs. Arī kājās vēl nebija uzkrājusies tāda pienskābes deva, kas liktu satraukties.

Nākamajā taku krustojumā Kari brītiņu pārlika, vai viņam pagriezties pa labi un tad pa īsāko ceļu skriet atpakaļ. Pa to līdz mājām būtu tikai pāris kilometru. Garākais maršruts atlikušo ceļu izstieptu līdz sešiem kilometriem. Viņš pagriezās pa kreisi un mēģināja atcerēties, kad pēdējo reizi ir skrējis pa šo maršrutu. No tā brīža bija pagājuši vairāki gadi. Taka lēzeni virzījās augšup pa plašu un līdzenu, retām priedēm noaugušu osu. Melleņu mētras kvēloja pavasara beigu spoži gaišzaļajā tonī. Starp tām bija tumšāki dzegužlinu un rūsainu pleķīši un šur tur arī pa kādam augstākam zileņu krūmam. No augšas atskanēja augstumu uzņemoša dzērvju bara klaigas. Dzērves uz zemes lūlodamas atbildēja bara saucieniem.

Ciskas un ikri sāka just garo pacēlumu, un Kari jau paspēja mirkli šaubīties, vai nelāgā kārtā nebūs pārvērtējis savu fizisko formu. Tad taka sasniedza osa virsotni un atkal virzījās lejup. Tā vijās cauri nīkulīgam priedulājam gar purva malu, kura vidū nekas neauga, un pēc tam uz priekšu gar biezu, piecmetrīgu egļu jaunkoku puduri. Pa vidu jaunajām eglītēm slējās prāvs erātiskais laukakmens, vairākus metrus augsts.

Pēkšņi Kari šķita, ka laukakmens forma viņam kaut ko atgādina. Kaut ko svarīgu. Kaut ko, ko viņam vajadzētu atcerēties. Tomēr Kari

nespēja atsaukt atmiņā neko īpašu. Viņš turpināja skrējienu. Erātiskais laukakmens palika aiz muguras, bet tā veidols nedeva mieru.

Kari saīsināja ceļu, nogriežoties pa kreisi pāri lielam, senam akmeņu laukam, šķērsoja šauru meža celiņu un vienmērīgā ritmā turpināja skrējienu pa biezu eglāju ar sūnu paklāju. Visapkārt sazarojās briežu, stirnu un aļņu iestaigātās takas. Zeme bija pilna ar pārnadžu atstātajām izkārnījumu kaudzēm un nagu pēdām. Kari ieraudzīja krietnu lēveni bisīšu un nodomāja, ka šeit viņam vajadzētu atgriezties kopā ar Annu Lēnu. Vairāki baltastes brieži, augstu lēkādami un garās, baltās astes zibinādami, aizmuka aiz zema egļu jaunaudzes pudura. Seši, septiņi, astoņi brieži, saskaitīja Kari.

Viņš nonāca liela lauka malā. No turienes līdz viņu mājām būtu vairs tikai kilometrs.

Un tad viņš pēkšņi to atcerējās.

Protams. Erātiskais laukakmens bija tieši tādas pašas formas kā tas mīklainais akmens, ko viņš bija redzējis Eljūterā. Viņam vajadzēja noskaidrot, vai par to kaut kas ir zināms, bet darbu steigā bija visu aizmirsis.

Iegājis dušā, Kari apsēdās pie rakstāmgalda un ieslēdza datoru.

“Jums ir pienākuši astoņi jauni sūtījumi ar vīrusiem un četrdesmit mēstules,” skābi atzina Kari, ātri pārskatot paziņojumus par jaunajiem sūtījumiem.

Viņš meklētājā ievadīja vārdus “Eleuthera island” un “boulders” un gaidīja, kas notiks.

Ekrānā parādījās dokumentu saraksts, kurš šķita daudz interesantāks nekā pirms brīža redzētā mēstuļu rinda. Kari atvēra tekstu, kas izskatījās vissaistošākais, un sāka to pārlūkot. Viņam burtiski ielēca acīs šis teksts:

“Saskaņā ar Mūra teikto Havaju salu nogulumu, kas atrodas 375 metru augstumā, vienīgais cēlonis var būt neparasti milzīgi viļņi jeb megacunami. Vēlāk tādi paši saneši tika atrasti vēl augstākā vietā — puskilometra augstumā.”

Milzu viļņu radīti saneši puskilometra augstumā? Kari brīnījās un nodomāja, ka tas nav iespējams, 'l iesa, internetā starp korektiem rakstiem bija ari visvisādi ļerinājumi. Kurā gan avīzē šis raksts sākotnēji bijis iespiests? Nature? Tam nu gan vajadzēja būt visai uzticamam avotam.

Kari turpināja lasīt. Jūras teritorijā ap Havaju salām divdesmitā gadsimta deviņdesmitajos gados bija atrastas desmitiem gigantisku senlaiku zemes nogruvumu atlieku. Daži no bluķiem bija turpat simt piecdesmit kilometru gari. Jūras vidū izslējušies nodzisušie vulkāni palēnām bija sadēdējuši, un laiku pa laikam vesela vulkāna siena, acīmredzot vienā rāvienā, bija gāzusies lejā. Gadu tūkstošu mijā uzmanība bija pievērsusies Kumbreviejas vulkānam, kas atrodas tūristu iecienītajā Palmas salā. Toreiz spāņu, franču un angļu pētnieki pamanīja, ka saistībā ar 1949. gadā notikušo izvirdumu visa kalna austrumu puse noslīdējusi četrus metrus zemāk attiecībā pret kalna rietumu pusi. Izskatījās, ka visa kalna austrumu puse — piecsimt miljardi tonnu akmeņu — varētu iekrist jūrā. Vienā gabalā! Kad Kumbreviejā būs nākamais kārtīgais izvirdums, kalns neatturami iegrūs jūrā.

Pēc Šveices Tehnoloģiju institūta pētnieku aprēķiniem, iegruvuma rezultātā radīsies ap desmit gigantisku cunami viļņu, kuri pāri dziļajiem ūdeņiem ieskriesies reaktīvās lidmašīnas ātrumā. Tātad astoņsimt kilometru stundā. Sākumā viļņi būs sešsimt piecdesmit metru augsti. Tie kā vienota apļveida fronte no epicentra kustēsies uz ārpusi, un, palielinoties riņķa rādiusam, to augstums samazināsies.

Kad tic tuvosies Ziemeļamerikas piekrastei, tie virs kilometriem dziļā ūdens būs kļuvuši tikai dažus metrus augsti. Kad tie nonāks piekrastes seklākajos ūdeņos, tie sāks samazināt ātrumu, bet vienlaikus to enerģija sakoncentrēsies viļņu frontes virsotnē, un, jo seklāka kļūs jūra, jo tie kļūs arvien augstāki. Arī neliels cunami šajā brīdī izaug daudzstāvu mājas lielumā un kļūst par šausminoši stāvu sienu.

2004. gadā Otro Ziemassvētku cunami Sumatras krastos vietām bija pacēlis pat vairāk nekā desmit metrus augstus ūdens mūrus. Tie Indijas okeāna piekrastē izdarīja briesmīgus postījumus. Un vēl seštūkstoš kilometru attālumā — Āfrikas piekrastē — bija noslīkuši simtiem cilvēku. Tomēr liela daļa ēku un koku, pat palmas ar savām vājajām saknēm, bija palikuši stāvam. Otro Ziemassvētku milzu viļņi nebija spējuši tā īsti izkustināt pat ne tonnu smagus akmens bluķus.

Cunami, kas radās Krakatau vulkāna izvirdumā Zunda šaurumā 1883. gadā, jau šauruma vidū bija trīs metrus augsti. Nonākot krastā, tie bija izauguši par vairāk nekā četrdesmit metru augstiem briesmoņiem, kuri piecu pilsētu un simtiem mazāku ciematu teritorijā bija iznīcinājuši ikvienu ēku un holandiešu lielgaballaivu Berouw iesvieduši tālu cietzemē. Bojā bija gājuši praktiski visi Zunda šauruma piekrastes pilsētu iedzīvotāji. Daudzās vietās dzīvs bija palicis mazāk nekā viens no tūkstoš iedzīvotājiem. Cunami bija pārvietojuši daudzas tonnas smagus akmens bluķus simtiem metru lielā attālumā. Tomēr Krakatau cunami viļņi bija tik lieli tikai tādēļ, ka visa to enerģija bija izvirdusi nelielā, gandrīz slēgtā jūras teritorijā Zunda šauruma iekšpusē.

Kad jūrā iekritīs Kumbreviejas viena puse, tad jaunais cunami vēl arī okeāna otrajā pusē būs vismaz piecas sešas reizes augstāks nekā parastie cunami viļņi. Tas kā piecdesmit metrus augsta siena, kas kustas apdullinošā ātrumā, uzbruks visai Amerikas Savienoto Valstu austrumu piekrastei, un Ņujorkas debesskrāpji sabruks kā kāršu namiņi. Visur, kur piekrastes reljefs gan zem ūdens, gan virs ūdens koncentrēs cunami enerģiju konkrētā vietā, milzu vilnis var būt pāri par simt metru augsts. Viļņa radītais spiediens būs tik liels, ka tas spēs aizsviest tūkstošiem tonnu smagus akmens bluķus kilometriem tālu. Tas aizskalos tiltus, ceļus, spēkstacijas un mežus līdz ar celmiem un augsnes virskārtu.

Pēc Otro Ziemassvētku cunami televīzijas kanālu ziņu izlaidumi visās pasaules malās veselu nedēļu neaplūkoja pilnīgi neko citu. Pēc megacunami televīzijas pārraižu vairs nebūs.

“Uh!” skaļi noteica Kari.

Eljūteras akmeņu mīkla tagad bija atrisināta. Faktiski jau nekāda mīkla nekad arī nav bijusi, jo problēma bija skaidri atšķetināta jau ilgi pirms tam, kad viņš tai bija uzdūries. Kanāriju salās atradās daudzi bijušie vulkāni. Kāda senāka Kumbrevieja kādreiz bija iegāzusies jūrā un iesviedusi vairākas tonnas smagos bluķus tālu Eijūteras iekšzemē. Kari Alanenam bija grūti iztēloties vilni, kas spēja mētāt tūkstošiem tonnu smagus bluķus tā, it kā tie būtu akmentiņi vai smilšu graudiņi.

Viņš jau grasījās aizvērt internēta savienojumu, kad acīs patrāpījās vēl viena meklētāja atlasīta raksta nosaukums. Alternative explanations for the megatsunami deposits detected on the Australian coastal areas. Tātad alternatīvie izskaidrojumi Austrālijas piekrastē atrastajiem nogulumiem, ko radījuši megacunami. Kari atvēra rakstu un sāka lasīt.

Es tam neticu, viņš domāja. Jo, ja tas, kas rakstā teikts, ir patiesība…

Kari piecēlās un devās uz Annas Lēnas darbistabu. Anna Lēna sēdēja un rakstīja. Viņa strādāja ar ļoti koncentrētu sejas izteiksmi.

“Piedod, ka traucēju,” teica Kari.

“Tas nekas,” atbildēja Anna Lēna un turpināja rakstīt. “Vai vari pagaidīt vienu mirklīti? Es tikai pabeigšu rindkopu.”

Kari gaidīja un vēroja, kā Annas Lēnas pirksti ņirb pa klaviatūru. Pagāja trīs minūtes. Pēc tam Anna Lēna pārtrauca darbu un pagriezās pret Kari. Vienlaikus viņa uzmeta skatu pulkstenim.

“Oho! Pa kuru brīdi laiks tā aizskrējis? Vai mums nevajadzētu kaut ko ieēst?”

“Es varu pagatavot.”

“Brīnišķīgi.”

“Hmm… Man būtu vēl viena lieta.”

“Nu?”

“Vai tev būtu kas iebilstams, ja es dotos neplānotā braucienā uz Kanādu… Satikt vienu Albertas puisi, vārdā Džons Tevs? Tas ir, iespējami drīz. Tas var būt svarīgi. Patiešām svarīgi. Svarīgāk, nekā varētu domāt.”

Anna Lēna tikko pamanāmi pacēla uzacis.

“Nu, tad brauc,” viņa teica. “Tā var būt pat pavisam laba ideja. Proti, es domāju, ka no manas sabiedrības tikpat nebūs nekāds lielais prieks. Pirms es no darba kārtības neaizdabūšu šo manuskriptu.”

15

“Sergej, mazs paskaidrojums tagad varētu būt īsti vietā,” stingri noteica Amrita, ienākot Sergeja kabinetā, ko viņš izmantoja, strādādams NIOT. Aiz Amritas telpā ienāca Athi Narajans. Arī viņa sejā bija jautājoša, prasīga izteiksme.

Sergejs pacēla seju no datora ekrāna pret Amritu un Athi un izlikās nevainīgs.

“Piedodiet, bet ko?” viņš brīnījās.

“Kā tu varēji zināt, ka mēs atradīsim daudz kaulu pusloka vidusdaļā, bet neko tā malās?” pratināja Amrita.

Sergejs apmierināts pamāja.

“Tātad man bija taisnība?”

“Jā. Vislielākajā mērā.”

“blakus mūrim tātad neko neatrada?”

“Patiešām, pilnīgi neko! Kā tu to zināji?”

“Un pie mūra vidējās daļas bija daudz kaulu?”

“īsts kaulu paklājs. Nepieredzēts. Nelielā teritorijā, loti niecīgā teritorijā, vienā lielā kaudzē ir noteikti vismaz pāris tūkstošu cilvēku skeletu. Un arī šiem nebija nekādu cīņas pazīmju. Viņi nebija nogalināti ne ar zobenu, ne ar šķēpu. Tiesa, mēs atradām smagu kaulu lūzumu pēdas, bet nekā cita.”

Sergejs piegāja pie loga. Viņš skatījās Kambejas līča rāmajā, spoži zilajā klaidā un uz līcī peldošo zvejnieku laiviņu ņūkli.

“Visas pasaules tautas pazīst leģendu par lielajiem plūdiem,” viņš teica. “Tā ir Vēdās. Kristieši, jūdi un musulmaņi to pazīst pēc Pirmās

Mozus grāmatas vēstījuma. Leģenda tiek pieminēta eposā “Gilgamešs”. Ēģiptes, Mazāzijas, Grieķijas un Itālijas seno pilsētvalstu iedzīvotāji to uzskatīja par patiesību. Šo leģendu zināja ķīnieši, ķelti un skandināvi gluži tāpat kā gandrīz visas Dienvidamerikas un Vidusamerikas indiāņu tautas. Izskatās tā, ka vēstījums par lielajiem plūdiem ir vienīgais mīts, ko pazīst visas pasaules tautas un par ko visu pasaules tautu leģendas pamatos stāsta vienā veidā jau pirms tam, kad, piemēram, Amerikas un Eiropas tautas bija nonākušas jelkādos kontaktos cita ar citu.”

“Tātad?”

“Tātad es domāju, ka leģenda par lielajiem plūdiem ir patiesība un ka visi šie cilvēki ir…”

“…gājuši bojā plūdos?” sarūgtināta pabeidza Amrita.

Viņa nemēģināja slēpt savas šaubas.

“Pasaki, ka tu tagad jokojies,” teica Amrita.

Tomēr Sergejs neņēma galvā atturīgo atsaucību.

“Padomā pati — kas cits izskaidrotu visus tos atradumus, ko mēs esam uzgājuši?” teica Sergejs. “Ka visi tie cilvēki skaidrāk par skaidru nav miruši karā vai kādā pēkšņā epidēmijā. Tātad kas viņus nogalināja? Es domāju, ka viņi nomira tad, kad no jūras atnāca kāds gigantisks vilnis un apraka visu pilsētu. Tādēļ tā mūra priekšā ir tik daudz skeletu — tic pieder cilvēkiem, kurus milzu vilnis kādu brīdi nesa sev līdzi un kuri pēc tam atdūrās pret mūri un noslīka. Tālāk, mūra malās, nav neviena paša cilvēku kaula. Kāpēc? Tāpēc, ka tur nebija nekā, kas būtu apstādinājis ūdens nestos cilvēkus. Tātad ūdens tos aizskaloja sev līdzi kaut kur tālāk.”

“Kāpēc vilnis atkāpjoties neaizskaloja viņus atpakaļ jūrā?” pratināja Amrita.

“Tāpēc, ka priekšā simtiem kilometru bija pilnīgi līdzens smiltājs. Liela daļa viļņa spēka iesūcās smiltīs. Tāpēc atplūstošā ūdens plūsma bija relatīvi vāja. Turklāt mūris veidoja šķērsli, kuram abās pusēs ātri būtu radušies smilšu vaļņi, kas joprojām samazinātu atpakaļejošās plūsmas spēku.”

Amrita apsēdās uz krēsla telpas stūrī. Viņa vairs neizskatījās tik šaubīga.

“Tev var… būt taisnība,” viņa lēni noteica. “Lai cik tas neticami arī izklausītos, tev var būt taisnība.”

“Tas, ko tu teici, visai veikli izskaidrotu visus mūsu atradumus,” piebalsoja Athi. “Bet vai tik lieli cunami vispār var izveidoties?”

“Pirms astoņiem tūkstošiem gadu Norvēģu jūrā notika milzīgs zemūdens zemes nogruvums,” prātoja Sergejs. “To izraisīja metāna ledus kušana. Atmosfērā izdalījās liels daudzums metāna, un augstāk esošā grunts palika it kā virs tukšuma.”

“Vai tas izraisīja milzu cunami?” jautāja Athi.

Sergejs pamāja.

“Storegas cunami pēdas ir atrastas Norvēģijā un Skotijā,” teica Sergejs. “Sākumā vilnis acīmredzot bija aptuveni trīssimt sešdesmit metru augsts kupols. Tomēr Ziemeļjūra ir tik sekla, ka cunami lielu daļu sava spēka zaudēja jau tālu jūrā. Britu salu piekrastei tas uzbruka tikai kā divdesmit vai divdesmit piecus metrus augsts ūdens valnis. Traucoties pāri dažām attālākām saliņām, tas vēl bija četrdesmitmetrīgs.”

“Un kā Ziemeļamerikas piekrastē?” jautāja Athi.

Sergejs paraustīja plecus. Uz šo jautājumu viņš neprata atbildēt.

“Bet kādēļ nesabruka mūru apakšējā daļa?” apsvēra Amrita.

“Ja pilsēta atradās iekšzemē vairāku desmitu kilometru attālumā no krasta, milzu viļņa spēks droši vien jau bija samazinājies tik daudz, ka sabruka tikai ēku un mūru augšējā daļa,” teica Sergejs.

“Bet kādēļ ēku apakšējā daļa vēlāk piekrastes bangās nesadalījās gabalos?” brīnījās Athi. “Tad, kad jūras līmenis cēlās? Viļņiem un paisuma un bēguma ūdeņiem būtu vajadzējis ķieģeļu mūrus samalt gabalos. Ķieģelis, lai arī tas būtu apdedzināts, ir daudz mīkstāks materiāls nekā akmens.”

“Es domāju, ka Sarasvatī upes līdznestās smiltis drupas vienkārši apraka,” ierosināja Sergejs. ““Timejā” un “Kritijā” runā par vairākām lielām upēm, kas plūdušas caur Atlantīdas lauksaimniecības zemēm, nevis tikai par vienu. Tātad ne tikai vienīgi par Indu, bet arī par

Sarasvatī. Sarasvatī apraka ēkas smiltīs un izglāba to apakšējo daļu no viļņu deldējošās iedarbības, bet pēc tam mazliet vēlāk izžuva. Tāpēc tagad virs drupām nav simt metru bieza sanēšu slāņa.”

Amrita pakratīja galvu.

“Nē, viens aspekts joprojām nesakrīt,” viņa teica. “Upe beidzas tur, kur sākas jūra. Un upes līdznestās smiltis noslāņojas tur, kur upe beidzas.”

“Nu, ne jau tikai,” Sergejs protestēja.

“Tomēr, lai nu kā, — pilsēta nevarēja tikt aprakta Sarasvatī līdznestajās smiltīs, pirms tā nebija palikusi zem jūras ūdens. Uz visiem laikiem. Ar vienu milzu vilni, kas reizi vēlies tai pāri un tad atplūdis atpakaļ, nepietiek. Tiesa, tas varēja noslīcināt cilvēkus, bet tas nevarēja aprakt pilsētu zem smiltīm.”

Sergejs saprata, kas Amritai prātā.

“Tu tātad mēģini pateikt, ka pilsētai vajadzēja palikt uz mūžiem zem jūras ūdens… Visai drīz pēc tam, kad tai pāri bija drāzies milzu vilnis?”

Amrita pamāja.

“Jā. Tieši to es mēģinu pateikt. Sarasvatī deltas ārējā mala ir bijusi pilsētas vietā neilgi pēc katastrofas.”

“Bet kā tas ir iespējams?”

“Par to man nav ne mazākās nojausmas,” apstiprināja Amrita.

SMILTIS UN LEDUS

ĒĢIPTIEŠU PRIESTERIS (SOI.ONAM):

Un es jums izstāstīšu, kāds tam cēlonis: cilvēce ir iznīcināta un arī nākotnē daudzas reizes nokļūs iznīcībā dažādu iemeslu dēļ… Kad dievi iztīrīs zemi ūdensplūdos, dzīvi paliks kalnu lopkopji un aitu gani, savukārt tie no jums, kas dzīvo pilsētās, ieskalosies jūrā… un tad, kad ūdensplūdu sods, kas atkārtojas noteiktos starplaikos, atkal nolaidīsies pār zemi un no jums dzīvajos atstās tikai tos, kuri nepazīst burtus un nav saņēmuši nekādu izglītību, jums atkal būs jāsāk viss no paša sākuma tā, it kā jūs būtu bērni, pilnīgā neziņā par to, kas agrāk ir noticis mūsu vidē vai jūsu pašu vidē.

Platons. “Timejs”

1

Vientuļš sniega motocikls slīdēja pa lēzenu brauktuvi, kas veda no Nugsvakas pussalas augšup uz kontinentālā ledāja virsotni. Tur, kur ledāja nogāze bija gana nolaidena, brauktuve bija parasta trase, kura ik pa dažiem simtiem metru bija iezīmēta ar ledū iecirstiem metāla mietiņiem. Tomēr vietām ledājs jūras virzienā laidās daudz kraujāk. Šādās nogāzēs pētniecības stacijas sniega motocikliem bija izcirsti zigzagveida pakāpieni.

Bafina līcis bija palicis jau vairākus simtus metru zemāk. Tālu aiz sniega motocikla bija redzams tumšs ūdens un tajā — simtiem dažāda lieluma aisbergu un milzums mazāku ledus gabalu.

“Bafina līcis, Deivisa šaurums, Hudzona līcis, Beringa jūra, Barenca jūra,” uzskaitīja Sūzana Čenga, stūrēdama sniega motociklu, un viņas balsī bija saklausāms viegls žēlums. “Kādēļ visas iespējamās vietas ir nodēvētas lempīgo Viduseiropas tūristu vārdos, lai gan viņi šeit iegriezās tikai uz mirkli, kad bija cietuši kuģa katastrofā un gājuši bojā uz ledus gabala?”

“Diezin vai tagadējiem nosaukumiem būs pārāk ilgs mūžs,” nosmējās Pjērs Čemberlens.

Sūzana veltīja Čemberlenam savu spožāko smaidu. Viņas labais garastāvoklis bija sācis atgriezties, tiklīdz no pētniecības stacijas šaurajiem un klaustrofobiju izraisošajiem gaiteņiem viņi bija tikuši ārā uz ledāja. Turklāt bija skaista diena un debesīs, kurās nemanīja gandrīz nevienu mākonīti, spīdēja saule.

Sniega motocikls rāpās tālāk. Pēc dažām stundām viņi tuvojās jau tūkstoš metru augstumam. Simt kilometru tālāk ledus segas biezums jau būtu divi kilometri, bet pēc divsimt kilometriem — divarpus. I.edājs augšup virzījās tik plūdeni, ka izskatījās gandrīz kā līdzenums. Pilnīgi gludens tas tomēr nebija — šur tur seklas ielejas, kā arī lēzeni pakalni un grēdas ar mierīgu reljefu gluži kā miniatūri kailkalni. Laiku pa laikam Sūzana un Pjērs pabrauca garām arī tā saucamajām zastrugām — laukiem, kurus veidoja kaut kas līdzīgs milzu izmēra kupenām. Tās izskatījās kā sastinguši viļņi vai kā baltas smilšu kāpas. Pārsvarā zastrugu virsotnes bija stingri sasalušas, bet starp tām nelielos padziļinājumos bieži atradās mīksts sniegs, virs kura vēl nebija paspējusi izveidoties garoza, ko audzēja temperatūras maiņas.

Šur tur sniegā pacēlās arī šķautņaini un spoži ledus kluči. Bluķu ēnas pusē un kupenu ieplakās bija pārsteidzoši zilas ēnas.

“Tu tātad kā brīvmākslinieks taisi dokumentālās filmas Francijas televīzijai?” pārliecinājās Sūzana. “Tā taču ir?”

“Jā. Zinātniskajām programmām.”

“Kam tad tu īsti gribi pievērst uzmanību?”

“Var gadīties, ka šeit iznāks arī vairāki gabali. Faktiski man būtu jāpastāsta, kādi pētījumi šeit pašlaik tiek veikti. Tādēļ kādā brīdī noteikti pajautāšu, ko, piemēram, jūsu grupa šeit dara,” atbildēja Čemberlens.

“Vai tad Horsts tev neizstāstīja?”

“Nu, tā īsti ne.”

Sūzana Čenga apstādināja sniega motociklu.

“Izkāpsim uz brītiņu,” viņa teica.

Pjērs jautājoši norādīja uz kameru.

“Vai man ir vērts filmēt?”

“Ja vēlies saviem skatītājiem izstāstīt, ko mēs pētām. Lai gan šeit nemaz tik dramatiski neizskatās.”

Pjērs paņēma kameru, un viņi izkāpa no sniega motocikla. Pjērs bija gaidījis, ka uz ledāja būs auksti, taču temperatūra nevarēja būt neko daudz zem nulles. Laiks bija pilnīgi rāms. No debesīm sijāja reti, mikroskopiski maziņi, saulē mirgojoši ledus kristāliņi.

Sūzana palūkojās apkārt.

“Tur,” viņa tad teica un ar roku norādīja uz iesarkanu plankumu, kas atradās pārsimt metru nostāk.

Viņi aizgāja līdz sarkanajam sniega plankumam.

“Sarkanais sniegs,” skaidroja Sūzana.

“Pārsteidzoši,” teica Čemberlens. “No kurienes tā krāsa?”

“Aļģes Chlamjdomonas. Tās aug uz ledus. Vienas no tiem retajiem organismiem, kuri izdzīvo šādos apstākļos. Tās bez bēdām spēj izturēt simt grādu salu. To nelāgākā problēma ir ultravioletais starojums. No tā arī sarkanā krāsa. Tas ir pigments. Aļģu saules aizsardzības krēms. Tur ir karotinoīdi, līdzīgi kā burkānos.”

“Interesanti,” teica Pjērs.

“Tās aug un vairojas vasarā. Un agrāk liela daļa no katra gada audzes palika aprakta zem sniega un ledus, nekad vairs nenokļuvusi atpakaļ virspusē. Esam aprēķinājuši, ka šādas aļģes gadā var uzkrāt piecus gramus oglekļa uz vienu kvadrātmetru.”

“Piecus gramus? Tas neizklausās īpaši daudz.”

Sūzana smējās. Viņa iztaisnoja roku un novilka platā puslokā gar tālīno ledus klajuma horizontu.

“Ja paskatīsies apkārt, tad redzēsi, ka mēs runājam par diezgan daudziem kvadrātmetriem. Katru gadu ledū paliek visai daudz aļģu, ja ņem vērā katru kvadrātmetru. Turklāt aļģu daudzums palielinās arvien ātrāk tāpēc, ka mēslojums kļūst efektīvāks.”

“Kā, lūdzu?”

“Uz kontinentālo ledāju virsmas mūsdienās nokrišņu veidā nokrīt daudz vairāk visdažādāko savienojumu nekā jebkad agrāk,” skaidroja Sūzana. “Arī slāpeklis. Turklāt mūsdienās visdažādāko veidu aplamnieki, rallisti un citi tūristi Sahārā kamieļu vietā grib dīžāties ar pilnpiedziņas automašīnām. Un tās, atšķirībā no kamieļiem, bojā cieto garozas slāni, kas klāj smilšu kāpu virsmu. Putekļu apjoms, kas šeit nonāk smilšu vētru dēļ, pagājušā gadsimta beigās desmitkāršojās. Un Sahāras smiltīs ir pārsteidzoši daudz dažādu barības vielu.” Čemberlens izbrīnīts skatījās Sūzanā.

“Es nezināju, ka Sahārā braukalējošie džipi var ietekmēt to, kas notiek uz Grenlandes kontinentālā ledāja.”

“Šī ir ļoti maza planēta. Bet būtiskākais ir tas, ka ledū ilgstoši apglabātās aļģes veidojušas nogulumus kontinentālajā ledājā. Ja viss ledājs tagad tūkstoš gadu laikā izkusis, tad…”

Pjērs ķērās pie kameras un nofilmēja Sūzanu un sarkano aļģu plankumus. Tad viņš paņēma garu, lēnu panorāmas kadru pāri ledus klajumam.

“Chlamy… Kā tās īsti sauc?” jautāja Pjērs.

“ Chlamjdomonas,” teica Sūzana.

“Tu tātad vēlies uzsvērt to, ka no šīm ledū noglabātajām aļģēm izveidosies jauns oglekļa izmešu avots?”

Sūzana iesmējās.

“Arī to. Bet galvenokārt to, ka ledus draud kļūt tumšāks.”

“Vai aļģu dēļ?”

“Polārpētnieks Nūrdenšelds jau deviņpadsmitajā gadsimtā minēja, ka aļģes, kas atbrīvojas no izkusušā ledus, vasarā kontinentālā ledus virsmu dažkārt nokrāso pilnīgi pelēku vai melnu tā, ka kušana būtiski paātrinās. Lai situāciju vēl pasliktinātu, mēs, šaurpieri, esam būvējuši arvien vairāk garo skursteņu. To dēļ jau ilgu laiku uz kontinentālā ledāja milzīgos apjomos ir kritušas sodrēju un darvas daļiņas. Turklāt uz šejieni ir atlidojuši lielo mežu ugunsgrēku radītie sodrēji un manis jau minētie Sahāras smilšu vētru atnestie putekli. Un arī tie lielākoties ir visai tumši, pa daļai pat piķa melnumā.”

“Un tas viss maina ledāja atstarotājspēju?”

“Tieši tā. Sniegs un ledus veido lielus atstarotājus, kuri atvēsina mūsu planētu. Tie spēj atdot uzreiz pat deviņdesmit astoņus procentus no saules starojuma. Bet neaizsalstošs ūdens iesūc saules enerģiju kā sūklis un kosmosā atpakaļ aizsūta tikai kādus desmit procentus. Melna zeme saules enerģiju savāc vēl efektīvāk. Tu droši vien esi redzējis, kā, piemēram, vientuļa koka lapa vai mizas gabaliņš uz pavasara ledus var savākt tik daudz siltuma, ka pats iekūst ledū — dziļas bedrītes dibenā.”

Pjērs izskatījās samulsis.

“Nezinu, vai kādreiz vispār esmu bijis uz pavasara ledus,” viņš klusi noteica.

“Nu, tu droši vien tik un tā saprati, ko es ar to domāju. Ja ledāja virsma sāks kust pārāk ātri, virspusē nokļūs arvien vairāk savulaik sniegā aprakto tumšo daļiņu. Tas paātrinās sasilšanu, un sliktākajā gadījumā beigās uz ledus izveidosies pilnīgi viendabīgs, gandrīz piķa melns slānis. Tāds, kāds klāj sniegu, piemēram, Somijas un Zviedrijas ceļmalās pavasara beigās, kad lielākā daļa ziemas segas jau izkususi un visas sodrēju daļiņas, kas bija atradušās sniegā, kā melns slānis klāj izburbējušās paliekas.”

“Tātad ledus kušana pēkšņi varētu strauji paātrināties?” “Teorētiski siltuma daudzums, ko savāc ledus virsma, ļoti ātri varētu gandrīz piecdesmitkāršoties.”

“Izklausās baisi.”

“Ja klimats kļūst siltāks, kontinentālā ledāja kušana droši vien notiks tādā pašā veidā kā gandrīz viss cits dabā,” prātoja Sūzana. “Vispirms šķietami nenotiks nekas vai arī notiks tikai pavisam nedaudz. Pārmaiņas attīstīsies lēni un mierīgi, un tu jau sāksi ticēt, ka tās vismaz nākamos tūkstoš gadus ritēs tādā pašā ātrumā. Pēc tam kad visu savu naudu būsi ieguldījis akcijās un gaidīsi rimtas vecumdienas, pēkšņi kārtīgi nobūkšķēs un dažos gados notiks vairāk nekā iepriekšējos miljons gados. Haoss rullēs. Un šajā brīdī daudzi no bailēm pat apčurāsies, jo Visums kalpo haosam un tas nekad nav izturējies īpaši saudzīgi pret mums līdzīgiem sertificētiem idiotiem.”

Sūzana norādīja pa kreisi.

“Tur ir labs piemērs tam, ko es domāju.”

Pjērs redzēja, ka uz ledāja ir plaša, vairākus simtus metru plata teritorija, kur iekususi divdesmit vai trīsdesmit centimetru dziļa bedrīte. Acīmredzot tāpēc, ka sniegs bija tumšāks nekā citur.

Čemberlens domīgi aplūkoja netīro ledus pleķi. Kad tika sasummēts viss Sūzanas minētais, redzētais nenoliedzami izskatījās nedaudz satraucoši. Faktiski bija pārsteidzoši, ka cilvēki joprojām tā īsti neraizējās par klimata sasilšanu. Varbūt klimata sasilšana un kontinentālā ledāja kušana šķita tik lielas norises, ka pret tām grūti izturēties nopietni. Pie ļoti lielajām lietām gandrīz vai automātiski pieder arī priekšstats par majestātisku lēnumu. Cilvēks instinktīvi domā, ka mazās lietas notiek ātri un ka daudz lielākām lietām vajag vairāk laika. Bet tā ne vienmēr ir bijusi taisnība.

Sūzana pieliecās. Viņa novilka cimdu un braucīja pirkstos pelēcīgo sniegu. No tā atdalījās mazas, piķmelnas drupačas.

“Kas tas ir? Vai tie ir sodrēji?”

Sūzana papurināja galvu.

“Tie neizskatās pēc sodrējiem. Kaut kas cits… Šāda izskata putekļi reizēm nāk no kosmosa.”

“Tu dzen jokus,” neticīgi teica Čemberlens, tomēr atkal noņēma kameras lēcas aizsargu un sāka filmēt melnā sniega segto teritoriju.

“Es neesmu pārliecināta par to, ka tie ir kosmosa putekļi,” aizrādīja Sūzana. “Pilnīgi noteikti lielākā daļa visu netīrumu vienmēr nāk no mūsu pašu planētas.”

Sūzana devās pie sniega motocikla.

“Ko tad tagad? Vai mēs braucam tālāk?” brīnījās Pjērs.

“Pagaidi mirklīti.”

Sūzana no motocikla kabīnes paņēma tālskati un pēc tam sāka secīgi pārķemmēt apkārtējo ledus lauku.

“Vai tu kaut ko meklē?” jautāja Čemberlens.

“Nu jā.”

“Vai drīkstu vaicāt…”

“Pie velna, nu tu esi noķerts!”

Sūzana pusskriešus traucās tālāk, un Pjērs, cik vien jaudāja, sekoja. Tad Sūzana pieliecās un paņēma mazu, pilnīgi parasta izskata apaļu akmentiņu.

“Vai tas ir tas, ko es domāju?” vaicāja Pjērs.

“Jā, tā ir neliela meteorīta šķemba,” apstiprināja Sūzana. “To šeit var būt vēl.”

“Vai tu varētu brītiņu pastāvēt un skatīties šurp, lai es varu pafilmēt?”

“Sorry, es nekad bērna gados neesmu piedalījusies sacensībās “Meklējam supermodeli”.”

“Tu tiec galā gluži labi, ja vien spētu dažas sekundes mierīgi pastāvēt,” teica Pjērs un atkal ķērās pie kameras.

“Es ceru, ka no pēdējās versijas tu mani izgriezīsi.”

“Man pat prātā nenāktu tā darīt.”

“Pat ne tad, ja es ļoti mīļi palūgtu?”

“Jāpadomā.”

Ātri vien Sūzana atrada vēl trīs meteorīta šķembas. Pēc tam viņi vairs neatrada neko. Sūzana parādīja šķembas Pjēram, un viņš tās pagrozīja saujā. Visas bija vienā krāsā — iepelēki brūnas. Viena šķemba bija pilnīgi gluda un noslīpējusies apaļa, pārējās — raupjas un grubuļainas.

“Tās izskatās pēc pilnīgi parastiem akmeņiem,” iebilda Pjērs. “Kā tu vari zināt, ka tie ir meteorīti?”

“Īstenībā šajā vietā nekādu citu akmeņu nevar būt.”

“Vai visi meteorīti izskatās tik parasti?”

Sūzana priecīgi smējās.

“Tie ir visai dažādi. Daļa ir no metāla, bet daļa sastāv no mīkstākiem minerāliem. Daudzos ir kā metāli, tā mīkstāks akmens. Liela daļa nāk no mūsu pašu Saules sistēmas, bet varbūt katrs simtais atlido no tālākas vietas. Iespējams, no viņpus Piena Ceļa. Šie akmeņi, kuri nāk no citām sauļu sistēmām, var būt pat četrpadsmit miljardu gadu veci.” “Vai tu kādreiz tādu esi atradusi?”

“Nē. Bet varbūt kādu dienu… Ja kontinentālais ledus izkusīs, tad zem tā droši vien atklāsies miljards šo mazo šķembiņu. Ja ne vairāk.” “Tātad no klimata sasilšanas būs vismaz kāds labums.”

“Tā gan. Padomā, cik daudzkārt lētāka par ekspedīcijas sūtīšanu uz galaktikas otru galu būtu kosmisko akmeņu savākšana šeit. Cik tāda izmaksātu? Triljons ziljonu?”

“Apmēram,” Pjērs Čemberlens pamāja un mēģināja izskatīties nopietnāks par nopietnu. “Ar iespējamo kļūdu desmit vai divdesmit procentu robežās.”

“Nu, kas tad tur pavisam, starp mums, draugiem, runājot,” iesmējās Sūzana.

Mazliet vēlāk viņi atkal atradās sniega motociklā. Tumši zilā jūra ar aisbergiem palika arvien tālāk. Aisbergi jau bija sarukuši līdz maziem ledus klucīšiem.

“No tāda attāluma ir neiespējami pateikt, cik lieli tie aisbergi īsti ir,” atzīmēja Pjērs.

Silts un jūsmīgs smaids atplauka Sūzanas sejā.

“Tas ir aizraujoši, vai ne?” gandrīz kaislīgi noteica Sūzana, un Pjērs saprata, ka ir trāpījis kaut kam, kas Sūzanai ir ārkārtīgi svarīgs.

“Visas dabā sastopamās formas ir fraktāļi,” teica Sūzana. “Vienas un tās pašas formas atkārtojas dažādos mērogos. Smilšu graudiņš mikroskopā izskatās tāds pats kā liels akmens bluķis. Veselam kalnam ir tādas pašas šķautnes kā mazam akmentiņam. Mazītiņa, dažus centimetrus augsta sniega kupena izskatās gandrīz tāpat kā augsta smilšu vai sniega veidota kāpa. Okeānos ir kādi desmit ļoti lieli, desmitiem tūkstošu taifūna izmēru un milzums mazmazītiņu virpuļu.”

“Izskatās, ka tevi interesē fraktāļi,” teica Pjērs. Tas bija apgalvojums, nevis jautājums.

“Vai tad tie, tavuprāt, nav neatturami apburoši?”

“Nu, patiesību sakot, es nekad par to neesmu domājis tādā veidā.” “Bet padomā tagad pats, cik daudz naudas fraktāļi tev ietaupīs, ja pētīsi ko līdzīgu.”

“Kā, piemēram, ko?”

“Nu, piemēram, ledus kušanu. Vai peldošus ledus gabalus. Vai, teiksim, to, kā darbojas Misisipi vai Nīlas delta. Ieteka, ko smilšainā piekrastē izveido miljardiem reižu mazāks strauts, uzvedas gluži tāpat, tikai ātrāk. Mazs strauts dažās stundās ar savu deltu izdara to pašu, kam lielai upei paiet gadu desmiti vai simti. Kad novēro mazu strautu vienu dienu, tu jau spēj rupji uzmodelēt arī jebkuras lielas upes deltas darbību.”

“Tas nevar būt tik vienkārši.”

“Nu, protams, nav. Taču, no otras puses, tas nav arī īpaši daudz sarežģītāk. Huanhe upe palaikam plūst Šaņdunas pussalas ziemeļos un palaikam — dienvidos. Reiz kādā smilšainā piekrastē atradu strautiņu, kas uzvedās tieši tāpat. Tas laiku pa laikam mainīja gultni no valnīša vienas puses atpakaļ uz otru. Es to vēroju divas nedēļas gandrīz dienu un nakti, un beigās mani spēki bija turpat galā. Nomodā spēju

palikt, tikai pateicoties norītajām aizliegtajām lietiņām. Un neprasi, vai tās bija legālas vai nelegālas dragas, jo es patiešām nezinu. Tā nenoliedzami bija, tā teikt, visai psihodēliska pieredze. Bet no tā iznāca labs raksts žurnālam Journal of Chaos. Par to saņēmu daudz slavinošu atsauksmju.”

Sūzana nogriezās no brauktuves un pagrieza sniega motociklu uz augstākām grēdām, kas atradās kilometra attālumā.

“Kas tad nu? Kurp mēs tagad dodamies?” vaicāja Čemberlens. “Nodomāju, ka tu varbūt vēlētos mazliet aplūkot apkārtni.” Ledāja virsma kļuva manāmi nelīdzenāka, un Sūzana bija spiesta apbraukt prāvākām bluķu kaudzēm. Grēdas augšējā daļa bija tik stāva, ka sniega motocikls nespēja pacelties tās virsotnē uzreiz, un Sūzanai tā bija jāapbrauc no otras puses un jādodas ieslīpi pa lēzenāku maršrutu. “Vai šī ir klinšu grēda?” jautāja Čemberlens.

Sūzana papurināja galvu.

“Nē. Zem mums ir tikai ledus. So vietu varētu dēvēt par Grenlandes platāko ledus upi. Ja kontinentālais ledājs kusīs, šeit izveidosies varens, gandrīz miljons kvadrātkilometru liels iekšējais līcis, kura izteka būs četrsimt kilometru plata. Ja būsim precīzi, tad Nugsvaka īstenībā ir sala, nevis pussala.”

Viņi sasniedza grēdas virsotni. Austrumos horizonts joprojām atradās ļoti tuvu — tikai dažu kilometru attālumā, jo kontinentālā ledāja nogāze, dodoties šajā virzienā, lēnām cēlās augstāka. Tomēr uz trim debespusēm horizonts bija tālu, neaptverami tālu. Droši vien simtiem kilometru, domāja Čemberlens. Viņš sajutās, it kā būtu oda lielumā. Nebeidzams ledus un sniegs, augstākas un zemākas kupenas, lielu ledus bluķu krāvumi. Daudz tālāk vīdēja melnas un dziļas biedējošas aizas. Vietām tās sadalīja visu ledāju neregulārās rūtīs, ko veidoja augstas, vertikāli izstiepušās smailes jeb seraki. Ļoti tālu dienvidos un rietumos bija redzami Bafina jūras ūdeņi un tās aisbergi, kas tagad jau bija sarāvušies līdz dzēriena glāzē ietilpstošiem ledus kubiņiem.

“Vai tad šeit nav bīstamu spraugu, kurās mēs varētu iekrist?” jautāja Čemberlens un pēkšņi izskatījās tikko jaušami norūpējies.

“Ne šajā vietā. Vismaz ne uz braukšanas ceļa. Vismaz ne tieši tagad. Bet, vispārīgi ņemot, šeit tiešām ir jābūt ļoti uzmanīgiem. Te ir ļoti viegli aiziet bojā, ja precīzi nezina, ko dara.”

“Tam es ticu,” teica Pjērs un māja ar galvu. “Šī nav visai draudzīga ainava. Lai gan šādā dienā tam var noticēt tikai ar grūtībām.”

“Starp citu, mēs jau lēnām tuvojamies mērķim. Tā ir grēdas augstākā vieta. Ezers ir aiz tās. Ja agrāk neesi redzējis ledus ezeru, tad tagad tev ir tā izdevība.”

“Vai tas ir arī liels?”

“Ļoti liels. Reti liels.”

“Un to veido ūdens, kas atbrīvojies ledāja kušanā.”

“Jā,” apstiprināja Sūzana.

Sniega motocikls pacēlās uz grēdas pēdējās virsotnes. Spēkrata priekšgals sasvērās uz leju, kad tas pārvarēja augstāko vietu. Sūzana Čenga, neticot tam, ko redz, blenza ainavā, kas pavērās pretī.

Ezers bija pazudis.

2

M. V. Sagar Pascbmi uz dažām dienām, lai papildinātu krājumus, bija noenkurojies Dvarkas ostā Katjavaras pussalas okeāna piekrastē. Amrita un Sergejs nolēma noīrēt automašīnu un apskatīt Lothalas ostas drupas.

Viņiem aiz muguras palika Dvarkas osta un pilsētas tūkstošiem balti nokaļķoto vai betonpelēko māju, tāpat arī Krišnam veltītais fantastiskais Dvarkadišas templis. Dvarkadišas torņi bija augsti izslējušies virs ēkas. Katrs lielais tornis sastāvēja no desmitiem tādas pašas formas mazākiem tornīšiem, kas sadalījās tālāk simtiem un atkal simtiem vēl mazākos tornīšos.

Sergejs senās hindu arhitektūras atstātos monumentus vienmēr bija uzskatījis par pasaules aizraujošākajām celtnēm un noslēpumainākajām drupām. Pēc viņa domām, tie bija savdabīgākie un dīvainākie no visiem seno civilizāciju celtajiem monumentiem. Angkoras varenie tempļi un Indijas desmitiem tūkstošu fantastisko būvju, viņaprāt, spoži pārspēja pat daudz spēcīgākos sāncenšus — teotivakaniešu, maiju un citu Vidusamerikas indiāņu tautu sasniegumus.

Amrita un Sergejs brauca pa šoseju, kas virzījās gar Kačas līča dienvidu krastu, cauri Saurashtras līdzenumiem uz Ramnagaru, no kurienes viņi plānoja turpināt ceļu caur Radžkotu uz Lothalu.

Tātad tā visa ir senās Sarasvatī upes delta, domāja Sergejs. Viss, ko mēs redzam, visi šie līdzenumi ir Sarasvatī līdzatnestās smiltis. Kūstošā kontinentālā apledojuma ūdeņu, kas savulaik nodrupināja Himalaju virsotnes, nestās smiltis. Šie novadi droši vien bija daļa no Platona Atlantīdas. Varbūt pat daļa no visas impērijas kodola.

Kačas līča ūdeņi un piekrastes sālspurvi kreisajā pusē tik tikko bija saskatāmi arvien, kad ceļa malā nebija redzamību ierobežojošu šķēršļu. Rīts bija tik skaidrs, un karstuma ņirboņa vēl bija tik niecīga, ka arī Kačas līča pretējais krasts bija saskatāms — knapi, knapi — kā tieva, zema, tumša līnija pie tālumtālā horizonta.

Sergejs zināja, ka zemes strēle, kas redzama līča otrajā pusē, lietus perioda laikā kļūs par salu, kuru no kontinenta atdalīs Kačas līcis un sālspurvi Lielais Ranns un Mazais Ranns, kurus pārņems plūdu ūdeņi. Sausajā periodā sālspurvi bija bezgalīgi, no tveices sasprēgājuši līdzenumi, kurus pildīja ar sāli jauktas dūņas. Tos vietām izraiboja milzums pauguru, kuri pacēlās augstāk par apkārtni un kurus sedza nīkulīgi dzeloņkrūmi un pa kādai retai, līkai akācijai. Nekur citur kā vienīgi uz šiem pakalniem lielā sāls daudzuma dēļ neauga pilnīgi nekas. Lietus perioda laikā viss purvs bija nosegts ar ūdeni un ikviens pakalns kļuva par salu. Apgabals pārvērtās par milzīgu minisaliņu labirintu, kurš no trim pusēm aptvēra Kačas galveno salu un uz kuru salidoja ligzdot desmitiem tūkstošu rozā flamingu un lielo pelikānu. Sergejs zināja, ka Kačas apkaimē dzīvo arī pēdējie vēl dzīvie kulani — Eirāzijas mežāži. Amrita viņam bija stāstījusi, ka kulans spēj skriet ātrāk par zirgu. Savukārt Katjavaras pussalas dienvidu piekrastē atradās slavenais Sasangiras nacionālais parks, kurā dzīvoja Āzijas pēdējie savvaļas lauvas. Pēc Amritas teiktā, tur, pateicoties Irānas valdības dāvinājumam, atkal atradās arī Āzijas gepardi.

Apvidus bija visai līdzens. Tikai šur tur bija pa kādam nelielam uzkalnam. Sergejs atzīmēja, ka daudziem ir piramīdas forma. Vai tie bija seni, zem smilšu, dūņu un graudzāļu segas palikuši mājokļi vai tempļi? Nekur neredzēja pilnīgi nevienu akmeni. Visa teritorija skaidrāk par skaidru bija veidota tikai no upju līdzatnestajām smiltīm un vēl sīkākām grunts daļiņām. Vietām ainavā virsroku ņēma kaili smiltāji, vietām auga vārgulīgi krūmi un zāle, dažviet pa zemam kokam. Pretī nāca kazu bari, cūkas un regulāri trāpījās arī kārnas zebu govis vai buļļi.

Ainava varēja šķist vienmuļa, toties cilvēki bija jo krāšņāki. īpaši sievietes lieliskajās krāsās izšūtajos, skaistajos čoli kā koši plankumiņi uz pustuksneša fona bija saskatāmas jau pa gabalu. Vairums vīriešu valkāja baltus turbānus, vestes ar garām piedurknēm un augšdaļā platas, bet ikros šauras džodhpūras stila bikses. Sergejs pamanīja daudziem vīriešiem arī lielus zelta auskarus.

Amrita negaidīti apstādināja automašīnu ceļa malā.

“Kas tad nu?” jautāja Sergejs.

“Nāc, gribu tev kaut ko parādīt,” paskaidroja Amrita. “Lai būtu priekšstats.”

Amrita devās uz ceļmalā tikko uzartu lauku un notupās, lai kaut ko paceltu no zemes. “Skaties,” viņa teica Sergejam.

Amritas plaukstā bija poda lauskas un apdedzināta ķieģeļa gabaliņi, kas izskatījās ļoti veci. Atlūzas bija pelēkas un iesarkanas. Sergejs rūpīgāk ieskatījās tikko apartā lauka vagās. Viņš pamanīja, ka zemē bija vēl podu lauskas un sašķaidītu ķieģeļu gabaliņi — lielāki un mazāki, gandrīz līdzās cits citam. To bija simtiem. Sergejs pagājās mazliet tālāk un atzina, ka podu lauskas ir arī citur, ne tikai uzartajā teritorijā. Ķieģeļu gabaliņi un drumslas bija visās malās.

“Visa zeme taču ir ar tiem pilna,” grozot galvu, brīnījās Sergejs.

“Indijas augsne ir vēstures piesātināta,” teica Amrita. “Aizejam apskatīt to nelielo pakalnu!”

Amrita norādīja uz zemu uzkalniņu virteni, kas atradās simt metru nostāk.

Kad viņi pienāca tuvāk, Sergejs redzēja, ka pa vidu smiltīm, graudzāļu stiebriem un nīkulīgajiem krūmiem paceļas no lieliem ķieģeļiem mūrēta siena.

“Kas tā ir bijusi?” jautāja Sergejs.

“Apskatoties vien un neizpētot pamatīgāk, grūti pateikt. Dzīvojamā māja, templis, lietusūdeņu savākšanas baseins. Vai kaut kas cits.”

“Cik veca tā ir?”

“Visticamāk, vairākus tūkstošus gadu. Tie ir harapiešu ķieģeļi.”

Sergejs skatījās uz nelielo pakalnu, mēģinot iztēloties celtnes kādreizējo veidolu.

“Ta varēja būt piramīda,” prātoja Sergejs. “Piemēram, mazs zikurāts?”

“Jebkura celtne sāk izskatīties pēc piramīdas, kad tai virspusē sakrājas pietiekami daudz zemes,” teica Amrita. “Taču tā tiešām varēja būt arī piramīda.”

Viņi atgriezās pie automašīnas un turpināja ceļu pāri Katjavaras pussalas līdzenumiem. Pēc pusstundas Amrita atkal apstājās.

“Nodomāju, ka tas tevi varētu interesēt,” teica Amrita.

Ceļa malā bija neliels mitrājs. Tajā burtiski cita pie citas auga leknas, tumši zaļas vairāk nekā divus metrus garas niedres ar slaikām un šaurām lapām, kas augšdaļā pārtapa pīķveida strēmelītēs.

“Platlapu vilkvālīte?” vaicāja Sergejs.

“Typha elephantina — vilkvālītes vietējais, īpaši modificējies variants,” precizēja Amrita. “Uzskata, ka šo novadu senie burukuģu būvētāji no tām meistarojuši pat krietni lielus kuģus. Viņi ar tiem regulāri burājuši vismaz uz Ēģipti. Iespējams, pat tālāk. No šīs vilkvālīšu modifikācijas acīmredzami ir spējuši būvēt vēl lielākus niedru kuģus ar vēl augstāku priekšgalu, nekā pierasts domāt.”

Sergejs salieca vilkvālītes kātu un turēja to rokā.

“Ir grūti noticēt, ka no šādas te varētu uzbūvēt kuģi, kas šķērso okeānu. Vai tad tās neizmirkst un negrimst?”

“Nu, galu galā tās izmirkst gan, ja niedru kūļus neaizsargā pret šādu iespēju,” teica Amrita.

“Un viņi tos aizsargāja, vai ne? Bet kā?”

Amrita paskaidroja, ka Mumbajas universitātes pētnieki savulaik ir veikuši virkni izmēģinājumu. Viņi pārklājuši vilkvālīšu kūļus ar dažādiem ūdensizturīgu vielu sajaukumiem. Labākais rezultāts iegūts, sajaucot divas daļas sveķu, vienu daļu eļļas un vienu daļu asfalta.

“Tad viņi uzdūrās senai babiloniešu rakstu plāksnītei, kurā bija aplūkota niedru laivu būvēšana. Tajā bija minētas tieši šīs pašas vielas precīzi tādās pašās proporcijās.”

“Varena sakritība.”

“Nedomāju, ka sakritībai te ir kāda loma. Niedru laivu būvētāji gadu tūkstošu laikā paspēja izmēģināt dažādus savienojumus. Tajā periodā, kad tika nodibināta Babilonijas valsts, tā bija jau ļoti ilgi izmantota tehnoloģija.”

Amrita un Sergejs lūkojās vilkvālītēs, kas šūpojās maigajā vējā, un tālāk izslējušajās kokvilnas krūmu rindās. Šeit — ikvienā Katjavaras pussalas kvadrātkilometrā — patiešām elpoja vēsture. Sergejs domāja par lielajiem papirusa niedrājiem, kas pirms tūkstošiem gadu viļņojās Nīlas purvos, un par to gandrīz bezgalīgo resno, zaļo vilkvālīšu jūru, kura savulaik, kad Sarasvatī vēl bija spēka pilna, bija piepildījusi tagadējo Kačas sālspurvu teritoriju. Viņš domāja par tiem varenajiem niedru kuģiem, kuri kādreiz bija burājuši starp Sarasvatī un Indas auglīgajām deltām, Irānu, Mezopotāmiju un Ēģipti.

Ja tikai piestāj paklausīties, aiz Vēdu rindām viegli var sadzirdēt okeāna laisko gurdviļņu kluso čalu, prātoja Sergejs.

“Vai turpināsim ceļu?” jautāja Amrita.

“Vajadzētu gan. Tad ir cerība nokļūt arī galapunktā.”

Viņi atkal devās ceļā. Ainava kļuva kalnaināka, un Saurashtras līdzenumi palika aiz muguras. Radžkotā — pilsētā, kas ilgstoši bija Mahātmas Gandija mājas — viņi brauca pa dzīvām tirdzniecības ielām, kuru malās bija dažādi veikaliņi un simtiem metālapstrādes darbnīciņu.

“Radžkota ir viens no svarīgākajiem vēl palikušajiem decentralizētās indiešu rūpniecības tradicionālajiem centriem,” skaidroja Amrita. “Šīs darbnīcas spēj izgatavot gandrīz jebko — no dīzeļdzinējiem līdz traktoriem. Simts nelielu darbnīcu kopā izveido lielu rūpnīcu! Šeit visi ir ārkārtīgi prasmīgi amatnieki.”

“Cienītā gide, kurā vietā tad vajadzēja būt tam tirdziņam?” smejoties vaicāja Sergejs.

“Vēl mazu gabaliņu uz priekšu.”

Viņi atstāja automašīnu, un Sergejs kā kārtīgs tūrists nopirka savai mātei vilnas šalli un lakatu ar zelta izšuvumiem. Amrita vedināja iegādāties arī bronzas skulptūriņas.

“Kad dodies uz tirgu, kur pārdod ceļojumu piemiņas lietiņas, kādā citā zemē, teiksim, Āfrikā vai Eiropā, uz viena galda ir simts dažādu suvenīru un uz nākamā galda atkal simts dažādu priekšmetu,” Sergejs domīgi teica. “Bet tie ir tie paši suvenīri, kas atrodas uz kaimiņu galda.

Tātad kopumā tavā priekšā uz visiem tiem desmitiem vai simtiem galdu ir tikai kādi simt dažādi priekšmeti.”

Amrita apglāstīja rokās Sergeja nopirkto dievietes Tāras bronzas skulptūriņu.

“Tomēr esmu novērojis, ka tad, ja Indijā ej uz vietu, kur pārdod rokdarbus no dažādām valsts malām,” turpināja Sergejs, “arī tur uz pirmā galda atrodas simts dažādu priekšmetu, teiksim, skulptūriņas, kas attēlo simt dažādus dievus un dievietes. Un tie visi no Eiropas cilvēka skatpunkta ir patiešām dīvaini, neparasti, fantastiski. Nesaprotami un savā nesaprotamībā mīklaini un noslēpumaini. Cita par citu pārsteidzošāka forma, tēli un mākslinieciskas idejas, no kurām lielāko daļu, visticamāk, nekad agrāk neesi redzējis, ja vien iepriekš neesi bijis Indijā.” Amrita neko neteica, bet gaidīja, ka Sergejs turpinās.

“Tad dodies pie nākamā galda, un tavā priekšā atkal ir simts dažādu skulptūriņu — dievi un dievietes gan cilvēku, gan dzīvnieku veidolā. Daļa kaut kas pa vidu abiem. Un daļa pavisam kaut kas cits — neprasi man, kas. Uz trešā galda atkal simts un uz ceturtā — atkal simts, un tā uz priekšu. Bet atšķirībā no daudzām citām zemēm četri simti priekšmetu uz šiem četriem galdiem nebūt nenozīmē simt dažādus, bet gan turpat četrus simtus dažādu priekšmetu, jo tevi pie katra jauna galda sagaida arvien jaunas formas un tēli un arvien jaunas un daudz fantastiskākas skulptūriņas. Līdz tevi pārņem sajūta, ka galva pārsprāgs, un tu vairs nespēj izlemt, ko varētu nopirkt.”

Amrita smējās.

“Baidos, ka daudziem indiešiem tāpat ir gājis Eiropas supermārketos.” Pēc Radžkotas viņi nogriezās uz ceļu, kas veda uz Ahmedabadu, un pēc vairākām stundām bija nonākuši galamērķī — Lothalas arheoloģiskajā muzejā. Tur viņi ceļu turpināja kājām, ejot uz divdesmitā gadsimta piecdesmitajos gados atraktajām ostas ietaisēm. Muzeja pagalmā bija grupās novietotas skulptūras, kas izskatījās ļoti vecas. Lielākā daļa acīmredzot attēloja dažādus dievus un dievietes. Starp tām bija arī visai jutekliski sieviešu atveidi. Amrita paskaidroja, ka tās ir apsaras — debesu dejotājas.

“Lothala nav īpaši sena,” stāstīja Amrita. “Tā tika uzbūvēta tikai pirms četrtūkstoš piecsimt gadiem. Bet pilsētas plāns ir aptuveni tāds pats un kanalizācija tikpat zinātniski izplānota kā Harapā.”

“Ko Lothala nozīmē?”

Amrita iesmējās.

“Nu… to pašu, ko Mohendžodāro. Tas ir mirušo pakalns. Tikai dažādās valodās.”

“Negribu izklausīties aizspriedumains, bet, manuprāt, jums, indiešiem, attiecībā uz vietvārdiem ir tāda visai nāves apdvesta gaume. Vai tad vismaz kādu vietu nevarētu nosaukt nevis par Mirušo kalnu, bet kaut kā citādi?”

“Nu, piemēram, Bangladešas otra lielākā pilsēta ir Čitagonga, kas nozīmē “karot ir nepareizi”.”

“Bet tas ir Bangladešā,” Sergejs protestēja.

“Runa ir par to pašu kultūru.”

Senās ostas kuģubūvētavas doks bija pārsteidzoši liels. Sergejs novērtēja, kas tas ir vairāk nekā divsimt metru garš un varbūt četrdesmit metru plats. Tā vertikālās, vismaz piecus metrus augstās sienas bija celtas no apdedzinātiem ķieģeļiem.

“Saulē kaltētie ķieģeļi sāls iedarbībā būtu sadrupuši,” paskaidroja Amrita. “Lothala ir vienīgā līdz šim atrastā bronzas laikmeta osta, kurā ir mākslīgi izveidots kuģubūves doks ar slūžām.”

“Visai iespaidīgi… Vai tas arī tev atsauc atmiņā Platona aprakstītās Atlantīdas iedzīvotāju ostu ierīces?”

Amrita pamāja.

“Pilnīgi noteikti. Varbūt teritorijās, kas palikušas zem jūras, ir bijušas vēl lieliskākas ostas. Šī tika celta tad, kad Indas-Sarasvatī kultūra jau bija iegājusi beigu posmā.”

“Šumeri ticēja, ka viņu senči savulaik atnākuši no austrumiem — no Dilmunas zemes,” teica Sergejs. “Dāņu arheologi dažkārt apgalvo, ka Dilmuna ir Bahreinas sala, bet, pēc daudzu citu domām, Dilmuna, visticamāk, ir atradusies šeit, tātad Gudžaratā.”

“Kas zina,” teica Amrita. “Šeit laika gaitā ir noticis visai daudz.

Vēdās ir leģenda par dievu Manu un Saptariši — septiņiem rišiem. Septiņiem seniem gudrajiem. Visu hindu laika skaitīšanas sistēmu sauc par Saptariši kalendāru. Pēc tā, piemēram, jūsu 2000. gads mums bija 8676. gads.”

“Tātad tagad it kā būtu… 8696. gads.”

“Pilnīgi pareizi. Jebkurā gadījumā Manu līdzās daudzām citām lietām ir arī savdabīgs hindu Noass. Viņš uzbūvēja kuģi, un, pateicoties tam, daļa cilvēku izglābās no plūdiem. Manu kuģis saskaņā ar leģendu nepiedzīvoja avāriju Ararata kalnos kā jūsu Noass, bet gan Himalajos. Septiņu gudro uzdevums bija saglabāt cauri plūdu laikiem Vēdu grāmatu zinības, kas toreiz no paaudzes paaudzē tika nodotas tikai mutiski. Tajās īpaši daudz bija dažādu zināšanu un prasmju, kas attiecās uz zemkopību, sēklām un lauksaimniecības kultūru audzēšanas metodēm un tamlīdzīgām lietām, bet bija arī par slimību ārstēšanu un profilaksi.” “Ko tu tagad mēģini pateikt?” Sergejs centās noskaidrot.

“Šumeru mīti un leģendas stāsta par septiņiem gudrajiem, kuri atnāca no jūras, lai iemācītu cilvēkiem pirmsplūdu civilizācijas svētās zināšanas un prasmes. Šumeru leģendās šo septiņu gudro vadoni pazina ar vārdu Oanness. Saskaņā ar šumeru mītiem šie septiņi gudrie bija tādi kā pusdievi — pa pusei zivis un pa pusei cilvēki. Viņi kļuva par Šumeras valdnieku padomdevējiem, un viņus augsti vērtēja ar zemkopību, arhitektūru un būvniecību saistīto prasmju dēļ. Saskaņā ar leģendu šie septiņi zivjgalvainie gudrie iemācīja Šumeras valdniekiem, kā tiek sastādīti likumi un kā tiek būvētas pilsētas.” “Interesants stāsts. It īpaši tā daļa par zivjgalvjiem!”

“Nesmejies! Varbūt tās galvas bija bruņas, kurām bija zvīņas gluži kā zivīm! Vai varbūt tic bija tērpi, kuri ar nolūku bija izgatavoti tā, lai izskatītos pēc zivīm. Varbūt nolūks bija nomierināt jūras zivju dievus, lai tie vairs nesūtītu uz zemi jaunus milzu viļņus vai ko citu. Bet, paklausies, — arī senajiem ēģiptiešiem vienā periodā bija mazliet līdzīga septiņu gudro institūcija.”

“Nu, tas gan vairs neizklausās pēc vienkāršas sagadīšanās,” piekrita Sergejs. “Vai Doktore Enciklopēdija nevarētu vēl ko pastāstīt?”

“Klau, nu tiešām! Kādēļ tu nevari mani uztvert nopietni? Nav obligāti to piedēvēt mistikai, jo mēs taču zinām, ka Indas-Sarasvatī kultūra, Mezopotāmija, Irāna un Ēģipte ir bijušas relatīvi cieši savstarpēji saistītas. Tās tūkstošiem gadu garumā ir apmainījušās ar domām un atklājumiem. Varbūt tas ir arī izskaidrojums norvēģa Tūra Heijerdāla minējumiem. Un leģendai par Kecalkoatlu.”

“Ak tā! Un tad… tā tava saptariši kompānija, vai kas tie arī būtu, būs aizburājusi līdz pat Amerikai?”

“Kas zina. Bet tā nav nekāda mana saptariši kompānija. Ar viņiem saistītie mīti pēdējā laikā ir plaši pētīti visai dažādās universitātēs. Tomēr, manuprāt, leģenda savā ziņā ir visnotaļ loģiska.”

“Savā ziņā — jā.”

“Varbūt visa cilvēku civilizācija kādreiz nokļuva krīzē plūdu vai kādas citas lielas katastrofas dēļ,” teica Amrita. “Varbūt toreiz grupa cilvēku nodibināja slepenu biedrību vai apgaismības kustību, kas sastāvēja no septiņu gudro pulciņiem un kā mērķis bija saglabāt visu vajadzīgo un noderīgo seno gudrību, kamēr beidzas sliktie laiki. Varbūt viņiem tas arī izdevās. Vismaz daļēji, jo Mērgara tika uzcelta un Indas-Sarasvatī kultūra saglabāja dzīvību vēl vairāk nekā piecus tūkstošus gadu. Varbūt viņi aizburāja arī uz citām pasaules vietām.” “Kas zina,” piekrita Sergejs. “Iespējams jau tas ir. Mazliet, mazliet.” Pusdienas viņi paēda Lothalā un pēc tam nolēma atgriezties pa garāko dienvidu ceļu. Amrita ceļa uzkodām nopirka garšīgus ar kartupeļiem un dažādiem dārzeņiem pildītus samsas pīrādziņus, papaijas, banānus un pāri zaļu kokosriekstu.

“Tie joprojām ir limonāžu spēcīgākie sāncenši,” Amrita, turēdama katrā rokā pa lielam kokosriekstam, teica Sergejam. “Ja tev sadumpojas vēders, šitādam iekšā ir gluži it kā gatavs perorālās rehidrācijas terapijas šķidrums. Tas ar varu iesūcas tavos iekšējos orgānos un neizgāžas pa tiešo cauri, lai cik stipra… nu, tu jau saproti, kas, tev būtu.” “Labi zināt,” atbildēja Sergejs, izliekoties nopietns.

Pa ceļam viņi piestāja aplūkot lielu, bet visai slikti saglabājušos hindu templi. Tā augšējā daļa bija sabrukusi un veidoja haotisku gruvešu kaudzi. Tomēr Sergejam tik un tā šķita, ka tam kādreiz varējusi būt zikurāta forma. No tempļa bija palicis tikai milzīgi daudz varenu kolonnu, kuras joprojām turēja stipri cietušo augšdaļu. Katra kolonna bija varen bagātīgi izrotāta ar akmens ciļņiem un skulptūrām. To bija tik daudz un tik daudzos slāņos, ka tās it kā veidoja džungļus, kas auga uz visa lielā kolonnu meža un stiepās pa tām uz leju. Sergejs neprata pateikt, kas ietekmēja spēcīgāk — skulptūru pārsteidzoši augstā kvalitāte vai to fantastiskais skaits. Sergejs pat nemēģināja iztēloties, cik daudz mazu un kripatiņu lielāku skulptūru templis slēpa iekšpusē.

“Šajā periodā būvētie hindu tempļi ir visai interesanti,” teica Amrita. “Nav iespējams pateikt, kur beidzas pati celtne un sākas skulptūras, jo visas sienas un kolonnas sastāv no vienām skulptūrām.”

Sergejs ievēroja, ka daudzas skulptūras un ciļņi ar tūkstošiem kailu un gauži pavedinošu apsaru ir mulsinoši erotiskas. Ciļņos bija attēlots krietni daudz visai nepārprotamu mīlas ainu.

“Ja mūsdienās kāds ķertos pie tādu darināšanas, viņam varētu rasties grūtības ar cenzūru,” komentēja Sergejs. “Nevaru apgalvot, ka esmu liels speciālists, bet nezinu, vai šādas te grupveida seksa ainas ir pat Rietumu pornofilmās.”

“Indiešu mākslas vēsturē ir bijuši arī ļoti brīvdomīgi periodi,” smējās Amrita.

Viņi nolēma uzrāpties tuvējā uzkalnā skatīties saulrietu un apēst atspirdzinājumus. Uzkalnu sedza zems graudzāļu paklājs, un tas bija pārsteidzoši stāvām nogāzēm. Varbūt arī šis ir laika ritējumā zemes apsegts templis vai kāda cita daudzus tūkstošus gadu veca būve, prātoja Sergejs. Te nebūt neizskatījās, ka būtu daudz citu pakalnu. Un kā gan Sarasvatī piekrastes līdzenumā varētu būt citi, ja ne cilvēku veidoti pakalni?

Kad viņi beidzot atradās uzkalna virsotnē, saules liesmojošā oranži sarkanā bumba sāka ātri nolaisties aiz horizonta, kas pārvērtās kontrastējošā, melnā līnijā. Priekšā pavērās grandiozs skats pāri Katjavaras pussalas līdzenumam. Šur tur bija redzami nelieli ciematiņi un kazu bari, pa ceļiem pārvietojās zebu buļļu vilktie rati. Tālumā dega

ugunskuri, no kuriem debesīs pacēlās plāni dūmu stabi. Gaisā virmoja dūmu smarža. Pāri sarkani liesmojošam horizontam savās vakara gaitās riņķoja desmitiem melno kliju. Un no tālās mošejas atskanēja muedzina sauciens, kad viņš aicināja ticīgos, nometušamies ceļos Mekas virzienā, lūgties.

Ainavas un rietošās saules mijkrēslī vējoja vesela mūžība, daudz mūžību, milzums cita citā ietilpstošu mūžību un bezgalību.

Saule pazuda aiz melnā horizonta, tomēr atstāja liesmojošas sarkani oranži dzeltenas krāsu ņirbas, kas vēl kavējās augstāk debesīs. Tās lēnām saplaka un pazuda, kamēr bija palicis tikai zilais un melnais.

Krēsla sabiezēja, un neviens, it kā pēc kopējas norunas, neteica ne vārda. Amrita bez skaņas piekļāvās Sergejam. Viņš satrūkās, tomēr aplika roku Amritai ap pleciem. Viņš sajuta, kā Amritas pirksti apņem viņa plaukstu.

Sergejs caur biezējošo krēslu tik tikko spēja saskatīt Amritas seju. Mirklis šķita kā burvestība un viņam piekļāvusies sieviete — nez kāpēc neparasti tuva, nozīmīga un tik pazīstama, it kā viņi viens otru būtu zinājuši vienmēr. Sergejs pēkšņi jutās labi un mierīgi. Šādu mirkļu dēļ ir vērts dzīvot, viņš nodomāja. Daži uzskata, ka dzīve ir mēslu bedre, un es jau arī tā palaikam esmu domājis, taču šādos brīžos atkal saproti, cik gan aplams ir bijis tāds pieņēmums. Neraugoties ne uz ko. Neraugoties pilnīgi ne uz ko.

Šeit to visu dīvainā kārtā saprast bija vieglāk, jo nekur citur lielas bēdas un dziļš miers nesavijās tik cieši kopā vienā un tajā pašā, neatšķiramā kopumā. Pretrunas un harmonija, paradoksi un paradoksu šķietamība. Dzīve un nāve, ciešanas un atbrīvošanās, bēdas un prieks, nabadzība un bagātība, mūžība un iznīcība.

Dažkārt viss ir pati pilnība, domāja Sergejs. Un tieši tad sāpes tāpēc, ka viss kādreiz beigsies, ir vislielākās. Bet dīvainā veidā šīs sāpes tieši tad ir arī panesamas vieglāk nekā tajos brīžos, kad pazaudējamā ir ļoti maz vai nav nemaz.

Dzīve patiešām ir sarežģīta, domāja Sergejs, bet vienlaikus arī tik ļoti viegla un vienkārša.

3

Sūzana Čenga un Pjērs Čemherlens sēdēja uz ledāja pie sniega motocikla. Viņi lūkojās ielejā, kurā bija atradies ledus ezers. Ielejas dibens bija tik līdzens, ka raisīja ievērību. Tālu — droši vien daudzu desmitu kilometru attālumā — pie horizonta bija saskatāmas melnbalti raibas kalnu virsotnes, kas daļēji bija bez sniega.

“Kā tik liels ezers var tā vienkārši… pazust?” brīnījās Čemberlens. Sūzana nolika zemē mugursomu un izvilka binokli.

“Kad biju šeit pēdējo reizi, visa ieleja bija ūdens pārņemta,” viņa teica. “Līdz horizontam. Vai līdz tām tālumā redzamajām virsotnēm. Un ūdens patiešām bija biezā slānī. Pirms desmit gadiem tas bija tikai mazdrusciņ — šajā vietā varbūt kādus desmit metrus. Bet pēc tam, sākoties katram jaunam kušanas periodam, ūdens līmenis gadu no gada arvien ir cēlies. Līdz pat šim brīdim.”

Sūzana pacēla pie acīm binokli un ļāva skatienam slīdēt pāri visam līdzenajam ledus klajam — lēni, it kā kaut ko meklējot, no vienas malas līdz otrai. Čemberlenam nebija ne mazākās nojausmas, ko Sūzana cerēja atrast.

“Izskatās, ka ledāja vidū būtu lielāks dobums,” beigās Sūzana teica. “Domāju, ka ūdens ir pazudis tajā.”

“Kā tas ir iespējams?”

“Tas nu tik gluži neiespējami arī nav, lai gan tik lielas ūdens masas pazušana nenoliedzami ir apbrīnojami rets notikums, ja nu ne gluži ārkārtējs.”

Sūzana brītiņu padomāja.

“Es gribētu aiziet apskatīt to dobumu mazliet tuvāk,” viņa pēc tam teica. “Vai tad tas nav bīstami?”

Sūzana pamāja.

“Ir gan, bet es būšu ļoti piesardzīga. Tev nav jānāk līdzi.”

Pjērs Čemberlens papurināja galvu.

“Es nu gan nevaru tevi turp laist vienu pašu.”

“Labs ir, bruņinieka kungs!” teica Sūzana. “Un — paldies!” Sūzana atvēra sniega motocikla bagāžas nodalījumu un sāka izlasīt no tā nepieciešamo aprīkojumu. Četri ruļļi ar smalku, bet izturīgu neilona virvi. Katrā septiņdesmit pieci metri. Divi ledus cirtņi un divi pie apaviem piestiprināmi ledus dzelkšņi ar asiem pīķiem. Kabatas lukturis. Divas drošināšanas sistēmas, kuru nolaišanās ierīces lielā mērā atvieglotu nolaišanos un pacelšanos, ja Sūzana nolemtu izpētīt dobumu no iekšpuses. Dodoties lejup, Sūzana varētu slidināt virvi caur ierīci, pavisam vai daļēji atverot mehānismu. Vēloties apstāties vai palēnināt ātrumu, viņa atlaistu tvērienu, un tad saspiedējs tūlīt iedarbotos uz virvi. Paceļoties augšup, viņa piestiprinātu pirmo stiprinājumu, paceltu sevi augstāk, piestiprinātu otro stiprinājumu un atvienotu pirmo. Pateicoties tiem, viņa neslīdētu atkal uz leju.

“Ko tagad?” jautāja Čemberlens. “Kā mēs rīkosimies?”

Sūzana uzlika vienu drošināšanas sistēmu, bet otru iedeva Pjēram. Tad viņa sasēja visas virves galos tā, ka tagad četru septiņdesmit piecu metru garu virvju vietā bija viena trīssimt metru gara. Viņa piestiprināja virvi pie savas drošināšanas sistēmas un pēc tam otru galu piesēja pie Čemberlena sistēmas. Viņa to gribēja izdarīt pati, jo Čemberlens neizskatījās pēc pieredzējuša kāpēja.

“Mēs tātad nedosimies tuvāk ar sniega motociklu?” jautāja Čemberlens.

“Ja ūdens ir ieplūdis ledū, ledājā var būt lielas ūdens izkausētas alas. Es nezinu, cik tālu tās var sniegties, tādēļ negribu tricināties pa to griestiem ar divas tonnas smagu braucamrīku.”

Čemberlens atkal palūkojās uz ledus līdzenumu, kas pavērās pārsimt metru zem viņiem.

“Kā tu teici, cik daudz ūdens īsti bija tajā ezerā?” viņš jautāja. Sūzana brīdi padomāja un veica galvā dažas ātras matemātiskas operācijas.

“Tas bija vidēji gandrīz simt metru dziļš, un tā virsma bija aptuveni desmit tūkstošus kvadrātkilometru liela. Tātad kāds tūkstotis kubikkilometru.”

“Tūkstotis kubikkilometru? Bet vai tad tas nenozīmē, ka, ja ūdens ir pazudis zemledus alā, tad tai alai ir jābūt gandrīz tikpat lielai? Tātad tūkstotis kubikkilometru? Nav iespējams, ka pastāv tik lielas alas.” “Nenoliedzami — tas ir visai daudz un tā ir visai dīvaina doma.” “Bet, ja zem mums ir gigantiska ala… Vai tad tās griesti patiešām nevar pēkšņi iebrukt jebkurā vietā? Tieši tā, kā tu teici.”

“Īstenībā mēs pēc kontinentālā ledāja mērogiem nesveram patiešām neko,” teica Sūzana. “Sniega motocikls jau varētu būt pavisam kas cits.”

“Vai tu esi droša, ka ledus zem mums neielūzīs?”

“Nu protams, ka neesmu. Kā gan es varētu būt droša? Tomēr nedomāju, ka tas ielūzīs.”

Pjērs Čemberlens pēkšņi izskatījās gluži nelaimīgs.

“Mums ir daudz virves,” mierināja Sūzana. “Drošības dēļ viens no otra varam turēties iespējami tālu.”

Viņa noskatīja lēzeno, uz ledus līdzenumu vedošo nokalni. “Nokāpt pa šo nogāzi ir visai viegli, tādēļ nav lielas izšķirības, ko mēs darām. Bet, kad nonāksim līdz tam līdzenumam, es iešu pa priekšu. Kad virve beigsies, es apstāšos un iecirtīšu ledus cirtni. Pēc tam tu panāksies trīsdesmit metrus uz priekšu, apstāsies un iecirtīsi cirtni ledū. Un noteikti kārtīgi parūpējies par to, lai cirtnis stingri un pietiekami dziļi turas ledū. Pēc tam es atkal paiešu trīsdesmit metrus — un tā uz priekšu. Svarīgākais ir tas, lai starp mums būtu pietiekami liels attālums, bet lai virve nebūtu pārāk vaļīga. Un tas, lai vismaz viens cirtnis visu laiku stingri atrastos ledū. Ja alas griesti zem manis ielūzīs, es tevi paraušu līdzi, ja tu, kad tas notiks, nebūsi stingri nostiprinājies. Un tad tā spēlīte būs paspēlēta. Mums abiem.”

Čemberlens pamāja.

“Domāju, ka sapratu. Izņemot… Cik dziļi cirtnis jācērt, lai tas noteikti noturētu?”

Sūzana Čemberlenam parādīja, kādā veidā cirtnis jānostiprina. “Vai esi gatavs?” viņa pēc tam jautāja.

“Dodamies!” atbildēja Čemberlens.

Kad viņi devās pie ledus klajuma, lai nolaistos, Čemberlens izskatījās bāls, tomēr mēģināja izlikties rosīgs un izlēmīgs.

“Ledus ezera virsma sniedzās līdz šejienei,” teica Sūzana, kad viņi bija tikuši apmēram līdz nogāzes vidum. “No šejienes uz priekšu var būt nedaudz slidenāks, tādēļ esi uzmanīgs.”

“Vai šis pasākums tiešām ir saprātīgs?” Čemberlens centās noskaidrot. Sūzana pakratīja galvu.

“Uz šo jautājumu es zinu atbildi — nav.”

“Kāpēc tad mēs vispār devāmies ceļā?”

“Man ir nojausma, kas liek domāt, ka varbūt varēsim noskaidrot kaut ko svarīgu. Tas ir, varbūt.”

“Vai tad kāds satelīts nevarētu nofotografēt ledāju un noskaidrot, kādas alas tajā atrodas?”

“Tāda satelīta šobrīd nav. Tāds bija, bet atteicās strādāt, un neviens nav samaksājis, lai vietā būtu jauns.”

Mirkli vēlāk viņi atradās nogāzes apakšdaļā. Priekšā pavērās horizontāls, pelēka un spoža ledus veidots līdzenums, kas vēl pirms neilga laika bija kontinentālā apledojuma izkusušo ūdeņu radītā ezera dibens. Sniega motocikls stāvēja ļoti augstu virs viņiem. Tik tālu, ka jau izskatījās nepatīkami mazs. Ledus turpinājās līdzens līdz pat horizontam. Tālīnās leduskalnu virsotnes, kad viņi bija nolaidušies zemāk, bija pazudušas aiz horizonta. Nokāpšana vēl nebija prasījusi īpaši lielu piepūli, bet Čemberlens jau tusnīja un viņa dūnu jakas mugura bija slapja no sviedriem.

“Ja tagad būtu ziema, no sasvīšanas būtu jācenšas izvairīties līdz pat pēdējam,” teica Sūzana. “Bet, tā kā tagad ir vasara, tam nav tik lielas nozīmes.”

“Es laikam neesmu visai labā formā,” elsa Čemberlens.

“Vai turpināsim ceļu? Bīstamākais posms sākas šeit.”

“Uz priekšu vien!”

Sūzana sāka virzīties pa ledus klajumu. Kad virve savilkās ap viņas vidukli, viņa apstājās un iesita cirtni ledū. Čemberlens sāka doties viņas virzienā.

“Paliec tur!” kliedza Sūzana, kad Čemberlens bija nogājis gabaliņu, kas izskatījās pietiekams.

Saule tagad cepināja vairāk nekā iepriekš, un uz ledus līdzenuma pamazām vārda tiešā nozīmē kļuva karsti. Bez saulesbrillēm viņiem būtu risks iegūt sniega aklumu vai, kā minimums, viņiem būtu draudējušas nelāgas galvassāpes. Viņi palēnām virzījās uz priekšu — pa trīsdesmit metru gabaliņiem — pie Sūzanas ledus klajuma vidū atrastā cauruma.

Šķita, ka ledus viņus nes labi. Ik pa brīdim Sūzana pārbaudīja tā stiprību, sitot ar kāju vai palēkājot pa to. Ja ledus alas griesti būtu ļoti plāni, viņai vajadzētu saklausīt dobju atbalsi vai ledū pamanīt nelielu sitienu izraisītu vibrāciju. Nekas nenorādīja uz to, ka ledus varētu ielūzt. Tiesa, dažas reizes zem viņu kājām biedējoši iekrakšķējās, taču katru reizi tā bija tikai ledus kārtiņa virs seklām peļķēm, kuras iepriekšējās dienās bija radušās uz ledāja un tad pa nakti atkal aizsalušas.

Viņi lēnā garā tuvojās dobumam. Tas bija patiešām plats — varbūt nepilnus divsimt metrus diametrā, gandrīz apaļš. Bija neiespējami noteikt, cik tas ir dziļš.

Tikai pāris simtu metru no dobuma malas Sūzana apstājās un palūkojās apkārt. I.edus klajuma vidū, simt metru no dobuma malas, atradās vientuļš, ieapaļš ledus bluķis. Vairākus simtus metru garajā ceļā nebija redzēts vēl kāds tāds pats. Sūzana nesaprata, no kurienes bluķis radies. Viņa uzmanīgi tuvojās dobuma malai. Izskatījās, ka tā ledainās sienas stiepjas dziļi lejup. Ja zem ledāja ir ala, tās griesti bija patiešām biezi. Tiem vajadzētu gan izturēt divu cilvēku svaru.

“Klau, ko tālāk?” sauca Čemberlens.

“Apmet virvi ap to apaļo ledus bluķi,” vēlēja Sūzana.

“Tu taču nedomā rāpties lejā?”

“Es domāju gan tā darīt.”

“Bet vai tad tas jau nav…”

“Kad sākšu rāpties augšup, paraustīšu virvi trīs reizes. Ja spēj, tad vari vilkt virvi uz augšu, cik jaudā. Tas atvieglos manu pacelšanos.” “Vai tas ir prāta darbs mums abiem doties tik tuvu bezdibeņa malai?” sauca Pjērs, juzdamies nedrošs.

“Izskatās, ka alas griesti ir ļoti biezi,” iesaucās Sūzana. Lai nodrošinātos, viņa ar āmuru tēraudeietajā ledū iesita trīs garas tapas un pie tām piestiprināja virvi. Attālāk Čemberlens virves otru galu apvija ap lielo ledus bluķi.

“Vai tu jau iepriekš nolaidīsi virvi?” sauca Čemberlens.

“Domāju, ka tas ir vienkāršākais veids,” Sūzana atbildēja. “Četras reizes pa septiņdesmit pieciem metriem. Līdz bezdibeņa malai ir apmēram simts. Tātad es spētu ielūkoties visai dziļi.”

“Vai esi droša, ka mezgli izturēs?”

Sūzana pat nepūlējās atbildēt.

“Labi jau, labi. Piedod, ka vaicāju,” Pjērs aizstāvējās un atkāpās tālāk. “Bet ko tad, ja ledājs izkustēsies un bezdibenis aizvērsies, kad būsi lejā?”

“Tad es nomiršu,” sausi noteica Sūzana. “Bet es neticu, ka ledājs tieši tagad kustēsies.”

“Kā tu par to vari būt tik droša?”

“Es neesmu par to droša.”

“Kas man jādara, ja ar tevi kas notiek?”

“Zvani uz parasto nelaimes gadījumu numuru!”

“Vai tu domā, ka mobilais būs zonā?”

Sūzana ar abām rokām stingri pieķērās pie virves un sāka ķermeni atgāzt uz aizmuguri.

“Nu, tad sveiki,” Sūzana teica. “Drīz redzēsimies!”

“Es patiešām neesmu drošs par to, ka šī ir īpaši laba doma,” Čemberlens norūca.

Sūzana atbrīvoja virvi, un tā sāka slīdēt cauri viņas pirkstiem.

Čembcrlens, bals no bailēm, skatījās, kā Sūzana pazūd pāri ledus bezdibeņa malai. Es patiešām ceru, ka tas nebeigsies slikti, viņš drūmi prātoja.

Sūzana pa virvi slīdēja zemāk ledus bezdibeņa caurspīdīgi zilajā krēslā. Bezdibeņa apakša nebija redzama. Tā slēpās necaurskatāmi melnās ēnās. Lejupdošanās ir ātra un viegla, viņa domāja, bet rāpšanās augšup tomēr būs mazliet grūtāka.

Sūzana bija gaidījusi, ka dobums pakāpeniski kļūs šaurāks, tomēr tas paplašinājās. Viena siena joprojām bija tikai dažu metru attālumā, bet otra no viņas attālinājās arvien vairāk. Dobums niazpamazām pletās par arvien apjomīgāku ledus alu, līdz tās tālākā siena vairs bija tik tikko saredzama. Sūzana piemeta, ka ala jau ir gandrīz kilometru plata. Par tās dziļumu viņa vēl neko nevarēja pateikt, jo dibens joprojām bija tikai vienkārši melnums. Tajā nebija saskatāms gluži nekas, pat ne visniecīgākais attālāko ledus plākšņu spīdumiņš.

Ledus alas tuvākā siena izvirzījās uz āru. Sūzanas ledus dzelkšņi uzdūrās izvirzījumam. Viņa izmantoja situāciju, lai mirklīti atpūstos. Bezdibeņa atvere jau atradās galvu reibinošā augstumā virs viņas, un pēkšņi Sūzana vēderā sajuta nelielu baiļu kņudoņu. Varbūt nolaišanās alā tomēr nebija īpaši gudra rīcība? Sūzana aizgaiņāja bēdīgās domas. Viņai vismaz nevajadzēja uzmanīties no lāstekām, kas krīt uz skausta. Ja tās alā kādreiz arī bijušas, ūdens tās bija izkausējis. Alas zilā mijkrēšļa tagad bija stipri tumšāka, pelēkāka. Saules gaisma, kas ieplūda pa bezdibeņa atveri tālu augšā, izskatījās apžilbinoši balti nokaitēta, spoža.

Sūzana turpināja nolaišanos. Izbīdījums bija pārsteidzoši liels — tas virzienā uz alas centru sasniedza vairākus metrus. Bezdibeņa otrā malā vīdējusī ledus siena visbeidzot pazuda skatienam — vispirms tā ietinās pelēkā krēslā un tad arvien biezākajā tumsā pagaisa pavisam. No augšas plūstošā gaisma vairs nesniedzās alas dziļumā. Pēc brīža skatienam pazuda arī abas sienas, kas atradās Sūzanai sānos, — vispirms viena un pēc tam arī otra. Trešajā virzienā bija tikai melnums.

Vai ala joprojām paplašinājās, vai arī tas bija tāpēc, ka tik zemu vairs neieplūda pietiekami daudz gaismas? Sūzana iedarbināja bremzējošo

mehānismu un paņēma kabatas lukturi. Viņa virzīja starus uz alas sānu sienu kreisajā pusē. Gaismas aplītis atspīdēja ledus griestos, kas vīdēja augstu virs galvas, taču sānu siena vairs nebija saskatāma pat kabatas luktura gaismā. Sūzana pagrieza lukturi un ļāva, lai staru kūlis iztausta ledus alas sienu labajā pusē tik tālu, cik vien gaisma sniedzās, taču nebija redzama arī gala siena. Ledus siena, pie kuras karājās Sūzana, turpinājās uz abām pusēm tālāk par to, cik rādīja lukturis. Viņa pavērsa gaismas ķīli lejup. Tas beidzās vidū tumšam tukšumam. Protams, nebija redzams arī alas dibens. Sūzana piestiprināja lukturi atpakaļ pie jostas, bet viņu jau mazliet sāka mākt šausmas. Kur gan šoreiz esmu iebāzusi savu galvu, viņa domāja.

Sūzana palaida vēl kādu gabalu virves caur saspiedēju. Izvirzījums beidzās, un siena atkal lēzeni liecās uz iekšpusi. Desmit metrus zemāk Sūzanai no kājapakšas atdalījās liels ledus gabals, un viņa paspēja nošļukt brīvā kritienā uz leju vairākus metrus, pirms saspiedējs atkal stingri aptvēra virvi un apstādināja slīdējienu. Visapkārt jau bija daļēja tumsa. Sūzana skaļi izsauca dažus vārdus, kurus izdzirdējusi viņas vecā māte, ja vien vēl būtu dzīva, nepriecātos. Viņa mēģināja sameklēt atbalstu pret alas sienu, taču kājas to vairs nespēja sasniegt. Arī alas tuvākā siena bija pagriezusies uz iekšpusi. Tātad, jo dziļāk viņa nolaidās, jo ala arvien vairāk vērsās plašumā. Būtībā tas nebija nekāds pārsteigums, tomēr Sūzanas drošību tas nepalielināja.

Sūzana uz brīdi apstājās, lai pārdomātu situāciju. Vēl bija palikuši kādi piecdesmit metri virves, bet, ja viņa turpinās nolaišanos, tad vairs nevarēs dabūt atbalstu pret alas sienu vai, virzoties uz augšu, izmantot to, lai atspertos ar kājām. Viņai vajadzēs vilkt sevi augšup ar roku spēku vai prasīt palīdzību Pjēram Čemberlenam. Vai Pjērs jaudās viņu uzvilkt piecdesmit metrus? Sūzana nebija liela auguma un arī nesvēra daudz, tomēr, no otras puses, Pjērs nešķita īpaši spēcīgs.

Nu, viņa spēs gan, ja būs nepieciešams, tikt augšā saviem spēkiem. Galu galā piecdesmit metri tomēr nav īpaši liels attālums pat bez ledus sienas sniegtā atbalsta.

Sūzana turpināja laisties lejup.

Visbeidzot bija atlikuši vairs daži metri virves. Viņa tātad bija nolaidusies kādus divsimt metrus. Sūzana apstājās un atkal noņēma no jostas kabatas lukturi. Pirms ieslēgt gaismu, viņa palūkojās augšup. Bezdibeņa atvere atradās ļoti tālu, un pa to redzamais apaļais zilo debesu gabaliņš bija sarāvies mazmazītiņš. Zem bezdibeņa malas izdalījās sīka, šaura ledus strēle, kas atblāzmoja dienasgaismu, bet citādi visapkārt visos virzienos bija vienīgi tumsa. Kaut kas slapjš uzpilēja uz sejas un notecēja tālāk uz lūpām. Ūdens pilītes. Ūdens bija salds, nevis sāļš.

Kabatas luktura paraboliskais reflektors jaudu, ko saražoja īpašās baterijas, sakoncentrēja simt metru garā, šaurā kūlī, tomēr luktura gaisma vairs nesasniedza ledus alas sienas — nevienā virzienā. Lai gan Sūzana mēģināja miegt acis un uzlabot redzes asumu, viņa nespēja saskatīt ne mazāko ledus spīdumu. Tādu vajadzētu samanīt vēl vismaz kilometra attālumā. Varbūt pat vairāku kilometru. Tātad alai jābūt gigantiski lielai. Nu, tā jau tam, protams, arī vajadzēja būt, jo tajā bija satilpis tūkstotis kubikkilometru ūdens. Bet cik tālu ūdens īsti bija nokļuvis? Viņa vēl nebija redzējusi ne miņas no tā. Tiesa, alas augšējā daļa vēl pirms relatīvi neilga laika bijusi zem ūdens, jo tās sienas bija izkausētas līdzenas un gludas. Bet kur visas tās ūdens masas atradās tagad?

Sūzana pagrieza kabatas luktura gaismas kūli uz leju. Tas atkal reiz pārtrūka tumsā, neko nesasniedzot. Pat ne ledus vižņu tālīnu mirdzumu. Arī šajā virzienā.

Labs ir, domāja Sūzana. Šī ala tātad ir ļoti dziļa. Izņemot rikai to, ka tam, ko viņa redzēja, bija jābūt neiespējamam. Tiesa, kontinentālā ledāja iekšienē viegli varēja rasties kilometriem platas un kāpēc gan ne arī simtiem kilometru garas alas, taču tās nekādi nevarēja būt kilometriem dziļas. Vai vismaz tā viņa bija domājusi.

Kad Sūzana iedomājās par kilometriem dziļiem kambariem kontinentālā ledāja iekšpusē, viņa vēderā sajuta nelielas baiļu trīsas. Tad viņa pēkšņi saprata, ka bija kļūdījusies.

Ala nebija kilometriem dziļa, bet gan tās dibenā atradās izkusušais ūdens! Viņa nekā neredzēja, jo ūdens neatstaroja gaismu tikpat efektīvi kā sniegs vai ledus. Viņa bija ļāvusi, lai viena no centrālajām ledāju pētīšanas pamatlietām sajauc viņai galvu.

Lai gan tagad Sūzana situāciju saprata daudz labāk, viņa joprojām vēlējās iegūt kādu priekšstatu par alas lielumu. Kā viņa varētu novērtēt alas dziļumu?

Man kaut kas ir jānomet lejā, viņa prātoja. Uz dūnu jakas kapuces vēl uzpilēja ūdens. Kas viņai būtu līdzi tāds, no kā visvieglāk varētu šķirties? Kāpēc gan viņa augstāk nebija atlauzusi mazu ledus gabaliņu? Viņa būtu varējusi nomest to. No kabatas luktura viņa negribēja šķirties, vismaz vēl ne tagad. Arī no dunča ne. Atteikšanās no ledus cirtņa būtu bezatbildība.

Sūzana pārbaudīja kabatas, neatrodot nekā piemērota. Nekā, kas būtu pietiekami smags, lai radītu šļakatas. Tikai pāris kabatlakatu, plastmasas maisiņš, kas nez kādēļ bija aizmirsies jakas kabatā, kompass, lodīšu pildspalva un sērkociņu kastīte. Nekas no tā nederēja.

Žēl gan, nodomāja Sūzana. Būs vien jāatstāj, kā ir. Es gribu prom no šejienes. Šeit ir visai spokaini…

Viņa bija karājusies bezdibenī bez ledus sienas atbalsta jau tik ilgi, ka drošināšanas sistēmas siksnas sāpīgi grauzās sānos, gurnos un padusēs. Atkal uzkrita ūdens pilītes. Drīz vien tās burtiski bungoja pa dūnu jaku. Audums jau kļuva slapjš, un Sūzana uz ādas sajuta pirmās ledaina mitruma zīmes. Ūdens nebija silts kā parasti, un Sūzana nedaudz sabijās, kad apjēdza, ka izrāpšanās no alas var izvērsties par krietnu pārbaudījumu, ja viņa pa ceļam izmirks cauri slapja. Vislabākais bija doties atpakaļ. Drīz.

Paga, paga, nodomāja Sūzana. No ūdens varētu būt arī kāds labums… Sūzana no jakas kabatas izņēma plastmasas maisiņu un atvēra to. Viņa sāka tajā vākt ūdens piles, kas tagad jau gandrīz bez apstājas krita kaut kur tālu no augšas.

Kad ūdens maisiņā bija līdz pusei, Sūzana to aizsēja un pēc tam palaida, lai krīt. Kad maisiņš traucās lejup strauji pieaugošā ātrumā, viņa to izgaismoja ar kabatas lukturi. Tas kļuva arvien mazāks un pēc tam pazuda skatienam.

Beigās viņa no kaut kurienes ļoti tālu izdzirdēja klusinātu šļakstu. Zem viņas bija ūdens, bet tas patiešām bija tālu. Viņa nebija redzējusi maisiņa izraisītās šļakatas pat ar luktura palīdzību. L.īdz bezdibeņa apakšai nebija kilometriem tāls kritiens, taču tas nebija arī īpaši tuvu. Sūzana sastinga, kad saprata, ka viņa karājās garas virves galā vismaz vairāku simtu metru augstumā virs stindzinošas un tumšas ledus ezera virsmas.

“Okei, tagad ir laiks doties atpakaļ,” viņa noteica skaļā balsī. Viņa parāva virvi trīs reizes, bet nekas nenotika. Vai Pjērs nebija pamanījis viņas zīmi, vai arī viņam kaut kas bija noticis? Sūzana pamēģināja atkal un brīdi pagaidīja. Joprojām nekā.

Sūzana karājās virvē divsimt metru attālumā no alas izejas un klausījās ūdens piļu plakšķēšanā uz jakas kapuces. Nekas nelīdz, man no šejienes jātiek ārā pašai, viņa domāja. Alas izeja izskatījās nesasniedzami tālu, un Sūzana saprata, ka labāk ir neskatīties uz augšu.

Man jākoncentrējas uz kāpšanu, viņa domāja. Bet vienlaikus viņa arī zināja, ka nevajadzētu būt nekādām problēmām. Viņa tiešām spēs izkļūt no alas pati.

Sūzana sāka rāpties augšup. Tagad ūdens pilēja virsū jau nepārtrauktā plūsmā. Ūdens sūcās cauri apģērbam, un drīz visa ķermeņa augšdaļa bija klāta ar netīkami mitrām drānām. Pēc desmit minūtēm tās vairs nebija mitras, bet gan cauri slapjas. Un slapjums ātri izplatījās zemāk. Kā dūnu jaka, tā arī trīs krekli zem tās jau bija izmirkuši līdz ādai, un tagad savilga arī bikses. Sūzanai sāka salt. Sīki drebuļi jau ik pa brīdim sapurināja ķermeni. Temperatūra uz ledāja bija krietnos plusos, bet ēnainajā ledusalā droši vien bija daži grādi pie sala.

Sūzana metru pa metram kārpījās uz augšu, bet tagad viņai sala jau krietni vairāk. Slapjums un aukstums sāka piekļūt arī muskuļiem. Sūzanai šķita, ka spēks it kā sāk aizslīdēt no viņas. Roku un lielu muskuļi ātri kļuva arvien stingāki. Ūdens straumē ieplūda bezdibenī. Tas tagad tecēja viņai virsū un acīs kā ledusauksts strauts, kas visu laiku pieņēmās spēkā.

Ak debess, te vēl var iziet slikti, domāja Sūzana. Vai varbūt tomēr ne? Bet pārsteidzoši grūti tas ir gan. Sūzanai, rāpjoties augšup, jau

nācās cīnīties pret veselu neliela ūdenskrituma spēku. Strūkla spieda uz galvas un pleciem un lika viņai kopā ar virvi šūpoties arvien lielākā lokā. Saule kausē ledus virsmu, un izkusušais ūdens ieplūst šeit, domāja Sūzana. Bailēs satrūkstoties, viņa saprata, ka straume var pastiprināties atbilstoši tam, kā saule celsies arvien augstāk un uz ledāja virsmas radīsies atkal jaunas un seklas, bet saules enerģiju efektīvi uzsūcošas ūdens lāmas.

Piķis un zēvele, Sūzana lādējās, šeit taču pēc stundas var gāzties iekšā vesela Niagāra. Kā gan es varēju būt tāda stulbene, ka nevīžoju padomāt par tik pašsaprotamu lietu? Man ir jātiek ārā no šejienes, pirms ūdens krišanas spēks kļūst pārāk liels.

Tad… Sūzana sajuta, kā ledājs sakustas. Kustība bija niecīga, tik tikko nojaušama, bet viņa juta, kā stindzinošas bailes sažņaudz kaklu. Jo, kad ledājs sāk dīžāties, viena kustība bieži izraisīja nākamo.

Pjēr, Pjēr, tagad man patiešām vajadzētu drusciņu palīdzības, domāja Sūzana. Viņa juta, kā ledājs atkal paraustījās uz priekšu — šajā reizē stiprāk un daudz lielāku gabalu nekā iepriekšējā reizē. Sūzana ar acs kaktiņu redzēja, kā lieli ledus bluķi atdalījās no alas griestiem un aizdrāzās tikai dažu metru attālumā gar mugurpusi. Par laimi, šie man netrāpīja, viņa satriekta nodomāja. Ja tie būtu nākuši man virsū, es tagad jau būtu mirusi.

Sūzana bija pacēlusi sevi atkal par pusmetru, kad viņai virs galvas alas izejas kontūras pēkšņi kļuva dīvaini neskaidras.

Viņa, nespēdama nekā darīt, šausmās skatījās, kā atdalījās ledus bluķis nelielas vasarnīcas lielumā un krita tieši virsū. Tas viņas acīs palielinājās biedējošā ātrumā. Kad tas trāpīja strauta ūdenskritumam, kas no ledāja gāzās bezdibenī, tā ūdens strūkla simtiem mazākās straumītēs pašķīda uz visām pusēm.

Te nu tas ir, nodomāja Sūzana, tagad es miršu.

4

Amrita un Sergejs brauca Dvarkas virzienā. Automašīnas staru kūļi izgaismoja ceļmalā augošo akāciju grumbuļainos stumbrus, ceratonijas un zemus krūmājus. Nakts bija karsta un mitra, tomēr no pavērtajiem logiem plūstošā gaisa straume atvēsināja sejas. Naksnīgais gaiss smaržoja pēc dūmiem, govju mēsliem un smiltīm. Tur bija piejaukta arī šķipsniņa okeāna smaržas.

Atpakaļceļā līdz automašīnai neviens neko nebija runājis, un Amrita arī citādi bija vairījusies no Sergeja. Abi bija iegrimuši katrs savā pasaulē. Sergejs neprata izskaidrot, ko tas nozīmēja. Varbūt tas nenozīmēja neko. Iespējams, viņi abi tikai saprata, ka kaut kas notiek vai varētu notikt, vai varbūt jau bija noticis. Lai gan neviens, vismaz vēl ne tagad, nebija gribējis ietērpt to vārdos. Varbūt abiem tagad bija nepieciešams savs laiks. Laiks padomāt.

“Sergej,” Amrita pēkšņi teica.

“Jā?”

Sergejs gaidīja, ko sieviete teiks.

Viņš pēkšņi sajutās ļoti satraukts, gluži it kā atkal būtu pusaudzis skolaspuika. Viņš baidījās dzirdēt, ko Amrita teiks, un piepeši saprata, ka tas viņa acīs ir nevis nenozīmīgi, bet gan nozīmīgi. Ļoti, ļoti nozīmīgi. Viņš apzinājās, ka Amritas sabiedrībā ir labi un mierīgi, ka viņas tuvumu un humoru, smaidu un sarunas ar viņu izbauda vairāk, nekā būtu vēlējies atzīties. Tagad Sergejs saprata, ka viņam nekas nebūtu iebilstams, ja viņš Amritu turpmāk redzētu daudz biežāk, pavadītu kopā ar viņu daudz vairāk laika un ja Amritas seja būtu pirmā, ko

viņš ieraudzītu no rīta, atverot acis, un pēdējā, ko viņš skatītu vakarā, pirms iegrimtu miegā. Viņš piepeši saprata, ka ir līdz nāvei nobijies, baidoties, ka Amrita viņam kā saprātīgs pieaugušais otram saprātīgam pieaugušajam pateiks, ka tā nevarēs būt. Nekad, jo pastāvēja vairāki īpaši labi iemesli, kādēļ tā nevarēs būt.

Un Sergejs, protams, tad nevarēs darīt neko citu kā vien piekrist, ka Amritai ir taisnība, ka nekas, protama lieta, nevarēs būt. Sergejs nojauta, ka droši vien tieši to Amrita teiks, un viņš saprata, ka to dzirdēt viņam šķitīs smagi — ja ne nu gluži kā pasaules gals, tad… Tad vismaz tas apliecinās, ka visa viņa tālākā dzīve būs citāda nekā tā, par kuru viņš varbūt jau mirklīti bija uzdrošinājies sapņot — daļēji zemapziņā, tomēr arvien vairāk arī apzināti. Lai gan viņš tiešām visu laiku bija sapratis, ka īstenībā nevajadzētu lolot īpašas cerības.

Sergejs saņēma spēkus, lai noklausītos to, ko — viņš zināja — drīz dzirdēs.

Taču Amritas vārdi pauda pavisam ko citu.

“Man ar tevi kopā ir labi,” teica Amrita.

Sergejs juta, ka viņam pārveļas milzīgs atvieglojuma vilnis. Amrita viņa sejas izteiksmi saprata nepareizi. Viņa spēji izskatījās vīlusies un bēdīga.

“Piedod, es tikai nodomāju, ka…”

“Nē, nē, nelūdz piedošanu,” Sergejs satraucās. “Es jūtos tieši tāpat. Ir jau pagājis… ilgs laiks, kopš man bijušas tik labas sajūtas.”

Amrita lūkojās Sergejā, un viņas acīs atgriezās gaisma.

“Es jau nodomāju, ka visu biju tikai iztēlojusies.”

“Nē, tu nebiji iztēlojusies.”

“Es… Manuprāt, būtu jauki, ja… Ja mēs varētu būt kopā mazliet vairāk.”

“Arī pēc manām domām tas būtu jauki. Faktiski… nezinu, vai visā pasaulē ir kaut kas, ko es vēlētos tik ļoti kā to. Kaut kas, kas man nozīmētu tikpat daudz.”

Amrita ļoti nopietni paskatījās uz Sergeju.

“Vai tu tā patiešām domā?”

“Tā es domāju,” teica Sergejs.

“No visas sirds?”

“No visas savas sirds.”

Ilgu laiku Amrita neteica pilnīgi neko. Zem viņiem slīdēja naksnīgais ceļš, un garām zibēja koku ēnas. Baismīgi liels sikspārnis no tumsas traucās pret automašīnu. Pašā pēdējā mirklī tas izvairījās no sadursmes un atkal pazuda tumsā.

“Tad tam tā ir jānotiek,” beidzot Amrita teica.

“Vai tas radīs… lielas problēmas?” Sergejs nedroši jautāja.

Amrita pamāja.

“Tas radīs problēmas. Bet…”

Sergejs gaidīja, ko Amrita teiks.

“Bet tā nu tas vienkārši tagad ir,” atzina Amrita “Tev jābūt gatavam, ka māte dabūs trieku, ka vectēvs dabūs trieku, ka vēl kāds cits varbūt dabūs trieku. Kāds no viņiem var dabūt pat vairākas triekas.”

Amrita atkal pagrieza galvu pret Sergeju un iesmējās.

“Bet īstenībā tas nav nemaz tik bīstami, kā izskatās. Daļēji tas būs arī teātris. Un mani brāļi un māsas un daudzi citi darīs visu, ko spēj, lai mammu nomierinātu. Tēvs, par laimi, vairs nav dzīvs. Viņš šajā gadījumā būtu bijis visai ciets rieksts. Tā ka, es teiktu, būtībā šeit nav nekāda iemesla uztraukumam.”

“Vai tu esi droša, ka gribi iet tam cauri?” klusā balsī vaicāja Sergejs. “Ka gribi to darīt?”

Amrita pamāja.

“Esmu.”

“Manuprāt, būs skumīgi, ja caur taviem radiniekiem tevi apbēdināšu.”

“Paši vien jau viņi vārīsies savā sulā. Tas viņiem nāks tikai par labu. Turklāt es domāju, ka mēs tiksim cauri daudz vieglāk nekā mana vecākā māsa un viņas amerikāņu vīrs. Kad viņi precējās, māte un vectēvs, lai aizkavētu viņu savienošanos, paziņoja, ka sāk gavēni un, ja būs vajadzīgs, gavēs līdz pat nāvei.”

Sergejs neapzināti dziļi ievilka elpu.

“Izklausās… visai ekstrēmi.”

Amrita smējās.

“Vectēva badastreiks ilga nedēļu un mammas — četras dienas. Abi palika dzīvi. Vectēvs novājēja par pieciem kilogramiem un mamma — par trim. Ilgāks gavēnis gandrīz būtu bijis labāks, jo abiem būtu rezerves daudz nozīmīgākam zaudējumam. Turklāt tev jāatceras viena lieta.”

“Kāda tad?”

“Es esmu šķirta sieviete,” teica Amrita un smaidīja. “Tas, pēc daudzu manu radinieku domām, ir ļaunāk nekā tas, ja es būtu precējusies ar pagānu. Vai vismaz tikpat ļauni.”

“Es taču esmu kristietis,” norūca Sergejs.

“Nūja, tieši to jau es domāju,” nepacietīgi teica Amrita.

“Bet…”

“Ak tā, aizmirsu, ka jūs, eiropieši, ne vienmēr uzskatāt kristiešus par pagāniem. Nu, šajā gadījumā tas nepalīdzēs. Mums būs jātiek galā citādi.”

Ceļš atkal vijās gar jūras krastu. Amrita apstādināja automašīnu.

“Vai pastaigāsimies vēl mazliet?” ierosināja Amrita.

“Laba doma,” teica Sergejs.

Viņi izkāpa no automašīnas un devās naksnīgajā krastmalā. Plīstošo viļņu baltās putas kā skaidri saredzama josla spīdēja cauri tumsai. Daudz tālāk, Kambejas līča otrajā krastā, spulgoja Indijas īsto cietzemes pilsētu un ciemu gaismas.

“Manuprāt, tā ir jauka doma,” teica Sergejs.

“Kas tad?”

“Atlikusī dzīve kopā ar tevi.”

“Atceries, kādas saistības tu uzņemies, kad apprecies ar hindu sievieti,” Amrita nopietni atgādināja. “Mēs tagad nerunājam tikai par līgumu atlikušā mūža garumā, bet gan par septiņām dzīvēm.”

“Bet ko tad, ja viena no tām vairs ir tikai pusīte? Vai to tik un tā skaita kā veselu?”

“No manas puses tu to vari saņemt kā darījuma papildu dāvanu, ja vēlies.”

“Bet ja nu mēs jau esam bijuši precējušies iepriekšējā dzīvē,” prātuļoja Sergejs. “Man ir tāda sajūta, it kā es tevi būtu pazinis jau joti ilgi.”

“Tas jau būtu mazliet bēdīgāk. Tad mums būs vairs tikai sešas kopējas dzīves. Pēc šīs. Augstākais.”

“Tātad nav atļauts apprecēties vēlreiz ar to pašu cilvēku? Astotajā dzīvē?”

Viņi piesēda smilšainajā krastā, lai paklausītos viļņu čalas un palūkotos naksnīgajās, zvaigžņotajās debesīs.

“Ja… Kad… mēs apprecēsimies, kur mēs dzīvosim?” jautāja Amrita.

Sergejs paraustīja plecus.

“Tas droši vien vairāk ir atkarīgs no tevis. Krievijā ir daudz vietas un maz cilvēku. Ļoti, ļoti, ļoti daudz vietas. Meži, ezeri, kailkalni, tundra, vulkāni, kalni, purvi, stepes. Viss iespējamais. Ja tu tur neesi bijusi, varbūt pat grūti to iztēloties. Tomēr ziemā tur ir visai auksts. Bet es jūtos labi arī šeit.”

“Nu, mums vēl ir laiks par to domāt.”

“Vai tas nav mazliet traki? Tas ir, tik strauji virzīties uz priekšu un plānot visas šīs lietas? Mēs taču viens otru pazīstam tikai divus mēnešus.”

“Vai tev ir tāda sajūta? Tas ir, tāda, ka mēs visu darām pārāk strauji?”

“Nē. Manuprāt, mēs to esam darījuši daudz par lēnu.”

Amrita smējās.

“Man atkal šis temps ir bijis visai piemērots. Tā ka… Vai, tavuprāt, tajā ir kāda problēma?”

“Nē. Patiesībā — nē. Ja tu vēlies savu dzīvi dalīt ar mani, visi varianti ir labi.”

Tā nu ar to visu ir, prātoja Sergejs. Tad ir tikai labi varianti. Un vienlaikus viņš domās pateica pēdējās ardievas Ludmilai. Savā ziņā tās bija arī pirmās īstās atvadas no Ludmilas, jo tikai tagad viņš spēja tikt vaļā no bijušā. Tagad, kad tas viņam bija jādara.

Ilgu laiku viņi bija pilnīgi klusi. Amrita pieķērās Sergejam pie rokas. Gurdviļņu skaņa bija mūžīga un nomierinoša, zvaigžņu mūžsenā gaisma — jauna un noslēpumaina.

Visbeidzot viņi ļoti negribīgi piecēlās, atgriezās pie automašīnas un turpināja ceļu savā mazajā gaismas saliņā, ko starmeši urba tumsai pa vidu. Melnums ap to aizvērās uzreiz, līdzko viņi bija tikuši garām kādai vietai. Gaisma šķēla ainavu, kur ikvienu kvadrātmetru izrakstīja atmiņu lauskas, ko aiz sevis atstājusi desmit tūkstošus gadu ilgā vēsture.

5

Sūzana Čenga sasprindzināja muskuļus un sagatavojās uzņemt krītošā mājas lieluma ledus bluķa triecienu.

Tagad… tas nāk, domāja Sūzana.

Bluķis atdūrās pret izvirzījumu alas sienā un atlēca tālāk. Sūzanai acīs iekrita asas ledus lauskas. Ledus klucis cilvēka galvas lielumā viņai sāpīgi iebelza pa plecu un atsita no alas sienas. Sūzana sajuta aukstas gaisa straumes pūtienu, kad bluķis aizšņāca garām. Tad ūdenskrituma ledusaukstā šalts atkal iesitās viņai sejā un krūtīs un lika viņai aizrīties.

Es izglābos, domāja Sūzana, vismaz šoreiz. Tomēr viņa vēl nebija tikusi ārā un ceļš līdz alas mutei arvien vēl bija biedējoši garš. Kaut kur ļoti tālu zem viņas ledus bluķis caursita apakšā gaidošā, stindzinošā ezera virsmu, taču sadursmes izraisītās ūdens strūklas viņu nesasniedza. Tās pat nepacēlās tik augstu, ka viņa būtu varējusi tās redzēt.

Atkal satricinājās ledājs. Šoreiz ledus nenāca lejā, taču nākamā kustība atkal varēja atraut gabalu no ledus masām, kas gulēja virs viņas. Sūzana rāpās augšup tik ātri, cik spēja, cīnoties ar dedzinošajām, urbjošajām sāpēm muskuļos, nogurumu un ar pieaugošo ūdens gāziena spēku, kas viņu grūda lejup. Metrs, divi metri, trīs metri mazāk. Bet bija atlikuši vēl vismaz septiņdesmit metri, varbūt septiņdesmit pieci. Viņa bija pietuvojusies tikai otrās bezdibenī iemestās virves beigām, un pēdējās spēka rezerves ātri izsīka.

Man neizdosies, neticīgi domāja Sūzana. Un pirmo reizi viņai prātā pazibēja doma par padošanos. Tagad ledainais ūdens gāzās virsū jau

tik daudz, ka viņa vairākas reizes gaisa vietā bija ievilkusi ūdeni un bija spiesta izšķiest dārgo laiku klepojot un spļaudoties. Es vairāk nejaudāju, domāja Sūzana.

Vienlaikus viņa juta, kā drošināšanas sistēmas saites savelkas viņai apkārt un kā viņa piepeši paceļas augšup — metru, divus, trīs — tieši pretī ūdenskrituma spiedienam.

Pjērs bija pamanījis, kas notiek. Nu beidzot, atvieglota nodomāja Sūzana. Pjērs vilka virvi uz augšu tik ātri, cik spēja. Un tas paātrināja rāpšanos, lai gan vīrieša rāvieni palaikam nejauši atsvieda Sūzanu no alas sienas tā, ka pagāja brītiņš, pirms viņa, šūpojoties atpakaļ, dabūja atbalstu kājām.

Ledājs sakustējās atkal, un liela daļa alas griestu nobruka lejā. Miljons tonnu ledus krita pretī stindzinošajam ezeram, kas gaidīja lejā. Par laimi, es vairs neatrodos zem šīm ledus masām, domāja Sūzana. Ja viņa vēl karātos bezdibenī zemāk, tad iespējas palikt dzīvai līdzinātos tieši nullei.

Sūzana skatījās, kā ledus gāžas lejup arvien pieaugošā ātrumā un palēnām saraujas mazāks. Tad viņa tālu apakšā ieraudzīja kaut ko baltu. Baltu uzliesmojumu. Taču tas nevis sarāvās, bet gan auga lielāks, un Sūzana saprata, ka šajā reizē nokritušās masas bijušas tik lielas, ka ledus tuneļa, kas virs tām virzienā uz alas muti sašaurinājās, izšautais ūdensstabs var aizsniegties līdz viņai.

Sūzana redzēja, kā viņai no apakšas tuvojas balti putojoša masa. Un, kad viņa aptvēra, ka ūdensstabs patiešām neizbēgami uzšausies līdz viņai, jo tā ātrums nesamazinājās pietiekami strauji, bailes sažņaudza sirdi. Bet vairāk viņa par to nepaspēja padomāt, jo ūdens šalts jau pieskārās. Ūdens pieskāriens bija stindzinoši auksts, šausminoši auksts, daudz, daudz aukstāks nekā no augšas plūstošais izkusušais ūdens. Par laimi, es jau esmu slapja, domāja Sūzana, lai gan tas tagad ir visai vājš mierinājums. Un ūdensstabs pacēla viņu augšup vispirms dažus metrus un pēc tam vēl dažus metrus. Paldies par palīdzību, nodomāja Sūzana. Ka tikai es nesasistos pret kaut ko, negribu sasist galvu, dobums kļūst šaurāks, nu, tagad man priekšā ir ledus, tagad man klāsies plāni…

Un tad Sūzana sajuta, kā ūdens viņu beidz celt augšup un kā tas sāk mazpamazām apstāties un… brīdī, kad ūdens sāka atkal sēsties, atplūst, krist atpakaļ un vilkt viņu līdzi, Sūzana nostiprināja virvi ar saspiedēju. Ūdens viņai visapkārt atplūda un pazuda kaut kur zemāk.

Kad Sūzana paskatījās augšup, viņa redzēja, ka attālums līdz dobuma izejai vairs nebija liels — varbūt piecpadsmit metri. Turklāt ūdenskritums pēc pēdējā ledus nogruvuma bija pārvietojies tālāk un vairs negāzās tieši uz galvas kā iepriekš. Taču tagad ledājs tricinājās un kustējās gandrīz bez apstājas — maziem, cits citam ātri sekojošiem grūdieniem.

Bezdibenis aizvērsies, pirms es būšu augšā, domāja Sūzana. Es netikšu sveikā cauri, attālums ir pārāk liels. Jauns virves rāviens pacēla viņu metru, divus augšup. Pjēram bija izdevies izvilkt visu vaļīgo virves posmu. Bet ledāja aizvēršanās turpinājās šķietami nenovēršami. Visa ledus ala vilkās ciet, un tās sienas tuvojās cita citai patiešām ātri, neizbēgami. Sūzana apjēdza, ka paies vairs tikai dažas sekundes, kad sienas satiksies un viņu saspiedīs starp tām.

Tad ledāja kustība apstājās.

Vairs bija atlikuši seši septiņi metri, un Pjēra nākamais rāviens uzvilka viņu atkal metru augstāk.

Sūzana atbalstīja kurpes ar dzelkšņiem pret ledu un izmisīgi atspērās ar kājām uz augšu vienlaikus, kad viņa, neizmantojot virves saspiedējmehānismu, sevi vilka pa virvi. Tikai ar roku spēku. Lai gan viņas pleci no pārslodzes dega un sauca pēc žēlastības.

Vēl tikai dažas sekundes, un būšu no šejienes ārā, dodiet man dažas sekundes, tikai dažas sekundes, Sūzana lūdzās.

Ledājs sakustējās. No sākuma mazliet — tikai dažus milimetrus, un Sūzana jau sāka cerēt, ka tas atkal apstāsies. Un tas arī apstājās. Varbūt uz sekundi. Un tad atkal sāka virzīties uz priekšu, un Sūzana saprata, ka šajā reizē to neapstādinās vairs nekas, un viņa atskārta, ka palicis ir tikai mirklis, ko dzīvot, pirms ledus masas viņu sadragās. Un tad Pjērs viņu izvilka no bezdibeņa tieši tad, kad tas zem viņas sakļāvās.

“Izdevās par mata tiesu,” noelsās Pjērs.

“Ātri prom no šejienes! Te nav droši,” kliedza Sūzana un sāka atkabināt no vidukļa virvi.

Pjērs jautājoši skatījās viņā.

“Viss ledājs kustas. Ledus alas griesti spēs to noturēt uz vietas tikai mirkli,” Sūzana brīdināja. “Tas tūlīt būs pie griestu paugura! Mēs atrodamies uz paugura!”

Pjērs nobālēja.

“Skrien!” kliedza Sūzana. “Joz, ko nagi nes!”

Pjērs skatījās uz leduslauku aizmugurē, un sākumā viņam šķita, ka acis vairs nerāda īsti pareizi, jo ieraudzītais bija tik neticams, ka varēja būt vienīgi halucinācija. Proti, visa ledus klajuma virsma milzīgi lielā teritorijā sāka celties. Vispirms tikai nedaudz, tik tikko samanāmi un tad… palecoties… vēl mazliet. Pēc brīža leduslauks jau bija vismaz metru augstāks nekā iepriekš. Pēc tam pāris metru.

“Skrien!” aizelsusies sauca Sūzana un pieķērās Pjēram pie rokas.

Pjērs atrāva skatienu no šausminošās, bet vienlaikus dīvaini hipnotiskās ainas ar augšupceļošos ledus klaju.

Viņi skrēja tik ātri, cik vien jaudāja. Pjērs trāpīja vietā, kur atradās pilnīgi gluds, spožs ledus. Kāja bez atbalsta nošļūdēja pa slideno virsmu pusmetru. Augšstilbā iemetās plosoša sāpe, un daudz netrūka, ka viņš nokristu.

“Kāp uz grubuļainā ledus!” kliedza Sūzana. “Tas neslīd!”

Augšstilba muskulis būs plīsis, nodomāja Pjērs, taču izdzina no apziņas sāpes, kas ātri kļuva arvien spēcīgākas. Viņš pameta skatu pāri plecam. Klajuma vidū, pavisam tuvu aiz muguras, bija radies milzonīgs burbulis, kurš ātri auga lielāks. Tā virsotne jau atradās desmit, piecpadsmit metrus augstāk nekā pirms brīža, un tas visu laiku cēlās un cēlās.

Pēc tam arī ledus zem viņiem sāka svērties uz priekšu.

“Mēs joprojām atrodamies virs alas,” kliedza Sūzana. “Mums jāskrien ātrāk!”

Aizmugurē atskanēja spēcīgi, pārsteidzoši skaļi būkšķi — ledus masas spiedās cita pret citu, un no mežonīgā spiediena plaisāja lielie bluķi. Sūzana pamanīja, ka Pjērs joprojām stiepj smago kameru.

“Atstāj to kameru!” brēca Sūzana.

“Nekādā gadījumā!”

Nepārtraucot skrējienu, Sūzana pameta skatu atpakaļ. Pakalns, kas pacēlās ledāja centrā, jau bija vismaz trīsdesmit metru augsts. Tā virsējā platforma sadrupa gabalos, un lielie bluķi vēlās lejup. Leduslauks zem kājām turpināja svērties. Tik stipri, ka viņiem jau kļuva grūti paskriet, nesaliecoties uz priekšu. Būkšķi sāka skanēt bez pārtraukuma, un, kad Sūzana atkal paskatījās atpakaļ, viņa redzēja, ka ledū parādījušās lielas un melnas plaisas, kuras stiepās garumā un šausminošā ātrumā līda uz viņu pusi, apdzina viņus un, sazarojoties visos virzienos, aizstiepās tālu priekšā. Lieli ledus bluķi no abām pusēm vēlās pavisam tuvu garām, un Sūzana saprata, ka pamats zem kājām var iebrukt jebkurā brīdī. Ledus svērās lejup arvien kraujāk. Gandrīz zem viņiem atskanēja būkšķu sērija, un desmit, piecpadsmit centimetru plata plaisa atvērās zem Sūzanas kājām. Sekundi vēlāk tajā vietā, kur Sūzana tikko bija atradusies, atvere bija jau metru plata. Taču viņi jau bija paspējuši noskriet dažus metrus. Tagad visapkārt atvērās jaunas plaisas, un mirkli viņi atradās uz ledus gabala, kuru tās aptvēra no visām pusēm. Lēkdami pāri plaisām, viņi redzēja šaušalīgi melnu tumsu, kas stiepās dievs vien zina cik dziļi. Plakne, uz kuras viņi pirms brītiņa bija atradušies, sāka ātri sēsties un tad gāzties. Priekšā pavērās jaunas plaisas, un viņi atkal atradās uz liela ledus gabala. Un arī tas zem viņiem sāka grimt. Viņi lēca un paspēja noskriet dažus soļus, kad tieši zem kājām atkal sāka vērties jauna plaisa un…

“Lecam!” kliedza Sūzana.

… viņi lēca, un ledus zem viņiem sasvērās vēl stāvāk uz priekšu. Aizmugurē atskanēja baigs krakšķis un vājprātīga ledus brikšķēšana, un viņi pieaugošā ātrumā slīdēja pa plāksnes malu uz leju. Pjēra kamera nokrita un kaut kur pazuda. Viss leduslauks aizmugurē savērpās šausminoši lielu — desmitiem metru platu un daudzstāvu māju augstuma — bluķu jūklī, kuram pa vidu, brīdi izslējušies, stāvēja

vertikāli pacēlušies milzonīgie ledus alas vāka gabali. Pēc tam tie visi pazuda, un tikai dažu metru attālumā vīdēja neaptverami dziļš, melns bezdibenis.

Ledāja vidū vienā mirklī bija izlauzts kilometriem plats ledains kanjons.

Tad ledājs atkal sakustējās. No apakšas atskanēja mežonīga krakšķēšana un brakšķēšana, kad kontinentālais ledājs stūmās pret ledus bluķu masām, kas tam neļāva kustēties, un kā triljons tonnu smags veseris bez žēlastības tās drupināja un mala vižņos.

“Mums labāk doties, pirms atkal kaut kas notiks,” teica Sūzana.

“Vai tad tu neteici, ka ledājs šodien nekustēsies?” nevainīgi apvaicājās Pjērs.

“Laikam jau teicu,” raizējās Sūzana. “Cerams, ka tava kamera bija apdrošināta.”

“Tas bija mans darbarīks!”

“Starp citu, tu, šķiet, izglābi man dzīvību,” pazemīgi teica Sūzana. “Paldies! Šādas lietas nav īpaši viegli atlīdzināt, bet es mēģināšu kaut ko izdomāt.”

Pjērs ar plašu žestu noplātīja rokas.

“Liels paldies! Es patiešām patīkami pavadīju laiku,” Pjērs pieticīgi noteica. “Tiesa, spriežot jau pēc mūsu pirmās tikšanās, man jāatzīst, ka tavā sabiedrībā garlaicīgi nebūs.”

Bet tu, Sergej, manu mīļo draudziņ, domāja Sūzana, kad nākamreiz lūgsi mani pārbaudīt kādu nieku, tiešām dabūsi atļauju to izdarīt pats.

6

Divi vīrieši rāpās augšup pa pakalna nogāzi, uz kura auga vārgulīgas, salīkušas priedes un zemi bērziņi un kurš pacēlās četrdesmit metrus virs apkārtnes. Paugurs izskatījās pēc iegarenas un šauras, pa pusei zemē iegrimušas šaudīklas. Tas varbūt bija krietnu puskilometru garš. Vienā galā bija krauja nogāze, bet otrs laidās lejup daudz lēzenāk. Sānu nogāze, pa kuru rāpās vīrieši, bija relatīvi stāva.

Vīri sasniedza pakalna virsmu. To daļēji sedza ūdens noapaļoti un ķērpju izraibināti akmeņi, sūnas un kūdra. Vīrieši piestāja atvilkt elpu un palūkoties apkārt. Tik tālu, cik vien sniedzās skatiens, bija vēl tādi paši iegareni pauguri. Tie nelīdzenās rindās stiepās līdz pat horizontam. Daļa bija pilnīgi bez kokiem, bet uz citiem auga nīkulīgas priedes un purva bērzi. Starp pauguriem stiepās zems mežs, kur pārsvarā auga biezi apsāji, kā arī vīdēja mazi purviņi un ezeriņi.

“Šis ir viens no lielākajiem zināmajiem drumlinu laukiem,” teica vecākais sirmais vīrietis. Viņš bija septītajā gadu desmitā un atstāja muskuļaina, spēcīga cilvēka iespaidu. Bija skaidri redzams, ka viņam patīk uzturēties dabā. Tas bija Džons Tevs, pensionējies Albertas universitātes ģeoloģijas profesors.

“Jums Somijā pārsvarā laikam būs mazliet cita tipa nogulumi,” atzīmēja Tevs. “Galamorēnas un osi.”

Kari Alanens pamāja.

“Tie uzspiež gana lielu zīmogu visai ainavai. Un tad mums ir tas viens galamorēnas aizsprostotais baseins, kuru dēvē par ezeru Somiju. Tur ir… tāds pulciņš ezeru.”

Kari pārlaida skatienu neparastajai ainavai, kas viņus iekļāva. “Cik daudz to ir pavisam?” Kari vaicāja.

“Nedaudz virs desmit tūkstošiem. Lielākā daļa ir kādus desmit metrus augsti. Citviet ir zināmi vēl augstāki drumlini. Pat sešdesmit metru augsti. Slaikākie zināmie drumlini ir daudzus kilometrus gari.” “Tātad, pēc dažu domām, tie ir radušies tādā pašā veidā kā osi?” Tevs iesmējās un apsēdās uz liela akmens. Kari piemetās viņam blakus. “Nu, tā. Kā tu zini, par to ir divas dažādas teorijas,” teica Tevs. “Tā saucamā vispārīgi atzītā teorija un mana teorija, kas visās aprindās nav īpaši populāra, lai gan es domāju, ka tā ir īstā. Kā tu varbūt zini, drumlini sastāv no ledāju ūdeņu lldzatnestiem materiāliem — grants, akmeņiem un smiltīm. Bet visas šīs sastāvdaļas ir pilnīgi sajauktas. Tas nav noslāņojušās. Atceros, ka reiz, sen atpakaļ, aplūkoju drumlinu formas, un man šķita, ka tās mēģina kaut ko izstāstīt. Es tikai sākumā nekādi nespēju apjēgt, par ko ir šis stāsts. Zināju, ka tās pašas formas biju redzējis arī agrāk, bet nespēju atcerēties, kurā vietā. Un tad pār mani nāca apgaismība.”

Kari ieinteresēts gaidīja, jo Teva aizrautība bija lipīga.

“Es sapratu, ka drumlinu aprises atgādina erozijas veidotās formas. Tās bija kā erozijas pēdas piejūras klintīs. Taču tās bija pozitīvas, nevis negatīvas formas. Tajās erozija nebija izgrauzusi zemi, bet gan savākusi grunti šādos, savā ziņā visai regulāras formas, pauguros. Kā tas bija iespējams? Nu, vienīgi tā, ka zem kontinentālā ledāja lielā ātrumā plūst ūdens un tas izdeldē iedobumus virspusē esošajā ledū. Tad kādā brīdī ūdens izgrauztie iedobumi piepildās ar dažādiem sanešiem.” Tevs ar roku norādīja uz apkārtējo drumlinu armiju.

“Daļa drumlinu, protams, varēja rasties arī pavisam citādi, bet es domāju, ka šis lauks, piemēram, ir veidojies tieši tā, kā stāstīju.” Alanens piekrītoši pamāja.

“Tas vismaz izskaidrotu pauguru formu. Un to, kādēļ tie ir šādi, visai strupi, nogulumi, nevis slaikas čūskas kā osi, kuri ainavā var izlocīties desmitiem kilometru garumā. Bet, ja viss šis lauks ir veidojies tā, tam vajadzēja visai daudz ūdens.”

Kari lūkojās apkārtējā drumlinu laukā, un viņam bija grūti iztēloties Teva attēlotos plūdus. Daudzi pauguri bija pārsteidzoši augsti. Lai sešdesmit metru augsts drumlins rastos Teva aprakstītajā veidā, zem kontinentālā ledāja būtu vajadzīga sešdesmit metru dziļa, ledus ūdeņu izgrauzta ala.

Tevs iesmējās.

“Nu, ūdens jau mums, protams, toreiz bija gluži pietiekamā daudzumā, jo kontinentālie ledāji bija kusuši pieaugošā ātrumā. Čezāre Emiliāni bija pirmais, kurš pateica, ka ledus ūdeņi nebūt ne obligāti ieplūda jūrās vienmērīgā ātrumā. Tie ir varējuši laiku pa laikam uz simtiem un tūkstošiem gadu uzkrāties aiz vareniem ledus aizsprostiem lielu ezeru veidā.” Tevs paskaidroja, ka Amerikas Savienoto Valstu ziemeļrietumos Emiliāni pētījis īpašu apgabalu, kuru dēvēja par gultnēm izrētoto zemi. Tā atrodas plašā melno vulkānisko iežu lauka teritorijā, kas ir pazīstama kā Kolumbijas upes bazalta plakankalne. Varenā labirinta, ko veido dziļi iegrauzušās aizas, izcelsme ģeologiem ilgi bijusi mīkla. Emiliāni atskārtis, ka gultnēm izrētotā zeme acīmredzami radusies tad, kad ledus laikmeta beigās ledus aizsprosts, kas bija izveidojis neilgu laiku eksistējošo Misūlas ledus ūdeņu ezeru, piepeši sabrucis un tūkstošiem kubikkilometru ūdens kā velnišķīga, putojoša un iznīcinoša plūdu straume bija vēlusies uz jūru.

“Tam vajadzēja būt varenam skatam,” teica Tevs. “Tā būs parāvusi līdzi pilnīgi visu, kas tai gadījās ceļā, — cilvēkus, dzīvniekus, kokus.” “Tas nebija patīkami tiem, kuri tur patrāpījās.”

“Nē. Bet, lai rastos šis drumlinu lauks, bija nepieciešams vēl daudz vairāk ūdens, jo teritorija ir simt sešdesmit kilometru plata un ūdenim, kas ar milzīgu spiedienu traucās uz priekšu, kā tu pilnīgi pareizi aizrādīji, vietām vajadzēja sasniegt vismaz sešdesmit metru dziļumu. Taču šeit ūdens nav vēlies pa ledus virsmu vai atskrējis no sabrukuša ledus aizsprosta aizmugures, bet gan traucies uz jūru no kontinentālā ledus apakšas.”

Kari skatījās ainavā, kas pavērās acīm. Viņš mēģināja iztēloties tās vidū trīs kilometrus biezā kontinentālā ledāja malu, kas stiepās augstu debesīs un ko kušanas process bija izgrauzis stāvu un grumbuļainu. Un zem ledus baltās putās mutuļojošo vareno ūdens plūsmu, tikpat augstu kā tas paugurs, uz kura viņi pašlaik sēdēja, un vismaz simt sešdesmit kilometru platu. Kari tik tikko spēja to visu iztēloties gara acīm, un piepeši viņu pārņēma drebuļi, kad viņš domāja, ka kaut kas tāds pats varbūt varētu… Viņš neuzdrošinājās savu domu novest līdz galam.

“It īpaši ledus laikmeta beigās droši vien bija periodi, kad kontinentālie ledāji vairs nebija tikai ledus un akmeņi, bet tajos bija arī ārkārtīgi lieli ledus ūdeņu veidotie ezeri,” turpināja Tevs. “Spiediens, ko trīs kilometrus augsta ledus sega vērš pret zemes virsmu, ir tik bezgalīgs, ka izveidojas pat kilometru dziļas bedres. No zemes dzīlēm nākošais siltums zem ledāja paliek gluži kā lamatās un izveido tur neaizsalstošus ezerus, kurus ledājs efektīvi aizsargā no aukstā, saltā gaisa, kas atrodas trīs kilometrus augstāk.”

Teva skaidrojums Kari šķita ticams un saprātīgs. Pat biedējoši ticams. Viņš zināja, ka vismaz zem Antarktīdas ledāja joprojām bija visai pieklājīgu izmēru neaizsalstoši ezeri. No tiem lielākais un pazīstamākais bija Vostoka ezers.

“Kad kontinentālais ledājs sāk kust, var gadīties, ka ledus ūdens aizplūst pa ledāja virsmu,” teica Tevs. “Daudzās vietās tā noteikti arī notika. Taču pastāv arī otra iespēja — uz ledāja virsmas sāk rasties ieplakas, kas pakāpeniski palielinās un iegraužas arvien dziļāk un ko piepilda izkusušais ūdens. Un tad, ja ledus ezeri gan zem ledus, gan virs ledus izaug pietiekami lieli, tie kādā brīdī var it kā saaugt kopā. Arī tas vēl neizbēgami nenovedīs ne pie kā īpaši dramatiska tik ilgi, kamēr sals spēs noturēt kontinentālā ledāja malas pietiekamā biezumā un pietiekami cietā un stiprā ledū. Bet, ja malas sāk kust, tad… Nu tā, un, kad ūdens beigās sāk plūst cauri, tad tas notiek visai pēkšņi. Un tas vienā reizē var nākt patiešām daudz.”

Tevs atkal pamāja ar roku uz apkārtējo drumlinu lauku.

“Piemēram, šī drumlinu lauka izveidošanai bija vajadzīgs ievērojams daudzums ūdens. Varbūt miljons kubikkilometru vai tuvu tam. Rupji rēķinot, desmit tūkstoši reižu Nīlas gada caurplūduma.”

Kari sarēķināja galvā Teva minētos skaitļus.

“Tāds daudzums paceltu jūras līmeni par trim metriem, vai ne?”

Tevs pamāja.

“Jā. Apmēram. Turklāt tik pamatīga līmeņa celšanās var satricināt citu kontinentālo ledāju, kas ir noenkurojušies zemāk par jūras līmeni, stabilitāti. Vismaz tad, ja līmenis celtos ļoti ātri. Tad pat kilometriem biezi ledāji piepeši var atrauties no jūras dibena un strauji sadalīties gabalos. Tātad rastos tāds Heinrich evcnt jeb Heinriha gadījums — miljoniem lielu aisbergu armāda, kuri sāk kustēties vienlaikus. Tādā gadījumā ūdens līmeņa pacēlums varētu būt vēl lielāks. Pat kādus desmit metrus.”

Vīrieši no mugursomas izņēma uzkodas un ēdot vērās krāšņajā ziemeļu ainavā. Kari Alanens kādu brīdi klusēja. Viņš izskatījās domīgs.

“Mani mazliet nomāc viena lieta,” viņš tad teica.

Tevs jautājoši viņā palūkojās.

“Ja drumlinu lauki patiešām ir radušies tā, kā tu pieņem, — tātad, ja zem ledāja plūstošais ūdens tos ir sanesis, — kas tad notika ar pašu kontinentālo ledāju? Tad, kad zem tā sāka tecēt ūdens?” jautāja Kari.

Tevs iesmējās.

“Ļoti labs jautājums.”

“Vai tev uz to ir tikpat laba atbilde?”

“Atbilde ir atkarīga no apstākļiem. Tomēr dažos apstākļos droši vien būtu iespējams, ka saikne starp kontinentālo ledāju un pamatiezi tam apakšā pilnībā pārtrūkst.”

“Un kas tad notiktu?”

“Ledājs sāktu kustēties. Tas sāktu kustēties virs plūstošā ūdens un iepeldētu jūrā.”

7

Sergejs un Amrita pētīja kopsavilkumus, ko N/OT datori bija izdrukājuši par M. V. Sagar Paschmi ehološu savāktajiem datiem. Pētniecības kuģa jaunās un vēl efektīvākās eholotes pēdējo sešu mēnešu laikā bija uzņēmušas visu Kambejas līča dibenu un papildus tam apsekojušas gandrīz simt tūkstošus kvadrātkilometru Indijas rietumu piekrastes seklajās jūras teritorijās.

Attēlu nosegtajā platībā jau līdz šim bija atrasts milzīgs daudzums zemūdens drupu. Daļa atradumu bija droši, daļa — nedroši, bet daļa bija klasificēta kā iespējamas civilizācijas paliekas. Bez agrāk atrastajām trīs lielajām pilsētām attēlos bija atpazīti vēl četri jauni, visai apjomīgi apdzīvoti centri. Droši mazāku pilsētu un ciemu atradumi bija jau otrajā simtā. Nedrošo un iespējamo atradumu saraksts bija daudz garāks un tieši sava plašuma dēļ arī ārkārtīgi iespaidīgs. Šobrīd tajā bija iekļauti jau pāri par diviem tūkstošiem objektu, kuri varēja vai arī nevarēja būt zem jūras palikušas pilsētas un ciemi.

Pašlaik Amrita un Sergejs izskatīja attēlu sēriju, kas bija uzņemta virs nepilnus simt metrus dziļiem jūras apgabaliem. Neviens negaidīja, ka tik dziļi vēl varētu atrast drupas, taču Amrita tik un tā bija gribējusi iegūt eholotes mērījumus arī no dziļākiem ūdeņiem. Viņa bija uzsvērusi, ka negatīvs rezultāts no pētījuma viedokļa vienmēr ir tikpat svarīgs kā pozitīvs atradums.

Amrita ar ļoti prasīgu un ļoti neapmierinātu sejas izteiksmi jau vairākas minūtes, izmantojot spēcīgu palielināmo stiklu, pārbaudīja vienu un to pašu attēlu. Sergejs devās skatīties, kas Amritu nomāc.

“Kas tas ir?” brīnījās Sergejs. “Tas izskatās gluži kā…”

“Tas nevar būt tas,” teica Amrita. “Tas atrodas pārāk dziļi.”

“Tas tiešām ir gan,” apstrīdēja Sergejs.

Jo zīmējums, kas parādījās zem smilšu kāpām, bija ļoti taisnām līnijām, simetrisks un ārkārtīgi pazīstams. Tas sastāvēja no tādām pašām rūtīm, ko veidoja četrus metrus plati un sešus metrus gari taisnstūri, kā Kambejas līča, Mērgaras, Mohendžodaro un Harapas drupas.

“Bet, ja tā atkal ir jauna pilsēta, tad tā atrodas vismaz astoņdesmit, gandrīz astoņdesmit piecu metru dziļumā,” teica Amrita un neticīgi pagrozīja galvu. “Tā teritorija jūrā ir nogrimusi vismaz pirms sešpadsmit tūkstošiem gadu. Es vēl varu noticēt, ka vecākās pilsētas šeit ir trīs tūkstošus gadu vecākas par Mērgaru, jo tās atrodas pie upju gultnēm, kas ir izžuvušas pirms vienpadsmit vai divpadsmit tūkstošiem gadu. Bet sešpadsmit tūkstoši gadu… Nē, to es vairs nespēju sagremot.”

“Bet varbūt tās nemaz nav tik vecas,” prātoja Sergejs. “Himalajos pēdējā ledus laikmetā bija jābūt ļoti lielam kontinentālajam ledājam. Ja daļa no tagadējās Himalaju celšanās ir sekas tam procesam, kad pēc ledus laikmeta zeme paceļas, tad piekalnes teritorijām attiecīgi bija jānosēžas zemāk.”

Amrita samulsusi skatījās Sergejā.

“Es neesmu pilnīgi droša, ka saprotu, ko tu gribi teikt.” “Paskaties,” aicināja Sergejs.

Sergejs paņēma no galda stingru papīra lapu un nolika to horizontāli uz plaukstas. Pēc tam viņš savilka otru roku dūrē un iespieda to papīra lapai pa vidu. Lapas centrs iegrima, bet malas pacēlās augšup.

“Kontinentālais ledājs sver tik daudz, ka visa zemes garoza iegrimst kā bedrē pat kilometra dziļumā tieši uz leju,” skaidroja Sergejs. “Tādā gadījumā apkārtējām teritorijām attiecīgi ir jāpaceļas. Bet skaties, kas notiek, kad kontinentālais ledus kūst.”

Sergejs atvilka dūri, un papīra malas iztaisnojās.

“Bet protams!” iesaucās Amrita. “Platības, kas bija zem ledus, pacēlās, un malas nolaidās.”

“Apkārtējās teritorijas nolaidās, jo tās ledus laikmetā bija pacēlušās mākslīgi radītā augstumā,” atzina Sergejs. “Atgādina milzīgi lielu šūpoļu dēli. Eiropā joprojām ir šāda situācija. Fennoskandijas vairogs joprojām ceļas augšup, tiesa, mūsdienās jau pavisam lēni, jo tas pirms desmit tūkstošiem gadu atradās zem kontinentālā ledāja. Atbilstoši liela daļa Viduseiropas turpina grimt. Grimstošā teritorija vienmēr ir daudz lielāka nekā tā, kurā zemes paceļas. Frīzi savulaik bija Eiropā noteicošā tirgotāju tauta, bet tagad no viņu zemes ir palicis vairs tikai loks mazu smilšainu saliņu Ziemeļjūras piekrastē un bariņš idiotisku anekdošu par ostfrīziem, ko stāsta vācieši. Vēl tikai daži simti gadu, un arī Holandes vairs nebūs. Arī tad, ja kontinentālie ledāji nekustu.”

“Ja tā ir taisnība, tad daļa drupu var atrasties vēl dziļāk par šīm,” Amrita skaļi prātoja.

Tad viņai prātā iešāvās kas cits.

“Vai zemes pacelšanās var izraisīt zemestrīces?” Amrita jautāja.

“Protams, ka var. Lai gan mūsdienās tās tiešām ir ārkārtīgi nelielas.”

“Bet ledus laikmeta beigās?”

“I.edus laikmeta beigās situācija bija stipri citāda,” teica Sergejs. “Ja kontinentālais ledājs kūst ļoti ātri, tad tektoniskajai plāksnei, kas iespiedusies bedrē, palaikam vajadzētu tā kārtīgi palēkt augšup, tas ir, mazliet straujākiem lēcieniem. Piemēram, Zviedrijā ir atrasts kāds akmens cunami. Tas ir kā simt piecdesmit kilometru gara no klints masas izspiesta čūska. Tā maldinoši atgādina trīsstāvu mājas augstuma cunami vilni, kas sastindzis uz mūžīgiem laikiem. Lai tas rastos, bija nepieciešama neparasti spēcīga zemestrīce. Tektoniskās plāksnes vidū.”

Amrita mēģināja iztēloties Sergeja aprakstīto pārakmeņojušos cunami.

“Sergej, vai tāda zemes pēkšņas pacelšanās izraisīta zemestrīce var radīt plūdus?”

“Nenoliedzami,” nešauboties atbildēja Sergejs. “Ja kontinentālais ledājs izkustu tik ātri, ka zemes garozā, kas paliek zem jūras, uzkrātos spēcīgs spriegums… Tu droši vien atceries Otro Ziemassvētku milzu viļņus 2004. gadā?”

“Kurš tad tos varētu aizmirst?” nopūtās Amrita. “Mans vecākais brālēns gāja bojā Tamilnadas piekrastē. Vilnis viņu aiznesa jūrā, un viņu tā arī nekad neatrada.”

“Otro Ziemassvētku cunami radās, kad Eirāzijas tektoniskā plāksne izkustējās dažus metrus uz augšu gar Indijas plāksnes malu. Ja kontinentālais ledus kādā brīdī ir kusis ļoti ātri, viss okeāna dibens ir varējis vienā reizē palēkties vairākus metrus augšup. Varbūt pat daudzus desmitus metru. Un tas acīmredzami vienlaikus ir noticis ārkārtīgi plašā teritorijā. Tad satricinājums ir varējis iekustināt ļoti daudz ūdens. Ļoti, ļoti daudz ūdens.”

“Kā tu domā, vai kontinentālo ledāju ātra kušana var ietekmēt vulkānus?” Amrita gribēja zināt.

“Būtu dīvaini, ja tas neietekmētu vulkānus. Ja kontinentālais ledājs kūst ātri, tektoniskās plāksnes spriegums zem tā var mainīties pat no tūkstošiem kilometru liela attāluma. Jo vairāk mainās tektonisko plākšņu pozīcijas, jo vairāk rodas vulkānu izvirdumu. Ledus laikmetā bija relatīvi maz vulkānu izvirdumu, bet ledāju ātrās kušanas periodā to bija ļoti daudz, un daļa izvirdumu bija patiešām lieli.”

“Vai tad cunami nevar izraisīt arī vulkānu izvirdumi?”

“Var, ja vulkāns atrodas jūrā,” teica Sergejs. “Tieši tā, kā lielākā daļa vulkānu arī atrodas. Jo lielāks izvirdums, jo milzīgāks vilnis. īpaši liels cunami rodas, ja izvirdums izraisa sadēdējušas vulkāna sienas iegāšanos jūrā.”

“Tātad metāna klatrāti nav vienīgais iespējamais skaidrojums tam, kas šeit notika,” atzina Amrita.

Iezvanījās tālrunis. Amrita atbildēja.

“Jā? Jā, jā, viņš ir šeit.”

Amrita pagriezās pret Sergeju.

“Tas ir tev,” teica Amrita.

Sergejs paņēma tālruni un ieraudzīja ekrānā Sūzanas Čengas seju. “Sveika, Sūzan!”

“Šī tiešām bija pēdējā reize, kad daru kaut ko pēc tava lūguma,” izgrūda Sūzana.

“Paga, paga! Par ko tu runā? Kas ir noticis?”

“Daudz netrūka, ka es tevis dēļ būtu nogalinājusi sevi.”

“Kā tā?”

“Nu, pirmkārt, tev bija taisnība. Viss tas nolāpītais ezers ir pazudis. Vienā dienā. Un tas nav devies ceļā pa ledāja virsmu, bet gan pazudis tajā iekšā. Lielā alā.”

Sūzana Čenga īsi izstāstīja, kas bija noticis.

“Neticami!” teica Sergejs. “Vai tagad pavisam noteikti saki taisnību?” “Fls gandrīz nomiru tāpēc, ka izpildīju tavu mazo uzdevumu, tu, mēslagabals.”

“Es atvainojos. Un tagad nomierinies. Es nekādi nevarēju zināt, ka…” “Jums taču ir visādas zemūdenes, vai jums nav arī kāds robotiņš ar kameru, kas spēj ienirt gandrīz kilometra dziļumā?”

“Principā ir, taču tas vēl ir prototips un velnišķīgi neuzticams.” “Es patiešām gribētu zināt, cik dziļi tie dobumi iesniedzas kontinentālajā ledājā.”

“Izklausās trakoti bīstami,” nedroši noteica Sergejs.

“Tieši tādēļ man ir vajadzīgs robots. Es pati tur vairs negribu doties. Paldies par kūkām.”

“Es gribēju teikt, ka robotu varam pazaudēt.”

“Jūs saņemsiet par to atlīdzību. Uztaisi to par vienu ierīces testu, par kuru mēs maksājam.”

“Kāpēc tu nelūdz palīdzību amerikāņiem? Viņiem ir labāk izstrādāti agregāti, kas dara to pašu.”

Sūzana nopūtās.

“Viņi par tiem plēš pilnu tirgus cenu. Mums nav nekādu iespēju maksāt tikpat daudz, cik spēj firmas, kas meklē naftu un dabasgāzi. Viņas majestāte valdība pašlaik ir, tā teikt, bez skanošā, ja tu gadījumā neesi pamanījis. Un arī Savienības situācija ar naudu nav daudz labāka.” Sergejs brīdi padomāja.

“Vai tu vari pateikt, cik jūs apmēram spētu maksāt? Man nav pilnvaru izlemt šo lietu pašam. Man tā ir jāiesniedz Igoram. Nezinu, ko viņš teiks, bet varu mēģināt.”

“Kā butu ar desmit taukšķiem dienā?”

“Eiro?”

“Eiro.”

“Domāju, ka ar to varētu pietikt. Parunāšu ar Igoru un došu ziņu. Un… Sūzan, man patiešām ir žēl, ka tu nokļuvi briesmās. Es patiešām nevarēju iedomāties, ka…”

“Eh, lai paliek!” teica Sūzana atmaigušā un nedaudz samulsušā balsī. “Pati vien nolēmu bāzt galvu ledājā. Ne jau tu mani lūdzi kaut ko tādu darīt.”

8

Kari Alanens un Džons Tevs sēdēja augsta drumlina virsotnē un vērās paugurainajā ainavā. Vējš, kas pieņēmās spēkā, raustīja apģērbu un matus. Tālu pie horizonta vīdēja tumši pelēki mākoņi, kuri rādījās nākam uz viņu pusi. Pēc pāris stundām sāks līt. Tomēr vīrieši vēl nebija gatavi doties prom.

“Es pirms kāda laika biju Bahamu salās,” sāka Kari. “Kāda žurnāla organizētajā loterijā vinnējām ceļojumu divām personām. Tur ir Eljūtera — garena, šaura koraļļu sala. Patiešām lieliska vieta. Gaišas koraļļu smiltis, palmas un viss kas tāds. Bet tur bija arī kas cits. Kaut kas, kas, manuprāt, bija visai dīvains. Prāvi akmens bluķi, lielākie tūkstošiem tonnu smagi. Kāda dabas parādība bija uzskalojusi tos desmitiem metru augstāk par pašreizējo jūras līmeni.”

Tevs, mādams ar galvu, skatījās Kari.

“Uzskalojusi? Vilnis, kurš spēj pacelt tādus milzeņus tik augstu, jau ir kārtīgs vilnis.”

“Pieticīgi teikts. Bet no kurienes tāds vilnis ir atnācis? Kad atgriezos mājās, sāku skaidrot, vai šī lieta ir pētīta. Un faktiski tā ir pētīta pat diezgan daudz.”

Tevs domīgi braucīja zodu.

“Atceros, kas esmu kaut ko lasījis,” viņš teica. “Vai tad lielākā daļa pētnieku nebija tādos ieskatos, ka tie Eljūteras akmeņi nokļuvuši tagadējā vietā tolaik, kad viens no Kanāriju salu vecākajiem vulkāniem iebruka jūrā? Kumbrevieja, šķiet, bija tā vārds. Palmas salā.”

Kari pamāja.

“Tiesa. Vai lielās līnijas tā. Ta ir viena teorija. Bet stāsts ar to nebeidzas.”

“Vai tu domā tos austrāliešu pētījumus?” jautāja Tevs.

“Tieši tos.”

2001. gadā Vulongongas universitātes pētnieki bija atklājuši Austrālijas piekrasti noskalojušo megacunami pēdas. Dažādās Austrālijas vietās atrada automašīnas izmēru akmeņus, kas bija pārnesti pāri simt metru augstām klintīm, kā arī mazākus iežus un biezus smilšu sanesumus pat trīsdesmit piecus kilometrus iekšzemē. Lielākie milzu viļņi Austrālijas krastiem bija uzbrukuši apmēram četrus tūkstošus gadus pirms Kristus un sešpadsmitajā gadsimtā neilgi pirms eiropiešu ierašanās. Abi viļņi bija noslaucījuši piekrastes teritorijas vismaz līdz simt trīsdesmit metru augstumam. Nedaudz mazāki cunami bija parādījušies apmēram ik pa piecsimt gadiem.

“Austrāliešu atrastos megacunami nevar izskaidrot ar jūrā krītošām vulkānu sienām,” teica Kari. “Austrālijas dienvidu pusē nav šādu vulkānu. Vismaz pietiekamā daudzumā ne.”

“Un kā ar asteroīdu triecieniem? Vai ar tādu komētas atlūzu, kas 1908. gadā nokrita Tunguskā?” Tevs ierosināja.

“Tas visiem ienāca prātā pirmais. Bet…”

“… tādi triecieni nevarēja notikt tik bieži,” ieinteresējies par tematu, turpināja Tevs.

“Kas tad paliek pāri?” jautāja Tevs, lai gan arī pats zināja atbildi.

“Austrālijas megacunami acīmredzot ir sekas klimata sasilšanai, kas sekoja ledus laikmetam,” teica Kari. “Daži no tiem noteikti radās, kad jūra bija sasilusi un izkususi daļa Antarktīdas kontinentālās nogāzes klatrātu iegulu.”

“Tātad līdzīgi kā Storega,” pamāja Tevs. “No liela zemūdens zemes nogruvuma rodas liels cunami. Ja nogruvums ir ļoti liels, Storegas lieluma klase… Es īsti vairs neuzdrošinos domāt par to. Kanāriju salas un Kumbrevieja noteikti paliek otrajā vietā.”

Tevs izvilka no mugursomas blašķi un iedzēra pāris malku ūdens.

“Klatrāti ir viena iespēja,” teica Kari. “Taču pastāv vēl viens variants. Tu droši vien zini, ko es domāju.”

Tevs pamāja.

“Domāju, ka zinu.”

“Ja ledus laikmeta beigās viss būs noticis tā, kā tu domā… Milzīgs ledus aizsprosts sabrūk, un ūdens zem kontinentālā ledāja sāk gāzties okeānā, un varens kontinentālā ledāja klucis piepeši nolemj ievelties jūrā. Vai tad tas nevarētu izraisīt milzu vilni?” vaicāja Kari.

“Protams, ka var,” teica Tevs. “1958. gadā Aļaskā no Fervezera kalnu grēdas deviņsimt metru augstumā pa nogāzi Litujbeja fjordā nogruva apmēram deviņdesmit miljoni tonnu ledus un akmeņu. Sekas bija sava veida minicunami, kurš ar ātrumu astoņsimt kilometru stundā ietriecās pretējā krastā un nogāza mežus līdz pat piecsimt četrdesmit metru horizontālei. Un tas bija visai niecīgs nogruvums — četrdesmit miljoni kubikmetru. Piemēram, četru tūkstošu kubikkilometru kontinentālā ledāja gabals būtu simttūkstoš reižu lielāks. Un tāds principā varētu sākt savu ceļu daudz lielākā augstumā nekā deviņsimt metros.”

“Vai tad četri tūkstoši kubikkilometru ledus var nākt lejā vienlaikus?” Kari brīnījās.

Tevs paraustīja plecus.

“Domāju, ka var. Protams, neviens to pilnīgi droši nezina, bet četri tūkstoši kubikkilometru, manuprāt, vēl neizklausās pēc pārāk liela daudzuma. Stīvens Openheimers reiz saskaitīja, ka I.orantīdes ledāja galvenā masa vienā piegājienā kopā ar ūdeni no Hudzona līča ir varējusi ieskaloties Atlantijas okeānā. Ja viņam ir taisnība, šis ledus kluncis pēc virsmas lieluma ir atbildis trešajai daļai Kanādas teritorijas un bijis pusotru kilometru biezs.”

“Tu joko!”

“Es domāju, ka Openheimers pārspīlē. Bet starp viņa manuskriptu un Litujbeju ir visai daudz vietas.”

“Vismaz tā nu gan pilnīgi noteikti ir taisnība.”

“Jūras līmeņa celšanās pēc ledus laikmeta nemaz nenoritēja vienmērīgā ātrumā,” teica Tevs. “Galvenokārt tas tiešām pacēlās relatīvi vienmērīgi, taču mēs esam atraduši trīs patiešām ātrus, gandrīz mirklīgus lēcienus. Straujākais no tiem ļoti īsā laikā pacēla jūras līmeni pāri par trīspadsmit metriem. Visi trīs palēcieni ļoti skaidri ir redzami ledāju skābekļa izotopu mērījumu attiecībās un mazāk skaidri — dažādos sanēšos. Es vairāk uzticētos ledājiem. Sanēšu pētīšana, maigi izsakoties, ir visai netīrs darbs.”

“Tātad, precīzi ņemot, cik ātri jūras līmenis toreiz pacēlās?” Kari ziņkārīgi jautāja.

“To ir grūti pateikt. Vismaz koraļļi netika līdzi. To noslāpšana liecina par strauju tempu. Arī daži citi apstākļi norāda uz to, ka šie palēcieni ģeoloģiskā izpratnē patiešām ir bijuši gandrīz mirklīgi. Tie būs notikuši tikai dažos desmitos, varbūt pat tikai dažos gados. Mēs nevaram izslēgt arī iespējamību, ka tas varētu būt noticis vēl ātrāk.”

“Vai kas tāds būtu iespējams?”

“Nu, tas prasītu milzīgas ledus masas piepešu iegrūšanu jūrā. Apmēram tādā veidā, kā liek priekšā Openheimers. Vai arī neskaitāmu mazāku kontinentālā ledāja gabalu atšķelšanos un iekrišanu jūrā ļoti īsā laika periodā. Tā varbūt ir ticamāka versija.”

“Tātad tāds Heinriha gadījums?” vaicāja Kari.

“Tieši tā,” apstiprināja Tevs.

Vācu okeānu pētnieks Hartmuts Heinrihs divdesmitā gadsimta astoņdesmitajos gados Atlantijas okeāna dibenā bija atradis neaptverami plašus, tūkstošiem kilometru platus grants laukus. Kāda dabas parādība bija aiztransportējusi uz Atlantijas okeāna vidu biljoniem tonnu akmeņu, grants un smilšu. Pēc Heinriha domām, aisbergi bija vienīgā vērā ņemamā iespēja.

“Heinriha atrastie depozīti ir milzīgi. Lai tos pārvietotu, ir bijuši nepieciešami miljoniem normālu izmēru aisbergu vai tūkstošiem neparasti lielu aisbergu,” skaidroja Tevs. “Visa armāda nepārprotami ir nolaista ūdenī ļoti īsā laika periodā. Un izskatās, ka visas flotiles no abiem poliem ir devušās ceļā gandrīz precīzi vienā laikā. Tas norāda uz to, ka tieši jūras līmeņa celšanās ir bijusi starta šāviens.”

Kari mēģināja iztēloties floti, kas sastāvēja no miljoniem gandrīz vienlaikus kustību sākošiem aisbergiem.

“Tāds daudzums aisbergu vien jau varētu ievērojami pacelt jūras līmeni. Piemēram, sešarpus vai astoņarpus metru,” teica Tevs. “Jūras līmenis paceltos ārkārtīgi strauji tajā mirklī, kad aisbergi izbirtu ūdenī. Tātad jau pirms tam, kad tie izkustu.”

Tevs atkal pameta skatu uz rietumpuses horizontu. Tumšie lietus mākoņi bija skaidri pavirzījušies tuvāk. Arī vējš sāka pieņemties spēkā. Debesīs virs viņiem jau bija savilkušies pelēki, pieaugošā vēja arvien niknāk dzītie mākoņu lēveri. Vientuļš peļu klijāns brāzmā centās noturēt līdzsvaru un griezīgi, stūrgalvīgi brēca.

“Mums labākais būtu atgriezties pie automašīnas,” teica Tevs. “Drīz sāks līt.”

9

Negaidīta vēja brāzma sašūpoja virs ledāja virpuļojošo helikopteru. Minizemūdene ROV-4, kas karājās gara kabeļa galā un izskatījās pēc pārēdušās torpēdas, bīstami sašūpojās pret ledus bezdibeņa raupjo sienu.

Vasilijs Čuikovs, kurš kopā ar Horstu Brandaucru un Pjēru Čemberlenu apakšā uz ledāja vēroja operāciju, teatrāli aizlika acīm priekšā rokas.

“Es uz to nevaru skatīties,” teica Vasilijs.

Bridi šķita, ka Vasilija rūpīgi sargātais, vērtīgais prototips sašķīdīs pret bezdibeņa sienu. Tad Sūzana Čenga, kas vadīja helikopteru, atkal to savaldīja un ROV-4 panāca atpakaļ vairāk uz bezdibeņa centru. Vinča sāka tīties, un minizemūdene pazuda skatienam ledājā.

“Vari atkal skatīties,” teica Pjērs.

“Vai tā joprojām ir vesela?” vaicāja Vasilijs.

“Viss noritēja labi,” apliecināja Horsts Brandauers.

“Kaut es varētu tam noticēt,” nopūtās Vasilijs. “Tas labi nebeigsies.”

Tomēr, neņemot vērā Vasilija Čuikova drūmos pareģojumus, ROV-4 bez lielām problēmām nolaidās uz bezdibeņa pamatnes. Vēja brāzmas sašūpoja helikopteru vēl dažas reizes, bet ledus bezdibenis zemāk jau bija daudz platāks, un ROV-4 nevienu brīdi vairs nepietuvojās tā sienām.

“Darīts,” pēc pusstundas Sūzanas Čengas balss paziņoja radiouztvērējā. “Zivs ir ūdenī. Vai lai laižu to vaļā?”

“Ļauj tik iet,” teica Vasilijs.

Sūzana Čenga atvienoja ROV-4, un vinča sāka ātri satīt kabeli. Helikopters nolaidās uz ledāja. Vasilijs Čuikovs, Horsts Brandauers un Pjērs Čemberlens steidzās pie tā.

“Vai kamera darbojas?” vaicāja Vasilijs.

“Kā sapnis,” atbildēja Sūzana.

Vasilijs pastiepās paskatīties, kas bija redzams videomonitorā. Tajā bija ieraugāms vienīgi ROV-4 spēcīgā prožektora izgaismotais ūdens.

“Pagriez to,” vēlēja Vasilijs. “Ja nu kādā citā virzienā būtu redzams ari kas cits.”

Sūzana ar vadības sviru pagrieza minizemūdeni. Tā apmetās apkārt, bet tās prožektora gaismas kūlī nebija redzams nekas cits kā tikai ūdens un šur tur mazi gāzes burbulīši, kas cēlās augšup. Robots nepārprotami atradās varen lielā, ledāja iekšpusē izkusušā ezerā. Nu, tas, protams, nav nekāds milzu pārsteigums, domāja Sūzana. Tieši to jau mēs gaidījām.

“Ko tālāk?” jautāja Horsts.

“Vadi robotu kaut vai virzienā uz krastu,” ierosināja Sūzana. “Tik taisni, cik iespējams.”

“Laba doma,” miermīlīgi noteica Horsts. “Mums laikam atkal būs nepieciešama tava palīdzība, Vasilij.”

Sūzana izkāpa no helikoptera, un Vasilijs ieņēma viņas vietu. Vasilijs ievadīja ROV-4 tālvadības ierīcē jaunas komandas un palaida aparātu Horsta un Sūzanas izvēlētajā virzienā. Ilgu laiku nenotika pilnīgi nekas. Gaismas kūlī joprojām bija redzams tikai ūdens.

“Šī būs pasaulē lielākā ala,” teica Vasilijs un no brīnumiem grozīja galvu.

“Un pasaulē stulbākais TV šovs,” žēlojās Horsts.

“Kā kaut kas tāds ir iespējams?” brīnījās Pjērs Čemberlens. “Kā kontinentālajā ledū ir varējusi izveidoties tik liela ala un neviens neko nav pamanījis? Kā tik milzīgas alas rašanās vispār ir iespējama?”

“Tajā nav nekā īpaši dīvaina,” teica Sūzana. “Ledāja atstarotājspēja smilšu putekļu, sodrēju un aļģu dēļ samazinās, un ledus kušana paātrinās. Uz ledāja virsmas izveidojas lielas izkusušo ledus ūdeņu peļķes un ezeri. Ūdens virsmas atstarotājspēja ir zem desmit procentiem —

desmit reizes mazāka nekā uz tīra sniega. Peļķes un ezeri kā sūkļi iesūc saules enerģiju. Ūdens sasilst un ledū izkausē iedobumus. Ledus ezerā pa ledāja virsmu no attālākām vietām pieplūst izkusušais ūdens, un tā virsma neplok. Lai gan iepriekš ieplūdušais ūdens pazūd dziļi ledājā — dobumos, kas kļūst arvien lielāki. Un tā uz priekšu.”

“Liela daļa no visa kontinentālā ledāja vasarās jau ir nosegta ar plānu sniega ūdeņu kārtiņu,” nopūtās Horsts. “Visi tie seklie izkusušo ūdeņu ezeri, šķiet, ir spējuši savākt varenu daudzumu saules starojuma. Mums būtu jāizdara precīzāki aprēķini.”

“Velti nožēlot,” teica Sūzana. “Kaut ko var apjēgt tikai tad, kad to apjēdz.”

Daudz vēlāk ROV-4 pārraidītajā attēlā beidzot parādījās arī ledus. Tas izskatījās čagans un porains. Ledus siena bija pilna ar dažādu izmēru alu melni pavērtajām mutēm tā, it kā siena būtu milzīgs, balti sasalis caurumainā siera ritulis.

“Cik ilgs laiks ir pagājis?” jautāja Horsts Brandauers.

“Stunda un divdesmit minūtes,” precizēja Sūzana.

“Cik liels īsti ir tā verķa ātrums?”

“Tas ir nopeldējis gandrīz vienpadsmit kilometrus,” teica Vasilijs. “Nopeldētais ceļš pa tiešo ir redzams tajā mērītājā.”

Pēc Horsta un Sūzanas lūguma Vasilijs ievadīja ROV-4 vienā no lielākajām alām, kas pamatos stiepās pa labi.

Viņi domāja, ka ala drīz beigsies, taču tā paplašinājās jaunā, milzīgā dobumā. ROV-4 prožektora gaismas kūlī atkal bija redzams vienīgi izkusis ūdens.

“Man sāk šķist, ka tas tik ātri nebeigsies,” nopūtās Horsts pēc divām stundām.

“Mums droši vien vajadzēs sadalīties divās maiņās,” atzina Sūzana.

“Es iešu uzcelt telti,” teica Horsts.

ROV-4 atkal atradās mazākā ledus alā. Ala neapšaubāmi bija pastāvējusi jau ilgu laiku. Ūdens iekšējās straumes bija nodeldējušas vai izkausējušas tās sienas apaļas un gludas. Tās pašas straumes bija vienīgais ticamais izskaidrojums arī dažādā lieluma alu lielajam skaitam.

Arvien, kad viņi domāja, ka neskaitāmo, savstarpēji savienoto un ūdens piepildīto alu tīkls vairs nevarētu stiepties daudz tālāk, parādījās jauni — brīžam mazi, brīžam gigantiski — dobumi. ROV-4 nenogurdināmi stundu pēc stundas pukšķināja uz priekšu. Lielākā daļa no aparāta satiktajām ledus alām bija ūdeņu nogludinātas, bet laiku pa laikam tas uzdūrās vietām, kuras ūdens varā bija nokļuvušas pavisam nesen. Uz to sienām bija asākas un raupjākas ledus šķautnes, kas izkūstot vēl nebija paspējušas noapaļoties.

Dažas alas bija kā bezgalīgas zemūdens katedrāles. Tas bija simtiem metru augstas, un pie to griestiem karājās vismaz piecpadsmit metrus garas un metru biezas lāstekas, kuras ūdens vēl nebija paspējis izkausēt. ROV-4 riņķojot un ložņājot pa šiem nebeidzamajiem, dīvainajiem, ačgārnajiem lāsteku mežiem, skats bija tik neparasts un atšķirīgs no visa pierastā, ka Vasilijam, Sūzanai, Horstam un Pjēram palaikam bija sev jāatgādina, ka tas, ko viņi redz, ir īstenība, nevis kāda ar datoru uztaisīta bērnu pasaka, mākslīgi radīta fantāzija, animācija, kurai nav nekā kopīga ar īstenību.

Sākumā viņiem bija grūti saprast, kā tās varenās, milzu lāsteku piepildītās alas bija varējušas rasties. Tad viņi apjēdza, ka īstenībā pastāvēja tikai viena iespēja. Izkusušais ledus ūdens kaut kad agrāk — varbūt jau pirms gadiem vai gadu desmitiem — bija izgrauzis viņu redzētās alas. Iekausējis tās kontinentālajā ledājā. Pēc tam kādā brīdī ūdens bija turpinājis savu ceļu — izkausējis eju, pa kuru ieplūdis kādā citā ledus alā, kas atradās vēl zemāk un kādu iemeslu dēļ bija palikusi tukša vai pa pusei tukša. Savukārt augstākā ala bija palikusi tukša un no lēnas ledus kušanas un atkārtotas sasalšanas radušos pilīšu sadarbības rezultātā pie griestiem bija izaugušas lielas lāstekas. Pēc tam visas alas atkal bija nokļuvušas ūdens varā, kad augstāk no ledāja bija ieplūduši jauni izkusušie ūdeņi. Tomēr tas bija noticis tik nesen, ka ūdens vēl nebija paspējis izkausēt lāstekas.

“Tu jau no šī materiāla vien Francijas televīzijai būsi dabūjis pavisam izcilu gabalu,” Sūzana teica Pjēram. “Varbūt pat labāku, nekā cerēji?”

“Vispirms paskatīsimies, cik tālu tiks robots,” atzina Pjērs.

Pēc desmit stundām Sūzanas Čengas un Pjēra Čemberlena maiņas laikā ROV-4 beidzot nonāca strupceļā. Tas bija relatīvi šaurā, tikai dažus desmitus metru platā alā. Tagad pretī kā priekšā, tā sānos bija tikai balts ledus.

“Izskatās, ka ar to ala beidzas,” atzina Pjērs.

“Ja vien kaut kur citur nav atzaru, kas sniedzas vēl dziļāk,” teica Sūzana Čenga. “Ledājs jau sāk kļūt kā viens liels mazgājamais sūklis. Tas ir tik pilns ar caurumiem, ka visa labirinta izpētīšana paņems gadus. Vai vēl ilgāk.”

Pjērs sameklēja karti.

“Mēs tātad atrodamies šeit, kur ir tas sarkanais krusts, vai ne?” Sūzana pamāja.

“Un ledus bezdibeņa izeja ir pie šī zilā krusta?”

“Tieši tā,” apstiprināja Sūzana.

“Cik lielu attālumu tad ROV-4 nopeldēja?” jautāja Pjērs. “Divsimt kilometru,” teica Sūzana.

“Ak debess… Ja tas ir pareizi, tad tas ir pavisam tuvu krastam. Tikai dažus desmitus kilometru no krasta.”

Sūzana pieliecās pie kartes.

“Apmēram… Lūk, šeit… zem ledus ir rinda zemu pauguru,” teica Sūzana. “Ja ledus izkusīs, tad tā kļūs par zemūdens pauguru rindu. Bet pagaidām virs tās vēl ir vismaz kilometrs ledus.”

“Vai tam šajā sakarā ir kāda nozīme?” gribēja zināt Pjērs. “Domāju, ka tā darbojas kā savdabīgs zemledus aizsprosts, kas aizkavē izkusušā ūdens ieplūšanu okeānā,” prātoja Sūzana. “Ūdens aiz tā aizsprosta droši vien jau ir krājies kādu laiciņu. Kādus gadus. Varbūt daudzus gadu desmitus. Domāju, ka aizsprosta izveidotā ūdenskrātuve zem kontinentālā ledāja mazpamazām ir augusi arvien lielāka. Tam visam, protams, ir gan labās, gan sliktās puses.” Čemberlens izbrīnījies skatījās Sūzanā.

“Labās un sliktās puses? Kas tad ir tās labās puses?”

“Viena labā puse ir tā, ka ledājā pazūdošais ūdens vairs nevar

plūst pa ledāja virsmu. Ja viss ūdens būtu sakrājies aiz ledus aizsprosta uz ledāja virsmas, tas kādā brīdī būtu varējis radīt plūdu vilni, kas pārvietotos ļoti ātri un pieaugošā ātrumā. Tas radītu tā saucamo ledāja vilni jeb ledāja cunami. Pietiekami liels ledāja cunami neapstātos krastā, bet gan turpinātu ceļu pāri okeānam. Sekas varētu būt visai bēdīgas.”

Pjērs Čemberlens dzirdami norija siekalas.

“Sapratu, ko tu domāji,” teica Pjērs. “Goodbye Piccadilly, farewell Leicester Square. Un daudz ko citu.”

“Otra labā puse ir tā, ka krasta virzienā novietojusies pauguru rinda vismaz pagaidām ir noenkurojusi kontinentālo ledāju uz vietas un aizkavējusi tā iegrūšanu jūrā, lai gan zem tā ir sakrājušies arvien lielāki daudzumi izkusušā ūdens,” skaidroja Sūzana.

“Saprotu. Un sliktās ziņas?” jautāja Pjērs.

Sūzana Čenga paraustīja plecus.

“Nezinu, kas notiks, kad zemledus ūdenskrātuves līmenis pacelsies par daudz,” atbildēja Sūzana.

LEDUS UN ŪDENS

ĒĢIPTIEŠU PRIESTERIS:

Kas attiecas uz jūsu dzimtas kokiem, kurus tu, Solon, esi mums skaidrojis, tie nav labāki par bērnu pasakām. Jo pirmām kārtām jūs atceraties tikai vienus plūdus, lai gan to ir bijis vairāk.

Platons. “Timejs”

1

Kari Alanens pamodās no tālruņa zvana. Kad viņš pavēra acis, pamanīja, ka saule, lai gan jau augusts, vēl nav uzlēkusi. Pēc modinātāja luminiscējošajiem rādītājiem pulkstenis bija pustrīs. Kurš varēja zvanīt šajā laikā?

“Alanens,” Kari atbildēja iespējami klusu, lai nepamodinātu Annu Lēnu.

“Šeit es, Sergejs,” līnijas otrajā galā teica Sergeja Saveļņikova balss.

“Mmm… Vai kāds zvana?” samiegojusies prasīja Anna Lēna.

“Tas ir man, guli vien,” teica Kari. Viņš ievīstījās rītasvārkos un aizgāja uz citu istabu.

“Sergej, vai tu zini, cik rāda pulkstenis šajā pasaules malā?” aizkaitināts vaicāja Kari.

“Zinu, bet tas ir ārkārtīgi svarīgi,” mierīgi teica Sergejs.

“No kurienes tu zvani?”

“No Indijas.”

“No Indijas? Nu, to nu gan es nebūtu domājis… Vai tad tur nav vēl agrāks nekā šeit?”

“Ir jau gan,” piekrita Sergejs.

“Tev droši vien ir arī kaut kas sakāms?”

“Vai atceries mūsu sarunu par Ledus okeāna dreifējošo ledus gabalu kušanu? Par to, ko varētu darīt, ja tie pēkšņi draudētu izkust pavisam?”

“Atceros ārkārtīgi labi.”

“Tu teici, ka viena iespēja būtu uzstādīt uz dreifējošā ledus vēja

ģeneratorus. Lai tie salā varētu sūknēt ūdeni no ledus apakšas un ļoti mazu pilīšu veidā izpūst augstu gaisā. Vai atceries?”

“Jā, atceros gan.”

“Kā tu domā, vai tas patiešām varētu darboties?”

Kari brīnījās par Sergeja balss toni — dedzīgums zem piespiedu atturīguma. Kāpēc šī lieta viņam piepeši ir tik svarīga?

“Nesaprotu, kāpēc gan lai nedarbotos,” Kari teica. “Es pat esmu veicis dažus izmēģinājumus. Pulverizatori aizsalst, ja temperatūra nokrīt pārāk zemu, bet to var viegli uzlabot ar labāku izolāciju, kā arī izmantojot mazliet elektriskās strāvas, lai sasildītu pulverizatorus.” “Tu tātad esi jau izmēģinājis kaut ko tādu?”

“Jā, es taču tev teicu,” Kari, joprojām aizkaitināts, asi atcirta. “Lieliski! Vienkārši lieliski!” ātri runāja Sergejs. “Jau tu ideju jau esi testējis, tad ticamība mums ir pavisam citā līmenī.”

Kari pēkšņi pamanīja, ka ir pilnīgi atmodies un vienlaikus arī nobijies. Jo viņu arvien spēcīgāk pārņēma sajūta, ka Sergejs ir pati nopietnība. Vispirms Kari bija nodomājis, ka jautājuma iemesls ir gana vieglprātīgs — kādas mazas derības vai iesniegums stipendijai, kas atlikts uz pēdējo brīdi, vai kas cits itin ikdienišķs. Tagad viņš sāka pārliecināties par to, ka izskaidrojums būs nopietnāks. Iespējams, daudz nopietnāks.

“Vai kaut kas ir noticis?” Kari tieši pajautāja.

“Tā varētu teikt… Mēs mazliet baidāmies, ka liela daļa visa Grenlandes kontinentālā ledāja ir kļuvusi nestabila.”

“Atvaino, kas?” neticēdams savām ausīm, vaicāja Kari.

“Tu jau dzirdēji.”

“Cik nestabila?”

“Nu… Izskatās, ka tas kūst visai strauji.”

“Vai kušana ir turpinājusies jau ilgāku periodu?”

“Pēc tā izskatās.”

“Kur izkusušais ūdens ir palicis?”

Sergejs neatbildēja uzreiz.

“Nu,” viņš beidzot teica. “Izskatās, ka tas ir iegāzies kaut kur… ledājā.”

Sergeja vārdi ietriecās Kari pakrūtē kā vesera blieziens.

“Vai tu vēl tur esi?” vaicāja Sergejs.

“Esmu,” teica Kari. “Jā, esmu gan,” vārdi grūti nāca pār lūpām.

“Vai kaut kas nav kārtībā?” jautāja Sergejs.

Pajautā vēl, nodomāja Kari un uz brīdi sajuta pret draugu neprātīgas un trakas dusmas. Es nebūtu gribējis pamosties nakts vidū, lai dzirdētu, ka mums pazīstamā pasaule jebkurā brīdī var pārtraukt savu eksistenci. Varbūt jau rīt. Ka tā savā ziņā varbūt jau ir pārtraukusi eksistēt. Jo vēsturē bieži vien būtiskais notiek jau pirms tam, kad tas patiešām notiek.

“Kari?” Sergejs atkal ierunājās.

“Tas, ko tu teici. Vai tev ir kaut mazākā nojauta, ko tas var nozīmēt?”

“Man ir gan nojausma,” teica Sergejs.

“Tas labi.”

“Bet, ja tu par to zini kaut ko tādu, ko es varbūt nezinu, būtu priecīgs, ja tu to man izstāstītu tagad.”

2

Ziemeļu Ledus okeāna centrā ap Ziemeļpolu atradās pastāvīga pakledus teritorija neliela kontinenta lielumā. Savulaik tā bija gandrīz apaļa, bet vēlāk, saraujoties, tā vairāk atgādināja astoņnieku vai smilšu pulksteni. Abās pusēs peldošajai zemeslodes ledus daļai bija izkusis pa dziļam un platam līcītim, un abu izkusušo jūras ūdeņu ķīļi nešaubīgi stiepās Ziemeļpola virzienā. Pēc prognozēm ledus kontinents, ko uzsilstošais laiks bez žēlastības grauza mazāku, drīz pārlūzīšot apmēram pie Ziemeļpola un sadalīšoties divās atsevišķās ledus plāksnēs, kas kusīs arvien ātrāk. Visbeidzot arī tās beigšot pastāvēt un viss Ziemeļu Ledus okeāns pirmo reizi miljoniem gadu laikā vasarā būšot bez ledus.

Peldošo kontinentu, kas pagaidām vēl bija saglabājies vienā gabalā, apņēma visu planētas galvvidu nosedzošs bezgalīgs ledus virpulis, mozaīka, kas lēni grieza nebeidzamu apli, un milzums dažāda vecuma, lieluma un izcelsmes peldošu ledus plākšņu. Viengadīgs, vasarā ātri izkūstošs, mīksts un čagans ledus. Nedaudz biezāki un cietāki gabali no divgadīga ledus. Lielas, peldošas ledus salas cieņu izraisošā senumā, tās reizēm varēja būt pat piecdesmit metru biezas un spītīgi noturēties gadu simtiem, pirms tās izjuka un izkusa.

Viss šis miljoniem kvadrātkilometru plašais ledus virpulis atradās nepārtrauktā kustībā. Plāksnes un bluķi dreifēja uz priekšu un atpakaļ, berzējās cits pret citu. Pūšot spēcīgam vējam, lielas ledus masas izkustējās un sablīvējās ar citām ledus masām. Tādējādi izveidojās pat desmitiem metru augstas un simtiem kilometru garas izstieptas grēdas, ko veidoja ledus bluķu un plākšņu krāvumu slāņi. Plāksnes nemanāmi kusa no apakšas un auga biezumā no virspuses, kad uz tām

sniga sniegs, kas, atnākot pavasarim, dienā izkusa ūdenī, bet nakts spelgonī no jauna sasala cietā ledū.

Krievu ledlauzis “Arktika” šajā krāvumu ledus zonā, kas bija plašāka nekā visa Eiropa, pašlaik turēja kursu uz Ziemcļgrenlandi. Kari Alanens un Sergejs Saveļņikovs, atspiedušies pret reliņiem, stāvēja kuģa priekšgalā.

Jūra līdz pat apvārsnim bija pilna ar ledus gabaliem. Starp bluķiem, kas laistījās baltā un pelēkā, zilā un zaļā krāsā, peldēja arī dziļāk iegrimuši kristāldzidri kluči, kurus bija gandrīz neiespējami atšķirt no apkārtējā ūdens. Mākoņu sega, kas karājās zemu virs jūras, šķita kā bezgalīga debesu telts, jo horizonts visriņķī “Arktikai” izskatījās kā nepārtraukta līnija un tālīnākie mākoņi nolaidās pret apvārsni kā vigvama vai dūmnama sienas.

Ziemeļpola ledus bija trausls un nodevīgs. Vēju un jūras straumju iekustināto ledus masu kustības, nemaz nerunājot par krāvumu ledu, arī pakledū radīja caurumus un plaisas, kas pēc brīža varēja atkal aizvērties vai paplašināties tālāk, izveidojot vaļējus ezerus — lāsmeņus.

Ziemeļu Ledus okeāna dreifējošie ledus gabali vēl pirms neilga laika ziemās bija noseguši vairāk nekā piecpadsmit miljonus kvadrātkilometru plašu teritoriju. Ziemeļu krāvumu ledus zona bija viena no pēdējām zemeslodes neskartajām zemēm. Un jūras dibens zem tās varēja būt zemeslodes vismazāk pētītā un vissliktāk zināmā vieta.

Kad krievu polārpētnieks Mihails Budiko 1962. gadā bija apgalvojis, ka klimata sasilšana varētu izkausēt dreifējošos ledājus, kas aptver Ziemeļpolu, par viņu smējās. Budiko un citi padomju polārpētnieki tomēr pa ziemeļu lediem bija staigājuši gadu desmitiem ilgi. Viņi par tiem zināja daudz vairāk nekā jebkurš cits. Viņi leduslauku ātrajai augšanai un sarukšanai bija sekojuši no lidmašīnas. Viņi bija klejojuši pa leduslaukiem kājām un suņu pajūgos. Viņi ledājus bija aplūkojuši no apakšas nirēju tērpos, kas izgatavoti īpaši ekstremāliem ziemas apstākļiem.

Pēc aukstā kara beigām atklātībā bija nonākusi amerikāņu kodolzemūdeņu savāktā informācija, saskaņā ar kuru piecdesmit gadu laikā peldošo ledus gabalu vidējais biezums samazinājies par četrdesmit procentiem. Vienlaikus bija samazinājies arī tās teritorijas vidējais lielums, ko ziemās un vasarās klāja ledus. Tātad radās iespaids, ka dreifējošo ziemeļu ledus gabalu tilpums samazinājies uz pusi, lai gan prognozētā globālā sasilšana vēl nemaz tā kārtīgi nebija sākusies. Vēlākie pētījumi bija parādījuši, ka dreifējošie ledus gabali ir daudz neaizsargātāki pret relatīvi nelielu sasilšanu, nekā pat Budiko bija spējis iedomāties. Kas notiks, ja dreifējošais ledus izkusīs pilnībā? Vai ziemeļu ūdeņi sasils tik spēji, ka arī metāna nogulumi jūras dibenā sāks kust katastrofāli pieaugošā ātrumā?

Šādā situācijā pat izmešu samazināšana neko vairs neglābtu, jo cilvēce ar siltumnīcefekta gāzu ražošanu jau būs iesaistījusies varenā vāveres ritenī. Atmosfērā jau izlaistās simtiem miljardu papildu tonnas pēc noteikta laika sasildīs zemeslodes klimatu par pagaidām vēl nezināmu grādu skaitu. Bet paies simtiem gadu, pirms šīs savā ziņā jau sasniegtās pārmaiņas tiks īstenotas visā pilnībā. Kad jau nopirkta biļete uz amerikāņu kalniņiem un vagoniņš sācis kustēties, izlēkt no tā, pirms viss par brangu naudu nopirktais brauciens nebūs beidzies, būs grūti pilnīgi neatkarīgi no tā, cik matus stāvus slienošs ātrums būs gadījies. Starp citu, atgriezenisko saišu apļi, kas saistīti ar metāna klatrātiem, kā arī ledus un sniega kušanu, situāciju var pasliktināt tiktāl, ka sasilšana sāks barot pati sevi. Tādā gadījumā cilvēki var pavisam zaudēt kontroli pār situāciju.

Kari un Sergejs jau pirms vairākiem gadiem bija diskutējuši par to, ko cilvēks varētu darīt, ja sliktākie pareģojumi kļūs par īstenību un no ziņu virsrakstiem lauzīsies pie brokastu galda. Kari bija teicis, ka vieglākais, lētākais un ātrākais iejaukšanās veids tad varētu būt mēģinājums sala dienās vairot ledus nogulumus ziemeļu apgabalos. Polu apgabalos vējš pūš bieži un spēcīgi. Turklāt aukstais gaiss ir tik blīvs, ka vēja enerģijas ir daudz vairāk nekā siltākos novados. Uz dreifējošajiem ledus gabaliem Krievijas, Kanādas un Norvēģijas ziemeļu piekrastē, kā arī uz Ziemeļu Ledus okeāna salām, iespējams, varētu uzstādīt vēja ģeneratorus, kuri izkusušajās teritorijās sūknētu ūdeni no jūras un citās vietās — no ledus apakšas un izsmidzinātu to gaisā kā sīciņu pilīšu strūklu. Ja ziemās būtu vairāk sniega un ledus nekā iepriekš, tad dreifējošo ledus gabalu tilpums varbūt atkal pieaugtu. Pavasarī papildu sniegs apklātu arī uz ledus virsmas savākušās sodrēju daļiņas un uzturētu ledus atstarotājspēju. Daļa gaisā izsmidzinātā ūdens kā neplānots sniegs nonāktu līdz kontinentālajiem ledājiem.

Vienkāršs simt kilovatu Enfīlda—Andro vēja ģenerators varētu papildināt ledus un sniega nogulumus vismaz ar desmit miljoniem tonnu viena sala perioda laikā. Tas jau veidotu dažu centimetru biezu papildu ledus kārtu simtiem kvadrātkilometru lielā teritorijā. Tāpat Kari bija atzīmējis, ka arktiskajā tundrā un citos ziemeļu novados principā būtu iespējams radīt arī mākslīgos kontinentālos ledājus, tikai ar vēja ģeneratoriem ziemas sala laikā sūknējot no jūras ūdeni. Ūdens, kas tiktu piesaistīts cilvēka veidotajiem ledājiem, būtu izņemts no jūras, un tas savukārt efektīvi novērstu tās līmeņa celšanos. Turklāt papildu ledāji, protams, darbotos arī par jaudīgiem atstarotājiem, kas dzesētu klimatu.

Tomēr pašlaik vēl lielāks biedinājums par peldošo ledus gabalu kušanu bija uz kontinentālajiem ledājiem jau sedimentējušās mirušās aļģes, smilšu graudi, sodrēju un putekļu daļiņas. Ja viņi vēlas novērst Vidusgrenlandes ledājam draudošo sabrukumu, pirmām kārtām Grenlandē jādabū vairāk sniega un ledus, lai slānī, kas vasarā nenovēršami pārtaps ūdenī, smilšu un sodrēju kļūtu mazāk nekā iepriekš. Tad kontinentālā ledāja atstarotājspēja varbūt visu vasaru paliks tik augstā līmenī, ka apstāsies ari tā kušana. Vismaz tad, ja ziemeļu jūru teritoriju klimats vienlaikus sāks atdzist.

Tomēr vēja ģeneratori, kas tiks uzstādīti tūkstošiem kilometru no kontinentālā ledāja, vieni paši nespēs saražot pietiekami daudz papildu sniega, kas nokristu tieši uz ledājiem. Saskaņā ar Sergeja un Kari plānu, tuvojoties rudenim, uz kontinentālajiem ledājiem uzbūvēs ledus aizsprostus, aiz kuriem no izkusušā ūdens veidosies lieli ezeri. Pēc tam ziemā šo ūdeni no ezeru ledusvāku apakšas ar vēja ģeneratoriem izsmidzinās gaisā. Tā radušos vižņus vējš izpūtīs pa ledāja virsmu.

Kari savas idejas ilgi bija uzskatījis tikai par interesantu rotaļu domāšanai. Bet tad, kad Amerikas Savienotās Valstis bija iemetušas

mēslainē Kioto protokolu, viņš uz Hanko rietumu līča ledus bija sācis nelielus izmēģinājumus. Tomēr viņš par tiem nebija stāstījis nevienam citam, vienīgi sievai. Nevienam, pirms piezvanīja Sergejs.

Kad Kari pa telefonu Sergejam bija izskaidrojis savu pētījumu tābrīža rezultātus, Sergejs nekavējoties bija devies uz Maskavu, lai satiktos ar Igoru Mihailovu. Mihailovs bija noklausījies Sergeja stāstīto. Kad Sergejs bija pabeidzis, Mihailovs ilgu laiku nekā nebija teicis un tikai ar pirkstiem bungājis pa rakstāmgalda virsmu.

“Es īsti nezinu, vai man vajadzētu ticēt šai idejai,” beigās Mihailovs bija teicis. “Bet man šķiet, ka mums nav arī nekā cita labāka.”

Divas dienas vēlāk Mihailovs un Sergejs bija devušies satikt Krievijas prezidenta palīgus zinātnes un vides politikas jautājumos. Vēl tajā pašā dienā Krievijas prezidents bija sazinājies ar Eiropas Savienības, Ķīnas, Indijas un Savienoto Valstu augstāko politisko vadību. Pēc tam darbības plāns jau ātri bija sācis iegūt aprises un projektam “Ledusvējš” tika dots starta šāviens.

Kari skatījās uz četrdesmit metru garajām vēja ģeneratora pamatnēm, kas ar resnām tērauda trosēm bija piestiprinātas pie ledlauža klāja. Šajā reizē viņiem bija līdzi pirmie ģeneratori, ko izmēģinājumam uzstādīt uz dreifējošajiem Ziemeļpola ledus gabaliem. Aiz tiem zem bieza tenta vīdēja zemūdenes “Lomonosovs” kontūras. Līdz Ziemeļu Ledus okeānam tā bija nogādāta ar dirižabli. Sergejs bija domājis, ka zemūdene varētu noderēt.

“Lomonosovs” zem dreifējošajiem krāvumu ledus rajoniem vienā piegājienā spētu nobraukt garus gabalus. Turklāt tas bija konstruēts, lai izturētu ari sarežģītus apstākļus. Izmantojot zemūdeni, viegli varēs konstatēt vietas, kurās peldošais ledus kļuvis īpaši plāns. Ja viņiem atliks laiks, tad “Lomonosovs” kā pirmā cilvēku uzbūvētā zemūdene varēs doties izpētīt Ziemeļu Ledus okeāna ārkārtīgi dziļo bezdibeņu pamatni.

Ar dreifējošo ledus gabalu biezumu saistītās kartografēšanas vadība bija uzticēta Amritai. Sergejs gribēja pats uzraudzīt vēja ģeneratoru uzstādīšanu uz ledus salām, bet Amritai pēc Sergeja pašlaik bija lielākā pieredze, kā apieties ar “Lomonosovu”.

3

“Arktikas” priekšgals šķēla vižņus. Lielāka daļa ledus gabalu tagad bija tik mīksti, ka kuģis tos bez piepūles lauza uz pusēm. Turklāt pašlaik tie bija daudz skrajāki nekā agrāk, un visapkārt pārsvarā bija atklāts ūdens. Tikai šad un tad priekšā gadījās tik ciets ledus, ka plāksnes pacēlās stāvus un tad nesaplīsušas nogāzās uz viena vai otra sāna.

“Ledus vēl ir pamīksts,” atzīmēja Kari.

“Nu, drīz jau būs rudens,” teica Sergejs. “Neticu, ka vēl šajā vasarā notiks kas nopietnāks.”

“Cerēsim uz labāko.”

Pie viņiem pienāca “Arktikas” kapteinis Aleksandrs Semjonovs.

“Esiet sveicināti Ziemeļpolā!”

Kari un Sergejs izbrīnījušies skatījās kapteinī.

“Tas droši vien bija kāds joks?” Kari šaubījās. Jo tas, kas pašlaik pletās apkārt, nekādā ziņā neatbilda viņa priekšstatiem par Ziemeļpolu. Tikai vaļējs ūdens un nelielas ledus plāksnes. Un arī tās samērā reti izvietotas. Pat neviena kārtīga aisberga!

Varbūt mūsdienās Ziemeļpols tā arī izskatās, prātoja Kari. Un, kad viņš galvā veica dažus ātrus aprēķinus, atzina, ka viņiem patiešām pašlaik vajadzēja būt ļoti tuvu Ziemeļpolam. Viņi jau pirms kāda laika bija peldējuši starp Franča Jozefa Zemi un Špicbergenu un tad vienmērīgā ātrumā turpinājuši ceļu uz izeju no jūras šauruma starp Elsmīra salu un Grenlandi.

“Nu, pilnīgi precīzi ņemot, mēs neatrodamies Ziemeļpolā,” piekrita Semjonovs. “Bet, ja uzrāpsieties mastā, redzēsiet Ziemeļpolu. Tas atrodas apmēram simt kilometru no mums tajā virzienā.”

Semjonovs norādīja ar roku pāri jūrai, ko rotāja reti ledus gabali.

Pēc dažām stundām viņu ceļā atkal peldēja vairāk ledus. Bet visu pēcpusdienu “Arktiku” apņēma ledus klajums, kuru sedza tikko uzsnigusi balta sega. Pievakarē ainava mainījās un visapkārt atradās nelīdzeni Iedus tuksneši, kurus klāja vertikāli pagriezušās vai slīpi izslējušās stingi sasalušas plāksnes. Kari nespēja vien apbrīnot debesu krāsas — pirms brīža tās bija spoži tirkīzzilas, tagad — safīrzilas.

Nākamajā dienā viņi redzēja pirmos aisbergus. Tie bija mazi un nodiluši. Viļņi un siltums to sākotnēji spožo virsmu bija izbalinājuši tumšpelēki blāvu un izēduši tajā krietni daudz alu un bedru. Tie izskatījās noguruši — kādreizējās varenības bālas ēnas. Pavisam citādi nekā tie elpu aizcērtošie aisbergi, kurus viņi redzēja, nonākot tuvāk Grenlandei.

Cik gan daudzi cilvēki jau agrāk velti mēģinājuši vārdos aprakstīt šo pašu ainavu, prātoja Sergejs, kad aplūkoja pirmo patiešām izcilo aisbergu, kas nāca pretī “Arktikai”. Pirmais prātā ienākušais vārds bija “katedrāle”. Sergejs zināja, ka šis pats vārds kā pirmais ienācis prātā arī neskaitāmiem citiem cilvēkiem. Kaut kādu iemeslu dēļ aisbergus visvieglāk bija personificēt kā majestātiskas ledus baznīcas. Varbūt cilvēki Eiropā bija pieraduši domāt par baznīcas ēku kā par kaut ko īpaši lielu, varenu un svinīgu, kā par kaut ko, kas slejas augstu līdz debesīm, kas aizrauj elpu, apstādina, liek klusēt.

Taču pretī peldošie lielie aisbergi pēc tilpuma bija tūkstošiem un — dažos gadījumos — pat miljoniem reižu lielāki nekā cilvēku jebkad uzceltās baznīcas, pilis un tempļi. Bija grūti noticēt, ka vidēji četras piektdaļas no katra aisberga augstuma un septiņas astotdaļas no tilpuma atrodas zem ūdens.

Dažu aisbergu virsotnes bija smailas, citu — plata, līdzena, plakankalnēm līdzīga virsma. Daudziem apakšējās nogāzes bija viļņu gludi noslīpētas. Tādas pašas kā Baltijas jūras ūdens un kontinentālā ledus noslīpētās gludās klintis. Vieni aisbergi bija lēzenām nogāzēm, citi pacēlās no jūras kā stāveniskas kraujas.

Saldais ūdens, kas tecēja no kūstošajiem aisbergiem, izveidoja ap tiem plašus tirkīzzili mirdzošus ezeriņus pa vidu gaišākajai jūras virsmai.

Papildu barības vielas ēdināja planktonu, kas aicināja pulcēties garneles. Pakaļ garnelēm ieradās zivis, savukārt tām sekoja jūras putni un roņi. Tajos brīžos, kad vējš uzpūta niknāk, brāzmas no izkusušā ledus dīķiem, kas bija izveidojušies uz aisbergiem, pacēla lidojumā saulē mirguļojošas šaltis. Mākoņainā laikā tās izpletās kā plati, pelēki miglas vāli, lai mirkli vēlāk pazustu skatienam. Skaidrā laikā tajos izveidojās mazas varavīksnītes vai varavīkšņu fragmentiņi. Palaikam, kad visās pusēs bija daudz aisbergu, ap tiem vienlaikus varēja būt simtiem varavīkšņu fragmentu, kuras uz mirkli radīja vēja gaisā parautās ūdens šaltis un kuras tikpat ātri atkal pazuda. Vesela varavīksnīšu jūra.

Skaidrās debesis paasināja aisbergu kontūru kontrastu pret zilo fonu un izcēla vairāk detaļu uz peldošo milzeņu sienām un virsmas — alas, ledus tiltus, robainas grēdas. Šķautnes un aizas, plaisas un ielejas. Brīžam bija pavisam vienkārši iztēloties ledus veidojumos mūrus, vaļņus, torņus un citas mākslīgi radītas aprises, kas pazīstamas no cilvēku pasaules. Pelēkais un apmācies laiks pieslēpa detaļas un kontūras, tomēr atlīdzināja to ar bagātīgu krāsu toņu spektru — tūkstošiem pelēkā, baltā un zilā nokrāsām un ar nesen atšķēlušos virsmu zaļo nefrītu.

Reiz viņi redzēja, kā apsviedās kūstošs aisbergs un pret debesīm uzšāvās augsts, balts ūdensstabs. Palaikam augstas, pilnīgi vertikālas kraujas, kas atgādināja krītakmens klintis, piepeši nolēma iegāzties jūrā biedējošas daudzstāvu māju un vasarnīcu lieluma ledus bluķu straumes veidā. Kapteinis Semjonovs labprātāk turēja kuģa kursu nostāk no aisbergiem, izņemot brīžus, kad citādi nevarēja, jo sabrūkošs milzenis pie nelāgas apstākļu sakritības, neraugoties uz visiem papildu stiprinājumiem pret ledu, “Arktiku” būtu varējis nogremdēt. Tomēr laiku pa laikam, lai izvairītos no garas apbraukšanas, viņiem nācās peldēt starp diviem lieliem aisbergiem. Un tad augstākās virsotnes biedējoši slējās virs viņu galvām un visa varenā, spēcīgā “Arktika” līdzās baltajiem milžiem sarāvās par niecīgu rieksta čaumaliņu.

Kad vēja virziens mainījās, viņi redzēja, kā ledus plāksnes sāk kustēt uz pūtiena noteikto pusi, bet pa jūras straumi peldošie aisbergi kursu negrozīja un stūrgalvīgi un nešaubīgi stūmās tieši cauri krāvumu ledājiem.

Pēc divām dienām viņu redzeslaukā nonāca Grenlandes ziemeļu piekraste. Nokususi, brūnmelni raiba zeme sniedzās tālumos, cik vien acis rādīja. No kontinentālā ledāja nebija ne miņas. Tikai ļoti skaidrā laikā tālīnos ledājus varbūt jaudātu tik tikko samanīt ar tālskati.

Nonākuši pie ieejas Robsona jūras šaurumā, viņi redzēja, ka tajā noenkurojušies vismaz divdesmit lieli kravas kuģi. Binoklī varēja sekot, kā no viena kuģa ar lieliem krāniem izkrauj vēju ģeneratoru turbīnas un kājas. Pārējie kuģi, izņemot vienu, kurš acīmredzot jau bija atbrīvojies no kravas un devās uz dienvidiem, gaidīja savu kārtu. Izskatījās, ka tas nolēmis ap Grenlandes dienvidu spici atgriezties kādā Ziemeļsibīrijas ostā.

Semjonovs pakratīja galvu un smagi nopūtās.

“Krāvumu ledus šobrīd ir tik mīksts, ka ziemeļu maršruts būtu drošāks,” viņš burkšķēja. “Viņiem vajadzēja braukt taisni pāri Ziemeļpolam. Mazāk aisbergu.”

Kad “Arktika” piepeldēja tuvāk, Sergejs un Kari redzēja, ka uz sauszemes jau atradās simtiem vēja ģeneratoru kāju un turbīnu.

“Visai iespaidīgi,” atzīmēja Kari.

“Sibīrieši prot savu darbu,” piekrita Sergejs.

Sibīrijas vēja ģeneratoru uzņēmumam bija pasūtīti simttūkstoš Enfīlda—Andro tipa vēja ģeneratoru ar ļoti īsu piegādes termiņu. Savukārt tos ģeneratorus, kurus transportēs uz Dienvidpolu, bija paredzēts izgatavot Indijā, Irānā, Ķīnā un Pakistānā. Sibīrieši bija teikuši, ka vismaz viņi neradīšot nekādas problēmas un pēdējie vēja ģeneratori trīs mēnešus pēc pasūtījuma būšot Krievijas ziemeļu piekrastes ostās un gaidīšot transportēšanu uz Ziemeļpola ledājiem un Grenlandi.

No kravas atbrīvojies kuģis sāka griezties. Pēc brīža, kad tas sāka doties “Arktikas” virzienā, pie priekšgala pacēlās baltas putas.

“Kādam tomēr pietiek prāta turēt kursu caur ziemeļiem,” priecājās Semjonovs.

Kari ar binokli lūkojās uz kuģi un mēģināja salasīt tā nosaukumu.

““Ma Tsu”,” teica Kari. “Ķīniešu?”

“Droši vien,” pamāja Sergejs. “Ma Cu laikam ir kāda ķīniešu jūras dieviete. Gandrīz tā kā Mumbaja Indijā.”

“Tas ir ļoti liels,” Kari atzina. “Vai tas ir kāds no tiem kuģiem, kas pārstrādā jūraszāles?”

“Tā varētu būt,” pieļāva Semjonovs. “Neviens cits šajos ūdeņos kuģojošs transports nevarētu vienā piegājienā pārvadāt simtiem vēja ģeneratoru.”

Diemžēl vēja ģeneratoru nogādāšana Grenlandes piekrastē un uz dreifējošajiem ledus gabaliem vēl nebija operācijas grūtākā daļa. Proti, viņiem tādā vai citā veidā vajadzēs nogādāt daļu ģeneratoru uz Grenlandes kontinentālā ledāja.

Tas bija problemātiski, jo uzdevums bija pārāk grūts arī lielajiem transporta helikopteriem. Sergejs un Kari bija izprātojuši, ka vienīgā iespēja ir izmantot mūsdienīgus dirižabļus, kuri bez piepūles spēj pacelt un pārvadāt pat tūkstoš tonnu smagas kravas. Pirmajiem irāņu—franču uzņēmuma izgatavotajiem dirižabļiem jau vajadzēja būt šeit.

Pasaulē tomēr bija relatīvi maz dirižabļu, un nevienai organizācijai nebija tādas jaudas, lai īsā laikā izgatavotu lielu daudzumu jaunu hēlija kuģu. Šī iemesla dēļ Kari un Sergejs bija apsprieduši iespēju, kā vēja ģeneratorus aizvilkt uz kontinentālo ledāju arī ar sniega motocikliem.

“Rādās, ka apstākļi būs visai šausmīgi,” teica Kari. “Ziemās šeit ir patiešām auksts. Cik dzirdēts, vējš ir gana velnišķīgs. Vari nosalt līdz nāvei vai ļoti ātri pazaudēt roku un kāju pirkstus, ja neesi pietiekami uzmanīgs.”

“Tas būs smags darbs, un mums nav arī gana daudz cilvēku, kas apmācīti darbam šādos apstākļos,” piekrita Sergejs. “Mums būs zaudējumi. Kā minimums apsaldējumi, acīmredzami kāds arī aizies bojā. Mums būs ļoti veicies, ja tā nenotiks.”

Piepeši Kari kļuva pavisam bāls.

“Nu, vai tu jau sāc nožēlot?” izbrīnā vaicāja Sergejs.

“Es… hmm… Nu, man prātā ienāca viena lieta… Ko mēs varbūt

neesam pietiekami ņēmuši vērā. Kuru varbūt neviens nav pietiekami ņēmis vērā.”

Sergejs jautājoši skatījās Kari.

“Ja mums neizdosies, sekas varētu būt daudz nopietnākas, nekā mēs domājām.”

“Klāj vaļā!” aicināja Sergejs.

“Atomelektrostacijas,” teica Kari. “Gandrīz visas atomelektrostacijas ir uzbūvētas piekrastēs. Ja ledājs sabruks un…”

“Lai debesis stāv mums klāt!” teica Sergejs.

4

Sergejs, Kari, Vasilijs un Amrita bija sapulcējušies “Arktikas” ēdamzālē uz ātri sasaukto ārkārtas apspriedi. Sergejs uz sevi bija ļoti dusmīgs. Kā viņi bija varējuši aizmirst kaut ko tik būtisku — atstāt vispār bez uzmanības tik nozīmīgu jautājumu, it kā tāds vispār neeksistētu? Kā tas bija iespējams?

Sergejs zināja, ka pat parastie okeānu gāzumviļņi sliktākajā gadījumā spēja radīt sešu kilogramu spiedienu uz vienu kvadrātcentimetru, sešdesmit tonnas uz kvadrātmetru. Ar sešiem kilogramiem uz kvadrātcentimetru pietika, lai salocītu resnu tērauda siju vai salauztu collu biezu tērauda plāksni. Tropisko viesuļvētru milzu viļņi pat mūsdienīgos karakuģus šad un tad izkropļoja gandrīz neatpazīstamos lūžņos. Ja divdesmit metru augsts gurdvilnis, kas mierīgi veļas uz priekšu, spēj satīt karakuģa tērauda plāksnes rullī, ko gan spētu sadarīt ārkārtīgi liels megacunami, kas tuvojas reaktīvās lidmašīnas ātrumā.

Ja prāvs kontinentālā ledāja gabals iegāztos Bafina līcī, tā rezultātā radies cunami lielu daļu enerģijas gan zaudētu kopā ar ūdens masām, kas skalotos pāri Bafina Zemei un Elsmīrai. Tomēr cunami spēja apmest līkumus, ko pasaule dabūja iepazīt pat nevajadzīgi labi pirms sešpadsmit gadiem. Ja no Grenlandes ledāja atšķeltos pietiekami liela ledus masa, megacunami uzbruktu arī Eiropas un Amerikas Savienoto Valstu piekrastes rajoniem.

Ja ceļā pagadījušās atomelektrostacijas dzesēšanas caurules neatrastos dziļi zem zemes, tad uzbrūkošais megacunami ne tikai sabojātu tās, bet parautu līdzi tā, it kā tās būtu izgatavotas no plāna papīra.

Un dzesēšanas sistēmu strāvas avoti? Kas notiks ar tiem? Elektrības tīkli sabruks visā Ziemeļamerikā un Eiropā, un, visticamāk, noslāps arī zem milzu viļņa palikušie dīzeļdzinēji. Un nav teikts, ka tie atkal iedarbosies, kad vilnis būs atkāpies atpakaļ jūrā.

Un ko tad, ja megacunami pret atomelektrostacijas aizsargkupolu trieks tūkstošiem tonnu akmens kluču vai ko citu tikpat smagu? Vai aizsargkupols izturēs triecienu? Kas vēl padosies grūdienam? Un ko tad, ja spēkstacija paliks appludināta uz visiem laikiem? Ko nikni kodīgais jūras ūdens tai izdarīs? Un kā ar dzesēšanas baseiniem, kuros tiek uzglabāta izlietotā kodoldegviela un kuri atrodas blakus spēkstacijām? Kas notiks ar tiem? Tiem taču parasti nav tik masīva aizsargkupola kā pašam reaktoram. Un kā ar tādām sarežģītām kodoldegvielas pēcapstrādes rūpnīcām kā Sellafīldā un Laheigā? Sergejs mēģināja atcerēties, ko viņš savulaik universitātē bija mācījies par reaktoru tehnoloģijām.

“Kas notiek ar atomelektrostaciju, ja tā paliek bez dzesēšanas sistēmas caurulēm?” jautāja Sergejs un lūkojās Kari.

Kari neizskatījās pārliecināts.

“Esmu sapratis, ka tad… Nu, vai tad visam reaktoram nevajadzētu atkust? Vismaz man tā šķiet. Vajadzētu notikt tā saucamajam Ķīnas fenomenam — loss-of-coolant accident jeb LOČA."

“Vasilij, tu taču biji enerģētikas inženieris,” atgādināja Sergejs. “Kā tu domā?”

Vasilijs piegāja pie elektriskās plīts un nocēla no karstā riņķa tējkannu, tomēr strāvu neatslēdza.

“Riņķis palika ieslēgts,” Sergejs aizrādīja.

“Ar nolūku, ar nolūku,” atbildēja Vasilijs. “Paskatieties uz šo!”

“Uz ko tu…”

“Ja tiek pārtraukta dzesēšanas ūdeņu padeve, lielākā daļa atomreaktoru nekavējoties apstājas,” skaidroja Vasilijs. “Ūdens, lūk, palēnina kodolreakciju atbrīvotos neitronus tik daudz, ka tiem ir labākas iespējas sašķelt jaunus atomus. Bez ūdens pārvaldītā ķēdes reakcija apstājas.”

Vasilijs skatījās un ieslēgto plīts riņķi. Jo vairāk uzkarsa riņķis, jo tā vidus strauji kļuva gaišāks.

“Kad atomreaktors darbojas, tā kodoldegvielā uzkrājas dažādi radioaktīvie sārņi,” teica Vasilijs. “Šī iemesla dēļ atomelektrostaciju kodoldegvielā palaikam ir jāmaina. Maiņas brīdī viena tonna degvielas var saražot gandrīz trīs megavatus siltuma, un tās radioaktivitāte var pārsniegt divsimt miljonus kirī.”

Plīts riņķa malas jau bija pavisam sarkanas.

“Kad uz plīts riņķa atrodas tējkanna, nekas nenotiek. Bet, ja kannas nav, tad, jūs jau paši redzat, kas notiek,” visai nevajadzīgi secināja Vasilijs. “Ja degviela ir, piemēram, divsimt tonnu, tajā uzkrājušies netīrumi saražo ellišķīgi daudz siltuma arī pēc tam, kad īstā enerģiju ražojošā primārā reakcija ir apstājusies.”

“Un ko tas nozīmē praksē?” Sergejs pieprasīja atbildi. “Kodoldegvielā aizdegas. Tā var pat izkust. Ja vajag kādas prognozes, tad es teiktu, ka izkusušais reaktors dažās stundās būs ticis galā ar aizsargkupolu. Varbūt pat ātrāk,” Vasilijs apsvēra. “Un tad sāksies trakā dzīve — uno dos tres, living la vida LOCA. Un tā pēc tam turpināsies visai ilgi.”

“Jēziņ,” nopūtās Sergejs.

Sergejs lūkojās uz plīts riņķi, kas bija kļuvis dzeltens un kveldējoši karsts. Vasilijs uzlika tējkannu atpakaļ uz plīts. Tiklīdz kanna pieskārās balti nokaitētajai riņķa virsmai, mitrums uz kannas dibena iztvaikojot nosprakšķēja. Tējkanna sāka šņākt un krākt.

“Mēs vienmēr esam pieņēmuši, ka pat visnelāgākajā iespējamā atomelektrostacijas avārijā tikai neliela daļa no vienas stacijas radioaktivitātes izplūdīs vidē,” teica Vasilijs. “Bet neviens patiešām nav padomājis, kas notiks, ja liels cunami vilnis vienā rāvienā sadīrās šķēpelēs pusi no pasaules atomelektrostacijām. Faktiski es pat nezinu, vai pēc tā var palikt dzīvs. Es domāju — jel kāds. Pat Dienvidpolā.”

Sergejs samulsis pakratīja galvu.

“Man ir grūti noticēt, ka situācija varētu būt tik nopietna,” teica Sergejs.

“Ja vēlamies domāt pozitīvi, tad uzskatu, ka arī vissliktākajā gadījumā mums nebūs jāgaida vairāk par aptuveni miljardu gadu, kad Eiropas radioaktivitāte atkal sāks tuvoties dabiskās radioaktivitātes fona starojuma līmenim,” izpalīdzīgi skaidroja Vasilijs. “Piemēram, urāna 235 pussabrukšanas periods ir tikai septiņsimt desmit miljoni gadu un…”

“Piever muti, Vasilij!” uzkliedza Kari. “Tas nav forši.”

Tam tiešām vajadzēja būt visu laiku sliktākajam mierinājumam, rūgti nodomāja Sergejs. Viņš paņēma telefonu un meklēja Igora Mihailova numuru. Mihailovs personīgi pazina prezidentu. Varbūt viņš spētu pārliecināt Krievijas valdību, ka vajadzētu kaut ko darīt lietas labā. Jo galu galā neviens nezināja, kas notiks ar Grenlandes kontinentālo ledāju. Neviens nezināja, vai viņiem vairs ir kāda īsta iespēja apstādināt kontinentālā ledāja kušanu.

Taču arī atomelektrostaciju slēgšana droši vien neizdosies ar vienu rokas mājienu. Ja tas ledājs taisās nākt lejā, domāja Sergejs, būtu velnišķīgi jauki zināt, cik daudz laika mums vēl atlicis.

5

Sūzanas Čengas ar drošu roku vadītais helikopters lidoja virs aisbergu rotātā Robsona jūras šauruma. Sūzana ievēroja, ka viņai līdzās sēdošais Pjērs Čemberlens žmiedz sēdekļa rokturus tā, ka pirkstu kauliņi kļuvuši balti.

“Tev laikam nepatīk lidot?” jautāja Sūzana.

“Tā… Ne īpaši,” piekrita Čemberlens. “Starp citu, vai tu varētu iztikt bez apsmiešanas?”

“Neraizējies. Ja kaut kas atgadīsies, tu nepaspēsi sajust pilnīgi neko. Pilnīgi noteikti.”

“Liels paldies.”

Tālumā jau parādījās čupiņa šaurumā noenkurojošos jūraszāļu pārstrādes kuģu. Sūzana zināja, ka tie ir lieli kuģi — īstas peldošas rūpnīcas. Par to izmēru viegli varēja spriest arī pēc tā, ka līdzās šaurumā peldošajiem aisbergiem tie neizskatījās šausmīgi maziņi, kā parasti lielākā daļa kuģu, kas pārvietojās Grenlandes ūdeņos.

Sūzana zināja, ka Robsona šauruma kuģu izkraušanas vietā mēneša laikā uz sauszemes bija nonākušas pamatnes un turbīnas jau sešiem tūkstošiem vēja ģeneratoru. Disko, Godhavnas un arī Angmagsalikas ostā bija sasniegts gandrīz tas pats daudzums. Turklāt apmēram trīsdesmit tūkstoši vēja ģeneratoru jau bija aiztransportēti uz Ziemeļkrievijas piekrasti un salām tās tuvumā. Tātad projekts “Ledusvējš” darbu bija sācis pārsteidzošā ātrumā, lai gan vēja ģeneratoru uzstādīšana vēl nebija pavirzījusies īpaši tālu.

Viņi tuvojās izkraušanas punktam, un pārstrādes kuģi viņu acīs auga arvien prāvāki. No šī attāluma jau bija vienkāršāk apjēgt, cik

īstenībā tie ir lieli. Sūzana Čenga pagriezās pret ostas tuvumā uzbūvēto nolaišanās laukumu. Viņa redzēja, ka pa kontinentālā ledāja nogāzi augšup rāpjas gara divpadsmit sniega motociklu rinda. Tie aiz resnas troses vilka milzonīgas, stipri iegarenas formas ragavas, uz kurām dusēja simt tonnu smaga vēja ģeneratora kāja.

“Nebūtu ticējis, ka tas varētu izdoties,” teica Pjērs Čemberlens. “Cik daudz vēja ģeneratoru viņi jau ir aizdabūjuši līdz galapunktam?” “Gandrīz četrus simtus. Trešdaļu ar dirižabļiem un divas trešdaļas ar sniega motocikliem.”

Sūzana pagrieza helikopteru uz leju un nolaidās laukumā. Kad viņi izkāpa no kabīnes, bija grūti noticēt, ka viņi atrodas Grenlandē. Visapkārt bija ātrumā uzslietas barakas un sniega motocikli. Daļa motociklu bija noslāpēti, bet dažu dzinēji rūca tukšgaitā, kamēr to piekabes āķi tika piestiprināti ragavām, kas gatavojās vest nākamo ģeneratoru. Vīrieši un sievietes, ģērbušies dūnu jakās ar kažokādas kapucēm, skraidīja šurpu turpu, izpildīdami dažādus uzdevumus. Simt tonnu smagā ģeneratora kāja karājās tērauda trosē liela ceļamkrāna strēlē. Tā lēnām laidās zemāk, tuvojoties platam krāvumam, kurā jau atradās simtiem tādu pašu garu un dobu metāla cilindru. Kaut kur tālumā iebrēcās miglas taure no kuģa, kas tuvojās pietauvošanās vietai. Kopumā krastmalā vienlaikus atradās simtiem cilvēku. Grenlandes apstākļos tas jau bija varens ļaužu pulks.

“Man nāk virsū klaustrofobija,” žēlojās Sūzana. “Es neesmu pieradusi pie šāda cilvēku daudzuma.”

“Vai tad tā nav patīkama pārmaiņa?” tincināja Pjērs.

“Kaut nu tā būtu!”

“Ja tu domā kādreiz iegriezties Eiropā, tev jāsagatavojas vēl sliktākam variantam. Vismaz lielajās pilsētās. Piemēram, Parīzē reizēm vienā vietā vienlaikus var būt pat tūkstotis cilvēku.”

“Ļoti jauki. Bet kā mēs varēsim kādu atrast starp visiem šiem cilvēkiem?” brīnījās Sūzana.

Sūzanas raizes bija veltas, jo jau pēc dažām sekundēm Vasilijs Čuikovs atrada viņu un Pjēru.

“Sveicināti!” sauca Vasilijs un steidzās paspiest roku.

“Vai netraucēs, ja es uzfilmēšu kādus kadrus televīzijai?” jautāja Pjērs. “Šeit ir tāda sajūta, it kā vēdītu vēstures spārni.”

“Neliecies traucēts!” teica Vasilijs.

“Vai Sergejs ir šeit?” jautāja Sūzana.

“Ņet. “Arktika” pirms pāris dienām aizkuģoja uzraudzīt vēja ģeneratoru uzstādīšanu uz dreifējošajiem ledus gabaliem.”

“Vai ir kādi jaunumi par atomelektrostacijām?”

Vasilijs pašūpoja galvu.

“Vismaz es neesmu dzirdējis neko jaunu. Pēc Sergeja teiktā, Mihailovs apsolīja par to parunāt ar prezidentu. Taču, kad pēdējo reizi runāju ar Mihailovu, viņš neizklausījās īpaši apmierināts. Domāju, ka notikumi virzās lēnāk, nekā viņš bija cerējis.”

Sūzana pavērsa skatienu uz sniega motocikliem, kas rāpās augšup pa ledāja nogāzi.

“Tad jau mēs pilnīgi noteikti nedrīkstam izgāzties,” noteica Sūzana. “Diemžēl tagad man ir jādodas nokārtot dažas lietas,” teica Vasilijs. “Bet es atnākšu uz to apspriedi, kas sāksies četros.”

“Uz saredzēšanos!” atvadījās Pjērs.

“Kad jums ir jāatgriežas?” vaicāja Vasilijs.

“Rīt,” atbildēja Sūzana.

“Žēl. Ak jā! Ja vēlaties kaut ko iekost, vietējais restorāns atrodas tajā ēkā. Ēdamais ir tīri tā neko.”

Vasilijs pazuda ļaužu barā. Sūzana un Pjērs aizstaigāja līdz restorāna durvīm un iegāja iekšā. Pjērs pārlaida skatienu barakai. Uz dažiem galdiņiem stāvēja senlaicīgu burinieku un tvaikoņu modelīši. Izskatījās, ka dažiem kuģiem bija kā buras, tā tvaika katls.

Pjērs aplūkoja pret leti atstutēto ēdienkarti. Sūzana pasūtīja picu, bet Pjērs — garneļu sautējumu.

“Izskatās, ka te var dabūt arī alu,” komentēja Pjērs.

“Ņem vien, ja vēlies,” aicināja Sūzana. “Man droši vien labāk būtu palikt atturības biedrības locekļu rindās. Lai nevienam mūs rīt nebūtu jākasa nost no ledāja sienas.”

6

Amrita un Kari sēdēja ledus grēdas virsgalā, kas bija varbūt trīsdesmit metru augsta. “Arktika” bija noenkurojusies divu kilometru attālumā uz ziemeļiem no viņiem. Tai līdzās stāvēja vēl viens, daudz lielāks kuģis. Tas bija jūraszāļu pārstrādātājs Gwalior.

Viņi skatījās, kā Gwalior spēcīgie krāni salas krastā izkrauj simttonnīgās vēja ģeneratoru kājas. Sniega motocikli tās tūlīt pat atvilka nostāk. Pirmās divas ģeneratoru kājas jau bija paceltas, izmantojot nelielus ceļamkrānus, kas pārvietojās uz kāpurķēdēm, metāla āķus, kas bija dziļi iestiprināti pakledū, un automātiskās trices.

Darbs nozīmīgi atvieglotos, ja viņi izpalīgos dabūtu arī nelielos dirižabļus, kurus pēc pasūtījuma sērijveidā izgatavoja projektam “Ledusvējš”. Tie spētu strādāt kā savdabīgi ceļamkrāni, kas piemērotā augstumā noenkuroti atmosfērā. Aiz kuģiem līdz pat apvārsnim pavērās nebeidzams ledus plākšņu un bluķu arhipelāgs. Tālumā bija arī daži lielāki aisbergi.

Debesis bija reibinoši zilas un bez neviena mākonīša. Ledājs, ko plānā kārtiņā sedza nesen uzkritušais pienbaltais sniegs, bija tik spožs, ka, neraugoties uz saulesbrillēm, žilbināja acis.

“Cik liela, tavuprāt, ir šī sala?” jautāja Amrita un pagriezās pret Kari. “Cik daudz vēja ģeneratoru šeit saies?”

Kari pārlaida skatienu apkārtējai ledus ainavai. Pamatsala, ko veidoja desmitiem metru biezs senais ledus, bija ļoti līdzena. Tomēr tai kādā brīdī bija pieaugušas klāt krāvumu ledus plāksnes, kas bija pārvērtušās pakledū. Šķērsām tām stiepās vairākas pāris kilometru garas

grēdas no dažāda lieluma ledus bluķiem. Grēdas būs radušās, kad vētras savāca dreifējošā ledus gabalus citu virs cita biezās kaudzēs.

“Es teiktu, ka ledus pamatsala varētu būt aptuveni divdesmit kilometru gara un varbūt savus piecus plata,” rēķināja Kari. “Es neuzdrošinātos uzstādīt vēja ģeneratorus tuvu malām, jo ir grūti paredzēt, cik ilgi tās turēsies kopā. Šī varētu būt laba vieta apmēram simt piecdesmit ģeneratoriem. Ja mēs tos novietosim ar divsimt metru atstarpi citu no cita.”

“Izklausās labi,” teica Amrita. Sākumā viņa baidījās staigāt pa ledus gabalu un vēl tagad sastinga, atceroties, ka zem kājām virs tūkstošiem metru bieza, stindzinoša ūdens matrača ir tikai plāna plēve. Lai gan vētru vēju sastumtie krāvuma gabali vietām varēja izveidot pat simt divdesmit metru augstus vaļņus, Ziemeļu Ledus okeāna dreifējošo ledus gabalu vidējais biezums arī ziemās bija tikai daži metri. Peldošās ledus plāksnes, kas apskāva Antarktīdu, bija vēl daudz plānākas.

Amrita ar roku norādīja uz nākamo ledus grēdu, kas pacēlās nepilna kilometra attālumā.

“Vai aiziesim vēl uz turieni? Laiks ir tik brīnišķīgs.”

“Esmu ar mieru,” piekrita Kari.

Laiks patiešām bija apbrīnojami silts — droši vien vismaz četri pieci grādi plusos. Tālu aiz kuģiem ziemeļu virzienā zemu virs ledus virsmas peldēja pienbalta migla. Viņi sāka kāpt lejup pa grēdas nogāzi uz dienvidiem. Kuģi pazuda aiz grēdas. Dienvidu nogāze bija pārsteidzoši stāva, un pagāja vismaz desmit minūtes, pirms viņi nokļuva pakalna piekājē. Pēc tam ledājs atkal bija līdzens un pārvietošanās kļuva vieglāka.

“Skaties, kur liec kāju,” aizrādīja Kari. “Ledū var atrasties sniega paslēptas plaisas.”

Amrita juta, kā caur ķermeni izskrien auksti drebuļi. Taču tos neizraisīja Kari brīdinājums. Izskatījās, ka laiks piepeši, apmēram sekundi ilgā brīdī, būtu kļuvis daudz aukstāks un mitrāks. Amrita palūkojās atpakaļ un satrūkās. Baltais miglas vāls, kas tikai pirms dažiem mirkļiem bija atradies tālu aiz muguras, tagad pienācis pavisam tuvu.

Tikai tagad tas vairs neizskatījās pēc plānas, baltas strīpiņas debesu pamalē, bet gan pēc desmit metru augstas, biezas miglas sienas.

“Laika apstākļi šeit var mainīties patiešām ātri,” komentēja Kari.

Miglas vāls vēlās tuvāk, un pēc brīža viņi jau atradās tā viducī. Tālu pie horizonta vīdējušie aisbergi un tumšie neaizsalušās jūras klajumi pazuda no redzesloka kā ar nazi nogriezti. Viņi neredzēja vairs nekā cita kā vien balto, gaisā virpuļojošo miglu un fragmentu no ledus salas grubuļainās virsmas, kas sniedzās dažu desmitu metru attālumā. Miglas pieskāriens sejai un matiem šķita auksts un mitrs.

“Vai nevajadzētu atgriezties uz “Arktikas”?” nedroši apvaicājās Amrita. “Redzamība kļūst visai slikta.”

“Kāda redzamība?” pajokoja Kari.

Miglas virpuļi vēlās viņiem pāri un garām ātri pieaugošā tempā.

“Ceļas vējš,” teica Amrita.

“Nav iemesla uztraukumam,” atbildēja Kari. “Mēs varam doties atpakaļ, sekojot savām pēdām.”

Kari bija taisnība, nodomāja Amrita. Viņu iestaigātās pēdas centimetru biezajā sniega kārtiņā, kas iepriekšējā dienā nobira uz ledus gabala, būs saskatāmas skaidri un asi. Bet Amrita tik un tā sāka raizēties, jo migla strauji biezēja. Redzamība bija samazinājusies jau zem desmit metriem.

No tukšuma uzradusies vēja brāzma uzbruka viņiem kā pletne, raustīja dūnu jaku kapuces un piedurknes un izjauca Amritas garos, melnos matus plīvojošā straumē. Pēc tam vējš aprima tikpat pēkšņi, kā bija sacēlies. Amrita aizsēja jakas kapuces aukliņas.

“Vai tik nevajadzētu doties mājup?” ieminējās Kari.

Viņi strauji pagriezās un, sekojot savām pēdām, devās “Arktikas” virzienā. Jauna un vēl spēcīgāka vēja brāzma negaidīti drāzās pret viņiem, un daudz netrūka, ka tā viņus apgāztu.

“Oh, oh,” elsa Amrita. “Te nu gan traki pūš.”

“Tu vēl neko neesi redzējusi.”

“Kā tu to domā?”

“Parastais vējš, kas pūš ar ātrumu simt divdesmit, simt trīsdesmit kilometru stundā, te nav nekāds retums,” teica Kari. “Brāzmās vējš var būt vēl stiprāks.”

Atkal jauns, spēcīgs vēja sviediens. Tagad tam līdzi nesās arī dažas vientuļas, lielas un pūkainas sniegpārslas.

“Tagad vislabāk būtu pasteigties,” rosināja Kari.

Nu vējš pūta vienmērīgāk nekā iepriekš. Tam līdzi nāca arvien vairāk sniega pūciņu — sākumā pa ļoti retai un pēc tam krietni biezākā slānī.

Amrita prātoja, vai sniega pārslas var nosegt pēdas, un sajuta baiļu trīsas. Tad viņa pamanīja, ka uz ledus virsmas nokritušās pārslas uzreiz pazūd, un nomierinājās. Tās taču izkūst, viņa domāja. Te tātad nav par ko satraukties. Drīz mēs būsim atpakaļ uz kuģa.

Sniegs krita arvien biezāks, un piepeši visas debesis bija pilnas ar varen prāvām, vairākus centimetrus platām čaganām ķēpām tā, ka redzamība saruka vēl vairāk. Un pēkšņi Amrita ieraudzīja, ka uz ledus uzkritušās sniegpārslas vairs neizkūst. Tās palika uz zemes, un tām virsū un blakus krita arvien jaunas un jaunas lēkšķes tā, ka drīz starp tām vairs nebija tukšumu un uz ledus izveidojās nebojāts un viengabalains svaiga, balta sniega slānis. Slānis ātri, mežonīgi ātri biezēja arvien lielāks. Amrita redzēja, ka viņu iestaigātās pēdas sāka pazust zem svaigā sniega.

“Tīs nemaz vairs nav labi,” teica Kari, un tagad viņš izklausījās jau patiešām norūpējies.

“Vai tad tev nav kompasa?”

“Tagad no tā nebūtu nekāda labuma. Mēs atrodamies pārāk tuvu magnētiskajam Ziemeļpolam.”

Viņi laidās riksī uz “Arktiku”, sekojot vēl tik tikko saskatāmajām pēdām. Bedrītes, ko viņu kājas bija atstājušas seklajā sniegā, bija piepildījušās ar sniegu, un tagad viņi sekoja nelieliem kūstoša sniega pikučiem un pauguriņiem, kurus līdzās abām iestaigātajām pēdu stigām bija izcēluši viņu zābaki. Migla bija pilna lielām sniegpārslām. Tās virpuļoja patiešām cieši, un pēc mirkļa arī pēdējās viņu kāju atstātās zīmes bija pazudušas.

Vējš viņus purināja arvien nežēlīgāk. Tā ātrums tagad bija ievērojami spēcīgs arī starp parastajām brāzmām. Amrita pamanīja, ka, vējam pūšot rāmāk, sniegpārslas izveido loku un nesteidzīgi noplivinās uz ledus virsmas. Tam paātrinoties, vēja plūsmas ietekmē pārslu kustība pārvērtās mežonīgā, gandrīz vertikālā gāzienā.

Kari apstājās un nošūpoja galvu.

“Es domāju, ka esam nomaldījušies no savām pēdām. Mums jau vajadzēja būt pie grēdas.”

“Ko tagad?” jautāja Amrita. “Ko mēs varam darīt?”

Kari brītiņu padomāja.

“Mums labāk būtu nogaidīt. Ja turpināsim akli virzīties uz priekšu, pazaudēsim virzienu.”

“Vai tad mēs nevaram orientēties pēc vēja?”

Kari izbrīnīts palūkojās apkārt.

“Es mēģināju tā darīt… Taču mēs neesam nonākuši pie grēdas. Mēs būsim apmetuši loku.”

“Kā tas ir iespējams?”

“Mēs atrodamies starp divām ledus grēdām,” prātoja Kari. “Tās acīmredzot ietekmē vēju tā, ka tas virpuļo un maina virzienu.”

“Ko tad mēs darīsim?” vaicāja Amrita. Viņas balsī jau bija saklausāmas bailes.

“Varbūt viņi jau ir pamanījuši, ka esam pazuduši. Drīz viņi kaut kādā veidā sāks pievērst mūsu uzmanību.”

“Bet kā? Mēs šajā purgā raķetes neredzēsim.”

“Viņi var iedarbināt kuģa tauri,” teica Kari.

Tuvojās jauna vēja brāzma, kas izklausījās spēcīgāka par visām iepriekšējām. Viņi tās tuvošanos sadzirdēja jau no tālienes. Vēja šalkoņa kļuva spēcīgāka un sāka celties — sākumā nedaudz un tad arvien vairāk, līdz pārvērtās mežonīgā gaudoņā visapkārt. Vējš raustīja drānas un vienu brīdi pūta viņus uz priekšu tik spēcīgi, ka bija grūti nostāvēt kājās. Uz viņu mugurām, dūnu jaku kapucēs un bikšu aizmugurē jau bija nosēdusies bieza kūstoša sniega kārta. Kari saprata, ka viņi caur vēja gaudoņu neko nespēs saklausīt.

Amrita redzēja, kā mainījusies Kari sejas izteiksme.

“Mēs nevaram dzirdēt miglas taures skaņu, vai ne?” jautāja Amrita.

Viņa bija spiesta kliegt un pielikt muti pavisam tuvu Kari ausij, lai viņš varētu sadzirdēt sakāmo cauri vēja gaudoņai, kas jau bija kļuvusi murgaini skaļa. “Kas ar mums notiks? Vai mēs šeit nomirsim?”

“Tik smaga šī situāciju nu gan nav,” teica Kari.

Amrita ļoti neticīgi lūkojās viņā.

“Ja vētra nebeigsies, mums būs jāuzceļ sniega būdiņa un jāgaida, kamēr tā pāries. Man līdzi ir piemērots nazis.”

“Bet ja vētra turpināsies vairākas dienas?”

“Tad mēs gaidīsim vairākas dienas. Protams, tas nebūs briesmīgi jauki, bet mums ir tik daudz pārtikas un dzēriena, ka mēs izdzīvosim.” “Mēs nosalsim līdz nāvei.”

Kari pakratīja galvu.

“Nenosalsim. Temperatūra ledus būdiņā saglabājas ap nulli,” viņš pārliecināja un mēģināja izlikties možāks nekā īstenībā bija. “Sniegs ir lielisks izolācijas materiāls.”

Brīnišķīgi, domāja Amrita. Patiešām izcili. Kāpēc mēs nepaņēmām līdzi C,PS ierīci? Tā mēs vismaz zinātu, kādā virzienā dodamies.

Sniega pārslas vairs nebija prāvas un maigas, bet gan mazas un asas kā nelieli ledus pīķīši vai adatas, kas sāpīgi durstīja sejas ādu. Kļuva arvien grūtāk noturēties pretī ledainajam ziemeļu vējam.

“Tas neizdosies,” teica Kari. “Vētra pieņemas spēkā. Mēs nekad neatradīsim “Arktiku” šādā laikā. Mēs pārāk nogursim. Mums ir jāapstājas un jāuzcel sniega būda.”

Taču visapkārt bija tikai ciets, spožs ledus, no kura vējš bija aizpūtis visu irdeno sniegu.

Jātaisa sniega būda, domāja Amrita. Tiešām smalki. Bet kādā gan veidā mēs šeit varam uzcelt sniega māju?

“Mums jāatrod vieta, kurā ir piemērots sniegs,” Kari centās pārkliegt vēja svilpoņu. “Mums ir jātiek pie kādas no abām grēdām!” “Kā lai to izdara?” atkliedza Amrita.

Labs jautājums, domāja Kari. Jo vairāk tāpēc, ka te nekas nav saskatāms. Tiesa, viņš zināja, ka grēdas atrodas tikai pāris kilometru attālumā viena no otras. Bet kā, pie velna, lai viņš zinātu, vai tuvākā grēda atrodas kilometra vai tikai divdesmit metru attālumā? Ja nepaveiksies, viņi klīdis starp grēdām, kamēr spēki būs beigušies un viņi nosals līdz nāvei.

Nē, tas nekam neder. Bija jāizdomā kaut kas cits.

Vējš domāšanu padarīja grūtu. Par ledus vižņiem pārvērtušās sniegpārslas sitās sejā ar tādu spēku, ka bija jāpagriež mugura, lai viņi nekļūtu akli un lai āda netiktu apsaldēta vai nenorīvētos asiņainā masā.

Kari mēģināja domāt bez emocijām.

“Manuprāt, vējš nevirpuļo, bet gan visu laiku pūš apmēram no viena virziena,” viņš beigās noteica.

“Vai tas ko līdz?”

“Esam nogājuši jau vairākus kilometrus. Esmu pilnīgi pārliecināts par to. Lai arī vējš pa vidam būtu nedaudz virpuļojis, mums jau vajadzēja būt atnākušiem. Mēs nekādi nevarējām apmest līkumu. Tādēļ______

vēja virzienam bija jāizmainās tā, ka tas vairs nepūš tieši no ziemeļiem. Ta ir vienīgā iespēja. Es teiktu, ka vējš tagad acīmredzami pūš slīpi starp ledus grēdām. Visticamāk, starp ziemeļiem un ziemeļaustrumiem.

Amrita neticīgi skatījās Kari. Viņš pamanīja, ka Amrita nežēlīgi salst. Viņa trīcēja, un zobi no aukstuma klabēja.

“Tātad, ja mēs vairs neiesim vēja virzienā, bet pagriezīsimies sešdesmit grādus no tā pa labi, mums jānonāk pie ledus grēdas. Un pat ļoti drīz,” cerīgi teica Kari. Ja vien vējš atkal nemainīs virzienu, viņš bezspēcīgi nodomāja, taču nedalījās šajā atziņā ar Amritu.

“Ja tā, tad darām tā,” teica Amrita.

“Turies pavisam cieši pie manis,” kliedza Kari. “Citādi mēs noklīdīsim viens no otra.”

Amrita nebūtu ticējusi, ka ir iespējams vēl niknāks vējš, taču viņu mocītājas vētras niknums tikai pieauga. Viņi dzirdēja tuvojošās brāzmas no lielāka attāluma nekā iepriekš. Amritai jau šķita, ka ikviena gāzma, kas ar niknumu rāva apģērbu, būtu vesela gaisā auļojošu ledus velnu armija. Ledus vižņu strūklu vienības šaudījās šurpu turpu haotiskos virpuļos. It kā viņi necīnītos pret vienkāršu dabas spēku beznoteikumu spēli, bet gan pret miljardiem ļaunprātīgu dēmonu karapūli.

Palaikam gaudoņa izauga līdz sātaniskai spindzoņai, kas piepildīja visu pasauli un bija tik spēcīga, ka arvien, kad viņi nebija paspējuši sagatavoties brāziena bliezienam, tā nogāza viņus pie zemes. Tas uztrauca arī Kari, jo viņi īsā laika sprīdī bija pakrituši droši vien vairāk nekā piecpadsmit reižu. Abi bija dabūjuši uz ceļgaliem un kājām zilumus un nobrāzumus, lai gan no izturīga auduma šūtais apģērbs, par laimi, bija palicis vesels. Turklāt katrs kritiens bez žēlastības tērēja viņu jau tā ātri izsīkstošos spēkus.

Reiz vējš parāva Amritu vairākus metrus pa ledus gludo virsmu, pirms viņa spēja apstāties. Tad nejaukais brāziens atkal pierima kā ar nazi nogriezts, bet nepagāja ilgs laiks, kad viņi sadzirdēja nākamās niknās vēja frontes tuvojošos gaudoņu.

Mēs nemūžam netiksim cauri sveikā, domāja Amrita. Vēja un aukstuma kopspēks bija paralizējošs, un Amrita nezināja, cik ilgi vēl spēs tam pretoties.

Tad brāzmu troksnis piepeši tapa klusāks un tālīnāks, un vējš vairs neplosīja viņu drēbes.

“Kas tad nu?” brīnījās Amrita.

“Mēs atrodamies pie ledus grēdas,” teica Kari. “Mēs atradām to.”

Amrita skaidri sadzirdēja Kari pat bez īpašas piepūles, lai gan Kari nekliedza. Tā bija lieliska sajūta — iespēja runāt normālā balsī un tik un tā tapt sadzirdētam. Dīvaini, patiešām dīvaini. No tā brīža bija pagājis patiešām ilgs laiks, vesela neliela mūžība, kad viņa atcerējās izjutusi ko līdzīgu.

“Ko mēs tagad darīsim?” jautāja Amrita.

Kari redzēja, ka Amritas spēki ir gandrīz izsīkuši. Viņas balsi caurstrāvoja aukstums un nogurums.

“Meklēsim piemērotu sniegu,” teica Kari. “Un piemērotu vietu.”

Viņi sāka staigāt gar ledus grēdu. Kad Amrita paskatījās augšup, viņa redzēja, kā vējš neticamā ātrumā pāri viņiem virs ledus grēdas, kas sasniedza dažu desmitu metru augstumu, nes nikni virpuļojošās un mutuļojošās sniega un ledus straumes. Tagad viņi bija aizsargāti no vēja, un šeit bija daudz siltāk nekā uz atklātā ledāja, bet gaiss tik un tā bija par desmit, piecpadsmit grādiem vēsāks nekā pirms dažām stundām. Nepārprotami bija pie sala. Arī līdz saulrietam vairs nevarēja būt ilgi. Cik auksts gan būs naktī, ja vējš turpinās pūst tieši no ziemeļu ledus klajumiem, prātoja Amrita. Tagad taču bija jau septembra beigas.

“Šeit,” teica Kari.

Pie ledus grēdas atradās bieza kupena ar relatīvi cieti sasalušu un pietiekami stingru sniegu. Dažu metru attālumā no grēdas stāvēja pāris lielu no augšas novēlušos ledus bluķu. To aizvējā būs laba vieta, domāja Kari. Viņš izvilka no maksts garu dunci ar platu asmeni.

“Tev būs jāgriež no ledus kluči, bet es tos novietošu, kur paredzēts,” teica Kari. “Tiem būtu jāizskatās aptuveni šādiem.”

Viņš ar dunci izgrieza Amritai parauggabalu. Apmēram pusmetru garu kluci, trīsdesmit vai četrdesmit centimetru biezu un divdesmit centimetru platu.

“Mēģini tos uztaisīt tikpat lielus,” norādīja Kari. “Tik vienādus, cik spēj.”

Kari pasniedza Amritai dunci.

Kamēr Amrita grieza no sniega celtniecības materiālus, Kari aizsteidzās uz izvēlēto vietu un sāka piemīdīt kupenā būdas pamatni. Mēs taču to neceļam pārāk tuvu grēdai, prātoja Kari. Nebūs labi, ja uz mājiņas sakritīs tik daudz sniega, ka mēs noslāpsim.

Viņš vēlreiz novērtēja attālumu līdz grēdai un atzina, ka sākotnējais aprēķins noteikti ir pareizs. Mājiņa nedrīkstēja atrasties bīstami tuvu ledus grēdas nogāzei.

Kad Kari kupenu bija nomīdījis cietu dažu metru platā aptuveni apaļā zonā, viņš steidzās pēc Amritas izgrieztajiem lielajiem sniega ķieģeļiem un sāka no tiem būvēt iglu. Kari no klučiem izlika plašu apli. Turklāt viņš tos lika tā, lai katrs bloks mazliet nosveras uz iekšpusi. Pēc tam virs pirmās kārtas viņš sāka kraut nākamās kārtas bluķus. Kārtu pa kārtai viņš veidoja konstrukciju, lai tā arvien vairāk liektos uz iekšpusi.

Kari izbrāķēja visus sniega ķieģeļus, kuriem bija iedrupušas malas, kuri nebija pareizajā izmērā vai kurus viņš uzskatīja par pārāk mīkstiem vai citādi sliktiem.

Sākumā Amritai šķita, ka sniega mājiņas būvēšana rit nomācoši, murgaini lēni. Taču, jo augstāk slējās iglas sienas, jo ātrāk vedās būvdarbi. Kari strādāja tik žiperīgi, cik vien jaudāja, un pēc stundas viņš sniega mājiņu bija pabeidzis.

Kad Kari novietoja pēdējo jumta kluci, Amrita bija gluži bez spēka. Viņa nekad agrāk nebija jutusies tik nogurusi. Viņai jau ilgu laiku bija šķitis, ka mājiņa nekad nebūs gatava, ka viņi nekad netiks iekšā pat sniega būdas piedāvātajā nedrošajā aizsegā.

“Tagad neko citu kā vien iekšā!” Kari mudināja Amritu.

Amrita sajutās tik atvieglota, ka būtu vēlējusies apraudāties.

“Es vēl sameklēšu bluķi, kas nepieciešams durvju ailas aizsegšanai,” paskaidroja Kari.

“Vai mēs nenosmaksim, ja tu aizvērsi durvis?”

“Sniegs elpo. Mums radīsies problēmas tikai tad, ja virs mums sakrāsies vairākus metrus biezs svaigs sniegs.”

“Un ja tā notiks?” jautāja Amrita.

“Izurbsim sniegā caurumu,” teica Kari. “Turklāt tā nenotiks, ne šajā vietā. Neraizējies, šī ir ļoti sena un pārbaudīta augstākā līmeņa tehnoloģija.”

Amrita ielīda mājiņā pa durvju aiļu. Kari piemeta atveres lielumu un aizdevās izgriezt piemērota izmēra sniega bloku tās aizsegšanai. Viņš brīdi padomāja, vai nevajadzētu kluču ārējās savienojumu vietas vēl noblīvēt ar sniegu, tomēr nonāca pie slēdziena, ka tas būs lieki. Vējš pietiekami lielā ātrumā sapūtīs uz iglu papildu sniegu. Pēc stundas tā jau būs nosegta ar desmit, divdesmit centimetru biezu kārtu. Tas būs vairāk nekā pietiekami.

Kari atmuguriski ielīda iglā un aizsprostoja durvju aiļu. Iglā bija krēslains, taču ne īsti tumšs — pa ledus kluču šuvēm spiedās blāva gaisma. Sniegs bija brīnišķīgs siltumizolācijas materiāls. Tas efektīvi slāpēja arī skaņas. Vējš sniega mājiņas iekšpusē izklausījās daudz slābanāks nekā ārā — tikai kā tālīns, pieklusināts troksnis.

“Šis man ir visai jauns piedzīvojums,” teica Amrita. “Mēs Indijā pilnīgi nemaz neaizraujamies ar sniega būdiņu celšanu.”

“Nē? Kā tad tā?”

“Jāteic, ka būvniecības process uz mani tiešām ir atstājis iespaidu. Man nemaz vairs nav auksti.”

Amrita patiešām tā domāja. Jo sniega mājiņā bija pārsteidzoši silts.

“Nu tā, tagad ir piemērots brīdis uzkost,” teica Kari un noņēma no pleciem mugursomu. Viņš izvilka termosu, krūzītes, sviestmaizes un cepumus.

“Vai drīkst piedāvāt tēju?” Kari nevajadzīgi pajautāja, jo Amrita jau bija pastiepusi savu krūzīti.

Viņi badīgi apēda daļu sviestmaižu un cepumu, un Amrita neatcerējās, kad tik vienkāršs ēdiens viņai būtu šķitis tik gards. Varbūt to izraisa nāves tuvums, viņa bez prieka nodomāja. Šī tikpat labi var būt arī mūsu pēdējā maltīte.

Piepeši Amrita pamanīja, ka Kari pārtraucis ēst un cieši lūkojas viņā.

“Amrita, mēs izdzīvosim,” viņš teica un pasmaidīja.

Amrita bezspēcīgi pamāja.

“Amrita, mēs izdzīvosim,” Kari sparīgi teica. “Es arī agrāk daudzas reizes esmu atradies tādā pašā situācijā. Tiesa, ne uz dreifējoša polārā ledus, bet sniegs un ledus tomēr vienmēr ir sniegs un ledus neatkarīgi no tā, kur tie atrodas. Lapzemes tundrā un Baltijas jūras leduslaukos dažkārt ir daudz skarbāki apstākļi nekā tagad šeit.”

Amrita skatījās Kari, un šoreiz viņa jau noticēja. Vai vismaz gandrīz. Viņi notiesāja visas uzkodas. Amrita klausījās vētras tālīnajās skaņās — brīžam gaudojošās, brīžam pieklustošās — un lūkojās Kari.

“Ko tagad?”

“Mums ir tikai jāgaida. Es ieteiktu tev pievirzīties tuvāk un atbalstīties pret mani. Tas palīdz saglabāt siltumu.”

Amrita pielīda tuvāk Kari un piespiedās viņam. Kari aptvēra viņu ar rokām.

“Mūsu drēbes ir pietiekami siltas, ka pat tad, ja iemigsim, visticamāk, nenosalsim,” teica Kari. “Tomēr būtu labāk un drošāk, ja mēs spētu palikt nomodā. Ja iemiedz un pamani, ka kādu ķermeņa daļu vairs nesajūti, pamodini mani. Nedari neko, pirms esi mani pamodinājusi. Vai saprati? Tas ir svarīgi.”

“Labs ir,” samulsusi noteica Amrita. “Bet vai paskaidrosi, kāpēc?”

“Tu to negribi zināt,” pārliecināja Kari.

“Tāda atbilde liek tam izklausīties vēl ļaunāk.”

“Nu, ja tavs degungals būs apsaldēts un to nesaberzēsi ar sniegu, sliktākajā gadījumā tas var nokrist.”

“Vai! Ak tā tas ir.”

Viņi gulēja apkampušies un mēģināja saglabāt miesās siltumu. Lai gan viņu ķermeņi viens otru kaut kādā mērā sildīja un sniega mājiņas temperatūra bija tuvu nullei, aukstums tomēr cauri apģērbam palēnām sāka iespiesties locekļos, kāju un roku pirkstos un ietiecās arvien dziļāk jau neilgi pēc tam, kad viņi pārtrauca kustēties. Drīz viņi no aukstuma drebēja. Amrita aptvēra ar rokām Kari un piespiedās vēl ciešāk, taču arī tas nepalīdzēja. Ārā lēnītēm krēsloja un gaisma, kas spiedās pa mītnes ledus kluču spraugām, bālēja un dzisa, līdz mājiņā kļuva pavisam tumšs. Šī būs patiešām gara nakts, domāja Amrita.

Viņi ik pa laikam uz mirkli iegrima tādā kā nemaņā starp miegu un nomodu, bet drīz vien no šausmīgā aukstuma atkal atjēdzās. Brīdi pa brīdim viņi pusnemaņā sastinga paklausīties, vai vējš nebūs norimis. Bet arvien, kad viens vai otrs jau paspēja nodomāt, ka tas ir rimies, kaut kur tālumā trokšņojot sāka celties jauna brāzma.

Šī nakts nekad nebeigsies, domāja Amrita.

Vētra nežēlīgi, neatslābstoši stundu pēc stundas plosījās virs ledus klajuma.

Pēc ilga, ilga laika Kari atjēdzās no tā, ka mājiņā atkal bija mazliet gaišāks.

“Amrita? Vai tu guli?”

Amrita murmināja. Kari viņu sapurināja.

“Amrita, mosties!”

Amrita nožāvājās un gurdi izstaipīja locekļus.

“Vai tu vēl jūti kāju un roku pirkstus?” vaicāja Kari. “Pārbaudi tos. Pārbaudi visus. Katru rokas un kājas pirkstu. Tūlīt un ātri. Tas ir svarīgi.”

“Kāpēc tu…” brīnījās Amrita, vēl krietni apdullusi pēc baisās nakts.

“Ja tavi roku vai kāju pirksti ir apsaluši, tu tos pazaudēsi, ja mēs pietiekami ātri neatjaunosim asinsriti,” asi noteica Kari.

“Saprotu,” klusi atbildēja Amrita. Mājās, Indijā, nekā tamlīdzīga nav, viņa gurdeni nodomāja.

Amrita pēc kārtas salieca katru pirkstu — vispirms vienai rokai, tad otrai. Pēc tam viņa to pašu izdarīja ar kāju pirkstiem. Rokas un roku un kāju pirksti bija sastinguši un stīvi, un viņai briesmīgi sala, taču sev par bezgalīgu atvieglojumu viņa atklāja, ka visi pirksti vēl klausa smadzeņu pavēlēm. Tajos vēl bija saglabājusies jutība, vismaz kaut kādā mērā. Kad viņa kustināja pirkstus, asinsrite tajos sāka ātri atdzīvoties. Asinsrites atdzīvināšanu Amrita sajuta kā mokošu durstīšanu un niezi.

“Kā apsaldējumus sajūt?” jautāja Amrita.

“Tie ir gluži tādi paši kā apdegumi,” skaidroja Kari. “Ja tu nejauki apdedz vai kārtīgi apsaldē kādu vietu, no sākuma nejūti pilnīgi neko, jo nervu gali ir iznīcināti. Var paiet labs laiciņš, pirms apjēdz, ka esi ieguvis apdegumu vai apsaldējumu, kas faktiski tos vienkāršā veidā padara daudz bīstamākus, nekā tie citādi būtu. Elle sākas tad, kad bojājumi sāk dzīt un ataug nervu gali. Tad dzīve šķiet vienas vienīgas mokas.”

“Tu laikam runā par savu pieredzi?” šaubījās Amrita. “Tas pilnīgi izklausījās tā, it kā tu zinātu, par ko runā.”

“Nu jā… Mums visiem kādreiz gadās kļūdas. Un reizēm var atgadīties šis tas bēdīgs, lai gan visu it kā izdari pilnīgi pareizi. Taču svarīgākais ir atcerēties, ka tad, ja kāda vieta tiek apsaldēta, asinsrite ir jāatjauno, berzējot šo vietu ar sniegu. Ja sildīsi apsaldēto vietu, pirms asinis atkal būs sākušas riņķot, tā tūlīt atmirs.”

Kari aizlīda pie sniega mājiņas atveres un mēģināja izstumt sniega bluķi, kas bija kalpojis par durvīm. Bluķis nekustējās ne no vietas.

“Ko tagad?” jautāja Amrita.

“Domāju, ka pa nakti virs mājiņas ir sakrājies mazliet vairāk sniega, nekā paredzēju,” teica Kari.

“Vai tā ir problēma?”

“Nav.”

Kari satvēra savu sāmu duncīti un sagrieza durvju atvēruma aizsegšanai izmantoto bluķi gabalos. Tālāk bija mīksts, svaigs sniegs, kas gāzās mājiņā. Svaigais klājums tomēr nebija īpaši biezs, tikai dažu centimetru kārta. Kari viegli izlauzās tam cauri un palūkojās ārā.

Snigšana bija mitējusies, taču vējš joprojām bija stiprs. Tas nesa līdzi mērenu ledus vižņu puteni, kas trakā ātrumā traucās pāri grēdai cauri ieplakām, ko veidoja krāvuma zemākās vietas. Lielākā daļa vižņu turpināja skrējienu līdzi vējam augstu gaisā, bet daļa lēnāk un neieinteresētāk sakrita lejup pa nogāzi kā slinki virpuļojoša un nepārtraukti formu mainoša sega. Kari tomēr šķita, ka grēdas augstākās vietas ir palikušas virs sniegputeņa zonas.

“Kā tur izskatās?” vaicāja Amrita.

“Es… īsti nezinu,” Kari skaļi prātoja. “Tā, it kā putenis būtu pazeminājies.”

“Pazeminājies?”

“Vējš vairs nav gluži tikpat stiprs kā iepriekš. Arī lidojošais sniegs vairs neceļas tikpat augstu. Varbūt varēsim uzkāpt virsotnē pavērot apkārtni.”

Ledus grēda pacēlās gandrīz precīzi virs viņu galvām un bija augstāka nekā parasti. Ledus putenis acīmredzot nebija aizsniedzies līdz kalna virsotnei, jo tas no grēdas netraucās tieši acīs. Turpretī mazliet atstatus abās pusēs putenis spraucās pāri grēdas zemākajām vietām.

Viņi sāka rāpties augšup pa grēdas sienu. Pēc brīža viņi jau atradās virs ledus puteņa zonas.

Amrita nekad iepriekš nebija redzējusi neko tamlīdzīgu. Ledus putenis bija kā sīku sniega putraimiņu straume, kas sniedzās līdz pat apvārsnim un visu apklāja ar necaurredzamu, pelēkbaltu pārklāju. Ainava lika Amritai sajusties ārkārtīgi niecīgai.

Šī vētra noteikti plosās tūkstošiem kilometru plašā apgabalā, viņa domāja. Tas, ko es redzu, īstenībā nav nekāda ledus vižņu upe, bet gan plūstoša jūra — miljoniem kvadrātkilometru mazītiņu ledus kripatiņu, kas plūst no ziemeļiem uz dienvidiem. Ja mēs izdzīvosim, var gadīties, ka kādu dienu es vēl būšu priecīga par iespēju redzēt šo skatu.

Virs ledus puteņa kaut kur ļoti tālu vīdēja arī dažas augstākas grēdas un šur tur arī tālīnu aisbergu virsotnes. Visi zemākie veidojumi slēpās zem vērpetēm. Tāpat viņi neredzēja nevienu zīmi no “Arktikas” vai līdzās tai noenkurotajiem jūraszāļu pārstrādes kuģiem.

“Mums jātiek vēl augstāk,” teica Amrita. Varbūt mēs redzēsim labāk no grēdas pašas virsotnes, viņa nodomāja. Tā atrodas vēl par dažiem metriem augstāk. Viņa sāka rāpties augšup.

“Esi uzmanīga,” Kari brīdināja.

Amrita reizumis palūkojās atpakaļ. Vēl nekā, lai gan viņa atradās jau gandrīz virsotnē.

“Uzmanies!” kliedza Kari. “Nekāp pārāk augstu!”

Ber Amrita jau bija grēdas galā. Kad viņa pacēla galvu un ķermeņa augšdaļu tai pāri, vējš triecās pret viņu kā tūkstoš pletņu un atsvieda atpakaļ. Amrita pazaudēja saķēri ar ledaino nogāzi un nokrita uz muguras. Viņa būtu novēlusies lejā pa slīpumu, ja vien Kari nebūtu izdevies kritienu apturēt.

“Jēziņ, tavā vietā es būtu mazliet uzmanīgāks,” Kari teica. “Ja mēs neatrastos virs puteņa zonas, ledus graudiņi tev būtu nolobījuši krietnu tiesu no sejas ādas.”

Amrita vēl nedaudz apstulbusi palūkojās apkārt. Vējš viņai bija iesitis kā ar dūri, un viņa bija aizlidojusi pie zemes, pirms vispār paspējusi apjēgt notikušo. Viņa nekad nebija piedzīvojusi neko tikpat smagu, ne arī tik stindzinošu vēju. Es gribu mājās uz Indiju, žēlīgi domāja Amrita. Un tad viņa kaut ko ieraudzīja.

“Tur!” sauca Amrita.

Kari paskatījās viņas norādītajā virzienā. Ļoti tālu, biedējošā attālumā viņš ieraudzīja “Arktikas” mastu galus, kas slējās virs ledus puteņa zonas, un tajos mirgojošās gaismas, kas dienas spožumā izskatījās stipri blāvas.

“Mēs atrodamies tālāk, nekā biju domājis,” teica Kari. “Daudz tālāk. Es īsti nesaprotu.”

Vai viņi patiešām sniega purgā būtu nogājuši tik lielu gabalu? Kari piemeta, ka “Arktika” atrodas vismaz sešu vai septiņu kilometru attālumā. Varbūt pat vēl tālāk. Kā tā varēja būt tik tālu? Viņi purgā bija skrējuši varbūt divdesmit minūtes, varbūt pusstundu. Varbūt viņi jau pašā sākumā bija nomaldījušies uz nepareizām pēdām — savām pēdām, kas veda prom no “Arktikas”?

Kari bija cerējis, ka “Arktika” atradīsies jau pavisam tuvu, puskilometra vai kilometra gājumā, varbūt tikai dažu simtu metru attālumā. Tad viņi būtu uzdrošinājušies doties tā virzienā. Kuģis būtu tik liels mērķis, ka viņi, orientējoties pēc vēja virziena, to tiešām atrastu, liet

4t

tagad… “Arktika” atradās pārāk tālu. Ja viņi tagad dotos tās virzienā, viņi, visticamāk, putenī tai aizietu garām. Viņi arī nevarēja ziņot kuģa komandai par savu atrašanās vietu, jo viss kuģis bija vērpešu ieskauts, izņemot mastu augstākās virsotnes.

“Mēs būsim nomaldījušies no savām pēdām jau daudz agrāk, nekā pieņēmām,” teica Amrita. “Vai mēs atradīsim atpakaļceļu, ja mēģināsim to darīt?”

Kari papurināja galvu.

“Es negribētu mēģināt. Ne šādos laika apstākļos. Tiklīdz iziesim no grēdas aizsega, ledus putenis mums uzbruks kā miljoniem nelabo. Ja nav pavisam spiesta lieta, es negribētu to piedzīvot.”

“Tātad?”

“Iesim atpakaļ un gaidīsim.”

Viņi klupdami krizdami devās lejup pāri ledus bluķu krāvumiem. Kari vienu reizi atsita lielu pret asu šķautni un no sāpēm nostenējās. Viņi atgriezās iglā, kurā atkal, salīdzinot ar āra gaisu, šķita pārsteidzoši silti.

“Tagad tikai jāgaida,” nopūtās Kari. “Atkal.”

Tagad vējš bija dzirdams vien kā pieklusināta, no tālienes skanoša svilpoņa, kas tikai laiku pa laikam pastiprinājās līdz spēcīgākiem gaudieniem. Viņi atkal savilkās kopā čokurā uz iglas grīdas un mēģināja palikt nomodā un neatdzist. Lai gan viņi zināja, ka būtu svarīgi palikt pie pilnas saprašanas, arvien grūtāk nācās cīnīties pret miegu. Plakstiņi

šķita pārāk smagi un par varītēm gribēja aizvērties. Galu galā viņi abi iegrima tādā kā snaudā.

Kari atjēdzās no tā, ka viņa galva, kad Amrita mainīja pozīciju, strauji nokrita lejup. Viņu pamodināja pēkšņās, asās sāpes skaustā. Kari brīdi blenza iglas ledus sienā, nesaprazdams, kur atrodas. Tad viņš visu atcerējās un smadzenes apskaidrojās. Cik ilgu laiku viņš bija iemidzis?

Kari paskatījās pulkstenī. Bija pagājušas gandrīz piecas stundas. Par laimi, guļot viņi nebija nosaluši līdz nāvei. Ja veiksme būtu pagriezusi muguru, varēja iznākt arī tā, ka viņi vairs nepamostos.

Kari redzēja, ka pie iglas griestiem veidojas liela ūdens pile. Kamēr viņš to aplūkoja, tā sāka izliekties. Tā stiepās arvien garenāka, līdz atdalījās no griestiem un noplakšķēja uz ledus namiņa grīdas.

Acīmredzot laiks atkal kļuvis ievērojami siltāks, nodomāja Kari. Tā ir laba ziņa. Turklāt likās, ka arī vējš ir gandrīz pilnībā pierimis.

Tad Kari saprata arī kaut ko citu. Vēja virziens bija pagriezies uz dienvidiem. Pirms cik ilga laika tas bija noticis?

Viņš papurināja Amritu.

“Kas nu?”

“Tūlīt uz grēdas virsotni!” teica Kari.

Kari pagrūda malā sniega bluķus, kas bija aizseguši iglas ieeju, un sāka pusskriešus rāpties grēdā. Debesis atkal bija zilas, un pāri debesjumam lielā augstumā plivinājās tikai pa ļoti retam augsto mākoņu veidojumam. Migla un putenis bija pazuduši, un redzamība atkal bija pati pilnība.

Taču, sasnieguši grēdas virsotni, viņi pamanīja, ka kaut kā trūkst. Viņi neredzēja ne “Arktiku”, ne Gwalior, pat ne abu kuģu mastus. Visapkārt atradās tikai šurp un turp peldošas ledus masas. Melns, neaizsalis ūdens, dažāda lieluma ledus gabali un augstākas krāvumu ledus grēdas. Ļoti tālu arī aisbergi, kas slējās pāri visaugstākajām ledus grēdu virsotnēm.

Tomēr visvairāk viņus satrieca atklājums, ka viņu nelielā saliņa tagad bija kļuvusi daudz mazāka nekā iepriekš. Viņi no “Arktikas” bija nogājuši varbūt trīs kilometrus garu ceļu, pirms sniega vētrā bija pagriezušies atpakaļ. Tagad neaizsalušais ūdens viļņojās tikai astoņsimt metru attālumā tajā pusē, no kuras viņi bija atnākuši.

Ledus sala vētrā bija pāršķēlusies uz pusēm.

Pašlaik vējš viņus pūta arvien tālāk no “Arktikas”, kas — dievs vien zina cik tālu no šejienes — gaidīja viņus pie salas otras pusītes.

7

“Vai arvien vēl nekā?” jautāja Sergejs Saveļņikovs, un viņa balsī bija saklausāmas dziļas, plosošas rūpes.

Aleksandrs Semjonovs pakratīja galvu.

“Nekā.”

“Un tavi vīri pilnīgi noteikti ir pārbaudījuši visu salu?”

Semjonovs paraustīja plecus.

“Tur ir pāris paaugstu grēdu. Abās ir krietni daudz dažāda lieluma ledus bluķu.”

Semjonovs neizteica savu sakāmo līdz galam, bet Sergejs arī tāpat saprata, ko viņš domā. Ja starp visiem tiem ledus bluķiem gulētu divi sasaluši, sniega apsegti ķermeņi, atrast viņus būtu ļoti grūti. Viņš vēl negribēja domāt par šo iespēju. Ne līdz tam, kad viņš būs spiests. Ne tik ilgi, kamēr vēl bija cerības.

“Es neticu, ka viņi ir miruši,” teica Sergejs. “Kari ir pieredzējis slēpotājs.”

Semjonovs paskatījās uz viņu ar šaubām.

“Dreifējošais polārais ledus ir atšķirīgāka vide nekā, teiksim, slēpošanas centrs.”

“Kari nekad mūžā nav interesējies par slēpošanas centriem. Viņš ir fanātisks dabas draugs, klejotājs. Uz Baltijas jūras ledus un Skandināvijas tundrās valda tie paši likumi, kas šeit. Es tev saku — viņi ir dzīvi. Bet kur viņi atrodas?”

Semjonovs brīdi padomāja.

“Mani vīri stāsta, ka ledus sala vētrā varētu būt salūzusi uz pusēm. Tādā gadījumā otra puse būs aizpeldējusi kaut kur tālāk.”

“Ak debess,” nopūtās Sergejs. “Ja tā ir taisnība… Kā mēs viņus atradīsim?”

Sergeja skatiens pārslīdēja pār apkārtējo labirintu, ko veidoja ledus un neaizsalušais ūdens. Kā tajā ir iespējams kādu atrast?

“Es mēģināšu dabūt šī reģiona satelītuzņēmumus. Tajos varēs redzēt, uz kurieni ir devusies salas otra puse,” ierosināja Semjonovs.

“Ledus plāksnes ilgu laiku bija paslēptas zem miglas un puteņa.”

Semjonovs pamāja.

“Tā ir tiesa. Bet instrumenti tās tik un tā redz, arī caur miglu. Turklāt tā sala ir tik liela, ka mums vajadzētu spēt noteikt trūkstošās puses atrašanās vietu. Vai vismaz sašaurināt pārmeklējamo teritoriju līdz dažām iespējām.”

Sergejs juta mostamies mazu cerību stariņu. Varbūt viņi vēl atradīs Amritu un Kari. Taču, ja viņi grib atrast pazudušos dzīvus, viņiem jānosaka vieta vēl pirms nākamās sniega vētras. Amrita un Kari nekādi nespēs pārdzīvot vēl vienu tādu pašu auku.

Nikolajs Barišņikovs, “Arktikas” stūrmanis, ienāca uz komandtiltiņa.

“Ar jums vēlas runāt,” Barišņikovs teica Sergejam. Viņa balss bija dīvaini godbijīga, tajā jautās gandrīz vai bailes.

“Kas tur ir?” jautāja Sergejs.

“Krievijas prezidents,” skanēja atbilde.

“Prezidents pats? Vai kāds no viņa palīgiem?”

“Tas ir prezidents pats.”

Nu beidzot, nodomāja Sergejs. Bet kāpēc tieši tagad? Es nezinu, vai no manis tieši šajā brīdī būs kāds labums.

Sergejs sekoja Semjonovam un Barišņikovam. Pēc brīža viņš tālruņa ekrānā ieraudzīja Krievijas prezidenta seju.

“Prezidenta kungs, esmu pateicīgs, ka jūs izbrīvējāt laiku piezvanīt,” teica Sergejs. “Kā saprotat, šī lieta ir ārkārtīgi svarīga un steidzama.”

“Vai kontinentālais ledājs var sabrukt?” jautāja prezidents. “Neraugoties uz operāciju “Ledusvējš”?”

“Mēs nezinām.”

“Bet tāda iespēja pastāv?”

“Tā man šķiet. Jā, šāda iespēja pastāv.”

“Jūs nespējat izvērtēt iespējamības?”

“Mums nav tam nepieciešamās informācijas.”

“Bet jūs domājat, ka… Tāds vilnis iznīcinās atomelektrostacijas, kas atrodas piekrastē?”

“Jā,” teica Sergejs. “Neizbēgami.”

Prezidents pamāja. Viņa sejas izteiksme palika nemainīga.

“Jūsu ziņojumā rakstīts, ka sekas varētu būt radioaktīvs piesārņojums, kas atbilst… miljonam Černobiļas katastrofu. Vai šāds, visai fantastisks, aprēķins patiešām atbilst īstenībai?”

Sergejs nopūtās.

“Pirms piecpadsmit gadiem Amerikas Savienotās Valstis un Eiropas Savienība nolēma, ka atomenerģijas ražošana pasaulē jāpalielina divdesmit reižu,” teica Sergejs. “Lai novērstu klimata izmaiņas un nodrošinātu ekonomisko izaugsmi. Tobrīd pasaulē bija četri simti atomelektrostaciju. Tagad to ir gandrīz divi tūkstoši. Lielākā daļa atrodas Eiropas un Savienoto Valstu piekrastes rajonos. Tajās ir miljons reižu vairāk dažādu radioaktīvu vielu, nekā izplūda no Černobiļas.” Prezidents ilgi klusēja.

“Es esmu no Moziras,” viņš tad teica, un viņa balss bija dīvaina, bēdīga un vienlaikus stingra. “Vai jūs zināt, kur tā atrodas?” “Mozira? Tā taču ir pavisam…”

Prezidents pamāja.

“Jā, manu vecāku mājas atradās nepatīkami tuvu Černobiļai,” teica prezidents. “Rietumu speciālisti apmeklēja šo reģionu. Viņi atzina, ka katastrofa nav ietekmējusi cilvēku veselību. Kā viņi varēja tā teikt? Ko gan viņi zināja par toreizējo situāciju? Mums bija pasaulē pēdējā staļinistiskā valdība. Kādēļ viņi tik akli uzticējās tās sniegtajām ziņām? Tie cilvēki, kas patiešām mēģināja noskaidrot katastrofas ietekmi uz apkārtējo vidi, nokļuva cietumā vai psihiatriskajā slimnīcā.” Prezidenta balsī bija saklausāms sens, ilgi aizturēts rūgtums. “Tātad nebija nekādu problēmu, lai gan mūsu ciematos katru gadu piedzima tūkstošiem neattīstījušos zīdaiņu. Bērni, kuriem nebija smadzeņu, kuriem trūka roku vai kāju pirkstu. Vai tādi, kuriem bija pilnīgi nepareizs skaits roku vai kāju pirkstu. Vai tādi, kuru sirds un iekšējie orgāni nebija darbaspējīgi, jau viņiem piedzimstot. Oficiāli viņi nemaz neeksistēja. Mēs viņus bijām tikai izfantazējuši. Bet man…” Prezidenta balss kļuva stingrāka.

“Mana… jaunākā māsa bija viena no viņiem. Viena no tiem cilvēkiem, par kuriem mēs no visas sirds domājām, ka viņi eksistē, bet kuri pēc speciālistu uzskata visu laiku bijuši tikai izdoma. Viņa nodzīvoja trīs gadus un arī visu to īso laiciņu bija ļoti slima.”

Sergejs norija kamolu.

“Man ļoti žēl.”

“Vēl mūsdienās Baltkrievijā katra otrā tālāk attīstījusies grūtniecība beidzas ar spontāno abortu ģenētisko defektu dēļ. Tagad man skaidro, ka tas nav normāli. Un apgalvo, ka daudzi ģenētiskie defekti nekad nekur nepazudīs. Ka no daudziem izveidosies jaunas pārmantojamas slimības, kas tiks nodotas no paaudzes paaudzē. Uz mūžiem. Vai tik ilgi, kamēr vien eksistēs cilvēki. Viņi stāsta, ka daļa no šīm jaunajām slimībām būs redzamas uzreiz, bet daļa ir apslēptas. Tās var ārstēt ar gēnu terapijas palīdzību, bet defektus nekad nevarēs izlabot. Mēs tātad esam… kā spitālīgie. Viss mūsu mantojums ir piesārņots.” Sergejs nezināja, ko teikt.

“Ja esmu sapratis pareizi, mūsu pašu atomelektrostacijas nav īpaši stipri apdraudētas?” jautāja prezidents.

“Nu, nav,” šaubījās Sergejs. “Bet…”

“Bet, ja tiks iznīcinātas Eiropas un Savienoto Valstu atomspēkstacijas, arī krievi mirs no radioaktīvā starojuma?” papildināja prezidents, pirms Sergejs paspēja pabeigt teikumu. “Iespējams, visi Krievijas iedzīvotāji. Vai man ir taisnība?”

“Jums ir pilnīga taisnība, prezidenta kungs.”

“Tad man ir iemesls ķerties pie dažu pasākumu īstenošanas.” Sergejs atviegloti nopūtās.

“Tas būtu vairāk nekā vajadzīgs, prezidenta kungs. Bet ar to var

būt saistītas noteiktas problēmas. Atomenerģijas ražošana iet roku rokā ar… ekonomiskajām interesēm.”

Prezidents smējās.

“Es zinu. Bet neraizējieties. Es viņiem došu divas izvēles iespējas. Vai nu viņi slēgs savas atomstacijas un mēs Eiropas elektrotīklos palaidīsim dažus gigavatus neplānotas bezmaksas elektrības, vai…” Sergejs, elpu aizturējis, gaidīja, ko prezidents teiks.

“… vai mēs, izmantojot bruņotu spēku, pārgriezīsim visas elektrolīnijas, kas iziet no viņu atomelektrostacijām. Tad viņi būs spiesti apstādināt reaktorus, jo viņiem nebūs kur likt reaktoru saražoto elektrību. Es nevēlos miljons Černobiļu, nē, kaut arī tas nozīmētu kaut ko līdzīgu nelielam kariņam ar rietumvalstīm.”

“Es saprotu,” apliecināja Sergejs.

Prezidents bez īpaša prieka nosmaidīja.

“Domāju, ka viņi izvēlēsies pareizi,” viņš teica. “Starp citu, Sergej Ivanovič, dzirdēju, ka jūsu sieva ir pazudusi uz krāvumu ledājiem.” “Tā ir tiesa, prezidenta kungs.”

“Ceru, ka viņu atradīs.”

“Paldies, prezidenta kungs.”

“Uz redzēšanos! Iespējams, ka tuvākajā laikā satiksimies. Nododiet no manis sveicienus savai sievai, kad atkal viņu satiksiet.”

Semjonovs un Barišņikovs gaidoši skatījās uz Sergeju. Viņš ar dažādām izjūtām izlaida no rokām tālruni. Sergejam šķita, it kā no viņa sirds būtu novēlies milzīgs slogs. Jo prezidenta tikko teiktais patiešām varētu novest pie piekrastes zonas atomelektrostaciju slēgšanas. Tātad, ja dažu tuvāko nedēļu laikā nekas nenotiks, vismaz visa cilvēce vairs netiks iznīcināta pat tad, ja kontinentālais ledājs iegāzīsies jūrā. Tomēr atvieglojumam piejaucās arvien asāk un sāpīgāk pulsējošas raizes.

Kas bija noticis ar Amritu un Kari?

8

Tikai simt metru no Amritas un Kari, gandrīz uzreiz pie ledus grēdas pakājes, bija neaizsalis ūdens. Tajā šūpojās retas, lielas plāksnes un mirdzoši, caurspīdīgi vai tirkīzkrāsas bluķi. Tuvākie aisbergi atradās tālāk nekā iepriekš.

Arī šajā pusē bija strupceļš.

“Mēs netiksim tālāk arī šajā virzienā,” nopūtās Kari. “Mēs esam atdalījušies no lielākās salas.”

Viņi jau vairākas stundas apstaigāja jaunās mājvietas krastus. Viņi ātri bija noskaidrojuši, ka tagad atrodas uz apmēram sešus kilometrus garas un vietām uz četrus, bet dažviet tikai uz aptuveni divus kilometrus platas plāksnes, kuru šķērsoja trīs augstākas ledus grēdas. Viņu jaunā sala vairs nebija no desmitiem metru bieza, akmenscieta senā ledus, kā tā, pie kuras bija noenkurojušies “Arktika” un Givalior. Tagadējā sala bija izveidojusies no krāvumu ledus gabaliem, kas pirms kāda laika bija sasaluši kopā. Tas nebija labi, jo krāvumu grēdas parasti nebija visai ilgmūžīgas. Jo īpaši vasarā. No otras puses, viņi varbūt nemaz nenodzīvos tik ilgi, ka tam no viņu viedokļa būs kāda nozīme.

Kari un Amrita bija meklējuši vietu, no kuras varētu tikt uz citām ledus plāksnēm un pa tām varbūt mazliet tuvāk tam rajonam, kurā, kā viņi domāja, “Arktika” joprojām gaida. Bet ceļš bija nogriezts visos virzienos. Visapkārt bija tikai atklāts ūdens ar paretām ātri kūstošām ledus plāksnēm un bluķiem. Viņiem nebija nekādu iespēju tikt tam pāri, lai nokļūtu pie “Arktikas”, pat lecot no viena ledus gabala uz citu. Šāda rīcība arī labākos laika apstākļos būtu pārgalvīgi drosmīga, jo

plānās plāksnes un krāvumu ledus veidojumi varētu pilnīgi negaidīti sadrupt vai pāršķelties uz pusēm un iebrukt zem kājām, vai apgāzties. Taču viņus apņemošajā ūdenī plāksnes bija izvietotas tik reti, ka viņi nebūti tikuši pāri pat ar pārgalvīgu riskēšanu. Nākamā ledus plāksne daudzās vietās atrastos pārāk tālu — desmitiem vai vietām pat simtiem metru atstatumā.

“Ko mēs tagad darīsim?” jautāja Amrita.

“Atgriezīsimies pie iglas. Ledus grēda līdzās tai ir visaugstākā. Mēģināsim izdomāt, kā mēs varētu padot zīmi “Arktikai”.”

“Kā, piemēram, ko?”

Kari paraustīja plecus.

“Mūsu uzkodu iepakojumam ir alumīnija plēve. Varbūt mums izdosies no tā izveidot tādu kā atstarotāju. Varbūt viņi ieraudzīs zibsni, ja mēs ar to māsim visos virzienos pēc kārtas.”

Amrita, neko neatbildot, skatījās Kari. Labi jau, labi, šī ideja varbūt nav pati spožākā, domāja Kari, bet izgudro pati ko labāku, man jau sāk pietrūkt padoma. Viņi nokāpa no grēdas un sāka brist uz nākamo augstāko ledus krāvumu. Abi jutās drūmi un nospiesti.

“Mums laikam nav neko daudz iespēju palikt dzīviem,” teica Amrita.

“Nē, mums vēl ir iespēja izdzīvot.”

“Taču ne visai liela?”

“Jā,” piekrita Kari.

Piepeši atskanēja berzīga, griezīga skaņa. Kad viņi pagriezās, tad ieraudzīja, kā tikai dažu desmitu metru attālumā ledū paveras plata aiza, kuras dibenā viļņojas melns ūdens. Ledus sala bija pāršķēlusies uz pusēm. Malas, peldot līdzi straumei un saduroties tā, ka to šķautņainie izvirzījumi berzējās cits pret citu, skaļi brakšķēja.

“Šī ledus plāksne taču sadrups gabalos acu priekšā,” atzīmēja Amrita.

Viņi atkal bija pazaudējuši gandrīz ceturto dalu no jaunās mājvietas virsmas.

Tagad jau kļūst bīstami, domāja Kari. Sala kusa biedējošā ātrumā. Ja sačākstējušais ledus iebruks zem kājām, viņi nokļūs ūdens apskāvienos un ies bojā. Ūdens bija tik auksts, ka cilvēks tajā izlaistu garu jau pēc īsa mirklīša.

Otras briesmas bija vēl lielākas. Jo vairāk gabalos ledus sala sadalīsies, jo “Arktikai” būs sarežģītāka meklēšana. Ja viņi nokļūs lamatās uz kāda relatīvi maza atšķēluma, viņus nekad neatradīs, jo “Arktika” koncentrēsies uz lielākām ledus plāksnēm. Un kāds liktenis sagaida viņu dārgo novērošanas punktu — grēdu, no kuras viņi iepriekšējā dienā bija redzējuši “Arktiku”, kas tobrīd vēl atradās tikai dažu kilometru attālumā? Vai tā nogrims? Vai tā sadrups gabalos? Vai, kas vēl bīstamāk, zaudēs līdzsvaru, ja tai apkārtējās pakledus plāksnes pārāk sarausies? Cik dziļi zem ledus tā sniedzās? Vai tai ir kārtīgs zemūdens ķīlis, vai arī tā turas stāvus tikai tādēļ, ka to atbalsta apkārtējās pakledus masas? Vai tā varētu piepeši, bez brīdinājuma apvelties apkārt, uz sāniem vai uz galvas gluži tāpat, kā to bieži dara vecie aisbergi?

Un vienlaikus, nolūkojoties, kā no salas atrāvusies mazākā ledus sala lēnām pludinās projām, viņi piepeši ieraudzīja, kā uz tās palikušās ledus grēdas virsotne sāk šūpoties no vienas puses uz otru.

“Mums laikam labāk būtu aizvākties no šīs vietas!” Kari iekliedzās. Viņš sāka skriet, un Amrita nesās viņam pakaļ.

Uz mazākās ledus salas palikusī grēda tagad šūpojās vēl izteiksmīgāk un arvien platākā diapazonā. Tad tā pēkšņi iegāzās jūrā un apvēlās apkārt. Tas, kas pirms mirkļa bija ledus grēdas ķīlis, izlēca virs ūdens un pacēlās četru piecu metru augstumā virs jūras līmeņa, bet grēdas virsotne iegrima dziļi zem ūdens. Kritiena izraisītais vilnis atsitās pret viņu saliņas krastu un apskaloja ledu vispirms kā pusmetru augsta banga un tad kā ātri saplokošas putas. Tas salaistīja salas svaigo, balto sniegu un pārvērta to dzidros, caurspīdīgos vižņos, taču neaizsniedzās līdz Amritai un Kari.

“Kā tas ir iespējams?” šausminājās Amrita.

“Liela daļa no tā ledus krāvuma sākotnēji noteikti atradās zem ūdens,” skaidroja Kari. “Divdesmit metru augstai ledus grēdai zem ūdens var būt sešdesmit vai septiņdesmit metru dziļš ķīlis.”

“Kāpēc tad tā apgāzās?”

“Domāju, ka ūdens ķīli ir izkausējis ātrāk, nekā kūst augšējās ledus masas,” teica Kari. “Ar to pašu kopuma līdzsvars ir izjaukts.”

Amrita neuzticīgi raudzījās uz vēl augstāko grēdu, kas slējās turpat priekšā. Pēc tam viņas skatiens pievērsās ledum zem kājām.

“Vai arī šī grēda var apgāzties?” viņa jautāja Kari.

Kari pamāja.

“Baidos, ka tā.”

“Patiešām jauki,” nopūtās Amrita. “Tā tikai te vēl trūka.”

Neliels pelēks mākonis peldēja debesīs uz viņu pusi.

“Mums jāpaspēj tikt uz citas plāksnes, pirms šī grēda apveļas,” teica Kari.

Tā vai citādi, bet mūsu apžēlošanas laiks jebkurā gadījumā samazinās, domāja Amrita.

Pelēkais mākonis tagad atradās gluži virs viņiem. Sāka pilināt, tad smidzināt. Kad lāse nokrita uz dūnu jaku auduma, tā vispirms šķita slapja, bet tad gandrīz uzreiz pārvērtās spožā ledū. Jau pēc dažām sekundēm abu kapuces un muguras klāja plāna, milimetru bieza spoža ledus kārtiņa.

“Kas tas tāds?” brīnījās Amrita.

“Pārdzesēts ūdens,” skaidroja Kari. “Mums ātri jāsameklē pajumte.”

“Pārdzesēts ūdens? Es nezināju, ka arī tāds var būt.”

“Jā, tāds diemžēl eksistē.”

Lietus pastiprinājās, un drīz Kari un Amrita jau juta mitrumu sūcamies cauri apģērbam, kad vienlaikus uz tā virsmas veidojās spožas un stingras Iedus bruņas, kas ātri kļuva arvien biezākas. Un līdz iglai bija vismaz kilometrs. Kari saprata, ka viņi paspēs samirkt, līdz būs nonākuši aizsegā.

Tas nu nepavisam nav labi, domāja Kari un neatlaidīgi centās noturēties, lai neiekristu dziļā nomāktībā. Viņš zināja, ka nekad nevajag padoties, lai cik bezcerīga arī būtu situācija, jo glābiņš pārsteidzošā kārtā jau varēja gaidīt aiz nākamā stūra. Bet vienlaikus viņš labi zināja, ka ledainais lietus ir krietni samazinājis viņu iespējas palikt dzīviem. Pat ja sala neapgāztos, slapjo drēbju dēļ viņi pa nakti zaudēs

pārāk daudz siltuma. Ja vien nakts nebūs pārsteidzoši silta, viņi tās laikā nomirs no hipotermijas. Ļoti ticams, ka neviens no abiem vairs neieraudzīs nākamo rītu.

Kad Kari saprata, ka vairs nekad neredzēs Annu Lēnu, viņu pārņēma caururbjošas bēdas. Turklāt mēs nomirsim tik stulbā, pilnīgi nevajadzīgā veidā, viņš domāja, vienlaikus juzdamies nomākts un nikns.

Tad viņš ieraudzīja “Arktikas” glābšanas laivu. Un tā nebija tālāk par dažiem simtiem metru. Pagriezies, lai to apskatītu, viņš pamanīja, kā laivas priekšgalā stāvošais Sergejs Saveļņikovs izstiepa sveicienam roku. Un viņš nekad nebija tā priecājies, ieraugot savu krievu draugu, kā tieši tajā brīdī.

“Ja jums šovakar nav nekādu citu plānu, tad man jums abiem būtu ielūgums vakariņās,” teica Sergejs, kad glābšanas laivas deguns noskrapšķēja pret ledus salas krastu.

“Es īsti nezinu, vai mēs tomēr nepaliksim šepat,” izlikās Kari, bet asaras pret paša gribu spiedās acīs.

Sergejs izlēca uz salas un apskāva Amritu. Viņa raudāja un neteica nekā.

“Hmm… Mums varbūt labāk tūlīt doties ceļā, šī sala var apgāzties kuru katru mirkli,” mudināja Kari. “Turklāt vismaz man ir velnišķīgi auksti.”

Sergejs pamāja.

“Man ir līdzi apģērbs un siltas segas,” teica Sergejs. “Bet tev taisnība — braucam!”

Mēs esam izglābti, domāja Kari. Taču — uz cik ilgu laiku?

9

“Vai alu nevēlēsies?” vaicāja Sūzanas Čengas balss aiz Pjēra Čemberlena muguras. “Tad, kad būsi pabeidzis?”

Pjērs, kurš bija koncentrējies uz videomateriālu rediģēšanu, pagriezās pret Sūzanu, iztaisnoja muguru, izstaipīja saspringušās rokas un pasmaidīja.

“Tas man pat ļoti patiktu,” teica Pjērs.

“Tagad vai vēlāk?”

“Tagad. Šodienai pietiks strādāt.”

Pjērs piecēlās, un viņi pa pētniecības stacijas gaiteņiem devās uz ēdnīcu.

Tā izskatījās pamesta. Visi desmit galdiņi bija tukši, un arī aiz letes neviena nebija.

“Tā taču ir slēgta,” konstatēja Pjērs.

“Pārāk maz darbinieku — šī mūsdienu mode atnākusi arī līdz šejienei,” paskaidroja Sūzana. “Šeit parasti ir pašapkalpošanās.”

Sūzana aizgāja aiz letes un no ledusskapja izcēla divas pudeles alus. Pēc tam viņa paņēma rakstāmo, kas karājās pie durvīm, un pretī savam vārdam ievilka divas svītriņas.

“Vai šitāda akmens laikmeta sistēma darbojas?” vaicāja Pjērs.

Sūzana pamāja.

“Kā tad. Visi ir personīgi ieinteresēti, lai šis kroģelis noturas pie dzīvības.”

Sūzana pastiepa Pjēram pudeli.

“Paldies. Nākamā būs uz mana rēķina.”

“Tev nav rēķina, puis, tādēļ tev tagad būs vien jāļauj man uzsaukt. Taču neraizējies — man maksā algu, un šeit ir tik niecīgas iespējas tērēties.” “Pie kura galdiņa iesim?”

“Vari izvēlēties.”

Viņi apsēdās. Pjērs ielēja alu glāzē un pacēla to gaisā. Viņi saskandināja un abi iedzēra pa malkam.

“Nu tā, tagad tu droši vien man pajautāsi, ko tāda meitene kā es īsti dara šādā vietā,” teica Sūzana.

“Ko tāda meitene kā tu īsti dara šādā vietā?”

“Tu tātad nevarēji izdomāt neko citu,” nopūtās Sūzana.

“Pati jau ierosināji,” nosmīnēja Pjērs. “Turklāt es to arī vēlējos pajautāt. Kaut kas tevi patiešām šeit saista.”

“Es taču esmu tev stāstījusi, ko mēs darām. Mēs sekojam ledus atstarotājspējas pārmaiņām. Tas ir ļoti svarīgi.”

Pjērs nepacietīgi papurināja galvu.

“Es tev īsti neticu. Tu esi visai godkārīgs cilvēks. Ledus tumšuma un spožuma pārmaiņām spētu sekot jebkurš. Tas ir kaut kas cits, kas tevi šeit tur.”

Velns! Sūzana nodomāja. Tas jau sāk kļūt nepatīkami. Pjēram Čemberlenam bija asāka intuīcija, nekā Sūzana bija gaidījusi.

“Mums visiem ir savas uzmācīgās idejas,” nenoteikti izteicās Sūzana. “Nu, ja nevēlies, tev nav jāstāsta. Parunāsim par ko citu.”

Sūzana virpināja glāzi un skatījās uz burbulīšu virtenēm, kas alū cēlās augšup. Varbūt man vajadzētu izstāstīt, domāja Sūzana. Vai es kādreiz esmu izstāstījusi pilnīgi visu kādam citam? Kaut reizi mūžā? Varbūt pati sevi sapratīšu labāk, ja kaut reizi to visu izskaidrošu kādam… otram cilvēkam. Sūzanai šī doma tomēr šķita dīvaina. Otram cilvēkam, piemēram, Pjēram. Vai tā nu bija tik slikta doma? Ja es to nespēšu, zināšu, ka no manis ir iznākusi ķerta mājas pele smagā formā. Un, ja spēšu… Bet visi mani skaidrojumi izklausās tukši arī pašas ausīs. Zinu, ka man galvā ir kāda cita vaina.

“Mana ģimene nāk no Filipīnām,” izgrūda Sūzana.

Pjērs nekā neteica un gaidīja, ka Sūzana turpinās.

“Mēs esam ļoti bagāta minoritāte. Mūsu, Filipīnu ķīniešu, ir patiešām maz — mazāk par procentu no visa iedzīvotāju skaita, bet mums pieder gandrīz viss, kas tagad Filipīnās vispār var piederēt. Vairums zemes, visi lielie uzņēmumi, bankas, rūpnīcas, kuģi. Mums pieder viss. Bet situācija labāka nekļūst, drīzāk pretēji. Drīz mūs visus nogalinās vai izsūtīs no valsts. Es devos prom, kad… nogalināja manu māti.” “Izsaku līdzjūtību,” teica Pjērs.

“Vai zini, kas, manuprāt, bija visšausmīgākais? Tas, ka visi radinieki, pat tēvs, notikušo uzskatīja par ko tādu, kas it kā piederas normālam dzīves ritējumam. Viņi bija bēdīgi, bet tik un tā mātes slepkavība, pēc viņu domām, bija dabisks iznākums. Tā tas savā ziņā arī bija, jo mūs taču ik pa brīdim slepkavo un nolaupa izpirkuma maksas dēļ. Es… Es gribēju no tā visa tikt prom. Iespējami tālu prom. Tur bija tik šauri un nomācoši. Man šķita, ka nosmakšu. Mēs dzīvojām nerimtīgā aplenkuma stāvoklī, kā cietumnieki pašu mājās. Visi zināja, ka neglābjami tuvojas beigas, bet neviens negribēja rīkoties. Nebija iespējams pat ierunāties par to, ka mēs varētu samierināties ar nedaudz mazāku daļu, ka varētu kaut drusciņu no visa izdalīt nabadzīgākiem ļaudīm. Nē, mēs stūrgalvīgi gribējām turpināt skrāpēt sev rīkli, kamēr pārplēsīsim artēriju un nopludināsim asinis.”

“Un tā tu pārcēlies uz Angliju?”

“Jā, tā es izdarīju.”

“Un tava ģimene?”

“Nezinu. Neesmu ar viņiem sazinājusies.”

“Pat ar savu tēvu?”

Sūzana noliedzoši purināja galvu.

“Kāpēc lai es būtu? Nezinu, vai viņš vēl ir dzīvs vai arī ir jau nogalināts. Ja tā vēl nav noticis, domāju, ka tas ir tikai laika jautājums. Un esmu pārliecināta, ka negribu zināt nekādas detaļas par to, kā tas beigu beigās notika. Es to visu jau vienreiz esmu piedzīvojusi. Toreiz, kad nomira māte. Mani neinteresē atkārtojums. Es nesekoju ziņām no Filipīnām. Es nelasu pastu, ko saņemu no turienes. Es neesmu to pāradresējusi uz šejieni. Tas krājas manā Bristoles dzīvoklī.”

“Tu tātad dzīvo Bristolē?”

“Man tur joprojām ir gluži jauks dzīvoklītis. Kamēr esmu prom, tajā dzīvo kāds draugs. Viņš raksta pāris reižu gadā un mēģina neizrādīt raizes par to, ka es kādā brīdī varētu atgriezties. Viņam nevajadzētu būt tik norūpējušamies, jo patiesība ir tā, ka Anglijā ir gandrīz tikpat sasmacis kā Filipīnās. Arī tur ir pārāk daudz cilvēku un pilnīgi nevajadzīgi daudz pretīgi bagātu radinieku, kas piedzimuši ar zelta karotīti mutē. Es vēlējos kaut ko skaidrāku, vienkāršāku, tīrāku. Mežonīgāku. Brīvāku. Mazāk piegludinātu. Robustāku.”

“Tādēļ tu atbrauci uz Grenlandi?”

“Tādēļ es atbraucu uz Grenlandi. Biju studējusi fiziku, un tas, ko es darīju, man labi padevās, tādēļ dabūju šo vietu.”

“Bet kāpēc tieši Grenlande?”

“Mani interesē haosa teorija un fraktāļi — dabas formas, kas atkārtojas tādas pašas dažādās lieluma klasēs.”

“Jā, tu par tiem stāstīji, kad pirmo reizi bijām kopā uz ledāja.” “Vispirms ir fraktāļi ar precīzām kontūrām. Tad, daudz lielākā izmēru klasē, kad valdošā kļūst gravitācijas ietekme, virsroku ņem apaļās formas. Tomēr formu fraktālitāte joprojām saglabājas. Kā jau stāstīju, vispirms pētīju lielu un mazu upju deltu veidotās fraktālās formas — ūdeni un smiltis. Pēc tam, reiz novembrī, apmeklēju Somijas Lapzemi un iemīlējos ledū. Ledus sāka mani neatturami valdzināt. Tas ir daudz sarežģītāks, nekā cilvēki spēj iedomāties.”

“Ak tā?”

“Nekāds “ak tā”! Ūdens uzvedas sarežģītāk, un tam ir vairāk dažādu cietu agregātstāvokļu nekā jebkurai citai pazīstamai vielai. Ūdens mūsu uztverei ļoti uzskatāmā temperatūrā pārvēršas cietā vielā. Turklāt kontinentālie ledāji pēc savas būtības vairāk ir ārpuszemes veidojumi nekā vietas, kas pieder zemeslodei. Tie ir tik ārkārtīgi reducēti un sastāv no viena vienīga ķīmiska savienojuma. Arī pēc temperatūras tie ir daudz tuvāki Marsam nekā Filipīnām.”

“Un tu vēlējies nokļūt ārpuszemes vidē, nedodoties prom no zemeslodes.”

Sūzana paraustīja plecus.

“Nu jā, savā ziņā arī tas. Uz Marsu nokļūt ir grūtāk nekā uz Grenlandi — reisu mazāk un lidojuma biļetes maksā vairāk. Tomēr galvenokārt es gribēju nokļūt šeit, lai varētu koncentrēties domāt par ledu.” “Domāt par ledu?”

“Vai tad tas izklausās tik jocīgi?”

“Jā. Piedod, bet tas izklausās visai jocīgi.”

“It kā es būtu kāda brīnumaina dīvainīte,” iebilda Sūzana. “Brīnumaina dīvainīte ir visai trāpīgs raksturojums,” smējās Pjērs, bet mēģināja izklausīties lietišķs un saprātīgs. “Pats es nebūtu spējis pateikt ne par matu labāk.”

Sūzana parādīja Pjēram mēli.

“Vai tā tagad bija lietišķa rīcība?” Pjērs centās noskaidrot.

“Vai tu vēlies, ka es turpinu, vai arī nevēlies, ka es turpinu?” stingri noprasīja Sūzana.

“Esi tik laipna un turpini.”

“Otrs brīnumains dīvainītis, vārdā Vegeners, savulaik, kad skatījās uz Iedus plāksnēm Grenlandē, tas ir, pirms viņš gāja bojā uz ledāja, izdomāja visas sauszemes kustības teoriju,” turpināja Sūzana. “Vismaz tikpat ķertu ģeologu vēlākās teorijas par izkusušu akmens vielu straumēm Zemes mantijā īstenībā balstās uz to, ko viņi bija iemācījušies no ledus straumēm. Tas ir noslēpums. Apsoli, ka nevienam to nestāstīsi.” “Apsolu nestāstīt. Bet es to varētu izmantot kādā televīzijas programmā. Vai tas arī tiek skaitīts?”

Sūzana brīdi padomāja.

“Laikam jau ne. Nedomāju, ka televīzijas programmas var uzskatīt par izstāstīšanu. Taču es gribētu gan izdarīt tā kā Vegeners.”

“Tas ir, iet bojā uz ledāja? Tas jau izskaidro daudz. Es mazliet pabrīnījos, kāpēc tu gribēji iebāzt savu galvu tajā dobumā Vet tagad, kad tu pateici to skaļi, viss it kā nostājas savās vie…”

“Ēzelis! Es vēlos koncentrēties, lai domātu par to, kā dažādi ledi darbojas un uzvedas atšķirīgos apstākļos. Vienā mierā skatīties sniegpārslas, ledus kristālus, ledus plāksnes un lielākus ledājus.”

Pjērs izdzēra savu glāzi tukšu.

“Vai ņemsi vēl vienu?” viņš jautāja Sūzanai.

“Jā, paldies.”

“Es varu aiziet paņemt.”

“Neaizmirsti pievilkt strīpas.”

“Vai man tās atzīmēt, piemēram, Horstam?”

Sūzana iesmējās.

“Savā ziņā laba doma, bet konkrēti šajā gadījumā varbūt labāk ievērot godīguma principus. Pēctecības un noturīgas attīstības vārdā.” Pjērs aizgāja pēc diviem aliem un pielēja glāzes.

“Vai tev ir kāds īpašs iemesls, kāpēc tu vēlies… domāt par ledu?” Pjērs jautāja Sūzanai.

“Jā, man ir,” teica Sūzana. “Ja mēs domājam par Visuma vielu, tad mums šur tur ir pa kādai zvaigznei un tām apkārt kāda auksta akmens vai gāzu bumbiņa. Bet gandrīz viss cits taču ir ledus. No ūdens izveidojies ledus, oglekļa dioksīda ledus, metāna ledus, sasaldēts slāpeklis un tā joprojām. Saturna gredzeni ir no ledus. Saturna un Jupitera mēneši ir ledus. Urāns un Neptūns ir ledus. Koipera joslas ledusplanētas ir no ledus. Komētas ir ledus. Ledus, ledus, ledus. Visur.”

“Man drīz sāks salt,” sūdzējās Pjērs.

“Mēs zinām, ka novērojamās zvaigznes un gāzu mākoņi veido varbūt tikai vienu simto daļu no visas Visuma vielas. Universs ir pilns ar tumšo vielu, kuru nevar novērot. Tā kā lielas, tumšas bumbas aptver galaktikas un kā lielas, neredzamas saliņas aizpilda kosmosu starp galaktikām. Tumšās vielas būtība oficiāli ir liela mīkla. Bet es domāju, ka tā vienkārši ir tikai… ledus.”

Pjērs neticīgi pakratīja galvu.

“Bet tas taču nav iespējams. Lielākā daļa no Visuma vielas ir ūdeņradis un hēlijs. Tie kosmosā nevar sasalt, lai cik zemu temperatūra nokristos.”

“Tukšas pļāpas,” teica Sūzana. “Uz zemeslodes ledum vienmēr ir tieksme radīt klāt ledu. Ledus uzsūc siltumu un atstaro siltumu. Tas apēno, saldē un sastindzina.”

“Jā, bet…”

“Pēc izmēģinājumiem laboratorijā mēs zinām, ka parasts, no ūdens izveidojies ledus ļoti zemā temperatūrā uzvedas pavisam citādi nekā mums pazīstamais ziemas ledus,” pārliecinoši turpināja Sūzana. “Tas ir valkans un līpošs, pārsliņas cita citai pieķeras kā līme. Un ko tad, ja parādība pastiprinās, kad nonāk daudz aukstākos apstākļos? Un ja arī citas vielas uzvedas tāpat? Uz pašreizējo pieņēmumu pamata komētām nemaz nevajadzētu pastāvēt. Taču tās ir. Ledus nepārprotami rada jaunu ledu arī kosmosā. Ja nelielu ledusplanētu rašanās ir ļoti vienkārša, tad tās varbūt spēj ap sevi savākt arī ūdeņraža un hēlija mākoņus, kas cieši sablīvējušies trīs kelvinu aukstumā. Var gadīties, ka rezultātā rodas dažāda lieluma gandrīz līdz absolūtajam temperatūras nulles punktam sasalušas, briesmīgi aukstas leduspasaules, kas galvenokārt sastāv no šķidra hēlija un sasaldēta ūdeņraža. Vai no kaut kādas daļēji sasaldētas ūdeņraža putras.”

Pjērs neizskatījās pārliecināts.

“Ja tā būtu taisnība, kāpēc mūsu pašu Saules sistēmā nekad nav atrasts nekas tamlīdzīgs?” iedzēla Pjērs. “Kāpēc apkārt komētām un Koipera joslas ledusplanētām nav aukstu ūdeņraža mākoņu?”

“Mūsu Saules sistēma ir rets izņēmuma gadījums — Saules sistēmai vienkārši kroplīgs fragments,” teica Sūzana. “Mūsu pašu Koipera josla ir šaurs stumbenis, tikai tuvumā eksplodējušas pārnovas nocirsts nožēlojams pārpalikums. Normālā kārtā ledusplanētas turpinātos daudz, daudz reižu tālāk.”

Sūzana no pudeles iekratīja glāzē pēdējās piles.

“Šitas vairāk nedarbojas,” žēlojās Suzana.

“Vai Ledussieviete ņems vēl vienu?” jautāja Pjērs.

Sūzana nosmīnēja.

“Nemēģini mainīt sarunas tematu. Bet, pie velna, lai iet vēl viens! Raugi, tagad ir tava kārta pastāstīt, kas tevi ir piespiedis rikšot.”

10

Sergejs un Amrita uzkavējās gultā, lai gan rīts bija uzausis jau pirms vairākām stundām. Amrita ļāva, lai galva un ķermeņa augšdaļa atdusas pret Sergeja krūtīm. Sergejs izbaudīja sievietes krūšu pieskārienus ādai un viņas matu kutinošos glāstus sejai. Amritas ķermeņa un locekļu tumšā āda izskatījās kā šokolāde pret Sergeja ziemas izbalināto gandrīz balto ādu.

“Vienubrīd jau biju pārliecināts, ka tevi vairs neredzēšu,” klusi teica Sergejs.

“Ko tu tad domāji?” jautāja Amrita.

Sergejs neatbildēja.

“Kādēļ tu neatbildi?” izprašņāja Amrita.

“Es par to negribēju domāt,” slinki teica Sergejs.

“Nu protams. Tomēr tu domāji.”

“Jā. Es domāju, ka… Ka, ja tu neatgriezīsies, man vairs nepaliks nekas un ka es varbūt vairs neizturēšu… tādu tukšumu. Pirmo reizi dzīvē man bija tāda sajūta, ka man varbūt vairs nav intereses izspēlēt savas kārtis līdz galam. Es vairs nebiju ieinteresēts redzēt, kas vēl varētu būt atlicis.”

Amrita ilgu laiku neteica ne vārda. Tad viņa pagrieza galvu, lai zods atbalstītos uz vīra krūškurvja. Viņa skatījās Sergejam tieši acīs.

“Es tev neticu,” visbeidzot Amrita teica. “Bet paldies. Tas savā ziņā bija ļoti skaisti pateikts. Sievietei ir patīkami justies vajadzīgai.”

Amrita pagriezās un iekārtojās vīra padusē tā, ka viņas mugura atradās pret Sergeja sānu.

“Bet visā visumā pastaiga gida pavadībā pa polārajiem ledājiem apstiprināja manus uzskatus par to, ka izdzīvošanai piemīt kultūras specifika,” skaļi prātoja Amrita.

“Ko tu ar to domā?”

“Svarīgākās zināšanas un prasmes nepārprotami ir atkarīgas no apkārtējiem apstākļiem. Visās iespējamās vietās nevajadzētu bāzties ar precīzi tādiem pašiem risinājumiem. Eskimosam ir būtiski zināt, kā uzvedas ledus gabali vai kā apkopt apsaldējumus. Gangas līdzenumā tam nav gluži tik lielas nozīmes.”

“Tu domā?”

“Kas nenozīmē to, ka atšķirīgas civilizācijas nevarētu mācīties arī cita no citas. Tām vajadzētu apmierināties tikai ar tā uzkrāšanu, no kā patiešām ir labums.”

Amrita dažas minūtes lūkojās kajītes griestos ar sapņainu sejas izteiksmi.

“Par ko tu prāto?” jautāja Sergejs.

“Vai atceries, ko stāstīju par Manu un septiņiem rišiem? Un par Oannesu — mīta mezopotāmiešu versiju? Par Oannesu, kurš atveda sev līdzi noderīgas zināšanas un prasmes un nodibināja reģionā Divupes civilizāciju?”

“Kā es būtu varējis aizmirst?”

Amrita pasmaidīja un noglāstīja Sergeja krūtis.

“Protams, tu to nevarētu, mīļais. Bet… es tikai domāju, ka… Vai mums atkal nevajadzētu nodibināt kaut ko līdzīgu? Kaut kādas jaunas saptariši biedrības, lai saglabātu visas nepieciešamās zināšanas, tas ir, visas patiešām nepieciešamās zināšanas?”

Sergejs nopūtās.

“Tu domā, ka tas ir nepieciešams? Mums taču jau ir milzums grāmatu.” “Tā gan, bet padomā, cik daudz no šiem materiāliem sāk uzglabāties vienīgi elektroniskā formātā.”

“Vai tad tas nav gluži labi?” protestēja Sergejs. “Tad, kad materiāls ir elektroniskā versijā, to ir iespējams ievietot arī internetā, kur tas ir pieejams visiem, kam vien nepieciešams.”

“Jā, ja tev ir dators. Bet cik ilgi tās magnētiskās lentes un tajās ievietotā informācija saglabāsies, ja sistēma sabruks? Kompaktdiski saglabājas tikai gadu desmitus, reizēm tikai gadus. Grāmatas, kas iespiestas uz labas kvalitātes papīra, iztur tūkstošiem gadu, ja tās glabā pietiekami sausās telpās.”

“Tajā nenoliedzami ir sava deva patiesības,” piekrita Sergejs. “Padomā, cik sarežģīti mūsdienās ir tehnoloģiju tīkli,” turpināja Amrita. “Ja tagad atgadīsies kāds lielāks nogruvums… Atceries, kā Indijai savulaik izgāja.”

“Domāju, ka nekas īpaši slikts nenotiks,” izlēmīgi teica Sergejs. “Domāju, ka mēs vēl varam apstādināt ledāju sabrukšanu.”

Amrita neizskatījās pārliecināta.

“Jā, varbūt. Bet… ja nu mēs to esam sākuši pārāk vēlu?”

“Tas nav īpaši ticami.”

“Arī lielas lietas dažkārt ir atkarīgas no patiešām sīkumiem. No vienkāršas sagadīšanās. Ķīna savulaik atkāpās no pasaules jūrām viena zibens spēriena dēļ. Zibens aizdedzināja Aizliegtās pilsētas jaunās koka ēkas, un imperatora mīļākā sieva gāja bojā. Imperators no zaudējuma ciešanām sabruka, un viņa pēcteči nolēma, ka dievi ir runājuši. Ķīna noslēdzās sevī, un Eiropas jauno zemju atklājēji burāja tieši iekšā lielā tukšumā. Tā viena zibens spēriena dēļ mēs tagad šeit sarunājamies angliski, nevis ķīniešu valodā.”

Vai arī šajā reizē viss būs atkarīgs no niecīgas sagadīšanās, prātoja Sergejs. No laimīgas sagadīšanās vai nelaimīgas sagadīšanās? No tauriņa spārna vēziena vai zibens spēriena?

Neviens no viņiem nevarēja zināt, kas notiks nākamajā naktī.

Jo tajā brīdī neviens vēl nenojauta, ka viņu pazīstamajai pasaulei ir atlikušas vairs nepilnas divdesmit stundas mūža.

11

Sūzana Čenga pamodās no nepatīkamas sajūtas, ka viss nav tā, kā vajadzētu būt. Viņa piecēlās un aizgāja pie ierīcēm, kas atradās uz galda. Seismogrāfs, kas sekoja ledāja kustībām un to izraisītajiem satricinājumiem zemē, un tam pieslēgtais dators neko nebija reģistrējuši.

Tomēr Sūzana bija pārliecināta, ka viņa kaut ko ir dzirdējusi. Vai sajutusi. Kaut kas viņu bija pamodinājis.

Sūzanas rosīšanās pamodināja arī viņai blakus gulējušo Pjēru Čemberlenu.

“Kas nu?” vaicāja Pjērs.

“Nekas. Guli vien.”

Taču Sūzana neizskatījās īpaši apmierināta.

“Kas tevi nomāc?”

“Es… Nekas.”

“Nāc atpakaļ gulēt.”

Sūzana mazliet negribīgi atgriezās gultā. Pjērs atkal ātri aizmiga, bet Sūzanai miegs vairs nenāca. Kaut kas viņu joprojām nomāca. Viņa nespēja noteikt raižu cēloni, bet bija droša par to, ka kaut kas nav kārtībā.

Kad pēc vairākām stundām iezvanījās tālrunis, Sūzana gandrīz atvieglota steidzās atbildēt.

“Sveika, Sūzan, šeit es,” teica Sergejs. “Kā tur pie jums izskatās?”

“Nu, principā nekā jauna,” atbildēja Sūzana. “Izskatās, ka ledājs atkal ir nomierinājies. Vismaz uz brīdi. Tiesa, vēl kāda nedēļa ir atlikusi līdz siltā perioda beigām.”

“Taču tu nedomā, ka kaut kas notiks tuvākajā laikā?”

“Nē,” teica Sūzana.

“Vienu lietu mēs tomēr esam izdarījuši,” stāstīja Sergejs. “Visu to atomelektrostaciju, kas atrodas okeānu piekrastes zemienēs Eiropā un Ziemeļamerikā, darbība ir apstādināta. Domāju, ka reaktori ir atdzisuši jau tik daudz, ka tie vairs neatkusīs, pat ja pazaudēs savas dzesēšanas sistēmas.”

“Paldies dievam,” uzelpoja Sūzana.

“Kodoldegviclas stieņi no dzesēšanas baseiniem ir jau pārvesti uz iekšzemi,” teica Sergejs. “Tāpat arī Laheigas un Sellafīldas kodolatkritumu glabātava.”

Pamats zem barakas strauji nošūpojās. Kafijas tasīte, ko Pjērs bija atstājis uz galda malas, nokrita un sašķīda gabalos. Lauskas nes laimi, cerīgi nodomāja Sūzana Čenga. Viņa patiešām cerēja, ka tā būs. Arī Pjērs atkal uztrūkās no miega un piecēlās gultā sēdus.

“Šķiet, ka ledājs sakustējās,” atzīmēja Sergejs.

“Tā izskatās,” teica Sūzana.

Ekrānā Sūzana redzēja, ka Sergeja piere ir savilkta grumbās un ka viņš izskatās noraizējies. Tas šajos apstākļos nebija gluži bez iemesla. Lai gan Sergejs pat nezināja, ka baraka neatradās uz ledāja, bet gan tā piekājē uz stingras klints.

“Sergej, paliec sasniedzams,” teica Sūzana. “Nenoslēdz šo savienojumu. Var gadīties, ka es tev piezvanīšu atkal pēc dažām stundām.”

“Kas tur īsti notiek?”

“Man tagad jāiet,” teica Sūzana.

“Esi uzmanīga.”

“Es vienmēr esmu ļoti uzmanīga,” atbildēja Sūzana un pasmaidīja.

Pjērs Čemberlens izbrīnījies skatījās, kad Sūzana sāka stiept sev virsū silto aizsargtērpu.

“Ko, pie velna, tu taisies darīt?” jautāja Pjērs.

“Man nepatīk veids, kā ledājs kustas. Domāju mazliet palūkoties apkārt.”

“Nakts vidū?”

“Mēness ir pietiekami liels, un laiks tik skaidrs, ka tagad ir gluži laba redzamība ari naktī.”

“Bet vai nav labāk pagaidīt līdz rītam?”

“Nezinu. Ja tas, par ko es baidos… tagad notiek, tad no rīta var būt jau par vēlu. Sliktākajā gadījumā.”

Pjērs dziļi nopūtās.

“Lai tā būtu. Taču pagaidi mirkli, es iešu tev līdzi.”

Viņi apģērbās un devās ārā. Temperatūra bija nedaudz zem nulles, un viņu elpa mēness blāvajā gaismā mutuļoja kā mazi, balti mākonīši. Gaiss tomēr nebija dzeļoši auksts. Pie debesim mulsinoši spoži spīdēja vienā stūrī mazliet sadilušais mēness. Tā tumšās jūras bija ar skaidri saskatāmām kontūrām un izskatījās noslēpumainas. Pie debesīm bija arī zaļas ziemeļblāzmas liesmas, kas nepārtraukti mainīja formu. Zvaigžņu bija daudz, tomēr zvaigžņotā debess nebija gluži tik spoža, kā Pjērs bija gaidījis. Acīmredzot gaišā mēnesnīca blāvākās zvaigznes bija padarījusi neredzamas. Pjēram šķita pārsteidzoši, cik ārā labi var redzēt, lai gan pulkstenis bija divi naktī. No sniega kupenām atspīdošajā mēnesnīcas gaismā varēja redzēt gandrīz tikpat labi kā dienā. Sūzana aizskrēja pie garāžas durvīm un atvēra tās.

“Mēs tātad brauksim ar sniega motociklu?”

“Tā es biju domājusi.”

“Vai mums par to nevajadzētu paziņot?”

“Šeit ir vēl viens sniega motocikls un helikopters, ja kaut kas atgadīsies. Negribu modināt pārējos, pirms zināšu, ka tam ir iemesls. Turklāt es atstāju ziņu, kurā pateicu, uz kurieni mēs dodamies.”

“Tomēr tas īsti nebūs pēc noteikumiem?”

“īsti ne. Bet tev tas nav jāzina.”

Sūzana iekāpa sniega motocikla kabīnē un pagrieza aizdedzes atslēgu. Ar trešo piegājienu motors iedarbojās un sāka vienmērīgi rūkt. Sūzana izbrauca no garāžas, un Pjērs Čemberlens aizvēra durvis.

“Lec iekšā!” Sūzana aicināja.

Pjērs apsēdās blakus Sūzanai, un viņi sāka braukt pāri ledus klajumam.

Mēnesnīcā neskaitāmie dimantiņi uz ledus uzmirgoja gluži tāpat kā saules gaismā dienā, tikai apvaldītāk un maigāk. Debesīs slinki peldēja sīkas mākoņu skrandas. Palaikam kāda no tām aizsedza mēnesi un pa ledus tuksneša virsmu pārslīdēja lielas, melnas ēnas.

Viņi palēnām rāpās augstāk uz ledāja. Zemāk sāka plesties tā pati ainava, kuru viņi bija redzējuši, nākot uz ledāju dienasgaismā. Bet tagad tā bija kā no citas pasaules, no citas planētas. Dīvaina un pārsteidzoša pasaule — kraujas, melnas ēnas un nebeidzama mēnesnīcas nespodri apgaismota ledus pauguriņu un sniega kupenu jūra. Pjēram Čemberlenam ainava šķita sirdi plosoši skaista. Šeit ir tik daudz krāšņuma, gandrīz ikvienā vietiņā, ja vien spējam apstāties un paskatīties, viņš skumīgi prātoja. Kādēļ cilvēkiem ar to bija par maz? Un kā būs tālāk, jo cilvēkiem taču nekad nekā nav gana?

“Es tikai tagad patiešām sāku saprast, ko tu ar to domāji, kad teici, ka kontinentālo ledāju ainavas vairāk ir kā no kosmosa, nevis zemeslodes,” teica Pjērs.

“Visai jaukas, vai ne?” atbildēja Sūzana.

Pēc pāris stundām viņi jau bija tikuši līdz kontinentālā ledāja mugurai. Drīz vien viņi sasniedza grēdas augstāko vietu. Sūzana izslēdza sniega motocikla motoru un izkāpa.

“Ko tagad?” jautāja Pjērs.

“Gribu mazliet palūkoties apkārt… paklausīties. Un pamēģināt, kāds šķiet ledājs man zem kājām. Motocikla vibrācija traucē.”

Uz ledāja bija pilnīgi kluss. Vējš bija tik maigs, ka neradīja pat ne niecīgāko ūjināšanu ledāja plaisās.

“Nekā,” atvieglota noteica Sūzana. “Būsim velti atbraukuši.”

Tad… Viņa tā kā kaut ko sadzirdēja. Niecīgu, tālīnu dunoņu. Kā ļoti, ļoti tālu pērkonu vai artilērijas šāviņu dunu. Tādu tālīnu dunoņu, kuru tik tikko var saklausīt vai domāt šķietami sadzirdam.

Skaņa pastiprinājās.

Sūzana dziļi ievilka elpu. Pjērs vaicājoši skatījās viņā.

“Kas notiek?” jautāja Pjērs un arī izkāpa uz ledus.

Dunoņa vairs neizklausījās pēc tālīnas skaņas. Un tad tā sāka dimdēt… It kā no visām pusēm, aptverot viņus un ātri kļūstot arvien dobjāka.

“Ak tu sūds,” teica Sūzana. “Man šķiet, ka viss šis nolādētais ledājs var izkustēties jebkurā mirklī.”

“Ak debestiņ,” nopūtās Pjērs.

“Mums jāizsludina trauksme,” teica Sūzana. “Un ātri.”

Ja ledājs tagad iegāzīsies jūrā, vilnis uzgāzīsies Eiropas rietumu piekrastei pēc dažām stundām, domāja Sūzana. Agri no rīta. Un Atlantijas okeāna ūdens šajā gadalaikā ir nolāpīti auksts. Ja cilvēkus nepaspēs evakuēt, tikai Eiropā vien var nomirt divsimt miljoni cilvēku. Nemaz nerunājot par to, kas notiks pārējā pasaulē…

Ledāja dunoņa kļuva arvien spēcīgāka. Skaņa vairs neatgādināja neko, ko Sūzana bija dzirdējusi agrāk. Viņa nekad nebija dzirdējusi, ka kontinentālais ledājs vai arī lielas ledus straumes izdotu šādu skaņu. Troksni, kas šķita nākam no visurienes. Vienlaikus no visām pusēm. Vienlaikus pavisam tuvu un patiešām tālu.

Tad… izskatījās, it kā redzamās kontinentālā ledāja kontūras būtu kļuvušas nenoteiktākas un neskaidrākas, līdz viss ledājs līdz mēnesnīcas apspīdētajam horizontam sāka vibrēt. No sākuma tik tikko nojaušami un tad arvien spēcīgāk. Nelāgas melnas plaisas atvērās ledus tuksneša vidū, bet pēc mirkļa tās atkal aizvērās.

Ledājs zem viņu kājām sāka drebināties tik spēcīgi, ka daudz netrūka, lai viņi zaudētu līdzsvaru un nokristu.

“Vai mums nevajadzētu bēgt?” jautāja Pjērs.

“Bēgt… uz kurieni?”

Ledāja skaņa atkal mainījās. Dvēseli stindzinoša, visu pasauli piepildoša dunoņa joprojām atskanēja no visām pusēm, bet tagad bija saklausāmi arī zosādu uzdzenoši knakšķi no kaut kurienes daudz tuvāk. Turklāt, kad milzīgie ledus gabali padevās un drupa ledāja ceļā, no visām pusēm savācās brakšķi. Visas šīs skaņas sajaucās dīvainā, šausminoši skaļā kakofonijā. Un tad viņi skaidri sajuta, kā viss masīvais kontinentālais ledājs zem kājām noraustās un sāk kustēties — vispirms metru, tad otru, un tad tas sāka slīdēt uz priekšu vienmērīgā, lēni pieaugošā ātrumā. Un Sūzana Čenga zināja, ka tas vairs neapstāsies, ka tas pirms Atlantijas okeāna vairs nevar apstāties.

Sūzana nopūtās. Viņa kaklā sajuta smagu kamolu, un asaras dedzināja acis. Tad nu tā te izgāja, viņa nodomāja.

“Te nu tas ir,” klusi noteica Pjērs.

Sūzana neatbildēja.

“Mums laikam… cerību nav?” Pjērs vēl pajautāja.

“Nav. Ne mazāko.”

Pjērs Cemberlens pamāja.

“Tā jau es arī domāju.”

Mēs pat vairs nevaram pabrīdināt nevienu, nomākti domāja Sūzana. Kaut gan viņi jau laikam tāpat dzird šo te…

Tagad viss ledājs zem kājām slīdēja uz priekšu jūras virzienā. Tā ātrums ar katru brīdi palielinājās. Būkšķi un brakšķi, kas skanēja no visām pusēm, kļuva arvien apdullinošāki. Sūzana mēģināja aprēķināt jūrā iegrūstošā kontinentālā ledāja gabala kopējos izmērus. Vismaz divsimt kilometri reiz vismaz divsimt kilometri reiz vidēji pusotra kilometra. Tātad vismaz sešdesmit tūkstoši kubikkilometru ledus. Varbūt vairāk. Varbūt vēl daudz vairāk. Šeit radīsies varens megacunami, domāja Sūzana, visu megacunami māte.

“Cik daudz laika mums ir?” jautāja Pjērs.

“Daudz nav. Varbūt divdesmit minūtes, varbūt pusstunda. Ledāja priekšdaļai jau vajadzētu būt jūrā.”

“Kurš uz ledāja ir ātrāks — cilvēks vai sniega motocikls?”

“Tas atkarīgs no attāluma. īsā distancē cilvēks uzvarēs.”

“Bet ja mēs skrietu augstāk ledājā?”

Sūzana pakratīja galvu.

“Mēs ejam ūdenī tik lēzenā leņķī, ka ūdens pārklās visu šo leduslauku.” “Bet vai mums tik un tā nevajadzētu mēģināt? Varbūt ledājs pārlūst uz pusēm? Kā mēs tik noteikti varam zināt, kas ar to notiks?” Sūzana, cerības zaudējusi, nomākta skatījās Pjērā.

“Pie velna, beidz te tagad puņķoties! Tu nekad neesi bijusi nekāda mīkstčaule!” Pjērs uzliesmoja.

Sūzana izbrīnīta palūkojās Pjērā. Tad viga smējās. Nu tiešām, kas tad tur. Vienmēr taču to var pamēģināt…

“Dodamies!” teica Sūzana. “Un ja… Ja mums gadījumā neizdosies, tad man bija prieks ar tevi iepazīties.”

Viņi skriešus devās uz kontinentālā ledāja augstāko galu.

Ja laime mums patiešām stāvēs klāt, tad mums var būt vēl viena niecīga iespēja izdzīvot, domāja Sūzana. Maza mazītiņa iespēja. Var gadīties, ka ledājs pāršķeļas uz pusēm un ka jūrā ieslīd tikai apakšējā daļa. Tad varbūt mēs spēsim izvairīties no milzu viļņa uz augstākās ledāja puses. Pēc tam mums vēl, protams, priekšā stāvēs visai garš pārgājiens uz tuvāko vietu, kas varbūt būs paglābusies no milzu viļņa, un mums nav ne telts, ne ēdiena. Pilnīgi nekā… bet, kurš nemēģina, tas netop tiesāts. Vismaz ne vienmēr.

12

Dažus simtus kilometru uz ziemeļiem Robsona jūras šauruma izkraušanas punkta barakā guļošais Vasilijs Čuikovs pamodās no kustību sākušā ledāja dunoņas, kas atgādināja tālīna pērkona skaņas.

Tam nu jābūt kaut kam mazliet nopietnākam, domāja Vasilijs. Cerams, tas nav tas, par ko es baidos, kas tas ir, viņš murmināja, ceļoties augšā.

Tālīnais pērkons kļuva spēcīgāks, un Vasilija cerības nodzisa.

Nu tā, tad nu tas notiek, viņš domāja. Cik daudz laika mums ir? Cik augstu ledājā mums ir jāpaspēj tikt, lai būtu drošībā?

Vasilijs ātri uzrāva drēbes. Viņš jau spraucās ārā no barakas, kad viņam kaut kas ienāca prātā. Viņam jābrīdina Eiropas rietumpiekrastes un Ziemeļamerikas austrumpiekrastes iedzīvotāji… Ja tas, no kā viņi bija baidījušies, notika tagad, nakts vidū, kad visi guļ, sekas būs katastrofālas, ja piekrastes iedzīvotāji neaizbēgs uz augstākām vietām. Cilvēki bija jābrīdina no briesmām.

Vasilijs atgriezās pie satelīttālruņa.

Uz pieres izsitās auksti sviedri, kad viņš saprata, ka viņam nav ne jausmas, kam pirmajam būtu jāzvana.

Kuru vietu vilnis sasniegs vispirms? Amerikas Savienoto valstu piekrasti?

Vasilijs sameklēja Savienoto Valstu kodu un tad vispārējo ārkārtas gadījumu numuru…

“Šeit runā Vasilijs Čuikovs. Es zvanu no Robsona jūras šauruma Grenlandē. Liela daļa no Grenlandes kontinentālā ledāja pašlaik slīd

iekšā Bafina šaurumā, tas palaidīs ceļā megaklases cunami vilni, kas Savienoto Valstu piekrastē nonāks… nu tā… pēc dažām stundām.”

“Atvainojiet, ko jūs teicāt?” vaicāja neticīga sievietes balss klausules otrā galā.

“Visus, kas dzīvo simt kilometru rādiusā no krasta, vajadzētu evakuēt,” mēģināja skaidrot Vasilijs.

“Šis ir vispārējais ārkārtas gadījumu tālrunis. Tas ir bezatbildīgi — zvanīt uz šejieni un jokoties,” dežurējošā sieviete teica iznīcinošā balsī. “Reizēm tāda jokošanās var maksāt cilvēka dzīvību. Varbūt tieši šajā reizē. ”

“Bet… ja tas… ja tas, ko es tikko teicu, būtu patiesība, kam man, jūsuprāt, būtu par to jāziņo?” jautāja Vasilijs.

Sieviete nolika klausuli.

“Ak, tu velna, velna, velna milti! Kam lai es zvanu?” rēca Vasilijs. Varbūt Igors Mihailovs zina kādu, kuram varētu par to paziņot?

Vasilijs sāka meklēt Mihailova numuru, bet tad atcerējās, ka tālrunī tā nav. Un ka numurs ir pazudis arī no viņa galvas. Ne velna — es šo numuru atceros pavisam labi, nodomāja Vasilijs. Esi nu tagad mierīgs, tu paspēsi gan, ja vien neuztrauksies.

Vasilijs dziļi ievilka elpu un mēģināja nomierināties. Viņš centās atcerēties Mihailova numuru. Kad viņam šķita, ka atradis pareizo kombināciju — viņš neuzdrošinājās būt pārliecināts —, viņš uzspieda to tālrunī. Atsaucās ļoti nikns vīrietis, kam nebija nekāda sakara ar Igoru Mihailovu.

Mēģināšu spiest numuru uz dullo, domāja Vasilijs. Varbūt pareizie cipari paši izpeldēs no zemapziņas, ja par problēmu nedomāšu apzināti.

Šajā reizē balss, kas atbildēja uz zvanu, patiešām piederēja Igoram Mihailovam jeb, precīzāk sakot, viņa automātiskajam atbildētājam.

“… atkal vai atstāj ziņu pēc skaņas signāla.”

Mihailova vārdiem sekoja ļoti gara pīpinoša skaņa, un šķita, ka tā nekad nebeigsies. Tā bija slikta zīme. Tā norādīja uz to, ka Mihailovs ir atvaļinājumā, komandējumā vai kur citur. Vismaz viņš ilgu laiku nebija tīrījis automātiskajā atbildētājā atstātās ziņas. Es pat nevaru zināt, vai viņa atbildētājs jau nav pilns, domāja Vasilijs.

Pīkstiens beidzās.

“Sveiks, Igor! Te Vasilijs. Es zvanu no šejienes — no Grenlandes Robsona jūras šauruma. Te pavisam drīz atplūdīs varbūt sešsimt metru augsts megacunami, kas noteikti ir devies ceļā arī pretējā virzienā, un es nodomāju, ka…”

Neņemot vērā situācijas bezcerīgo šausmīgumu, Vasilijam piepeši bija jāapspiež histēriska smieklu lēkme, kad viņš saprata, cik satriecoši komiska šī aina izskatītos, piemēram, nemirstīga dieva acīs, kurš uz to mierīgi noraugās no kāda tāla mākoņa.

“Nodomāju, varbūt tu zinātu kādu, kam to darīt zināmu Rietumeiropā un Ziemeļamerikā. Ja viņi paspētu evakuēt kaut vai daļu cilv…”

Ziņai atvēlētais laiks beidzās, tālrunis atslēdzās, un Vasilija ausī skanēja tikai pīkstieni.

Tas laikam neizdosies. Cerams, kāds cits par to kaut kur paziņos, Vasilijs drudžaini domāja. Bet vienlaikus viņam prātā iezagās šaubas, vai kāds trijās četrās stundās vēl paspēs kaut ko izdarīt, kaut arī varas pārstāvji saņemtu trauksmes signālu. Cilvēki gulēja. Pulksten trijos naktī viņi taču nesēdēja pie televizora un neklausījās radio. Kurš dažās stundās paspētu piecelt no gultām simtiem miljonu cilvēku? Un, pat ja cilvēkus kaut kādā veidā arī izkustinātu, vai viņi paspēs aizbēgt? Piemēram, tik lielas pilsētas kā Ņujorka evakuācija paņems laiku. Ceļi aizsprostosies, ja visi mēģinās bēgt vienlaikus.

Jūrā slīdošā, kustībā brakšķošā ledāja balss bija pieklususi. Taču no tālienes sāka dunēt kaut kas cits. Tā bija pavisam dīvaina skaņa — jūras šalkoņas un ledāja dudināšanas neparasts sajaukums.

Tagad man jādodas prom, domāja Vasilijs. Viņš izdrāzās no barakas un pa ceļu, kas veda augstāk ledājā, skrēja tik sparīgi, cik vien jaudāja. Visi sniega motocikli un helikopteri jau bija aizbraukuši.

Temperatūra bija nedaudz zem nulles, un sniegs pie katra soļa gurkstēja zem kājām. Mēnessgaismā Vasilijs redzēja tūkstoš mazu, melnu skudriņu, kuras lēni, pavisam lēni rāpās augšup pa kontinentālā ledāja nogāzi. Vai tās paspēs tikt pietiekami augstu, pirms atplūdīs milzu vilnis? Cik liels būs vilnis? Vai viņš pats paspēs nokļūt drošībā?

Vasilijs tālu dienvidos ieraudzīja kaut ko baltu.

Viņš mēģināja skriet ātrāk, taču jau bija krietni aizelsies. Sirds spēcīgi un ātri sitās, un arī viņa plaušas nespēja izturēt tempu.

Ks laikam nepaspēšu, domāja Vasilijs.

Putojošā, baltā ūdens fronte tuvojās straujā tempā. Cik liels ir šis vilnis?

Vasilijs lēsa, ka atrodas jau četrdesmit piecdesmit metru virs jūras līmeņa. Ar to nebūs gana. Tik liels megacunami noskalos piekrasti pa tīro vēl simtiem metru augstumā.

Ūdens fronte sasniedza pirmo jūras šaurumā noenkuroto kuģi, un tas pazuda zem baltajām putām. Tomēr mēnessgaismā Vasilijs pamanīja, ka kuģa masti joprojām ir redzami. Tie strauji sasvērās, taču tad kustība apstājās.

Milzu vilnis neapgāza kuģi, domāja Vasilijs. Kā tas bija iespējams? Bija tikai viens iespējamais izskaidrojums — vilnis ir daudz mazāks, nekā viņi bija baidījušies. Varbūt man tomēr vēl ir iespēja palikt dzīvam, cerīgi nodomāja Vasilijs. I.ai gan viņš jau bija tik nelāgi aizelsies, ka mutē juta skaidru asins garšu, lai gan augšstilbi un ikri ātri kļuva arvien cietāki un smagāki muskuļos uzkrājušās pienskābes dēļ, lai gan acis aizmiglojās un sirds dauzījās kā straujā tempā strādājošs mehāniskais āmurs, kas mēģina sasist visu viņa krūškurvi lupatu lēveros, viņš sakopoja visus spēkus pēdējam mežonīgajam izrāvienam un paātrināja soli. Nāc… beidzot, domāja Vasilijs, lai būtu kā būdams, kaut arī es nomirtu, bet es vairs ilgi šitā nejaudāšu…

Tuvojošā milzu viļņa šalkoņa pastiprinājās un pārvērtās dārdošā bangošanā. Vilnim bija jābūt jau pavisam tuvu. Viņš atradās, lielākais, simt metru virs jūras līmeņa. Tas droši vien nebūs pietiekami. Bet citiem — tiem, kas devās ceļā agrāk, — varētu būt iespēja izglābties. Kāpēc ir izdomāts tālrunis, rūgti nodomāja Vasilijs.

Vēl… nedaudz… laika.

Apdullinoša dārdoņa piepildīja visu pasauli.

Vasilijs mēģināja vēl paātrināt tempu, izplēst no muskuļiem, plaušām un sirds arī to pēdējās spēku druskas.

Tagad tas nāk… pavisam drīz… vairs dažas sekundes… tagad… tagad… TAGAD, domāja Vasilijs. Viņš vairāk nedzirdēja neko citu kā vien balti putojošā milzu viļņa šausminošo grandoņu. Viņš neticēja, ka kāda skaņa varētu būt spēcīgāka par to, ko viņš tagad dzirdēja, taču tik un tā milzu viļņa bangoņa sekundi pēc sekundes tikai pastiprinājās. Tad tā piepeši atkal sāka pieklust.

Kas tie par brīnumiem, domāja Vasilijs. Viņš pagriezās, lai palūkotos atpakaļ, un satrūkās, kad ieraudzīja, ka dažās sekundēs Robsona šauruma ūdens bija pacēlies par vismaz simt metriem. Vēl nupat jūra bija atradusies tālu zem viņa, vismaz divu kilometru attālumā. Tagad tās virsma, kuru mutuļoja neprātīgi krustojošies viļņi, atradās pavisam tuvu — gandrīz tajā pašā augstumā kā viņš un tikai pārsimt metru attālumā. Kuģi krustviļņos mežonīgi šūpojās un zvalstījās no viena sāna uz otru tā, it kā tie būtu sīciņas silītes. Tomēr daudzi bija noturējušies uz ūdens. Dažiem kuģiem vēl var klāties plāni, jo starp tiem baigajos krustviļņos uz priekšu un atpakaļ peldēja arī pieklājīgu izmēru aisbergi, kuru virsotnes viļņos zvāļojās tā, it kā tie būtu vien niecīgi kūstoša sniega un ledus bluķēni kaut kur ziemeļu piekrastes pilsētas ostas baseinā.

Balti putojošā milzu viļņa galotne, kas, raugoties atpakaļ, izskatījās visai neizteiksmīga un ļoti zema, ātri attālinājās uz ziemeļiem.

Viņi bija izglābušies. Vasilijs izplūda nevaldāmos un vājprātīgos prieka un atvieglojuma smieklos.

Tad viņš saprata, ka milzu viļņa grandoņa nemaz nepierimst, lai gan tā galotne brīdi pa brīdim attālinājās arvien tālāk. Viņš atkal paskatījās uz dienvidiem un ieraudzīja īsto megacunami. Tas bija kā varens, melns kalns, kurš sniedzās līdz debesīm un kura virsotne tikai kā šaura, balta svītriņa vīdēja kaut kur ļoti augstu, gandrīz pie mākoņiem. Tas piepildīja visu jūras šaurumu un ne tikai visu šaurumu, jo tas nekādi nebūtu varējis ietilpt tajā. Arī augstu uz kontinentālā ledāja pēkšņi bija izaugusi nebeidzama, melna, šausminoša ūdens grēda, kuras nogāze bija pilnīgi krauja un vertikāla.

Viņu apdzinušais vilnis tātad bija tikai pirmā ūdens fronte, ko izveidojušas no kontinentālā ledāja apakšas izšāvušās ūdens masas.

Tiesa, es taču nodomāju, ka tas nāk pārāk lēni, sadudzis prātoja Vasilijs, jo milzonīgā, tumšā ūdens grēda, kas tagad traucās viņa virzienā, nāca virsū biedējoši ātri. Tā sekundi no sekundes auga viņa acīs, un vienlaikus tās galotne cēlās arvien varenākā augstumā — augstāk un augstāk virs viņa galvas. Vispirms tā izskatījās tik augsta kā debesskrāpis un tad, tikai pēc dažām īsām sekundēm, gluži tāpat kā Amerikas Savienoto Valstu Lielā kanjona nogāze, skatoties no aizas dibena, un tad… tad Vasilijs vairs neatrada vārdus, kuros spētu aprakstīt to, ko redz, jo viņš nekad nebija redzējis neko tādu, ko varētu salīdzināt ar megacunami, kas joņoja viņam virsū.

Nu tā, te nu tas tagad ir, domāja Vasilijs. Daudz laimes jums, visi citi, cerams, ka jums būs…

13

“Arktikas” kapteinis Aleksandrs Semjonovs nopietni raudzījās uz Sergeju un pašūpoja galvu.

“Man žēl, bet mēs joprojām neesam dabūjuši ar viņiem savienojumu.”

“Ne ar vienu?” brīnījās Sergejs. “Lai gan mēģinājāt sazināties gan ar radio, gan telefonu?”

Semjonovs paskatījās uz savu radistu. Tas nopūtās.

“Esmu mēģinājis jau divas stundas,” teica radists. “Ne mazākās šņākoņas.”

“Vai tas varētu būt laika dēļ?” jautāja Sergejs.

“Laiks ir labs, un viņi atrodas tikai divu tūkstošu kilometru attālumā,” teica radists.

“Un kā ar Amritu un Kari?”

“Viņi ir mēģinājuši dabūt savienojumu ar “Lomonosova” iekārtām. Bet no viņiem kādu brītiņu nekas nav dzirdēts.”

“Arktikas” prožektoru izgaismotajā teritorijā no rietumu puses zemu virs jūras parādījās liels parasto pūkpīļu bars. Daļa putnu pagriezās un aplidoja kuģi, daļa traucās tieši pāri. Mazliet tālāk bija redzams jau otrs, kuģa gaismās melnbalti spīdošs, pūkpīļu bars. Dīvaini, nodomāja Sergejs, pūkpīles naktīs mēdz gulēt.

“Vai varētu dabūt binokli?” palūdza Sergejs.

Sergejs paņēma binokli ar attēla pastiprinātāju un izgāja uz “Arktikas” klāja. Viņš pielika tālskati pie acīm un sāka pārlūkot jūras teritorijas, kas atradās uz rietumiem. Peldošie ledus gabali nakts binokļa redzeslaukā izskatījās spocīgi iezaļgani. Viņš ieraudzīja vēl desmitiem

dažādus pūkplļu un kākauļu barus ar desmitiem un daudziem simtiem putnu. Piepeši tie bija uzradušies debesīs visās pusēs. Visi krietnā ātrumā lidoja uz austrumiem. Izskatījās, it kā visi uz peldošajiem ledus gabaliem nakšņojušie ūdensputnu bari pēkšņi vienā laikā būtu pacēlušies spārnos. It kā viņi no kaut kā bēgtu. Kas tos bija izbiedējis?

Sergejs pavērsa binokli tieši uz rietumiem. Atkal viens pūkpīļu bars, spārnus švīkstinot, laidās pāri kuģim. Mazliet tālāk bija dzirdama kākauļu bēdīgā trīszilbju dziesma. Sergejs redzēja pakledus gabala grubuļaino malu, no kuras sākās līdzens, gaiši zaļš ledus klajums, kas lielā attāluma dēļ binokļa redzamības zonā bija sarāvies līdz šaurai svītrai pirms horizonta līnijas. Pakledus joslā vai tā fonā bija saredzams arī kaut kas cits — kaut kas gaišs vai gaiši zaļš, par ko bija grūti tikt skaidrībā. It kā migla, bet tomēr ne, jo tas dzīvoja un mainīja formu ātrāk nekā migla.

Kas tas bija?

“Vai tu kaut ko redzi?” vaicāja kapteiņa Semjonova balss viņam līdzās.

“Es… īsti nezinu.”

Simtiem kākauļu, dziedot un spārnus švīkstinot, lidoja pāri “Arktikai”.

“Varena ūdensputnu kustība šodien,” atzina Semjonovs.

Viņi atrodas augstāk nekā mēs, domāja Sergejs. Vai tie redz kaut ko, ko mēs neredzam?

“Laikam uzkāpšu mastā pavērot apkārtni,” teica Sergejs.

Semjonovs izbrīnījies skatījās uz Sergeju.

“Esi uzmanīgs. Uz pakāpieniem var būt ledus.”

Sergejs sāka kāpt augšup pa kāpnēm, kas apņēma ledlauža galveno mastu. Arvien jauni kākauļu un pūkpīļu bari tagad kā gandrīz vienlaidus straume plūda garām abiem kuģa sāniem daudzu kilometru platā joslā. Palaikam daži bari pāršalca arī tieši pāri kuģim.

Nokļuvis masta galā, Sergejs atkal pavērsa binokli pret rietumiem. Pie horizonta bija redzams… kaut kas. Sergejam joprojām bija grūti saprast, ko viņš īsti redz.

Tad viņš apjēdza, ka kaut kas uzbrūk peldošajiem ledus gabaliem un plēš tos gabalos ar ārprātīgu spēku, ārprātīgā ātrumā. Lieli gabali uzlidoja augstu gaisā. Cik augstu? Redzamā mērogus nebija viegli noteikt, jo Sergejs nezināja, cik tālu atrodas tuvojošamies banga, un arī to, cik lieli ir gaisā uzlidojušie ledus gabali. Tā kā dabas formas galvenokārt bija fraktālas, liels vilnis bieži vien izskatījās gluži tāds pats kā mazs vilnis un lielu ledus gabalu formas bija tādas pašas kā mazu ledus gabalu formas. Pēc tam Sergejs apjēdza, ka jāpievērš uzmanība ledus gabalu krišanas ātrumam. Tie lidoja atpakaļ jūrā nedabīgi lēni, it kā tie nekristu no gaisa, bet vairāk grimtu cauri ūdenim vai it kā tiem pretī pūstu spēcīgs vējš un aizkavētu to krišanas ātrumu.

Kad Sergejs saprata, ka augstu gaisā lidojošie ledus fragmenti nav dažus milimetrus biezas plāksnītes, bet gan vairākus metrus biezi un desmitiem metru plati ledus bluķi, viņš juta, ka no bailēm sastingst kājas. Jo tajā pašā brīdī viņš saprata arī to, ka viņa redzētais milzu vilnis nav vis parasts zemestrīces vai vulkāna izvirduma radīts dažus desmitus centimetru vai, augstākais, metru augsts cunami, bet gan dievs vien zina cik daudzus metrus augsts milzu gigants, megacunami, Kambejas līča vilnis, Atlantīdas vilnis, Fljūteras salas vilnis, Havaju vilnis, Storegas vilnis, Bībeles plūdu apraksta vilnis, Manu un septiņu rišu vilnis, Gilgameša vilnis, Codex Troa?io vilnis.

Tas vēl bija tālu, tomēr ātri tuvojās viņiem. Ļoti ātri. Sergejs rāpās lejā tik strauji, cik vien uzdrošinājās. Tagad viņš saprata, kas noticis ar Sūzanu, Vasiliju un citiem cilvēkiem, kas atradās pētniecības stacijā.

Palieciet sveiki, dārgie draugi, domāja Sergejs, lienot lejup.

Viņā dunēja vēl otras, daudz lielākas sāpes, kurām viņš neuzdrošinājās ļaut vaļu. Mums neizdevās, domāja Sergejs, un ļoti daudzi cilvēki nomirs tādēļ, ka mums neizdevās. Bet tagad es par to nedomāšu, par to es domāšu vēlāk, pats sev teica Sergejs, jo tagad es par to nevaru domāt. Viņš zināja, ka tad, ja apstāsies, lai paskatītos notiekošajam tieši acīs, viņš pilnībā sabruks. Bet vai viņš kādreiz spēs izanalizēt šo notikumu? Varbūt arī viņam būtu labāk, ja viss beigtos šeit un tagad?

Varbūt tomēr nc.

“Arktikas” kapteinis jautājoši skatījās uz Sergeju.

“Mums tuvojas liels cunami vilnis,” teica Sergejs.

“Cik liels?” jautāja kapteinis.

“Vismaz piecdesmit sešdesmit metru augsts. Varbūt augstāks.”

“Tu dzen jokus,” teica kapteinis. “Tādi viļņi nevar būt. Ne virs tik dziļa ūdens.”

“Baidos, ka tas nogremdēs “Arktiku”,” atzina Sergejs.

Semjonova skatiens pievērsās “Lomonosovam”, kas šūpojās blakus “Arktikai”.

“Cik daudz vīru ietilpst jūsu zemūdenē?”

Sergejs brīdi pārlika.

“Ilgākai ieniršanai tikai seši… uz īsāku laiku… domāju, ka varēsim ietilpināt divpadsmit.”

“Tad jūs paņemtu līdzi deviņus manas komandas locekļus?”

“Protams,” teica Sergejs.

Viņš sevi neapgrūtināja ar jautājumu, kas notiks ar pārējo “Arktikas” komandu.

“Es izraudzīšos ģimenes cilvēkus,” teica Semjonovs.

“Tādus, kuru mājas atrodas iekšzemē,” papildināja Sergejs. “Nevajadzētu pēterburdziešus. Arī murmanskiešus un arhangeļskiešus.”

Semjonovs pacēla uzacis.

“Vai tad situācija ir tik ļauna?”

“Baidos, ka ir.”

“Nu… ko tad vairāk… Jums labāk būtu pasteigties,” teica Semjonovs.

Sergejs aizgāja, lai pa virvju kāpnēm nolaistos uz “Lomonosova”.

Viņš dzirdēja, kā Semjonovs viņam aiz muguras izkliedz pavēles. Pēc brīža viņš no klāja sadzirdēja skrienošu soļu dipoņu, un daļa matrožu sāka rāpties viņam nopakaļ. “Arktikas” varenās mašīnas iedarbojās, un, kad kuģis pagrieza priekšgalu pret tuvojošos milzu vilni, tā pakaļgalā sāka kulties ūdens. Cik ilgi vēl, pirms vilnis nokļūs šeit, domāja Sergejs.

Viņš pa atvērto lūku ienira zemūdenē.

“Nu?” jautāja Amrita.

Aiz viņas muguras Sergejs redzēja ari Kari Alanena norūpējušos seju. “Mums vislabāk būs ienirt. Atri. Mazliet dziļāk mēs būsim drošībā. Paņemsim līdzi tikai vēl dažus citus.”

“Kas notiek? Kas tur īsti ir?” jautāja Amrita.

“Mūsu pazīstamās pasaules gals,” klusi noteica Sergejs.

epilogs EIROPAS LĪCIS 8702. GADA MAIJS (2026. GADS PĒC KRISTUS)

Desmitmetrīga motorlaiva ar nosegtu priekšgalu vienmērīgā ātrumā slīdēja pa ūdens varā nokļuvušu skeletmežu. Stāvus nomirušie koki jau pirms gadiem bija nometuši lapas un skujas. Bija atlikuši tikai nokaltušie zari, kas spokaini slējās uz visām pusēm.

Amrita Desai turēja stūri, Sergejs Saveļņikovs modri lūkojās, lai pamanītu iespējamos šķēršļus. Laivas dibenā iegremdētais ar koksnes eļļu darbināmais motors Elsbett mierīgi pukšķināja. Uz borta ar lieliem, baltiem burtiem bija uzkrāsots laivas nosaukums — Oannes.

Pirms vairākiem gadiem apkārtējā teritorija bija pilnīgi parasts, gluži kā parks uzkopts Viduseiropas mežs. Tagad tas atgādināja bezgalīgu, pa daļai ar ūdeni nosegtu labirintu. Tik tālu, cik vien sniedzās skatiens, vīdēja tikai koku stumbri un ūdens starp tiem. Nevienā virzienā skatam nepavērās garāka līnija. Amritai un Sergejam nebija nekādu līdzekļu, lai uzzinātu, cik tālu vēl sniedzas plūdu pārņemtais mežs.

Amritas vadītā laiva ložņāja starp kokiem, turot virzienu pēc saules. Palaikam abi bija spiesti pieliekties, lai izvairītos no koku zariem. Šad un tad viņi nonāca strupceļā, kur nevarēja tikt cauri, un bija spiesti griezties atpakaļ un mēģināt kādā citā vietā.

“Skaties!” iekliedzās Amrita un norādīja ar roku pa labi.

No ūdens pacēlās staltbrieža galva. Dzīvnieks mērķtiecīgi un apbrīnojamā ātrumā peldēja tālāk.

“Tas nevar būt visai tālu no sauszemes,” komentēja Amrita. “Vai no tā kaut ko var secināt?”

Sergejs pētīja karti un nopūtās.

“Īstenībā — nē. Mums vajadzētu precīzāku karti. Žēl, ka GPS satelīti ir atteikušies darboties.”

Viņi turpināja lavierēt caur kokiem. No mežiem, kas daļēji palikuši zem ūdens, ir izveidojušies vareni šķēršļi kustībai, prātoja Sergejs. Nu, par laimi, šie Eiropas līča apgabali, kurus klāj mežs, ir relatīvi nelieli un reti. Viņš pat nevajadzīgi labi atcerējās neseno laivas braucienu cauri Ziemeļkrievijas taigai. Simtiem miljonu hektāru ar daļēji zem ūdens palikušiem, mirušiem mežiem, miljardiem vēl stalti izslējušos bojāgājušu egļu, Sibīrijas ciedru priežu un lapegļu.

Laivas priekšā kāds šļakstinājās pa ūdeni. Amrita palēnināja gaitu.

“Kas tas bija? Bebrs?” vaicāja Sergejs.

“Neticu. Ūdens būs pārāk sāļš.”

Amrita darbināja motoru tukšgaitā un gaidīja, kad dzīvnieks atkal pacelsies virspusē. Tad simt metru attālumā labajā pusē virs ūdens uz brīdi pacēlās melns plankums kā bumbas pusīte. Tad tas atkal pazuda.

“Pelēkais ronis,” apliecināja Sergejs. “Tie nekad nepeld dziļi mežā pat pēc zivīm. Kaut kur tuvumā ir jābūt atklātam ūdenim.”

Sergejs negribēja atcerēties redzēto toreiz, kad ar laivu bija aizbraucis uz Londonu, lai meklētu izdzīvojušos, kuru bija ļoti maz. Bet uz redzētā pamata viņi vismaz bija iemācījušies saprast atradumus, ko pirms veselas mūžības, kādā pavisam citā dzīvē bija uzgājuši Kambejas līča zemūdens drupu pilsētās. Kaulu, galvaskausu un skeletu nevienmērīgais sadalījums Kambejas līča dibenā atrastajās drupās viņiem vairs nebija nekāda mīkla.

Tagad kokos vairāk nekā iepriekš atradās visādi milzu viļņa līdzatnestie atkritumi. Tātad viņi tuvojas meža malai. Izkļūt caur to varētu būt mazliet sarežģītāk.

Aiz kokiem kā augsts, tumšs valnis pacēlās mežmalas josla. Piebraukuši tuvāk, viņi redzēja, ka tā šajā vietā slejas vairāku desmitu metru augstumā. Milzu vilnis bija izrāvis miljoniem koku ar visām saknēm, iespiedies dziļāk mežā, raujot un laužot arvien jaunas un jaunas koku rindas un velkot tās līdzi, kamēr tā spēks mazpamazām bija izsīcis.

Vietā, kur vilnis bija apstājies, tas atstājis milzīgas cits citam šķērsām pāri sakritušu koku stumbeņu kaudzes. Starp stumbeņiem bija saķērušies mazāki zari un dažnedažādi atkritumi — no automašīnām līdz visvisādiem plastmasas traukiem. Arnrita lēsa, ka grēda, ko galvenokārt veidoja ar visām saknēm no zemes izrauto koku stāvi, vietām bija varbūt septiņdesmit, astoņdesmit metru augsta. Viņai vēl tagad, pēc visa notikušā, bija grūti iztēloties Eiropai pāri traucošā milzu viļņa plosošo spēku. Viņi paši to nebija redzējuši, jo dziļi ienirušais “Lomonosovs” diez vai bija pat nošūpojies, kad megacunami vēlās tam pāri un nogremdēja “Arktiku”. Viņi pa zemūdenes logiem bija redzējuši, kā milzu viļņa apgāztā “Arktika’’ ar pakaļgalu pa priekšu bija grimusi Ziemeļu Ledus okeāna dzīlēs, bet nebija spējuši palīdzēt ledlauža komandai.

Viņi no viļņa bija izvairījušies bez sarežģījumiem, bet megacunami palaistais tā sauktais Heinriha gadījums bija sagādājis daudz lielākas grūtības. Sākumā viņi gribēja izkāpt krastā Krievijas ziemeļu piekrastē, bet krastu norobežojošie gandrīz necaurejamie koku stumbeņu vaļņi un tiem otrajā pusē nebeidzamie applūdušie skujkoku meži bija piespieduši mainīt domas. Pēc Kari Alanena ierosinājuma viņi nolēma apmest loku ap Skandināviju un doties uz Baltijas jūru un Somiju. Kari, lūk, bija mudinājis Annu Lēnu bēgt dziļi iekšzemē uz viņu vasaras atpūtas mītni Pelkosenniemi pagastā.

Kad viņi bija nonākuši Barenca jūras rietumos, viņus gaidīja pārsteidzošs skats. Pie horizonta bija redzama plāna, bet vienlaidus balta strēle. Sākumā viņi to bija noturējuši par miglu, bet, piebraukuši tuvāk, redzēja, ka viss apvārsnis ir pilns ar aisbergiem. Tie atradās cieši kopā, daudzās vietās gluži klāt cits citam. Miljoniem un atkal miljoniem lielu un mazu aisbergu un no tiem atšķēlušos bluķu miriādes. Desmit miljoni kvadrātkilometru jūras, ko klāja aisbergi un sīkāka peldoša ledus draza, apgabalā, kas nebija redzējis nevienu aisbergu diezin cik tūkstošu gadu.

Barenca jūra, Norvēģu jūra un Ziemeļjūra bija pārvērtušās bezgalīgā aisbergu piepildītā labirintā. Nekāds pa ūdens virsmu braucošs peldlīdzeklis nemūžam tam netiktu cauri. “Lomonosovs” varēja ienirt zem aisbergiem, taču pat zemūdenei šis brauciens bija grūts un bīstams.

Lielākie aisbergi piegūla jūras dibenam, un starp tiem palika sarežģīti izbraucami zemūdens labirinti. Dažas reizes daudz netrūka, lai “Lomonosovs” paliktu ieslodzīts starp leduskalniem, kad priekšā parādījās strupceļš un pirms neilga brīža izmantotā eja piepeši aizmugurē aizvērās. Kad viņi galu galā bija tikuši līdz Ziemeļjūrai, gaidīja jauni pārsteigumi.

Jūras līmenis bija pacēlies daudz vairāk, nekā viņi bija gaidījuši. Tur, kur viņi bija domājuši atrast Beļģiju, Holandi un Eiropas Savienības galveno mītni, nebija… nekā. Tikai šur tur no jūras slējās daudzstāvu mājas un citas augstas celtnes, kuras par lielu brīnumu bija saglabājušās, neraugoties uz milzu vilni, un kuras vēl nebija paspējušas apgāzt pat visapkārt peldošās dreifējošā ledus grēdas, kas slidinājās uz priekšu un atpakaļ līdzās vējiem un straumēm.

Kad viņi bija izniruši virspusē, viņus sagaidīja bezgalīgi ar saknēm izrautu koku un visu iespējamo peldošu atkritumu lauki krietnas provinces lielumā, kurus vajadzēja apbraukt. Vēl dzīvu palikušo cilvēku stindzinošie saucieni pēc palīdzības bija plosījuši viņu sirdis, taču viņiem vajadzēja vien turpināt ceļu.

Visbeidzot Botnijas līcī viņi bija izkāpuši krastā. Milzu vilnis bija viegli pārtraucis pāri Dānijai, bet tad tā enerģija bija sadalījusies uz visām Baltijas jūras un tās līču pusēm un, nonākot Botnijas līča attālajos nostūros, tas vairs nebija īpaši tālu iesniedzies iekšzemē. Viņiem bija izdevies izspraukties cauri koku grēdām un citiem šķēršļiem apgabalos, kas bija paglābušies no lielākiem postījumiem. Kad viņi ieraudzīja pirmo ceļu, kas veda tālāk nebojāts un bez šķēršļiem — ūdens līdzatnestās drazas to nebija aizsprostojušas ik pa dažiem metriem —, viņiem bija grūti noticēt savām acīm.

Brīdi gājuši, viņi kādas lauku saimniecības šķūnītī bija atraduši antīku žiguli, kuru izdevās iedarbināt. Viņi bija aizbraukuši uz Pelkosenniemi un vecā, meža ieskautā vasarnīcā atraduši Annu Lēnu Alanenu. Satriektu, bet dzīvu, veselu un darba spējīgu.

Vasarnīcā Kari Sergejam parādīja grāmatplauktu un izvilka no tā klēpi sējumu.

“Izdevumi ir somu valodā, bet tu vari aplūkot attēlus. No tiem vēl būs liels labums. Nākotne tagad atrodas tajos — “Motoru rokasgrāmata automehāniķim”, “Piensaimniecības mašīnu rokasgrāmata”, “Vistu kūts celtniecība”, “Putnkopība”, “Somu dārzs”, “Ābeļu audzēšanas pamati”, mājsaimniecības avīzes Pcllervo 1906. gada komplekts, “Kamīnkrāsnis un citas krāsnis”.”

“Man vairāk patīk šis darbs angļu valodā par zemo izmaksu saules enerģijas izmantošanu mājsaimniecībā.”

Kari un Annas Lēnas dzimtene acīmredzami bija cietusi krietni mazāk par daudzām citām pasaules valstīm. Dānija bija kalpojusi par viļņlauzi, kas bija iesūcis lielu daļu milzu viļņa spēka. Laiks pēc trauksmes ziņas bija ilgāks, un daļa cilvēku pirms milzu viļņa ierašanās bija paspējuši aizbēgt uz iekšzemi. Ziemas sali bija novērsuši infekciju izplatīšanos, un lielāko daļu māju lauku teritorijās varēja apsildīt arī ar tādām malkas krāsnīm, kam siltuma ražošanai vai cirkulācijai nevajadzēja pa vadiem piegādātu strāvu. Vientuļo atomelektrostaciju, kas atradās rietumu piekrastē, paspēja apstādināt laikus, un arī tās degviela, kas atradās glabātavā netālu no krasta, bija aizvesta uz drošāku vietu iekšzemē.

Turpmākajās ziemās arī Dienvideiropa piedzīvoja savu ciešanu daļu. Milzīgās aukstā saldūdens un aisbergu masas, kas bija ieplūdušas Atlantijas okeāna ziemeļu daļā, apstādināja Golfa straumi. Ledus masu un Golfa straumes kopējās iedarbības dēļ jūras teritorijas ziemeļos nākamajā ziemā bija aizsalušas gandrīz līdz Bretaņas pussalai. Zemeslodes ziemeļu atstarotājs piepeši bija kļuvis daudz lielāks par agrāko, un varēja pieņemt, ka klimata sasilšana ir apstājusies. Vismaz pagaidām. Ziemeļeiropieši, kuri mocījās piecdesmit un sešdesmit grādu salā, jau bija sākuši izteikt nostalģiskas piezīmes, apjūsmojot siltumnīcas efekta laiku.

Arnrita un Sergejs klusējot aplūkoja koku stumbeņu grēdas. Vismaz šajā vietā tikt cauri ar laivu nebūs iespējams. Amrita strauji pagrieza Oannes pa kreisi. Viņi pukšķināja gar norobežojošo valni, meklējot vietu, kur varētu tam izkļūt cauri.

Beidzot tāda atradās. Kaudzes zemākie slāņi bija ieķīlējušies virs klintīm un pāris prāvākām mūra mājām. Zem tiem bija palikusi divus trīs metrus augsta un dažus metrus plata ala. Izskatījās, ka Oannes knapi, knapi varēs tikt tai cauri. Kad Amrita un Sergejs iespraucās alā, viņi noliecās zemāk, lai pa seju netrāpītu gaisā izslējušies koku zari un saknes, kas Oannes sānos ievilka garas skrambas. Pāris reižu viņi jau nodomāja, ka laiva būs iestrēgusi, taču abas reizes tā atbrīvojās un atkal slīdēja tālāk.

Mazliet vēlāk aiz pēdējiem kokiem Oannes iepeldēja atklātajos ūdeņos. Amrita palaida motoru tukšgaitā. Abi paņēma binokļus un aplūkoja pavērušos ainavu.

Aiz norobežojošā vaļņa sākās brīva ūdens zona, kas turpinājās taisni uz priekšu vismaz pārdesmit kilometru un uz abiem sāniem vēl tālāk. Klajuma vidū bija redzami tikai kādi baznīcas torņu un citu ēku pa pusei sagruvušie karkasi, kā arī pa kādam kokam, kas nezināmu iemeslu dēļ bija palicis stāvam. Tālāk jūra atkal pārvērtās no ūdens izslējušos mežu un koku puduru labirintveidīgā arhipelāgā.

Tālu labajā pusē vīdēja arī kas cits. Arī tas, raugoties ar neapbruņotu aci, izskatījās pēc meža. Binoklis tomēr atklāja, ka koki ir augstas biroju un dzīvokļu ēkas.

“Tai vajadzētu būt Hamburgai,” teica Sergejs.

“Vai dosimies turp?”

Sergejs pamāja.

“Domāju, ka mums ir labas iespējas tur atrast to, kas mums nepieciešams. Bet… pēc kartes šajā rajonā jābūt vienam geizeram.”

“Ko tad mēs darīsim?”

“Mirkli pagaidīsim. Es gribētu noskaidrot tā atrašanās vietu, pirms turpinām ceļu. Vai kaut kur tuvumā nav Geigera skaitītājs?”

“Ir gan,” teica Amrita.

Amrita pazuda zem klāja un pēc brīža atgriezās ar Geigera skaitītāju. Tas sprakšķēja mazliet spēcīgāk nekā parasti, bet nekādā ziņā tā, lai būtu pamats uztraukumam. Tādu vietu, kam būtu izdevies izvairīties no radioaktīvā piesārņojuma, tagad vairs nebija, pat ne

Antarktīdā. Pēc ierīces rādījuma apkārtējais starojums nedeva īpašu iemeslu raizēm.

“Tur,” piepeši ieteicās Sergejs. Viņš ar pirkstu norādīja tālu uz dienvidiem. Amrita paskatījās norādītajā virzienā un ieraudzīja, kā no jūras paceļas apakšā šaurs, bet augšpusē uzpūties balts tvaika stabs. Izvirdums turpinājās tikai dažas sekundes. Pēc tam tvaika stabs pazuda. Palika tikai sīki, ātri izgaistoši tvaiku mākonīši, kuri peldēja uz rietumiem līdzi vējam, kas tos pūta prom no viņiem.

“Tvaika stabs bija visai augsts — vismaz divsimt metru,” apsvēra Sergejs. “Tas geizers ir krietni karsts.”

“Tas atrodas visai tālu. Pat visus trīsdesmit kilometrus no šejienes.”

“Tik un tā. Tas daudzu gadu garumā ir izšļācis tvaiku kur nu kuro reizi. Vēja virziens šeit visu laiku mainās. Šie ūdeņi var būt visai radioaktīvi.”

“Turēsim priekšā Geigera skaitītāju un griezīsim atpakaļ, ja ūdens kļūs pārāk karsts,” ierosināja Amrita. “Un sekosim tam, kā mainās vēja virziens. Svarīgākais ir nenokļūt tieši zem tvaika mākoņa.”

Sergejs neizskatījās apmierināts. Pēc viņa domām, risks bija pārāk liels. Bet beigu beigās viņš padevās Amritas gribai. Sergejs ar skumjām atcerējās laiku, kad geizers bija nozīmējis vienīgi eksotisku dabas parādību kaut kur tālu — Islandē vai Jelovstonas nacionālajā parkā. Tagad ar šo vārdu daudz biežāk norādīja uz karstā tvaika izvirdumiem no atomelektrostaciju aizsargkupoliem, kas bija palikuši zem ūdens. Lai gan reaktori bija apstājušies jau sen, to degviela joprojām ražoja daudz siltuma — vairāk nekā pietiekami, lai ūdeni, kas atradās reaktoru telpās, pārvērstu dedzinoši karstos tvaikos.

Kamēr Sergejs kajītē meklēja vecu Hamburgas karti, Amrita virzīja Oannes priekšgalu uz daudzstāvu namiem, kas izslējās no ūdens. Pāris reižu Geigera skaitītājs sāka sprakšķēt tik biedējošā ātrumā, ka viņiem bija jāmet liels loks ap visvairāk piesārņotajiem ūdens rajoniem.

“Tas geizers būs visai nejauki piesārņojis visu Ziemeļvācijas sēkli,” burkšķēja Sergejs.

Pēc pāris stundām viņi peldēja pa Hamburgas ielām, ko klāja desmit metru dziļš ūdens slānis. Ūdens bija dzidrs, un viņi varēja skaidri redzēt līdz pat dibenam. Viņi redzēja ielas, to malās novietotās automašīnas, apgaismes stabus, dažādu veikalu, universālveikalu un ielu kafejnīcu sasistos logus un rūtīs palikušās stikla lauskas. Šur un tur pavīdēja pa kādai zivij vai veseliem zivju bariem. Kanādas zosu perējums bēgot aizpeldēja starp divām daudzstāvu mājām. Iedzelteni brūnie mazuļi vēl bija ļoti sīciņi — tie droši vien bija izšķīlušies tikai pirms neilga laika. Kaijas, spalgi brēcot, bariem riņķoja virs Oannes, meklējot tā ķīļūdenī beigtas zivis. Sergejs ievēroja, ka lietusūdeņu notekcauruļu augšas un palodzes ir īpaši iecienītas ligzdošanas vietas.

Augstu virs viņu galvām no ūdens pacēlās debesskrāpji. Uz māju jumtiem un notekcaurulēm jau auga nelieli, droši vien putnu izsēti, lapu koku dzinumi. Visi logi bija izdauzīti. Sergejs prātoja, cik ilgs laiks vēl paies, kamēr viļņi, mitrums un temperatūras maiņas būs paveikuši savu darāmo un visas tās daudzstāvu mājas un debesskrāpji, kas savulaik bija izskatījušies vareni un mūžīgi, sāks cits pēc cita sagrūt. Vispirms sadrups to betona sienas tā, ka pāri paliks tikai tērauda siju karkass, pie kura karāsies dzelzsbetona stiegras un no tām vēl nenokritušie cementa gabali. Tad skābeklis un sālsūdens atdos dzelzij tās normālo stāvokli un tērauda sijas nosegs bieza, iesarkana rūsas žļurga. Gadu desmitu un simtu laikā tie arvien dziļāk kļūs trauslāki, kamēr visbeidzot viss izdēdējušais tērauda siju krāvums zem savas masas zaudēs līdzsvaru un apgāzīsies.

“Vai tu zini, uz kuras ielas mēs atrodamies?” jautāja Amrita.

“Jā… Man šķiet. Pagriez nākamajā krustojumā pa labi. Tai vajadzētu būt Bānhofštrāsei.”

Amrita pagrieza stūri pa labi, un Oannes nogriezās uz Bānhofštrāses. Ielai abās pusēs atradās augsti debesskrāpji. Visa iela bija kā dziļš kanjons, kura dibenā šļakstinājās sekla ūdens kārtiņa. Oannes aizmugurē atstātie viļņi salūza pret namu sienām, atsitās no tām atpakaļ un izveidoja aiz laivas nelielu un asu ūdenspiramīdu krustviļņus.

“Apstājies pie tās nākamās, nedaudz zemākās mājas!”

Amrita izslēdza dzinēju. Oannes klusi slīdēja tālāk.

“Vai paliksim šeit?” jautāja Amrita.

“Domāju, ka esam pareizajā vietā. Sienam tik laivu klāt!”

Ja Sergejs karti bija izlasījis pareizi, tad tas, kas vēl pirms neilga laika bija Hamburgas lielākā grāmatnīca, kura specializējās tehniskajā literatūrā, tagad atradās viņiem pavisam līdzās — dažu metru dziļumā. Amrita un Sergejs noģērbās un tad sāka stiept virsū niršanas tērpus. Mazliet vēlāk viņi pa nolaistajām trepītēm ieplunkšķinājās ledainajā ūdenī.

Amrita nira pa priekšu, bet Sergejs viņai sekoja. Lai gan bija diena un dzidrs ūdens, redzamība nebija sevišķi laba. Ūdenī bija gandrīz tumšs no ēnām, ko meta ielas ieskaujošās augstās biroju ēkas. Priekšā pavīdēja prāvas ēkas melnā siena. Viņi redzēja nama lielos, sadauzītos skatlogus. To rāmjos bija izslējušās garas un asas saplīsušā stikla šķautnes un lauskas. Ar tām ir jābūt visai uzmanīgiem, domāja Amrita.

Amrita pievirzījās tuvāk logam. Viņa no jostas noņēma nirēja duncīti un ar to no ailes izurbināja stikla atliekas, kas izskatījās bīstamākās. Tad viņa iepeldēja ēkā.

Tā bija grāmatnīca! Tajā bija gandrīz tumšs, tādēļ viņa ieslēdza kabatas lukturi. Par laimi, mums vēl ir krietni lieli bateriju krājumi, nodomāja Amrita.

Izelpotā gaisa burbulīši virpuļodami cēlās augšup. Tie kabatas luktura gaismas ķīlī veidoja mirdzošas burbuļu rindas, kas sākumā stiepās augšup un tad apstājās pie veikala griestiem.

Visapkārt atradās grāmatu plaukti — daļa sagāzušies, daļa vēl vertikāli. Grāmatas bija izmētātas krustu šķērsu pa visu telpu. Tās klāja grīdu nepārtrauktā slānī, vietām — lielās kaudzēs. Droši vien plūdu vilnis tās vispirms bija izmētājis. Tāpat arī virpuļi, kas radās, kad veikals sāka piepildīties ar ūdeni. Pēc tam grāmatas, kas bija vieglākas par ūdeni, bija peldējušas un šūpojušās šurpu turpu, kamēr samirkušas un nogrimušas. Ieraugot šo nekārtību, Amrita saprata, ka viņiem būs grūti atrast konkrētu grāmatu. Taču varbūt viņi atradīs daudz ko tādu, kas varētu būt noderīgs un ko būtu vērts izglābt. Tagad, kad tas vēl bija iespējams.

Viņi sāka pārskatīt grāmatu grēdas un, kad atrada kaut ko, kas izskatījās pietiekami svarīgs, uzmeta to uz tīkla, ko bija atstājuši veikala ārpusē. Arī ātri pārskrienot ar acīm, varēja redzēt, ka lielākā daļa grāmatu pēc satura ir pārāk specifiskas vai arī pārāk daudz ko uzskatīja kā pašu par sevi saprotamu. Tajās tika pieņemts, ka uzņēmumam, kurš vēlētos kaut ko izgatavot, ir pieejami noteikti augstāko tehnoloģiju materiāli, kuru izgatavošanai vajadzēja ļoti sarežģītas mašīnas un ierīces… kuru izgatavošana atkal pieprasīja citas gandrīz tikpat sarežģītas iekārtas un mašīnas un augstāko tehnoloģiju izejvielas.

ļaunā gadu tūkstoša sākumā izmantotās ražošanas metodes gandrīz bez izņēmuma bija balstījušās uz nebeidzami garām tehnoloģiskajām ķēdēm vai, pareizāk sakot, uz ļoti sarežģītiem tehnoloģiskajiem tīkliem. Tagad, kad cilvēku atkal bija daudz mazāk, būtu neiespējami vēlreiz uzbūvēt tādus pašus tīklus. Viņiem bija nepieciešamas grāmatas, kurās izskaidrotu, kā tās pašas lietas varētu uztaisīt vienkāršākā veidā, ar vieglāk izgatavojamiem darbarīkiem, ar vienkāršākām mašīnām, no vieglāk iegūstamām vai izgatavojamām izejvielām, bez sarežģītas elektronikas, bez nanotehnoloģijas…

Viņi atgriezās ūdens virspusē, ierāpās atkal laivā un uzvilka tīklu ar guvumu. Tomēr viņi nebija īpaši apmierināti ar atrasto.

“Mums ir jāmeklē vēl citur,” ierosināja Sergejs. “Antikvariātos, bibliotēkās, muzejos. Tehnikas muzejos. Deviņpadsmitā gadsimta beigu un divdesmitā gadsimta pirmās puses tehnoloģijas varētu būt visai labas. Gandrīz visam, ko sāka izmantot pēdējo piecdesmit gadu laikā, būtībā nav nekāda labuma. Pilnīgi nederīgs izmantošanai.”

“Viegli tas nebūs,” teica Amrita. “Gluži kā meklēt adatu siena kaudzē vai kā tu tur īsti saki.”

“Par laimi, adatu ir vairāk nekā tikai viena. Un mums nevajag atrast pilnīgi visas. Vai uztaisīsim mazu pauzīti? Mums vajadzētu kaut ko apēst.”

“Laba doma,” piekrita Amrita.

Amrita no pārtikas skapja zem Oannes klāja izvilka ābolus un sviestmaizes.

“Vai nevēlies kafiju?” vaicāja Sergejs.

“Labprāt,” teica Amrita. “Mums gan vairs nav palicis neko daudz kafijas.”

“Varbūt kādā brīdī atkal dabūsim kafiju.”

“Es tā ceru.”

“Ja ne citādi, tad paši sagatavosim kuģi un dosimies pēc tās,” lielīgi noteica Sergejs.

Ēdot uzkodas un dzerot kafiju, viņi šūpojās virs seklajā ūdenī nogrimušās pilsētas.

Vilnis bija ļoti augsts. Vēl lielāks, nekā viņi bija gaidījuši. Tas daudzās vietās pat divsimt kilometru attālumā no krasta bija notīrījis piekrasti no kokiem un dažādām celtnēm. Atlantijas okeāna piekrastē tas bija pārvēlies pāri divsimt metru augstiem pauguriem. Ūdens bija ļoti auksts, un piekrastes kāpas, kuras savulaik izveidoja, lai novērstu jūras līmeņa celšanos, bija aizšķērsojušas tam atpakaļceļu. Acīmredzot liela daļa Eiropas iedzīvotāju bija noslīkuši vai, atdziestot ķermenim, nomiruši gandrīz pēkšņi.

Nākamo mēnešu laikā Eiropas krastiem bija uzbrukuši jauni un mazāki milzu viļņi, kas šoreiz nāca no dienvidiem. Vienlaikus jūras līmenis bija pacēlies vispirms par desmit un tad vairāk par divdesmit metriem, un ūdens bija apracis arī Rietumeiropas varenos piekrastes vaļņus.

Neviens precīzi nezināja, kas bija noticis, jo telekomunikācijas un satelītsistēmas vairs nedarbojās. Tomēr bija skaidrs, ka Antarktīdai kaut kas bija noticis, jo nekas cits nebūtu varējis izraisīt tik lielu jūras līmeņa celšanos. Varēja pieņemt, ka sabrucis viss Rietumantarktīdas ledājs.

Bet kas bija radījis jaunos megacunami? Vai tropiskie virsslāņu ūdeņi, apstājoties Golfa straumei, bija kļuvuši tik sāļi, ka siltais virsējais ūdens sācis grimt? Vai izkusušas metāna klatrātu iegulas un radušās jaunas Storegas? Vai arī cunami radušies, kad zemes garoza zem Rietumantarktīdas ledus masām piepeši atbrīvojusies no kilometriem biezās ledus segas nospiedošā smaguma? Vai varbūt Antarktīdas kontinenta tektoniskās plāksnes malas pacēlušās tik daudz, ka piespiedušas mainīt savu pozīciju arī blakusplāksnēm?

Amrita un Sergejs nezināja, kas noticis ar dienvidu puslodes kontinentu iedzīvotājiem, bet viņiem bija viegli iztēloties, kā visam vajadzēja noritēt. Četras piektdaļas cilvēces bija dzīvojušas piekrastes zemienēs vai tiešā to tuvumā. Liela daļa cilvēku droši vien nomira diennakts laikā. Bet ko darīja izdzīvojušie? Vai viņi palika gaidām palīdzību, kas nekad nepienāks? Vai varbūt viņi atkāpās uz iekšzemi? Piekrastēs ūdens resursi acīmredzami bija sabojāti ar visur guļošajiem līķiem, ar visvisādiem atkritumiem un sāli, bet lauki sāls dēļ nebūs apstrādāšanai derīgi vismaz vairākus gadu desmitus.

Tie, kuri bija palikuši dzīvi, droši vien virzījās tālāk iekšzemē. Tur sākās bezcerīgas cīņas par pārāk mazajām pārtikas rezervēm. Turklāt miljardiem badā novārdzināto un visus īpašumus zaudējušo bēgļu plūdi radīja ļoti labvēlīgus apstākļus dažādiem slimību izraisītājiem.

Jo vieglāk slimību izraisītājiem bija pārceļot no viena cilvēka uz citu, jo vairāk visagresīvākās, visātrāk vairojošās un visnāvējošākās vīrusu modifikācijas izplatījās uz piezemētāko un mazāk bīstamo paveidu rēķina. Šis evolūcijas bioloģijas pamatprincips visā vēstures gaitā no kariem un dabas katastrofām, kas radīja lielas bēgļu plūsmas, bija izveidojis efektīvas mēra rūpnīcas.

Pasaulē pēc megacunami par ārkārtīgi efektīvām slepkavām selekcionējušies vīrusi un baktērijas droši vien kopā ar bēgļiem izplatījās arī uz iekšzemi un turpināja nogalināt, kamēr vairs nebija pietiekami daudz iedzīvotāju un epidēmijas noplaka.

Sergejs un Amrita bija mēģinājuši piemest, cik daudz cilvēku palikuši dzīvajos, taču īstenībā viņiem nebija nekādu iespēju to uzzināt. Droši vien mazāk par miljardu. Varbūt vēl mazāk.

“Kā tu domā, vai mums kādā brīdī bija īsta iespēja no tā visa izvairīties?” prātoja Amrita. “Es domāju, vai tas bija neizbēgami vai ari mēs būtu varējuši to novērst, ja rīkotos saprātīgāk?”

Sergejs lūkojās jūras apglabātajā ielā.

“Es nezinu,” teica Sergejs. “Varbūt.”

Sergejs skatījās uz grāmatnīcas skatlogiem, kas vīdēja zem ūdens.

“Bet, ja mums būtu izdevies, domāju, ka notiktu kaut kas cits.

Zinātniskā un tehnoloģiskā attīstība kļuva tik strauja, ka jaunas briesmas parādījās visu laiku — vienlaikus no arvien vairākiem virzieniem. Kādā brīdī mūsu laime vienkārši būtu beigusies.”

Amrita saprata, ko Sergejs ar to domā. Cilvēces vēsture divdesmitā gadsimta beigās strauji kļuva par vienu kārtīgu katastrofu slalomu. Kodolieroči, atomelektrostacijas, radioaktīvie ieroči, nejauši izveidoti nogalinoši vīrusi, ar nolūku izveidoti nogalinoši vīrusi, pašizveidojušies nogalinoši vīrusi, arvien baismīgāki ķīmiskie ieroči, ozona slāni iznīcinošas ķimikālijas, klimatu sasildoši savienojumi, nanotehnoloģija, biotehnoloģija, ilgas pēc nelielām atomelektrostacijām, kas darbojas kā atsevišķu daudzstāvu ēku strāvas avots, sapņi par miljardiem robotu, kas izpildītu visdažādākos uzdevumus un dzinējspēku iegūtu no nelielām radioaktīvām baterijām.

“Mums ilgu laiku patiešām stāvēja klāt veiksme,” teica Sergejs. “Varbūt pat pārmērīgi liela veiksme. Tas, šķiet, bija nenovēršami, ka laime mums vienā brīdī uzgrieza muguru.”

Amrita pārlaida skatienu pār pamesto, ūdens un sala deldēto ēku karkasu sienām. Vēl pirms neilga laika tās bija pilnas ar siltumu, cilvēkiem un dzīvi.

“Varbūt labāk, ka tas notika tagad, nevis tad, kad kodolatkritumu būtu tūkstoš reižu vairāk,” atzina Amrita.

Sergejs iztukšoja krūzīti un iebāza to atpakaļ traukiem paredzētajā nodalījumā.

“Vai turpināsim ceļu?” ierosināja Sergejs. “Pirms tumsas gribu nokļūt pietiekami tālu no tā geizera. Turklāt šeit vēl var gadīties arī elektrības stabi. Negribu, ka dzenskrūve iepinas vados. To atvienošana reizēm ir visai ķēpīga.”

“Kurp dosimies tālāk?”

“Vienmēr esmu vēlējies iepazīties ar Amsterdamas antikvariātiem,” teica Sergejs.

Pēc pāris stundām ūdens vidū stāvošais ēku torņu mežs jau bija aiz muguras un minūti pēc minūtes attālinājās. Vējš joprojām pūta no rietumiem un novirzīja bīstamos tvaikus drošā virzienā. Priekšā nevajadzēja atrasties nevienam geizeram. Domājams, ka Atlantijas ledusaukstais ūdens dzesēja dziļāk zem jūras palikušās atomelektrostacijas tik efektīvi, ka sprādzienveidīgi tvaika izvirdumi nevarēja notikt. Arī atomstaciju aizsargkupoli vēl nebija pārēsti. Tie taču zem ūdens bija atradušies tikai sešus gadus.

Oatmes motora pukšķināšana Amritai piepeši šķita dīvaini nomierinoša.

“Vai mēs kaut ko esam iemācījušies?” jautāja Amrita. “Šajā reizē?” “Mēs esam. Bet tie, kuri nāks pēc mums, tie aizmirsīs.”

“Vai tā tam ir jābūt? Vai tā tam vienmēr ir jābūt?”

Sergejs ilgi par to domāja, pirms atbildēja.

“Varbūt kaut kas no tā, ko mēs esam iemācījušies, arī saglabāsies,” viņš beigās teica. “Arvien pa mazumiņam vairāk. Varbūt mums pat nav vērts cerēt ko vairāk. Es, raugi, īsti nespēju noticēt, ka šī bija pēdējā reize, kad mums tā iziet.”

Oannes motors vienmērīgi pukšķēja, un nelielas brīzes saceltie vilnīši skalojās pret laivas priekšgalu, kad tā virzījās tuvāk satumstošajam apvārsnim.

Kā gan bija juties Oanness un viņa biedri, kad viņi savulaik ar pārtikas kuģi bija ceļojuši uz rietumiem — Mezopotāmiju, Ēģipti un tālajām zemēm aiz tām, prātoja Amrita. Ko bija domājuši saptariši, pametot aiz muguras savu izkropļoto un daļēji zem ūdens palikušo dzimteni, lai dotos pretī nezināmajam — nepazīstamām zemēm, tautām, dīvainām smaržām, gāršām un krāsām, jocīgām paražām un ticējumiem? Viņi noteikti bijuši ļoti drosmīgi. Viņi bijuši gatavi māt ardievas dzimtenei un tuviniekiem, gatavi stāties pretī kā pārāk labi zināmām, tā nezināmām briesmām, lai tikai palīdzētu svešām tautām atlabt no lielās katastrofas, kas bija piemeklējusi visu pasauli. Ar viņu aizvesto ēdamaugu un ārstniecības augu sēklu un ar viņu atvesto zināšanu un prasmju palīdzību citas tautas atkal nostāsies uz kājām, uzbūvēs sarežģītas mākslīgās apūdeņošanas sistēmas un majestātiskas piramīdas, saglabās senos nostāstus par kādreiz sensenos laikos notikušajiem postošajiem plūdiem. Kamēr cilvēki — daudzus tūkstošus gadu

vēlāk — visu aizmirsīs. Nē, protams, ne gluži visu, Amrita izlaboja savu domu gaitu. Mēs taču joprojām lielu daļu apģērba izgatavojam no kokvilnas un ēdam kviešus, miežus un pupas.

Oanness un viņa biedri nekādi nebija varējuši zināt, kā viņus uzņems, vai kāds viņos klausīsies vai, ja uzklausīs, kur beigu beigās novedīs viņu sniegtās mācības. Gluži tāpat kā tagad mēs nevaram zināt, domāja Amrita.

Kaut kas viņai lika justies cerību pilnai. Viņi ceļoja pretī nezināmajam, precīzi nezinot, kas viņus tur gaidīs. Bet viņa neraizēsies, jo arī neviens cits nekad nav varējis patiešām zināt, kas gaidīs aiz nākamā līkuma.

Viņi ceļos mērķtiecīgi, jo bija nolēmuši uzcelt no jauna visu iznīcināto vai vismaz to, kas būtu tā vērts, lai to celtu no jauna.

Jo tad, kad viss bija zaudēts, viss arvien vēl bija palicis.

Jirkenkerki — Brūmarva

8679. gada oktobris — 8681. gada maijs

DAŽAS NOSLĒGUMA PIEZĪMES

(par to, kas bija patiesība un kas — pasakas)

Šī romāna pirmā versija ir uzrakstīta 2003. gada rudenī un 2004. gada ziemas beigās. Izdevējs jau bija akceptējis manuskriptu, un es nodarbojos ar tā slīpēšanu tieši 2004. gada decembrī, kad postošais Otro Ziemassvētku cunami uzbruka vairāku Āzijas valstu piekrastes rajoniem.

Otro Ziemassvētku cunami Tamilnadas piekrastē kā septiņmetrīga banga pārvēlās pāri topošajai Kalpakamas atomelektrostacijai. Katastrofas brīdī tajā vietā atradās vienīgi liela betona plāksne, taču, ja cunami būtu ieradies desmit gadus vēlāk, visa pasaule vienā dienā būtu kļuvusi par stipri vien citādu vietu. Kalpakama, raugi, nebūs nekāda parastā atomelektrostacija, bet gan tā dēvētais ātro neitronu kodolreaktors.

Parastas atomelektrostacijas kodoldegviela sastāv no urāna, kurā apmēram četri procenti ir stipri radioaktīvais urāns 235, un pārējais ir parastais urāns 238. Parastā atomelektrostacijā kodolreakciju radīto radioaktīvo sārņu daudzumu cenšas samazināt, jo kodoldegviela ir jāmaina, kad tas kļūst pārāk liels.

Ātro neitronu kodolreaktors degvielai izmanto plutoniju, un procesā tas saražo vēl papildu plutoniju. Ātro neitronu kodolreaktoros kodolreakciju radītos piesārņojumus necenšas samazināt, bet gluži pretēji — tiecas palielināt, jo liela daļa radušos piesārņojumu ir tieši plutonijs, kuru vēlas saražot iespējami daudz. Šī iemesla dēļ ātro neitronu kodolreaktoros dzesēšanai izmanto šķidro nātriju, kas nepalēnina neitronus tik daudz kā ūdens. Jo lielākā ātrumā kodolreakcijās atbrīvojošies neitroni triecas pret reaktoru apņemošo urāna pārklājumu, jo vairāk rodas jaunā plutonija.

Nonākot saskarē ar ūdeni, nātrijs sprāgst. Ātro neitronu kodolreaktora palikšana zem septiņus metrus augsta milzu viļņa, kas ātri pārvietojas, būtu bijusi iznicinoša, jo nevajadzētu vairāk par vienu mazu plīsumu vienā dzesēšanas sistēmas caurulē, un visa dzesēšanas sistēma būtu iznīcināta nātrija sprādzienu sērijā, kas izplatītos visos virzienos.

Ja Otro Ziemassvētku cunami būtu uzbrucis Tamilnadas piekrastei desmit gadus vēlāk, pasaules visbiezāk apdzīvotajā reģionā sekas varētu būt tūkstoš reižu ļaunāks radioaktīvais piesārņojums nekā Černobiļā. Visa Dienvidāzija vēl pēc simt tūkstošiem gadu būtu daudz bēdīgākā stāvoklī nekā Baltkrievija desmit gadus pēc Černobiļas.

Un ja nu kādā brīdī Eiropas piekrastei uzbruks cunami, ko izraisīs, piemēram, metāna ledus kušana vai Kumbreviejas nogruvums? Kas varēs to aizkavēt iznīcināt mūsu pašu zemeslodes daļas atomelektrostaciju dzesēšanas sistēmas? Somijas atomelektrostacijas, piemēram, ir nodrošinājušās tikai pret lēnu jūras līmeņa celšanos ne vairāk par četriem metriem. Ja ir vēlēšanās elektrību ražot atomelektrostacijās, tad tās nedrīkstētu novietot okeānu piekrastē. Ja klimata izmaiņas sāks novērst ar grandiozu kodolenerģijas palielināšanu un atomelektrostacijas galvenokārt cels okeānu piekrastes zemienēs, ir pilnīgi iespējams, ka mēs visi kādu dienu nomirsim šīs izvēles dēļ.

Visi šajā grāmatā minētie pētījumu rezultāti, kas attiecas uz megacunami, ir — diemžēl — patiesi. Ksmu mainījis tikai divas lietas. Storegas zemūdens zemes nogruvuma ārējā izskata apraksts ir dramatizēts. Īstenībā nogruvums lielākoties sastāv no dubļiem, nevis akmeņiem. Savukārt patiesa persona — profesors Džons Šovs ir pārvērsts par fiktīvu profesoru Džonu Tevu, kurš dzīvoja divdesmit gadus vēlāk un divdesmit gadus vēlāk proponēja tādas pašas ievirzes uzskatus.

Liela kontinentālā ledāja gabala iegāšanās jūrā tādā veidā, kā aprakstīts šajā grāmatā, vēl nav iespējama, taču tā var kļūt par patiesiem draudiem, ja kontinentālie ledāji turpinās kust. Angļu zinātniskais izdevums New Scientist ar 2004. gada 25. decembri (tātad diennakti pirms Otro Ziemassvētku cunami) datētajā numurā rakstīja, ka 2004. gadu, visticamāk, atcerēsimies kā gadu, kad sākās kontinentālo ledāju ātra kušana.

Jau pirms diviem gadiem viena no Antarktīdas šelfu ledāja Larsena B sekcija negaidīti salūza gabalos. Tā rezultātā kontinentālais ledājs, kas atradās aiz šelfa ledāja, nākamo sešu mēnešu laikā kļuva plānāks par gandrīz četrdesmit metriem. Toreiz pētnieki visai satriekti saprata, ka šelfu ledāji darbojas kā korķi, kuri palēnina īsto kontinentālo ledāju ieslīdēšanu jūrā.

Larsena B izjukšanai īstenībā ir gandrīz tikai simboliska nozīme, jo tas ir ļoti mazs šelfa ledājs un arī aiz tā esošā ledāja izkušana nespēs ievērojami pacelt jūras līmeni. Daudz nopietnāks ir 2004. gada atzinums, ka milzīgi lielais Painailendas ledājs kļūst plānāks divreiz lielākā ātrumā nekā pirms pāris gadiem. Painailendas ledājs ir stratēģiski svarīgs, jo principā tā izkušana varētu novest pie visa Rietumantarktīdas kontinentālā ledāja ātras sabrukšanas un izkušanas it kā pa virtuves durvīm. Austrumos Rietumantarktīdas ledāju uz vietas notur divi masīvi šelfu ledāji — Ronnes un Rossa. Taču Painailendas ledāja pusē šādu šķēršļu nav.

Vajadzētu ļoti rūpīgi sekot ne tikai tam, kas notiek ar kontinentālajiem ledājiem, bet arī tam, kas notiek ar Golfa straumi. Proti, dziļā ūdens slāņa pārvietošanās uz tropiskajiem ūdeņiem var būt visnopietnākais atsevišķais apdraudējums, kas saistīts ar klimata pārmaiņām. Tas, raugi, sliktākajā gadījumā var izraisīt ļoti ātru un dramatisku metāna izvirdumu un ar to saistītu cunami sēriju.

Uzskatu par ļoti ticamu, ka leģenda par Atlantīdu patiešām ir cēlusies Indijas rietumu piekrastē. Kura gan cita vieta pasaulē pirms apmēram desmit tūkstošiem gadu būtu tikpat labi atbildusi Platona aprakstam, ja neņemam vērā Platona teikto par Atlantīdas atrašanās vietu un slēdzienu, ka tā bijusi milzīga sala?

Līdz šīs grāmatas iespiešanai Kambejas līča dibenā bija atrastas divu lielu pilsētu drupas, mūžsenu apūdeņošanas kanālu, aizsprostu un kanalizācijas sistēmas atliekas, kā arī liels daudzums nelielu priekšmetu,

kuri atstāja ļoti senu iespaidu. Indijas valdība patiešām ir paziņojusi, ka sanēšu augšējā slānī atrastie zobi un kaulu šķēpeles pēc datēšanas ar radioaktīvā oglekļa metodi ir apmēram 9500 gadu veci. Turpretī lielu skeletu lauku un nogrimušo piramīdu atrašana tajā pašā reģionā vismaz pagaidām ir tīra fantāzija.

Divdesmitā gadsimta beigās okeanologi no jauna atklāja faktu, kas ziemeļvalstu zvejniekiem bijis zināms jau gadsimtiem ilgi, — okeānos bez straumēm ir arī mazāki virpuļi. Šīs atmosfēras virpuļvētru un ciklonu jūras atbilsmes ir vidēji deviņdesmit kilometru platas un atrodas cita no citas vidēji divsimt kilometru attālumā.

Tikai Atlantijas okeāna ziemeļdaļā vien parasti vienlaikus atrodas aptuveni tūkstotis šāda platuma virpuļu. Atmosfēras virpuļvētras ir ļoti īslaicīgas — tās dzīvo tikai dažas dienas vai nedēļas, bet okeānu virpuļi, pateicoties ūdens lēnākajai kustībai, bieži pastāv pat vairākus gadus. Citiem vārdiem sakot, katrs okeāns ir liela mozaīka, kas sastāv no dažāda lieluma virpuļiem un teritorijām starp tiem.

Šajos virpuļos vismaz principā būtu iespējams kultivēt ātraudzīgās jūraszāles lielās, peldošās audzētavās. Tiesa, es nezinu teikt, vai šāda darbība jelkad varētu būt ekonomiski izdevīga. Ja tā kādreiz darīs, lielāko daļu jūraszāļu varētu pārstrādāt metānā un mēslojumā, bet daļu vajadzētu izmantot tiešā veidā cilvēku uzturam.

Kādēļ tā vajadzētu darīt? Jūraszālēs ir visi tie mikroelementi, kuru trūkums mūsdienās ir traucējis vismaz divu miljardu pašlaik dzīvo cilvēku smadzeņu attīstību. Turklāt tās satur tās pašas sirds un asinsvadu slimību profilaksei nepieciešamās taukskābes, ko ziemeļu ūdeņu zivis. Piemēram, ir ziņas, ka macrocystis ģints jūraszāles dienā garumā izaug pat 1,3 metrus, ja jūraszāļu audzes augšējā daļa tiek novākta regulāros starplaikos. Tādējādi šāda veida jūras lauksaimniecības hektāra raža varētu būt relatīvi ievērojama.

R. I.

[1] “trakais zinātnieks” (tulk. piezīme.)

Content

Isomeki Risto Sarasvati smiltis

SATURS

PROLOGS. KAMBEJAS LĪCIS. INDIJAS RIETUMU PIEKRASTE

ŪDENS UN SMILTIS

SMILTIS UN LEDUS

LEDUS UN ŪDENS

epilogs EIROPAS LĪCIS 8702. GADA MAIJS (2026. GADS PĒC KRISTUS)

DAŽAS NOSLĒGUMA PIEZĪMES