Nokss Toms

Senatnes vārti

TOMS NOKSS

SENATNES VĀRTI

Un Abraāms izstiepa roku un satvēra nazi, lai nokautu savu dēlu.

Pirmā Mozus grāmata, 22:10

Pirmā nodala

Elans Grīnings bija piedzēries. Viņš visu nakti bija žūpojis Koventgārdenā: sācis Punch krogā, kur kopā ar vecajiem draugiem no koledžas izdzēris trīs vai četras pintes, un tad visi kopā devušies uz Lamb aud Flag - krogu, kas atradās tālāk pa slapjo ieliņu un netālu no "Gerika kluba".

"Cik ilgi mēs tur sēdējām un sūcām aliņus?" To Elans nespēja atcerēties. Jo - pēc tam viņi bija gājuši uz "Depo" un satikuši vēl dažus puišus no biroja un kādā bridi no alus pintēm pārgājuši uz stiprākiem dzērieniem, proti, vodku, džinu ar toniku un viskiju, kam uzdzerts alus.

Un tad viņi pieļāva liktenīgo kļūdu. Tonijs teica: "Aiziesim paskatīties uz meičām." Pasmējušies viņi devās augšup pa Sentmār- tinsleinu un ievēlās naktsklubā Stringfelloivs. Arā sviedējs sākumā nevēlējās viņus ielaist - baidījās no sešiem jaunekļiem, kas acīmredzami norāvusies no saites, lamājas, smejas un trako.

Tādi var sagādāt tikai problēmas.

Taču Tonijs pavēcināja kādu no savām daudzajām City bortus kartēm un simts mārciņu banknoti; tad ārā sviedējs pasmaidīja un teica: "Protams, ser…" Un pēc tam…

"Kas notika pēc tam?"

Viss šķita miglā tīts. Stringu, gurnu un dzērienu migla. Turpat bija smaidošas kailas latviešu meitenes, piedauzīgi jociņi par krievu kažokiem, poļu meiča ar neticami lielām krūtīm un kaudze naudas, kas iztērēta par šo un to, un vēl kaut ko.

Elans novaidējās. Draugi aizgāja katrs savā laika - izgāzās no kluba un ievēlās taksometrā. Beigās palika tikai viņš - pēdējais spēlmanis šajā zaņķī, bāzdams desmit mārciņu banknotes aiz biksītēm latvietei, kura grozīja savu sīko augumiņu, kamēr viņš bezpalīdzīgi, dievinoši, mēmi un idiotiski skatījās.

Četros no rīta latviete beidza smaidīt, pēkšņi iedegās gaismas, ārā sviedēji satvēra viņu aiz pleciem un pavadīja līdz durvīm. Viņš netika izmests uz ielas kā klaidonis no bāra vecmodīgā vesternā, taču tālu no tā nebija.

Tagad bija jau pieci, un Elanu pārņēma pirmās paģiru pazīmes. Vajadzēja nokļūt mājās. Viņš stāvēja Strenda ielā un ļoti gribēja tikt gultā.

"Vai pietiks naudas taksometram?" Kartes Elans bija atstājis mājās un tagad šūpodamies rakņājās kabatās - jā, makā joprojām palikuši trīs simti. Braucienam līdz Klepemai pietiks.

Vajadzētu pietikt. Taču nebija taksometru. Bija bezcerīgākā diennakts stunda - pieci no rīta Strendā. Par vēlu klubu apmeklētājiem. Par agru biroju apkopējiem.

Elans nopētīja ielas. Uz spožajām platajām centrālās Londonas ietvēm krita viegls aprīļa lietutiņš. Sarkanais nakts reisa autobuss brauca nepareizajā virzienā - uz Svēta Pāvila katedrāli. "Uz kurieni doties?" Viņš centās izkliedēt paģiru mākoni savā galvā. Bija viena vieta, kur vienmēr var noķert taksi. "Jādodas uz Krastmalu. Jā. Tur allaž atrodams kāds taksometrs."

Sapurinājies viņš nogriezās pa kreisi un devas prom pa sān- ieliņu. Norāde vēstīja, ka tā ir Kreivenstrita jeb Gļēvuļu iela - viņš par tādu nekad nebija dzirdējis. Vienalga. Iela veda lejup, pie upes - tātad viņš nonāks taisni Krastmalā.

Iela bija senlaicīga, ar daudzām glītām Džordža laikmeta ēkam. Joprojām līņāja. Debesis virs vecajiem skursteņiem iekrāsoja pirmā pavasara rīta zilgme. Apkārt ne dvēseles.

Un tad viņš sadzirdēja.

Skaņu.

Tomēr tā nebija parasta skaņa. Tas izklausījās pēc vaida. Cilvēka vaida, taču aizžņaugta, sakropļota vaida. Savādi.

"Varbūt man tikai licies?" Elans palūkojās uz visam pusēm, nopētīja durvis un logus. Sānieliņa joprojām bija tukša. Apkārt slejās biroju ēkas vai arī par birojiem pārbūvētas senlaicīgas mājas. "Kurš te varētu atrasties tādā nakts stundā? Narkomāns? Klaidonis? Varbūt notekā guļ kāds vecs dzērājs?"

Elans nolēma nelikties ne zinis. "Tieši tā rīkojas it visi londonieši. Neliekas ne zinis. Dzīve šajā milzīgajā, kūsājošajā un mulsinošajā pilsētā ir sarežģīta arī bez neparastu vaidētāju meklēšanas nakts vidū. Turklāt esmu piedzēries, tātad noteikti pārklausījos."

Un tad atkal atskanēja attāls vaids. Šķita, ka cilvēks mokās sāpēs un sauc "palīgā". Taču tas skanēja kā "aaaajīīīīgāāāā".

"Pie velna, kas tad tas?" Elans nosvīda. Tagad viņu pārņēma bailes. Viņš negribēja zināt, kurš cilvēks - vai kāda būtne - spēj izdvest tādu skaņu. Un tomēr - tas bija jānoskaidro. Morāles instinkti mudināja palīdzēt.

Stāvēdams maigajā lietutiņa, Elans iedomājās par mammu. "Ko viņa teiktu? Ka man nav izvēles. Tas ir morāles imperatīvs: ja kādam sāp, tev jāsteidz palīgā."

Viņš paskatijas pa kreisi. Šķita, ka balss skan no senatnīgajām Džordža laikmeta sarkano ķieģeļu mājām ar izsmalcinātajiem vecajiem logiem. Pie vienas mājas karājās plāksnīte - luktura gaisma mirdzoša koka izkārtne. Bendžamim Franklina muzejs. Elanam nebija skaidras nojausmas, kas ir Bendžamins Franklins. "Kāds jeņķis - rakstnieks vai kaut kas tamlīdzīgs." Vienalga. Viņš bija visnotaļ pārliecināts, ka vaids nācis no turienes - jo durvis bija vaļa. Piecos sestdienas rīta.

Aiz puspavērtajām durvīm spīdēja blāva gaisma. Elans savilka pirkstus dūrēs - vienreiz, tad otrreiz - un piegāja pie durvīm.

Pagrūstas tās atvērās. Priekšnamā viss bija kluss. Stūri stāvēja kases aparāts un plānām brošūrām nokrauts galds. Norāde vēstīja: "Video prezentācija." Priekšnamu izgaismoja tikai dežūrlampiņas.

Muzejā viss šķita mierīgi. Durvis bija vaļā, taču iekšā valdīja klusums. Neizskatījās pēc laupīšanas.

-    Aaaaaīīūghāāā…

Jau atkal. Stindzinošs vaids. Šoreiz bija pilnīgi skaidrs, no kurienes skaņa nākusi. No pagraba.

Elans juta, kā sirdi sagrābj garie baiļu nagi. Sapurinājies viņš apņēmīgi devās dziļāk ekā, kur aiz sānu durvīm lejup veda koka pakāpieni. Elans spēra soli uz čīkstošajām kāpnēm un pēc brīža nonāca pagrabā ar zemiem griestiem.

Pie tiem karājās spuldzīte. Tās gaisma bija neskaidra, taču pietiekama. Elans palūkojās apkārt. Telpa šķita parasta - ja neskaita vienu. Stūri kāds pavisam nesen bija racis, izmētājot Londonas zemes kaudzes - grīda vīdēja vismaz metru dziļš caurums.

Un tad Elans ieraudzīja asinis.

To nebija iespējams nepamanīt - milzu traips, spilgti sarkans un lipīgs, uz kaut kā ļoti balta. Tā bija kaudze baltuma.

"Kas tas ir? Spalvas? Gulbju dūnas? Kas?"

Piegājis klāt, Elans pabakstīja baltumu ar kurpes purngalu. Tie bija mati - iespējams, cilvēka. Kaudzīte noskūtu sirmu matu. Uz tiem nopilējušas ugunssārtas asinis, gluži kā ķiršu mērce uz citronu sorbeta. It ka sniegotā laukā būtu nokauta aita.

-    Aaaalīīigh!

Vaids skanēja jau pavisam tuvu. Blakus istabā. Apslapējis bailes, Elans pa nelielām, zemām durvīm iegāja nākamajā telpā.

Tur valdīja tumsa - vienīgo gaismu deva spuldzīte viņam aiz muguras. Ļaunu vēstošais vaids atbalsojās telpā. Pataustījies gar sienu līdzās durvīm, Elans nospieda slēdzi, un uzzibsnīja spoža gaisma.

Telpas vidū uz grīdas gulēja vecs vīrs - pilnīgi kails. Galva bija noskūta. Brutāli - spriežot pēc skrambam un griezumu pēdām. Elans saprata, kur radusies pirmīt redzētā matu kaudze. "Viņi noskuvuši šim vīram matus. Lai kas ari šie viņi būtu."

Tad vecais sakustējās. Seja bija pavērsta prom no durvīm, taču vīrs pagrieza galvu, lai paskatītos uz nācēju. Biedējoša aina. Elans sarāvās. Šausmas vecā vīra skatienā bija neaprakstāmas. Platajās, sasarkušajās acīs vīdēja mežonīgas sāpes.

Dzērums bija izplēnējis - Elans juta šķebinošu atskurbumu. Tapa skaidrs, kādēļ vīrs tā mokās - viņa krūtīs ar nazi bija iegrieztas dažādas zīmes. Šķita, ka vecajā, grumbainajā, baltajā ādā iegravēts kāds raksts.

"Kādēļ viņš tik savādi vaid? Tik nesaprotami?" Vīrs atkal ievaidējās. Elans sagrīļojās.

Ap muti vecajam bija redzamas asinis. Tās tecēja par lūpām, it ka viņš kāri ēstu zemenes. Sārtās lāses krita uz grīdas. Kad viņš ievaidējās, izplūda vēl vairāk asiņu, notraipot ari krūtis.

Bet tas vēl nebija pats briesmīgākais.

Vīrs kaut ko turēja rokā. Lēni atvēris pirkstus, viņš pastiepa roku uz priekšu - it kā dotu dāvanu.

Elans ieskatījās plaukstā.

Tā bija cilvēka mēle. Izgriezta.

Otrā nodala

Karmela tirgū valdīja rosība. Tur Jemenas garšvielu tirgotāji strīdējās ar kanādiešu cionistiem, izraēliešu mājsaimnieces taustīja jēra ribas, bet Sīrijas ebreji krāva kaudzēs kompaktdiskus ar Libānas popmūziku dziesmām par nelaimīgu mīlestību. Ļaudis drūzmējās ap galdiem ar pikantajām sarkanajām vircēm, metāla kārbām ar zaļo olīvu eļļu un milzīgu stendu, kurā pardeva lielisku Golanas augstieņu vīnu.

Šo cilvēku vidu bija ari Robs Latrels, lauzdamies uz tirgus tālāko galu. Viņš gribēja iedzert "Bik Bik" alus un desiņu bārā vīna iemīļotākajā Telavivas ēstuvē. Robam patika vērot Izraēlas slavenības milzu saulesbrilles, kuru uzdevums bija slēpt saimniekus no paparaci. Pirms dažām dienām kāda jauniņa aktrisi- te bija viņam uzsmaidījusi. Varbūt uzminējusi, ka viņš ir žurnālists.

Robam garšoja čehu alus, ko pasniedza "Bik Bik" - plastikāta glāzēs salietais dzēriens lieliski noskaloja lejup mājas taisīto sālāmi gabalus, kas ietūcīti apaļas maizītes viducī.

- Saiom, - teica turks Samsons, desiņu tirgotājs "Bik Bik" bārā.

Pasutinajis alu, Robs atcerējās pieklājību, pateica "lūdzu" un "paldies" un tad sāka prātot, vai viņu māc garlaicība. Telavivā viņš ieradās jau pirms sešām nedēļām un atguvās pēc Irākā pavadītajiem sešiem mēnešiem. "Vai tiešām tas ir pārāk ilgs laiks?"

Jā, pārtraukums bija vajadzīgs. Jā, viņš gribēja atgriezties Telavivā - žirgtuma un mundruma pārņemtajā pilsētā. Redaktors Londonā bija tik laipns, ka piedāvāja šo iespēju atpūsties. "Atgūties". Taču tagad Robs atkal jutās gatavs darbam. Kārtējam uzdevumam Bagdāde. Vai Gazā - tur gāja karsti. Gazā vienmēr gāja karsti.

Iedzeris malku alus no plastikāta glāzes, Robs nostājās bāra priekšā un sāka vērot tāluma vizošo pelēkzilo Vidusjūras klajumu. Alus bija auksts, zeltains un gards. Robs noskatījās, ka sērfotājs jūrā šķeļ viļņus.

"Vai redaktors beidzot piezvanīs?" Robs sameklēja mobilo telefonu. Ekrānā parādījās viņa meitiņas fotoattēls. Robu pārņēma dziļas vainas apziņa. Meitu viņš nebija redzējis kopš… Janvāra? Februāra? Kopš pēdējās reizes, kad viņš bija Londonā. Bet - ko lai iesāk? Bijusī sieva nepārtraukti mainīja savus plānus, it kā nevēlētos, lai Robs tiekas ar meitu. Bet - viņa alkas Liziju satikt līdzinājās izsalkumam vai slāpēm. Nepārtraukti šķita, ka viņa dzīvē kaut kā - vai kāda - pietrūkst. Dažkārt viņš atskārta, ka uzsmaida meitai, kuras patiesība blakus nemaz nav.

Robs ienesa tukšo glāzi atpakaļ bārā.

- Tiksimies rit, Sem! Neapēd visus kebabus!

Samsons iesmējās. Robs samaksāja savus šekeļus un devās uz jūras pusi. Šķērsodams ceturtdienas satiksmes pārplūdināto ielu, viņš cerēja, ka nepakļūs zem nesavaldīga ebreja vadītas mašīnas riteņiem. Šādā dienā visi steidzās pie ūdens.

Telavivas pludmale bija Roba iecienītākā pārdomu vieta, kur aiz muguras slējās debesskrāpji, bet priekšā skalojās viļņi un pūta silts vējiņš. Tagad viņš vēlējās padomāt par sievu un bērnu.

Par bijušo sievu un piecus gadus veco bērnu. No laikraksta redakcijas saņēmis norādījumu pamest Bagdā- di, viņš bija gribējis uzreiz lidot atpakaļ uz Londonu. Taču Sēlija pēkšņi paziņoja, ka viņai uzradies jauns draudziņš un tātad vajadzīga "vieta", tādēļ Robs nolēma palikt Telavivā. Viņam negribējās dzīvot Londonā, ja nav iespējams satikt Liziju. Tas bija pārāk sāpīgi.

"Bet - kurš tad īsti bija vainīgs?" Robs prātoja, cik liela mērā viņš atbildīgs par šķiršanos. Jā, Sēlijai bija romāniņi… taču viņš visu laiku bija prom no mājas. Bet - tas ir viņa darbs! Viņš bija ārzemju korespondents un par šo iespēju Londonā cīnījies desmit gadus! Un tā pelnīja naudu. Tagad, trīsdesmit ar pusi gadu vecumā, viņš rakstīja par visiem Tuvajiem Austrumiem - materiāla bija krietni vairāk, nekā būtu iespējams izmantot.

Robs iedomājās, vai nevajadzētu atgriezties bārā un iedzert vēl pinti alus. Viņš palūkojās pa kreisi. Zilajās debesīs slējās viesnīca Dan Panorama - milzu augstceltne ar ekskluzīvu stiklotu iekšpagalmu. Aiz tās bija stāvlaukums - neskaitāmi akri pašā pilsētas centrā, kas atvēlēti automašīnām. Robs atcerējās kādu stāstu par šiem laukumiem. Kad tūkstoš deviņsimt četrdesmit astotajā gadā sākās Pirmais arābu un izraēliešu karš, te gāja galvenā frontes līnija konfliktā starp ebreju Telavivu un arābu Jafu. Pēc uzvaras karā izraēlieši šāviņu sagrautos namus nolīdzināja līdz ar zemi. Tagad tas bija viens liels automašīnu stāvlaukums.

Viņš pieņēma lēmumu. "Ja nav iespējams satikt Liziju, tad ir iespējams vismaz nopelnīt tik daudz naudas, lai viņa būtu paēdusi un nodrošināta." Tādēļ Robs planoja iet taisnā ceļā uz savu dzīvoklīti Jafā un nodoties pētījumiem. Atrast vēl dažus faktus, kas noderēs stāstā par Libānu. Vai uzmeklēt tos Hamas bērnus, kas slēpās tajā baznīcā.

Kamēr Robs gaja līdz vietai, kur pludmale meta līkumu, galvā rosījās dažadas idejas. Priekšā slējās senās Jafas ostas celtnes.

Iezvanījās mobilais telefons. Cerību pārņemts, Robs ieskatījās ekrānā. Lielbritānijas numurs, taču tā nebija ne Sēlija, ne Lizija, ne kāds no viņa draugiem.

Tas bija redaktors no Londonas.

Robs juta, kā pieaug adrenalīna līmenis. Lūk! Tieši šādi brīži viņam patika visvairāk - negaidīts zvans no redaktora. "Varbūt būs jādodas uz Bagdādi, bet varbūt uz Kairu vai Gāzu. Varbūt būs jāriskē ar dzīvību." Robs dievināja šo mirkli. Nekad nevarēja zināt, uz kurieni būs jābrauc. Viņš jutās kā saviļņojošā improvizētā teātra izrādē vai realitātes šovā. "Nav brīnums, ka neizdodas nodibināt ciešas attiecības ar sievieti." Viņš nospieda telefona podziņu.

-    Robij!

-   Stīv?

-    Kā sviežas?

Redaktora izkoptais Koknejas akcents uz brīdi samulsināja Robu - kā allaž. Viņš pats joprojām runāja stiprā Vidusamerikas izloksnē, tādēļ neuzskatīja, ka The Tinies redaktori vienmēr runā pirmklasīgā Oksfordas angļu valodā. Taču viņa iepriekšējais redaktors izteicās kā Tilberi dokeris - un lādējās vēl stiprāk. Dažkārt Robs prātoja, vai tik Stīvs mazliet nepārspīlē Koknejas akcentu, lai izceltos uz savu Oksforda un Kembridžā izglītoto kolēģu fona. Žurnālistikā valdīja negants sāncensības gars.

-    Robij, draugs, ko ta' tagad dar'?

-   Stāvu pludmalē un runāju ar tevi.

-   Pie velna! Kaut man būtu tavi pienākumi!

-Bija. Bet tad tevi paaugstināja.

-   Jā gan. - Stīvs iesmējās. - Vispār es gribej' prasīt, ko darīs' tālāk? Vai mēs jau iedev' tev jaun' uzdevum'?

-Nē.

-   Tā gan, tā gan. Tu atgūstas no tās sasodīt's… bumb' mešan's.

-Jau esmu kārtībā.

Stīvs iesvilpās.

-   Tur gan gāj' traki. Bagdādē.

Robs nevēlējās domāt par bombardēšanu.

-Tātad… Stīv… kurp…

-   Uz Kurdistān'.

-   Ko? Oho!

Viņu momentā pārņēma satraukums un nedaudz ari bailes. Irākas kurdu teritorija. Mosula! Šo pilsētu viņš nekad vel nebija apmeklējis, taču vieta noteikti bija aprakstu vērta. Irākas Kurdi- stānal

Bet tad Stivs sacīja:

-    Rāmāk, rāmāk…

Satraukums tūdaļ izplēnēja. Redaktora balsi jautās savāda nots. Runa nebija par karu.

-   Stīv?

-    Rob, draudziņ, ko tu zin' par arheoloģij'?

Tanī brīdī virs jūras viļņiem pacēlās paraplāns.

-    I'ar arheoloģiju? Neko. Un tad?

-    Redz, Turcijas dienvidaustrumos… rok… Kurdu teritorijā.

-    Rok?

-   Jā. Diezgan interesanti. Tie vācu arheologi ir…

-   Alu zīmējumi? Veci kauliņi? Nolādēts! - Robs juta pieaugošu neapmierinātību.

Slīvs iesmējās.

-Nu, nu, beidz!

-Ko?

-   Nevar tak vis' Iaik' braukt uz Gāzu. Un es negrib', ka tu pakļauj sev' briesmām. Vismaz pagaidām ne. - Viņš izklausījās norūpējies, gluži kā gādīgs brālis. Visnotaļ negaidīti. - Tu es' no maniem labākajiem reportieriem. Un Bagdādē gāj' pagalam trak'. Šitād' mesl' tev uz kad' laik' pietiks. Tu ta nedoma?

Robs gaidīja. Viņš zināja, ka Stīvs nav beidzis. Un tiešām, redaktors turpināja:

SKNATNES VĀRTI

-   Tādēļ es tev' ļot' laipn' lūdz' tikt uz tiem sasodītiem izrakumiem Turcijā. Ja tev nav iebildum'.

Balsī ieskanējās sarkasms, taču tas nebija ļauns. Robs sāka smieties.

-   Labi, Stīv. Tu esi priekšnieks. Braukšu apskatīt tos akmeņus. Kad jādodas ceļā?

-    Rīt. Faktus es aizsutis' e-pastā.

Rīt? Laika nav daudz. Robs jau saka domāt par lidmašīnām un kravāšanos.

-    Keršos klat, Stīv. Paldies. Redaktors mirkli klusēja un tad sacīja:

-   Bet, Rob… -Jā?

-    Es runāju nopietni. Tie nav tikai… garlaicīgi veci akmeņi.

-    Kā, lūdzu?

-    Par to jau rakstij' ziņās. Droši vien esi palaidis garām.

-    Es nelasu rakstus par arheoloģiju.

-    Es gan. Tas ir moderni. -Tātad?

Jūras gaiss bija silts. Stīvs turpināja:

-    Bet es gribēj' teikt… Tai vietā Turcijā vācieši atrada… Robs gaidīja plašākus paskaidrojumus.

Iestājās ilga pauze. Visbeidzot redaktors sacīja:

-   Nu… tur nav tikai kauli un smiltis, Rob. Tur notiek kaut kas pavisam savāds.

Trešā nodaļa

Lidmašīnā uz Stambulu Robs no nelielas caurspīdīga plastikāta glāzītes caur salmiņu sūca vājo džinu ar toniku. Vienlaikus viņš lasīja Stīva atsūtītos materiālus un vēl citas ziņas, ko inter- netā bija atradis par izrakumiem Turcija.

Tās vietas nosaukums bija Gebeklitepe. Robs vairākkārt klusi atkārtoja šo vardu un tad nokoda gabaliņu sāļā cepumiņa.

Viņš turpināja lasīt.

Tā acīmredzot bija viena no daudzajām ļoti senajam apmetnēm, kas pēdējā laikā atraktas kurdu teritorijās Turcijā. Nevali Co- ri, Čajeni, Karahantepe. Dažas no šīm apmetnēm šķita neticami senas. Astoņus un vairāk tūkstošus gadu vecas. "Bet - vai tās tiešām ir tik senas?" Robam nebija ne jausmas. "Cik senas ir sfinksas? Un Stounhendža? Piramīdas?"

Džins ar toniku beidzās, un Robs atslīga sedeklī, lai apcerētu savu erudīcijas trūkumu. "Kādēļ es nezinu atbildes uz šādiem jautājumiem? Acīmredzot tādēļ, ka neesmu guvis universitātes izglītību." Atšķirībā no kolēģiem, kam ir dažādi Oksfordas, Londonas, Kalifornijas, Parīzes, Minhenes, Kioto, Ostinas vai vel kādas universitātes grādi, Robam bija tikai smadzenes un spēja ātri lasīt - apgūt informāciju. Skološanos viņš pameta astoņpadsmit gadu vecumā un, par spīti vientuļās mātes izmisuma asarām, noraidīja vairāku koledžu un universitāšu piedāvājumus, lai uzreiz nodarbotos ar žurnālistiku. Bet - kurš varēja viņam ko pārmest? Robs apēda vēl vienu cepumiņu. Viņam nebija izvēles. Mamma bija viena pati, tēvs - zemisks, nežēlīgs riebeklis - palika Amerika; Robs uzauga nabadzībā paša drūmākajā un tālākajā Londonas nomalē. Kopš bērnības viņš alka naudas un statusa. Viņš saprata, ka nekad nebūs tāds ka zēnībā apskaustie bagātie bērni, kuri varēja atļauties izšķiest četrus gadus narkotiku dullumā, ballītēs un nesteidzīgi kaldināt vieglu karjeru. Viņš allaž izjuta vajadzību traukties uz priekšu. Turklāt steigšus.

Šī vēlēšanās sasniegt ātrus rezultātus noteica ari viņa emocionālo dzīvi. Kad paradījās Sēlija - smaidoša, jautra un gudra -, viņš pieķērās šīs sievietes piedāvātajai laimei un stabilitātei. Drīz pēc sasteigtajām laulībām piedzima meita, un tas šķita kā signāls, ka viņš izdarījis kaut ko Ļoti Labu. Taču tieši tad viņš - lai arī par vēlu - saprata, ka straujā karjera var nonākt konflikta ar rāmo mājas dzīvi.

Lidsabiedrības El AI ekonomiskās klases sēdeklis bija pagalam neērts - kā parasti. Robs atslīga tajā un izberzēja acis. Tad viņš palūdza stjuartei vēl vienu džinu ar toniku. Sapurinātāju un atmiņas slāpētāju.

No somas pie kājām Robs izņēma divas grāmatas no labakā Telavivas grāmatveikala; viena bija par Turcijas arheoloģiju, bet otra - par senajiem cilvēkiem. Stambulā viņam būs trīs stundas laika līdz nākamajam reisam uz Šanliurfu mežonīgajos Anatoli- jas austrumos. Puse dienas, lai nodotos ātrlasīšanai.

Pirms ierašanās Stambulā Robs jau bija manāmi iereibis - un paguvis novērtēt Anatolijas nesenās arheoloģijas vēsturi. Šķita, ka viena no svarīgākajam ir vieta ar nosaukumu Čatalhejika. Tā atklata 20. gadsimta 50. gados un ir viens no senākajiem ciematiem pasaulē - varbūt pat desmit tūkstošus gadus vecs. Senās apmetnes mūrus klāja vēršu, leopardu un klijānu attēli. Klijānu tiešām bija daudz. Ļoti senas reliģijas zīmes. Ļoti savadi attēli.

Robs pētīja Čatalhejikas fotogrāfijas un izlasīja vēl dažas lappuses. Tad viņi nolaidās Stambulas lidostā; Robs sagaidīja savas somas un lauzās cauri tuklu turku uzņēmēju pūlim, apstājoties pie neliela veikaliņa, lai nopirktu amerikāņu avīzi ar pēdējām ziņām no Gebeklitepes. Tad viņš taisnā ceļā devās pie izejas uz lidmašīnu, lai gaidītu nākamo reisu. Apsēdies uzgaidāmajā telpā, viņš turpināja lasīt par izrakumiem.

Gebeklitepes mūsdienu vēsture sākusies tūkstoš deviņsimt sešdesmit ceturtajā gadā, kad amerikāņu arheologi pārmeklēja attālu Turcijas dienvidaustrumu provinci. Viņi atrada vairākus savāda izskata paugurus, ko klāja tūkstošiem salauzīta krama gabaliņu - pārliecinoša pazīme, ka šajā vietā kādreiz aktīvi rosījušies cilvēki. Taču izrakumus amerikāņu zinātnieki neturpināja. Kā vēstīja avīze: "Tagad šie puiši noteikti jūtas kā izdevēji, kuri savulaik noraidījuši pirmo "Harija Potera" manuskriptu."

Nelikdamies ne zinis par šņakuļojošo turcieti blakus sēdekli, Robs turpināja lasīt.

Trīs gadu desmitus pec amerikāņu pētījumiem vietējais gans saules nokaitētajās smiltis atrada kaut ko savādu: vairākus dīvaini tēstus akmeņus. Tie bija Gebeklitepes akmeņi.

Velreiz vairākkārt atkārtojis svešādo nosaukumu, Robs piegāja pie automāta un nopirka diētisko kolu, tad devās atpakaļ uz savu vietu un atkal pievērsās lasīšanai.

Ziņas par otrreizējo apmetnes "atklāšanu" nonāca piecdesmit kilometru attālās Šanliurfas muzeja pārziņu ausīs. Muzeja vadība sazinājās ar attiecīgo valdības ministriju, kas savukārt kontaktējas ar Vācu Arheoloģijas institūtu Stambulā. Un tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtajā gadā Turcijas varas iestādes iecēla "pieredzējušo vācu.arheologu Franci Breitneru" par izrakumu vadītāju.

Robs izlasīja atlikušo teksta daļu un tad pacēla avīzi tuvāk acīm, lai apskatītu Breitnera fotogrāfiju. Zem tas bija arheologa sacītais: "Jutos ieintriģets. Ciemata iedzīvotajiem šī vieta jau bija emocionāli nozīmīga. Savrupi augošs koks augstākajā kalnā ir svēts. Domāju, ka esam svarīgu atklājumu priekšā."

Iepazinies ar apkārtni, Breitners teica: "Jau kopš pirmās minūtes es sapratu, - ja neaizgāju no šejienes uzreiz, tad palikšu te uz mūžu."

Arheologa seja fotogrāfijā atgādināja kaķi, kurš ticis klāt krējuma podam. Smaids apliecināja, ka šis cilvēks laimējis loterijā.

- Turkish Airlines izsludina iekāpšanu lidmašīnā ar reisa numuru TA628, kas dodas uz Sanliurfu…

Satvēris rokā pasi un biļeti, Robs devās uz lidmašīnu. Salons bija pustukšs. Acīmredzot nebija daudz cilvēku, kas vēlas doties uz Šanliurfu - mežonīgajiem Anatolijas austrumiem un bīstamo, smilšaino, nemierīgo Kurdistānu.

Lidojuma laikā Robs izlasīja pārējos dokumentus un grāmatas par Gebekli arheoloģisko vēsturi. Gana atrastie savādie bluķi izrādījās plakani - iegarenas megalītu pārsegumplāksnes, milzīgi dzeltenīgi akmeņi ar dīvainiem, smalkiem attēliem - lielākoties iegravēti dzīvnieku un putnu tēli. Klijāni un maitu lijas, kā ari neparasti kukaiņi. Vēl viens motīvs bija līkumos savijušās čūskas. Eksperti uzskatīja, ka akmeņi reprezentē cilvēkus - akmeņi bija stilizētas "rokas", kas karājas gar sāniem.

Līdz šim atrakti četrdesmit trīs akmeņi. Tie izvietoti piecus līdz desmit metrus platos lokos. Apkārt tiem atradās akmens soli, nelielas nišas un sienas no mala ķieģeļiem.

Robs apsvēra uzzināto. Tas šķita samērā interesants, taču vis- vairak cilvēkus satrauca apmetnes vecums. Gebekli bija satriecoši sena. Saskaņā ar Breitnera teikto, komplekss bija vismaz desmit, varbūt pat vienpadsmit tūkstošus gadu vecs. Būvēts apmēram astotajā vai devītajā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras.

Vienpadsmit tūkstoši gadu? Izklausījās ārkārtīgi daudz. Bet - vai ta tiešām bija? Robs atkal pievērsās vēstures grāmatai, lai noskaidrotu citu apmetņu vecumu. Stounhendža celta aptuveni divtūkstošajā gadā pirms mūsu ēras. Sfinksa - ap trīstūkstošo gadu pirms mūsu ēras. Pirms Gebekli atklāšanas "vissenākais" mega- lītu komplekss atradās Maltā - un tas datēts ar trīstūkstoš piecsimto gadu pirms mūsu ēras.

Tātad Gebeklitepe bija par pieciem tūkstošiem gadu vecāka nekā jebkura cita celtne. Robs bija ceļā uz vienu no senākajām cilvēku radītajām būvēm pasaulē. Varbūt pašu vecāko.

Viņā sarosījās radošais gars. "Turcijā atrasta pasaules senāka ēka"! "Hm. Varbūt to publicēs pat pirmajā lappusē, bet trešajā jau noteikti. Tas būs efektīgs raksts." Turklāt šķita, ka neviens no Rietumu žurnālistiem līdz šim nav pabijis Gebeklitepe. Raksti medijos bija pārpublicējumi no Turcijas ziņu aģenturu materiāliem. Robs bus pirmais, kurš vēstis no notikumu vietas.

Beidzot ceļojums bija galā. Lidmašīna sasvērās, sāka laisties lejup un piezemējās Sanliurfas lidostā. Bija tumša, skaidra nakts. Tik skaidra, ka lidmašīnas iluminatorā šķita visnotaļ dzestra. Bet tad atvērās durvis, piebrauca traps, un Robs sajuta nomācoši karsta gaisa vilni. It kā tikko būtu atvērta milzu cepeškrāsns. Karsta vietiņa. Ļoti karsta. Galu galā viņi atradās dižā Sīrijas tuksneša malā.

Lidosta bija neliela. Robam tādas patika. Tām piemita īpatnības, kādas neatrast lielajās, bezpersoniskajās, modernajās lidostās. Un Sanliurfā tā bija sevišķi īpatnēja. Somas uz atlidojušo pasažieru uzgaidāmo telpu atnesa tukls bārdainis notraipītā vestē, bet pasu kontrolpunktā pie ļodzīga rakstāmgalda strādāja tikai viens pusaizmidzis puisis.

Automašīnu stāvlaukuma siltais un sausais vējiņš šūpoja izklaidu augošo palmu zarus. No taksometru stāvvietas uz viņu nolūkojās vairāki šoferi. Robs izvēlējās vienu.

-   Šanliurfa, - viņš teica jauneklim.

Rugājiem apaugušais puisis pasmaidīja. Viņa džinsa krekls bija apvalkāts, taču tīrs. Viņš šķita draudzīgs. Draudzīgāks nekā pārējie taksisti, kas žāvājās un spļaudījās. Turklāt šis jauneklis, šķiet, runāja angliski. Apsprieduši samaksu un Roba viesnīcas atrašanās vietu, vīri paspieda viens otram roku. Šoferis bravūrīgi sameta Roba somas mašīnas bagāžniekā, tad apsēdās pie stūres, pamāja ar galvu un teica:

-   Urfa! Nevis Šanliurfa, bet Urfa!

Robs atslīga taksometra sēdeklī. Viņš jutās noguris. Ceļojums no Telavivas bija garš, bet jau rit viņam jādodas uz savādo izrakumu vietu. Pirms tam vajadzēja izgulēties, viņš labprat pasnaustu jau tagad, taču šoferis dedzīgi vēlējās uzturēt sarunu.

-   Gribat alu? Es zinu labu vietiņu.

Domās Robs ievaidējās. Garām automašīnas logiem slīdēja tumsas apņemti lauki.

-    Nē, paldies.

-   Sievieti? Es pazīstu labu sievieti!

-   Ē, nē. Nevajag.

-    Paklāju. Tu gribi paklāju. Man ir brālis…

Nopūties Robs paraudzījās atpakaļskata spoguli un ielūkojās acīs šoferim. Puisis smaidīja. Tātad viņš jokoja.

-    Ļoti smieklīgi.

Taksists sāka smieties.

-    Pie velna paklājus! - Neatraudams skatienu no ceļa, viņš pagriezās un pastiepa roku. Robs to paspieda. - Mani sauc par Ra- devanu, - puisis teica. - Un tevi?

-    Roberts. Roberts Latrels.

-   Sveicināts, Robert Latrela kungs!

lesmejies Robs sasveicinājās. Viņi jau atradās pilsētas nomalē. Tukšajā un piedrazotajā ielā rindojās laternas un automašīnu riepu tirgotavas. Tveices pārņemtajā miglā sarkana mirdzēja Conoco degvielas uzpildes stacijas izkārtne. Abās pusēs vīdēja dzīvojamie nami no betona blokiem. It visur jautās bezgalīgs karstums, taču attālo virtuvju logos Robs varēja saskatīt sievietes ar lakatiem ap galvu.

-    Vajadzīgs šoferis? Biznesa darīšanas? - jautāja Radevans.

Robs apdomāja atbildi. "Kāpēc ne? Puisis ir draudzīgs, apveltīts ar humora izjūtu."

-   Protams. Man vajadzīgs šoferis un arī tulks. Uz rītdienu. Varbūt pat ilgāk.

Aplaimotais Radevans uzsita ar delnu pa stūri, bet otra turēja aizkūpinātu cigareti. Ne viena, ne otra īsti neskāra stūri. Robs jau domāja, ka viņi noslīdēs no ceļa un ietrieksies neliela neona gaismu ieskautā mošejā, bet tad Radevans pagrieza stūri, un viņi atkal bija uz braucamās daļas. Vilkdams sīvu dūmu, viņš turpināja runāt:

-   Es varu palīdzēt. Esmu labs tulks. Runāju kurdu, angļu, turku, japāņu, vācu valodā.

-   Tu proti vācu valodu?

-   Nein.

Robs atkal iesmējās. Viņam arvien vairāk iepatikās Radevans, turklāt ne tikai tādēļ, ka viņi desmit minūtēs bija veikuši desmit jūdzes - joprojām dzīvi un veseli - un jau atradās pilsētas centra. Visapkārt vīdēja aizslēģotas kebabu tirgotavas un vēl atvērtas bak- lavu konditorejas. Vīrs uzvalkā un vīrs arabu drānās. Garām aizjoņoja divi puikas uz mopēdiem. Turpat par kādu joku smējās vairākas jaunas sievietes džinsos un košos lakatos. Krustojumā taurēja automašīnas. Roba viesnīca atradās pašā pilsētas centra.

Radevans spogulī lūkojās uz Robu.

-    Kungs, jūs ir anglis?

-   Apmēram… - Robs novilka. Viņš nevēlējās iegrimt garas diskusijas par saviem vecākiem; vismaz tagad ne. Viņš bija pārāk noguris. - Tā varētu teikt.

Taksometra šoferis plati pasmaidīja.

-   Man patīk angļi! - Viņš paberzēja rādītājpirkstu pret īkšķi, it ka lūgtu naudu. - Viņi ir bagāti. Angļi ir ļoti bagāti!

-   Jā… - Robs atbildēja, paraustījis plecus, - daži noteikti ir.

-   Dolāri un eiro! - Puisis neatlaidās. - Dolāri un mārciņas! - Atkal plats smaids. - Labi, rīt jūs aizvedīšu. Uz kurieni?

-Gebeklitepe. Vai zināt, kur tas ir?

Klusums. Robs mēģināja vēlreiz.

-   Gebeklitepe.

Šoferis klusēdams spēji apturēja automašīnu ielas malā.

-   Jusu viesnīca, - viņš skarbi noskaldīja. Smaids sejā pēkšņi bija izplēnējis.

-   Ē… tu man' rit gaidīs'? - jautāja Robs, pārslēgdamies uz vienkāršu ļaužu valodu. - Radevan?

Jauneklis palocīja galvu, palīdzēja Robam aiznest somas līdz viesnīcas lievenim un tad atgriezās pie taksometra.

-Jūs sakat… jūs grib' uz Gebeklitepi?

-Jā.

Radevans sarauca pieri.

-   Gebeklitepe ir slikta vieta, Roba kungs.

Robs stāvēja viesnīcas durvis un jutās ka lirema Stokera romāna "Drakula" varonis.

-    Ei, tie ir tikai izrakumi, Radevan! Varēsi mani aizvest?

Nospļāvies uz ielas, Radevans iesēdās taksometra un izliecās

ārā pa logu.

-    Deviņos no rīta.

Jau pēc mirkļa taksometrs bija nozudis smacīgajā Šanliurfas ielu kņadā.

* * *

Nākamajā rītā pēc brokastīm - cicti vārītām olām, aitas siera un trim datelēm - Robs iekāpa taksometrā un brauca ārā no pilsētas. Pa ceļam žurnālists apjautājas Radevanam, kāpēc viņam ir tāda attieksme pret Gebekli.

Sākumā šoferis šķita īdzīgs, raustīja plecus un kaut ko burkšķēja. Kad ceļi kļuva tukšāki un apkārtējā ainavā parādījās arvien vairāk apūdeņotu lauku, viņš pamazām kļuva runīgāks.

-   Tā nav laba vieta.

-    Pastāsti!

-Gebeklitepe varētu būt bagāta. Kurdi varētu kļūt turīgi.

-Bet?

Radevans dusmīgi izpūta jau trešās cigaretes dūmus.

-   Palūko uz šo vietu, uz šiem cilvēkiem!

Robs paskatījās ārā pa logu. Viņi brauca garām ciematiņam ar kleķa mājām, atklātām kanalizācijas sistēmām un netīriem bērneļiem, kas rotaļājas līdzās drazu kaudzēm. Bērni māja garāmbraucējiem. Aiz ciemata stiepās kokvilnas lauks, kur putekļos un neciešamā karstumā sievietes lavandas krāsas lakatos vāca ražu. Robs atkal pievērsās šoferim.

Tas skaļi novaidējās.

-   Kurdi ir nabagi. Es ir taksists. Protu valodas! Bet - tikai taksists.

Žurnālists palocīja galvu. Viņš zināja, kā nav paveicies kurdiem. Sadalīta tauta.

-   Turku valdība tur mus nabadzībā…

-   Skaidrs, - attrauca Robs. - Bet es nesaprotu, kā tas saistīts ar Gebekli tepi.

Taksometra vadītājs izmeta cigaretes galu ārā pa logu. Viņi atkal bija atklātā lauka, un sagrabējusī Toyota kratījās pa grambaino zemes ceļu. Tālumā vīdēja zilganas kalnu virsotnes, ko aizplīvuroja karstuma viļņi.

- Gebeklitepe varētu būt kā piramīdas vai… Stounhendža. Taču viņi klusē. Te varētu but daudz, daudz tūristu, kas maksātu kurdiem naudu, bet - nē. Turku valdība saka "nē". Viņi pat nav izlikuši zīmes vai izbūvējuši ceļu! Baigais noslēpums. - Ieklepojies Radevans nospļāvās ārā pa logu un tad aizvēra to, lai pasargātos no ceļa putekļiem. - Gebeklitepe ir slikta vieta, - viņš atkārtoja un apklusa.

Robs nezināja, ko teikt. Zemie dzeltenbrūnie pauguri viņam priekša šķita bezgalīgi vijamies uz Sirijas pusi. Turpat bija redzams vēl viens kurdu ciematiņš ar slaidu brūnu minaretu, kas gluži kā cietuma uzrauga tornis pacēlās pāri rievotajiem metāla jumtiem. Robs gribēja iebilst, ka, iespējams, kurdiem traucē pašu tradīcijas, izolētība un reliģija, taču nebija pārliecināts, vai Radevans ir noskaņots klausīties.

Tālāk viņi brauca klusēdami. Ceļš kļuva arvien sliktāks, un pustuksnesis - arvien draudīgāks. Beidzot Radevans iegrieza kārtējā likumā, un Robs ieraudzīja savrup augošu zīdkoku, kas slējās zilgmes pielietajās debesīs. Pamājis ar galvu, Radevans pavēstīja:

-Gebekli.

Jau nākamajā mirklī viņš spēji nobremzēja, pagriezās savā sēdeklī un pasmaidīja - labais garastāvoklis acīmredzot bija atgūts. Tad viņš izkāpa no mašīnas un kā īstens šoferis atvēra durvis Robam. Žurnālistu tas samulsināja - viņam tādi smalki pakalpojumi nebija vajadzīgi.

Radevans iekāpa atpakaļ taksometrā, paņēma avīzi un sāka pētīt lielu futbolista fotogrāfiju. Viņš acīmredzot bija sagatavojies gaidīt. Robs atvadījās un noteica:

-Trīsstundas. Varbūt.

Taksometra vadītājs pasmaidīja.

Pagriezies Robs devās augšup kalnā un atri sasniedza virsotni. Trīsdesmit kilometrus aiz muguras tālumā stiepās putekļaini ciemati, tuksnesis un izdedzināti kokvilnas lauki. Priekšā vīdēja aizraujoša aina. Izkaltuša klajuma vidū atradās septiņi it kā pēkšņi izauguši pauguri. Ap lielāko rosījās dučiem strādnieku un arheologu, kas stiepa spaiņus ar akmeņiem un nopietni rakņājās pa zemi. Apkārt bija redzamas teltis, buldozeri un teodolīti.

Robs gāja tālāk, juzdamies kā iebrucejs. Kāds no racējiem pārtrauca darbu un pagriezās pret nācēju. Vīrs manāmi uztraucās, taču tad pienāca labsirdīgs, apmēram piecdesmit gadus vecs eiropietis. Robs pazina Franci Breitneru.

-    Wilkommen, - jautri uzsauca vācietis, it kā jau sen būtu pazīstams ar Robu. - Jūs taču esat žurnālists no Anglijas, vai ne?

-Jā.

-   Jums ļoti laimējies.

Ceturtā nodaļa

Svēta Tomasa slimnīcas foajē valdīja ierastā kņada. Kriminālmeklēšanas vecākais inspektors Marks Foristers lauzās cauri steidzīgu medmāsu straumei un pļāpīgu piederīgo pūlim. Jau trešo reizi pagājis garam vecai kundzei ratiņkrēslā, no kura riteņiem pilēja ūdens, detektīvs prātoja, vai vispār izdosies kaut ko nokārtot.

Viņam vajadzēja apraudzīt sakropļoto vīru. Smags uzdevums. Četrdesmit divos gados, no kuriem desmit nostrādāti detektīva amatā, redzēts daudz nelāgu ainu, taču šajā lietā bija kaut kas īpaši draudīgs.

Pamanījis Intensīvās terapijas bloka noradi, Foristers mundri devās augšā pa kāpnēm, aizgāja līdz reģistratūrai, pavēcināja savu dienesta apliecību piemīlīgas meičas deguna priekšā - un saņēma atbildi, ka nāksies pagaidīt.

Pēc dažam sekundēm parādījās ķinietim līdzīgs ārsts, kurš vilka nost gumijas cimdus.

-    Doktors Sins?

-    Inspektors Foristers?

Detektīvs palocīja galvu un pastiepa plaukstu rokasspiedienam. Ārsts vilcinājās, kā gatavodamies pavēstīt Jaunas ziņas. Fo- risteru pārņēma viegla panika.

-   Vai viņš joprojām ir dzīvs?

-Jā. Pagaidām.

-    Kas īsti notika?

Doktors lūkojās kādā punktā pāri Foristera plecam.

-   Absolūta glosektomija.

-    Kā, lūdzu?

-    Viņam pilnībā izgriezta mēle, - nopūties paskaidroja ārsts. - Ar kaut ko līdzīgu dzirklēm…

Foristers paskatījās uz plastikāta durvju pusi.

-   Jēziņ! Jau dzirdēju, ka nav lāgā, bet… - Kaut kur aiz šīm durvīm atradās viņa vienīgais liecinieks. Joprojām dzīvs. Taču bez mēles.

Ārsts šūpoja galvu.

-   Zaudēts ārkārtīgi daudz asiņu. Turklāt ne tikai pēc mēles izgriešanas. Brūces iegrieztas ari krūtīs. Un noskūta galva.

-   Tātad jūs domājat, ka…

-    Es domāju, ka rezultāts būtu vēl ļaunāks, ja nelieši nebūtu iztraucēti. - Ārsts nopētīja Foristeru. - Proti, ja neatskanētu mašīnas signalizācija, viņi to cilvēku būtu nogalinājuši.

Detektīvs nopūtās.

-   Slepkavības mēģinājums.

-   Policists esat jūs. - Doktors Sins kļuva nepacietīgs.

-   Vai drīkstu viņu apraudzīt? - palocījis galvu, jautāja Foristers.

-   Trīsdesmit septītā palāta. Taču ne uz ilgu laiku, lūdzu.

Foristers atkal paspieda ārsta roku, lai gan nesaprata, kādēļ.

Tad viņš atvēra plastikāta durvis, pagāja garām ratiņiem ar urīna savācējtraukiem un pieklauvēja pie trīsdesmit septītās palātas. Tajā atskanēja vaids. Ko iesākt? Tad Foristers atcerējās, ka šim vīram izgriezta mēle- Nopūties detektīvs atgrūda durvis vaļā. Tā bija vienkārša palāta ar televizoru, kas novietots uz metāla paliktņa telpas vienā galā. Televizors bija izslēgts. Palātā vēdīja ziedu smarža, kurai klāt jaucās daudz nepatīkamāki smārdi. Vecais vīrietis gultā izbiedēts lūkojās uz Foristeru. Mati viņam bija noskūti, bet uz galvas palikušas neskaitāmas brūces - šis tīklojums detektīvam atgādināja dzelzceļa maršrutu karti. Mute vīrietim bija ciet, taču lūpu kaktiņos vīdēja sakaltušas asinis - gluži ka bruņa mērce uz veca trauka malām. Pacienta krūtis bija apsaitētas.

-   Deivids Lorimers?

Vīrietis pamāja ar galvu. Un skatījās, cieši skatījās.

Tieši ši mežonīgā skatiena dēļ Foristers mirkli vilcinājās. Karjeras laikā viņš bija redzejis daudzus pārbiedētus cilvēkus, taču ši vira acīs šausmas šķita pilnīgi citādas.

Lorimers kaut ko norūca un tad sāka klepot, izspļaujot sīkas asiņu lāsītes. Foristeru pārņēma pieaugoša vainas apziņa.

-   Lūdzu. - Viņš pacēla roku. - Negribu jūs traucēt. Es tikai… vēlējos kaut ko pārbaudīt…

Pacienta acis sariesās asaras - gluži kā satrauktam bērnam.

-Jūs esat pārcietis smagu traumu, Lorimera kungs. Mēs tikai… Es tikai… gribēju pateikt, ka mēs noteikti centīsimies atrast tos cilvēkus.

Šie vārdi šķita patētiski un pagalam nevietā. Šo cilvēku mocījuši un spīdzinājuši. Viņam brutāli izgriezta mēle un nežēlīgi savainota dzīva miesa. Foristers jutās kā idiots. Gribējās pateikt, ka viņi grasās "saņemt tos neliešus ciet", taču slimnīcas palātā arī šie vārdi šķita absurdi. Galu gala viņš apsēdās plastmasas krēslā līdzās gultai un silti uzsmaidīja upurim, lai tas nomierinātos.

Šķita, ka tas līdz. Pēc paris minūtēm izbīlis vecā vīra acīs vairs nebija tik šausminošs. Lorimers pavēcināja trīcošu roku un norādīja uz papīru kaudzīti, kas atradās uz galdiņa pie gultas. Foristers pieceļas, piegāja pie galdiņa un paņēma ar roku aprakstītās lapas.

-Jūsu?

Lorimers palocīja galvu, taču lūpas bija cieši sakniebtas.

-    Uzbrucēju apraksts?

Viņš atkal pamāja.

-    Liels paldies, Lorimera kungs. - Foristers papliķēja upura plecu un apmulsa. Izskatījās, ka vecais vīrs tūdaļ sāks raudāt.

Ielicis papīra lapas kabatā, Foristers izgāja no palātas, cik atri vien spēja. Ārā no palātas, lejup pa kāpnēm un cauri divpusēji veramajām durvīm. Ticis lietainajā vēla pavasara gaisā, viņš dziļi un atviegloti ievilka elpu. šausmu pildītā gaisotne palātā un vecā vīra caururbjošais skatiens pārāk stindzināja.

Mundri soļojot pa Krastmalu un pēc tam pari Temzas upei, atstādams pa kreisi dzeltenīgo gotiskajā stilā būvēto Parlamenta ēku, Foristers pārlasīja Lorimera piezīmes.

Deivids Lorimers bija kalpotājs Bendžamina Franklina muzejā. Sešdesmit četrus gadus vecs. Gatavojās doties pensijā. Dzīvoja viens neliela miteklī virs muzeja. Iepriekšējā nakti pamodies ap četriem, jo sadzirdējis plīstoša stikla šķindu. Viņa dzīvoklis izbūvēts bēniņos, tāpēc nācās kāpt lejup līdz pagrabam. Tur viņš uzdūries pieciem vai sešiem nepazīstamiem jaunekļiem slēpotāju maskās vai balaklavas. Vīri bija visnotaļ profesionāli ielauzušies ēkā un tobrīd raka bedri pagraba grīdā. Viens no viņiem runājis augstdzimušiem ļaudīm raksturīgā manierē.

Lielā mērā tas arī bija viss, ko uzrakstījis Lorimers. Uzbrukuma laika nez kādēļ atskanējusi automašīnas signalizācija - varbūt tā bijusi tikai brīnumaina sagadīšanās. Svešie grasījušies pārgriezt Lo- rimeram rīkli un krūtis, bet pēkšņi metušies prom. Kalpotājam paveicies, ka viņš vispār palicis dzīvs. Ja palīga nebutu atsteidzies jauneklis vārdā Elans Grīnings, vīrietis noasiņotu līdz nāvei.

Foristera prāts drudžaini darbojās. Nogriezies pa labi un nonācis Strendā, viņš devās tālāk pa klusu Džordža laikmeta ieliņu uz Bendžamina Franklina muzeju. Eka bija norobežota ar zili baltu plastikāta lenti. Ielas malā stāvēja divas policijas automašīnas, pie durvīm dežurēja konstebls formastērpā, bet zem tuvējās biroju ēkas markīzes no lietus slēpās žurnālisti ar diktofoniem un kafijas glāzītēm rokās.

Kad ieradās Foristers, uz priekšu panācās kāda jauna sieviete.

-   Detektiv, vai tiesa, ka upurim izgriezta mele?

Pagriezies Foristers izklaidīgi uzsmaidīja reportierei, taču neko neteica.

Glītā žurnāliste neatlaidās.

-    Vai notikušajā iesaistīti neonacisti?

Jautājums piespieda Foristeru apstāties un palūkoties uz jauno sievieti.

-    Preses konference būs rit. - Tie bija meli, taču noderēja. Atkal pagriezies pret namu, detektīvs palīda zem krāsainas lentes un pavēcinaja savu žetonu. Formā tērptais konstebls atvēra durvis, un Foristers tūdaļ saoda aso ķimikāliju smārdu - tur strādāja tiesu medicīnas eksperti. Oda pēc pirkstu nospiedumu pulvera, silikona gēla un superlīmes. Nonācis līdz iespaidīgā Džordža laikmeta gaiteņa galam, kur bija izkārti Bendžamina Franklina portreti, Foristers pa šaurām kāpnēm devās uz pagrabu.

Vienā stūri strādāja divas ekspertes zaļos vienreizējās lietošanas tērpos. It visur bija redzami svaigi tumšu, recēt sākušu asiņu traipi. No telpas otra gala viņam pamāja Kriminālmeklēšanas nodaļas seržants Boidžērs. Foristers pasmaidīja.

-    Rakts bija šeit, - seržants Boidžērs paskaidroja. Foristers ievēroja, ka seržanta gaišie mati ir nesen apgriezti, turklāt dārgā salonā.

-    Ko viņi meklējuši?

Seržants Boidžērs paraustīja plecus.

-    Nav ne jausmas! - Viņš norādīja uz akmens plākšņu kaudzi. - Taču darbiņš bijis pamatīgs. Lai izceltu tās un izraktu tik dziļu bedri, vajadzīgas vairākas stundas.

Foristers pietupās, lai novērtētu rakumus miklajā zemē.

Boidžērs turpināja pļāpāt:

-    Vai tikāties ar kalpotāju?

-   Jā. Nabadziņš!

-    Ārsts teica, ka viņu mēģinājuši nogalināt. Lēni.

-    Domāju, viņi vēlējās, lai upuris noasiņo līdz nāvei, - detektīvs atbildēja, pat nepacēlis acis. - Ja nebijis automašīnas signalizācijas skaņu un laikus neierastos tas jauneklis, tad vecais nomirtu no asiņu zuduma.

Seržants palocīja galvu.

Detektīvs piecēlās.

-    Tātad slepkavības mēģinājums. Labāk aprunāties ar Oldri- džu. Viņš gribēs tikties ar izmeklēšanas grupas vadītāju un pārējiem. Apskatīt notikuma vietu.

-    Un brūces uz viņa krūtīm?

-   Kā, lūdzu?

Foristers pagriezās. Boidžērs saviebies turēja rokās fotogrāfiju.

-    Neesat redzējis? - Seržants pastiepa attēlu. - Ārsts nofotografēja brūces uz upura krūtīm un šorīt e-pastā atsūtīja uz iecirkni, bet jums parādīt nebija laika.

Muzeja kalpotāja baltā āda šķita maiga un ievainojama. Un tajā bija iegriezta Dāvida zvaigzne. Nepārprotama. Miesa bija nežēlīgi uzplēsta, taču zīme - skaidri saskatama. Divi savietoti trijstūri. Ebreju Dāvida zvaigzne. Iegriezta dzīvā miesā.

Piektā nodaļa

-   Tātad šie ir jaunie gravējumi, kas piemineti raksta? -Jā.

Robs stāvēja izrakumu laukuma vidū lidzās Breitneram. Abi atradās pašā bedres malā un skatījās uz garenu, T veida akmeņu apli iedziļinātā iežogojumā. Tie bija megaliti. Apkārt notika rosīgi rakšanas darbi: turku strādnieki ar otām un lāpstiņām tīrīja zemi, rāpās lejup pa kāpnēm un pa dēļiem izliktiem celiņiem stūma ķerras ar akmeņiem. Saule svelmēja.

Gravējumi šķita savadi - taču pazīstami, jo Robs tos bija redzējis laikraksta ilustrācijās. Akmenī iegrebtas lauvas un spalvaini putni, varbūt pīles. Uz nākamā akmens bija kaut kas līdzīgs skorpionam. Pusei megalītu bija līdzīgi zīmējumi, daudzi no tiem nopietni bojāti, savukārt citi pilnīgi veseli. Robs uzņēma vairākas fotogrāfijas ar telefona kameru un pierakstīja bloknotā savus iespaidus, uzzīmējot arī savādos T veida megalitus.

-    Bet, - sacīja Breitners, - tas, protams, nav viss. Komm.

Gar bedres malu viņi aizgāja līdz nākamajam iedziļinātajam veidojumam. Tur bija vēl citi okera krāsas stabi, kurus ieskāva māla ķieģeļu mūris. Starp dīvainajiem stabiem vidēja kaut kas līdzīgs grīdas flīzēm. Garām pagāja gaišmataina vāciete ar caurspīdīgu plastmasas spainīti rokās. Tas bija pilns ar krama gabaliņiem. Meitene sacīja:

-   Guten Tag.

-   šeit strādā daudzi studenti no I Ieidelbergas.

-   Un pārējie strādnieki?

-    Kurdi. - Breitnera mirdzošās acis uz brīdi apmācās. - Protams, te ir ari citi eksperti, paleobotāniķi un divi vai trīs citi speciālisti. - Izņēmis kabatlakatu, viņš noslaucīja kailo galvu. - Un Kristīne…

Robs pagriezās. No teltīs iekārtotā vadības centra tuvojas neliela auguma apņēmīga sieviete haki krāsas biksēs un uzkrītoši baltā, tīrā kreklā. Ikviens izrakumu laukumā bija notraipījies ar visuresošajiem Gebeklitepes pauguru smilšu putekļiem. Taču šī arheoloģe ne. Robs saspringa - kā allaž, kad tika iepazīstināts ar jaunu, pievilcīgu sievieti.

-    Kristīne Majēra. Mana skeletu speciāliste!

Sīciņā tumšmate pastiepa roku.

-   Osteoarheoloģe. Nodarbojos ar bioloģisko antropoloģiju. Pētu cilvēku paliekas un tamlīdzīgi. Līdz šim gan neko tādu neesam atraduši.

Viņas balsi Robs saklausīja franču akcentu. It kā uzminējis Roba domas, Breitners sacīja:

-   Kristīne Kembridžā studēja pie Izobelas Previnas, taču ir no Parīzes. Tatad mums šeit ir internacionāla komanda…

-   Jā, esmu francūziete, taču jau daudzus gadus dzīvoju An- glijā.

Robs pasmaidīja.

-    Mans vārds ir Robs Latrels. Un biogrāfija mums ir līdzīga, jo esmu amerikānis, bet kopš desmit gadu vecuma dzīvoju Londonā.

-    Viņš ieradies, lai rakstītu par Gebekli! - Breitners spurdza. - Tādēļ es viņam parādīšu vilku!

-   Krokodilu, - iebilda Kristīne.

Breitners sāka smieties, tad pagriezās un devas prom. Robs apmulsis lūkojās uz abiem zinātniekiem. Breitners ar rokas mājienu aicināja sekot.

-   Kornm. Es parādīšu.

Viņi lokiem apgāja apkārt dažādām bedrēm un kaudzēm. Robs raudzījās uz visām pusēm. It visur bija redzami megaliti. Daži joprojām līdz pusei zemē. Citi nolīkuši bīstamos leņķos. Viņš nomurmināja:

-    Izrakumi ir daudz plašāki, nekā biju domājis…

Taciņa bija tik šaura, ka viņi gāja viens aiz otra.

-   Radiolokācijas zondēšana un magnetivitāte rāda, ka šeit aprakti vēl divsimt piecdesmit akmeņi. Varbūt pat vairāk.

-Oho!

-   Neticama vieta.

-   Un tikpat neticami sena, vai ne?

-Tieši tā…

Breitners bija aiztraucies abiem tālu priekšā. Robam viņš at- gādināja zēnu, kurš dedzīgi vēlas parādīt vecākiem savu jauno mitekli. Kristīne turpināja:

-    Patiesību sakot, ir ļoti grūti datēt šo vietu, jo nav nekādu organisku palieku. - Viņi bija nonākuši līdz metāla kāpnēm, un Kristīne nostājās līdzas Robam. - Šeit. Šādi. - Viņa enerģiski kāpa lejup. Acīmredzot arheoloģe nebaidījās notraipīt balto kreklu.

Robs viņai sekoja, taču ne tik veikli. Tagad viņi atradās kādas bedres dibenā. Apkārt gluži kā drūmi sargi slejās megaliti. Robs prātoja, kā šajā vieta izskatītos naktī, taču tūdaļ atvairīja pēkšņās domas un paņēma bloknotu.

-   Tātad, ko jūs sakāt par datēšanu?

-   Jā. - Kristīne sarauca pieri. - Vēl nesen nevarējām droši pateikt, cik sena ir šī vieta. Protams, mēs zinājām, ka tā ir ļoti sena… Bet noteikt, vai tā ir pirmskeramikas vēlā neolīta A vai PKNB…

-    Kā, lūdzu?

-   Pagajušajā nedēļā mums beidzot izdevās ar radioaktīvā oglekļa C14 metodi datēt ogles zīmējumus, ko atradām uz kāda me- galita.

-    Un atklājās, - rakstīdams bloknota, sacīja Robs, - ka tas ir desmit vai vienpadsmit tūkstošus gadu vecs, vai ne? Tā bija rakstīts avīzē.

-    Diemžēl tas raksts nebija sevišķi precīzs. Pat oglekļa metode ir visai aptuvena. Lai iegūtu precīzākus datus, mēs salīdzinājām radioaktīvā oglekļa metodes rezultātus ar atrastajiem krama gabaliņiem, kas iegūti Nemrikā un Biblā, - bultu uzgaļiem un tamlīdzīgi. Salīdzinot šos ar citiem datiem, mēs nonācām pie secinājuma, ka Gebeklitepe drīzāk ir divpadsmit tūkstošus gadu veca.

-    Un tādēļ tāda ažiotāža?

Kristīne paskatījās uz viņu, atglauzdama tumšos matus no pieres, un tad iesmējās.

-    Es domāju, ka Francis grib, lai jūs apskatāt to ķirzaku.

-    Vilku, - precizēja Breitners, nostājies pie T veida staba, kas atrakts līdz pusei. Staba pakāje bija atveidota aptuveni divas pēdas gara dzīvnieka skulptura. Tā bija ļoti grezna un šķita savādi jauna. Šķita, ka akmens mute mc uz grīdu. Robs palūkojās uz Breitneru un turku strādnieku viņam aiz muguras. Turks vērās arheologā ar dusmām, varbūt pat naidu. Šokējoša attieksme. Pamanījis Roba skatienu, vīrietis spēji pagriezās un devās augšup pa kāpnēm. Robs atkal pievērsās Breitneram, kurš šķita neievērojis strādnieka rīcību.

-Šo mēs atradām vakar.

-    Kas tas ir?

-    Manuprāt, spriežot pec ķepām, tas ir vilks.

-   Bet es domāju - krokodils, - iebilda Kristīne.

Breitners iesmējās.

-   Redzat? - Viņš uzlika brilles, un stikliņi iemirdzējās spožajā saulē. Uz brīdi Robs atskārta, ka dievina šo cilvēku, kurš tik ļoti aizrāvies ar savu darbu. - Mēs un šie strādnieki esam pirmie, kas to skata kopš… ledus laikmeta beigām.

Robs samirkšķināja acis. Tiešām iespaidīga frāze.

-   Šis gravējums ir tik savāds, - Kristīne piebilda. - Neviens nezina, ko tas nozīmē. Jūs pirmo reizi raugāties uz kaut ko ļoti svarīgu. Nav neviena, kas to varētu izskaidrot. Jūsu minējums par šī priekšmeta nozimi ir tikpat labs kā visi pārejie.

-    Man tas atgādina kaķi, - pētīdams akmens radījuma žokli, sacīja Robs. - Vai traku zaķi.

Berzēdams zodu, Breitners atbildēja:

-    Kaķu dzimtas dzīvnieks? Ziniet, es par to nebiju iedomājies. Savvaļas kaķis…

-   Vai drīkstu to aprakstīt savā publikācijā?

-   jo, nattirlich, - atteica Breitners, taču šoreiz nesmaidīja. - Bet tagad es piedāvāju iedzert tēju.

Žurnālists pamāja - viņam slāpa. Breitners vedināja viņus atpakaļ cauri apklātu bedru, atvērtu bedru, ar brezentu segtu iežogojumu un strādnieku labirintam. Viņi nonāca pie teltīm bez sienām un ar sarkaniem paklājiem. Vienā stūrī vidēja patvāris ar trim glāzēm tulpes atveidā. Tajās bija salda turku tēja jeb Ģuy, ka to sauca vietējie. No teltīm paveras lielisks skats: bezgalīgi dzeltenīgi līdzenumi un lēzeni pauguri, aiz kuriem sākās Sīrija un Irāka.

Vairākas minūtes viņi sēdēja un pļāpāja. Breitners skaidroja, ka teritorija ap Gebekli savulaik bijusi daudz auglīgāka, bet tagad pārvērtusies par tuksnesi.

-   Pirms desmit vai divpadsmit tūkstošiem gadu ši vieta nebija tik sausa. Patiesībā te bija ļoti skaista lauku ainava. Medību lauki, savvaļas augļu koku plantācijas, zivīm pilnas upes… Tieši tādēļ uz akmeņiem redzam dzīvnieku teļus. Mūsdienās tie šeit vairs nedzīvo.

Robs visu pierakstīja. Viņš alka zināt vairāk, bet tad pienāca divi turku strādnieki un vācu valodā Breitneram kaut ko pavaicāja. Roba zināšanu pietika, lai saprastu jautajuma būtību: viri gribēja rakt dziļāku tranšeju, lai piekļūtu jaunam megalītam. Breitners acīmredzot uztraucās, cik droša būs tāda rakšana. Visbeidzot viņš nopūtās, paraustīja plecus un devās nokārtot radušos problēmu. Tanī brīdī Robs pamanīja, cik drūms ir viens no strādniekiem - viņa acīs jautās savāda, neizprotama izteiksme. "It viss liecina par spriedzi. Kāpēc?" Robs prātoja, vai vajadzētu par šīm aizdomām apjautāties Kristīnei. Rakšanas troksnis šeit šķita apslāpēts, bija dzirdama tikai klusa lāpstu un liekšķeru šķindoņa, kuru līdz teltīm atnesa karstais tuksneša vējš. Viņš jau grasījās uzdot jautājumu, bet tad ierunājās Kristīne:

-   Kāds ir jūsu iespaids par Gebekli?

-   Satriecoša vieta, protams.

-   Bet… vai jūs saprotat, cik satriecoša tā ir?

-   Domāju gan. Vai tad ne?

Arheoloģes skatiens pauda skepsi.

-   Varbūt jūs man varētu pastāstīt vairāk?

Kristīne iemalkoja teju.

-   Klausieties, Rob, jums vajadzētu atcerēties, cik… sena ir šī vieta. Divpadsmit tūkstoši gadu.

-Un?

-   Un atcerēties, ko cilvēki šeit darīja.

-    Ko jus ar to gribat teikt?

-Šo vietu buveja mednieki un vācēji.

-   Alu cilvēki?

-   Savā ziņā, jā. - Kristīne veltīja viņam tiešu, dedzīgu skatienu. - Pirms Gebeklitepes atklāšanas mums nebija ne jausmas, ka primitīvie cilvēki jau tik agri mācēja uzbūvēt kaut ko iespaidīgu; ka prata radīt mākslu un izsmalcinātus arhitektūras pieminekļus. Un sarežģītus reliģiskos rituālus.

-Jo bija tikai alu cilvēki?

-   Tieši tā. Gebeklitepe aizsāks revolūciju mūsu uzskatos. Totālu revolūciju. - Kristīne izdzēra pēdējo tējas malku. - Tas mainīs mūsu domas par cilvēces vēsturi. Šie izrakumi ir daudz nozīmīgāki par visiem citiem jebkur pasaulē pēdējo piecdesmit gadu laikā. Tas ir viens no dižākajiem arheoloģiskajiem atklājumiem visā vēstures gaitā.

Iespaidīgi. Robs jutās patiesi ieintriģēts, taču vienlaikus ari ka skolas puika, kurš uzklausa skolotājas pamācības.

-    Kā viņiem tas izdevās?

-   Vīriem, kuru darbarīki bija loki un bultas? Kuri vēl nepazina keramiku un lopkopību? Kā viņiem izdevās uzbūvēt tik iespaidīgu templi?

-   Templi?

-Ja, visticamāk, šis ir templis. Mēs neesam atraduši nekādas pazīmes, ka te būtu dzīvojuši cilvēki, ka te būtu primitīva apmetne. Te ir tikai stilizēti medību attēli. Svētku vai rituālu atspoguļojums. Varbūt esam atklajuši nišas ar kauliem, kas izmantoti bēru rituālos. Tādēļ Breitners domā, ka esam atraduši templi, pasaules pirmo sakrālo celtni, kura svētītas medības un godāta nāve. - Kristīne rami pasmaidīja. - Es domāju, ka viņam taisnība.

Nolicis pildspalvu, Robs atsauca atmiņā dzirkstošo un aizrautīgo izteiksmi Breitnera acis.

-    Viņš šķiet dzīvespriecīgs cilvēks, vai ne?

-   Vai jūs tāds nebūtu? Viņš ir laimīgākais arheologs pasaulē! Viņš strādā izrakumos, kas noteikti ieies vēsturē.

Robs palocīja galvu un turpināja rakstīt. Kristīnes entuziasms šķita tikpat lipīgs kā Breitnera aizrautība. Viņas paskaidrojumi bija daudz izsmeļošāki. Robs gan vēl neuzskatīja, ka Gebekli aizsāks "totālu revolūciju mūsu uzskatos", taču jau atskārta, cik iespaidīgs būs raksts. "To ievietos avīzes otrajā lappuse. Obligāti. Varbūt - plaša publikācija krāsainajā pielikumā ar skaistām fotogrāfijām. Noslēpumaini akmeņi nakts stundā. Putekļiem klāti strādnieki…"

Tad viņš atcerējās, kā Radevans bija reaģējis, izdzirdot šīs vietas nosaukumu, un strādnieku niknos skatienus. Un tikko jaušamo Breitnera garastāvokļa maiņu, kad abi runāja par Roba iecerēto rakstu. Un spriedzi, apspriežot rokamo tranšeju. Kristīne bija piegājusi pie patvara un lēja glāzēs karsto, saldo melno tēju. Robs prātoja, vai butu vērts ieminēties par savām bažām. Kad arheo- loģe atgriezās, viņš sacīja:

-Jocīgi, Kristīne. Es zinu, ka te notiek pārsteidzoši atklājumi un tā tālāk, bet… Vai tā uzskata visi?

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-   Nu… es tikai… uztvēru dažu vietējo cilvēku… patieso attieksmi. Tā nav iepriecinoša. Dažiem šī vieta nešķiet tik lieliska. Piemēram, manam šoferim.

Kristīne manāmi sarāvās.

-   Turpiniet.

-    Mana taksometra šoferim Radevanam. - Robs ar pildspalvu bungoja pa zodu. - Kad vakar pieminēju Gebekli, viņš acīmredzami sadusmojās. Turklāt ne tikai viņš. Te valda tāda gaisotne… Breitners šķiet… divkosīgs. No rīta, kad mēs apspriedām topošo rakstu, pāris reižu man likās, ka viņam nepatīk mana klātbūtne izrakumu laukumā… Lai arī viņš daudz smejas. - Robs uz mirkli apklusa. - Pareizi būtu, ja viiiš labprāt pavēstītu pasaulei par saviem atklājumiem, vai ne? Bet man šķiet, ka viņš nejūtas visai ērti.

Sieviete neteica ne vārda, tādēļ klusēja arī Robs. Vecs žurnālista triks.

Tas izdevās. Klusuma apmulsināta, Kristīne paliecās uz priekšu un sacīja:

-    Labi. Jums taisnība, te… - Šķita, ka viņa svārstās. Tuksneša vējš likās vel karstāks. Gaidīdams Robs malkoja tēju. Beidzot sieviete nopūtās. - Uzturēsieties šeit nedēļu, vai ne? Raksts būs nopietns?

-Jā.

Kristīne palocīja galvu.

-    Labi. Aizvedīšu jūs atpakaļ uz Šanliurfu. Karstuma dēļ vienos rakšana beigsies, un daudzi cilvēki dosies mājās. Ari es tad braucu prom. Aprunāsimies manā mašīnā. Divatā.

Sestā nodala

Smilšainajā automašīnu stāvlaukumā Robs iedeva Radevanam dāsnu dzeramnaudu un pateica, ka mājās tiks pats. Radevans palūkojās vispirms uz žurnālistu, pec tam uz salocīto banknošu žūksni savā plaukstā un tad - uz Kristīni, kas stāvēja Robam aiz muguras. Plati pasmaidījis, taksometra vadītajs apgrieza mašīnu pretējā braukšanas virzienā un pa atvērto logu uzsauca:

-   Varbūt rīt, Roba kungs?

-   Varbūt rīt.

Radevans aizbrauca.

Kristīnei piederēja aprūsējis Laini Rover. Viņa apsēdās pie stūres, atvēra pasažieru puses durvis, veikli novāca no sēdekļa dokumentus, grāmatas un zinātniskus žurnālus, ko sameta automašīnas aizmugurē. Arheoloģe iedarbināja motoru, un viņi devās ceļa - lejup pa akmeņainām nogāzēm un garam saules izdedzinātiem dzeltenīgiem līdzenumiem.

-   Tātad… kas te īsti notiek? - Riepu švīkstēšanas un mašīnas grabēšanas dēļ Robam nācās kliegt.

-   Galvenā problēma ir politika. Kurdistānā tā vienmēr jāpatur prātā. Kurdi uzskata, ka turki laupa viņiem pagātnes mantojumu. Visu labāko aizved uz muzejiem Ankarā un Stambulā… Neesmu pārliecināta, ka viņiem nav taisnība.

Robs vēroja, ka irigācijas kanālā rotājas saules stari. Viņš bija lasījis, ka šajā reģionā sākta milzīga lauksaimniecības kampaņa - Lielais Anatolijas projekts, lai iedvestu dzīvību tuksnesī, izmantojot Eifratas ūdeņus. Projekts izraisīja plašas diskusijas, jo nozīmēja daudzu senu un unikālu arheoloģiski nozīmīgu vietu ap- plūdināšanu. Par laimi, Gebekli nebija to vidū. Robs atkal paskatījās uz Kristīni, kas nikni pārslēdza ātrumus.

-    Ir tiesa, ka valdība neļaus vietējiem pelnīt uz Gebeklitepes rēķina.

-    Kāpēc?

-    Absolūti pamatotu, arheoloģiski apstiprinātu iemeslu deļ. Gebeklitepei noteikti nenāks par labu tūristu tūkstoši. Tieši tādēļ varas iestādes neizliek norādes un nelabo ceļus. Un tas nozīmē, ka mēs nevaram strādāt mierīgos apstākļos. - Viņa spēji pagrieza stūri un palielināja automašīnas ātrumu. - Taču es saprotu arī kurdus. Droši vien pa ceļam uz šejieni būsiet redzējis vairākus ciematus.

-    Pāris, - Robs apstiprinaja, palocījis galvu.

-    Viņiem nav pat ūdensvada! Nekādās sanitārijas. Trūkst ari skolu. Cilvēki dzīvo nabadzībā un netīrībā. Pareizi reklamēta, Gebeklitepe varētu nest milzu peļņu un labklājību šim reģionam.

-   Francis iekļuvis šo diskusiju krustugunīs?

-    Kā starp diviem dzirnakmeņiem. Viņš izjūt spiedienu no abām pusēm - tiek mudināts nodarbināt vietējos iedzīvotājus un kārtīgi vadīt darbus, veikt izrakumus pienācīgi un vienlaikus tiek steidzināts.

-   Tādēļ viņa izturēšanas pret publicitāti ir tik pretrunīga?

-   Dabiski, viņš lepojas ar saviem atklājumiem. Viņš ļoti vēlas, lai pasaule par tiem uzzina. Francis šeit strādā kopš tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada. - Kristīne samazināja automašīnas ātrumu, lai palaistu pāri ceļam ka/u, un tad atkal brauca ātrāk. - Daudzi arheologi nemitīgi pārvietojas no vienas vietas uz otru. Es Kembridžas universitāti pabeidzu pirms sešiem gadiem un kopš ta laika esmu strādājusi Meksika, Izraēlā un Francijā, savukārt Francis šeit pavadījis vairāk nekā pusi savas karjeras. Saprotams, ka viņš vēlas par savu darbu pavēstīt visai pasaulei! Bet tādā gadījumā Gebekli kļūs slavena; tai arī vajadzētu but slavenai, taču tad kāds ietekmīgs valdības vīrs Ankarā varētu izlemt, ka vadītāja amatā jābūt turkam, kuram jāsaņem visi slavas lauri.

Robs to ļoti labi saprata, taču šis stāsts pilnība neizskaidroja savādo gaisotni, kas valdīja izrakumu laukumā, un aizvainojumu strādnieku sejās. "Bet varbūt man tikai izlicies?"

Viņi bija nonākuši pie galvenā ceļa. Nokļuvis uz līdzenā gud- rona, auto atrā gaitā līkumoja satiksmes straumē, kas plūda uz Šanliurtu. Apsteigdami augļu vedējus un armijas automašīnas, viņi runāja par Kristīnes aizraušanos - cilvēku paliekām. Par upurvietu izpēti Teotivakanā, smago darbu Telgezerā un Megido kalnā Izraēlā, ka arī neandertāliešu apmetnēs Francijā.

-   Senie hominīdi apdzīvoja Francijas dienvidus simtiem tūkstošus gadu. Viņi bija mums līdzīgi, taču ne gluži tādi kā mēs.

-   Jūs domājat neandertāliešus?

-   Jā, bet Homo erectus un Homo antecessor arī. Varbūt pat Homo heidelbergensis. Un tā tālāk…

-   Ē… Skaidrs…

Kristīne iesmējās.

-    Laikam atkal esmu jus samulsinājusi. Tās ir saprotams. Nāciet, paradīšu jums kaut ko patiešām satriecošu. Ja tas jus neaizraus, tad tas vispār nav iespējams.

Automašīna brauca uz Šanliurfas centru. Pauguri bija ka nosēti ar betona mājām, bet gar putekļaino, saules pielieto bulvāru malām stiepās lielveikalu un biroju ēku rindas. Citās ielās paēnas bija vairāk. Robs paceļam pamanīja osmaņu arkādi, ieeju rosīgā arābu tirgū, aiz apdrupušām akmens sienām paslēpušās mošejas. Acīmredzot Šanliurfa bija sadalīta vecajā - ļoti vecajā - rajonā un jaunajos kvartālos, kas stiepās dziļi pustuksnesī.

Pa kreisi Robs ieraudzīja plašu, parkam līdzīgu teritoriju ar mirdzošiem baseiniem un kanāliem, kā ari glītus tējas namiņus - burvīgas oāzes netīrajā un kņadas pārņemtajā kurdu pilsētā.

-    Gelbaši dārzi, - Kristīne paskaidroja. - Un tie ir Abraāma zivju dīķi. Vietējie tic, ka pats pravietis Abraāms ielaidis tajā pirmo karpu. Šī pilsēta ir ļoti aizraujoša - ja cilvēku interesē vēsture. Man patīk…

Mašīna bija izlīkumojusi cauri šaurajām vecpilsētas ieliņām. Parāvusi stūri pa kreisi, Kristīne nogriezās platā ceļā, kas veda kalnup, un iebrauca pa vārtiem pie koku apēnotas ēkas. Norāde vēstīja, ka tas ir Šanliurfas muzejs.

Tajā trīs neskuvušies vīrieši, kājās stāvot, malkoja melno tēju - un sirsnīgi sveicināja Kristīni. Viņa savukārt pajokojās ar vīriem - turku vai varbūt kurdu valodā. Katra ziņā tā bija valoda, kuru Robs nepārvaldīja.

Apmainījušies ar laipnībām, viņi pa iekšdurvīm iegāja nelielā muzeja telpā, un Kristīne aizveda Robu līdz statujai. Tas bija divus metrus augsts krēmkrāsas akmens veidols - vīrs ar melnām akmens acīm.

-   To Šanliurfa atrada pirms desmit gadiem, kad netālu no zivju dīķiem tika likti pamati bankai. Statuju atraka starp neolīta tempļa paliekam. Iespējams, tā ir vienpadsmit tūkstošus gadu veca; tātad senākā, kāda jebkad un jebkur atrasta. Tas ir senākais cilvēka pašportrets pasaulē. Bet atrodas šeit, līdzās ugunsdzēšamajam aparātam.

Robs nopētīja statuju. Vīra seja šķita skumja vai ari biedējošas nožēlas pilna.

-    Acis ir no obsidiāna, - Kristīne paskaidroja.

-Jums taisnība. Tā ir satriecoša.

-   Tātad man izdevās jūs pārliecināt! - Kristīne iesaucās.

-   Bet… kāda velna pēc tā ir šeit? Ja reiz tā ir tik slavena, kādēļ tā neatrodas Stambula un netiek aprakstīta masu medijos? Es par to pat dzirdējis neesmu!

Kristīne paraustīja plecus, un pēc šīs kustības uz iedegušās ādas fona iemirdzējās sudraba krucifikss.

-   Varbūt kurdiem taisnība. Varbūt turki nevēlas, lai kurdi pārāk lepotos ar savu kultūras mantojumu. Kas lai zina?

Kad abi lēni pastaigājās muzeja dārza lapu paēnā, Robs izstāstīja Kristīnei par nikno skatienu strādnieka acīs un savādo gaisotni izrakumu laukumā.

Arheoloģe sarauca pieri. Vairākas minūtes viņa dārzā izradīja Robam dažādus pieminekļus, romiešu kapakmeņus un osma- ņu gravējumus. Kad viņi tuvojās mašīnai, Kristīne norādīja uz vēl vienu statuju - tas bija putnam līdzīgs cilvēks ar izplestiem spārniem. Tam bija šaura seja ar ieslīpām acīm - nežēlīgām un draudīgām.

-   Šo atrada netālu no Gebekli. Manuprāt, tas ir asīriešu tuksnešu dēmons. Varbūt vēju valdītājs Fazuzu. Asīriešiem un Me- zopotāmijas iedzīvotājiem bija simtiem dēmonu. Visnotaļ šaušalīga teoloģiskā sistēma. Lilita bija posta kalpone, Adramelehs - upurēšanas dēmons. Daudzi no tiem tiek asociēti ar tuksneša vēju un tuksneša putniem…

Robs bija pārliecināts, ka Kristīne cenšas runāt izvairīgi, tomēr pacietīgi gaidīja atbildi uz savu jautājumu. Pēkšņi viņa pagriežas pret savu sarunu biedru.

-    Labi. Jums taisnība. Izrakumu laukuma tiešām… valda savāda gaisotne. Jocīgi. Agrāk ne ar ko tādu nav nācies saskarties, lai gan esmu piedalījusies izrakumos daudzās pasaules malās. Šķiet, ka strādnieki pauž sašutumu. Mēs viņiem labi maksājam, taču… viņi tik un tā dusmojas.

-   Vai tas saistīts ar turku un kurdu konfliktu?

-    Ne. Patiesību sakot, es tā nedomāju. Katrā ziņā tas nav vienīgais iemesls. - Abi aizgāja līdz mašīnai, kas bija novietota zem vīģes koka. - Ir kas vairāk. Visu laiku notiek savādas lietas. Te krīt kāpnes, te atkal gāžas mantas. Lūst mašīnas. Tā nav tikai sagadīšanās. Dažkārt tiešām sāku domāt, ka viņi grib, lai mēs pārtraucam darbu un braucam prom. It ka viņi…

-   Kaut ko slēptu?

Francūziete nosarka.

-   Muļķīgi skan, bet… Ja, šķiet, ka viņi cenšas kaut ko slēpt. Turklāt tas nav viss. Es varētu to izstāstīt arī jums.

-    Ko? - Robs jau vēra vaļā automašīnas durvis, bet palika pusceļa.

Apsēdusies pie stūres, Kristīne sacīja:

-    Francis kaut ko rok. Naktīs. Kopā ar pāris strādniekiem. - Iedarbinājusi motoru, viņa papurināja galvu. - Man nav ne jausmas, kāpēc viņš ta dara.

Septītā nodala

»

Vecākais inspektors Foristers sēdēja pie sava papīriem nokrautā galda Jaunajā Skotlendjardā. Priekšā bija saliktas sakropļotā Deivida Lorimera fotogrāfijas. Šausminoši uzņēmumi. Uz vīra krūtīm - divas nežēlīgi iecirstas zvaigznes. Asinīm noplūdusi āda.

Dāvida zvaigzne.

"Lorimers. Acīmredzot skots, nevis ebrejs. Vai uzbrucēji domājuši, ka viņš ir ebrejs? Varbūt viņi ir ebreji? Vai nacisti? Vai to gribēja teikt žurnalist, runājot par neonacistiem?" Foristers pagriezās un vēlreiz ieskatījās oficiālajās nozieguma vietas fotogrāfijās: pagrabs, tumša augsne, kas izrakņāta ar lāpstām un liekšķerēm. Uzbrucēju izraktā bedre bija dziļa. "Noteikti kaut ko meklējuši. Nopietni meklējuši. Vai atraduši? Ja ari kaut ko meklējuši, kādēļ sakropļojuši veco viru, kurš tos iztraucējis? Kādēļ nevarēja viņu gluži vienkārši apdullināt, sasiet vai nogalināt? Kādēļ rīkoties tik nežēlīgi? Vai tas bijis kāds rituāls?"

Pēkšņi Foristeru pārņēma vēlēšanās iedzert, taču viņš tikai iemalkoja melno tēju no apdauzītas krūzes ar Anglijas karoga attēlu, tad piecēlās un piegāja pie loga. Šeit, no desmitā stāva, paveras lielisks skats viz Vestminsteru un Londonas centru. Londonas "acs" jeb panorāmas rata lielais tērauda ritenis ar savādajam stikla kabīnēm. Parlamenta ēkas gotiskie torņi. Viņš nolūkojas uz jauno ēku, kas tika celta Viktorijā, un centās uzminēt arhitektūras stilu. Foristers savulaik bija vēlējies kļūt par arhitektu, pusaudža gados pat pieteicies arhitektūras skolā, taču uzzinājis, ka studijas ilgs septiņus gadus, un pārdomājis. Vecāki - tāpat ka Foristers - ne dzirdēt negribēja par septiņiem gadiem bez algas. Un tad viņš pieteicās policija, taču joprojām uzskatīja sevi par arhitektūras smalkumos visnotaļ informētu laju un prata atšķirt Edvarda laika baroku no renesanses, postmodernismu no neoklasikas. Tieši bagāto pilsētbūvniecības tradīciju dēļ viņam, par spīti visām grūtībām, patika strādāt un dzīvot Londonā.

Izdzēris tēju, viņš devās atpakaļ pie rakstāmgalda un izskatīja ziņojumus, ko izmeklēšanas grupas vadītājs iedeva rīta pātaru laikā - sapulcē pulksten deviņos, kas bija sasaukta Kreivenstn- tas lietas dēļ. Novērošanas kameras nebija fiksējušas nevienu aizdomīgu personu. Lai arī bija izplatīti īpaši aicinājumi, nepieteicās neviens cits aculiecinieks. Jebkurā izmeklēšanā pirmās divdesmit četras bija zelta stundas - ja šajā laikā neizdevās iegūt nevienu nozīmīgu pavedienu, nācās pieņemt, ka noziegums būs grūti atšķetināms. Tieši tā bija noticis šajā lietā. Kriminālisti spēja ziņot tikai par neveiksmēm - iebrucēji bija ļoti rūpīgi likvidējuši pat savu apavu nospiedumus. Noziegums pastrādāts gudri un veikli. Taču neģēļi atlicinājuši laiku vecā vīra sakropļošanai un spīdzināšanai. Kāpēc?

Neziņas apmulsināts, Foristers atvēra Google meklētājprogrammu un ierakstīja lodziņā "Bendžamina Franklina nams". Izrādās, tas celts astoņpadsmitā gadsimta trīsdesmitajos un četrdesmitajos gados un tādējādi ir viens no vecākajiem šajā rajonā. Tajā joprojām saglabājušies oriģinālie paneļi, robainas karnīzes, pirmā stāva zāle "ar dentikuliem", kāpnes ar asiem pagriezieniem, kokgriezumiem un "doriešu kolonnām margu balstos". Foristers atvēra vēl vienu logu un noskaidroja, kas ir doriešu kolonnas un dentikuli.

Nekā interesanta.

Tālākais apraksts nesniedza nekādu jaunu informāciju. Krei- venstrita saglabājusies no agrīnā Džordžu laikmeta Londonas. Šaura ieliņa astoņpadsmita gadsimta pilsētiņā, kur dzēra džinu un mūsdienu Koventgārdenā uzstājas slovēņu ugunsrijēji un jaunzēlandiešu operdziedoņi, bet noplukušajā Čeringkrosā sastopami klaiņojoši narkomāni un klaigājoši taksometru šoferi.

Izmeklēšanai šādas ziņas nelīdzēja. "Ko varētu uzzināt par pašu Franklinu? Vai viņš ir saistīts ar svešajiem uzbrucejiem?" Foristers ierakstīja Google lodziņā vārdus "Bendžamins Fran- klins". Viņam jau bija klusa nojausma, ka taisni šis vīrs ar papīra pūķa palīdzību atklājis elektrību vai kaut ko tamlīdzīgu. Meklētājprogramma piedāvāja ari citu informāciju.

"Bendžamins Franklins (1706-1790), viens no slavenākajiem Savienoto Valstu Tēviem dibinātājiem. Bijis populārs rakstnieks, politikas teorētiķis, politiķis, grāmatu iespiedējs, zinātnieks un izgudrotājs. Pateicoties saviem atklājumiem un teorijām elektrības jomā, bijis viens no vadošajiem zinātniekiem fizikas vēsturē."

Foristers jutās neizglītots un klikšķināja tālāk.

"Dzimis Bostonā, Masačūsetsas štatā, mācījies iespiedēja amatu pie sava vecākā brāļa un kļuvis par laikraksta redaktoru, iespiedēju un tirgotāju Filadelfijā. Daudzus gadus Franklins pavadījis Anglijā un Francijā, pratis piecas valodas. Lielāko daļu sava mūža bijis brīvmūrnieks, biedrojies ar botāniķi Džozefu Benksu un britu finanšu ministru seru Frānsisu Dešvudu. Daudzus gadus bijis ari slepenais aģents…"

Nopūties Foristers aizvēra programmas logu. "Franklins bijis ļoti erudīts cilvēks. Un tad? Kādēļ kāds racis bedri viņa nama pagrabā? Kādēļ vairākus gadsimtus vēlāk kāds spīdzinājis muzeja kalpotāju?" Viņš ieskatījās datora pulkstenī. Jau pusdienlaiks, taču informācijas joprojām maz. Foristeram nepatika šī sajūta - rīta stundas izšķiestas velti. Tas kaitināja dziļi un sāpīgi.

"Labi," viņš nodomāja. "Varbūt pamēģināt no citas puses. Iet aplinku ceļu." Google meklētājprogrammā viņš ierakstīja "Bendžamins Franklins muzejs pagrabs".

Vajadzīga informācija parādījās teju nekavējoties. "Ja!" Foristers juta, kā paaugstinās adrenalīna līmenis, un dedzīgi pārlūkoja ekrānā redzamo.

Jau pirmajā interneta mājaslapā bija citēts avīžraksts no tūkstoš deviņsimt deviņdesmit astotā gada vienpadsmitā februāra Times:

Tēva dibinātāja nama pagrabā atrasti kauli

Šaušalīgs atklājums Kreivenstrītā, ASV Tēva dibinātāja Bendžamina Franklina namā, - ekskavatori atrakuši astoņus skeletus, kas savulaik paslēpti zem vīna pagraba grīdas plāksnēm.

Sākotnēji tiek lēsts, ka šie kauli ir aptuveni divsimt gadu veci un aprakti laikā, kad šajā namā dzīvojis pats Franklins, proti, no 1757. līdz 1762. gadam un no 1764. līdz 1775. gadam. Lielākā daļa kaulu ir plēsti, zāģēti vai šķelti. Vienā galvaskausā ir savādi urbti caurumi. Vestminsteras kriminālmeklētājs Pols Knepmens vakar izteicies: "Nedrīkstu neņemt vērā iespēju, ka tas bijis noziegums. Ļoti ticams, ka vajadzēs sākt izmeklēšanu."

Bendžamina Franklina muzeja Draugu biedrība apgalvo, ka šie kauli nav saistīti ar okultismu vai noziegumu. Viņi norāda, ka tos apracis Viljams Hjūsons, kurš divus gadus šajā namā dzīvojis un izveidojis nelielu anatomijas skolu. Lai arī Franklins, iespējams, zinājis, ar ko

nodarbojas Hjusons, viņš neesot piedalījies secēšanā, jo vairāk bijis fiziķis un nav aizrāvies ar medicīnu.

Foristers atslīga krēslā. Pagrabā rakts ari agrāk. Un rezultāti bijuši pārsteidzoši. "Vai tādēļ puiši atgriezušies? Un ko nozīmē saistība ar "okultismu un noziegumu"?" Okultisms…

Detektīvs pasmaidīja. Tagad viņš mierīgu sirdi varēja doties pusdienās - iespējams, pirmais pavediens jau rokā.

Astotā nodaļa

Šanliurfa iestājās mīlīgs, silts vakars. Viesnīcas foajē Robs devās pie Kristīnes, kura sēdēja ādas krēslā un mēģināja izvairīties no dūmiem, kas plūda no triju līdzās sēdošo turku uzņēmēju cigāriem. Viņa izskatījās eleganta kā allaž - glīti džinsi, sandales, balts krekliņš bez piedurknēm un akvamarīna krāsas jaka. Ieraudzījusi Robu, viņa pasmaidīja, taču arheoloģes acu kaktiņos varēja manīt satraukumu.

Viņi devās pie Franča Breitnera, lai iedzertu kādu kokteili - vakariņas tika rīkotas, lai nosvinētu izrakumu sezonas dižāko atklājumu: Gebeklitepes vecumu.

-   Vai tas ir tālu?

-   Divdesmit minūšu gājiens, - Kristīne atbildēja. - Un trīsdesmit minūšu ilgs brauciens ar mašīnu. Tūdaļ aiz tirgus.

Pēcpusdienā restorāni un krodziņi bija tukši, bet tagad tajos valdīja rosība. Putekļainajās ielās izplatījās cepta jera smarža, kas plūda no grozāmajiem iesmiem. Taksometru šoferi kaucināja signāltaures; invalīds ratiņkrēslā izplatīja vakardienas laikrakstus no Ankaras; pistaciju pārdevēji stūma savus stendus uz izdevi- gākajām tirdzniecības vietām. Robs kari ieelpoja eksotiskos aromātus.

-    Vai nopirksim vīnu, ko aiznest Francim?

Kristīne iesmējās.

-    Šanliurfā?

Viņi pagāja garām tornim ar pulksteni un nonāca vecpilsētā. Robs pētīja senās kolonādes, kioskus, kuros pārdeva spilgtas plastmasas rotaļlietas, un neskaitāmos mobilo telefonu tirdzniecības punktus. Daudzās āra kafejnīcas bija pilnas ar kurdiem, kuri smēķēja ūdenspīpes, ēda baltus rahatlukuma gabaliņus un neatrāva skatienus no Kristīnes. Neviens nelietoja alkoholu.

-   Šeit nepārdod spirtotos dzērienus? Nekur? - Robs juta, ka noskaņojums strauji pasliktinās. Jau trīs dienas viņš nebija dzēris ne alu, ne vīnu. Robs apzinājās, ka dzer pārāk daudz, taču tā viņš pārvarēja darbā iegūto stresu. īpaši pēc notikumiem Bagdādē. Trīs dienas bez alkohola bija pietiekami ilgs periods, lai vēlreiz apstiprinātu jau zināmo faktu: viņš nebija atturībnieks.

-   Domāju, ka pilsētas nomalē var atrast pārīti alkoholisko dzērienu veikalu. Taču sekas var būt tādas pat kā narkotiku lietošanai Anglijā. Viss jādara slepus.

-Jēziņ!

-    Ko tad jūs gaidījāt? Šī ir musulmaņu pilsēta.

-    Esmu bijis vairākās musulmaņu pilsētās, Kristīne, taču Turciju uzskatīju parsekulāru valsti.

-   Daudzi patiešām domā, ka šejienes kurdi ir aizguvuši rietumu tradīcijas. - Kristīne pasmaidīja. - Bet tā nav. Daži no viņiem ir īpaši konservatīvi.

-    Laikam vairāk esmu pieradis pie palestīniešu un libāniešu likumiem. Pat Ēģiptē iespējams iegādāties alu!

Kā mierinādama, Kristīne aplika roku Robam ap pleciem. Smaids viņas sejā bija sarkastisks, taču draudzīgs.

-   Par laimi, Francim ir plaši dzeramā krājumi. Viņš to ved no Stambulas.

-   Paldies Dievam!

-    Bien sitr. līs zinu, kādi ir žurnālisti. īpaši britu žurnālisti.

-   Amerikāņu, Kristīne.

-Skatieties! Zivju dīķi!

Viņi bija nonākuši līdz jaukajai, zaļajai oāzei pilsētas centrā. Pievakares saulē mirdzēja tējas namiņu jumti; turku vecpuiši draudzīgi pastaigājās pa kokiem apaugušajām taciņām. Aiz dīķiem gluži kā senlaicīgs zelts vizēja mošejas glītās akmens arkādes.

Kristīne un Robs novēroja lielu ģimeni: vīriešus platās bikses un sievietes melnos plīvuros. Robs iedomājās, cik karsti sievietēm ir dienā, un tūdaļ viņu pārņēma sašutums. Savukart Kristīni šis skats, šķiet, nesatricināja.

-   Bībelē teikts, ka šeit dzimis gan ījabs, gan Abraāms.

-    Kā, lūdzu?

-    Urfā. - Kristīne norādīja uz lēzenu pauguru, kas atradās aiz zivju dīķiem un dārziem. Paugura virsotnē vīdēja pilsdrupas ar divām korintiešu kolonnām un bezvējā vārgi plīvojošu Turcijas karogu.

-   Daži zinātnieki uzskata, ka ši ir Pirmajā Mozus grāmatā pieminētā Ūras pilsēta. Šeit dzīvojuši gan akadieši, gan šumeri, gan lieti. Šī ir senākā pilsēta pasaulē.

-   Biju domājis, ka tā ir Jērika.

-   Phe! - Kristīne izgrūda. - Jērika! Salīdzinājumā ar Uru, tā ir jaunava. Šī vieta ir daudz senāka. Vecpilsēta aiz bazāra sastopami cilvēki, kas joprojām dzīvo klintis izcirstas alās. - Kristīne palūkojās uz zivju dīķiem. Plīvuros ietinušās sievietes ar maizi baroja karpu barus. - Karpas ir melnas, jo tie esot Abraāma pelni. Ir tāds ticējums: ja redzi dīķī baltu zivi, tad nokļūsi debesīs!

-    Fantastiski! Vai tagad varam doties uz tām viesībām paēst?

Kristīne atkal iesmējās. Robam patika viņas labsirdīgie smiekli. Patiesību sakot, viņam ļoti patika Kristīne: viņas akadēmiskais entuziasms, gudrība, humora izjūta. Pēkšņi viņu pārņēma kaismīga vēlēšanās izstāstīt šai sievietei savas slēptākas domas, parādīt Lizijas fotogrāfiju. Viņš apslapēja šo tieksmi.

Francūziete aizrautīgi māja ar roku.

-    Breitnera māja ir tieši aiz bazāra, kalna gala. Ja vēlaties, varam ieiet bazārā. Tur ir sešpadsmitā gadsimta karavānserāls, ko būvējuši abāsīdi un kurā redzami ari daudz senāki elementi, un… - Kristīne palūkojās uz Robu un ieķiķinājās. - Varbūt labāk taisnā ceļā dosimies pie Franča un iedzersim alu?

Gājiens bija īss, taču stāvs. Ceļš veda aiz tirgus laukuma. Pretī viņiem nāca vīri, nesot sudraba paplātes ar tējas traukiem un olīvas; visi nopētīja Kristīni. Ielas pretējā pusē uz ietves nez kādēļ bija nolikts oranžas krasas dīvāns. Šaurās ieliņas pildīja karstas neraudzētas maizes aromāts. Un pašā vidū stāvēja ārkārtīgi sena un ļoti skaista māja ar balkoniem un Vidusjūras reģionam raksturīgajiem aizvirtņiem.

-    Breitnera nams. Jums patiks viņa sieva.

Kristīnei izrādījās taisnība. Robam patika Franča sieva Derja - dzīvespriecīga, gudra, aptuveni trīsdesmit gadus veca sieviete no Stambulas, kura ne tik strikti ievēro reliģiskās normas, nevalka galvas lakatu vai plīvuru un lieliski runā angļu valodā. Apkalpojot Robu, Kristīni un pārējos arheologus, kas bija pulcējušies uz vakariņām, Derja paguva paķircināt Franci par viņa kailo galvvidu un aizraušanos ar "menhīriem". Maltīte bija lieliska: gardas jera gaļas desiņas, rīsi vīnogu lapās, izmeklēti valriekstu cepumi- ņi, biezas baklavas šķēles un zaļgani sārti svaiga arbūza gabali. Kā jau Kristīne bija solījusi, netrūka arī ledusauksta turku alus un visnotaļ pieņemama Kapadokijas sarkanvīna. Pāris stundu laikā Roba saspringums pagaisa, viņš kļuva omulīgs un laimīgs, gatavs klausīties arheologu strīdos par Gebeklitepi.

Robs sprieda, ka tieši viņa dēļ pārējie lielākoties sarunājas angļu valodā, lai gan trīs no četriem vīriem bija vācieši, bet pārējie - krievi, savukart Kristīne bija francūziete.

Knibinādams trešo baklavas gabaliņu un uzdzerdams Efesas alu, Robs mēģināja sekot diskusijai. Viens no arheologiem, Hanss, iztaujāja Franci par to, kādēļ izrakumos nav atrodami cilvēku skeleti.

-Ja tas ir apbedīšanas rituālu komplekss, kur palikuši kauli?

Francis pasmaidīja.

-    Mēs tos atradīsim, goda vārds!

-   To pašu tu teici arī iepriekšējā sezonā.

-    Un pirms tam arī, - sarunā iejaucās vīrietis, kas stāvēja līdzās ar zaļo olīvu un aitas siera šķīvi rokā.

-   Zinu. - Francis laimīgs paraustīja plecus. - Zinu!

Izrakumu vadītājs sēdēja lielākajā ādas krēslā, kāds bija atrodams dzīvojamā istabā. Aiz viņa pa atvērtajiem senlaicīgajiem logiem varēja redzēt Šanliurfas ielas. Tajās Robs saklausīja rosīgās pilsētas trokšņus. Pretējā mājā kads vīrs rāja bērnus. Netālajā ka- fejnicā bija ieslēgts televizors - spriežot pēc klientu klaigām un svilpieniem, pārraidīja turku futbola spēli. Iespejams, Stambulas Galatasaray cīnījās ar vietējo Dyarbakir. Turki pret kurdiem. Gluži ka mūžīga konkurence starp Real Mndrid un Barcelona komandām, tikai daudz niknāka.

Derja no konditorejas izstrādājumu veikala sudrabotās kastes izņēma nākamo baklavas devu. Robs prātoja, vai nenomirs no pārēšanas. Francis tobrīd žestikulēdams sarunājās ar saviem padotajiem.

-Ja tā nav apbedīšanas svētnīca vai komplekss, kas tad tā ir? Cilvēku apmetnes tur nav, ari no domestikācijas ne miņas. Tātad tas ir templis, par to mēs esam vienisprātis. Bet - kads templis? Noteikti tas ir templis senčiem, mirušajiem medniekiem. Ne?

Pārējie divi eksperti paraustīja plecus.

-   Un tās nišas, - Francis turpināja. - Kam tās domātas, ja ne kauliem?

-    Fs piekritu Francim, - pienākusi sacīja Kristīne. - Domāju, ka mednieku mirstīgās atliekas tika nogādātas uz Gebekli, kur notika ekskarnācija…

Robs atraugājās, taču ļoti pieklājīgi.

-Piedodiet. Ekskarnācija?

-   Kauli tika atbrīvoti no miesas, - Francis paskaidroja. - Zoro- astrieši joprojām tā dara. Daži uzskata, ka zoroastrisms nācis no šejienes.

-   No šī reģiona nākušas praktiski visas reliģijas, - bilda Kristīne. - Ekskarnācija ir apbedīšanas process, kura laikā mirstīgās atliekas tiek nogādātas īpašā vietā un atstātas zvēru vai plēsīgu putnu ziņā. Kā jau Francis teica, šādi rituāli joprojām novērojami zoroastriešu reliģiskajās grupās, Indijā. Viņi tās sauc par debesu bērēm - līķi tiek atstāti debesu dieviem. Patiesība daudzās agrīnās Mezopotamijas reliģijās pielūgti dievi, kas attēloti kā klijāni un ērgļi. Kā asiriešu dēmons, ko redzējām muzejā.

-   Ļoti higiēniska apbedīšanas forma. Ekskarnācija. - To sacīja Ivans, jaunākais eksperts un paleobotāniķis.

Francis mundri palocīja galvu un teica:

-   Lai vai kā… Kas zina, varbūt kauli vēlāk pārvietoti. Vai nonākuši citā vietā, kad pati Gebekli tika aprakta. Tādejādi varētu izskaidrot skeletu trūkumu vietā, kur patlaban rokam.

-   Ko jus ar to gribat teikt? - Robs jutās samulsis. - Gebeklitepe tika aprakta?

Nolicis tukšo šķīvi uz spodrinātās parketa grīdas, Francis pacēla galvu. Seja vīdēja apmierināts smaids - it kā viņš tikko būtu uzzinājis kādu satriecošu tenku.

-   Tā, mans draugs, ir pati lielākā mīkla! Un ta nav pieminēta rakstā, kuru jūs lasījāt!

Kristīne iesmējās.

-jums būs ekskluzīvs materiāls, Rob!

-   Apmēram astoņus tūkstošus gadu pirms mūsu ēras… - Francis uz mirkli apklusa, lai panāktu lielāku iespaidu. - …visa Gebeklitepe tika aprakta. Apglabāta. Pilnība pārklāta ar zemi.

-    Ka… jus to zināt?

-Šie pauguri ir mākslīgi radīti. Zemes slāņi nav nākuši klat pamazām. Viss tempļa komplekss astotajā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras apzināti paslēpts zem augsnes tonnām.

-   Oho! Satriecoši.

-   Vēl interesantākas ir aplēses, cik daudz darbaspēka tas prasījis. Un apziņa, cik bezjēdzīgs bijis šis pasākums.

-Jo…

-   Padomājiet, cik daudz pūļu vajadzējis, lai šādu templi izbūvētu! Uzslietu Gebekli akmens apļus, iekaltu tajos attēlus, frizēs un skulptūras. Tas prasījis gadu desmitus, varbūt pat simtus. Un noticis laikā, kad cilvēka mūžs nebija ilgāks par divdesmit gadiem. - Francis noslaucīja lūpas salvetē. - Mēs iztēlojamies, ka tempļa būves laikā mednieki un vācēji dzīvojuši netālu, ādām klātās teltīs. Pamazām iztērējot vietējos pārtikas krājumus. Paaudze pēc paaudzes. Turklāt bez keramikas, zemkopības, darbarīkiem, tikai ar kramu…

-    Varbūt, - sacīja Kristīne, nostājusies tuvāk, - esam jau nogurdinājuši Robu?

Žurnālists pacēla roku.

-    Nē, tas nebūt nav garlaicīgi. Patiešam! - Viņš runāja no sirds. - Lūdzu, Franci, turpiniet!

-   ]nwohl. Kā redzat, mēs esam sadūrušies ar mīklu, neizprotamu, sarežģītu miklu. Ja šiem pirmatnējiem cilvēkiem bija vajadzīgi gadu simti, lai uzceltu templi, svētnīcu mirušajiem, apbedīšanas kompleksu, kāda velna pēc to divus tūkstošus gadu vēlāk apklāja ar zemi? Šī zemes pārvietošana noteikti bija tikpat smaga kā Gebekli būve. Vai ne?

-   Jā. Tad kādēļ viņi to darīja?

Francis ar abām rokām uzsita sev pa augšstilbiem.

-    Lūk! Mēs to nezinām! Neviens to nezina. Mēs to apstiprinājām tikai šomēnes, tādēļ vēl nav bijis laika visu rūpīgi apsvērt. - Viņš plati pasmaidīja. - Fantastiski, vai ne?

Derja piedāvāja Robam vēl vienu pudeli Efesas alus. To paņēmis, viņš pateicās Franča sievai. Viņam patika šis vakars. Viņš nekad nebija domājis, ka arheoloģija var but tik aizraujoša un noslēpumaina. Robs aizdomājās par aprakta tempļa mīklu, vēroja Kristīni, kas sarunājās ar kolēģiem dzīvojamās istabas otrā galā, un pēkšņi viņu pārņēma smieklīgs greizsirdības velniņš, kuru viņš tūdaļ apslāpēja.

"Esmu šeit ieradies, lai rakstītu, nevis patētiski un muļķīgi iemīlētos." Un raksts acīmredzot būs daudz aizraujošāks, nekā sākuma licies. Senākais templis pasaulē. Atrasts netālu no vecākās pilsētas pasaulē. To būvējuši cilvēki laikā, kad vēl nebija izgudrots ritenis; akmens laikmeta cilvēki, kas apveltīti ar dižu meistarību…

'Tad vēl bija tā neolīta katedrāle, kurdu Karnaka, turku Stoun- hendža…" Robs iztēlojās savu rakstu, kurš rindkopu pēc rindkopas tapa prātā. "Pēc tam viss templis apzināti aprakts zem seno smilšu tonnām, paslēpts uz visiem laikiem gluži kā šaušalīgs noslēpums. Un neviens nezina, kādēļ tas noticis."

Viņš pacēla galvu. Izrādījās, ka žurnālista sapņiem viņš ļāvies aptuveni desmit minūtes. Bija iegrimis darbā. Viņam patika šī profesija. Viņš bija laimīgs cilvēks.

Vakars tuvojās kulminācijai. Kāds sadabūja vecu ģitāru, un visi nodziedāja vairākas dziesmas. Pēc tam vēl pēdējo reizi tika salieta rakija; tad vēl pēdējo reizi… Robs saprata, ka ir par daudz iedzēris. Lai nebutu jākrīt kaunā, aizmiegot Franča dzīvojamā istabā uz koka grīdas, viņš nolēma doties mājup, tādēļ piegāja pie loga, ieelpoja svaigu gaisu un gatavojās atvadām.

Ielas jau bija kļuvušas klusākās. Parasti Šanliurfa pie miera devās vēlu naktī, jo ļaudis gulēja karstajās pēcpusdienas stundās. Pulkstenis rādīja gandrīz divus nakti, bet pat Šanliurfa valdija miers. Troksni radīja tikai trīs vīri, kuri stāvēja zem Franča Breitnera nama elegantajiem logiem un dziedāja savādu dziesmu, kas drīzāk atgādināja klusu skandēšanu. Vel dīvaināk šķita tas, ka sev priekšā viņi bija nolikuši nelielu steķu galdiņu ar trim mirgojošām svecēm.

Apmēram pusminūti Robs vēroja virus un sveču liesmas. Tad viņš pagriezās un dzīvojamās istabas tālākajā stūrī ieraudzīja Kristīni, kura sarunājās ar Derju. Robs ar mājienu aicināja arheologi pie sevis.

Kristīne izliecās āra pa logu un paskatījās uz trim vīriem, taču neko neteica.

- Skaista, vai ne? - Robs klusi sacīja. - Himna vai reliģiska dziesma?

Taču tad viņš ieraudzīja Kristīnes seju - tā bija bāla un saspringta.

Sieviete šķita parbijusies.

Devītā nodala

Robs atvadījās, un Kristīne devās viņam līdzi.

Vīri zem logiem jau bija nopūtusi sveces, nojaukuši galdiņu un grasījas doties prom. Viens no viņiem atskatījās uz Kristīni - izteiksme viņa seja bija neizdibināma.

"Varbūt," Robs domāja, "ielu apgaismojuma trūkuma deļ ir grūti saprast, kas vīram prātā." Tālumā vientuļi ierējās suns. Mēness spīdēja augstu virs tuvējā minareta. Robs saoda riebīgu notekūdeņu smārdu.

Ieķērusies Robam elkonī, Kristīne veda viņu lejup pa tumšo ieliņu līdz platākai un labāk apgaismotai ielai. Robs gaidīja, kad arheoloģe izskaidros vīru savādo uzvedību, taču viņi soļoja klusumā. Aiz tālākajiem dzīvojamiem namiem Robs saskatīja tuksnesi - tumšu un bezgalīgu, senu un nāvējošu.

Viņš aizdomājās par Gebekli stabiem, kas kaili slejas mēness pielietajās debesīs, pirmo reizi desmit tūkstošu gadu laika atklāti apskatei. Pirmo reizi kopš ierašanas Šanliurfā Robu pārņēma drebuļi.

Klusums bija ieildzis.

-   Labi, - viņš teica, izņemdams Kristīnes roku no sava elkoņa. - Ko tas viss nozīme? Tā dziesma? - Robs apzinājās, ka izturas neganti, taču jutās noguris, aizkaitināts un paģiru mocīts. - Kristīne, izstāsti, kādēļ izskatījies… it kā būtu redzējusi asīriešu vēju dēmonu.

Tas bija domāts kā joks, lai uzlabotu garastāvokli. Neizdevās. Kristīne sarauca pieri.

-    Pulsa di Nura.

-    Kas?

-   Tie vīri skaitīja lūgšanu.

-   Pulsa… di…

-   Nura. Aramiešu valodā tas nozīmē "uguns pletnes".

Uz Robu šie vārdi atstāja dziļu iespaidu.

-    Kā tu to zini?

-   Es mazliet protu aramiešu valodu.

Viņi bija nonākuši līdz zivju dīķiem. Senās mošejas aprises šķita neskaidras un tumšas. Pa taciņām nestaigāja neviens pārītis. Robs ar Kristīni nogriezās pa kreisi un devās uz. viņa viesnīcu, aiz kuras atradās ari arheoloģes dzīvoklis.

-   Tātad viņi dziedāja aramiešu himnu. Jauki! Ielu dziedātāji!

-   Tā nebija himna. Un tie nebija ielu dziedātāji.

Pēkšņā un negantā kaisme Kristīnes vārdos pārsteidza Robu.

-    Piedod, Kristīne…

-   Pulsa di Nura ir sens lāsts. Mezopotāmijas tuksnešu burvestība. Minēta dažās ebreju svētās grāmatas jeb Talmūda versijās, kas sarakstītas babiloniešu gūsta laikā, kad ebreji bija ieslodzīti Irākā. Rob, tas ir ļoti ļauns un ļoti sens lāsts.

-   Skaidrs… - Žurnālists nezinaja, kā reaģēt. Viņi tuvojās viesnīcai. - Un ko tas Pulsa di Nura nozīmē?

-   Ar to tiek izsaukts nāves eņģelis. Liesmu pletnes. Droši vien lāsts domāts Francim. Vai gan citādi šie vīri būtu stāvējuši zem viņa mājas logiem?

Robs atkal iekarsa.

-   Tātad viņi mēģināja noburt arheologu. Un tad? Visnotaļ godīga rīcība. Varbūt viņš nemaksa pietiekami. Kādēļ baidīties? Tās taču ir pilnīgas muļķības! Vai ne? - Tad Robs atcerējās par krustu Kristīnei kaklā. "Varbūt es tagad aizvainoju viņu? Cik reliģioza viņa ir? Cik māņticīga?" Robs bija ateists un reliģisko ticību un māņticību uzskatīja par iracionālu, nepieņemamu un dažkārt pat kaitinošu. Tomēr viņam patika Tuvie Austrumi - visu iracionālo ticību un reliģisko sistēmu dzimšanas vieta -, kā arī kaislības un debates, kas virmoja ap šim ticībām. Savāds paradokss.

Tā kā Kristīne klusēja, Robs mēģināja vēlreiz:

-    Ko tas viss nozimē?

Viņa pagriezās pret žurnālistu.

-   Dažiem cilvēkiem tas nozimē visai daudz. Izraēlā, piemēram. -Jā?

-   Pēdējo gadu laikā ebreji šo lāstu izmantojuši vairākkārt.

-Jā gan…

-    Piemēram, daži ultraortodoksāli rabīni. Tūkstoš deviņsimt deviņdesmit piektā gada oktobrī viņi izsauca nāves eņģeli pret Izraēlas līderi Ichāku Rabīnu. - Viņa uz mirkli apklusa. Robs mēģināja atsaukt atmiņā ar šo laika periodu saistītus notikumus, taču Kristīne pasteidzās pirmā. - Pēc mēneša Rabīns tika nogalināts.

-    Interesanta sagadīšanās.

-   Citi rabīni divtūkstoš piektajā gadā izmantoja Pulsa di Nura pret nākamo premjeru Arielu Šaronu. Pēc dažiem mēnešiem viņš pārcieta asinsizplūdumu smadzenēs un nonāca komas stāvoklī.

-   Šaronam bija septiņdesmit septiņi gadi un liekais svars.

Kristīne ieskatījās Robam tieši acīs.

-    Protams. Tā ir tikai… sagadīšanas.

-Ja, tieši tā.

Viņi bija nonākuši viesnīcas foajē un teju sākuši strīdēties. Robs to nožēloja. Viņam patika Kristīne, turklāt ļoti, tādēļ negribējās šo sievieti ai/skart. Viņš piedāvāja - dedzīgi - pavadīt Kristīni līdz puskilometru attālajam dzīvojamam namam, taču viņa - pieklājīgi - atteicās. Abi lūkojās viens otrā. Tad apskāvās. Pirms aiziešanas Kristīne teica:

- Kā jau tu teici, Robert, tā ir tikai sagadīšanās. Taču kurdi tic, ka lāsts darbojas. Daudzi cilvēki Tuvajos Austrumos tic, ka Pulsa di Nura darbojas. Tas ir bēdīgi slavens. Paskaties Google programmā! Ja viņi to izmanto… tas nozīmē, ka daži cilvēki tik tiešām vēlas Franča Breitnera nāvi.

To pateikusi, Kristīne devās prom.

Robs kādu bridi vēroja aizejošo sievieti un tad atkal nodrebēja. Vējš puta no tuksneša, un nakts kļuva arvien aukstāka.

Desmitā nodaļa

Vecākais inspektors Foristers atslīga dīvānā. Viņš sēdēja omulīgā telpa netālu no Masvelhillas Londonas ziemeļu priekšpilsētā. Viņš bija ieradies vizītē pie psihoterapeita.

"Ļoti stereotipiski," viņš nodomāja. "Policists ar neirozi, sasodīts kruķis!" Taču viņam bija vienalga, jo šie seansi palīdzēja.

-    Kā jums klājās šajā nedēļā? - Psihoterapeite Dženisa Ed- vardsa bija aptuveni sešdesmit gadus veca, eleganta dāma. Fo- risteram patika tieši tas, ka šī kundze ir gados. Tātad viņš varēja mierīgi atklāt visu, kas uz sirds, atbrīvoties no stresa un nebaidīties, ka izjutīs emocijas pret sievieti. Un viņam vajadzēja izrunāties, lai arī tas maksāja piecdesmit mārciņas stundā. Dažkārt viņš runāja par savu darbu, reizumis - par sievu vai citām lietām. Daudz smagākām. Nopietnākām. Taču viņš nekad vēl nebija ticis līdz īstajai saknei. Sarunai par savu meitu. Varbūt kādudien tas izdosies.

-   Tātad, - doktore Edvardsa turpināja, atrazdamās kaut kur Foristeram aiz galvas, - izstāstiet, kas šonedēļ noticis…

Tukši skatīdamies ārā pa logu un uzlikdams rokas uz vēdera, Foristers sāka stāstīt terapeitei par Kreivenstrītas gadījumu. Par uzraugu, sakropļošanu, savādajiem lietas apstākļiem.

- Mums nav liecinieku. Viņi aizvākuši visus lietiskos pierādījumus. Izmantojuši gumijas cimdus, tādēļ eksperti nevarēja atrast DNS. Dūriena brūces izpēte neko nedeva. Parasts asmens. Mēs neatradām pat vienu vienīgu pirkstu nospiedumu. - Detektīvs pa- berzeja pieri. Terapeite ieinteresēta kaut ko nomurmināja. Viņš tur- pinaja: - Mani pārņēma saviļņojums, kad uzzināju, ka šis pagrabs jau vienreiz… ka savulaik tur atrasti kauli… diemžēl tas, manuprāt, nav noderīgs pavediens, vien sagadīšanās. Taču man joprojām nav ne jausmas, ko viņi tur meklējuši. Varbūt tas bijis parasts huligānisms; studenti gribējuši paālēties, bet viss sagājis grīstē. Varbūt viņi bijuši narkotiku reibumā… - Foristers apzinājās, ka runā diezgan nesakarīgi, taču īpaši par to neraizējās. - Un te nu es esmu. Slimnīca guļ liecinieks bez mēles, bet mans vienīgais pavediens apsīcis… Tāda nu bijusi mana nedēļa. Visnotaļ draņķīga, un… ziniet… - Viņš apklusa.

Dažkārt seansa laikā tā notiek. Cilvēks nepasaka neko būtisku un beigu beigās apklust pavisam. Tad Foristeru pārņēma skumju un dusmu vilnis - tas radās gluži no zila gaisa. Varbūt vainojama tumsas iestāšanās aiz loga, varbūt telpā valdošais klusums. Varbūt domas par piekauto un sakropļoto vīru. Taču tagad viņš tiešām vēlējās runāt par kaut ko daudz dziļāku un slēptāku. Par īsto problēmu. Varbūt pienācis laiks parunāt par Sāru.

Taču telpā joprojām valdīja klusums. Foristers domāja par savu meitu. Aizvēris acis, viņš iegrima domās par Sāru. Par uzticības pilnajām zilajām acīm. Gaišajiem smiekliem. Pirmajiem vārdiem. Ābols. Ābujis. Viņu pirmais bērns. Skaistā meitiņa. Un tad…

Un tad… Sāra. Ak Dievs!

Viņš izberzēja acis. "Par to es nespēju runāt. Pagaidām vēl ne." Viņš spēja par to domāt - domāt visu laiku. Taču runāt nespēja. Pagaidām.

Meitenei bija septiņi gadi. Tumšā ziemas vakarā viņa izgāja pastaigāties. Izgāja pa dun'īm, neviena nepieskatita. Vēlāk viņu meklēja un meklēja - policija, kaimiņi, ikviens…

Un atrada. Ceļa vidū, zem autostrades tilta. Neviens nezināja - tā bijusi slepkavība vai ari meitene pati nokritusi no tilta. Ķermenis bija sašķaidīts, tam pāri tumsā braukušas neskaitāmas vieglās un kravas automašīnas, kuru vadītaji varbūt nosprieda, ka tā bijusi kāda pamesta riepa.

Foristers svīda. Viņš mēnešiem, varbūt pat gadiem nebija tik daudz domājis par Sāru. Viņš zināja, ka nepieciešams no tā atbrīvoties. Izkļūt no ši loka. Taču tas nebija iespējams. Viņš pa pusei pagriezās un teica:

-   Piedodiet, doktore. Es gluži vienkārši nevaru. Joprojām ik brīvu brīdi domāju par to, saprotiet? Bet… - Viņš ievilka plaušās gaisu. Vārdi pār lūpām nenāca, lai gan domas auļoja kā neprātīgas. Ik dienu, arī šobrīd, viņš prātoja, vai meiteni vispirms izvaroja un tad nometa no tilta vai ari viņa nokrita pati. Un, ja ta, tad kādēļ tā gadījās. Dažkart Foristeram šķita, ka viņš visu saprot. Dažkart sirds dziļumos viņš pieņēma, ka Sāra nogalināta. Viņš ir policists un pārzina šādas lietas. Taču aculiecinieku nebija, pierādījumu ari ne. Varbūt viņi tā ari neuzzinās patiesību. Nopūties Foristers palūkojās uz psihoterapeiti. Viņa klusēja. Sirmā ārste klusēja un smaidīja.

-   Tam nav nozīmes, - viņa teica. - Kādudien…

Detektīvs palocīja galvu un pasmaidīja par abu iecienīto frāzi. Vnrbut kādudien.

-    Man dažkārt ir ļoti grūti. Sieva cieš no depresijas un naktīs novēršas. Mēs mēnešiem nenodarbojamies ar seksu, taču esam dzīvi.

-   Un jums ir dels.

-   Jā, mums ir dēls. Laikam jau kādreiz jābūt pateicīgam par to, kas ir, nevis par to, kā nav. Saprotiet? Ko mēdz teikt anonīmo alkoholiķu biednbās? Iztēlojies, lai izdotos. Un tamlīdzīgas muļķības. Laikam jau tieši tā man jārīkojas. Dažkart jāizliekas, ka ar mani viss ir kartībā. - Foristers atkal apklusa, un šis klusums atbalsojās siltajā telpā. Beidzot viņš piecēlās sēdus. Atvēlētais laiks beidzies. Bija dzirdami satiksmes trokšņi, ko slāpēja logi un aizkari.

-   Paldies, doktore Edvardsa.

-    Ludzu, sauciet mani par Dženisu. Jūs nākat uz šejieni jau pusgadu.

-    Paldies, Dženisa.

Viņa pasmaidīja.

-   Tiksimies nākamnedeļ?

Foristers piecelās kājās. Abi pieklājīgi sarokojās. Detektīvs jutās šķīstījies un mazliet uzlabojis omu.

Atpakaļ uz Hendonu viņš brauca mierīgs un patīkamā domīga garastāvoklī. Vēl viena diena. Izdzīvota vēl viena diena. Bez dzeršanas un skandāliem.

Slēgdams vaļā durvis, Foristers dzirdēja, ka māju pilda dēla saceltais troksnis. Sieva virtuvē skatījās televīzijas ziņu raidījumu. Telpā vēdīja makaronu un pesto mērces smarža. Viss kārtībā. Viss ir pilnīgā kārtībā. Virtuvē sieva noskūpstīja vīru, un viņš pastāstīja, ka bijis uz kārtējo seansu. Viņa pasmaidīja un šķita apmierināta.

Pirms vakariņām Foristers izgāja dārzā un uztina sev zālīti. Viņš nejuta sirdsapziņas pārmetumus par šādu rīcību. Stāvēdams iekšpagalmā, viņš aizsmēķēja un izpūta dūmus zvaigžņotajās debesīs. Bija jūtams, kā atslābst kakla muskuļi. Tad viņš iegāja atpakaļ mājā, apgūlās dzīvojama istabā uz grīdas un palīdzēja dēlam salikt mozaīkmīklu. Tad iezvanījās telefons.

Sieva virtuvē kāsa makaronus. Telpa pildījās ar tvaikiem un makaronu smaržu.

-    Hallo?

-   Vecākais inspektors?

Sava palīga tikko jaušamo somu akcentu Foristers pazina uzreiz.

-   Boidžēr, es tikko grasījos sēsties pie vakariņu galda.

-   Piedodiet, kungs, bet esmu saņēmis savādu telefona zvanu… -Jā?

-   Zvanīja mans draugs Skeldings. Atceraties? Nials.

Brīdi padomājis, Foristers atsauca atmiņā slaido jaunekli, kas Iekšlietu ministrija strādā ar slepkavu datubāzēm. Reiz viņi trijatā bija iedzēruši.

-Jā, atceros. Skeldings. Strādā Iekšlietu ministrijas Lielo izmeklēšanu sistēmā.

-   Tieši tā. Viņš tikko piezvanīja un teica, ka pastrādāta vēl viena slepkavība. Menas salā.

-Un?

-   Nogalināts kads puisis. Šaušalīgi. Lielā mājā.

-Tālu, tālu prom, Menas salā…

Boidžērs piekrita. Foristers vēroja, kā sieva uzlej makaroniem spilgti zaļo pesto mērci. "Mazliet atgādina žulti, taču smaržo lieliski." Foristers nepacietīgi ieklepojas.

-   Kā jau teicu, Boidžēr, mana sieva tikko pagatavojusi gardas vakariņas, un es…

-   Jā, piedodiet, kungs, taču pirms nāves šim puisim uz krūtīm iegriezts kāds simbols.

-   Tu gribi teikt…

-Jā, kungs. Dāvida zvaigzne.

Vienpadsmitā nodaļa

Nākamajā dienā pec ballītes Franča mājā Robs piezvanīja savai bijušajai sievai. Klausuli pacēla Lizija, kura joprojām nebija kārtīgi iemācījusies lietot telefonu. Robs uzsauca:

- Mīļumiņ, runā klausules otrā galā.

-Čau, tēti! Čau!

-Mīļ…

Vien izdzirdot Lizijas balsi, Robs sajuta sirdsapziņas pārmetumus. Un dziļu prieku par savu meitu. Un negantu vēlēšanos viņu aizsargāt. Un savu vainu par to, ka neatrodas Anglijā, neaizsargā viņu.

Bet - no ka meita būtu jāsargā? Viņa dzīvoja drošā Londonas priekšpilsēta. Ar viņu viss bija kārtībā.

Kad Lizija bija pagriezusi klausuli pareizi, abi kādu stundu papļāpāja, un Robs apsolīja nosūtīt viņai pa e-pastu fotogrāfijas no pilsētas, kura patlaban strādā. Tad viņš negribīgi nolika klausuli un nolēma, ka laiks doties uz darbu. Pēc sarunas ar meitu tā mēdza notikt: tas bija gluži vai instinkts, ģenētiska reakcija. Atgādinājums par pienākumu pret ģimeni uzlādēja refleksu strādāt- pelnīt naudu, lai varētu apgādāt savu atvasi. Laiks ķerties pie raksta.

Taču Robs bija dilemmas priekšā. Pārcēlis telefonu no viesnīcas gultas uz grīdu, viņš atlaidās uz muguras un iegrima domās. Dziļās. Materiāls bija daudz sarežģītāks, nekā sākumā šķitis. Sarežģītāks un interesantāks. Vispirms jau politika - kurdu un turku nesaskaņas. Tad - atmosfēra izrakumu laukumā, vietējo cilvēku aizvainota attieksme un nakts lūgšana… Un ko domāt par slepenajiem rakšanas darbiem, kam nodevies Francis?

Robs piecēlās un piegāja pie loga. Viņš dzīvoja viesnīcas pēdēja stāvā. Atvēris logu, viņš ieklausījās muedzina saucienos netālajā mošejā. Dziedājums bija spalgs, pat barbarisks, taču savā ziņa hipnotizējošs. Tuvajiem Austrumiem raksturīgā skaņa. Slavas dziesma pieņēmās spēka, un tai pievienojās ari citas balsis. Aicinājums lūgties atbalsojās visā pilsētā.

Tātad - ko lai raksta? No vienas puses, Robs karsti vēlējās palikt un turpināt izmeklēšanu. Izzināt visu līdz pamatiem. Bet - ' kāda tam jēga? Vai tie nav centieni izdabāt savām vēlmēm? Laika nav daudz. Turklāt visu savādo un nesaprotamo faktu iekļaušana rakstā var to sabojāt. Raksts kļūs sarežģīts un tādējādi arī apšaubāms. Lasītājs apmulsis un paliks neapmierināts.

Tātad - ko lai raksta? Atbilde bija acīmredzama. Pavēstot vienkāršos un tiešām pārsteidzošos vēsturiskos faktus, raksts izdosies lielisks. "Cilvēks atklājis pasaules senāko templi, kas noslēpumainā kārtā aprakts divus tūkstošus gadu pēc uzcelšanas…"

Ar to pietiktu. Publikācija būtu pirmklasīga. Klāt varētu pielikt dažas satriecošas fotogrāfijas ar akmeņiem un zīmējumiem, niknu kurdu un Franci brillēs, kā arī Kristīni elegantajās haki bikses.

Kristīne. Robs sāka prātot, vai vāji slēpto vēlēšanos palikt un turpināt izmeklēšanu izraisījusi šī sieviete. Vāji slēptās alkas pēc viņas. "Interesanti, vai viņa saprot, ko es jūtu?" Varbūt. Sievietes allaž visu saprot. Turpretī Robam nekad nebija ne jausmas par šādām lietām. "Vai es vispār patīku Kristīnei? Tas apskāviens… Un kā viņa ieķērās man elkoni…"

Pietiek! Pagrābis mugursomu un sametis tajā pildspalvas, piezīmju bloknotus un saulesbrilles, Robs izgāja no viesnīcas istabiņas. Viņš gribēja vēl pēdējo reizi apmeklēt izrakumus, uzdot dažus jautājumus - tad materiāla būtu gana. Viņš šajā pilsētā uzturējās jau piecas dienas. Laiks doties tālāk…

Savu taksometru Radevans bija novietojis pie viesnīcas un, atbalstījies pret mašīnu, strīdējās ar citiem šoferiem par futbolu vai politiku. Ka vienmēr. Kad Robs iznāca no viesnīcas, viņš pacēla galvu un pasmaidīja. Robs pamāja. Viņi apmainījās ar ierastām frāzēm.

-   Es gribu braukt uz slikto vietu.

Radevans iesmējās.

-   Slikto vietu? Jā, Roba kungs.

Šoferis atvēra taksometra durvis, un Robs - enerģisks un apņēmīgs - ielēca mašīnā. Viņš izdarījis pareizo izvēli. Jāpabeidz darbiņš, jāizraksta rēķins par izdevumiem, jādodas atpakaļ uz Angliju un jāpieprasa tikšanās ar meitu.

Brauciens līdz Gebekli bija mierīgs. Radevans urbināja degunu un skaļi sūkstījās par turkiem. Robs lūkojās ārā pa logu uz bezgalīgajiem plašumiem, Eifratu un zilajiem Taura kalniem. Viņam bija iepaticies tuksnesis, lai arī tas kaitināja. Tas bija tik sens, tik nogurdinošs, tik draudīgs un sastindzis. Vēja dēmonu tuksnesis. "Kas vēl slēpjas zem šiem zemajiem pauguriem?" Savāda doma. Robs raudzījās tālumā.

Galā viņi tika visnotaļ atri. Nobrauktajam riepām kaucot, Radevans apturēja taksometru. Kad Robs jau devās uz izrakumu laukumu, kurds izliecās āra pa automašīnas logu.

-   Trīs stundas, Roba kungs?

Robs iesmējās.

-Jā.

Laukumā valdīja satraukums un daudz lielākā rosība neka parasti. Bija izraktas jaunas tranšejas. Jauni, dziļi rakumi, kas atklāja akmeņu krāvumus. Robs saprata, ka izrakumu sezona tuvojas noslēgumam un Francis vēlējās sasniegt pēc iespējas vairāk. Izrakumu sezona bija ārkārtīgi īsa - vasaras vidū šajā reģionā kļuva pārāk karsts, bet ziemā te plosījās skarbi vēji. Turklāt zinātniekiem bija nepieciešami deviņi mēneši, lai izpētītu atklātos materiālus un laboratorijās noskaidrotu, kas tad trijos mēnešos īsti atrakts. Tāds, lūk, bija arheologu gads: trīs mēnešu garumā darbs ar lāpstu, deviņus mēnešus ilgi intelektuāli pūliņi, izdarot secinājumus. Visnotaļ mierīgs.

Francis, Kristīne un paleobotāniķis Ivans teltī par kaut ko strīdējās. Viņi sveicināja žurnālistu ar rokas mājieniem. Robs apsēdās, un viņam tika piedāvāta tēja. Robam patika teju neizsmeļamie turku tējas krājumi, rituālā karošu un tulpju formas glāžu šķindēšana un saldi tumšās tējas smarža. Savādi, taču karsta melnā tēja sausā tuksneša saule lieliski atveldzēja.

Tukšojot pirmo tējas glāzi, Robs pavēstīja jaunumus - ka viņš plāno pabeigt rakstu un šī ir pēdējā vizīte. To sakot, viņš vērās Kristīnei acīs. "Vai tajās jaušama nožēla? Varbūt." Noskaņojums mazliet saplaka, bet tad viņš atcerējās par pienākumu. Jāuzdod daži jautājumi, jānoskaidro pēdējās detaļas. Tieši tādēļ viņš šurp atbraucis. Cita iemesla nav.

Fakti par izrakumiem jāapaudzē ar kontekstu. Viņš bija palasījis vairākas vēstures - aizvēstures - grāmatas un velējās iekļaut Gebeklitepi kopējā faktu aina. Noskaidrot, kā šī vieta izskatās citu cilvēces atklājumu mozaīkā, cilvēka un civilizācijas evolūcijas gaitā.

Francis labprāt pakalpoja.

- Viss sākās šeit, - viņš sacīja, norādīdams uz dzeltenīgajiem kalniem aiz teltīm. - Šeit ir civilizācijas šūpulis. Netālu no šejienes dzimusi rakstu valoda jeb ķīļraksti. Vara kausēšana sākusies Mezopotāmija. Pirmās īstās pilsētas būvētas Turcija. Vairāk par to visu varētu pastāstīt Izobela Previna.

Robs jutās apmulsis, bet tad atcerējās, ka tā ir Kristīnes pasniedzēja Kembridžā. Izobela Previna. Šo vārdu Robs bija lasījis vai- rakās grāmatās; Previna strādājusi kopā ar dižo Džeimsu Melār- tu - angļu arheologu, kurš atracis Catalhejiku. Robam patika lasīt par Catalhejiku - arī tādēļ, ka šī apmetne atrakta visnotaļ ātri. Pietika vien trīs gadus pacilāt lāpstu, un izrakumi bija pabeigti. Arheoloģijā tas bija varoņdarbs. Robs savulaik bija secinājis, ka mūsdienās viss notiek lēnāk. Tika iesaistīti neskaitāmi eksperti visdažādākajās jomas - arheometalurgi, zooarheologi, etnovēstur- nieki, ģeomorfologi -, tādēļ darbs bija komplekss. Un šādi kompleksi izrakumi varēja paņemt gadu desmitus.

Gebekli bija tieši šāda vieta. Francis tajā vadīja izrakumus jau kopš tūkstoš deviņsimt deviņdesmit ceturtā gada; Kristīne minēja, ka viņš te pavadīs visu atlikušo darba mūžu. Viss darba mūžs vienā vietā! Taču - tā bija visinteresantākā arheoloģisko izrakumu vieta pasaulē! Iespējams, tieši tādēļ Francis visu laiku izska- tijas tik lepns. Viņš smaidīja ari tagad, stāstot Robam par keramikas un zemkopības pirmsākumiem un skaidrojot, ka Gebeklitepe izbūvēta vēl agrāk, turklāt gan keramika, gan zemkopība radusies šajā reģiona.

-    Pirmās liecības par zemes apstrādāšanu atrastas Sīrijā. Gor- dons Čailds to nosauca par Neolīta revoluciju, un tā notika mazliet tālāk uz dienvidiem. Abū Hureirā, Telasvadā un līdzīgas vietās. Kā saproti, šis patiešām ir šūpulis. Gan metālapstrādes, gan keramikas, gan lopkopības, gan metālu kausēšanas un rakstības pirmsākumi meklējami pavisam netālu no Gebekli.

-   Jā, lai gan patiesībā ir pierādījumi, ka risu audzēšana sākusies Korejā jau trīspadsmit tukstošus gadu pirms mūsu ēras, - piebilda Kristīne. - Bet šie fakti vēl jāapstiprina.

Sarunā iejaucās Ivans, kurš līdz šim bija klusējis.

-   Ir zināmi neticami fakti, ka vispirms keramika radusies Sibīrija, taču pēc tam tās attīstība apstājusies.

Robs pagriezās.

-    Kā, ludzu? - Francis izskatījās mazliet aizkaitināts par šādu kolēģu iejaukšanos, taču Robs jutās ieintriģēts. - Lūdzu, turpiniet!

Ivans pietvīka.

-   Ē… Mums ir liecības, ka Sibīrijas austrumos, varbūt Japānā, bijusi kāda vēl agrāka civilizācija. Ziemeļnieki. Iespējams, viņi izmira, jo tālāku pierādījumu viņu eksistencei nav. Mēs neko daudz nezinām. Mums nav ne jausmas, uz kurieni viņi devušies.

Francis šķita neganti dusmīgs.

-   Jā, jā, jā, Ivan. Un tomēr! Patiesās lietas notikušas tieši šeit. Tuvajos Austrumos! - Kā uzsvērdams savus vārdus, viņš ar plaukstu uzsita pa galdu un sašķindināja tējkarotes. - Itin visas! Sākotne ir tieši šeit. Pirmie podu apdedzināšanas cepļi atrasti Sī- rija un Irākā. Heti Anatolija uztaisīja pirmo dzelzs darbarīku. Pirmās cūkas pieradinātas Čajeni, pirmie ciemi izveidoti Anatolijā, un… protams… pirmais templis atrasts…

-   Gebekli tepē!

Visi sāka smieties. Miers bija atjaunots, un saruna turpinājās. Robs desmit minūtes pavadīja, centīgi visu pierakstot, savukārt arheologi pļāpāja par pirmo dzīvnieku pieradināšanu un "mik- rolitu" izplatīšanos. Diskusija ritēja profesionālā, tātad ne visai saprotamā valodā, taču Robam nebija iebildumu. Viņš bija atradis pēdējos mozaīkas gabaliņus. Tā nebija pilnīga aina - mīklu joprojām daudz -, taču attēls šķita labs un aizraujošs, tātad derēs. Turklāt viņš bija žurnālists, nevis vēsturnieks. Viņš nebija ieradies, lai saliktu visu pa plauktiņiem; viņš ieradies, lai ātri un spilgtas krāsas aprakstītu savus iespaidus. Kā mēdza saukt žurnālistiku? Par "pirmo vēstures uzmetumu". Tieši ar to viņš nodarbojas, un tieši tāds bija viņa uzdevums: radīt pirmo melnrakstu.

Viņš pacēla galvu. Rakstīts jau apmēram pusstundu. Zinātnieki bija viņu pametuši vienu, izklīduši izrakumu laukumā un pievērsušies darbiem, ko darīja vienmēr, kad nestrīdējās. Pārbaudīja smiltis un sijāja senus akmeņus. Sēdēja savās kabīnēs un nodevās vel sarežģītākām diskusijām. Robs piecēlās, paberzēja sa- springušo kaklu un nolēma pirms aizbraukšanas mazliet paklejot pa apkartni. Viņš paņēma savu mugursomu un aizgāja līdz tuvākajam pauguram blakus žogam un akmeņiem.

Aiz lielā izrakumu laukuma atradās plašs, ar krama gabaliem nosēts klajums. Iepriekšējā reizē Kristīne viņam to bija parādījusi. Robs jutās pārsteigts, redzot vienkopus tik daudzus divpadsmit tūkstošus gadu senus krama gabalus, ko no lielākiem atšķēlis akmens laikmeta cilvēks. To bija tūkstošiem. Atlika vien notupties, lai jau nākamajā mirklī uzdurtos senam cirvim, bultas uzgalim vai cirtnim.

Robs nolēma rīkoties tieši tā - atrast kādu suvenīru. Kad viņš notupās smiltīs, saule karsēja muguru. Palaimējās jau pēc pāris minūtēm - uzmanīgi pagrozīdams pirkstos atradumu, Robs seci- naja, ka tas ir prasmīgi, pat smalki darināts bultas uzgalis. Viņš mēģināja iztēloties cilvēku, kurš to uztaisījis pirms divpadsmit tūkstošiem gadu. Tas strādājis karstajā saulē, aplicis gurnautu. Pāri muskuļotajai mugurai pārmests loks. Primitīvais cilvēks, kurš tomēr pratis uzbūvēt lielisku templi un radīt nopietnus mākslas darbus. Paradokss. Alu cilvēks uzbūvējis katedrāli! Tas šķita labs ievads topošajam rakstam. Brīnišķīgs, iztēli rosinošs teksts.

Piecēlies Robs ielika bultas uzgali mugursomas sānu kabatā, ko varēja aiztaisīt ar rāvējslēdzēju. Iespējams, tādējādi viņš pārkāpa simt turku likumu, jo nozaga senu artefaktu, taču nešķita, ka tuvākajā laikā Gebeklitepe aptrūksies akmens laikmeta krama gabalu. Uzmetis somu mugurā, Robs vēl pēdējo reizi palūkojās uz viļņotajiem, nenogurstošās saules izdedzinātajiem līdzenumiem, kuros koki neauga. Viņš iedomājās par Irāku, kas stiepās kaut kur aiz šiem plašumiem. Pavisam netālu. Iekāpis taksometrā un palūdzis Radevanu braukt uz priekšu, viņš Irākas robežu sasniegtu jau pēc dažām stundām.

Tad prātā atausa Bagdādes ainava. Bumbas spridzinātājas seja. Robs ar grūtībām norija siekalas. Tā nebija visai laba sajuta. Pagriezies viņš devās atpakaļ un tanī brīdī kaut ko saklausīja. Tas bija briesmīgs kliedziens.

Šķita, ka tālumā tiek mocīts dzīvnieks. Piemēram, kads uzšķērž dzīvu pērtiķi. Derdzīgi.

Viņš pielika soli. Atskanēja vēl vairāki kliedzieni. "Kas tur notiek?" Atkal kāds iekliedzās. Robs jau skrēja, un soma kūļājās uz muguras.

Viņš bija aizgājis talak, nekā sākumā velējies. Kur atradās lielais izrakumu laukums? Visi uzkalni izskatījās vienādi. Skaidrajā tuksneša gaisā balsis bija dzirdamas pat lielā attālumā. Un ne tikai balsis; ari kliedzieni un raudas. "Jēziņ! Tur tiešām kaut kas noticis." Robs pagriezās pa kreisi, tad pa labi un brāzās pāri kalnam. Priekšā parādījās izrakumi. Ap kādu iežogojumu - pie jaunās tranšejas - bija sapulcējušies daudzi cilvēki. Strādnieki grūstīja cits citu.

Tuksnešainajam apvidum piemērotie zābaki smiltīs un nobi- rās slīdēja, taču Robs turpināja skriet lejup, tika līdz pūlim un lauzās cauri, saozdams gaisā sviedrus un bailes. Rupji pagrūdis malā pēdējo vīru, Robs nonāca pie tranšejas un palūkojās tajā. Visi raudzījās izraktajā bedrē.

Tranšejas gala vīdēja jauns tērauda miets, kādus šeit i/mantoja, lai uzslietu brezentu. Uz mieta bija uzdurts Francis Breitners, kurš nu gulēja ar seju lejup. Šaušalīgais piķis bija iedūries viņam tieši krūškurvja kreisajā puse, un no brūces tecēja asinis. Kristīne stavēja līdzās un sarunājās ar Franci. Ivans atradās viņai aiz muguras un ka neprātīgs spieda mobilā telefona podziņas. Divi strādnieki izmisīgi centās izraut mietu no zemes.

Robs skatījās uz Franci. Arheologs šķita dzīvs, taču dūriens bija tik nopietns, ka varbūt skāris arī plaušas. Irākā Robs bija redzējis daudzus ievainotus cilvēkus. Ari šādus savainojumus - bija tādi spridzekļi, kas raidīja mietus un pīķus uz cilvēkiem, nežēlīgi sadurot tiem krūtis un galvu.

Žurnālists saprata, ka Francis neizķepurosies. Lai tiktu līdz šejienei, mediķiem būs vajadzīga krietna stunda. Iespējams, speciāli aprīkoti helikopteri ir tikai Ankarā. Francis Breitners nomirs šeit, tranšejā. Gebeklitepes klusējošo akmeņu ieskauts.

Divpadsmitā nodala

>

Abraāma zivju diķos satraukti šaudījās karpas, trokšņaini pieprasīdamas sīkos maizes gabaliņus, ko viņš meta ūdenī. Robs kā hipnotizēts vēroja zivis. Šis trakais izmisums šķita riebīgs.

Robs nāca uz šejieni, lai nomierinātos - šis bija vienīgais viņam zināmais rāmais un zaļais nostūris šajā rosīgajā pilsētā. Taču atslābināties neizdevās. Skatīdamies uz lēkājošajām zivīm, Robs prātā vēl un vēlreiz atkārtoja iepriekšējās dienas notikumus. Derdzīgo skatu - kā Francis uzdurts uz. mieta. Satrauktos telefona zvanus. Visbeidzot pieņemto lēmumu, ka miets jāsazāģē uz pusēm un Francis - joprojām uzdurts - Kristīnes mašīnā jāved uz Šanliurfu.

Robs sekoja Radevana taksometra. Daudzcietusi Toyota traucās pakaļ Lanā Rover automašīnai pāri kalniem un cauri lidzenu- miem lidz pat Hāranas universitātes slimnīcai jaunajā pilsētas kvartālā. Tur Robs kopā ar Kristīni, Ivanu un raudošo Franča sievu noplukušā gaitenī gaidīja ārstus. Tie iznāca, lai paziņotu neizbēgamo - Francis Breitners bija miris.

Karpas cīnījās par pēdējo maizes gabaliņu un koda cita citai. Robs aizgriezās un ieraudzīja automāta stobru. Apstādījumu malā, atbalstījies pret džipu, stāvēja turku karavīrs un drūmi pētīja svešinieku.

Pilsētā valdīja spriedze - un tas nebūt nebija saistīts ar Breitnera nāvi. Divsimt jūdzes uz austrumiem, Dijarbakiras pilsētā - kurdu separātistu centrā - bija uzspridzināta bumba. Bojā neviens negāja, taču desmit cilvēki bija ievainoti, un tādējādi reģionā atkal valdīja spriedze. It visur bija redzami policijas un armijas spēki.

Robs vārgi nopūtās. Dažkārt šķita, ka vardarbība ir universāla. Neizbēgama. Un Robs gribēja no tās aizbēgt.

Pa koka tiltiņu šķērsojis nelielu kanālu, viņš apsēdās pie koka galda. Slaucīdams rokas aiz siksnas aizbāztajā dvielī, pienāca tējas namiņa viesmīlis. Robs pasūtināja ūdeni, tēju un mazliet olīvu. Bija jāpacenšas kaut uz mirkli nedomāt par Franci. Par asiņu traipiem Kristīnes mašīnā. Par mietu, kas tik baismīgi slējās ārā no Franča krūtīm…

-    Kungs?

Viesmīlis bija atnesis tēju. Notinkšķēja karotīte. Cukurs izkusa tumši sarkanajā šķidrumā. Cauri nelielā parka koku lapotnēm spīdēja saule. Pļavā ar futbolbumbu spēlējās kāds puika Manchester United kreklā. Viņa māte bija ietinusies melnā lakatā.

Izdzēris tēju, Robs nolēma, ka jārīkojas. Aprēķinājis, cik rāda pulkstenis Londonā, viņš paņēma mobilo telefonu un piezvanīja.

-   Jā! - Stīvs bija strups kā allaž.

-Sveiks, te…

-   Robij! Mans korespondents no arheoloģiskajiem izrakumiem. Kā tev patika akmeņi?

Jautrais koknejiešu akcents mazliet uzlaboja Robam omu. Viņš prātoja, vai vajadzētu to sabojāt, izstāstot Stīvam par notikušo. Vel nepaguvis pieņemt lēmumu, viņš izdzirdēja Stīvu sakam:

-    Man patik' tav' tez's. Ar nepacietīb' gaid' visu. Kad ir termiņš?

-Rīt, bet…

-    Lielisk'! Lai līdz pieciem būt'!

-Jā, bet…

-    Un atšūt' bildes! Kad's forš's skat's…

-   Stīv, ir radusies problēma.

Klausulē iestājās klusums. Beidzot. Robs apsvēra, vai izmantot šo iespēju, un tad izstāstīja Stīvam visu. Par savādajām mīklām un grūtībām, ar kurām viņš sastapies izrakumu laukumā. Par strādnieku dusmām, dīvaino nāves lūgšanu, saspringto vietējo politiku, aizdomīgo rakšanu nakts stundās. Viņš izskaidroja redaktoram, ka agrāk par to visu nav runājis, jo nav bijis pārliecināts, vai tas ir svarīgi. Stīvs izgrūda:

-   Un tagad tas ir svarīgi?

-   Jā. Jo… - Robs paskatījās uz cietoksni kalna galā un sarkano Turcijas karogu. Dziji ievilcis elpu, viņš izstāstīja Stīvam par šaušalīgo Franča nāvi. Redaktors beigu beigās novilka:

-   Jēziņ! Kā tev tagad ir?

-    Kā, lūdzu?

-    Es aizsūtīj' tev' uz tiem rakumiem, jo domāj', ka tev vaj'g drusk' atpūsties. Baudīt kaut ko jauk' un mierīg'. Paskatīties uz pāris akmentiņiem. Bij' pārliecināts, ka tur nu nekāda drāma nav gaidāma. Ka Latrelam nedraudēs nekas briesmīgs.

-Jā, laikam… un…

-    Bet tu attopies pilsoņu kara burzmā ar pulciņu traku fanātiķu, un tad vēl vienu frici samaļ desās. - Stīvs iesmējās. - Piedod, draugs, muļķīgs joks. Tas droši vien bij' šausmīg'. Ko gribēs' darīt tālāk?

Robs iegrima pārdomās un secināja, ka nemaz nezina, ko vēlētos darīt.

-   Neesmu īsti pārliecināts… Manuprāt, ir vajadzīgs redaktora padoms. - Viņš piecēlās, mobilo telefonu joprojām spiezdams pie auss. - Stīv, tu esi priekšnieks, bet mani māc neziņa. Saki, kas man būtu jādara, un es to izdarīšu.

-    Uzticies instinktiem!

-    Proti?

-   Uzticies sev. Tu kā ists asinssuns saod labu materiālu. - Stīva balss nemaz nemainījās. - Tadeļ saki: vai tur iznāks materiāls?

Tas Robam bija skaidrs uzreiz. Viņš pagriezās, palūkojās uz viesmīli un ar rokas mājienu palūdza rēķinu.

-   Jā, domāju, ka iznāks.

-    Nu, lūk! Tad ķeries klāt! Roc tikai! Paliec tur vēl divas nedēļas.

Robs palocīja galvu. Viņu pārņēma profesionāls satraukums, taču to apēnoja bēdas. Breitnera nāve izraisīja dziļas skumjas, turklāt gribējās doties mājās un satikties ar meitu. Viņš nolēma atzīties.

-    Bet, Stīv, es gribu tikties ar Liziju.

-   Savu meitiņu? -Jā.

-    Mīkstais. - Stīvs sāka smieties. - Cik viņai tagad gadu?

-    Pieci.

Redaktors apklusa. Robs paskatījās uz seno mošeju aiz mirdzošā zivju dīķa. Kristīne stāstīja, ka savulaik tā bijusi baznīca - krustnešu baznīca.

-   Labi, Rob. Ja izpildīsi manu lūgumu, tad pēc tam varēsi taisnā ceļā doties mājās. Biznesa klasē, ja?

-    Paldies.

- Musu redakcijā tiek atbalstīti vecāki, kas mii savus bērnus. Bet patlaban došu tev uzdevumu.

-    Kādu?

-   Atsūti rakstu par izrakumiem. Uz ceturtdienas avīzi. Bet es pierakstīšu dažus teikumus par to, ka turpinājums sekos. Raksti- sim sērijās par musu cilvēku akmens laikmetā. Ar tuksneša dēmoniem.

Robs iesmējās, par spiti drūmajam noskaņojumam. Stīvs allaž prata viņu uzjautrināt ar neslēpto Flītstritas cinismu un nežēlīgo humoru.

-    Priekā, Stīv!

Ielicis telefonu kabatā, Robs jutās jau daudz labāk. Jāpilda uzdevums, jāsagatavo materiāls un jāsāk izmeklēšana. Un pēc tam varēs tikties ar meitu.

Izgājis no klusā parka, Robs nokļuva kurdu pilsētas ielā, kur viens uz otru kliedza taksometru šoferi; kads vīrs vilka pavadā ēzeli, kurš iejūgts ratos ar augstu arbūzu kravu. Valdīja tāda rosība un troksnis, ka Robs vairāk sajuta vibrāciju, nevis sadzirdēja telefona zvanu.

-Jā?

-   Roberts?

Tā bija Kristīne. Viņš apstajās uz putekļainās ietves. Nabaga Kristīne. Viņai bija jāved Francis uz slimnīcu. Nevienam citam viņa neļautu to darīt. Robs bija redzējis asinis Kristīnes mašīna, viņas drauga asinis. Šaušalīgi un mokoši.

-    Vai ar tevi viss kārtībā, Kristīne?

-Jā, jā, paldies. Man iet labi…

Taču balss neliecināja, ka viss ir kartībā. Robs mēģināja sākt līdzjūtīgu sarunu - jo nezināja, ko citu teikt. Kristīne nevelējās to turpināt un runāja strupi, it ka censtos apslāpēt emocijas.

-   Vai tiešām tu šovakar aizlido?

-    Nē, - Robs atbildēja. - Turpināšu rakstīt. Palikšu uz nedēļu vai divām. Vismaz.

-Jauki. Vai varam satikties? Karavānserālā?

Robs apmulsa.

-    Labi, bet…

-Tūlit?

Joprojām samulsis, Robs piekrita. Telefonsaruna pārtrūka. Nogriezies pa kreisi, Robs devās atpakaļ kalnā un iejuka tirgus laukuma kņadā.

Tas bija klasisks arābu tirgus, kādi Tuvajos Austrumos strauji izzuda. Pilns tumšu eju, nokvēpušu kalēju, uzmācigu paklāju pārdevēju un ieeju mazās mošejiņās. Pa caurumiem rievotajā jumtā iekšā lauzās spožās saules staru šķēpi. Senās būves tumšajos stūros garšvielu aromātiem pilnajā gaisā nažu asinātāji šķila zeltainas dzirksteles. ŠI raibuma vidū atradās vecmodīgs karavānse- rāls - vēss un plašs pagalms ar kafejnīcas galdiņiem un skaistām akmens arkādēm. Vieta pārdošanai un pļāpāšanai, kur jau tūkstoti gadu tirgoņi kaulējās par zīdu un vīri izprecināja savus dēlus.

Nonācis rosīgajā laukumā, Robs nopētīja daudzos galdiņus un cilvēkus. Kristīni nebija grūti pamanīt. Viņa šajā pagalmā bija vienīgā sieviete.

Seja šķita rūpju nomākta. Robs apsēdās viņai pretī. Sieviete ieskatījās viņam acis, it kā meklēdama kaut ko. Robam nebija ne jausmas, kas tas varētu būt. Kristīne klusēja. Ļoti neparasti.

-   Paklau, Kristīne, man ļoti… žēl, ka tā notika ar Franci. Es zinu, ka jus bijāt tuvi…

-    Lūdzu, nevajag! - Kristīne nodūra galvu, cenzdamās apslāpēt asaras, dusmas vai citas emocijas. - Pietiek. Paldies tev, bet nu jau pietiek. - Kad viņa pacēla galvu, Robs ar bažām ieskatījās pelēcīgi brūnajās acīs. Dziļās un aizkustinošās. Skaistās un asaru pilnās. Viņa noklepojās, lai varētu parunāt, un teica:

-    Manuprat, Francis ir noslepkavots.

-Ko?

-    Es tur biju, Rob. Un visu redzēju. Sākās strīds.

Karavānserālā bija dzirdami aizlidojošu baložu spārnu švīksti. Vīri malkoja turku kafiju un sēdēja uz spilgti sarkaniem paklājiņiem. Robs atkal pievērsās Kristīnei.

-   Strīds vēl nenozīmē slepkavību.

-   Es to redzēju, Rob. Viņu pagrūda.

-   Jēziņ!

-Tieši tā. Un tas nebija nelaimes gadījums. Viņi Franci grūda apzināti, taisni virsū mietam.

Robs sarauca pieri.

-   Vai jau biji policijā?

Kristīne tikai atgaiņājās, it kā dzītu prom uzmācīgu mušu.

-   Jā. Viņi par to negrib pat dzirdēt.

-    Esi pārliecināta?

-    Mani burtiski ar varu izveda no policijas iecirkņa. Es taču esmu tikai sieviete.

-    Riebekļi!

-    Varbūt. - Kristīne izmocīja smaidu. - Taču arī viņiem nav viegli. Strādnieki ir kurdi, bet policijā strādā turki. Nenormāla situācijā. Turklāt vakar Dijarbakirā sprāga bumba.

-   Redzēju televīzijas ziņās.

-   Tādēļ, - Kristīne turpināja, - ierasties un arestēt duci kurdu par slepkavību… pašreizējos apstākļos tas nav nemaz tik vienkārši. Ak Dievs… - Viņa atbalstīja pieri pret sakrustotajām rokām.

Robs prātoja, vai viņa sāks raudāt. Arheoloģei aiz muguras pāri karavānserālam slējās minarets. Tajā bija ierīkoti lieli, melni skaļruņi, taču tobrīd tie klusēja.

Saņēmusies Kristīne atslīga krēslā.

-    Es vēlos zināt. Sākt… izmeklēšanu.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-   Es vēlos zināt visu. Kāpēc viņš raka naktīs? Kāpēc viņu gribēja nogalināt? Francis bija mans draugs, un es gribu zināt, kādēļ viņš gāja bojā. Vai piebiedrosies man? Gribu aizbraukt uz Gebekli un ieskatīties Franča piezīmēs, materiālos, darbos…

-   To visu taču paņēmusi turku policija, vai ne?

- Daudzas lietas Francis turēja noslēpuma, - Kristīne paskaidroja. - Taču es zinu, kur tās ir. Neliela lādītē viņa būdiņā. - Viņa paliecās uz priekšu, it kā grasītos atzīties kādā nodarījumā. - Rob, mums tā jauzlauž. Un jānozog papīri.

Trīspadsmitā nodala

»

Lidojums uz Menas salu pāri Īrijas jūrai bija pilns gaisa bedru, taču īss. Ronaldsvejas lidostas ielidošanas zonā Foristeru un Boidžēru sagaidīja policijas prefekta vietnieks un formā tērpts seržants. Foristers pasmaidīja un sarokojās ar kolēģiem. Policijas prefekta vietnieku sauca par I leidenu.

Viņi devās uz automašīnu stāvlaukumu. Foristers ar Boidžēru saskatījās un apmainījās nopūtām, pētot Menas salas policijas seržanta visnotaļ savādo balto ķiveri. Tā ļoti atšķiras no ķiverēm, ko nēsāja kārtībsargi Britu salās.

Foristers zināja par Menas salas īpašo statusu - tā bija nevis Apvienotās Karalistes sastāvdaļa, bet Kroņa kolonija ar savu parlamentu, savu karogu, seno vikingu tradīcijām un saviem īpašajiem policijas spēkiem. Pēršana šajā pašpārvaldē bija atcelta tikai pirms dažiem gadiem. Izmeklēšanas grupas vadītājs Londonā bija izstāstījis Foristeram par mazliet savādajiem uzvedības un izturēšanas priekšrakstiem Menas sala.

Stāvlaukumā bija auksts un līņāja. Četrotne nonāca pie Hei- dena lielās automašīnas un pēc tam klusēdama garām laukiem brauca uz salas galveno pilsētu Daglasu rietumu krastā. Foristers atvēra mašīnas logu un centās izjust vietu, kurā nonācis.

Sulīgie, zaļie lauki, pielijušie ozolu meži, pelēkas kapeliņas - tas viss strāvoja britu un ķeltu garu. Savukārt Daglasa ar savam cieši sabūvētajam mājām piekrastē un uzkrītošajiem biroju namiem atgādināja Foristeram par Skotijas Hebridu salām. Vienīgā pazīme, ka viņi neatrodas Apvienotajā Karalistē, bija Menas salas karogs - triju cilvēka kāju simbols uz koši sarkana fona - kas viļņojās smalkajā lietutiņā virs vairākām ekam.

Klusumu mašīnā laiku pa laikam pārtrauca nenozīmīgas sarunas. Vienubrīd Heidens pagriezās, paskatījās uz Foristeru un teica:

-   Protams, mēs līķi atstajām nozieguma vietā. Neesam nekādi amatieri.

"Dīvaina piebilde." Foristers aptvēra, ka šiem policistiem - salas likumsargu rindās bija divsimt vai pat mazāk vīni - viņa klātbūtne var būt nepatīkama. Meniešiem viņš ir tikai virs no Metropoles. Uzbāzīgs londonietis.

Taču Foristeram bija atbildīgs uzdevums, tālab viņš dedzīgi vēlējās apskatīt nozieguma vietu un ķerties pie darba nekavējoties. Ar protokoliem vai bez.

Automašīna izbrauca no pilsētas un līkumoja pa šauru ceļu, kam labajā pusē stiepās augsti meži, bet kreisajā - nemierīgā Īrijas jūra. Foristers pamanīja molu, bāku, vairākus nelielus kuģīšus, kas šūpojās viļņos, un kādu kalnu. Tad viņi iebrauca pa milzu vārtiem un nonāca pie ļoti lielas, senas, pilij līdzīgas baltas celtnes.

-    Annas forts, - paskaidroja Heidens. - Tagad te iekārtoti biroji.

Apkārtne bija norobežota ar policijas lenti. Vispirms Foristers ievēroja, ka piemājas zālienā uzslieta telts, tad pamanīja policistu, kurš nesa ēkā vecmodīgu Kodak firmas kameru pirkstu nospiedumu uzņemšanai. Izkāpis no automašīnas, Foristers prātoja, cik spējīgi ir vietējie likumsargi. "Kad šeit pēdējoreiz pastrādāta kāda slepkavība? Pirms pieciem gadiem? Piecdesmit? Iespējams, lielāko daļu laika viņi velta narkomānu, mazgadīgo alkoholiķu un geju ķeršanai. Šķiet, homoseksuālisms taču te joprojām ir ārpus likuma, ko?"

Pa galvenajām durvīm viņi iegāja ēka. Uz Foristeru nolūkojās divi jaunāki vīri aizsargmaskās. Viens no viņiem turēja rokā kārbu ar alumīnija pulveri. Viņi iegāja nākamajā telpa. Foristers jau grasījās sekot ekspertiem, taču I leidens uzlika roku viņa apakšdelmam un teica:

-   Nē. Iesim dārzā.

Māja bija milzīga, taču bez īpašām iezīmēm. Tā brutāli pārvērsta par biroju ēku - izplēsts vecais interjers, ierīkotas dienasgaismas lampas un pelēkas šķērssienas, it visur salikti dokumentu skapji un datori. Uz rakstāmgaldiem bija redzami kuģu un prāmju modeļi, bet pie sienām karājās navigācijas kartes - acīmredzot šie biroji piederēja kādai kuģniecībai vai kuģu konstruēšanas kompānijai.

Sekodams policijas prefekta vietniekam, Foristers nonāca gaitenī, no kurienes pa milzīgām stikla durvīm varēja iziet plašā dārza, ko no visām pusēm ieskāva augsti žogi un kam pašā galā vīdēja ar mežu apaudzis uzkalns. Dārzs vairākās vietās bija nekārtīgi izrakņāts, bet pašā bedrainā laukuma vidū atradās liela, dzeltena nozieguma vietas telts, kuras ieeja aiztaisīta ar rāvējslēdzēju, tādējādi apslēpjot iekšā notiekošo.

Heidens atvēra stikla durvis, un viņi pieveica dažus jardus līdz dzeltenajai teltij. Pagriezies pret abiem Londonas policistiem, viņš jautāja:

-Vai esat gatavi?

Foristers kļuva nepacietīgs.

-   Jā, protams.

Policijas prefekta vietnieks atvēra telts ieeju.

-   Sasodīts! - nolamājās Foristers.

Nogalinātajam vīrietim bija apmēram trīsdesmit gadi. Tas absolūti kails gulēja ar muguru pret nācējiem. Bet ne jau tādēļ Foristers lādējās. Līķa galva bija ierakta zemē, bet pārējā ķermeņa daļa atradās bedres malā. Tas šķita savādi komiski un vienlaikus pilnīgi nejēdzīgi. Foristers pratoja, ka vīrietis nosmacis - slepkavas izrakuši bedri, iebāzuši tajā upura galvu un apbēruši ar zemi, tādejādi neļaujot elpot. Riebīga, dīvaina, baismīga nāve. "Pie velna, kādēļ tā ja rīkojas?"

Šausmu pārņemts, Boidžērs apgāja apkārt līķim. Lai arī šķita, ka teltī ir vēl aukstāks nekā vēju appūstajā dārza, no līķa cēlās specifiska smaka. Foristers ilgojās pēc aizsargmaskas, kas aizturētu trūdošas miesas smārdu.

-   Te ir zvaigzne, - sacīja Boidžērs.

Viņam izrādījās taisnība. Arī Foristers piegāja, lai apskatītu līķi no priekšpuses. Mirušā krūtīs bija ieskrāpēta Dāvida zvaigzne - brūce šķita dziļāka un briesmīgāka nekā muzeja uzrauga miesa atstātā.

-Sasodīts! - atkal norūca Foristers.

Nostājies līdzās, Heidens pirmo reizi tajā rītā pasmaidīja.

-    Ziniet, - viņš teica, - man prieks, ka jūtaties gluži tāpat kā es. Jau domāju, ka tā notiek tikai ar mums.

Trīs stundas vēlāk Foristers un Boidžērs lielajā telti nama priekšā dzēra kafiju no plastikāta krūzītēm. Vietējie likumsargi "pili" gatavojās preses konferencei. Abi Metropoles policisti bija atstāti vieni. Līķis trīsdesmit sešas stundas pēc atrašanas beidzot bija nogādāts morga.

Boidžērs palūkojās uz Foristeru.

-    Neesmu pārliecināts, ka vietējie ir ļoti draudzīgi noskaņoti.

Foristers iesmējās.

-    Manuprāt, vēl līdz… pagājušajam gadam viņi runaja savā īpašajā valodā.

-   Un viņiem bija savi īpašie kaķi, - piebilda Boidžērs, ar elpu mēģinot padzesēt kafiju. - Vai tad ne šajā salā aug kaķi bez astēm?

-    Menas salas bezastainie kaķi. Jā.

Jaunais Boidžērs palūkojās ārā pa telts durvīm uz lielo, balto ēku.

-    Kādēļ mūsu bandīti uzstājušies arī šeit?

-    Dievs viens zina. Un kāpēc tas pats simbols? - Foristers iemalkoja kafiju. - Ko vēl mēs zinām par šo upuri? Ar kriminālistu runāji?

-Jahtu dizainers. Strādāja augšstāvā.

-   Svētdienā?

Boidžērs palocīja galvu.

-   Jā. Parasti brīvdienās šeit neviena nav. Bet viņš strādājis svētdienā.

-Tātad viņam gluži vienkārši nepaveicās?

Atglaudis blondos matus no gaišzilajām acīm, Boidžērs sacīja:

-   Tāpat ka tam vīram Kreivenstrītā. Arī šis varbūt izdzirdēja troksni.

-   Tad nonāca lejā, un musu mīļie slepkavnieki nolēma šo novākt, bet galvu nostiprināt zemē ka kroketa vārtiņus. Un puisis nomira.

-    Nelāgi.

-    Kā ar novērošanas kamerām?

-    Nekā. - Boidžērs paraustīja plecus. - Es noskaidroju, ka visas kameras bijušas izslēgtas.

-   Protams. Tāpat likvidēti visi pirkstu un apavu nospiedumi. Tie puiši ir traki, taču nav muļķi. Gluži preteji.

Izejot no telts un sīkajā lietutiņa mirkšķinot acis, Foristers palūkojās uz māju. Ēka bija žilbinoši balta. Nesen krāsotā. Vietējiem jurniekiem labi redzams objekts. Izvietota augstu virs mola un ostas, balta, pilij līdzīga celtne. Detektīvs nopētīja cietokšņa mūra izrobojumus un uz augšu bīdāmos logus, mēģinot saprast, kas saista astoņpadsmitā gadsimta namu Londonā ar astoņpadsmitā gadsimta namu Menas salā. Un pēkšņi viņu pārņēma atjaus- ma. Kaut kas šajā ēkā bija nepareizs. Tā nemaz nebija tik sena. Foristeram bija pietiekamas zināšanas arhitektūrā, lai saprastu, ka ķieģeļu mūrējums ir pārāk kārtīgs, logi gandrīz jauni - ielikti ne vairāk ka pirms desmit vai divdesmit gadiem. Šī ēka bija dažādu stilu apvienojums, turklāt ne sevišķi veiksmīgs. Viņš nosprieda, ka slepkavām tas bijis zināms. Mūsdienās rekonstruētas ēkas modernais interjers nebija aiztikts, savukārt dārzs pamatīgi izrakņāts. Acīmredzot nelieši atkal kaut ko meklējuši, taču šoreiz ārā, nevis mājā. Droši vien zinājuši, kur meklēt un kur noteikti nevajag meklet.

Acīmredzot viņiem zināms pietiekami daudz.

Lai pasargātos no dzestrā lietus, Foristers saslēja apkakli.

četrpadsmitā nodala

9

Kad viņi iekapa Kristīnes Land Rover automašīnā, jau krēsloja. Sastrēgumstundas laiks. Pēc pārsimt metriem viņi bija spiesti apstāties pilnībā, lespruduši starp daudzām citām mašīnām.

Kristīne atslīga sedeklī un nopūtās, ieslēdza radio un tūdaļ atkal izslēdza. Tad viņa palūkojās uz Robu.

-   Pastāsti man par Robertu Latrelu!

-   Ko, piemēram?

-    Par darbu. Dzīvi. Saproti…

-   Tas nav nekas interesants.

-   Tomēr pamēģini!

Viņš pārstāstīja Kristīnei pēdējās desmitgades notikumus. Par precībām ar Sēliju un meitiņas piedzimšanu; par sievas sānsoli; par neizbēgamo šķiršanos.

Arheoloģe klausījās ļoti uzmanīgi.

-   Vai tu joprojām dusmojies?

-    Nē. Arī pats esmu par to atbildīgs. Redzi, daļēji tā bija arī mana vaina. Es vienmēr biju prom no mājas. Viņa jutās vientuļa… Un es viņu zināmā mērā joprojām apbrīnoju…

-   Kā, lūdzu?

-   Es apbrīnoju Sēliju, - Robs paskaidroja. - Viņa apgūst advo- kata profesiju. Tam vajadzīga uzņēmība. Un smadzenes. Nevar teikt, ka es viņu ienistu… - Viņš paraustīja plecus. - Taču mēs… esam pārāk atšķirīgi. Un apprecējāmies pārāk jauni.

Palocījusi galvu, Kristīne apjautajās par Roba ģimeni Amerikā. Viņš īsumā izstāstīja par savām īru un skotu saknēm, senču aizceļošanu uz jutas štatu tūkstoš astoņsimt astoņdesmitajā gada un mormonismu.

Beidzot Land Rover varēja braukt uz priekšu. Robs paraudzījās uz Kristīni.

-    Un kur ir tavas saknes?

Satiksmes straume pamazām kļuva arvien brīvāka. Kristīne nospieda pedāli un palielināja automašīnas ātrumu.

-   Esmu ebreju izcelsmes francūziete.

To Robs bija nojautis pec šīs sievietes uzvārda - Majēra.

-   Puse manas ģimenes gāja bojā holokaustā, taču Francijas ebrejiem kara laika klajās salīdzinoši labi.

-   Pastāsti par saviem vecākiem!

Izrādījās, ka viņas māte bijusi augstskolas pasniedzēja Parīzē, bet tēvs skaņojis klavieres. Viņš miris pirms piecpadsmit gadiem.

-   Patiesība, - Kristīne piebilda, - nedomāju, ka viņš pārāk aizrāvās ar klavieru skaņošanu. Lielākoties viņš sēdēja mūsu Parīzes dzīvokli. Un strīdējās.

-   Izklausās, ka viņš bijis ļoti līdzīgs manam tēvam. Un manējais bija īsts nelietis.

Kristīne palūkojās uz Robu. Viņai aiz muguras automašīnas logā bija redzamas debesis - violeti safīrzilā krāsā. Dievišķs tuksneša krēslas stundas skats. Viņi jau bija izbraukuši no Šanliur- fas.

-   Tu teici, ka tavs tēvs bijis mormonis?

-Jā.

-    Reiz es biju Soltleiksitijā.

-    Ak tā?

-   Tolaik es strādāju Teotivakanā Meksika. Un brīvdienās devos uz Statiem.

Robs iesmējās.

-   Soltleiksitijā?

-   Jūtas štatā. - Kristīne pasmaidīja. - Tu taču saproti. Kanjon- lendsā. Nacionālajā Arku parkā.

-   Jā. - Robs palocīja galvu. - Tas jau skan loģiskāk.

-    Skaistas ainavas. Bet mums vajadzēja lidot ar pārsēšanos Soltleiksitijā…

-Garlaicīgākā pilsēta visa Amerikā!

Land Rover automašīnu apdzina armijas smagais auto ar turku karavīriem kravas nodalījumā. Ieraudzījis Kristīni, viens no karavīriem pavēcināja roku un plati pasmaidīja, taču viņa par šādiem uzmanības apliecinājumiem nelikās ne zinis.

-   Ar Ņujorku nevar salīdzināt, taču man patika.

Robs aizdomājās par Jutu un Soltleiksitiju. Vienīgās atmiņas bija par drūmām svētdienām un gājieniem uz milzīgu mormoņu katedrāli. Uz Tabernākulu.

-   Savādi, - Kristīne turpināja, - taču ļaudis smejas par mormoņiem. Bet…

-Jā?

-   Soltleiksitijā ir vienīgā lielā Amerikas pilsēta, kur es jutos absolūti droša. Varēju piecos no rīta staigāt pa ielu, un neviens pat negrasījās man uzbrukt. Mormoņi neuzbruk cilvēkiem. Man tas patīk.

-Taču viņi ēd šausmu lietas… un valkā poliestera bikses.

-Jā, jā. Un dažās Jūtas štata pilsētās nevar nopirkt kafiju. Tas esot sātana dzēriens. - Kristīne klusi pasmaidīja. Pa atvērto automašīnas logu ieplūda siltais tuksneša gaiss. - Taču es runāju nopietni. Mormoņi ir jauki cilvēki. Draudzīgi. Tādus viņus padara reliģija. Kādēļ ateisti vīpsnā par ticīgajiem, ja ticība padara cilvēkus sirsnīgākus?

-   Tu esi ticīgā, vai ne?

-Jā.

-   Es neesmu.

-   Tā jau man likās.

Abi sāka smieties.

Robs atslīga sēdekli un vērās horizontā. Viņi brauca garām betona būdai, ko viņš bija redzējis jau agrāk. Ta bija nolīmēta ar turku politiķu afišām.

-    Vai esam jau nonākuši līdz pagriezienam?

-Jā, tūdaļ būsim.

Tuvojoties krustojumam, Kristīne nospieda gāzes pedāli. Robs apcerēja Kristīnes ticību - viņa bija teikusi, ka apmeklē Romas katoļu baznīcu. Robu tas mulsināja. Viņu joprojām mulsināja daudzas ar Kristīni Majeru saistītas lietas, piemēram, mīlestība pret Šanliurfu - par spīti vietējo patriarhālajai attieksmei pret sievietēm.

Land Rover nogriezās no asfaltētā ceļa. Tagad viņi absolūtā tumsā kratījās pa grumbuļaino ceļu. Automašīnas starmešu gaismā bija saskatāmi atsevišķi krūmāji un kailas klintis. Kada steidzīga gazele. Ciematiņš, ko izgaismo atstatu izvietotas laternas. Tumsā Robs saskatīja ari minareta apveidu. Tik tikko bija uzlēcis mēness.

Par attieksmi pret islamu Robs pajautāja Kristīnei tieši. Viņa paskaidroja, ka apbrīno vairākus šīs reliģijas aspektus. īpaši mu- edzinus.

-Tiešām? - Robs pārvaicāja. - Un to vaimanāšanu arī? Man tā dažkārt šķiet uzmācīga. Saproti, man nav pretenziju, bet… nereti…

-   Manuprāt, tā ir aizkustinoša. Nāk no sirds un uzrunā Dievu. Tev vajadzētu ieklausīties uzmanīgāk!

Viņi nokļuva pie otrā pagrieziena un brauca garām pēdējam klusajam kurdu ciematam. Vēl daži kilometri, un viņi ieraudzīs Gebekli pakalnus slejamies mēnessgaismas pielietajās debesīs. Dardēdams Land Rover veica pēdējo likumu. Robs nezināja, ko pēc "negadījuma" cer ieraudzīt izrakumu vietā. Policijas automašīnas? Barjeras? Neko?

Pāri ceļam tiešām bija novietota jauna barjera ar uzrakstiem "Policija" un "Netuvoties" turku un angļu valodā. Robs izkāpa no mašīnas un pagrūda zilo barjeru sānis. Kristīne pabrauca gabaliņu tālāk un novietoja savu auto stāvlaukumā.

Neviena nebija. Robu pārņēma atvieglojums. Vienīgais apliecinājums tam, ka izrakumu laukums tagad ir aizdomīgas bojāejas vieta, bija pari liktenīgajai tranšejai uzslietais brezents un tukšums ap teltīm. Daudzas lietas bija aizvestas prom, lielais galds pārvietots vai demontēts. Šajā sezona izrakumi acīmredzot beigušies.

Robs palūkojas uz akmeņiem. Agrāk viņš bija prātojis, kāda butu sajūta, nostājoties starp tiem pašā nakts melnumā. Un pēkšņi tā kļuvusi par realitāti. Akmeņi meta savādas ēnas. Mēness jau bija pilnībā uzlēcis un pār izrakumu vietu lēja baltu tumsu. Robu pārņēma dīvaina vēlēšanas ieiet iežogotajā teritorijā. Pieskarties megalītiem. Piespiest vaigu senlaicīgajiem, vēsajiem akmeņiem. Pārvilkt pirkstu zīmējumiem, šāda vēlēšanās bija uznākusi jau pirmajā apmeklējuma reizē.

Kristīne pienāca un nostājās viņam aiz muguras.

- Viss kārtībā?

-Jā!

-Tad nāc! Pasteidzies! Šī vieta… Naktī tā mani biedē.

Bija manāms, ka viņa cenšas neskatīties uz tranšeju, kurā gāja bojā Francis. Robs atskārta, cik grūti viņai atrasties šajā vietā.

Abi steigšus soļoja augšup. Pa kreisi atradās zila plastmasas būdiņa - Franča personīgais kabinets. Izrādījās, ka durvīm nesen pierīkota piekaramā slēdzene.

Arheoloģe nopūtās.

-    Nolādēts!

Mirkli apdomājies, Robs aizskrēja līdz Land Rover, atvēra aizmugures durvis un kaut ko meklēja, bet pēc brīža atgriezās ar domkratu rokā. Tuksneša vējš šķita silts, un mēness apmirdzēja piekaramo slēdzeni. Iebāzis domkratu slēdzenē, viņš to pagrieza un uzlauza.

Būdiņa bija neliela un diezgan patukša. Kristīne paspidināja ar lukturīti. Tukšajā plauktā vīdēja rezerves brilles. Uz rakstāmgalda mētājās vairākas ar putekļiem klatas grāmatas. Policija bija paņēmusi gandrīz visu.

Notupusies Kristīne vēlreiz nopūtās.

-    Viņi pievākuši ari lādi.

-   Tiešām?

-   Tā bija paslēpta šeit. Līdzās ledusskapītim. Nu tas vairs nav.

Robs izjuta milzu sarūgtinājumu.

-    Un tas bija viss? - Tātad viņi braukuši velti.

Kristīne šķita ārkārtīgi nobēdājusies.

-   Nāc, - viņa teica. - Dosimies prom, kamēr vēl neesam pamanīti. Mēs jau tā nelikumīgi atrodamies nozieguma vietā.

Paņēmis domkratu, Robs gāja uz automašīnas pusi. Jau atkal uzmācās vēlēšanās pieskarties akmeņiem. Apgulties tiem līdzās.

Kad Kristīne atvēra Land Rover durvis, iedegas salona apgaismojums. Vienlaikus Robs attaisīja aizmugures durvis, lai noliktu domkratu. Un tūdaļ uz aizmugures sēdekļa pamanīja spožu piezīmju bloknotu - melnu un pēc izskata dārgu. Atšķīris vāku, viņš ieraudzīja Franča Breitnera vārdu sīka, glītā rokraksta.

Nostājies pie pasažieru puses loga, Robs pieliecās, lai parādītu Kristīnei savu atradumu.

-    Jēziņ! - viņa iekliedzās. - Te tā ir! Tas ir Franča piezīmju bloknots! Tieši to jau es meklēju. Tur viņš pierakstīja… visu.

Robs pasniedza viņai bloknotu. Savilkusi nopietnu sejas izteiksmi, Kristīne šķirstīja lapas un murmināja:

-    Viņš visu pierakstīja. Esmu redzējusi, kā viņš to dara. Slepus. Tas bija viņa rūpīgi glabātais noslēpums. Lieliski!

-    Kādēļ tas atrodas tavā mašīnā? - iekārtojies pasažieru sēdekli, vaicāja Robs un jau nākamajā mirkli sajutās muļķīgi. Atbilde bija acīmredzama. Bloknots izkritis Francim no kabatas, kad Kristīne viņu veda uz slimnīcu. Vai arī Francis apzinajās nāves tuvošanos un pats izņēma piezīmes no savas kabatas. Speciāli. Jo saprata, ka Kristīne to atradīs.

Papurinājis galvu, Robs atskārta, ka kļūst par sazvērestības teoriju piekritēju. Jāsaņemas. Viņš aizcirta durvis, un mašīna nobrīkšķēja.

-   Oho! - iesaucās Kristīne.

-    Piedod.

-    Kaut kas nokrita. -Kas?

-    Kad tu aizcirti mašīnas durvis, no bloknota kaut kas izkrita. Kristīne taustījās sev pie kājām un zem pedāļiem. Atliekusies

viņa pirkstos kaut ko turēja.

Tas bija izkaltis zāles stiebriņš. Robs apmulsis raudzījās uz

to.

-    Kāda velna pēc Francis to glabājis? Taču Kristīne uzmanīgi pētīja atradumu.

Piecpadsmitā nodaļa

Atpakaļ uz pilsētu Kristīne brauca vēl ātrāk nekā parasti. Nomalē, kur tuksneša ainavas pamazām nomainīja pelēkie betona dzīvojamie nami, viņi pamanīja vārgu ceļmalas bāra atdarinājumu ar baltiem plastmasas galdiem ārpusē un dažiem tālbraucējiem, kas dzēra alu. Šoferu sejās jautās vainas apziņa.

-    Alu? - pajautāja Robs.

Kristīne palūkojās uz viņu.

-    Lieliska doma.

Viņa nogriezās pa labi un apturēja automašīnu. Kad Kristīne kapa ārā no mašīnas un devās pie galdiņa, šoferi noskatījās viņai pakaļ.

Vakars bija silts, ap neapsegtajām spuldzēm lidinājās mušas un citi kukaiņi. Robs pasūtināja divas glāzes "Efesas alus". Viņi runāja par Gebekli. Laiku pa laikam, starmešus zibinādama, pa ceļu aizrūca kāda milzu automašīna - uz Damasku, Rijādu vai Beirūtu. Troksnis apslāpēja viņu sarunu un sašūpoja spuldzes, kas sasizdamās nošķindēja. Kristīne šķirstīja piezīmju bloknotu.

Viņii bija aizrāvusies, pat satraukta. Robs malkoja silto alu no apdauzītas glāzes un Jāva Kristīnei rīkoties.

Kādu brīdi bēdīgi lapodama bloknotu, viņa beidzot nometa to uz galda un nopūtās.

-    Nezinu… Tur ir viens vienīgs juceklis.

Robs nolika alus glāzi.

-   Kā, lūdzu?

-   Pieraksti ir haotiski. - Viņa novaidējās. - Un tas ir savādi, jo Francis nebija tāds nevīža. Viņš bija ļoti kārtīgs. Pats mēdza to saukt par "vācu precizitāti". Viņš bija akurāts un rūpīgs. Vienmēr… vienmēr… - Brūnās acis uz mirkli satumsa. Viņa pastiepās pēc alus, iedzēra malku un turpināja: - Apskaties pats!

-    Man liekas normāli, - teica Robs, pašķīris pirmās lappuses.

-   Jā, - Kristīne sacīja, norādīdama uz kādu zīmējumu, - sakumā viss ir ļoti kārtīgi. Tie ir izrakumu plāni. Atzīmēti mikrolīti. Bet šeit… paskaties…

Robs šķīra uz priekšu, kamēr Kristīne apturēja viņa roku.

-   Redzi? Te sākas juceklis. Kricelets kā ar gaiļa kāju! Un zīmējumi, nelielie uzmetumi… vienā haosā. Un šeit? Ko nozīmē šie cipari?

Ieskatījies bloknotā, Robs atskārta, ka lielākoties teksts ir vācu valodā. Sākumā rakstīts ļoti kārtīgi, bet uz beigām tur rindojās tikai nevīžīgi ķeburi. Pēdējā lappusē bija ciparu saraksts. Un divi savādi vārdi: Orra Keller. Robs atcerējās, ka Anglijā reiz pazina kādu ebrejieti vārdā Orra. Vai Francis pieminējis sievieti? Kristīne tikai paraustīja plecus. Arī par cipariem viņa neko nevarēja pateikt un atkal paraustīja plecus - jau daudz striktāk. Robs piezīmju bloknotā ieraudzīja vēl kādu zīmējumu - tas bija ieskicēts lauks ar dažiem kokiem.

Viņš atdeva bloknotu Kristīnei.

-    Kas tur rakstīts? Es ne visai labi pārvaldu vācu valodu.

-   Lielākoties teksts ir bezjedzīgs. - Kristīne atvēra bloknota pēdējas lappuses. - Bet šeit viņš raksta par kviešiem. Un upi, kas izvēršas vairākās upēs. Luk.

-   Kvieši? Kāpēc kvieši?

-   Dievs vien zina! Savukārt šis zīmējums atgādina karti. Manuprāt. Ar kalniem. Pie vārda "kalni" pielikta jautājuma zīme. Bet šīs varētu būt upes vai ceļi. Es jau teicu, ka tas ir īsts juceklis!

Izdzēris alu, Robs pamāja bāra īpašniekam, lai atnes vēl divas glāzes. Pa Damaskas ceļu garām aizdārdināja vel viens sudrabains kravas auto. Debesis virs Šanliurfas bija netīri oranži melnas.

-    Un kas tā par zāli?

Kristīne palocīja galvu.

-Jā, tas ir savādi. Kādēļ glabat kaut ko tādu?

-    Domā, ka viņš baidījās? Un tādēļ piezīmes ir tik… juceklīgas?

-    Iespējams. Atceries Pulsa di Nura rituālu?

Robs nodrebeja.

-   To ir grūti aizmirst. Domā, viņš zināja par to?

Izzvejojusi no savas alus glāzes kādu kukaini, Kristīne cieši

palūkojās sarunu biedrā.

-    Manuprāt, zināja. Un noteikti dzirdēja dziedāšanu zem loga. Turklāt viņš bija Mezopotāmijas reliģiju, dēmonu un lāstu eksperts. Ta bija viena no viņa specialitātēm.

-   Tatad Francis saprata, ka viņam draud briesmas?

-   Varbūt. Tādejādi varētu izskaidrot piezīmju haotiskumu. Neaprakstāmas bailes. Tomēr… - Kristīne paņēma bloknotu rokas, it ka velētos noteikt tā svaru. - Visa mūža darbs…

Viņas balsī jautās skumjas.

Kristīne atkal nolika bloknotu.

-Šausmīga vieta. Un man ir vienalga, vai te pārdod alu. Varbūt brauksim?

-    Ar prieku.

Iemetuši šķīvīti dažas monētas, viņi devās pie Land Rover un i/brauca uz ceļa. Pēc brīža Kristīne teica:

-    Neticu, ka tās bija tikai bailes. Tās vien neko neizskaidro. - Viņa pagrieza stūri, lai varētu apsteigt riteņbraucēju, kādu vecu vīru arābu tērpā. Uz riteņa rāmja vīram priekšā sēdēja tumsnējs puisēns. Tas pamaja braucējiem automašīnā un plati uzsmaidīja baltajai rietumu sievietei.

Robs ievēroja, ka arheoloģe izvēlas sānieliņas, nevis parasto maršrutu iebraukšanai pilsētas centrā. Beidzot viņa ierunājās:

-    Francis bija caur un cauri ļoti kārtīgs. Nedomāju, ka lāsts viņu novestu tik tālu. Tik briesmīgi viņu nespētu satraukt nekas.

-   Tad ko tas viss nozīmē? - Robs jautāja.

Viņi brauca pa jaunāko pilsētas daļu. Tā šķita ļoti eiropeiska. Jauki, tīri dzīvojamie kvartāli. Krēslas apņemtajās ielās pastaigājas sievietes, turklāt bez galvas lakatiem. Robs ieraudzīja koši izgaismotu lielveikalu, kas reklamēja sieru gan vācu, gan turku valodā. Līdzās atradās interneta kafejnīca, kurā mirgoja datoru ekrāni, bet uz to fona izcēlās tumši galvu silueti.

-    Manuprāt, viņš nonācis pie kādas teorijas. Viņš mēdza aizrauties ar teorijām.

-   To es pieredzēju pats.

Kristīne pasmaidīja, taču turpināja raudzīties uz ceļu.

-   Manuprāt, viņam bija kāda teorija par Gebekli. To apliecina piezīmes.

-    Kas tā par teoriju?

-   Varbūt viņš bija uzminējis, kāpēc Gebekli aprakta zem smiltīm. Tā galu gala ir lielāka mīkla. Domadams, ka atrisinājums ir roka, Francis varēja kļūt ārkārtīgi satraukts.

Robu šāds skaidrojums neapmierināja.

-    Bet… kādēļ viņš nevarēja to vienkārši pierakstīt vai kādam izstāstīt?

Mašīna bija apstājusies. Kristīne izņēma atslēgu no aizdedzes.

-   Labs jautajums, - viņa sacīja, palūkojusies uz Robu. - Ļoti labs jautājums. Iesim un noskaidrosim! Nāc!

-    Uz kurieni?

-   Te dzīvo kāds draugs. Varbūt viņš varēs palīdzēt.

Viņi bija apstājušies pie kāda jauna dzīvokļu kompleksa ar milzīgu, tumšsārtu afišu, kas reklamēja turku kolu. Kristīne uzskrēja augšup pa kāpnēm un nospieda zvana pogu. Pēc neilga brīža durvis atvērās, un viņi iegāja mājā. Kamēr lifts abus veda uz desmito stāvu, viņi nebilda ne vārda.

Gaiteņa otrā galā dzīvokļa durvis jau bija mazliet pavērtas. Robs sekoja Kristīnei, ielūkojās dzīvoklī un tūdaļ salēcās - aiz durvīm stāvēja paleobotaniķis Ivans. Gluži kā slēpdamies.

Ivans pieklājīgi palocīja galvu, taču seja pauda atklātu naidīgumu. Aizdomas. Viesi tika ievesti lielākajā dzīvokļa istabā. Tā bija vienkārša, grāmatām un gleznām pārpilna. Uz rakstāmgalda stāvēja klēpjdators, kurā mirgoja ekrānsaudzētājs ar Gebekli megalītu attēlu. Uz kamīna malas atradās kāds brīnišķīgs akmens priekšmets, kas izskatījās pēc mezopotāmiešu vēju dēmona. Robs attapās, ka prāto, vai Ivans to nozadzis.

Viņi apsēdās. Klusēdami. Ivans nepiedāvāja ne tēju, ne ūdeni; tikai apsēdās pretī viesiem, cieši paraudzījās Kristīnē un teica:

-Tātad?

Arheoloģe nolika uz galda piezīmju bloknotu. Ivans skatījās uz to un tad pieversās Kristīnei. Jauneklīgajā slāviskajā sejā nebija lasāms nekas. Šķita, ka viņš apslāpē savas emocijas. Iespējams, viņš tā darījis allaž.

Tad Kristīne no kabatas izņēma zāles stiebru un rūpīgi uzlika to uz bloknota. Robs visu laiku vēroja Ivana seju. Viņam nebija ne jausmas, kas patiesībā notiek, taču bija jūtams, ka Ivana reakcijai ir liela nozīme. Ieraudzījis zāles stiebru, botāniķis mazliet sarāvās. Robs vairs nespēja izturēt tādu klusēšanu.

-    Klau, lūdzu! Ko tas nozimē? Kas te notiek?

Kristīne paskatījās uz viņu, it kā mudinādama būt pacietīgam. Taču Robs nevēlējās paciesties. Viņš gribēja zināt, kas notiek. "Kāpēc esam atbraukuši uz šejieni tik vēlā vakara stundā? Kāpēc sēžam klusēdami un blenžam uz zāles stiebru?"

-   Viengraudkvieši, - ierunājas Ivans.

-   Tieši tā, vai ne? - smaidīdama atbildēja Kristīne. - Viengraudkvieši, jā.

Ivans papurināja galvu.

-Tu gribēji, lai es to pasaku, Kristīne?

-   Nu… es nebiju pārliecināta, bet tu esi eksperts.

-   Tagad tu pārliecinājies. Un es esmu ļoti noguris.

-    Paldies, Ivan, - sacīja Kristīne, paņēmusi rokā zāles stiebriņu.

-    Nav par ko. - Botāniķis jau bija piecēlies kājās. - Uz redzēšanos.

Viņi tūdaļ tika pavadīti līdz durvīm. Uz sliekšņa Ivans palūkojās pa kreisi un tad pa labi, it ka baidītos ieraudzīt kādu nevēlamu personu. Pēc tam viņš aizcirta durvis.

-    Visnotaļ draudzīgi, - secināja Robs.

-    Bet mēs uzzinājām visu, ka dēļ bijām ieradušies.

Izsaukuši liftu, viņi nobrauca lejā. Šī noslēpumainība kaitināja Robu.

-   Labi, - viņš teica, kad abi jau stāvēja uz ielas un ieelpoja silto gaisu. - Lūdzu, Kristīne, kas ir ar tiem viengraudkviešiem?

Pat nepaskatījusies uz Robu, Kristīne atbildēja:

-    Tā ir senākā kviešu forma pasaulē. Pirmie kvieši. Pirmie graudaugi.

-Un?

-Tie auga tikai šeit. Un tiem bija būtiska loma zemkopības attīstība, kad cilvēks sāka ar to nodarboties.

-Un?

Kristīne pagriežas. Viņas brūnās acis mirdzēja.

-    Francis uzskatīja, ka tas ir pavediens. Esmu pārliecināta, ka viņš tā uzskatīja. Un tādā gadījumā es domāju tāpat.

-   Kāds pavediens?

-   Iespējams, tas mums pavēstīs, kādēļ templis tika aprakts.

-   Kā zāles stiebrs var to izdarīt?

-    Par to vēlāk. Tagad nāc! Tu taču redzēji, kā Ivans skatījās pie durvīm. Ejam!

-   Tu domā, ka mus… izseko?

-   Ne jau izseko. Varbūt novēro. Nezinu. Varbūt tā ir paranoja. Robs atcerējās uz mieta uzdurto Franci un ielēca mašīnā.

Sešpadsmitā nodala

Foristers pamodās, drudža sviedru klāts. Mirkšķinādams viņš nopētīja netīros Daglasas viesnīcas istabas aizkarus un kādu brīdi prātoja par tikko redzēto murgu, kura iespaidā telpas izskats - puspavērtās skapja durvis un stūri novietotais nepievilcīgais televizors - deva teju sajūtamu, taču absurdi ļaunu nojautu.

"Par ko es sapņoju?" Izberzējis miegu no acīm, viņš atcerējās: "Kā parasti, protams." Līķitis. Tilts. Mašīnu dārdi, braucot pāri "riepai".

Bum-bum-burn.

Bum-bum-bum.

Piecēlies viņš piegāja pie loga un atrāva aizkarus. Viņam par pārsteigumu, bija gaišs - ļoti gaišs. Debesis rādījās bālas, bez mākoņiem, ielās valdīja rosība. "Es nokavēšu preses konferenci."

Viņš ieradās laikus. Prāvajā zālē jau mudžēja cilvēki. Vietējie policisti bija izvēlējušies lielāko telpu Svētās Annas forta. Nedaudzajiem vietejiem žurnālistiem bija pievienojies ducis valsts mēroga reportieru. Pie dibensienas drūzmējās vēl divas komandas ,ir digitalajām kamerām, lielām radioaustiņām un gariem, pelēkiem mikrofoniem. Foristers ieraudzīja pazīstamu blondīni - tā bija CNN korespondente Londonā. Šo sievieti Foristers bija redzējis vairākos preses brīfingos.

CNN? Acīmredzot kāds paziņojis Londonas medijiem par šaušalīgo slepkavību Menas salā. Stāvēdams telpas dziļumā, Foristers pētīja apkārtējos. Priekšā sēdēja trīs policisti; prefekta vietnieks Heidens atradās vidū starp diviem jaunākiem vīriem. Milzīgā, zilā ekrānā virs viņiem vidēja uzraksts: "Menas salas policija."

Policijas prefekta vietnieks pacēla roku.

-   Ja mēs varētu sākt… - Viņš izstāstīja žurnālistiem par nozieguma apstākļiem, par lika atrašanu un lakoniski aprakstīja zemē ierakto upura galvu.

Viens žurnālists nevilšus skaļi noelsās.

Heidens uz mirkli apklusa, ļaudams briesmīgajam stāstam nosēsties reportieru prātos. Tad viņš aicināja pieteikties aculieciniekus. Beidzis uzstāšanos, viņš nopētīja klātesošos.

-   Jautājumi?

Pacēlās vairākas rokas.

-Jaunkundzepēdējā rindā, lūdzu!

-   Endžela Dārvila, no CNN. Vai jūs domājat, ka šī slepkavība ir saistīta ar neseno gadījumu Koventgardenā?

Tas bija negaidīts jautājums. Heidens saviebās un pievērsās Foristeram, kurš paraustīja plecus. Skotlendjarda policists nezināja, ko ieteikt. Ja mediji jau uzminējuši saikni starp abiem noziegumiem, tad tur vairs neko nevarēja pasākt. Viņi būtu aicinājuši medijus paturēt to noslēpumā, lai slepkavas nenojaustu, ka policija saista abus noziegumus; taču nevar padarīt par nebijušiem vārdus, kurus kāds jau izteicis.

Prefekta vietnieks saprata Foristera plecu raustīšanu un atkal pievērsās amerikāņu žurnālistei.

-    Dārvilas jaunkundz, abas lietas tiešām ir vairākas līdzīgas īpatnības, taču viss pārējais patlaban ir tikai spekulācijas. Es negribētu sniegt plašākus komentārus. Mēs pateicamies par jusu sapratni. - Pēc šiem vārdiem Heidens ar acīm mekleja nākamo jautātāju, taču roku atkal pacēla Endžela Dārvila.

-   Vai, jūsuprāt, te rodams reliģisks elements?

-    Kā, lūdzu?

-   Dāvida zvaigzne. Abos gadījumos krūtīs iegriezta viena un tā pati zīme.

Vietejie žurnālisti pagriezās pret Endželu Dārvilu. Jautājums bija apstulbinājis viņus un izsitis no sliedēm visus klātesošos, jo Heidens netika minējis, kādu zīmi veido brūces.

Kad Heidens atbildēja, zālē iestājās klusums.

-    Dārvilas jaunkundz, mums jāizmeklē nežēlīgs un ļoti nopietns noziegums. Pulkstenis tikšķ, tādēļ iespēju uzdot jautājumus es došu arī… citiem. Labi?

-   Braiens Dīlijs, no avīzes The Douglas Sftir. - Vietejais skribents apvaicājās par iespējamo motīvu, un Heidens atbildēja, ka pagaidām tads nav zināms. Abi viri pacīkstējās vēl ap dažiem jautājumiem. Tad piecēlās nacionālā medija pārstāvis un uzdeva jautājumu par upuri. Heidens paskaidroja, ka upuris bijis visnotaļ jauks cilvēks, kurš šajā pilsētā dzīvojis kopā ar sievu un bērniem. Aizrautīgs jūrnieks. Policijas prefekta vietnieks nopētīja visus zālē sēdošos pēc kārtas.

-   Dažiem no jums varbūt ir zināms viņa kuģītis The Mtinatee. Viņš devas jūrā kopā ar savu dēlu Džoniju. - Heidens skumji pasmaidīja. - Puika ir tikai desmit gadus vecs.

Dažas minūtes valdīja absolūts klusums.

"Menas salas policisti," Foristers prātoja, "strādā nevainojami." Tādu emociju uzjundīšana ir pats labākais. Tieši ta tiek atrasti aculiecinieki - tiek apelēts pie sirds, nevis pie prāta. Un šajā lietā aculiecinieki bija vitāli nepieciešami, jo nebija ne lietisko pierādījumu, ne DNS, ne pirkstu nospiedumu. Nekā.

Heidens norādīja uz plikgalvainu vīrieti silta vējjaka.

-   Virs stūri, ludzu!

-   Hārnabijs. Elisders. Radio Triskel.

-Ja?

-    Vai, jūsuprāt, noziegums ir saistīts ar šis celtnes neparasto vēsturi?

Policijas prefekta vietnieks ar pirkstgaliem bungoja pa galda virsmu.

-   Man nekas nav zināms par šādu neparastu vēsturi.

-    Es runāju par nama būvniecību. Varbūt tas ir svarīgi? Saprotiet, leģendas…

Bungošana beidzās.

-    Patlaban, Hārnabija kungs, mēs izvērtējam visas versijas, taču ceru, ka nenodarbosimies ar leģendām. Tas ari ir viss, ko es pagaidām varu izstāstīt. - Heidens piecelās. - Domāju, ka mums tagad vajadzētu ķerties pie darba. Atvainojiet. Esmu pārliecināts, ka priekšējā telti jūs varat iemalkot kafiju.

Foristers palūkojās apkārt. Nevainojama, profesionāli novadīta preses konference, taču viņš joprojām nejutās apmierināts. Kaut kas nedeva mieru. Viņš domās pievērsās Hārnabijam. "Par ko tas vīrs runāja? Kas tā par neparasto vēsturi?" Tas sasaucās ar paša Foristera domām. Bija nojauta, ka šeit kaut kas nav kartībā. Ar arhitektūru, pastičo efektu būvniecībā. Kaut kas viņu mulsināja.

Elisders Hārnabijs sniedzās pēc zila plastikāta maisiņa, kas atradās zem krēsla.

-   Hārnabija kungs?

Vīrietis pagriezās, un dienasgaismas lampu staros iezaigojās viņa brilles plānajā ietvarā.

-   Es esmu detektīvs Foristers no Metropoles. - Uzrunātais šķita apmulsis, tādēļ Foristers piebilda: - No Skotlendjarda. Vai varam aprunāties?

Kad vīrietis nolika savu maisiņu, Foristers apsēdās līdzās.

-    Mani ieinteresēja jūsu vārdi par celtnes neparasto vēsturi. Vai varat paskaidrot?

Acīm mirdzot, Hārnabijs palocīja galvu un nopētīja tukšo zāli.

-   Tas, ko šodien varam te redzēt, ir tikai rupjš iepriekšējās ēkas atdarinājums.

-Tātad…

-   īstais Svētās Annas forts tika nojaukts tūkstoš deviņsimt septiņdesmit devītajā gada. To mēdza saukt ari par "Volija untumu".

-   Un to uzcēla…

-   Jeruzalemes Volijs. Izpriecu meklētājs.

-Kas?

-    Frants. Dauzoņa. Augstākās klases nelietis.

-   Pleibojs?

-   Jā un nē. - Hārnabijs pasmaidīja. - Te ir runa par īstu sadis- mu paaudžu paaudzēs.

-   Piemēram?

-   Volija tēvs bija Ričards Čepels Volijs. īri viņu sauca par Kapelu dedzinātāju Voliju.

-Jo…

-   Viņš bija Īrijas angļu aristokrātijas pārstāvis. Protestants. Un mēdza dedzināt Īrijas katoļu baznīcas. Ar visiem dievlūdzējiem.

-Jautā, un tev taps atbildēts.

-   Hm, jā. - Hārnabijs plati pasmaidīja. - Un šis Kapelu dedzinātājs bija Īrijas Elles uguņu kluba biedrs. Tā bija īstu huligānu banda pat pēc tā laika standartiem.

-    Labi. Bet kā palika ar viņa dēlu Jeruzalemes Voliju?

Harnabijs sadrūma. Zālē bija iestājies tāds klusums, ka Foristers varēja saklausīt lietus bungošanu pa rūtīm.

-   Toms Volijs bija karaļa Džordža laikmeta uzdzīvotājs. Tikpat brutāls un nežēlīgs kā tēvs. Bet tad kaut kas notika. Viņš atgriezās Īrija no ilga ceļojuma uz Jeruzalemi. Tādēļ jau viņu arī iesauca par Jeruzalemes Voliju. Pēc pārrašanās mājās viņš šķita pilnīgi mainījies. Salauzts.

Foristers sarauca pieri.

-   Kā to saprast?

-   Mums zināms tikai tas, ka no ceļojuma Jeruzalemes Volijs atgriezās ka pilnīgi cits cilvēks un uzbūvēja savādo Svētās Annas fortu. Viņš uzrakstīja memuārus, kuros lasāms pārsteidzoši daudz nožēlas. Un tad viņš nomira, atstādams mantojumā pili un neskaitāmus parādus. Kas par apburošu dzīvi! Absolūti apburoša! - Hārnabijs uz mirkli apklusa. - Piedodiet, Foristera kungs, es laikam par daudz runāju. Dažkart es aizraujos. Vietēja folklora ir mana kaislība. Es vadu radioraidījumu par šī novada vēsturi.

-    Nevajag atvainoties. Tas ir ļoti interesanti. Man ir vēl kāds jautājums. Vai no senās ēkas kaut kas ir palicis?

-   Nav. Tik tiešām nav. Viss tika sagrauts. - Hārnabijs nopūtās. - Tie taču bija septiņdesmitie gadi! Viņi būtu nogrāvuši arī Svētā Pāvila katedrāli, ja vien saņemtu atļauju. Tiešām. Kads kauns! Ja ēka būtu saglabājusies kaut dažus gadus ilgāk, to iekonservētu.

-   Tātad nekas nav palicis?

-    Nē. Lai gan… - Hārnabija seja satumsa. - Kaut kas tomēr…

-Kas?

-   Bieži esmu prātojis… Ir kāda leģenda. Visnotaļ savāda. - Hārnabijs paņēma savu maisiņu. - Es jums parādīšu.

Kungs gāzelēdamies devās uz durvju pusi, un Foristers sekoja viņam dārzā. Brāzmainajā, aukstajā vējā un smalkaja lietū. Pa kreisi pie policijas telts Foristers ieraudzīja Boidžēru. Garām kopā ar savu komandu gāja CNN žurnāliste. Foristers norādīja uz Endželu Dārvilu un ar lūpu kustībām atdarināja vārdus: "Aprunājies un noskaidro, ko viņa zina." Boidžērs pamāja ar galvu.

Hārnabijs smagiem soļiem devās pāri salijušajai pļavai, kas atradās pilij līdzīgā nama priekšā. Vietā, kur sākās dzīvžogi un sienas, virs notupās, it kā grasītos nodoties dārza darbiem.

-   Redzat?

Foristers nometās līdzās un nopētīja miklo, tumšo augsni.

Radiožurnālists pasmaidīja.

-   Vai saprotat? Šeit augsne ir tumšāka nekā tur.

Tiesa. Šķita, ka augsne mazliet maina krasu. Pie pils ta bija kūdraināka un tumšāka nekā tālāk no ēkas.

-    Nesaprotu. Ko tas nozimē?

-   Tā ir īru zeme, - atbildēja Hārnabijs, šūpodams galvu.

-   Kā, lūdzu?

-   Augsne. Tā nav no šejienes. Iespējams, tā ir no Īrijas.

Detektīvs samirkšķināja acis. Lietus bija pieņēmies spēkā, taču viņš par to nelikās ne zinis. Prātā arvien straujāk virmoja dažādi apsvērumi par izmeklējamo lietu.

-    Lūdzu, stāstiet!

-    Volijs bija impulsīvs cilvēks. Reiz viņš saderēja, ka pa otrā stāva logu uzlēks zirgam mugurā un paliks dzīvs. Tā ari notika, bet zirgs gāja bojā. - Hārnabijs iesmejās. - Lai nu paliek. Leģenda vēsta, ka neilgi pirms pārcelšanās uz Menas salu viņš iemīlējies īrietē. Un sastapies ar problēmu.

-    Kādu?

-   Līgavas laulību līgumā bija minēts, ka viņa drīkst dzīvot tikai uz īru zemes. Bija tūkstoš septiņsimt astoņdesmit sestais gads, un Volijs tikko bija iegādājies šo namu. Viņš cieši apņēmās vest sievu uz šejieni, pat par spiti līgumam. - Harnabijam mirdzēja acis.

Foristers iegrima domās.

-Jus gribat teikt, ka viņš pārveda uz šejieni tonnām īru zemes? Lai sieva varētu dzīvot uz īru zemes?

-   Tieši tā. Viņš atveda uz Menas salu kuģa kravu ar augsni un tādējādi izpildīja savu solījumu. Vismaz tā stāsta…

-   Tātad nams būvēts uz īru zemes, - sacīja Foristers, pieskar- damies ar plaukstu miklajai, tumšajai augsnei, kas lietū bija kļuvusi gluži melna. - Un tagad ši augsne ir te?

-    Ļoti iespējams.

Celdamies kājās, Foristers sāka prātot, vai slepkavas zinājuši fto savādo leģendu. Droši vien zinājuši, jo namu likuši mierā un taisna ceļā devušies meklēt vienīgo autentisko "Volija untuma" palieku. Zemi, uz kuras tas celts.

Detektīvs vēlējās uzdot vēl vienu jautājumu.

-    Labi, Hārnabija kungs, no kurienes šī augsne nākusi?

-    Droši to nezina neviens. Taču… - Žurnālists noņēma brilles, lai noslaucītu stikliņus. - Taču… savulaik es izstrādāju teoriju, ka tā nākusi no Monpeljē nama.

-    Kas tas tāds?

-     irijas Elles uguņu kluba galvenā mītne, - mirkšķinādams acis, atbildēja Hārnabijs.

Septiņpadsmitā nodala

Robs ar Kristīni nonāca viņas dzīvojamā rajonā un spēji apturēja automašīnu uz tuvējā ielu stūra. Kāpjot ārā no mašīnas, Robs palūkojās uz visām pusēm. Ielas galā bija mošeja ar slaidiem un augstiem minaretiem, ko apgaismoja bāli zaļi prožektori. Tālumā līdzās milzigam, melnam BM VV strīdējās divi ūsaini viri uzvalkos. Abi veikli uzmeta skatienu Robam un Kristīnei un atkal iegrima savā niknajā sarunā.

Kristine gāja Robam pa priekšu putekļainā moderna dzīvojamā nama gaiteni. Lifts bija aizņemts vai nedarbojās, tādēļ viņi trīs kāpņu posmus pieveica kājām. Dzīvoklis bija liels, plašs un patīkams, turklāt tikpat ka nemēbelēts. Grāmatas kārtīgās kaudzēs bija sakrautas uz pulētās koka grīdas vai ari sarindotas plauktos pie sienas. Vienā dzīvojamās istabas pusē atradās liels metala rakstāmgalds un ādas dīvāns. Pretējā stūrī bija redzams pīts krēsls.

-    Man nepatīk krami, - Kristīne paskaidroja. - Māja ir vieta dzīvošanai.

-   Lekorbizje.

Pamājusi ar galvu, Kristīne pasmaidīja. Ari Robs atplauka smaidā. Viņam patika dzīvoklis. Tas līdzinājās… Kristīnei. Vienkāršs, intelektuāls, elegants. Robs nopētīja lielo fotogrāfiju pie sienas - taja attēlots kāds savāds, drupu ieskauts tornis no oranži zeltainiem ķieģeļiem, bet fona vidēja tuksnesis.

Abi apsēdās līdzās uz dīvāna, Kristīne paņēma rokās piezīmju bloknotu. Tā kā viņa atkal saka šķirstīt Breitnera apkricelētās lapas, Robs bija spiests pajautāt:

-   Tātad, kas ir viengraudkvieši?

Taču Kristīne neklausījās un, pietuvinājusi bloknotu acīm, murmināja:

-   Karte… Cipari… šeit un šeit… Orra Kt'Iler… Varbūt…

Atbildi Robs tā arī nesagaidīja. Istabā jautās vēja pūsma - logi uz ielu bija vaļa. Bija dzirdamas balsis. Viņš piegāja pie loga un paraudzījās lejup.

Ūsaiņi slaistījās vairs ne tālumā, bet zem Kristīnes nama logiem. Honda motociklu veikala durvīs pretējā ielas pusē stāvēja kāds vīrietis tumšā siltā vējjakā. Kad Robs izliecās pa logu, ūsaiņi pacēla galvas un klusēdami vērās viņā. Gluži vienkārši skatījās. "Ar ko tas varētu draudēt?" Tad Robs nosprieda, ka ir ļāvies paranojai. "Nevar taču būt, ka visa Šanliurfa seko mums; šie vīri ir tikai… vīri. Tā ir tikai sagadīšanās." Viņš aizgriezās no loga un paskatījās istabā.

Varbūt palīdzēs kāda no daudzajām gramatām plauktos. Viņš ar īkšķi pārvilka vairākiem sējumiem. "Sirijas epipaleolīts"… "Mūsdienu elektronu mikroanalīze"… "Antropofāgija Pirmsko- lumba laikmetā"… Tie nebija nekādi bestselleri. Tad Robs ieraudzīja kādu populārzinātnisku grāmatu. "Arheoloģijas enciklopēdija". Izņēmis grāmatu no plaukta, Robs atšķīra satura rādītāju; par viengraudkviešiem rakstīts deviņdesmit septītajā lappusē.

Telpu pildija Šanliurfas vējiņš, Kristīne klusēdama rūpīgi pētīja Franča Breitnera piezīmju bloknotu, un Robs apguva jaunu informāciju.

Izrādījās, ka viengraudkvieši ir savvaļas augs. Kā rakstits enciklopēdijā, to dzimtene ir Anatolijas dienvidaustrumi. Viņš pievērsās nelielai kartei, kurā bija noradīts, ka viengraudkvieši atrodami Šanliurfas apkārtne. No raksta varēja secināt, ka tie aug tikai dažos reģionos. Robs turpināja lasīšanu.

Viengraudkvieši bija savvaļas augs, kas sastopams zemākajās kalnienēs. Tiem bijusi būtiska loma zemkopības attīstibā, kad cilvēks no medniecības pārgāja uz zemkopību. Līdz ar divgraud- kviešiem tā bija, "iespējams, pirmā cilvēka pieradinātā dzīvības forma". Un tas noticis Anatolijas dienvidaustrumos, šanliurfas apkārtnē.

Izlasītā paragrāfa beigās bija norāde uz citu rakstu - par zemkopības rašanos. Spriežot pēc jezgas, kas sacelta ap viengraud- kviešiem, šī tēma bija ļoti svarīga saistībā ar Gebekli noslēpumiem, tādēļ Robs uzšķīra arī šo lappusi un steidzīgi lasīja. Cūkas un vistas. Suņi un liellopi. Divgraudkvieši un viengraudkvieši. Viņa uzmanību piesaistīja pēdējas rindkopas.

"Lielais agrīnās zemkopības jautājums ir Kāpēc, nevis Kā. Ir neskaitāmi pierādījumi, ka pievēršanās zemkopībai nozīmēja milzu grūtības pirmajiem lauksaimniekiem - īpaši, ja salīdzina ar relatīvi brīvo, nodrošināto mednieku un vācēju dzīvi. Atrastie skeleti liecina, ka pirmie zemkopji daudz biežāk bija pakļauti slimībām nekā senči mednieki, turklāt viņu dzīve bija īsāka un grūtākā. Pieradinātie dzīvnieki šajā agrīnajā posmā bija daudz kaulaināki nekā savvaļas zvēri…"

Robs atsauca atmiņā kviešu stiebru un tad lasīja tālāk.

"Mūsdienu antropologi apliecina, ka mednieki un vācēji dzīvoja salīdzinoši dīki, smagi strādādami ne vairāk kā divas vai trīs stundas dienā. Zemkopjiem bija jāstrādā teju visu gaišo dienas laiku, īpaši pavasari un vasarā. Primitīvā zemkopība bija nogurdinoša un monotona nodarbošanās." Raksta autori secināja: "Daži zinātnieki šajā pārsteidzošajā apstākļu maiņā, kas notika zemkopības rašanās pirmsākumos, saskata noteiktu traģisku pagrimumu. Proti, medniekiem bija Ēdenes iemītnieku cienīgs brīvs dzīvesveids, savukārt zemkopjiem katru dienu nācās smagi strādāt. Šādas spekulācijas ir absolūti nezinātniskas, un šis raksts…"

Aizvēris grāmatu, Robs ieklausijas brīze aiz loga. Vēsais, mazliet skumjais tuksneša vējš šķita pieņemamies spēka. Robs ielika grāmatu plauktā un uz bridi aizvēra acis. Viņš atkal jutās noguris un vēlējās gulēt, šī maigā, vieglā vēja ieaijāts.

-   Robert! - iesaucās Kristīne, vērdamās piezīmju bloknota pēdēja lappusē.

-    Kas ir?

-   Tie cipari. Tu esi žurnālists un zini visu. Ko tu domā?

Apsēdies līdzās Kristīnei, Robs ieskatījās bloknotā. Atkal "karte". Kricelīga līnija pārtapa četrās - tās varēja būt upes. Viļņotās līnijas varēja nozīmēt kalnus. Vai jūru. Varbūt tomēr kalnus. Turpat bija arī primitīvs koka simbols - varbūt tas norādīja uz mežu? Līdzās bija ari dzīvnieks - zirgs vai cūka. Breitners noteikti nebija Rembrants. Robs paliecās tuvāk. Cipari šķita nesakarīgi. Vienā lappusē bija vienkāršs ciparu saraksts, bet daudzi no šiem cipariem atkārtojās lappusē ar karti. Virs kartes bija kompasa zime ar skaitli "28" pie austrumu bultiņas, bet pie vienas no kricelīgajām līnijām - "211", savukārt "29" bija pierakstīts pie koka simbola. Turpat bija arī "61", "62" un daudz lielāki skaitļi: "1131", "1132". Pēdējais bija Orras Kelleres vārds. Pēc tam nebija vairs neviena cipara. Vispār neka. Piezīmes spēji aprāvās - lappuses vidū.

"Ko tas nozīmē?" Robs sāka skaitīt visus ciparus kopā, bet tas šķita bezjēdzīgi. "Varbūt tie saistīti ar izrakumiem? Varbūt skaitļi apzīmē vietas, kur atrasti artefakti?" Robs jau bija prātojis, ka šī ir Gebekli karte. Tas šķita loģisks un vienlaikus nekam nederīgs secinājums. Gebekli apkartnē bija tikai viena upe - Eifrata, turklāt trīsdesmit jūdžu attālumā. Turklāt kartē nebija pašas Gebeklitepes simbola - nekā, kas norādītu uz megalītiem.

Izrādījās, ka Robs iegrimis domās uz vairākam minūtēm. Kristīne lūkojās uz viņu.

-   Vai ar tevi viss kārtībā?

Viņš pasmaidīja.

-   Esmu ieintriģēts. Tas tiešām ir aizraujoši.

-   Vai ne? Kā mozaīka.

-    Es prātoju, vai cipari nevarētu nozīmēt artefaktus, ko jūs atradāt Gebeklitepē. Atceros redzējis ciparus uz. maisiņiem, kurus jūs… kur jūs likāt bultu uzgaļus un pārējos priekšmetus.

-   Nē. Ideja ir lieliska, taču nav īstā. Artefaktus numurē, kad tie nonāk muzeja krājumā. Tiek izmantotas burtu un ciparu kombinācijas.

-   Nu labi, tā bija tikai teorija.

-   Teorijas noder ari tad, ja tās ir kļūdainas.

Robs atkal nožāvājas. Viņam ši diena bija notikumiem bagāta.

-   Vai tev būtu kas dzerams?

Šis vienkāršais jautājums pamatīgi satricināja francūzieti.

-   Augstais Dievs! - Viņa pielēca kājās. - Piedod, laikam neesmu pārāk viesmīlīga. Vēlies viskiju?

-   Tas būtu fantastiski.

-    Viena iesala viskiju?

-    Vēl labāk.

Viņš noskatījās, kā Kristīne nozūd virtuvē un pēc brīža atgriežas ar paplāti, uz kuras salikta krūze ar ledus gabaliņiem, divas parastas glāzes, minerālūdens pudele un augsta skotu viskija pudele. Nolikusi glāzes uz rakstāmgalda, Kristīne atskrūvēja Glen- livet viskija pudeli un ielēja abiem krietnu malku alkohola. Tumšais dzēriens iemirdzējās sienas lampas gaismā.

-    Ledu?

-    Ūdeni.

-   Commes Ies Brittaniques.

Kristīne ielēja ūdeni, pasniedza glāzi Robam un apsēdās vi- ņam līdzās. Glazē bija auksta, it ka pirms tam būtu turēta ledusskapi. Arā joprojām bija dzirdamas vīru balsis - viņi strīdējās jau stundu. Par ko? Robs nopūtās un piespieda vēso stiklu sev pie pieres.

-   Esi noguris?

-Jā. Tu ne?

-   Esmu. - Kristīne mirkli paklusēja. - Vai vēlies gulēt šeit? Dīvāns ir visnotaļ ērts.

Robs apsvēra šo priekšlikumu un aizdomājās par ūsainajiem vīriem pie mājas, tumšo stāvu durvīs. Pēkšņi viņš aptvēra, ka neveļas būt viens un nevēlas iet kājām pusjūdzi līdz viesnīcai.

-   Jā, ja tev nav iebildumu.

-   Protams, nav. - Izdzērusi viskiju, Kristīne sameklēja segu un spilvenus.

Pārguris Robs aizmiga brīdī, kad Kristīne izslēdza lampu. Sapnī viņš redzēja skaitļus, Breitneru un suni. Melnu suni, kas joņo pa taku, un karstu sauli. Suni. Seju.

Suni.

Un tad sapni pārtrauca būkšķis. Viņu pamodināja ļoti skaļš blīkšķis.

Viņš pielēca kājās. Bija jau gaišs. "Cik ilgi esmu gulējis? Kas tas par troksni?" Vēl pusaizmidzis, viņš ieskatījās rokas pulkstenī. "Deviņi no rīta. Dzīvoklī valda klusums, bet būkšķi atkārtojas. Ko tas nozīmē?"

Robs piesteidzās pie loga.

Astoņpadsmitā nodala

Robs izliecās pa logu. Pilsētu bija pārņēmusi kņada. Maizes pārdevēji soļoja pa pārpildītajām ielām, nesot uz galvas grozus ar klaipiem, konditorejas izstrādājumiem un sāļajiem sezama cepumiem. Pa ietvēm brauca mopēdisti, cenšoties izvairities no tumšādainām skolniecēm ar mugursomām plecos.

Atkal atskanēja būkšķis. Robs nopētīja apkārtni. Veikala ielas pretējā pusē vīrs ar picas nazi grieza baklavu. Un velreiz - bang!

Tad Robs ieraudzīja motociklu - vecu, melnu, eļļainu, rucošu britu Triumph. īpašnieks bija nokāpis no sava spēkrata un nikni spārdīja to ar kreiso kaju. Jau grasīdamies atrauties no loga, Robs kaut ko pamanīja.

Policija. Ielas malā bija apstājušās divas mašīnas, no kuram kāpa ārā tris policisti. Divi bija sasvīdušos formastērpos, bet trešais uzcirties zilā uzvalkā ar bali sārtu kaklasaiti. Policisti devās pie Kristīnes mājas ārdurvīm. Mirkli vilcinājies, viens no viņiem nospieda zvana pogu.

Dzīvoklī atskanēja skaļa dūkoņa.

Kristīne jau bija apģērbusies un iznākusi no guļamistabas.

-Tur ir policija…

-   Zinu, zinu, - viņa atsaucās. - Labrīt, Robert! - Sievietes sejā jautās spriedze, taču nobijusies viņa nebija. Piegājusi pie komutatora, viņa atvēra durvis.

Robs uzāva zābakus. Pēc briža policisti jau bija dzīvoklī un skatījās tieši uz Kristīni.

Vīrs uzvalka bija aptuveni trīsdesmit gadus vecs, pieklājīgs, runāja laipni, taču mazliet draudīgi. Viņš ziņkārīgi nopētīja Robu.

-Un jus būtu…

-   Roberts Latrels.

-    Britu žurnālists?

-   Amerikāņu, bet es dzīvoju Londonā…

-    Lieliski. Mums paveicies. - Policists pasmaidīja, it kā tikko būtu saņēmis negaidīti vērtīgu čeku. - Esam ieradušies, lai iztaujātu Majēras jaunkundzi par viņas drauga Franča Breitnera šaušalīgo noslepkavošanu. Bet mēs vēlētos aprunāties arī ar jums. Varbūt pēc tam?

Robs palocīja galvu. Viņš jau bija gaidījis tikšanos ar policiju, taču jutas vainīgs, ka pieķerts Kristīnes dzīvoklī deviņos no rīta. Iespējams, policists izmantoja viņa vainas apziņu - to apliecināja divdomīgais un augstprātīgais smaids. Nostājies līdzās rak- stamgaldam, policists veltīja Robam vēl vienu iedomības pilnu skatienu.

-    Mans vārds ir Kiribali. Tā kā mēs vispirms gribam aprunāties ar Majeras jaunkundzi, būtu ļoti vēlams, ja jūs uz kādu stundu aizietu.

-    Labi…

-Taču tālu neaizklīstiet. Tikai uz stundu. Tad mēs iztaujāsim ari jus. - Vēl viens viltīgs smaids. - Vai esat ar mieru, Latrela kungs?

Kad Robs paskatījās uz Kristīni, viņa skumji palocīja galvu. Robs jutās vel vainīgāks, jo nācās atstāt Kristīni šī okšķera sabiedrībā. Taču izvēles nebija. Paķēris žaketi, viņš izgāja no dzīvokļa.

Atvēlēto stundu viņš pavadīja sviedrējošā plastmasas krēslā trokšņainā interneta kafejnicā, cenšoties nelikties ne zinis par līdzās sēdošo ņurdošo veci, kurš bija ģērbies maiznieka kombinezonā un atklāti pētīja lesbiešu pornosaitus.

Robs ķērās pie Breitnera cipariem, dažādās kombinācijās ierakstot tos visās iespējamās meklētājprogrammās. "Kas tie ir par cipariem? Tas noteikti ir pavediens, varbūt pat atslēga. Varbūt tie ir lappušu numuri? Bet - kura grāmatā? Turklāt daži ir pārāk lieli, piemēram, 1013."

Turku maiznieks bija noskatījies pornogrāfisko filmu un sapīcis paspraucās garām Robam, kurš pat neatrāvās no ekrāna. "Ko tas nozīmē? Varbūt tas ir ģeogrāfiskās koordinātas? Kalendārie gadi? Oglekļa metodes rezultāti?" Robam nebija ne jausmas.

Viņš juta, ka vislabāk butu šo mīklu uz kādu bridi aizmirst - lai strādā zemapziņa. Gluži kā dators slepenā laboratorijā. Šādas metodes lietderība bija pierādījusies vairākkart. Reiz Robs bija lasījis par zinātnieku Kekulē, kurš centās atklāt benzola molekulāro struktūru. Mēnešiem ilgajiem pūliņiem nebija rezultātu, bet viennakt viņam sapnī parādījās čūska, kas kož pati savā astē. Šo seno simbolu sauca par uroborosu.

Kekulē pamodās, atcerējās savu sapni un saprata, ka viņu uzrunājusi zemapziņa. Benzola molekula bija gredzens, aplis - gluži kā čūska, kas kož pati savā astē. Kā uroboross. Kekulē aizsteidzās uz laboratoriju, lai pārbaudītu savu hipotēzi. Nosapņotais risinājums izrādījās pareizs.

Luk, cik varena ir zemapziņa! Tādēļ Robs nolēma, ka vajag uz kādu laiku atstāt problēmu prāta pagrabā, lai tā fermentizējas. Pilnīgi iespējams, ka Breitnera skaitļu mīklas atrisinājums uzradī- sies brīdī, kad viņš domās par kaut ko pilnīgi citu vai, piemēram, mazgāsies dušā, skūs bārdu, gulēs vai sēdēs pie stūres. Bet varbūt brīdī, kad viņu nopratinās policija…

Policija! Robs ieskatījās rokas pulksteni. Stunda jau pagājusi. Atgrūdis krēslu, viņš samaksāja kafejnīcas īpašniekam un raitā solī devās atpakaļ uz Kristīnes dzīvokli.

Durvis atvēra viens no policistiem formastērpā. Kristīne sēdēja dīvānā un slaucīja acis. Otrs policists sniedza viņai salvetes. Robs saskaitās.

-    Neuztraucieties, Latrela kungs. - Kiribali sēdēja uz rakstāmgalda, sakrustojis potītes. Balss tonis bija skarbs un nekaunīgs.

Mes neesam irākieši. Majēras kundzei izrādījās… mulsinoši runāt par sava drauga nāvi.

Kristīne piesardzigi palūkojās uz policistu, un Robs viņas seja izlasīja dziļu aizvainojumu. Tad viņa devās uz guļamistabu un aizcirta durvis.

Kiribali nozibināja sava baltā krekla aproces un ar mājienu noradīja uz dīvānu, aicinādams Robu apsēsties. Pārējie policisti - klusi un modri - stāvēja pie tālākās istabas sienas. Kiribali uzsmaidīja Robam.

-   Tātad jūs esat rakstnieks?

-Jā.

-   Cik burvīgi! Man reti izdodas tikties ar īstiem rakstniekiem. Ši ir pārāk primitīva pilsētele. Saprotiet, kurdi… - Kiribali nopūtās. - Viņi nav sevišķi… izglītoti. - Viņš uzsita ar pildspalvu pa zodu. - Es Ankarā studēju angļu literatūru. Es tiešām jūtos iepriecināts, Latrela kungs.

-    Es gan esmu tikai žurnālists.

-   Arī Hemingvejs bija tikai žurnālists!

-   Tiešām, bet es esmu tikai parasts skribents.

-    Nevajadzētu tā kautrēties! Jūs esat spalvas meistars, angļu spalvas meistars. - Kiribali bija ļoti tumši zilas acis. Robam ienāca prātā, ka varbūt šis policists nēsā tonētas kontaktlēcas. No šī cilvēka virmot virmoja iedomība. - Man vienmēr patikuši ameri- kaņu dzejnieki. Īpaši dzejnieces. Emīlija Dikinsone un Silvija Pleta, piemēram. Vai esat par viņām dzirdējis? - Policista sejas izteiksme bija neizdibināma. - "Ak, krāsns, tavā skurstenī es izkūpu kā žids… Domāju, ka arī esmu žīds!" - Kiribali izmeklēti pieklājīgi pasmaidīja. - Vai tās nav briesmīgākās rindas literatūras vēsturē?

Robs nezināja, ko teikt. Viņš negribēja apspriest dzeju ar policistu.

Kiribali nopūtās.

-   Varbūt citreiz. - Viņš viļāja pirkstos pildspalvu. - Gribu uzdot jums dažus jautājumus. Es zinu, ka jus neesat šīs slepkavības liecinieks. Tātad…

Iztaujāšana turpinājās. Nevērīga un pat pavirša. Teju bezjēdzīga. Kiribali gandrīz neklausījās Roba atbildes, bet viens no policistiem apātiski darbojās ar diktofonu, te ieslēgdams, te atkal izslēgdams. Tad Kiribali uzdeva vēl dažus personīgus jautājumus. Viņš šķita ļoti ieinteresēts Roba un Kristīnes attiecībās.

-    Viņa ir ebrejiete, vai ne?

Robs palocīja galvu. Kiribali apmierināts pasmaidīja, it kā tikko būtu atrisinajis milzu problēmu, un nolika pildspalvu uz pašas rakstāmgalda maliņas. Viņš nokrikšķināja pirkstus, un miegainie policisti satrūkās. Trijotne izgāja pa durvīm. Pakavējies uz sliekšņa, Kiribali lūdza Robu pateikt Kristīnei, ka varbūt vajadzēs atbildēt vēl uz dažiem jautājumiem "kaut kad nākotnē". Un tad prom bija, atstādams aiz sevis nepatīkamu odekolona aromātu.

Pagriezies Robs guļamistabas durvis ieraudzīja stāvam Kristīni - mierīgu un atpūtušos, balta kreklā un haki krāsas biksēs.

-    Kāds riebeklis!

Kristine paraustīja plecus.

-    l'eut-čtre. Viņš tikai pildīja savu pienākumu.

-   Viņa dēļ tu raudāji.

-   Mēs runājām par Franci. Jā… Vairākas dienas nebiju to darījusi.

Robs paņēma savu žaketi, bet tūdaļ atkal nolika un paskatījās uz Breitnera piezīmju bloknotu. Viņš nezināja, ko iesākt. Nezināja, kas notiks tālāk un ar ko tas viss beigsies. Bet viņš labi zināja, ka ir iejaukts kadā lietā un varbūt pat apdraudēts. "Vai tā būtu paranoja?" Robs palūkojās uz attēlu pie sienas. Uz neparasto torni. Kristīne sekoja viņa skatienam.

-    Hārana.

-   Kur tas ir?

-   Netālu, apmēram stundu ilgs brauciens. - Viņai iemirdzējās acis. - Zini, man ir ideja. Vai vēlies to apskatīt? Gribi atkal izrauties no Urfas? Es ļoti labprāt atrastos kaut kur citur. Jebkur, tikai

ne šeit.

Dedzīgi pamājis ar galvu, Robs atskārta, ka pēc ilgākas uzturēšanās kurdu Turcijā tuksnesis viņu vilina arvien vairāk un vairāk. Tuksneša ēnu vienkāršība, smilšu klaja klusums - viņam patika itin viss. Tuksnešains klajums vilināja daudz vairāk par dienu, kas pavadīta saules nokaitētajā Šanliurfā, slēpjoties no modrām acīm.

-    Braucam!

Ceļš bija tais. Uz dienvidiem no Urfas ainava bija vēl skarbāka nekā tuksnesī, kas ieskāva Gebeklitepi. Plašie dzeltenīgie līdzenumi stiepās līdz pat mirgojošajam horizontam, apņemot smilšainos apskāvienos nez kādēļ sagruvušu kurdu ciematu. Saule šķita dedzinoša. Robs atvēra automašīnas logu, taču vējš ari bija karsts, it kā pret Land Rover būtu pavērstas neskaitāmas lod- lampas.

-   Vasarā te mēdz būt pat piecdesmit grādi, - Kristīne paskaidroja, ar krakšķi pārslēgdama ātrumus. - Ēnā.

-   Tam es ticu.

-   Protams, vienmēr tā nav bijis. Pirms desmit tūkstošiem gadu klimats mainījās. Kā jau Francis teica…

Apmēram piecdesmit kilometrus viņi runāja par Breitnera piezīmju bloknotu - par karti, kricelīgajiem pierakstiem un, protams, skaitļiem -, taču nevienam neiešāvās prātā kada svaiga ideja. Roba zemapziņa šķita paņēmusi atvaļinājumu. Kekulē metode nedarbojās.

Viņi nonaca pie armijas blokposteņa. Turcijas valsts asinssar- ) kanais karogs pusdienlaika saulē bija pavisam saplacis. Viens no karavīriem piecēlās, garlaikots pārbaudīja Roba pasi, caur logu noblenza uz Kristīni un tad ar mājienu atļāva braukt tālāk.

Pēc pusstundas Robs pēkšņi ieraudzīja savado torni. Tā bija septiņus stāvus augsta apdedzinātu māla ķieģeļu celtne ar nograutu augšdaļu. Milzīga celtne.

-    Kas tas ir?

Kristīne nostūrēja mašīnu no galvenā ceļa un brauca torņa virzienā.

-   Tas pieder vecākajai islāma universitātei pasaulē. Hāranas universitātei. Tam ir vismaz tūkstoš gadu. Tagad tas ir pamests.

-    Izskatās pēc torņa uz Taro kārtīm. Pēc torņa, kura iespēris zibens.

Atturīgi palocījusi galvu, Kristīne novietoja mašīnu stāvlaukumā un lūkojās ārā pa logu - uz mājiņām ar mala kupoliem jumtu vietā. Pagalmā līdzās namiņiem trīs bērni spēlēja futbolu ar lupatu bumbu. Kaut kur blēja karstuma mocītas kazas.

-    Redzi?

-    Mājiņas? Aha.

-   Tās šeit atrodas kopš trešā gadu tūkstoša pirms mūsu ēras. Hārana tiešām ir sena. Saskaņā ar leģendu, Ādams un Ieva pēc padzīšanas no paradīzes devās uz šejieni.

Robs ielāgoja vārdu - Hārana. Tas uzjundīja kādas dziļi apslēptas atmiņas par tēvu, kurš lasa Bībeli.

-    Un ir pieminēta Pirmajā Mozus grāmatā.

-Ko?

-    Pirmajā Mozus grāmatā, - Robs atkārtoja. - Tur sacīts, ka I laranā dzīvoja Abraāms.

Kristīne pasmaidīja.

-   Iespaidīgi.

-   Nebūt ne. Es no tām muļķībām neko neatceros. Lai vai kā… Ka viņi var but tik pārliecināti?

-    Par ko?

-   Kā viņi var but tik pārliecināti, ka Ādams un Ieva pēc padzīšanas no paradīzes dzīvoja šajā pilsētiņa? Kāpēc tā nevarētu but Londona? Vai Honkonga?

-    Nezinu… - Kristīne pasmaidīja par Roba sarkasmu. - Taču ir pilnīgi skaidrs, ka agrīnās Abraāma tradīcijas saistāmas ar šo reģionu. Abraams ir stipri vienots ar Šanliurfu. Un Hārana ir vieta, kur Dievs uzrunāja Abraāmu.

Nožāvājies Robs izkāpa no automašīnas un nolūkojās smilšainajā klajumā. Kristīne viņam pievienojās. Abi noskatijas, kā netīra melna kaza berzēja sānu gar sarūsējušu, vecu autobusu, kam viena puse neizskaidrojamā kārtā notriepta ar asinīm. Robs prātoja, vai vietējie šo autobusu izmantojuši par pagaidu lopkautuvi, "šī patiešām ir savāda vieta," viņš nosprieda.

-   Tātad, - viņš teica, - mēs esam secinājuši, ka šeit dzimis Abraāms. Un viņš ir triju monoteistisko reliģiju dibinātājs, vai ne?

-Jā, jūdaisma, kristietības un islāma dibinātājs. Devies prom no Hāranas, viņš nonāca Kanaāna un sludināja jauno Dieva vārdu, vienīgā Bībeles, Talmūda un Korāna Dieva vārdu.

Klausoties Robu pārņēma tikko jaušama, taču nepārprotama neomulības sajūta. Atslīdzis pret mašīnu, viņš iegrima pārdomās. Prātu pārņēma jaunas bērnības atmiņas - par tēvu, kurš lasa "Mormoņa grāmatu"; par tēvočiem, kas citē Eklēsiastu. "Priecājies, jaunekli, savā jaunībā." šī bija vienīgā rinda no Bībeles, kas Robam jebkad ir patikusi. Pateicis to skaļi, viņš piebilda:

-    Kas bija teikts par upurēšanu? Par dēla noslepkavošanu? - Robs vērās Kristīnes sejā, meklēdams apstiprinājumu. - Tas taču bija stāsts par Abraāmu un viņa dēlu, vai ne?

Kristīne palocīja galvu.

-   Īzāka nokaušana. Pravietis Abraāms jau grasījās nokaut savu dēlu kā ziedojumu, ko pieprasījis Jahve. Taču Dievs apturēja dunci.

-   Kāda laipnība no veca vīra puses!

-   Gribi palikt šeit, - smiedamās jautāja Kristīne, - vai arī aizvest tevi uz kādu vēl dīvaināku vietu?

-    Laižam!

Viņi iekapa mašīnā. Kristīne iedarbināja motoru, un auto saka braukt. Robs atslīga sēdekli un vēroja garām slīdošo ainavu. Arvien biežāk pakalnos parādījas pa senas celtnes drupām vai sagrautai osmaņu pilij. Bet varbūt tur smilšu velns mēroja savu vientuļnieka taku? Pēkšņi - pagalam neticamā kārtā - pamestības sajūta pastiprinājās. Ceļš kļuva vēl akmeņaināks. Pat zilās tuksneša debesis šķita satumsušas, ieguvušas skumji violetu toni. Karstums bija teju neciešams. Automašīna kratījās garām bāli dzelteniem akmeņu krāvumiem un pari biedējošām grambām. Koki bezgalīgajā klajumā parādījās ļoti reti.

-   Sogmatara, - beidzot ierunājās Kristīne.

Tuvojās ciematiņš - dažas betona būdiņas, kas šķita kā apmal- dijušās klusajā ielejā saules nokaitēta, iespaidīga tukšuma vidū.

Pie vienas būdiņas bija novietots milzīgs džips, kurš likās ārkārtīgi neiederīgs šaja apkārtnē, un tālāk vel dažas mašīnas, taču ne uz ceļa, ne pagalmos nemanīja ne dzīvas dvēseles. Robam šī aina nez kādēļ atgādināja Losandželosu. Lielas mašīnas un nebeidzama saule - un neviena cilvēka.

Gluži kā pilsēta, kuru pārņēmis mēris.

-   Dažiem Urfas bagātniekiem te ir otrās mājas, - paskaidroja Kristīne. - Tāpat ari kurdiem.

-    Kāda velna pēc. cilvēki grib te dzīvot?

-   Te ir īpaša gaisotne. Gan pats sapratīsi.

Izkāpuši no automašīnas, viņi nonāca cepļa krāsns cienīgā karstuma. Kristīne gaja pa priekšu, rāpdamās pāri sagruvušiem seniem mūriem un garām sadrupušiem marmora bluķiem. Pēdējie atgādināja romiešu kapiteļus.

-   Jā, - Kristīne sacīja, nojautusi nākamo Roba jautājumu. - Te savulaik apmetušies romieši un asīrieši. Te pabijis ikviens.

Viņi piegāja pie milzīga tumša cauruma savādā un ļoti zema celtnē - tā burtiski bija izcirsta klinti. Viņi iegāja tajā. Bija vajadzīgas vairākas sekundes, lai Roba acis pierastu pie tumsas.

Alā briesmīgi oda pēc kazu mēsliem. Smaka bija asa un rie- biga.

-   Pagānu templis mēness dieviem, - sacīja Kristīne un norādīja uz apēnotajās sienās iegrieztajiem primitīvajiem tēliem. - Mēness dievs ir šeit. Redzi šos ragus? Tas ir jauns mēness.

Tikko jaušamajā apveidā varēja saskatīt bruņucepuri - it kā uz galvas balansētu augoša mēness ragi. Robs pārvilka plaukstu akmenī cirstajai sejai. Pats akmens bija silts un savādi lipīgs. Žurnālists atrāva roku. Viņā vērās mirušo dievu drupošo tēlu pabālējušās acis. Alā bija pavisam kluss - Robs varēja saklausīt pats savus sirdspukstus. Ara trokšņi - kazu zvaniņu džinkstēšana un tuksneša vēja gaudošana - bija tik tikko dzirdami. Kvēlā saule apmirdzēja ieeju, un ēnu apņemtā telpa šķita vēl tumšāka.

-    Vai ar tevi viss kārtība?

-Jā, viss ir kārtībā…

Kristīne piegāja pie pretējās sienas.

-   Templis datējams ar mūsu ēras otro gadsimtu. Reģionā izplātījās kristietība, taču šeit joprojām tika pielūgti senie dievi. Ar ragiem. Man te patīk.

Robs lūkojās apkart.

-   Te ir jauki. Tu varētu iegādāties māju.

-   Vai tu vienmēr ķeries pie sarkasma, kad jūties neomulīgi?

-   Vai varam iedzert kafiju?

-   Gribu tev parādīt vēl kādu vietu, - smiedamās attrauca Kristīne un izveda Robu no tempļa. Ticis arā no drēgnās, smakojošās tumsas, Robs jutās atvieglots. Viņi devās augšup pa nobirām un karstām smiltīm klātu nogāzi. Uz mirkli pagriezies, lai atvilktu elpu, Robs ieraudzīja bērnu, kurš skatījās uz. viņiem no kādas necilas būdiņas. Sīka, tumsnēja sejiņa izdauzītā loga rūtī.

Kristīne uzrāpās virsotnē.

-    Veneras templis.

Pieveicis atlikušos metrus, Robs nostājās viņai līdzās. Augšā vējš bija uzmundrinošs, tomēr joprojām dedzinoši karsts. Redzēt varēja jūdzēm tālu. Neparasta ainava. Judžu jūdzes nebeidzama, pauguraina, bālgana tuksneša. Sastingušu klinšu mirstošie akmeņi. Kalnos iezīmējās melnējoši alu dobumi. Robs nosprieda, ka arī tie ir tempļi un pagānu svētnīcas, viena pamestāka par otru. Viņš pievērsās pamatam, uz kura stāvēja, - tā bija debesīm atklāta tempļa grīda.

-    Un kad tas viss uzcelts?

-    Iespējams, asīriešu vai kanaāniešu laikā. Droši to nezina neviens. Komplekss ir ļoti sens. To pārņēma grieķi, pēc tam romieši. Tā pilnīgi noteikti bija cilvēku upurēšanas vieta. - Viņa norādīja uz gropēm, kas izcirstas klinšainajā grīdā. - Redzi? Pa tam aiztecēja asinis.

-Skaidrs…

-   Agrīnajās Levantes reliģijās upurēšanai bija liela nozīme.

Pāri tuksneša pauguriem Robs nolūkojās uz nelielo ciematiņu. Bērns bija nozudis, izdauzītajā logā nevienu neredzēja. Viena no mašīnām bija sākusi braukt - pa ielejas ceļu ārā no Sogma- taras. Ceļš veda gar izžuvušas - mirušas - upes gultni.

Robs iztēlojās upurēšanas ainu. Kājas saistītas ar raupju virvi, rokas sasietas uz muguras, sejā jaušama priestera riebīgā elpa; un spējas sāpes, kad duncis tiek ietriekts ribās…

Dziļi ievilcis elpu, viņš notrausa sviedrus no pieres. Laiks doties prom. Viņš pamāja ar roku uz automašīnas pusi. Kristīne palocīja galvu, un viņi sāka soļot lejup pa kalnu, taču pusceļā Robs apstājās. Viņš skatījās uz kalnu.

Un pēkšņi saprata. Viņš bija uzminējis, ko nozīme cipari un skaitļi Breitnera piezīmju bloknota. Tagad viņš zināja.

Deviņpadsmitā nodala

> »

Laiks joprojām bija drūms. Svina pelēkās debesis tikpat tumšas kā zaļie un vēja appūstie lauki. Boidžērs, Foristers un Elisders Hārnabijs lielā melnā mašīnā devas uz Menas salas dienvidiem. Pa priekšu citā garā, melnā mašīna brauca policijas prefekta vietnieks Heidens ar kolēģiem.

Foristers juta nemieru. Laiks gaja, bet lieta nekustēja ne no vietas. Ikviena zaudētā minūte tuvināja viņus nākamajām šausmām. Vēl vienai nenovēršamai slepkavībai.

Viņš smagi, gandrīz nikni nopūtās. Taču beidzot viņi bija ieguvuši kādu nopietnāku pavedienu. Kads salas zemnieks savā saimniecībā netālu no Kasltaunas bija pamanījis kaut ko savādu. Foristers bija pārliecinājis Elisderu Hārnabiju braukt līdzi uz iztaujāšanu, jo šis vīrs varēja sniegt plašāku vēsturisku informāciju. Tas šķita svarīgi.

Bet vispirms Foristers velējas zināt, ko teikusi CNN reportiere. Boidžērs labprāt dalījās jaunumos. Soms pastāstīja, ka Endžela Dārvila par Kreivenstrītas gadījumu dzirdējusi no "kāda Evening Standard skribenta".

-    Tātad viņa atklāja informācijas avotu, - secināja Foristers.

Visnotaļ prātīgi.

-            Tieši tā, kungs. Taču viņa pavēstīja arī kaut ko citu. Tā vien šķiet, ka bijusi vēl viena līdzīga lieta. Ņujorkas štatā un Konekti- kutā. Jauna ngli jā.

-   Cik līdzīga?

-Spīdzināšana bijusi tikpat izsmalcināta.

-   Dāvida zvaigzne?

Boidžērs atbildēja noraidoši un tad turpināja:

-            Taču āda graizīta un sadīrāta. Viņa stāstīja, ka tas bijis viens no šausmīgākajiem notikumiem viņas karjera.

Foristers atslīga krēslā un skatījās ārā pa logu. Uz visām pusēm stiepās zemi, mikli, koši zaļi pakalni. Lauciniecisko klajumu ik pa brīdim pārtrauca nelielas saimniecības un līki kociņi, kuru strupie zari savādi locījās vējā. Ainava atgādināja par brīvdienām, ko viņš reiz pavadījis Skajā. Taja jautās melanholisks skaistums, kas robežojās ar īstām, mokošām skumjām. Foristers aizslaucīja no atmiņas meitas tēlu un pajautāja:

-    Kas pastrādājis tās slepkavības?

-   Netika noskaidrots. Savāda sakritība, vai ne…

Ceļš kļuva arvien grambaināks un garam vēja pluinītiem dzīvžogiem veda uz zemnieku saimniecību. Abas automašīnas apstājas. Pieci policisti un vēsturnieks amatieris pa taku devās uz zemas, baltas mājas pusi. Boidžērs paskatījās uz savām kurpēm, ko klāja slapju mālu kārta, un novaidējās kā uzpūtīgs jauneklis:

-    Sasodīts!

-   Vajadzēja vilkt gumijniekus, Boidžēr.

-             Nezināju, ka dosimies uz laukiem, kungs. Vai drīkstu to ierakstīt kompensējamos izdevumos?

Foristers priecīgi iesmējās.

-    Raudzīšu, ko varu darīt lietas labā.

Policists baltajā ķivere pieklauvēja pie mājas durvīm. Pēc kada brīža tās atvēra pārsteidzoši jauns vīrietis. Foristers iedomājās, kādēļ gan vārds "zemnieks" vienmēr asociējas ar kungu vidējos gados, kurš tur rokā kapli vai bisi. Šis zemnieks bija pievilcīgs un ne vairāk kā divdesmit piecus gadus vecs.

-   Labdien, labdien! Policijas…

-   Prefekta vietnieks, - sacīja Heidens. - Un jūs droši vien esat Gerijs?

-   Jā. Gerijs Speldings. Mēs runājām pa drāti. Nāciet iekšā, puiši! Šī nu gan ir dieniņa!

Viņi iegāja siltā, omulīgā un priežkokā darinātā lauku mājas virtuvē. Uz šķīvja tika pasniegti cepumiņi; Boidžērs ar prieku paķēra vienu.

Pēkšņi Foristers attapās, cik viņu ir daudz, taču visi gribēja zināt, kas te noticis. Ko Speldings redzējis. Pēc divām kannām tējas, ko pasniedza smaidošā zemnieka sieva, Speldings izstāstīja savu piedzīvojumu. Diena, kad tika pastrādāta slepkavība, viņš labojis saimniecības žogu. Paveicis darbu, viņš jau grasījās doties mājup, taču pamanīja "kaut ko dīvainu". Klausoties Foristers aizmirsa par tējas dzeršanu.

-   Tas bija liels, četrreiz četri. Gatavais gaisa bende.

Heidens pārliecās pāri virtuves galdam.

-   Kur tieši?

-   Uz ceļa manas saimniecības galā. Balladūla.

-   Zinu, - sarunā iejaucās Hārnabijs.

-    Protams, šad un tad šeit parādās tūristi. Pludmale ir tepa- tās. Taču šie puiši bija citādi… - Speldings sašūpoja savu tējas krūzi un uzsmaidīja Heidenam. - Pieci jaunekļi. Telekoma kombinezonos.

-    Kā, lūdzu? - pārjautāja Boidžērs.

Speldings pievērsās Foristera padotajam.

-   Viņiem visiem mugurā bija lieli zaļi kombinezoni ar "Menas salas telekoma" zīmotnēm. Tā ir mobilo telefonu kompānija.

Iztaujāšanu pārņēma Foristers.

-   Un ko viņi darija?

-Tikai klaiņoja pa maniem laukiem. Un man tas šķita savādi. Ļoti savādi. Jā. - Speldings iemalkoja tēju. - Kaut vai tādēļ, ka šeit nav torņu un uztveršanas zonas. Pilnīgs klusums! Tādēļ es sāku prātot, ko tie puiši te dara. Turklāt viņi bija tik jauni! Jau tumsa un bija vēss, tādēļ tie noteikti nebija sērfotāji.

-   Vai jūs aprunājāties ar viņiem?

Zemnieks tikko jaušami pietvīka.

-    Jau grasījos. Viņi taču klīda pa manu saimniecību! Es gāju klāt, bet tad viņi uz mani tā paskatījās…

-    Kā tieši?

-   Draudīgi. Ta… - Pietvīkums kļuva vēl tumšāks. - Riebīgi. Nikni. Tādēļ nolēmu, ka labāk turēties pa gabalu. Piekritu, mazliet gļēvulīgi. Tad es ziņās noskatījos jūsu preses konferenci un iedomājos…

Policijas prefekta vietnieks Heidens izdzēra atlikušo tēju un palūkojās vispirms uz Foristeru, tad uz Speldingu.

Nākamās pusstundas laikā viņi uzzināja visu, ko Gerijs Speldings varēja pastāstīt. Viņš sīki raksturoja svešos vīrus - visi bija gari un jauni. Mašīna - melna Toyota Landcruiser; numuru Speldings nevarēja atcerēties. Taču tas bija vismaz, kaut kāds pavediens, sīka spraudziņa. Foristers juta, ka šie varētu būt meklējamie puiši. Izlikšanās par telekomunikāciju meistariem bija labs aizsegs. Sakaru torņi bija it visur; visiem bija vajadzīgs mobilā tīkla pārklājums divdesmit četras stundas diennaktī un septiņas dienas nedēļa. Var strādāt līdz vēlai naktij, neradot nekādas aizdomas.

-   Mums te nav tīkla.

Banda bija ieradusies apvidū, kur nav mobilo sakaru uztveršanas zonas. Kādēļ? Vai tā būtu viņu pirmā kļūda? Foristers sajuta pirmo cerību stariņu. Šajā darbā veiksmei bija liela nozīme. Varbūt viņam tiešām palaimēsies.

Iztaujāšana bija beigusies, tējkanna - tukša. Arā pelēko mākoņu sega bija nedaudz pašķīrusies, un salijušos laukus apspīdēja bālgana saule. Kopā ar zemnieku ejot uz Balladūlas ceļu, policisti sarāva bikšu staras uz augšu, lai nenotrieptu tās ar dubļiem.

-    Lūk, tur, - sacīja Speldings. - Tur es viņus ieraudzīju.

Visi palūkojās pāri nelīdzenam, dubļainam laukam, ko apvija šaurs celiņš. Uz Boidžēru noraudzījās kāda skumja govs, aiz kuras stiepās pelēcīgu smilšu svītra un tālāk - auksti pelēka jūra, ko apmirdzēja atsevišķi žilbinoši saules stari.

Foristers norādīja uz taku.

-    Uz kurieni tā ved?

-   Uz jūru. Tikai uz jūru.

Kad Foristers pārrāpās pāri pēdējam žogam, viņam sekoja Boidžērs un pārējie, kuri gan neizrādīja visai lielu degsmi. Viņš nostājās vietā, kur todien bija apturēta mašīna. Ja cilvēks nolēmis doties uz pludmali, tad atstāt mašīnu šādā vietā šķita dīvaini. Līdz jūras krastam bija vēl pusjūdze. Kādēļ to nepieveikt ar mašīnu? Vai viņiem labpatikas iet kājām? Diez vai. Tātad viņiem vajadzēja kaut ko citu.

Foristers atkal uzrāpās uz žoga. Nu viņš atradās deviņas pēdas virs zemes un palūkojās apkārt. Tikai lauki, akmens sienas un smilšainas pļavas. Un jūra. Vienīgais objekts, kas šajā vietā varētu kādu piesaistīt. Laukā bija redzami vairāki uzkalniņi un atsevišķi klinšu atsegumi. Nolēcis no žoga, viņš pagriezās pret Hārnabiju, kurš pēc iešanas smagi elsa.

-    Ko nozīmē tie uzkalniņi? - jautāja Foristers.

-Jā… - Hārnabijs nepārliecinoši pasmaidīja. - Jau grasījos par to ieminēties. Par to zina tikai nedaudzi, taču šie ir Balladūlas kapi. Vienpadsmitā gadsimta vikingu kapi. Tos atklāja divdesmitā gadsimta četrdesmitajos gados. Tika atrastas piespraudes un tamlīdzīgas lietas. Un… vel kaut kas…

-    Kas tieši?

-    Atrada ari cilvēka paliekas. - Hārnabijs izstāstīja par plašajiem izrakumiem kara laikā, kad cietzemes zinātnieki atrada vikingu kuģi ar rotaslietām un zobeniem, ka ari vikingu karavīra paliekas. - Tika atklātas arī liecības par cilvēku upurēšanu. Pie vikinga kājām arheologi atrada pusaugu meitenes skeletu. Doma- jams, ka viņa upurēta.

-   Kā to var pateikt?

-   Viņa apbedīta bez kapa piedevām, bet pirms nāves nožņaugta argaroti. Vikingiem upurēšana nebija vienaldzīga, viņi mēdza nogalināt verdzenes, lai upurētu par godu kritušajiem.

Foristers saprata, ka atsevišķajām lietām ir kaut kas kopīgs. Viņš paskatījās uz Boidžēru. Tad - uz pelēkajiem viļņiem tālumā. Tad - atkal uz Boidžēru.

-    Rituālā upurēšana, - viņš beidzot noteica. - Jā. Rituālā cilvēku upurēšana. Boidžēr! Protams! - Tā kā Boidžēra seja pauda neizpratni, Foristers paskaidroja: - Padomā pats! Vīrietim noskūta galva un izrauta mēle. Uz abiem līķiem iegrieztas rituāla zīmes…

-   Un tagad Balladūla, - piebilda Hārnabijs.

Mundri palocījis galvu, Foristers pārlēca pāri otram žogam un devās pie uzkalniņiem lauka vidū. Dubļi sabojāja kurpes, taču viņam bija vienalga. Vējš no pludmales atnesa viļņu šalkoņu. Mutē Foristers sajuta jūras sāls garšu. Vikingi apbedījuši jaunu meiteni, kas gājusi bojā rituālā slepkavībā. Mūsdienu slepkavas tieši šo vietu izvēlējušies savai apspriedei pirms kārtējā rituāla, kas izpildīts tikai dažas stundas vēlāk.

Pulkstenis tikšķēja. Mehānisms bija iedarbināts. Foristers ieelpoja miklo gaisu. Debesīs no saniknotās un nemierīgās Īrijas jūras puses slīdēja pelēku mākoņu gubas.

Divdesmitā nodala

Land Rover pa putekļaino ceļu traucās prom no Sogmataras atpakaļ uz galvenā Šanliurfas ceļa pusi. Divdesmit kilometri gar sen izžuvušu ūdens gultni. Kristīne raudzījās uz priekšu, koncentrējusies stūrēšanai un stingri satvērusi ātrumkārbas kloķi. Mašīnā valdīja klusums.

Robs nebija izstāstījis arheoloģei, kā, viņaprāt, būtu skaidrojami daudzie skaitļi un cipari. Par teorijas pareizību viņš pirmām kārtām vēlējās pārliecināties pats. Un tādēļ bija vajadzīga grāmata vai ari internets.

Kad viņi iebrauca pilsētā, līdz saulrietam bija palikusi viena stunda, un Šanliurfā valdīja rosība. Nonākuši centra, viņi taisnā ceļa devās uz Kristīnes dzīvokli, uzmeta noputējušās jakas uz pītā krēsla un atkrita dīvānā. Un tad Kristīne it kā starp citu pēkšņi pajautāja:

-   Vai, tavuprāt, man vajadzētu doties mājup?

-    Ko? Kāpēc?

-   Darbs izrakumu laukumā beidzies. Pēc mēneša man pārstās maksāt algu. Tātad es varētu sēsties lidmašīnā un doties mājās.

-    Nenoskaidrojot, kas noticis ar Franci?

-   Jā. - Kristīne lūkojās ārā pa logu. - Viņš ir… miris. Vai tad man nevajadzētu ar to samierināties?

Rietēja saule. Par seno Urfas pilsētu skanēja muedzinu saucieni. Robs piecēlās un piegāja pie loga, atvēra to un palūkojās ārā. Pa ietvi ar velosipēdu brauca gurķu pārdevējs un skaļi lielīja savu preci. Melnās čadrās ģērbušās sievietes stāvēja pie Hondas veikala un runāja pa mobilajiem telefoniem. Viņas atgādināja ēnas, gandrīz vai rēgus. Sērojošas nāves līgavas.

Atgriezies pie dīvāna, Robs paskatījās uz Kristīni.

-   Nedomāju, ka tev vajadzētu braukt prom. Vismaz pagaidām ne.

-    Kāpēc?

-   Manuprāt, es zinu, ko nozīmē tie skaitļi.

Kristīnes sejā nepakustējās ne muskulītis.

-Un?

-   Vai tev ir Bībele angļu valodā?

-   Plauktā.

Robs piegāja pie plaukta un sāka pētīt sējumu muguriņas. Tur bija grāmatas par mākslu, dzeju, politiku, arheoloģiju, vēsturi. Par arheoloģiju bija visvairāk. Beidzot viņš atrada lielu, vecu, melnu Bībeli. Kārtīgu autorizētu tulkojumu.

Tikmēr Kristīne no rakstāmgalda paņēma Breitnera piezīmju bloknotu.

-   Tātad, - noteica Robs, - ceru, ka man izrādīsies taisnība. Domāju, ka ta ari ir. Nolasi man kadu skaitli no bloknota un pasaki, kam līdzās tas ir pierakstīts!

-    Labi… divdesmit astoņi. Līdzās kompasa bultiņai, kas rāda uz austrumiem.

-   Nē, sauc katru ciparu atsevišķi. Divi, astoņi.

Apmulsusi, varbūt pat uzjautrināta, Kristīne lūkojās uz Robu.

-   Sarunāts. Divi, astoņi. Līdzās bultiņai, kas rāda uz austrumiem.

Robs atvēra Pirmo Mozus grāmatu un sāka šķirstīt plānās, gandrīz caurspīdīgās lapas, kamēr atrada īsto. Tad viņš ar pirkstu vilka pāri teksta rindiņām.

-    Otrā nodaļa, astotais pants, Pirmā Mozus grāmata. "Un Dievs Tas Kungs dārzu bija stādījis Ēdenē pret rītiem un iecēla tur to cilvēku, ko viņš bija taisījis." - Robs apklusa un gaidīja.

Kristīne raudzījās uz Bībeli un pēc brīža nočukstēja:

-    Pret rītiem no Ēdenes?

-    Lasi nākamo!

-    Divi, deviņi. Līdzās kokam, - Kristīne sacīja.

-    Pirmā Mozus grāmata, otrā nodaļa, devītais pants, - Robs paziņoja. - "Un Dievs Tas Kungs izaudzināja no zemes visādus kokus, kas jauki bija pec uzlūkošanas un labi pēc ēšanas, un to dzīvības koku dārza vidū, ir to koku tās atzīšanas laba un ļauna."

-    Divi, viens, nulle. Divi, desmit, - Kristīne klusītēm sacīja. - Līdzās līkumotai upei.

-    Līnija, kas sadalās četrās upēs?

-Jā.

Robs ieskatījās Bībelē.

-   Otrā nodaļa, desmitais pants. "Un tekošs ūdens iztecēja no Ēdenes to dārzu slapināt, un no turienes tas dalās un top par četrām lielam upēm."

-   Augstais Dievs! - iesaucās Kristīne. - Tev taisnība!

-   Pamēģināsim kadu lielāku skaitli, lai būtu pilnīgi pārliecināti.

Kristīne atkal ieskatījās piezīmju bloknota.

-    Labi. Beigās ir ari lielāki skaitļi. Vienpadsmit, trīsdesmit viens?

Uzšķīris vajadzīgo lappusi, Robs sāka lasīt kā vikārs kancele:

-   Pirmā Mozus grāmata, vienpadsmitā nodaļa, trīsdesmit pirmais pants. "Un Tera ņēma Abraāmu, savu dēlu, un Latu, Hāra- na dēlu, savu dēla dēlu, un to Saraju, savu vedeklu, Abraāma, sava dēla, sievu, un ar tiem no Ūras iekš Kaldejas izgāja, - ka tas ietu uz. Kānaana zemi; un tie nāca līdz Hāranai un tur mājoja."

-    Hāranai?

-   Hāranai. - Robs uz mirkli apklusa un nosēdas līdzās Kristīnei. - Pamēģināsim vēlreiz, vēl vienu skaitli līdzās kādam zīmējumam.

-   Lūk, skaitlis līdzās attēlam. Šķiet, tas ir suns vai cūka… varbūt vēl kaut kas cits.

-    Kāds skaitlis?

-   Divsimt deviņpadsmit. Tātad, divi, deviņpadsmit?

Atradis pareizo pantu, Robs nolasīja:

-    "Un Dievs Tas Kungs bija no zemes taisījis visādus zvērus laukā un visādus putnus apakš debess; tad viņš tos pieveda pie tā cilvēka, ka tas redzētu, kā tos nokaut, un itin kā tas cilvēks visādu dzīvu dvašu nosauktu, tā bija viņas vārdam būt."

Dzīvoklī iestājās klusums. Robs joprojām varēja saklausīt gurķu pārdevēja saucienus putekļu pārņemtajās ielās. Kristīne uzmanīgi viņu vēroja.

-   Breitners uzskatīja, ka atklājis…

-   Jā. Ēdenes dārzu.

Viņi sēdēja uz dīvāna un cieši raudzījās viens otrā.

Divdesmit pirmā nodaļa

Foristers savā Londonas birojā meklēja informāciju par cilvēku upurēšanu. Kafijas tase bija nolikta uz rakstāmgalda līdzās fotogrāfijai, kurā dēls tur rokā pludmales bumbu, un otrai fotogrāfijai, kurā redzama smaidošā, laimīga meitiņa ar sniegbaltiem matiņiem. Ta bija uzņemta pavisam neilgi pirms meitenes nāves.

Dažkārt skarbos depresijas brīžos Foristers nolika meitas fotogrāfiju ar attēlu uz leju, jo tā uzjundīja pārāk sāpīgas, pārak asas atmiņas. Domas par meitu dažkārt izraisīja nežēlīgas sāpes krūtis, it kā lauzta riba durtos plaušās. Tās bija tik reālas sāpes, ka gribējās balsī kliegt.

Taču lielākoties tik slikti nemaz nebija. Parasti viņš spēja nelikties ne zinis par sāpēm - citu cilvēku sāpēm. Tajā ritā fotogrāfija stāvēja uz rakstāmgalda neaiztikta, meita vērās pretī laimīga un žilbinoši smaidoša. Foristera skatiens bija kā piekalts datora ekranam - viņš Google programmā meklēja informāciju par cilvēku upurēšanu.

Vispirms viņš lasīja par ebrejiem - agrīnajām izraēliešu kopienām, kuras mēdza dedzināt bērnus. Dzīvus. Kā noskaidroja Fo- risters, tas tika darīts Ben-1linomas ielejā uz dienvidiem no Jeruzalemes. Interneta enciklopēdijā "Vikipēdija" bija rakstits, ka vēl ši ieleja pazīstama ar nosaukumu Gehenna - kanaāniešu elle, "nāves ēnas ieleja".

Vēsturnieki uzskata, ka senos laikos izraēliešu mātes un tēvi nesa pirmdzimtos uz ieleju ārpus Jeruzalemes mūriem un nolika skaļi raudošos bērnus kanaāniešu dēmonu dieva Moloha misiņa statujas vedera seklajā dobumā. Milzīgās statujas centrā izvietota misiņa bļoda kalpoja arī par ogļu pannu. Kad zīdaiņi un bērni bija ielikti bļodā, zem statujas sakūra uguni, kas sakarsēja misiņu un sacepināja mazos līdz nāvei. Tā kā bērni kliedza, priesteri sita milzu bungas, lai apslapētu saucienus pēc palīdzības un aiz- taupītu mātēm klausīšanos savu atvašu pirmsnāves raudās.

Foristers atslīga krēsla - sirds dunēja kā bungas izraēliešu rituāla. "Kā gan cilvēki spēja kaut ko tādu? Kā var upurēt savu bērnu?" Nelūgtas uzmācās domas par paša bērniem, par paša mirušo meitu. Par ģimenes pirmdzimto.

Izberzējis acis, Foristers pievērsās citām vietnēm internetā.

Šķita, ka pirmdzimtā upurēšana ir visām senajām civilizācijām kopējs motīvs. It visi - ķelti, maiji, goti, vikingi, norvēģi, hindi, šumeri, skiti, Amerikas indiāņi, inki un daudzi citi - upurēja cilvēkus, turklāt bieži vien tas bija pirmais bērns. Nereti tas bija tā sauktais "pamatu upuris", kad tika sākta kādas stratēģiski nozīmīgas vai svētas celtnes būvniecība - upurēto bērnu, parasti pirmdzimto, kopienas locekļi apraka zem arkas, kolonnas vai durvīm.

Detektīvs dziļi ievilka elpu un pēc tam lēni izelpoja. Tad viņš nospieda nākamo saiti. Debesis ārā bija koši zilas, spīdēja vēla pavasara saule. Foristers bija tā ieslidzis šaušalīgajā uzdevumā, ka neko apkart nemanīja un ne par ko nelikās ne zinis.

Acteku rituāli bija īpaši asiņaini. Homoseksuāļus nogalināja, izvelkot iekšas cauri taisnajai zarnai. Ienaidnieku karavīriem, vel dzīviem esot, izrāva sirdi - priesteri, kuru galvas bija notrieptas ar iepriekšējo upuru asinīm.

Rakstu pēc raksta Foristers izsekoja vēsturiskajiem faktiem. Tika uzskatīts, ka Lielais Ķīnas mūris uzbūvēts uz līķu tūkstošiem - ari tie bijuši "pamatu upuri". Japāņi savulaik godājuši hitobaši- ru - cilvēku stabu -, zem kura tika apbedītas dzīvas jaunavas. Meksikas maiji izmantojuši milzīgas senotes jeb ūdenskrātuves, lai slīcinātu jaunavas un bērnus. Bet tas vēl nebija viss. Senie ķelti iedūra upurim sirdī un pēc mirstošā ķermeņa konvulsīvajām kustībām pareģoja nākotni. Feniķieši nogalināja tūkstošiem zīdaiņu, lai izpirktu grēkus, un apglabāja upurus tofetās - lielās bērnu kapsētās.

Bet arī tas vēl nebija viss. Foristers atslīga krēslā - viņu pārņēma nelabums, taču vienlaikus arī sajūta, ka sperts solis uz priekšu. Rituālā slepkavība Menas salā un slepkavības mēģinājums Kreivenstrītā droši vien saistīts ar upurēšanu; kaut vai tādēļ, ka slepkavas pulcējušies vietā, kur senos laikos notikusi upurēšana. Bet - kas kopīgs šiem noziegumiem?

Viņš dziļi ievilka elpu, it kā grasitos lekt auksta ūdens dīķī, un Google meklētājā ierakstīja "Dāvida zvaigzne".

Pēc ebreju vēstures pētījumiem veltītam četrdesmit minūtēm Foristers atrada vajadzīgo informāciju. Tā bija kādu traku amerikāņu - iespējams, sātanistu - uzturēta mājaslapa. Bet izmeklējamie noziegumi visai skaidri liecināja par neprātu. Mājaslapa bija teikts, ka Dāvida zvaigznes otrs nosaukums ir Zālamana zvaigzne, jo senais judu valdnieks to izmantojis kā maģisku emblēmu. Dažas mūsdienu rabīnu autoritātes atteikušās no ši simbola, jo tas izraisot asociācijas ar okultismu. Zālamans šo zvaigzni izmantojis templī, ko viņš cēlis kanaāniešu dēmonam Moloham un kur izpildīti dzīvnieku un cilvēku upurēšanas rituāli.

Foristers pārlasīja šo lapu vēlreiz. Tad vēlreiz. Un trešoreiz. Ne jau Dāvida zvaigzni slepkavas bija iegriezuši upuru ādā. Tā bija

Zālamana zvaigzne. Simbols, kas cieši saistīts ar cilvēku upurēšanu.

Un ko nozīmē noskūti mati?

Lai sameklētu informāciju Google programmā, bija nepieciešamas trīs minūtes.

Daudzās kultūrās rituālu upuri tika dažādi šķīstīti. Tos maz- gāja vai pakļāva gavēšanai, dažkart tiem noskuva visus matus, citkārt izgrieza mēli.

Tātad izvirzītā tēze bija apstiprināta. Slepkavas bija kā apsēsti ar cilvēka upurēšanu. Bet - kāpēc?

Piecēlies Foristers pamasēja kakla muskuļus. Viņš bija lasījis jau trīs stundas. Prāts dūca vienā ritmā ar datoru. Viss jau bija labi, taču netika atrasts neviens pavediens, kas ļautu atrast slepkavas. Menas salas ostas un lidosta tika novērota, taču bija maz cerību, ka bandu izdosies notvert - viņi noteikti pašķīrušies un uzreiz bēguši prom no salas. Katru dienu no Menas salas kursēja dučiem kuģu, prāmju un lidmašīnu; visticamak, bandīti pametuši Daglasu vēl pirms līķa atrašanas. Vienīgā reālā bija cerība novērošanas kameru uzņēmumos atrast melno Toi/ota. Diemžēl bus vajadzīgas nedēļas, lai pārbaudītu visu uzfilmēto materiālu.

Foristers atkal apsēdās un pievilka grozāmo krēslu tuvāk datora ekrānam. Vēl jāizpēta trīs lietas.

Jeruzalemes Volijs bija trakulīgo aristokrātu jeb Īrijas elles uguņu kluba biedrs. Tā bija stāstījis Menas salas vēsturnieks. "Bet - kā šis fakts ir saistīts ar upurēšanu? Un slepkavibam? Vai tie vispār ir saistīti?"

Vel jāatrod informācija par kauliem Bendžamin-jFranklina namā Kreivenstrītā.

Šie divi jautājumi noveda pie treša. Proti, it visur banda kaut ko rakņāja. Ko viņi meklēja?

Atbilde uz pirmo jautājumu atradas viegli un visnotaļ ātri. Foristers ierakstīja meklētājā vārdus "Bendžamins Franklins" un "elles ugunis". Izrādījās, ka Amerikas Tēvs dibinātājs Bendžamins Franklins bija labs sera Frānsisa Dešvuda draugs un šis Deš- vuds bija Elles uguņu kluba dibinātājs. Daži avoti vēstīja, ka arī Franklins bijis šī kluba biedrs.

Mikla atrisināta. Acīmredzot Elles uguņu klubam bija būtiska nozīme nozieguma atšķetināšanā. Bet - kas īsti bija šie cilvēki?

Cik Foristers varēja spriest pēc Google atrodamās informācijas, Anglijas un Īrijas Elles uguņu klubs bija slepena sabiedrības augstākās kārtas slaistu organizācija. Bet tas ari viss. Viņi bija neģēlīgi un varbūt bīstami, ļāvās dzeršanai un hedonismam, taču tas vēl nenozīmēja, ka viņi ir sātanisti un slepkavas. Lielākā daļa vēsturnieku bija vienisprātis, ka tas ir tikai dzērāju klubs, kurā nereti ļāvušies piedauzībai. Teorijas par sātana pielūgšanu caurmērā tika noliegtas.

Bet bija viens eksperts, kurš tādam apgalvojumam nepiekrita. Foristers uzkriceleja vārdu uz lapiņas. Profesors Hjūgo de Sava- rijs no Kembridžas universitātes uzskatīja, ka Elles uguņu klubā stājas pārliecināti okultisti. Viņš gan tika pamatīgi izsmiets par šādu viedokli.

Taču arī Savarija hipotēze nesniedza atbildes uz citiem neērtiem jautājumiem. "Ko slepkavas meklēja? Kādēļ viņi visur rakņājās pa zemi? Kā tas saistīts ar Elles uguņu klubu? Kādēļ jauz- rok pļavas un pagrabi? Vai viņi meklē apslēpto mantu? Dēmoniskas grabažas? Vecus kaulus? Nolādētus briljantus? Upurētus bērnus?" Foristera domas auļoja - mazliet par strauju. Vienam rītam pietiks. Viņš labi pastrādājis. Šķita, ka beidzot viņš savācis visus nepieciešamos mozaīkas gabaliņus vai - kāds tos iemetis viņam klēpī. Nelaime tāda, ka viņš pazaudējis kasti un nevar apskatīties zīmējumu uz vāka, tādēļ nevar pateikt, kur ir katra gabaliņa īstā vieta. Bet viņam vismaz bija šie gabaliņi…

Apslapējis žavas, Foristers paņēma jaku no grozāmā krēsla atzveltnes un uzvilka mugurā. Bija laiks pusdienām. Viņš pelnījis jauku maltīti - itāliešu gaumē, piemēram. Makaronus ar aso ar- rabiatas mērci tuvējā ēstuvltē. Un lielisku tiramisu kopā ar nesteidzīgu sporta lappušu lasīšanu.

Ejot ārā no kabineta, viņš paskatījās uz rakstāmgaldu. Meita fotogrāfijā smaidīja, un viņas nevainīgā sejiņa staroja. Foristers uz mirkli apstājās, jo sirdi kaut kas iesmeldza. Viņš pievērsās dēla fotogrāfijai un tad atkal palūkojās uz meitu. Prāta atausa viņas balss. Pirmie īstie vārdiņi. "Abuļis. Abuļis. Abuļis, tēti! Ābuļis…"

Sāpes bija neizturamas. Viņš nolika fotogrāfiju ar attēlu uz leju un izgāja pa durvīm.

Un tūdaļ saskrējās ar Boidžēru - aizelsušos un satrauktu.

-    Kungs, domāju, ka mums kaut kas ir!

-Kas?

-   Toyota. Melna Toi/ota.

-Kur?

-    Hišemā, kungs. Lenkašīras grāfistē.

-    Kad…

-    Pirms divām dienam.

Divdesmit otrā nodala

Kristīne ar Robu sēdēja tējas namiņā pie Abraama dīķiem. Rita gaismā mirdzēja Mevlida Halīla mošejas medus krāsas akmeņi, kas rāmi spoguļojās zivju dīķa ūdeni.

Iepriekšējā vakarā viņi bija pētījuši teoriju par Ēdeni - Kristīne pie klēpjdatora savā dzīvokli, bet Robs interneta kafejnīcā, tādējādi īsākā laikā iegūstot vairāk informācijas. Nu viņi bija satikušies, lai apspriestu rezultātus. Uz tējnīcu abi nāca, jo pūlī jutās drošāk. Apkārt pastaigājās draugi un brīvsolī palaisti karavīri; bērni ēda jēra gaļas kotletites, bet ar otru roku turējās pie mammas, kas vēroja karpas. Kaitināja tikai tējas dārzu malā neuzkrītoši novietotā policijas automašīna.

Robs atcerējās, kā bija nonācis pie sava secinājuma. Sogma- tarā un Hāranā viņi apsprieda Pirmo Mozus grāmatu, un Kristīne pieminēja leģendu par Ādamu un Ievu. Tas acīmredzot atsaucis atmiņā tēvu, kurš mēdza citēt Bībeli, un Robs pēkšņi saprata, kā var skaidrot Breitnera skaitļus. Tāda un tāda nodaļa, tāds un tāds pants. Tagad vajadzēja šo teoriju pārbaudīt daudz nopietnāk.

-    Labi. - Robs iedzēra malku tējas. - Paskatīsimies vēlreiz. Mēs zinām, ka tieši šeit cilvēki sāka nodarboties ar zemkopību. Pirmo reizi cilvēces vēsturē. Gebekli tuvākajā apkārtnē. Aptuveni astoņus tūkstošus gadu pirms mūsu ēras, vai ne?

-   Ja. Un mēs zinām, kad un kur apmēram saka nodarboties ar lopkopību…

-Jo tam arheologi atraduši pierādījumus. "Domestikācija bija šoks sistēmai." Izlasīju šo frāzi kādā grāmatā tavā dzīvoklī. Cilvēku skeleti kļuva mazāki un liecināja par slimībām…

-   J-j-jā, - Kristīne vilcinādamās piekrita. - Cilvēka organisms pielāgojās pārtikai, kurā ir mazāk proteīna, un daudz smagākam darbam, tādēļ ari vērojamas izmaiņas skeletos un ārējā izskatā. Esmu to novērojusi daudzos izrakumos.

-   Tātad domestikācija bija skarbs pārbaudījums. Un pieradinātie dzīvnieki palika kaulaināki.

-Jā.

-    Bet… - Robs paliecas uz priekšu. - Astotajā gadu tūkstoti pirms mūsu ēras mainījās ari apkārtējā ainava. Vai ne?

-Jā. Tika izcirsti koki, augsne zaudēja mitrumu, un sākās milzīgs sausuma periods. Gluži tāpat kā tagad. Bet pirms tam šeit bija… kā paradīzē. - Kristīne apcerīgi pasmaidīja. - Atceros, ka Francis runāja par Gebekli. Reiz viņš to nosauca par prachtvolle Schafferegion - krāšņu, idillisku apvidu. Te auga meži un pletās pļavas, kur netrūka zvēru un savvaļas augu. Tad mainījās klimats, un virsroku guva zemkopība, bet apkārtne kļuva pavisam neinteresanta, tādēļ strādāt nācās vēl smagāk.

Robs izņēma piezīmju bloknotu un lasīja:

-   Un Dievs teica Ādamam: "…nolādēta lai ir tā zeme tevis dēļ, ar mokām tev no tās būs uzturēties visu savu mūžu." Pirmā Mozus grāmata, trešā nodaļa, septiņpadsmitais pants.

Kristīne ar rādītājpirkstiem paberzēja deniņus. Viņa izskatījās nogurusi, un tas šķita visnotaļ neparasti. Bet pēkšņi viņa sapurinājās un teica:

-    Esmu šo teoriju dzirdējusi arī agrāk: ka stāsts par Ēdeni ir tautas atmiņā saglabāts notikums, alegorija.

-   Tu domā kaut ko līdzīgu metaforai?

-     Daži tā tiešām domā. Ja raugāmies no šāda viedokļa, tad stāsts par Ēdeni apraksta mūsu senčus medniekus, kam bija daudz laika klaiņošanai pa mežiem, augļu un savvaļas augu vākšanai… Gluži kā Ādamam un Ievai, kas kaili dzīvoja paradīzē. Bet tad viņi pievērsās zemkopībai, un dzīve kļuva skarbāka. Un tādēļ mūs patrieca no Ēdenes.

Robs noraudzījās, kā divi rokas sadevušies vīrieši gāja pāri tiltiņam, kas veda uz tējas namiņu.

-    Kādēļ cilvēki sāka nodarboties ar zemkopību?

Kristīne paraustīja plecus.

-    Neviens nezina. Tas ir viens no lielākajiem vēstures noslēpumiem. Taču pirmsākumi meklējami šeit, šajā Anatolijas nostūrī. Pirmās cūkas pieradinatas Čajeni apmetnē, septiņdesmit jūdžu attālumā no šejienes. Liellopus pieradināja tālāk uz rietumiem, Čatalhejikā.

-    Un ka tas saistīts ar Gebekli?

-    Sarežģīts jautājums. Taisni jābrīnās, ka mednieki izveidojuši šādu vietu. Taču tā pierāda, ka dzīve pirms zemkopības rašanās bijusi visnotaļ viegla. Medniekiem bija laiks apgūt mākslu, skulptūras, izsmalcinātus zīmējumus. Tas bija milzu lēciens uz priekšu. Lai gan… viņi neprata taisit podus. - Saulē iemirdzējās Kristīnes sudraba krustiņš. - Savādi. Protams, attīstījās arī seksuālā dzīve. Gebekli atrodami daudzi erotiski attēli. Dzīvnieki un vīrieši ar milzu failiem. Kailas sievietes ar ieplestām kājām…

-   Varbūt viņi ēduši no laba un ļauna atzīšanas koka? - pajautāja Robs.

Kristīne pieklājīgi pasmaidīja.

-Varbūt.

Kādu bridi abi klusēja. Kristīne nervozi pagriezās pa kreisi, kad garām pagāja melnīgsnējs policists ar tarkšķošu rāciju. Robs prātoja, kādēļ viņus pārņēmusi tāda paranoja. "Mēs neesam izdarījuši neko sliktu. Bet Kiribali radijās tik draudīgs… Un ko gribēja tie viri, kas novēroja dzīvokli?" Viņš aizgaiņāja bailes. Jāķeras pie lietas.

-    Vēl mums palika ģeogrāfija.

-   Jā. - Kristīne palocīja galvu. - Topogrāfija ari ir svarīga.

-   Gebekli nav četru upju.

-    Nav gan. Tikai viena. Taču tā ir Eifrata.

Robs atminējās, ko bija lasījis interneta kafejnīcā.

-    Zinātnieki allaž uzskatījuši, ka Ēdene, ja tāda vispār jebkad pastāvējusi, atradusies starp Tigru un Eifratu. Tā sauktajā auglīgajā puslokā. Seno civilizāciju šūpulī. Turklāt Eifrata ir pieminēta Pirmajā Mozus grāmatā, proti, tā iztekot no Ēdenes.

-Tā ir. Vēl kartē ir kalns.

-   Taura kalni.

-            Eifratas izteka, uz austrumiem no Ēdenes, - Kristīne piekrita. - Leģendas apgalvo, ka austrumos Ēdeni sargājuši kalni. Ja raugāmies no Gebeklitepes puses, tad Taura kalni ir uz austrumiem.

Kristīne izņēma no somas savu piezīmju grāmatiņu un nolasīja dažus ierakstus:

-             Labi. Lūk, vēl. Seno asīriešu tekstos pieminēta Bet-Ēdena, tā sauktais Ēdena nams.

-    Kas tas tāds?

-Tā ir, drīzāk gan jasaka, bija aramiešu valstiņa Eifratas upes likumā uz dienvidiem no Karhemišas. Tātad piecdesmit jūdžu at- talumā no Šanliurfas.

Uz Robu šī informācija atstāja iespaidu - Kristīne bija pētijusi nopietnāk par viņu.

-    Atradi vēl kaut ko?

-     Mes zinām par Ādamu un Ievu Hārana. Taču Ēdena ir aprakstīta no tikai Pirmajā Mozus gramatā, bet ari Ķēniņu grāmata. - Pāršķīrusi savas piezīmju grāmatiņas lapas, Kristīne lasīja: - "Vai tie pagānu dievi tos glābuši, ko mani tēvi izpostījuši, Gozanu un Hāranu un Rezefu un Ēdena bērnus, kas bija Telasarā?"

-    Atkal Hārana?

-   Ja, Hārana. - Kristīne paraustīja plecus. - Savukārt Telasa- ra, iespējams, ir mūsdienu Rusafa.

-   Cik tālu tā ir?

-   Divsimt jūdzes uz dienvidrietumiem.

Robs šķita sajūsmināts.

-   Tātad Gebekli sanak uz austrumiem. Un Ēdene bija austrumos. Bet… ko nozīmē pats Ēdenes nosaukums? Ebreju valodā tas ir "prieks"…

-    Taču šumeru sakne patiesībā ir "eddin". Tātad "stepe", "plato" vai "līdzenums".

-   Piemēram… I lāranas līdzenums?

-    Iespējams, tas ir Hāranas līdzenums. Kura mēs atklājām…

-    Gebeklitepi. - Robs juta, kā uz muguras izspiežas sviedru lāses. Rīts bija loti karsts, pat vēsajos tējas namiņa dārzos. - Labi. Tātad pēdējais pavediens ir saistība ar Bībeles tekstu.

-   Tiek uzskatīts, ka šeit dzīvojis Abraāms. Viņš noteikti ir saistīts ar Hāranu, jo tas aprakstīts Pirmajā Mozus grāmatā. Musulmaņi uzskata, ka Urfa ir senā kaldeju Ūra. Un ari tā ir pieminēta Pirmajā Mozus grāmatā. Šim nelielajam reģionam ir daudz vairāk saikņu ar Pirmo Mozus grāmatu nekā jebkuram citam Tuvajos Austrumos.

-   Skaidrs. - Robs apmierināts pasmaidīja. - Ņemot vērā saikni ar Bībeli, vēsturi un leģendām, reģiona topogrāfiju un pāreju uz. vietsēžu dzīvi, kā ari izrakumu laukumā iegūtos datus, atmi- nojums ir mums rokā. Vai ne? Katrā ziņa Franča minējums mums ir… - Robs pacēla rokas ka burvis, kurš gatavs parādit triku. - Gebekli ir Ēdenes dārzs!

Kristīne pasmaidīja.

-    Metaforiski.

-   Metaforiski, taču pārliecinoši. Šeit sākas cilvēka krišana grēkā. No mednieka brīvības līdz zemkopja mokām. Un šis stāsts aprakstīts Pirmajā Mozus grāmatā.

Kādu brīdi abi klusēja, bet tad Kristīne teica:

-Taču labāk būtu teikt, ka Gebekli ir… templis Ēdenes apkārtnē, nevis pats Ēdenes dārzs.

-    Protams. - Robs plati pasmaidīja. - Neuztraucies, Kristīne, es nemaz nedomāju, ka Ādams un Ieva klaiņoja pa Gebekli un ēda persikus. Taču, manuprāt, Francis uzskatīja, ka ir atradis Ēdenes dārzu. Alegoriski.

Lūkodamies uz mirguļojošajiem dīķiem, Robs jutas daudz laimīgāks. Izrunāšanās palīdzēja, turklāt viņu iepriecināja arī iespeja atspoguļot šos notikumus laikrakstā. Lai arī savāds, tas bija pārsteidzošs stāsts un lasītajiem patiks. Ir interesanti uzzināt par zinātnieku, kurš uzskata, ka atradis Ēdeni - lai ari metaforiski un alegoriski. Tas noteikti būs raksts uz divām lappusēm. Obligāti.

Kristīne gan nešķita tikpat laimīga. Viņas acis uz mirkli savil- ga, taču šīs emocijas ātri pārgāja.

-    j-j-jā-ā-ā… Pieņemsim, ka tev taisnība. Varbūt ta tiešām ir. Skaitļus tādējādi varētu izskaidrot. Tāpat kā Franča dīvaino uzvedību pēdējā laikā un rakšanu naktīs. Viņš noteikti bija ļoti sajūsmināts. Pirms tās… pirms tā šausmīgā notikuma viņš bija visnotaļ satraukts.

Arheoloģes noskaņojums aizkustināja Robu. Viņš sevi klusībā norāja: "Es te sēžu un sapņoju par savu darbu, lai gan slepkavība vel nav atklāta!"

-    Vel palikuši daudzi jautājumi. - Kristīne sarauca pieri.

-    Par to, kāpēc viņu nogalināja?

-   Tieši tā.

-    Pie velna! - Robs skaļi prātoja. - Varbūt… Varbūt kads ame- rikāņu evaņģelists saprata, ko Francis te dara. Saprata, ka viņš atklājis Ēdeni.

Kristīne iesmejas.

-   Un noalgoja slepkavu? Tiešām. Metodisti reizēm ir tik viegli aizkaitināmi! - Viņas tējas glāzē vairs nebija palicis ne lāses. Kristīne pacēla glāzi un atkal nolika uz galda. - Nākamā problēma: kādēļ senie mednieki apbēra Gebeklitepi ar smiltīm? Teorija par Ēdeni neizskaidro šo miklu. Lai apraktu templi, nepieciešams ilgs laiks. Kāpēc viņi tā rīkojās?

Robs palūkojās zilajās Urfas debesis, lai smeltos iedvesmu.

-   Varbūt tāpēc, ka šī bija grēkā krišanas vieta? Varbūt arī tajos senajos laikos pievēršanās zemkopībai tika uztverta kā milzīga cilvēces kļūda? Un viņi nolēma paslēpt savu kaunu, dusmas, sašutumu vai… - Kad Kristīne nicīgi sabozās, Robs pasmaidīja un turpināja: - Labi. Tās ir muļķības. Bet… Kāpēc viņi to izdarīja?

Arheoloģe paraustīja plecus.

-    C'cst un mysterc.

Atkal iestājās klusums. Cauri rožu krūmiem bija redzams, kā dažu jardu attālumā bērni satraukti rāda uz zivīm dīķī. Robs vēroja kadu meiteni - apmēram vienpadsmit gadus vecu, ar mirdzoši zeltainiem un cirtainiem matiem. Viņas mātei mugurā bija melni plivuri un drānas - čadra. Robu pārņēma skumjas: "Drīz arī šo skaisto meitenīti paslēps aiz melnām drēbēm tāpat kā viņas māti. Uz mūžu ietīs melnā plīvurā."

Tad prātu pārņēma īsta vainas apziņa. Par paša meitu. No vienas puses, viņš izbaudīja šo noslēpumu, taču - dziļi sirdī - vēlējās doties mājup. Viņš ilgojās pec mājām un tikšanās ar Liziju.

Kristīne atvēra Breitnera piezīmju bloknotu un nolika uz galda līdzās saviem pierakstiem. Uz tiem rotaļājās saules stari, kas spīdēja cauri liepu lapām.

-   Un nu pēdējais. Ir kaut kas tāds, ko neesmu tev izstāstījusi. Atceries pēdējo rindiņu piezīmju bloknota? - Viņa pagrieza bloknotu tā, lai Robs varētu izlasīt, un norādīja uz konkrēto rokraksta rindu.

Tur bija rakstīts par galvaskausu. "Čajeni galvaskausi, cf. Orra

Keller."

-   Iepriekš to nepieminēju, jo šis ieraksts šķita ārkārtīgi mulsinošs un nelikās būtisks. Bet tagad… Paskaties! Iedomājos, ka…

Robs pieliecās, lai lasītu, taču ieraksts tā ari palika neizprotams.

-    Kas ir Orra Kellere?

-   Tas nav cilvēka vārds! - iesaucās Kristīne. - Mes tikai pieņēmām, ka ta ir kāda sieviete, jo vārdi rakstīti ar lielajiem burtiem. Manuprāt, Francis gluži vienkārši miksēja valodas.

-Nesaprotu.

-   Viņš izmantojis gan angļu, gan vācu valodu. Un… Pēkšņi Robs paraudzījās Kristīnei pār plecu.

-   Jēziņ!

Kristīne sastinga.

-    Kas notika?

-   Nekusties! Tas ir Kiribali. Viņš mūs pamanījis un tagad tuvojas.

Divdesmit trešā nodala

Kiribali nāca viens, lai gan Robs Gelbaši dārzu malā redzēja gaidošo policijas automašīnu.

Turku detektīvs bija ģērbies smalkā uzvalkā - šoreiz 110 krēm- krāsas lina - un aplicis britu stila kaklasaiti ar zaļām un zilām svītrām. Šķērsojot tiltiņu un tuvojoties galdiņam, detektīvs smaidīja arvien platāk un atgādināja ķirzaku.

-    Labrīt! Mani padotie ziņoja, ka esat šeit. - Viņš pieliecās, noskūpstīja Kristīnei roku un atvilka krēslu. Tad Kiribali pieversās līdzās stāvošajam viesmīlim, un viņa izturēšanās mainījās. Padevības vieta stājās valdonība. - Lukumu! - Viesmilis bailēs saviebās un palocīja galvu. Kiribali uzsmaidīja pie galdiņa sēdošajiem. - Es pasūtināju turku saldumus! Jums ari tos vajadzētu nomēģināt šeit, Gelbaši dārzos. Tie ir labākie visā Šanliurfā. Jus, protams, zināt, kā tie radušies?

Robs atbildēja noliedzoši. Kiribali šķita iepriecināts, paliecās uz priekšu un piespieda manikirētos pirkstus galdautam.

-   Stasta, ka osmaņu šeihs noguris strīdēties ar savām sievām, un harēmu bija pārņēmušas nekārtībās. Šeihs pavēlēja galma konditoram atnest tik gardas konfektes, lai sievas nomierinātos. - Kad viesmīlis atnesa cukurotos saldumus, Kiribali atslīga krēslā. - Triks izdevās. Sievām iepatikās rahatlukums, un harēmā atgriežas miers. Diemžēl sievietes pec kalorijām bagātā cienasta kļuva tik resnas, ka šeihs viņu sabiedrībā kļuva impotents. Un tādēļ šeihs lika kastrēt konditoru. - Kiribali skaļi iesmējās pats par savu joku, pacēla šķīvi un piedāvāja saldumus Kristīnei.

Pret šo detektīvu Robam bija divējādas jūtas, turklāt tās pārņēma ne jau pirmo reizi. Kiribali bija pievilcīgs, taču viņā jautās ari kaut kas draudīgs. Krekls šķita pārak tīrs; kaklasaite - pārāk angliska, runa pārāk mākslota un veikla. Taču viens likās acīmredzams-detektīvs bija gudrs. Robs prātoja, vai Kiribali tuvojas Breitnera slepkavības atklāšanai.

Rahatlukums izrādījās gards. Kiribali turpināja pārsteigt.

-Jūs esat lasījuši "Nārnijas hronikas", vai ne? - Kad Kristīne palocīja galvu, Kiribali sacīja: - Tas ir viens no zināmākajiem darbiem, kur pieminēts rahatlukums. Kad Sniega karaliene piedāvā saldumus…

-    "Lauva, Ragana un drēbju skapis"?

-Tieši tā! - Kiribali iespurdzās un klīrigi iemalkoja tēju no mazītiņas glāzītes. - Es bieži mēdzu prātot, kāpēc briti tik labi prot rakstīt bērnu gramatas. Acīmredzot tas ir īpašs salas iedzīvotāju talants.

-   Salīdzinot ar amerikāņiem?

-   Salīdzinot ar visiem citiem, Latrela kungs. Padomājiet! Slavenākos darbus bērniem rakstījis Lūiss Kerols, Beatrise Potere, Ro- alds Dāls. Tolkīns. Visi bijuši briti! Pat populārais nejaucēns Harijs Poters ir anglietes radīts.

Gelbaši dārza rožu krūmus sapurināja patīkams vējiņš.

-   Manuprāt, tas tādēļ, ka briti nebīstas biedēt bērnus, - Kiribali apgalvoja. - Un bērniem patīk baidīties. Izcilākās bērnu grāmatas ir vienkārši šaušalīgas, vai ne? Psihiski slims cepurnieks saindējies ar dzīvsudrabu. Vārdos skops šokolādes konfekšu meistars nodarbina mazus nēģerēnus.

Robs pacēla roku.

-    Kiribali kungs…

-Jā?

-    Vai ir kāds ipašs iemesls, kādēj esat ieradies?

Policists noslaucīja sievišķīgās lūpas salvetes stūrīti.

-   Man labpatiktu, ja jūs brauktu prom. Abi. Un nekavējoties.

Kristīne to uztvēra ka izaicinājumu.

-    Kāpēc?

-Jūsu pašu labā, citādi iepisieties lietās, kuras nepavisam nesaprotat. Ši ir… - Kiribali ar rokas mājienu norādīja uz klintīm sev aiz muguras, uz citadeli ar divām korintiešu kolonnām un tumšām alām. - Ši ir sena vieta, kas glabā daudzus noslēpumus. Senas kaislības, ko jums neizprast. Jo vairāk iesaistīsieties šajā lietā, jo lielākās briesmas nonāksiet.

-   Mani neviens nepadzīs no šejienes, - papurinājusi galvu, paziņoja Kristīne.

Kiribali sadrūma.

-Jūs rīkojaties muļķīgi. Esat pieraduši pie… Starbucks kafijas… klēpjdatoriem un… dīvāngultām. Pie ērtībām. Te ir senie austrumi. Jums to nesaprast.

-    Bet jūs teicāt, ka vēlēsieties mūs iztaujāt…

-   Jūs neesat aizdomās turamie! - Detektīvs sadrūma vēl vai- rak. - Man jūs neesat vajadzīgi.

Kristīni tas nenobiedēja.

-    Piedodiet, taču es nepieļaušu, ka man dod pavēles. Ne jūs, ne kāds cits.

Detektīvs pievērsās Robam.

-   Tad es apelēšu pie vīriešu loģikas. Mēs zinām, kā sievietes…

Izslējusies krēslā, Kristīne iesaucās:

-    Es gribu noskaidrot, kas glabājas velves! Muzejā!

Niknums balsi apklusināja turku detektīvu, viņa sejā parādi- jās neparasts mulsums. Tad viņš sadusmojās un paskatījās ap- kart, it kā meklētu kādu atbalstītāju, taču tējnīcas terasē bija palikuši tikai divi tukli viri, kas stūri smēķēja ūdenspipi. Gurdi lūkodamies uz Robu, viņi smaidīja.

Kiribali piecēlās. Pēkšņi. Viņš izņēma no glīta ādas maka Turcijas liru un uzmanīgi nolika uz galda.

-    Pateikšu skaidri un gaiši, lai jus saprastu. Jus tikāt manīti Gebekli izrakumu laukumā. Pagājušajā nedēļā.

Robu pārņēma nemiers. Ja Kiribali to zināja, tad viņiem tiešām draudēja nepatikšanas.

-   Man ir draugi kurdu ciematos, - detektīvs turpināja.

-   Mēs tikai meklējām… - Kristīne iesāka.

-   Jus meklējāt tikšanos ar sātanu. Ebrejietei tas būtu jazina. - Vardu "ebrejiete" Kiribali izrunāja šņācoši - gluži kā čūska. - Mans pacietības mērs… nav bezgalīgs. Ja lidz rītam nebūsiet aizbraukuši no Šanliurfas, tad attapsieties turku cietuma kamerā. Tur jūs sapratīsiet, ka dažiem maniem kolēģiem Turcijas republikas tieslietu sistēmā nav tik humāna attieksme pret ārzemniekiem kā man. - Viņš pasmaidīja tik skarbi, cik vien iespējams, un tad devās prom. Garām kuplām sārtām rozēm, notraucot vairākas ziedlapiņas.

Kādu bridi Robs ar Kristīni sēdēja klusēdami. Robs juta, cik nenovēršami tuvojas briesmas - šķita, ka viņš pat dzird brīdinošus taures signālus. "Kādās nepatikšanās esam iepinušies? No žurnālistikas viedokļa raugoties, notiekošais ir lielisks, bet - vai tā dēļ ir vērts riskēt?" Domās Robs devās atpakaļ uz Irāku un at- cerejās spridzinātāju pašnāvnieci Bagdādē. Tā bija glīta, jauna sieviete ar tumšiem, gariem matiem un koši sarkanām, pilnīgām lūpām. "Spridzinātāja, kas lieto lūpukrāsu". Viņa uzsmaidīja Robam, gandrīz pavedinoši, un tad pasniedzās pēc slēdža, lai nogalinātu visus apkārtējos.

Robs nodrebinājās, taču šis briesmīgās atmiņas palīdzēja pieņemt lēmumu. Viņam pārāk bieži draudēts. Pārāk bieži likts bēgt. Varbūt šoreiz vajadzētu palikt un pārvarēt bailes.

Kristīne pat nešaubījās.

-   Es nekur nebraukšu.

-    Mūs arestēs.

-   Par ko? Par braukšanu ar automašīnu naktī?

-   Mēs ielauzāmies izrakumu laukumā.

-   Par to mus cietumā iemest nevar. Viņš blefoja.

-   Tiešām nezinu, - Robs iebilda. - Es ne…

-    Bet viņš ir tāds nīkulis, vai ne? Tā ir tikai spēle…

-   Nīkulis? Kiribali? - Robs noteikti papurināja galvu. - Nebūt ne! Es mazliet painteresējos par viņu, apjautājos cilvēkiem. Viņu ciena, daži no viņa pat baidās. Šis detektīvs esot labs šāvējs. Ar tādu nav prātīgi sanīsties.

-   Bet mēs nevaram doties prom, kamēr neesam visu noskaidrojuši!

-   Tu runā par tām velvēm un muzeju? Ko tas viss nozimē?

Pienaca viesmīlis, acīmredzot gaidīdams, ka viņi ies prom, taču Kristīne pasūtināja vēl divas glāzes saldas rubīnkrāsas tējas. Tad viņa teica:

-   Es runāju par pēdējo ierakstu piezīmju bloknotā. "Čajeni galvaskausi, cf. Orrn Keller." Esi dzirdējis par Čajeni galvaskausiem?

-    Nē, - atzinās Robs. - Stāsti!

-   Čajeni ir vēl viena slavena arheoloģisko izrakumu vieta. Gandrīz tikpat sena kā Gebekli. Apmēram simts jūdzes uz ziemeļiem. Tur pirmo reizi pieradinātas cūkas.

Viesmīlis nolika uz galda divas glāzes un divas sudraba karotītes. "Vai, dzerot pārāk daudz tējas, var saindēties?" iedomājās Robs.

Kristīne turpināja stāstīt:

-   Izrakumus Čajeni saka amerikāņi. Pirms dažiem gadiem viņi zem vienas no galvenajām telpām atklāja galvaskausu un gabalos sadalītu skeletu slāni.

-   Tie bija cilvēku galvaskausi?

-    Un dzīvnieku kauli arī, - pamājusi ar galvu, sacīja Kristīne. - Testi apliecināja, ka tajā vietā lietas cilvēku asinis. Tagad to sauc par Galvaskausu kambari. Franci sajūsmināja Čajeni apmetne.

-   Tātad?

-   Atradumi Čajeni apliecina, ka tur upurēti cilvēki. Strīdīgs apgalvojums. Kurdi nevēlas domāt, ka viņu senči bijuši… tik asinskāri. Neviens tā nevēlas domāt! Taču lielākā daļa ekspertu uzskata, ka Galvaskausu kambarī atrastie kauli palikuši pēc cilvēku upurēšanas rituāliem. Čajeni iemītnieki buvējuši savus namus uz kauliem, savu upuru kauliem.

-Jauki.

Kristīne iemaisīja tējā cukuru.

-   Līdz ar to varam izskaidrot pēdējo ierakstu Franča bloknotā. F.desas velves.

-    Kā, lūdzu?

-Tā Šanliurfas muzeja kuratori dēvē visneizprotamākos atradumus, kas attiecināmi uz pirmsislāma periodu. Šo nodalījumu dēvē par Edesas velvēm.

Robs savilka seju grimasē.

-    Piedod, Kristīne, bet es neko nesaprotu.

-   Šanliurfai savulaik bijuši dažādi nosaukumi, - Kristīne paskaidroja. - Krustneši un grieķi to sauca par Edesu. Kurdi deva Rihas vardu. Arābi pilsētu devēja par al-Ruhu jeb praviešu pilsētu. Savulaik lietots ari nosaukums Orra; ta ir grieķu vārda transliterācija. Tātad Edesa nozīmē Orras pilsētu.

-    Un Keller?

-   Tas nav uzvārds! - Kristīne triumfējoši pasmaidīja. - Tas ir vācu valodas vārds un nozīmē "pagrabs", "pagrabstāvs", "velve". Francis to uzrakstīja ar lielo burtu, jo vācu valodas gramatikas likumi paredz lietvārdu rakstīšanu ar lielo sākuma burtu.

-   Manuprāt, es sāku saprast…

-   Rakstot "Orra Keller", Francis domāja par Edesas velvēm. Pagrabu Urfas muzejā!

Kristine atslīga krēslā, bet Robs paliecās uz priekšu.

-   Tātad viņš gribēja mums pateikt, ka Edesas velvēs glabajas kaut kas svarīgs. Vai tad mēs to jau nezinājām?

-   Kādēļ Francis to ierakstīja bloknotā? Vai bija nepieciešams atgādināt sev par kaut ko īpašu? Turklāt… ko nozīmē "cf."?

-Con… con…

-    Tas ir no latīņu valodas un nozīmē "salīdzināt" vai "pretstatīt". Zinātnieki mēdz lietot šādu saīsinājumu. Francis mudina salīdzināt slavenos Čajeni galvaskausus ar kaut ko, kas atrodams muzeja velvēs. Taču tur nav, vismaz, nebija, nekā svarīga. Ieradusies šeit, es pati izpētīju visus muzeja arhīvus. Bet, - Kristīne izstiepa rādītājpirkstu kā skolotāja, - jāatceras, ka Francis Gebekli- tepē veica arī slepenus izrakumus, turklāt īsi pirms slepkavības. - Viņas seja satraukumā, varbūt pat dusmās, pietvīka.

-   Tu doma, ka viņš atradumus noglabāja tur? Pirmsislāma ar- tefaktu velvēs?

-   Ideāla vieta. Putekļainākā vieta muzeja pagrabos, tālākais nostūris. Drošs, acīm apslēpts un teju aizmirsts.

-1 -abi, - piekāpās Robs. - Taču tā ir tikai neprātīga teorija. Turklāt vāja.

-   Varbūt. Un tomēr…

Robs pēkšņi visu saprata.

-   Tu pārbaudīji Kiribali!

-    Un tu redzēji, kā viņš reaģēja! Man izrādījās taisnība. Tajos pagrabos kaut kas ir.

Tēja bija atdzisusi. Robs izdzēra savu glāzi un paskatījās pāri galdiņam. Kristīne bija parādījusi jaunu rakstura iezīmi. Viņa izrādījās viltīga.

-   Gribi aizbraukt un paskatīties? - Robs jautāja.

Kristīne palocīja galvu.

-   Ja, bet tie ir slēgti un durvīm ir kodatslēgas.

-   Tātad plānojam vēl vienu ielaušanos? Vai nebūs pārāk bīstami?

-   Zinu.

Vējš čaukstināja liepu lapas. Tiltiņa otrā pusē stāvēja sieviete čadrā un turēja rokās bērnu, citu pēc cita skūpstīdama mazuļa sārtos, tuklos pirkstiņus.

-    Kādēļ tev tas vajadzīgs, Kristīne? Kurš normāls cilvēks ļaujas tādam neprātam?

-   Gribu zināt, kā un kāpēc viņš nomira.

-   Es arī. Man par to maksā, tas ir mans darbs. Es gatavoju rakstu. Bet tu pamatīgi riskē.

-   Es to daru… - Viņa nopūtās. - Es to daru, jo… ari viņš tā būtu rīkojies manis dēļ.

Robam prātā veidojās vēl līdz galam nenoformulēta doma.

-   Piedod, Kristīne, vai jūs ar Franci… kādreiz… bijāt…

-    Mīļākie? Jā. - Francūziete aizgriezās, it kā vēlētos slēpt savas jūtas. - Pirms dažiem gadiem. Viņš man deva pirmo reālo iespēju kļūt par arheologi. Šajā izcilaja vieta. Gebeklitepē. Te nav atrasti kauli, tātad osteoarheoloģe nebija vajadzīga, taču viņš mani uzaicināja, jo dievināja manu darbu. Vairākus mēnešus pēc manas ierašanās… mēs iemīlējāmies. Bet tad viss beidzās. Es jutos vainīga. Gadu starpība bija pārāk ievērojama.

-   Tu pieliki punktu?

-Jā.

-Vai viņš tevi joprojām mīlēja?

Kristīne pamāja ar galvu un pietvīka.

-    Manuprāt, jā. Viņš bija tik laipns un pieklājīgs! Darīja visu, lai tas netraucētu darbam. Varēja palūgt, lai es braucu prom, bet viņš tā nerīkojās. Viņam noteikti bija ļoti grūti - redzēt mani šeit un tikt galā ar savām jūtām. Viņš bija lielisks arheologs un vēl lieliskāks vīrietis. Viens no jaukākajiem vīriešiem, kādu jebkad esmu sastapusi. Paldies Dievam, mums bija daudz vieglāk, kad viņš satika savu sievu.

-   Tātad tu domā, ka esi viņam parādā šo izmeklēšanu?

-Jā.

Vairākas minūtes viņi sēdēja klusēdami. Karaviri baroja karpas dīķī. Robs vēroja laivinieku uz ēzeļa, kurš soļoja lejup pa taku. Tad viņam prātā iešāvās kāda ideja.

-   Domāju, ka zinu, kā vari likt pie koda.

-Kā?

-   Muzeja kuratori taču ir tavi kolēģi.

-   Kurdu puiši Džasams un Beshets?

-Jā. īpaši jau Beshets.

-   Bet…

-   Viņš tevi ir pamatīgi ieķēries.

Kristīne atkal tumši pietvīka.

-   Neiespējami.

-   Ir gan iespejami. Absolūti. - Robs paliecās uz priekšu. - Tici man, Kristīne, es uzreiz redzu, kad vīrietis dievina sievieti. Esmu manījis, kā viņš uz tevi blenž… kā spaniels… - Kristīne šķita aizvainota. Robs iesmējās. - Neesmu pārliecināts, ka tu apzinies, kādu iespaidu atstāj uz vīriešiem.

-   Ko man iesākt?

-   Ej pie viņa! Paprasi kodu! Varu saderēt, ka viņš to iedos.

Sieviete čadrā pārstāja skūpstīt savu mazuli. Tējas namiņa

viesmīlis uzstājīgi raudzījās uz viņiem, jo galdiņš bija nepieciešams citiem apmeklētājiem. Robs nolika uz galdauta naudu.

-   Sadabū to kodu! Tad mēs brauksim uz muzeju un izpētīsim, kas tur atrodams. Ja neka nebūs, mēs dosimies mājās. Sarunāts?

Kristīne palocīja galvu.

-Sarunāts. - Pēc mirkļa viņa piebilda: - Rīt ir brīvdiena.

-   Vēl jo labāk.

Abi piecēlās, taču Kristīne šķita vilcināmies un satraukta.

-    Kas noticis? - Robs jautāja. - Kas tad vēl?

-    Esmu nobijusies, Robert. Ko tik svarīgu Francis noglabājis velves un par ko mums nav pateicis ne pušplēsta vārdiņa? Kas var būt tik briesmīgs, ka tas jāslēpj? Ko tik šaušalīgu vajadzētu salīdzināt ar Čajeni galvaskausiem?

Divdesmit ceturtā nodala

*

"Vai esam nokavējuši? Atkal esam palaiduši viņus garam?"

Detektīvs Foristers lūkojās pāri akmens aplim brūni zaļajā Kambrijas tīreli. Viņš atcerējās vel kādu lietu, kura pierādījumi tika meklēti līdzīgā vietā. Slepkava bija apracis savu sievu Korn- volas tīreli. Upura galva tā arī netika atrasta, taču pat tas drausmīgais noziegums nebija tik ļauns kā tagadējais. Upurētāju banda šķita patiesi baisa - neprātīgu nežēlību papildināja izsmalcināts prāts. Briesmīga kombinācija.

Spēris soli pāri zemam koka pakāpienam, Foristers pievērsās pēdējam pierādījumam. Viņš zināja, ka banda pametusi Menas salu dažas stundas pēc slepkavības. Tikuši uz pirmā automašīnu prāmja, kas kursē no Daglasas uz Hīšemu Lenkašīrā, - krietnu laiku pirms tam, kad ostās 1111 lidostās izsludināta trauksme. Viņš to visu zināja, jo vērīgs I līšemas dokers iegaumējis melnu Toyota Landcruiser, kas pirms divām dienām agrā rītā braukusi cauri ostai un no kuras termināļa autostāvvieta izkāpuši pieci jaunekļi. Tie kopā devušies brokastīs. Dokers ari gājis uz kafejnīcu un apsēdies pie blakus galdiņa.

Foristers piegāja pie giita, pelēka akmens, kas apaudzis ar lai- mu zaļām sūnām. Izņēmis no kabatas piezīmju grāmatiņu, viņš pārlasīja dokera atbildes uz jautājumiem. "Visi puiši bija gari un jauni. Mugurā dārgas drēbes. Nez kādēļ šķita dīvaini." Šis savā- dums izraisījis jaunā dokera interesi. Reiss no Daglasas uz Ilīše- mu nebija pats populārākais maršruts. Tik agrā rīta prāmis Dagla- sa uzņēma zemniekus, kādu biznesmeni un dažus tūristus. Pieci klusējoši gara auguma jaunekļi ļoti dārgā, melnā Landcruiserl Tiesādams bekonu un olas, dokers bija mēģinājis uzsākt sarunu. Veltīgi.

Tālāk piezīmēs bija rakstīts: "Puiši negribeja runāt. Viens no viņiem izmeta tikai "labrītu", lespejams, viņš runāja ar ārzemnieka akcentu. Franču vai tamlīdzīgu. Varbūt bija itālietis, neesmu pārliecināts. Otram bija angļu aristokrāta akcents. Tad viņi gluži vienkārši piecēlās un aizgāja. It ka es butu sabojājis viņiem brokastis."

Dokers neatcerējās automašīnas numuru, taču dzirdēja vienu no jaunekļiem pieminam kaut ko līdzīgu "Kāsljigai" - bridi, kad viņi gāja ārā no kafejnīcas un devās uz automašīnu. Foristers un Boidžērs steigšus sāka meklet informāciju par šo "Kāsljigu", taču nebrīnījās, uzzinot, ka tādas vietas nemaz nav. Savukārt netālu no Hīšemas atradās Kāslriga. Visnotaļ populārs objekts.

Kāslriga ir viens no akmens apļiem Lielbritānijā, kas diezgan labi saglabājies. Tajā ir trīsdesmit astoņi dažādu izmēru un formu akmeņi, kas datēti ar trīstūkstoš divsimto gadu pirms mūsu ēras. Slavu tā ieguvusi arī ar desmit akmeņu grupu, kas veido noslēgtu četrstūri, kura nozīme "nav zināma". Savā Skotlendjarda kabinetā Foristers bija Google programmas meklētājā ierakstījis vārdus "Kāslriga" un "cilvēku upurēšana" un atklājis, ka šie jēdzieni ir cieši saistīti. Deviņpadsmitā gadsimta astoņdesmitajos gados Kāslrigā atrasts akmens cirvis. Daži uzskata, ka tas izmantots druīdu upurēšanas rituālā. Daudzi zinātnieki apstrīd šādu apgalvojumu. Antikvāri un folkloristi uzstāj, ka upurēšanas fakts nav atspēkojams. Rituālās slepkavības tradīcijai ir senas saknes, to deviņpadsmitā gadsimta sakumā pieminējis pat slavenais vietējais dzejnieks Vērd svērts.

Mugura pūta Kambrijas vējiņš. Foristers lasīja dzejoļa pantu, ko bija norakstījis Hīšemas bibliotēka:

Pusdienā staigāju klajās melnās Ticības mežos un naktsvidus ēnās Kur māņticību spiedošu raugu Apkārt daudz draudu šausmīgu, baigu Platu šalli no sēru vediena Liecot galvu, melnroce audina Rau! saklausīju es arfas skaņas Lūk! parādās druidu dēli viņas Kādēf veries mani tu tik modri Kādēļ skati tu mani par upuri?

Kambrijas pakalnos iestājās silta pavasara diena. Aprīļa beigu saule spoži apspīdēja apkārtni, zaļās nogāzes, rasotās velēnas, attālos egļu mežus. Un tomēr - izlasījis dzejoli, Foristers nodrebēja.

-    "Pusdienā staigāju klajās melnās", - skaļi atkārtoja Foristers.

Boidžērs tobrīd platiem soļiem gāja pāri zālājam un apmulsis apstājās.

-    Kungs?

-   Tas ir Vērdsvērta dzejolis.

-   Ak tā. - Boidžērs pasmaidīja. - Jāatzīst, nepazinu to.

-   Es arī, - atteica Foristers un aizvēra piezīmju grāmatiņu. Viņš atsauca atmiņā savu centra rajona skolas prātīgo, centīgo, jauno angļu valodas skolotāju, kas nopūlējās iebāzt galvā Šekspīra "Makbetu" pulciņam puišu, kurus vairāk interesēja alkohols, regeja mūzika un sīkas zādzības veikalos. Absolūti neveiksmīgs mēģinājums. Tikpat labi varētu mācīt latīņu valodu kosmonautiem.

-   Skaista vieta, - novilka Boidžērs.

-Jā.

-   Vai esat pārliecināts, ka viņi devās uz šejieni, kungs? Uz šo vietu?

-Jā, - atbildēja Foristers. - Kurp gan vel viņi būtu devušies?

-Varbūt uz Liverpūli?

-Nē.

-    Blekpūlu?

-   Nē. Ja viņi dotos uz citurieni, tad ar prāmi būtu braukuši uz Berkenhedu. No turienes tūdaļ var nonākt uz autostrādes. Taču viņi devās uz. Hīšemu. No tās ceļš ved tikai uz Ezeru apgabalu. Un uz šejieni. Nedomāju, ka viņi nolēmuši patīkami pavadīt laiku pie ezeriem. Menā viņi apmeklēja vikingu kapsētu, kas tiek saistīta ar upurēšanu. Un tad brauca uz šejieni. Uz Kāslrigu. Tiek uzskatīts, ka arī šeit veikti upurēšanas rituāli. Turklāt dokers dzirdēja viņu sarunu. Viņi noteikti pabijuši šeit.

Boidžērs ar Foristeru aizgāja līdz vienam 110 augstākajiem menhīriem. Akmens laika gaitā kļuvis raibs un apaudzis ar ķērpjiem. Tīra gaisa pazīme. Foristers ar plaukstu pieskārās senajam akmens stabam. Tas bija tikko jaušami silts, kalnu saules noglāstīts, un ļoti, ļoti sens. Ierakts te trīstūkstoš divsimt gadus pirms mūsu ēras.

-   Kas viņus vilina uz šiem apļiem un drupām? - nopūties jautāja Boidžērs. - Kāda tam jēga?

Foristers klusi ieņurdējās. "Labs jautājums, taču atbilde vēl jāmeklē." Zemāk, upes ielejā, zem augstā Kāslrigas plato, varēja saskatīt Kambrijas policijas automašīnas. Četras no tām stāvēja saules pielietajā pikniku laukumā, vēl divas ripināja prom pa šauro ezerzemes ceļu - policisti devās iztaujāt viensētu un ciematu iedzīvotājus, vai tie nav redzējuši aizdomīgus svešiniekus. Līdz šim viņiem neveicās, taču Foristers jutās pārliecināts, ka slepkavas bijuši Kāslrigā. Tajā valdīja īstā gaisotne. Šī augstā un vientulīgā apļa cēlājs acīmredzot bija iepazinies ar estētikas pamatprincipiem. Varbūt pat ar fenšui. Aplis rasotajā zālē bija izbūvēts gluži kā amfiteātris. Apļveida teātris. Apkārtējie kalni atgādināja zem klajas debess izvietotas terases, kurās sēdēt skatītājiem, bet pats aplis bija gluži kā skatuve, altāris, mizanscēna. Taču - kam šī skatuve domāta?

lečērkstējās Boidžēra rācija. Viņš nospieda podziņu un saka sarunāties ar vienu no Kambrijas policistiem. Foristers klausījās. Pēc Boidžēra sejas izteiksmes un nevērīgajiem vārdiem bija skaidrs, ka vietējiem joprojām neveicās. "Varbūt slepkavas nemaz nav braukuši uz šejieni?"

Detektīvs sāka soļot uz priekšu. Lauka otrā pusē gar jaunaudzes malu lavījās lapsa - teju nepamanāms, izplūdis oranžas krāsas punkts. Piepeši dzīvnieks pagriezās un palūkojas atpakaļ, tieši virsū Foristeram, izrādot savvaļas dzīvnieka bailes un nežēlību. Jau nākamajā brīdī lapsa bija nozudusi mežā.

Pamazām debesīs pulcējās mākoņi. Tīreļa pakalnus klaja melni plankumi.

Boidžērs saskatījās ar Foristeru.

-   Zināt, kungs, pirms dažiem gadiem mēs Somijā izmeklējām kādu savādu lietu. Tas varētu noderēt.

-    Kādu lietu?

-   To nodēvēja par "Izgāztuves slepkavību".

-Jo liķis tika aprakts atkritumu kaudze?

-   Tā varētu teikt. Viss sākās tūkstoš deviņsimt deviņdesmit as- tota gada oktobri. Ja pareizi atceros, izgāztuvē netālu no Hivinkē mazpilsētiņas atrada vīrieša kreiso kāju. Tas bija uz ziemeļiem no Helsinkiem.

Foristers šķita apjucis.

-    Vai tu toreiz jau nedzīvoji Anglijā?

-   Jā, bet sekoju visam, kas notika mājās. Tāpat kā jūs. īpaši jau šaušalīgām slepkavībām.

-    Kas notika? - Foristers jautāja.

-    Sākumā policija neko neatrada. Vienīgais pavediens bija šī kāja. Tad pēkšņi… nu, visi tie virsraksti… Policija apgalvoja, ka arestēti trīs cilvēki, kuri tiek turēti aizdomās par slepkavību, un esot norādes par viņu saistību ar sātanismu.

Vējš pieņēmās spēkā un šalkodams glaudīja senos akmeņus.

-   Tūkstoš deviņsimt deviņdesmit devitaja gadā šis gadījums atkal parādījās avīzēs, jo lieta nonāca tiesā. Apsudzibu izvirzīja trim jaunekļiem. Interesantākais ir tas, ka tiesnesis pavēlēja četrdesmit gadus glabāt lietas dokumentus kā slepenus un visas detaļas noklusēt. Somijā tā nemēdz notikt. Daži sīkumi tomēr nonāca atklātībā. Tās bija šausmas! Spīdzināšana, sakropļošana, nekrofilija, kanibālisms. Un vēl sazin kas.

-    Kas bija upuris?

-    Aptuveni divdesmit trīs gadus vecs puisis, kuru spīdzināja un nogalināja trīs viņa draugi. Manuprāt, visiem bija tikko divdesmit vai pat mazāk. - Boidžērs sarauca pieri, cenšoties atcerēties faktus. - Meitene bija septiņpadsmit gadus veca, pati jaunāka. Slepkavība notika pēc pamatīgas žūpošanas vairāku dienu garumā. Tika lietots mājās gatavots šņabis. Islandē to dēvē par Brennivin. Un par Melno nāvi.

-    Izstāsti par slepkavību! - ieinteresēts mudināja Foristers.

-    Puisi pamazam sakropļoja ar nažiem un šķērēm. Nogalināja vairāku stundu garumā. Citu pēc cita nogrieza neskaitāmus miesas gabalus. Tiesnesis to nosauca par ilglaicīgu cilvēka upurēšanu. Kad puisis nomira, trijotne ņirgājās par upuri, ejakulējot viņam mutē un tamlīdzīgi. Tad viņam nogrieza galvu un laikam ari kājas un rokas. Tika izrauti iekšējie orgāni, piemēram, nieres un sirds. Faktiski ķermenis tika sadalīts gabalos. Dažus no tiem viņi apēda.

Foristers vēroja zemnieku, kurš gāja pa lauku ceļu pusjūdzeS attālumā.

-    Un ko tas nozīmē? - detektīvs jautāja. - Kādas asociācijas tev radās ar šo lietu?

Padotais paraustīja plecus.

-   Jaunieši pielūdza sātanu un klausījās smago metālu jeb death metai. Bija iemēģinājuši roku svētuma zaimošanā, baznīcu dedzināšanā, kapu apgānīšanā.

-Un?

-    Apmeklēja senās pagānu kulta vietas. Tadas ka šī.

-   Taču līķi paslēpa atkritumu kaudzē, nevis Stounhendžā.

-   Jā. Somijā nav Stounhendžas.

Foristers palocīja galvu. Zemnieks bija nozudis aiz pakalna. Senie akmeņi kļuva arvien pelēkāki un tumšāki, jo sauli aizklāja mākoņi. Tipiski ezerzemes laika apstākļi - te spīd spoža pavasara saule, bet jau pēc pusstundas iestājas drūms ziemas aukstums.

-    Kādi šie slepkavas bija? Ko teica sociologi?

-    Vidusslāņa pārstāvji. Varētu pat teikt, ka bagātnieku atvases. Tie noteikti nebija nomales bērni. - Boidžērs aizvilka jakas rāvējslēdzēju, lai paglābtos no dzestrā vēja. - Elites bērni.

Košļādams zāles stiebriņu, Foristers vēroja savu padoto. Boidžēra koši sarkanā vējjaka atsauca atmiņā nežēlīgu un pēkšņu ainu - uzšķērsts līķis, no kura sūcas sarkanas asinis. Foristers izspļāva zāles gabaliņu no mutes.

-   Vai tu ilgojies pēc Somijas, Boidžēr?

-    Ne. Dažkārt… Varbūt mazliet.

-   Pēc kā tu ilgojies?

-   Pēc mežiem. īstas saunas. Un… lācenēm.

-   Lācenēm?

-Somija nav sevišķi interesanta zeme, kungs. Musu valodā ir desmittūkstoš vārdu, kas apzīmē piedzeršanos. Ziemas ir ļoti aukstas, tādēļ visi nododas dzeršanai. - Vējš sabužināja somam matus, un viņš tos atglauda no pieres. - Ir tāds jociņš, ko mēdz stāstīt Zviedrijā. Par to, cik daudz var izdzert somi.

-    Uz priekšu!

-   Soms un zviedrs norunā satikties un iedzert. Katrs atnes vaira kas pudeles ļoti stipras somu vodkas. Abi sēž viens otram pretī pilnīgā klusumā un lej glāzēs vodku. Pēc trim stundām zviedrs piepilda abas glāzes un saka: "Skol!" Soms ar riebumu paskatās uz viņu un jautā: "Mēs satikamies, lai parunātu vai iedzertu?"

Foristers iesmējās. Kad detektīvs pajautāja Boidžēram, vai viņš ir izsalcis, jauneklis dedzīgi pamāja ar galvu. Saņēmis priekšnieka atļauju, viņš devās uz mašīnu apēst dienišķo sviestmaizi ar tunci.

Detektīvs viens pats klaiņoja apkārt. Šie meži piederēja valstij - Mežrūpniecības saimniecībai. Nogāzēs ka Napoleona pulki rindojās precīzi egļu stādījumu kvadrāti un bērzu grupas - klusējošs un nemanāms karaspēks. Foristers domāja par Boidžēra stāstu. "Izgāztuves slepkavība" Hivinkē. "Vai ir iespējams, ka "Upurētāju banda" apglabā līķus, kaulus vai ko citu, nevis mēģina kaut ko atrakt? Bet Kreivenstritā nekas nebija apglabāts. Tāpat ka Svētās Annas forta. Varbūt mēs nepietiekami centīgi meklējām?"

Viņš bija sasniedzis akmens apļa malu. Uz abām pusēm stiepās klusējoši pelēki menhīri. Daži šķita aizmiguši vai nolikušies slīpi kā varena slaktiņa upuri. Citi likās stipri un teju izaicinoši. Foristers atcerējās, ko bija lasījis par Kaslrigu - par četrstūri, kura nozīme ir "svarīga, taču nezināma". Ja cilvēks nobraucis tik tālu ceļu, lai kaut ko apraktu, tad šī noteikti ir īstā vieta - simboliskākā visa apkārtnē. Ja Kāslriga tev kaut ko nozīmē, tad šis ir īstais galamērķis.

Foristers nopētīja apli. Lai atrastu četrstūri, nebija vajadzīgs ilgs laiks; to iezīmēja paši zemākie un senākie megaliti.

Divdesmit minūtes viņš pētīja šos zemos bluķus, pliķēdams un taustīdams miklo, tumšo augsni un slapjo, skābeno velēnu. Sāka līt - tas bija maigs ezerzemes lietutiņš. Foristers juta aukstas lāses uz kakla. "Varbūt esmu nonācis kārtējā strupceļā."

Tad viņš garajā, slapjajā zālē kaut ko pamanīja. Sīku izkustinātas augsnes svītriņu. Tumšā virskārta bija pacelta un tad atkal nolikta vietā. Ar neapbruņotu aci tas tikpat kā nebija redzams; to varēja ieraudzīt tikai zinātājs. Pietupies Foristers ar kailām rokām pacilāja augsni. Kriminālisti sajuktu prātā, redzot tik neprofesionālu rīcību, taču viņam gribējās visu noskaidrot.

Jau pēc dažām sekundēm pirksti aizskāra kaut ko aukstu un cietu, taču tas nebija akmens. Izņēmis priekšmetu no nelielās ie- dobes, Foristers notīrīja augsnes paliekas. Tā bija stikla pudelīte ar ļoti intensīvas tumši sarkana ruma krasas šķidrumu.

Divdesmit piektā nodaļa

Ielas bija vienās asinis. Robs gāja cauri vecpilsētai, lai pie ka- ravānserāla satiktu Kristini. Jau krēsloja. Kur vien uzmetis skatienu, Robs redzēja milzīgus asiņu traipus - uz sienām, ietvēm, pat pie Vodafone tirdzniecības punkta durvīm. Vietējie kāva kazas un aitas, turklāt publiski, uz ielas. Robs nosprieda, ka tas ir svētku rituāls, par kuru bija stāstījusi Kristine, taču notiekošais tik un tā kaitināja.

Apstājies uz stūra pie torņa ar pulksteni, viņš vēroja kādu vīru, kurš no visa spēka centās starp kājām noturēt baltu kazu. Mugurā vīram bija platas melnas bikses, kādas tradicionāli valkāja kurdi. Nolicis kupošu cigareti uz taburetes sev līdzās, virs pacēla garu, mirdzošu dunci un iedūra asmeni kazas vēdera lejasdaļā.

Dzīvnieks neganti brēca. Virs par to nelikās ne zinis. Pagriezies viņš paņēma cigareti, ievilka dumu un atkal smēķi nolika. No brūces kazas vederā plūda asinis. Vīrs paliecās uz priekšu, saviebās un tad spēcīgi parāva dunci pāri pulsējošajam, sārti baltajam kazas vēderam. Asinis sāka gāzties straumēm un notraipīja ielas segumu. Kaza vairs nebrēca un necīnījās, bet klusi un žēli īdēja. Garās skropstas noplīvoja, un dzīvnieks bija miris. Vīrs atrāva vaļa uzšķērsto vēderu, no kura izgāzās pasteļkrasas iekšas - taisni seklā plastmasas bļoda, kas bija nolikta uz ietves.

Robs devas tālāk. Kristīni viņš atrada velvētā ejā, kas veda uz karavānserālu. Pārsteigums un apmulsums viņa sejā acīmredzot izteica visu.

-    Kurban Bayrami jeb upurēšanas svētki, - Kristīne paskaidroja.

-    Pēdējā hadža diena.

-    Bet kāpēc kazas?

-    Un aitas. - Kristine ieķērās Robam elkonī, un abi kopā devās tālāk pa bazāra ielām. Gaisā vēdīja ceptas kazas un aitas gaļas aromāts. - Tos sauc par upurēšanas svētkiem un rīko, pieminot Ibrāhīmu, kurš bija gatavs upurēt savu dēlu Išmaelu (Bībelē tas ir Abraāms un Izāks).

-    Protams. Tādi svētki bija arī Ēģiptē un Libānā. Man tie labi zināmi ar nosaukumu īd… Bet… - Robs papurināja galvu. - Viņi nenogalina dzīvniekus uz ielas! Tas notiek pagalmos, turklāt tiek pārgriezta rīkle.

-   Jā, - Kristīne piekrita. - Urfa tie ir īpaši vietējie svētki, jo Ib- rāhīms jeb Abraāms ir dzimis šeit. - Viņa pasmaidīja, r- Un svētki ir visai… asiņaini.

Viņi bija nonākuši līdz nelielam laukumam ar tējas namiņiem un kafejnīcām, kur vīrieši smēķēja udenspīpes. Daudzi par godu svetkiem bija ģērbušies garās melnās kurdu biksēs. Citiem bija īpaši izšūtas drānas. Sievietes atradās priekšā, aplikušas mirguļojošas rotas vai violetus galvas lakatus ar sudrabotām malām. Dažām uz rokām un kājām bija bagātīgi hennas tetovējumi, bet lakati apdarināti ar sudraba ripiņām. Visnotaļ krasains skats.

Taču Robs ar Kristīni nebija ieradies baudīt interesantas ainas.

-    Lūk. - Kristīne ar galvas mājienu norādīja uz nelielu ēku.

-    Besheta miteklis.

Dienas karstums pamazām izzuda kā ūdens pēc plūdiem. Robs paspieda Kristīnes roku.

-    Lai veicas!

Kristīne šķērsoja ielu un pieklauvēja pie durvīm. Robs prātoja, cik neparasti jutīsies Beshets, pieņemot savā mājā rietumu balto sievieti. Kad Beshets atvēra durvis, Robs uzmanīgi nopētīja viņa seju un ieraudzīja tajā pārsteigumu un bažas, kā ari kucēna cienīgu pieķeršanos. Robs bija pārliecināts, ka Kristīne sadabūs kodu.

Viņš devās atpakaļ uz laukumu, kur viņu sveicināja bērni ar plaukšķenēm roka.

-   Sveiks, amerikāni!

-    Labvakar…

-    Priecīgus svētkus!

Bērni smējās, it kā ķircinātu kādu eksotisku un mazliet biedējošu zvēru zooloģiskajā dārzā, un tad aiztraucās prom pa ceļu. Ietves joprojām bija asinīm slacītas, taču dzīvniekus vairs neviens nekāva. Ūsaini kurdi, smēķēdami kafejnīcās ūdenspīpes, smaidīdami sveicināja svešinieku. Robs nosprieda, ka šanliurfa ir visdīvainākā vieta pasaulē. Absolūti eksotiska un tajā pašā laikā ari naidīga, bet cilvēki bija vieni no draudzīgākajiem, kādus viņš jebkad sastapis.

Robs nepamanīja Kristīni, kura piezagās klāt un iesaucās:

-   Sveiks!

Satrūcies viņš pagriezās un jautāja:

-    Dabūji?

-   Dabūju. Viņš to darīja negribīgi… taču iedeva.

-    Labi, tātad…

-   Nogaidīsim, kamēr iestāsies tumsa.

Veiklā solī viņi nonāca līdz galvenajam ceļam ārpus vecpilsētas. Ar taksometru abi aizbrauca līdz Kristīnes dzīvoklim, kur pavadīja vairākas stundas, nervozi lasot internetu, cenšoties neuztraukties un tomēr uztraucoties. Vienpadsmitos viņi izlavijās no mājas un devās uz muzeju. Ielas jau bija daudz klusākas. Asinis bija nomazgātas, svētki gandrīz beigušies. Debesis mirdzēja mēness sirpis, zvaigznes spīdēja ka tiāras ap minaretu smailēm.

Pie ieejas muzejā Robs paskatījās pa labi un pa kreisi. Ielā neviena nebija. Kvartālu tālāk aizslēģotā dzīvojamā namā skanēja televizors, bet citādi apkārt valdīja klusums. Robs pagrūda vārtus, un tie atvērās. Nakti dārzā valdīja īpaša noskaņa. Mēness lēja sudrabu pār tuksnešu dēmona Pazuzu spārniem. Turpat bija romiešu imperatoru bistes - apdauzītas un sadrupušas -, kā arī marmorā sastinguši asīriešu karavadoņi, kuru lauvu medības nekad nebeidzās. Šaja dārzā, mēnessgaismā iesligusi sapņos, bija skatāma visa Šanliurfas vēsture. Klusi sauca šumeru dēmoni, jau piecus tūkstošus gadu neaizvērdami savas akmens mutes.

-   Vajadzīgi divi kodi, - sacīja Kristīne. - Beshets iedeva abus.

Viņa piegāja pie muzeja ārdurvīm. Robs iepalika, lai pārliecinātos, ka viņi ir vieni.

Tā arī bija. Zem vīģes koka bija novietota automašīna, taču izskatījās, ka tā nav kustināta jau vairākas dienas. Pa vējstiklu bija izšķīdušas iepuvušas vīģes - gan mīkstums, gan sēklas.

Durvis noklikšķēja. Robs pagriezās un atklāja, ka ārdurvis ir vaļā. Devies augšā pa kāpnēm, viņš pievienojās Kristīnei. Gaiss muzejā izrādījās karsts - nebija neviena, kas atvērtu durvis vai logu. Ari gaisa kondicionētāja nebija. Robs noslaucīja sviedrus no pieres. Viņš bija izvēlējies jaku, kuras kabatās var salikt visu nepieciešamo: kabatas lukturus, telefonus, piezīmju bloknotus. Gal- venas telpas pustumsā blāvi mirdzēja senākā statuja pasaule, un skumjās obsidiāna acis sērīgi raudzījās tālumā.

-   Šurp, - sacīja Kristine.

Pustumsā Robs telpas stūri saskatīja nelielas durvis. Aiz tam bija kāpnes, kas veda lejup. Viņš iedeva Kristīnei lukturīti un ieslēdza ari savējo. Abu gaismekļu stari apspīdināja putekļainus pakāpienus, un viņi devās lejā.

Velves bija pārsteidzoši lielas. Daudz plašākas nekā muzejs augšstāvā. Durvis un gaiteņi veda visos virzienos. Artefaktu plauktos Roba lukturītis izgaismoja keramikas lauskas, statuju gabalus, žebērkļus, krama priekšmetus un vāzes.

-   Telpa ir milzīga!

-   Jā. Šanliurfa ir būvēta uz senām alām, un šīs alas pārvērstas par pagrabiem.

Pieliecies Robs nopētīja salauztu figuriņu, kas gulēja uz muguras citu artefaktu mudžeklī.

-    Kas tad tas?

-    Briesmonis Asags. Šumeru dēmons, kas izraisa slimības.

-    Skaidrs… - Robs nodrebēja, par spīti nomācošajam karstumam. Viņš gribēja ātrāk tikt prom, jo sirdi pārņēma arvien pieaugošas bažas par briesmām, kādās abi iekļuvuši. - Ķersimies pie lietas, Kristīne. Kur ir Edesas velves?

-Tur.

Viņi iegriezās vel vienā koridorā, pagāja garām brutāli nošķeltai romiešu kolonnai un plauktiem ar vāzēm un dažādiem podiem. Putekļu kārta bija bieza un smacējoša. Kristīne devās uz pašu senāko alu sistēmas daļu.

Pēkšņi izrādījās, ka priekšā ir milzīgas tērauda durvis. Kristīne pieskārās kodatslegai.

-   Nolādēts! - Viņai drebēja rokas.

Robs turēja lukturīti tā, lai Kristīne varētu saskatīt ciparus. Beidzot atslēga noklikšķēja, un durvis atvērās. Pretī gāzās karsta gaisa vilnis, kas šķita nesam ļaunumu, kaut ko vārdos neizsakāmu, netveramu, bet organisku un nepatīkamu. Kaut ko senu. Robs centās ignorēt šo sajūtu.

Viņi iegāja pagraba. Plašajā telpā uz visām pusēm stiepās vienkārši tērauda plaukti. Vairums senlietu bija lielās plastmasas kastēs ar uzkricelētiem vārdiem un cipariem, bet dažas saliktas plauktos neiesaiņotas. Garām iedama, Kristīne stāstīja par šiem artefaktiem. Tur bija sīriešu un akadiešu dievietes, milzīga Anžu galva, hellēņu plikņu kaudze. Pustumsā mirgoja spokainas rokas un spārni.

-    Te nekā nav, - iedama gar plauktiem, sacīja Kristīne. Balsī bija saklausāms atvieglojums. - To visu esmu redzējusi arī agrāk.

-Tad labāk dosimies prom…

-    Pagaidi!

-Ko?

-    Skaties! - Kristīne tumsā uz kaut ko rādīja. - Tas ir no Gebekli.

Apstājies Robs saprata, ka viņu atkal pārņem ļaunas priekšnojautas. Atmiņā atausa pašnāvniece spridzinātāja Irākā. Šis sievietes seju mirkli pirms sprādziena viņš acīmredzot nekad neaizmirsīs. Viņu pārņēma nepārvarama vēlēšanās nekavējoties bēgt.

-    Aizver durvis, - Kristīne sacīja.

Robs negribīgi paklausīja. Viņi atradās vistālākajā velvē - vieni kopā ar sazin kādu Franča atradumu. Viņa izjūtas bija salīdzināmās ar šausmām, ko izraisa Čajeni galvaskausi.

-   Nāc, Rob, paskaties!

Kristine spīdināja lukturīti uz neparastu statuju. Tā bija sieviete ar ieplestām kājām; vagīna bija izgrebta dziļa un piedauzīgi liela. Gluži kā uzšķērsta brūce kazas miesā.

Līdzās atradās trīs dzīvnieki; iespējams, mežakuiļi. Visi - ar uzkrītoši lieliem peņiem, un tie bija pavērsti pret sievieti. Šķita, ka attēlota grupveida izvarošana.

-   Tas atrasts Gebeklitepē, - Kristīne nočukstēja.

-   Vai to mēs meklējām?

-    Nē. Es atceros, kad mēs to atradām. Francis to atnesa uz šejieni. Domāju, ka viņš te paslēpis daudzus… dīvainus atradumus. Tātad tam jābūt šeit.

Robs paspīdināja lukturīti pa kreisi, pa labi un tad atkal pa kreisi. Pustumsa virpuļoja putekļi. Drūmas dievu sejas, glūnoši dēmoni. Tiklīdz viņš devās tālāk, šie tēli iegrima tumsa. Robs jutas apjucis, jo nesaprata, ko īsti meklē. Viņu pārņēma bezcerība, bet pēkšņi gaismas starā nonāca milzīga polistirola kaste, uz kuras ar marķieri bija uzrakstīts Gebekli. Sirds Robam iedunējās.

-    Kristīne! - viņš klusi iesaucās.

Kaste bija novietota tērauda plaukta dziļumā, pie pašas alas sienas. Kaste bija liela un šķita smaga. Kristīne mēģināja to pacelt. Nolicis lukturīti uz plaukta, Robs viņai palīdzēja. Kopā viņi izvilka kasti arā un nolika uz grīdas.

Sirdij auļojot, Robs paņēma lukturi un uzspīdināja kastei, ko atvēra Kristīne. Iekša bija saliktas četras apmēram pusmetru augstas senlaicīgas olīvu krūkas, kas ievīstītas burbuļplēvē. Robu pārņēma vilšanās. No vienas puses, viņam gribējās atrast kaut ko neķītru un biedējošu. Tā viņā runāja žurnālists un jauneklis.

Kristīne izņēma vienu krūku ārā.

-   Vai tā ir no Gebekli?

-   Pilnīgi noteikti. Un, tātad, tā ir desmit tūkstošus gadu veca. Tātad viņi bija apguvuši podniecību…

-    Krūka ir pārsteidzoši labi saglabājusies.

-   Ja. - Uzmanīgi turēdama rokās, Kristīne apgrieza trauku otrādi. Uz viena sāna bija redzams interesants zīmējums. Tāda kā nūja ar putnu galā.

-    Esmu to kaut kur redzējusi, - klusi noteica Kristīne.

Robs izņēma mobilo telefonu un uzņēma vairākas fotogrāfijas. Zibspuldzītes uzplaiksnījumi šķita teju neiederīgi velves mel- nējošajā tumsā. Likās, ka džini un imperatori spožajā gaismā savelk drūmas grimases.

Ielicis telefonu kabatā, Robs arī pats paņēma rokā vienu no krūkām. Ta izrādījās pārsteidzoši smaga. Viņam gribējās zināt, kas krūkā glabāts. Varbūt kāds šķidrums? Graudi? Medus? Sagāzis kruku, viņš nopētīja kakliņu. Tas bija aizbāzts un aizzīmogots.

-   Vai varam atvērt?

-    Uzmanīgi…

Brīdinājums nāca par vēlu. Šķita, ka krūka pēkšņi nodreb. Viņš to bija sagāzis pārāk strauji. Kakliņš it kā nošalca un nokrita uz grīdas, bet sprauga senā poda malā kļuva arvien dziļāka. Kruķa burtiski sadrupa Robam rokās, un lauskas izbira gridas putekļos.

-   Ak Dievs! - Smaka bija derdzīga. Robs piespieda jakas piedurkni degunam.

Kristīne uzspīdināja lukturīša gaismu krūkas saturam.

-    Sasodits!

Uz grīdas gulēja sīks ķermenītis. Cilvēka ķermenis. Zīdainītis embrija pozā. Tas bija daļēji mumificējies un daļēji atgādināja viskozu šķidrumu. Pat visu daudzo gadsimtu gaitā tas nebija pilnībā satrūdējis. Smaka bija tik neizturama, ka Robs sāka rīstīties. No galvaskausa āra plūda burbuļojošs šķidrums.

-   Paskaties sejā! - iesaucas Kristīne. - Paskaties sejā!

Robs iespīdināja gaismas staru zīdainim sejā. Tā bija sastingusi klusā kliedzienā. Tas bija mirstoša bērna kliedziens, kas atbalsojās cauri divpadsmit tūkstošiem gadu.

Pēkšņi telpu piepildīja gaisma, trokšņi, balsis. Pagriezies Robs velves dziļumā ieraudzīja vairākus vīriešus ar šaujamajiem un dunčiem. Viņi tuvojās.

Divdesmit sestā nodaļa

Hjūgo de Savarijs izrādījās ļoti elegants profesors. Foristers bija gaidījis nevīžīgi ģērbušos vīreli, kam ir žakete ar ādas ielāpiem uz elkoņiem un blaugznām nosēti pleci. Bet šis Kembridžas mācībspēks bija dzīvespriecīgs, jauneklīgs, graciozs un radīja iespaidu par nodrošinātu labklājību.

Acīmredzot to deva grāmatas - populārzinātniski sacerējumi par sātanismu, kultiem, kanibālismu un citām līdzīgām tēmām, kas izrādījās komerciāli veiksmīgas. Iespējams, tādēļ aizvainotie akadēmiskas sabiedrības locekļi pret viņu izturējās visai noraidoši - vismaz Foristeram tā šķita, spriežot pēc lasītajām atsauksmēm.

Tieši de Savarijs bija ieteicis pusdienot šajā modernajā japāņu restorānā netālu no Soho. Foristers elektroniskā pasta vēstulē bija lūdzis tikšanos, kad vien profesoram būtu izdevīgi. Profesors labprāt piekrita un pat piedāvāja izmaksāt. Patiešām lieliski, jo parasti Foristers ievāca informāciju restorānos, kas bija vismaz piecreiz lētāki.

De Savarijs aizrautīgi tiesāja melno mencu miso mērcē. Viņi sēdēja uz ozolkoka sola pie pašas bāra letes, kas ieskāva virtuves zonu. Tajā atradās lieli, nomelnējuši grili, pie kuriem strādāja drūmi un neganti japāņu šefpavāri, kas ar biedējoši lieliem nažiem smalcināja dārzeņus. Profesors pievērsās Foristeram.

-    Ka gan kriminālisti zināja, ka tas ir damu?

Profesors runāja par šķidrumu Kaslrigā atrastajā pudelītē. Foristers neveiksmīgi mēģināja ar irbulīšiem satvert kādu gabaliņu svaiga kalmāra.

-    Londona bija jāizmeklē vairākas nežēlīgas slepkavības, vienā no tām upurēts afrikāņu bērns. Tādējādi laboratorijas puiši jau agrāk iepazinušies ar terminu "damu".

-   Tā nabaga bērna līķis bez galvas tika atrasts Temzā?

-   Jā. - Foristers iemalkoja siltu sakē. - Damu acīmredzot ir koncentrētas upurēto cilvēku asinis. Vismaz tā teica patologs.

-   Tā arī ir. - Tobrīd virtuves zonā liela auguma japanis milzu ātrumā ķidāja bāli sārtu zivi. - Šādas slepkavības ir visnotaļ pretīgas. Āfrikā katru gadu mirst simtiem bērnu. Vai jūs zināt, ko tieši viņi dara ar bērniem?

-   Cik man zināms, viņiem nocērt locekļus…

-Jā, bet viņi tanī brīdī vēl ir dzīvi. Turklāt tiek nogrieztas arī ģenitālijas. - De Savarijs iemalkoja alu. - Dzīvo upuru kliedzieni pastiprinot rituālās slepkavības speķu. Vai nomēģināsim gabaliņu šīs dzeltenspuru tunzivs steika?

-    Kā, lūdzu?

Tā vien šķita, ka šī supermodernā restorāna galvenā ideja ir nelielu porciju pasūtināšana. Maltīti pasūtina nevis uzreiz, bet gan pakāpeniski, kamēr klients jūtas paēdis. Jocīgi. Foristers nekad tādā vietā nebija pusdienojis un prātoja, kam ir pa kabatai šis restorāns, kur pasniedz mīkstčaulas krabja suši, kas piegādāts no Aļaskas, kā ari toro ar sparģeļiem un sevrjugas kaviāru.

-   Garneļu tempura ir dievīga, - sacīja de Savarijs.

-    Esiet tik laipns un ēdienu pasutiniet jus, - atbildēja Foristers. - Un izstāstiet, ko domājat par slepkavību…

De Savarijs sadrūmis pasmaidīja.

-Ja, protams. Lekcija sākas trijos. Ķersimies pie lietas!

-   Tātad, ko jūs domājat?

-   Šie slepkavas šķiet kā apsēsti ar cilvēku upurēšanu.

-   To mēs jau zinām.

-Taču ta ir ekscentriska tieksme samest visu vienā kaudzē.

-    Kā, ludzu?

-   Viņi izvēlas dažādu tautu upurēšanas rituālus. Meles izgriešana, iespējams, nāk no skandināviem, galvu aprok japāņi vai izraēlieši. Matu noskūšana aizgūta no actekiem, bet Dāvida zvaigzne ir saistīta ar Zālamanu.

Pienāca jauniņa taizemiešu viesmīle, un de Savarijs pasutinā- ja nākamo porciju. Viesmīle pakniksēja un aizgāja. De Savarijs atkal pievērsās Foristeram.

-   Un tagad esam atraduši damu, kas aprakts upurēšanas vieta. Tā rīkojas afrikāņu burvji pirms īstās rituālās nogalināšanas. Damu tiek aprakts svētītā zemē, un pēc tam viņi veic upurēšanu.

-   Tātad… jūs uzskatāt, ka viņi slepkavos vēl?

-    Dabiski! Jus tā nedomājat?

Foristers nopūtās un piekrītoši palocīja galvu. "Protams, banda rīkosies atkal."

-    Un ko jus teiksiet par Elles uguņu klubu?

-    Neesmu īsti pārliecināts. Šie slepkavas acīmredzot mekle kaut ko, kas saistīts ar Elles uguņu klubu. Tikai mums nav skaidrs, ko tieši viņi meklē.

Uz ozolkoka galda viņiem priekšā tika nolikti trīs šķīvji. Aromāts bija lielisks. Foristers ilgojās, kaut tiktu servēta ari karote.

-    Patlaban, - de Savarijs turpināja, - varu vispārīgi pastāstīt par šiem sātaniskajiem kultiem un par šo grupējumu psiholoģiju. Visbiežāk šie cilvēki nāk no vidusslāņa vai pat augstākajām sabiedrības kārtām. Mensons un viņa sekotāji bija nevis nelietīgi padibeņu pārstāvji, bet gan bagātnieku bērniņi. Tieši garlaikotie, izglītotie bagātnieki pastrādā visdrausmīgākos noziegumus. Varam vilkt paralēlēs, piemēram, ar Bādera un Meinhofas grupējumu Vācijā. Baņķieru, miljonāru, uzņēmēju dēli un meitas. Elites atvases.

-   Un Bin Ladens…

-    Tieši tā! Bin Ladens ir gudrs, harismātisks slavena miljardiera dēls, taču viņu vilināja nihilistiska kais, psihopātiskākais is- lāma atzars.

-   Tātad jūs saskatāt paralēles ar Elles uguņu klubu?

De Savarijs veikli ar irbuļiem iebāza mutē vairākus dzelten- spuru tunzivs gabaliņus. Foristeram izdevās paveikt to pašu. Izrādījās, ka zivs ir neticami garda.

-Jums atkal taisnība. Elles uguņu klubs bija gluži vai paraugs, ja tā varētu teikt, mūsdienu boti chic bon genre nāves kultiem. Angļu aristokrāti, visnotaļ talantīgi cilvēki - rakstnieki, valstsvīri, zinātnieki -, kas labprātīgi nododas grēkam. Varbūt mērķis ir epzttcr Ies bourņcois?

-   Bet daži apgalvo, ka Elles uguņu klubs bija dzērāju pulcēšanās vieta. Uzdzīvotāju pulciņš.

Profesors papurināja galvu.

-   Sers Frānsiss Dešvuds bija viens no izglītotākajiem sava laika teoloģijas zinātniekiem. Viņš devās uz Tālajiem Austrumiem, lai realizētu savas dīvainās vēlmes, proti, apgūtu reliģisko ezote- riku. Diletants tā nerīkojas. Savukārt Bendžamins Franklins bija viens no dižākajiem tā gadsimta vīriem.

-   Tātad viņi nepulcējās tikai tādēļ, lai kopīgi iedzertu džinu un kaili uzspēlētu "Tvisteru".

-   Nedomāju vis. - De Savarijs iesmējās. Japānis virtuvē strādāja ar diviem nažiem vienlaikus. Šķēlējamais zutis dancoja uz griežamā dēļa, it kā joprojām būtu dzīvs. Varbūt tas tiešām vēl bijt7 dzīvs. - Par to, kas noticis Anglijas Elles uguņu klubā, daudz diskutēts. Mēs zinām, ka Īrijas kluba biedri bijuši ārkārtīgi nežēlīgi. Piemēram, aplējuši ar alkoholu kaķus un tad cepinājuši uz uguns. Mirstošo dzīvnieku brēcieni turējuši nomodā pusi karaļa Džordža laikmeta Dublinas. Tādā pašā veida viņi nogalinājuši ari kalpotāju. Tās bijušas derības. - Profesors uz mirkli apklusa. - Manuprat, Elles uguņu klubs un daži citi Eiropas satanistu klubi palīdzēs mums izprast, kādi varētu būt jusu noziedznieki. Kāda ir viņu hierarhija, motivācija, psiholoģija. Viņiem noteikti ir līderis. Harismatisks un ārkārtīgi inteliģents. Iespējams, no labas ģimenes.

-    Un sekotāji?

-Īle varētu būt līdera tuvākie draugi, vājas, taču izglītotas personības. Viņus savaldzinājusi līdera sātaniskā harisma. Ari šie cilvēki nākuši no privileģētām aprindām.

-    Tas atbilst viņu ārējā izskata aprakstam un izsmalcinātajai valodai.

De Savarijs paņēma no letes šķīvi. Lūkodamies uz ēdienu, viņš mirkli apdomājās un tad turpināja:

-    Lai gan es uzskatu, ka jūsu bandas vadītajs ir absolūti jucis.

-    Kā to saprast?

-   Neaizmirstiet viņa savādo aizraušanos! Tas ir dažādu upurēšanas elementu sajaukums. Pati upurēšanas ideja ir absolūti vājprātīgā. Ja viņš meklē kaut ko, kas ir saistīts ar Elles uguņu klubu, tad to varētu izdarīt daudz prātīgākā veidā, nevis braukāt apkārt pa Britu salām un šķērst cilvēkus. Jā, slepkavības ir smalki izplānotas un tikpat rūpīgi izpildītas, viņi lieliski slēpj pēdas, bet… kādēļ vispār slepkavot, ja jūsu mērķis ir kaut ko atrast? Atklāt kaut ko apslēptai? - De Savarijs paraustīja plecus. - Kt voila. Šis cilvēks līdzinās loģiski domājošam Frānsisam Dešvudam un pārspēj pat Čārlzu Mensonu. Viņš ir psihopāts. Ģeniāls, taču psihopāts.

-   Ko tas nozīmē?

-Jūs esat detektīvs. Manuprat, tas nozīmē, ka viņš aizies par tālu. Un tādā trakumā viņi pieļaus kļūdu. Jautājums tikai…

-   Cik cilvēku viņi līdz tam nogalinās?

-   Tieši tā. Bet tagad jums jānomēģina šis daikons. Tas ir redisa paveids. Garšo debešķīgi!

Atgriezies Skotlendjardā, Foristers apmierināts atraugājās - tā viņš atsauca atmiņā tikko tiesātās pusdienas. Tad viņš apsēdās grozāmajā krēslā un sagriezās gluži kā bērns. Sakē viņu bija apreibinājis, taču tas attaisnojās. Pie pusdienu galda kopa ar jauno draugu Hjūgo viņš bija daudz uzzinājis. Foristers pacēla telefona klausuli un piezvanīja Boidžēram.

-Jā, kungs?

-    Nepieciešams sameklēt informāciju. Veikt pamatīgu pētījumu.

-    Kādu?

-   Jāapzvana elitārākās privātskolas.

-    Labi…

-   Sāc ar ītonu, Vinčesteru, Vestminsteru. Zemāk par Milfildu nenolaidies. Piezvani arī uz Herovu. Izmanto Skolu direktoru asociācijas sarakstu.

-   Skaidrs. Un… ko man viņiem prasīt?

-   Apjautājies par pazudušiem zēniem. Pazudušiem skolēniem. Piezvani arī uz labākajam universitātēm, uz Oksfordu, Kembridžu, Londonas universitāti un Svētā Endrū universitāti. Tāpat uz Daremu. Nu, tu jau zini.

-    Vēl ir Bristole.

-    Un kāpēc ne? Tāpat kā Ekseteras universitāte un Sairenses- teras lauksaimniecības koledža. Mums jāatrod studenti, kas nesen pēkšņi pametuši mācības. Man vajadzīga informācija par bagātnieku dēliņiem ar problēmām.

Divdesmit septītā nodaļa

Daļēji satrūdējušais un daļēji mumificējies zīdaiņa līķis gulēja uz grīdas. Gaisā uzvirmoja senu pīšļu smaka. Virs statujām un muzeja velvju plauktiem mirgoja spuldzītes. Viņiem tuvojās mil- zigi, bruņoti un nikni vīri. Robam šķita, ka dažus viņš manījis izrakumu laukumā. "Kurdi. Vismaz izskatās pēc kurdiem."

Velvēs bija tikai vienas durvis, bet ceļā līdz tam stāvēja šie draudīgie stāvi. Astoņi vai deviņi vīri. Dažiem roka bija ieroči: vecmodīga pistole, bise, jauns medību ierocis. Pārējie turēja lielus dunčus - viens no tiem atgādināja mačeti. Robs uzmeta vainīgu un nelaimīgu skatienu Kristīnei. Viņa skumji, gandrīz izmisusi pasmaidīja un tad piegāja tuvāk Robam un paspieda viņa plaukstu.

Viņi tika sagūstīti un nošķirti viens no otra. Robu vīri sagrāba aiz apkakles, bet Kristīni - aiz rokām. Robs novēroja, kā lielākais no iebrucējiem - acīmredzot līderis - nopēta atlauzto urnu, mazo liķīti un savadi smirdošo šķidrumu. Viņš uzšņāca saviem biedriem, un divi kurdi nekavējoties iesteidzās ejā starp plauktiem, lai novāktu pierādījumus - pretīgo kaudzīti ar satrūdējušajiem pīšļiem.

Robu un Kristīni izveda no velvēm. Viens no vīriem bija iespiedis pistoles stobru dziļi Robam vaigā. Aukstais metāls oda pēc smērvielām. Citi bija stingri sagrābuši Kristīni aiz kailajam rokam. Slaidais puisis, kas turēja rokā medību ieroci, kopā ar paris viriem noslēdza gājienu.

"Uz kurieni mūs ved?" Robs juta, ka ari kurdi ir nobijušies. "Varbūt tikpat nobijušies kā mēs ar Kristīni?" Taču vīri bija visnotaļ apņēmīgi un stūma gūstekņus garām garajām artefaktu rindām - garām tuksnešu dēmoniem, romiešu karavadoņiem un kanaāniešu vētras dieviem; garām Anžu, Ištarai un Nimrodam.

Pa kāpnēm viņi nonāca muzeja galvenajā zālē. Kristīne neganti lādējās franču valodā. Robu pārņēma vēlēšanās aizsargat - šo sievieti - un kauns par sevi. "Es taču esmu vīrietis! Man kaut kas jādara! Jābūt varonim. Jāizrauj dunči no kurdu rokam, jāpagriežas un jānotriec nelieši zemē; jāpaķer Kristīne aiz elkoņa un jāglābj, jāizvelk brīvībā."

Taču dzivē tā nenotiek. Viņus veda ka notvertus zvērus - lēni, bet mērķtiecīgi pretī izlemtam liktenim. "Bet… kads tas ir? Vai esam nolaupīti? Vai šis ir kāds triks? Vai šie puiši ir teroristi? Kas te īsti notiek?" Robs tomēr nez kādēļ cerēja, ka sagustītāji ir policisti, lai gan apzinājās, ka tā nav. Tas šķita neiespējami. Šī procedūra nelīdzinājās arestam. Puiši vairāk atgādināja zaglīgus noziedzniekus. Prātā atausa ainas, kā cilvēki paliek bez galvām - Irākā, Afganistānā un Čečenijā. Viņus notriec gar zemi, tad nazis no- švīkst pāri skrimšļiem un balsenei. Bezgalvainais ķermenis vēl ierauj gaisu, šļācas asinis. Allāhu Akbar. Allāhu Akbar. Graudains in- terneta attēls. Šausmas. Dzīvu cilvēku upurēšana internetā.

Kristīne joprojām lādējās. Robs locījās un centās izrauties, taču vīri viņu stingri turēja. Viņš nespēja but varonis. Viņš spēja vien kliegt.

- Kristīne? - viņš uzsauca. - Kristīne?

Aiz muguras atskanēja "jā".

-   Vai ar tevi viss kārtībā? Kas…

Robam mutē ietriecas dūre. Viņš juta, ka aukslējas pamazām kļūst sāļi asiņainas. Sāpes šķita teju dedzinošas, un viņš pierima.

Vadonis nostājas gūsteknim priekšā, pacēla viņa asiņojošo seju un teica:

-    Nerunāt! Nerunāt!

Šis vīrs nelikās nežēlīgs, vaibsti pauda… samierinašanos. It ka šis būtu neizbēgams, taču nepatīkams pienākums. Kaut kas patiesi drausmīgs…

Gluži ka soda izpilde.

Viens no kurdiem lēni un uzmanīgi atvēra galvenās muzeja ieejas durvis. Roba prātu pārņēma atmiņu ainas. Viņa dzīves tikko aizritējušās savādās stundas: Urfas ielās nokautās kazas, vīri melnas svētku biksēs, viņu ielaušanās muzejā. Un tad - kluss zīdaiņa kliedziens, kad viņš aprakts dzīvs pirms divpadsmit tūkstošiem gadu.

I'ie durvīm stāvošais kurds pamāja saviem biedriem. Tātad gaiss bija tīrs.

-   Ej! - vadonis uzkliedza Robam. - Ej mašīnā!

Vīri grūstīdami stūma Robu pāri tveices pārņemtam un mēness apspīdētam stāvlaukumam. Automašīnai ar kritušu vīģu pēdām uz vējstikla bija pievienojušies vel trīs braucamie. Ļoti vecas, daudz cietušas vietējo mašīnas - tas noteikti nebija policijas transports. Robs juta, kā izplēn pēdējais cerību stariņš.

"Acīmredzot kurdi plāno aizvest mūs tālu prom. Varbūt ārā no pilsētas. Uz kādu pamestu zemnieka māju. Tur mūs pieķēdēs krēsliem." Robs iztēlojās, kā nošņakst duncis, kad tas pāršķeļ viņa barības vadu. Allāhu Akbar. Viņš aizgaiņāja šo domu. "jāsaglabā veselais saprāts. Jāglābj Kristīne. Jāglābjas pašam - meitas vārdā."

Meita!

Vainas apziņa šķēla Roba sirdi ka stikla lauska. "Mana meita Lizija! Es taču vēl vakar apsolīju, ka pēc nedēļas būšu mājās! Nu izskatas, ka mes vairs neredzēsimies. Stulbums. Stulbums. Stulbums!"

Kāds stingri pieskārās viņa galvai, spiežot pieliekties, lai varētu ielocīties apdriskātajā automašīnas aizmugures sēdekli. Robs pretojās - bija sajūta, ka šis ceļš vedis pretī nāvei. Pagriezies viņš ieraudzīja Kristīni un dunci viņai pie rīkles. Viņu vilka uz. citu mašīnu. Te vairs nekas nebija uzsākams.

Pēkšņi kāds iesaucas:

-Stāt!

Šķita, ka gaiss sastingst. Automašīnu stāvlaukumu pielēja spožas gaismas.

-Stāt!

Gaismas bija žilbinošas. Robs juta, ka laukuma tagad ir krietni vairak cilvēku. Sirēnas. Sarkanas un zilas gaismas. Mežonīgs troksnis. Policija. "Vai tā ir policija?" Viņš izrāva roku no sagūs- tītāja tvēriena, aizsedza acis ar plaukstu un vērās zibsnlgajā gaisma…

Tas bija Kiribali ar divdesmit vai trīsdesmit policistiem, kas skrēja uz stāvlaukuma pusi. Tie pieplaka pie zemes, ieņēma pozīcijas, nomērķēja. Taču tie nebija parasti policisti. Šiem mugurā bija melni, pusmilitāri tērpi un rokās - automāti.

Kiribali turku valodā kliedza uz kurdiem. Un kurdi kāpās atpakaļ. Tas, kurš stāvēja Robam vistuvāk, nometa savu vecmodīgo pistoli zemē un pacēla rokas. Kristīne atbrīvojās no sagūstītājiem un skriešus metās drošībā pie policistiem.

Robs soļos devās pie Kiribali. Sī vīra seja pauda nicinājumu, un viņš izgrūda:

- Sekojiet man!

Strupām kustībām mudināti, Robs ar Kristīni tika aizvesti pie liela, jauna BMW, kas stāvēja netālu no muzeja teritorijas. Kiribali pavēlēja abiem sēsties aizmugure, bet pats iekārtojās priekšējā sēdeklī un pagriezās.

-    Es vedu jūs uz lidostu.

-    liet… - Robs iesāka. Viņam sāpēja savainotā seja.

-    Es aizbraucu uz jūsu dzīvokli un uz viesnīcas numuru, - Kiribali sacīja. - Un tie izrādījās tukši! Pilnīgi! Uzreiz sapratu, ka esat devušies uz šejieni. Jūs esat tādi muļķi! Absolūti muļķi! - BMW traucās pa platu, laternu apgaismotu ceļu. Kiribali turku valodā sarunājās ar šoferi, kurš paklausīgi kaut ko atbildēja. Tad policists sadrūmis palūkojās uz Robu. - Bagāžnieka ir jūsu somas. Pases. Klēpjdatori. Pārējo mēs nosūtīsim vēlāk. Jūs jau šovakar pametīsiet Turciju. - Viņš pasniedzās uz aizmuguri. - Jūsu biļetes. Uz Stambulu un pēc tam uz Londonu. Vienā virzienā. Uz šīvakara reisu.

Kristīne mēģināja protestēt, taču spēja vien drebelīga balsī stomīties. Kiribali nievājoši palūkojās uz viņu un atkal pārmija dažus vārdus ar automašīnas šoferi. Viņi jau bija nonākuši pilsētas nomalē. Līdzenais pustuksnesis blāvi sudrabotajā mēnessgaismā šķita kluss.

Lidostā šoferis izsniedza viņiem somas. Nelielajā lidostas ēkā Kiribali novēroja, kā viņi reģistrējas, un tad norādīja uz izlidošanas zonu.

-   Ceru, ka mēs vairs nekad netiksimies. Ja atgriezisieties, kurdi var jūs nogalināt. Ja arī tā nenotiks, es jūs noteikti iemetīšu cietumā. Uz ļoti ilgu laiku. - Sasitis papēžus kā pavēles izpildei gatavs prūšu virsnieks, Kiribali uzmeta abiem vēl pēdējo nikno un nicinošo skatienu un devās prom.

Robs ar Kristīni izgāja drošības pārbaudi un iekāpa lidmašīnā. Ta pacēlās gaisā. Robs atslīga sēdeklī. Ķermenī pulsēja sāpes un adrenalīns. Tagad bija skaidrs, kādas emocijas viņu plosa. Bailes un kvēls niknums. Tās pašas izjūtas, kuras bija pārņēmušas pēc bumbas sprādziena Irākā. Robs sasprindzināja un atkal at- slābināja žokļa muskuļus. Lūpa joprojām smeldza, zobs bija nolauzts. Viņš mēģinaja nomierināties, taču domas auļoja kā neprātīgas. "Nekas vēl nav beidzies. Es esmu žurnālists. Labs žurnālists. Tas ari viss. Jāatbrīvojas no dusmām, nelietderīgā niknuma. No pazemojuma sajūtas. Ja puiši domā, ka var mani nobiedēt ar pistolēm un dunčiem, tad viņi rūgti maldās. Es sagatavošu savu rakstu. Mani neviens nenobiedēs. Tikai jānomierinās." Taču patiesībā Robam gribējās kliegt. Viņš palūkojās uz Kristīni.

Pirmo reizi kopš brīža, kad tika sasista urna ar bērna līķiti, ar- heoloģe uzrunāja tieši viņu. Klusi, bet skaidri:

-    Kanaānieši. -Ko?

-   Tā rīkojās senie kanaānieši. Viņi apraka savus bērnus. Dzīvus. - Viņa pagriezās un skatījās taisni uz priekšu. - Krūkas.

Divdesmit astotā nodaļa

Robs nolika telefonu un nopētīja garlaicības mākto pūli Stambulas lidostā. Viņš veselu stundu bija runājis ar savu meitu. Tā bija laimes, pļāpašanas, ilgu un prieka pilna stunda. Tad nogurdinošas un kaitinošas desmit minūtes viņš runāja ar meitenes māti. Izrādījās, ka bijusī sieva ved Liziju uz laukiem, kur meitene pavadīs divas nedēļas. Ja arī viņš nekavējoties kāptu lidmašīnā, meitu satikt neizdotos.

Viņi bija ieradušies pusnaktī un pārguruši mazliet nosnaudās lidostas uzgaidāmajā telpā. Robs izberzēja acis. Miegs nebija palīdzējis atslābināties. "Nespēju noticēt visam, kas ar mani atgadījies. Tada notikumu ķēde! Ko tagad iesākt?"

-    Ei, puis! - Kristīne vicināja diētiskās kolas kārbas. - Iedomājos, ka tev noderēs.

Pateicies un paņēmis kolu, Robs attaisīja kārbu. Ledainais šķidrums koda pāršķeltajā lupā.

-   Vai mājās viss kārtībā, Robert?

-   Jā… - Viņš vēroja, ka ķiniešu uzņēmējs spēcīgi atkrēpojas atkritumu urnā. - Nē. Patiesībā ne. Ģimene…

-    Ak tā. - Kristīne mierīgi lūkojās pāri uzgaidāmajai telpai. - Vai redzi? Viss ir kā parasti! Starbucks. McDonalds… Nemūžam nepateiksi, ka pirms dažām stundām mus gandrīz nolaupīja.

Robs saprata, ko viņa ar to gribējusi teikt. Nopūties viņš skumji vērās izlidošanas tablo. Reiss uz Londonu bija jāgaida vēl neskaitāmas stundas. Viņš tiešām nevēlējās atrasties šajā lidostā un nosist laiku. Taču arī mājup doties negribējās, ja reiz meitas tur nav. Kāda tam būtu jēga? Viņš vēlējās pabeigt rakstu. Redaktoram viņš jau bija izstāstījis pēdējo notikumu gaitu, gan izlaižot nepatīkamākās detaļas. Stīvs divas reizes bija nolamājies un tad pajautājis, vai Robam viss kārtībā. Tas bija atbildējis, ka jutas labi. Par spīti visam. Tad Stīvs vilcinādamies piekrita, ka Robs turpina darbu:

-Ja vien tev izdodas izvairīties no šāviena galvā.

Redaktors pat bija apsolījis, ka parskaitīs Roba kontā mazliet vairāk naudas, lai viņš varētu visu nokārtot. Tātad kompass rādīja vienā virzienā. Neatkāpties. Nepadoties. Iet uz priekšu. Nodot rakstu.

Taču mieru nedeva viena problēma - Robs nezināja, kā jūtas Kristīne. Pārdzīvojums muzejā bija patiesi smags. Robs apzinājās, ka spēs tikt tam pāri, jo ir pieradis pie briesmām. Tās bija vajājušas viņu jau Irākā. "Bet… vai ir iespējams, ka ari Kristīne būs tikpat stipra? Varbūt tas ir par daudz no viņas prasīts? Viņa ir zinātniece, nevis žurnāliste." Izdzēris kolu, Robs aizgāja līdz atkritumu urnai un izmeta kārbu. Kad viņš atgriezās, Kristīne veltīja viņam tikko jaušamu smaidu.

-   Tu negribi braukt mājās, vai ne?

-    Ka tu uzminēji?

-   Tu blenzi uz tablo kā uz visļaunāko ienaidnieku.

-   Piedod.

-   Es jutos tieši tāpat, Robert. Palikuši daudzi nepabeigti darbi. Mes taču nevaram tā gluži vienkārši aizbēgt, vai ne?

-   Tatad… ko iesāksim?

-   Apraudzisim manu draudzeni Izobelu Previnu. Viņa dzīvo šeit.

Jau pēc pusstundas viņi bija noīrējuši taksometru un vēl pēc desmit minūtēm pa autostrādi joņoja uz mūžam nerimstošo Stambulu. Pa ceļam Kristīne pastāstīja par Izobelu Previnu.

-    Ilgu laiku viņa dzīvoja Konjā un strādāja kopā ar Džeimsu Melārtu. Catalhejikā. Viņa bija mana pasniedzēja Kembridžā.

-Jā, atceros, ka tu reiz par viņu jau stāstīji.

Robs lūkojās ārā pa taksometra logu. Aiz viaduktiem un savrupmājām viņš manīja milzu kupolu, ko ieskava četri augsti mi- nareti. Tā bija Svētās Sofijas katedrāle, dižens senās Konstantino- poles piemineklis. Tūkstoš piecsimt gadus vecs.

Stambula šķita neparasta un enerģijas pārpilna pilsēta. Senie mūri slējās līdzās spožiem debesskrāpjiem. Ielās varēja manīt rietumnieciska izskata cilvēkus - meitenes īsos svārciņos, vīriešus elegantos uzvalkos -, taču tikpat bieži viņi brauca garām senās I .evantes vietām, nokvēpušiem kalējiem, aizplīvurotām sievietēm un izkārtas veļas rindām. To visu ieskava starp dzīvojamiem kvartāliem un biroju torņiem redzamais Bosfors - juras šaurums, kas atdala Eiropu no Āzijas, Rietumus no Austrumiem. Barbarus no civilizācijas. Vārdu kārtību varēja mainīt atkarībā no ta, kurā pusē cilvēks dzīvo.

Kristīne piezvanīja savai draudzenei Izobelai. No sarunas Robs noprata, ka Izobela priecājas dzirdēt bijušās studentes balsi. Kad saruna beidzās, viņš jautāja:

-   Kur viņa dzīvo?

-    Viņai ir māja vienā no Prinču salām. Osta kāpsim uz prāmja. - Kristīne pasmaidīja. - Tā ir ļoti jauka. Un mēs esam laipni lūgti padzīvot tur.

Iepriecināts Robs pieņēma uzaicinājumu.

-   Viņa varētu mums palīdzēt… - Kristine piebilda, - arheoloģisko noslēpumu risināšana.

Ar to bija domāta sīciņā mūmija olīvu krūkā.

Taksometra šoferis kliedza uz garāmbraucošajām smagajām automašīnām, bet Robs apjautajās Kristīnei par kanaāniešiem.

-    Es savulaik strādāju Telgezerā, - Kristine stāstīja. - Tā atrodas Jūdejas kalnos, pusstundas brauciena attālumā no Jeruzalemes. Kanaāniešu pilsēta.

Mašīna laidās leja no kalna. Viņi bija nogriezušies no lielā ceļa un lēni vilkās pa pārpildītajām, kūsājošajām ielām.

-    Kanaānieši mēdza pirmdzimtos aprakt dzīvus, aizzīmogotās krūkās. Dažas tādas tika atrastas izrakumos. Zīdaiņi krūkās, gluži tādi paši kā muzeja velvēs. Tādēļ es domāju, ka mēs pagrabā atradām upuri.

Robs atcerējās šausmīgo izteiksmi zīdaiņa sejā. Drausmīgs kliedziens bez skaņas. Viņš nodrebēja. "Kādam gan jābūt cilvēkam, lai apraktu savu bērnu dzīvu? Krūkā! Kāpēc? Kads bija šādas rīcības evolucionārais mērķis? Kas novedis cilvēci tik tālu? Kāds Dievs to prasījis? Kas patiesībā noticis Gebeklitepe?" Kad viņi nonāca trokšņainajā krastmalā, Robam prātā iešāvās vēl viena doma.

-   Vai Abraāms gadījumā nebija saistīts ar kanaāniešiem?

-    Bija gan, - atbildēja Kristīne. - Pametis Hāranu un Šanliur- fu, viņš nonāca Kanaānā. Tā vismaz vēsta Bībele. Ei, laikam esam klāt!

Viņi bija nonākuši pie prāmja termināļa. Cilvēku bija daudz: bērni, meitenes uz velosipēdiem, vīrieši ar sezama cepumu kastēm. Robu atkal pārņēma sajūta, ka te sajaukušās civilizācijas, un ta bija teju šizofrēniska. Vīri džinsos stāvēja lidzās vīriem ar kuplam musulmaņu bārdām; meitenes minikleitiņās, smiekli un mobilie telefoni, bet turpat blakus - jaunas sievietes melnas čad- rās.

Nopirkuši biļetes, viņi devās uz augšējo klāju. Iedams gar margām, Robs juta, ka noskaņojums uzlabojas. Ūdens, saule, svaigs gaiss, patīkama brizite. Kā viņam tā visa bija pietrūcis! Šanliurfa šķita pārāk noslēgta un Kurdistānas saules nokaitēta.

Garām pukšķināja kuģītis. Kristīne norādīja uz vairākiem objektiem, kas bija redzami pie Stambulas horizonta. Zelta rags. Zilā mošeja. Topkapi pils. Bars, kur viņa ar Izobelu reiz pārlieku baudīja rakiju. Tad Kristīne atcerējās Kembridžas laikus. Robs smējās par viņas stāstiem - izrādās, Kristīne bijusi nevaldāma studente. Tad atskanēja prāmja signāls; viņi bija sasnieguši salu.

Nelielajā piestātnē drūzmējās turki, taču Kristīne uzreiz pamanīja Izobelu. Tas nemaz nebija grūti - sirmā kundze izcēlās melnīgsnējo ļaužu puli. Mugurā viņai bija plandošas drānas, ap pleciem - oranža zīda šalle. Un rokā - lornete.

Viņi piegāja pie trapa. Abas sievietes apskāvās, un Kristīne iepazīstināja draudzeni ar Robu. Izobela ļoti laipni pasmaidīja un pavēstīja Robam, ka māja atrodas pusstundas gājiena attālumā.

- Diemžēl salā nav mašīnu, saprotiet. Nav atļauts. Paldies Dievam.

Pa ceļam Kristine izstāstīja Izobelai par neparastajiem pēdējo nedēļu notikumiem. Par šausminošo slepkavību. Neticamajiem atradumiem. Izobela māja ar galvu. Viņai ļoti bija paticis Francis. Robs manīja, ka abas sievietes vieno teju mātes un meitas attiecības. Aizkustinoši.

Tanī brīdī viņš atkal iedomājās par Liziju. "Meitai patiktu šī sala," Robs nosprieda. "Jauka, lai gan mazliet noslēpumaina, ar koka mājiņām un tamariska kokiem, drūpošajām Bizantijas laika baznīcām un saulē zvilnošiem kaķiem." Visapkārt mirdzēja ūdens, un tālumā vīdēja slavenāko Stambulas celtņu silueti.

Krāšņs skats. Robs nolēma kādudien atvest meitu uz šo salu.

/

Izobelas māja bija satriecoši sena - vēss patvērums osmaņu karaliskajām atvasēm. Baltais akmens nams atradās netālu no apēnotas pludmales, un no tā pavērās lielisks skats uz citām salām.

Viņi apsēdās dīvānos ar spilveniem, un Kristīne beidza savu stāstījumu par Gebekli un pēdējo nedēļu notikumiem. Kad stāsts nonāca hdz uzbrukumam muzejā, mājā iestājās dziļš klusums.

Aiz puspievērtajiem slēģiem bija dzirdami viļņu šļaksti, un saulē čīkstēja priedes.

Izobela gurdeni spēlējas ar lorneti. Kad viņi bija padzēruši tēju, Kristīne palūkojas uz Robu un paraustīja plecus, it ka gribēdama teikt: "Varbūt Izobela nemaz nevarēs palīdzēt. Varbūt mīkla ir pārāk grūta."

Robs nopūtas - viņš jutās noguris. Bet tad Izobela izslējās - modra, dzirkstošām acīm - un palūdza Robam, lai parāda ar mobilo telefonu uzņemto krūkas fotogrāfiju.

Izņēmis no kabatas telefona aparātu, Robs uzmeklēja attēlu. Izobela rūpīgi izpētīja uzņēmumu.

-   Jā. Tieši tā jau es domāju. Sandžaks. Simbols, ko izmanto eņģeļu kultā.

-   Kādā kultā?

-    Eņģeļu kultā, jesīdi… - Izobela pasmaidīja. - Es paskaidrošu. Attālais Kurdistānas rajons ap Sanliurfu ir labvēlīgs dažādu ticibu attīstībai. Tur spēcīgas saknes laidusi kristietība, jūdaisms un islāms. Taču kurdu zemēs pastāv ari citas, daudz senākas ticības. Piemēram, jarsēnisms, alevisms un jesīdisms. Kopa tās sauc par eņģeļu kultu. Šīs reliģijas ir piecus tūkstošus gadu vecas, varbūt vel senākas, šajā pasaules daļā tās ir unikālas. - Viņa uz mirkli apklusa. - Un jesīdisms ir senākais un dīvainākais no visām.

-    Kadā ziņa?

-   Jesīdu ieražas ir ārkārtīgi dīvainas. Viņi godā svētos kokus. Sievietes nedrīkst griezt matus. Viņi neēd lapu salātus. Izvairās valkāt tumši zilas drēbes, jo ši krāsa esot pārāk svēta. Viņu sabiedrība ir sadalīta kastās, un laulības tiek slēgtas tikai vienas kastas ietvaros. Augstākajās kastās valda poligāmija. Ikvienu šis ticības piekritēju, kurš apprec nejesīdu, var izraidīt no kopienas. Tādēļ viņi nekad neprecas ar citas ticības pārstāvi. Nekad.

Sarunā iejaucās Kristīne.

-    Vai tad eņģeļu kults Turcijā nav izskausts?

-   Gandrīz ir. Pēdējie eņģelikāņi dzīvo galvenokart Irākā, aptuveni pusmiljons cilvēku. Daži tūkstoši jesīdu joprojām ir arī Turcijā, taču viņus neganti vajā, protams. Musulmaņi, kristieši, diktatori…

-   Bet kam viņi tic? - jautāja Robs.

-   Jesīdisms ir sinkrētisks, tajā apvienoti dažādu ticību elementi. Tapat kā hinduisti, viņi tic reinkarnācijai. Līdzīgi senajiem mit- raistiem, viņi upurē vēršus. Viņi tic kristības sakramentam, gluži kā kristieši. Lūdzoties viņi pavērš seju pret sauli, tāpat kā zoro- astrisma piekritēji.

-    Kādēļ jūs domājat, ka uz krūkas ir jesīdu simbols?

-    Es jums parādīšu. - Izobela aizgāja līdz grāmatplauktam pie tālākās sienas un atgriezās ar kādu sējumu rokā. Uzšķīrusi gra- matas vidu, viņa atrada attēlu ar savādu vara nūju, kuras galā sēdēja putns. Teksts vēstīja, ka tas ir "jesīdu sandžaks". Tāds pat simbols bija uz krūkām.

Izobela aizvēra grāmatu un jautāja Kristīnei:

-    Bet tagad nosauciet pilnos vārdos tos cilvēkus, kas strādāja izrakumu laukuma. Un muzeja darbinieka Besheta uzvārdu arī!

Aizvērusi acis, Kristīne mēģināja atcerēties un stomīdamās noskaitīja pusduci vārdu, bet pēc mirkļa vēl dažus.

-   Jesīdi, - palocījusi galvu, secināja Izobela. - Jūsu izrakumos strādāja jesīdi. Un arī Beshets ir šis ticības pārstāvis. Pieļauju, ka jūsu nolaupītāji arī bija jesīdi. Viņi sargāja tās krūkas muzejā.

-   Izklausās loģiski, - Robs noteica, ātri aptverdams informāciju, - ja ņem vērā notikumu secību. Proti, kad Kristīne devās pie Besheta pēc atslēgas koda, viņš to iedeva, bet tūdaļ piezvanīja saviem ticības brāļiem un izstāstīja, kas mums prātā. Tādēļ viņi ieradās muzejā. Viņi bija brīdināti!

-    Protams, - piekrita Kristīne. - Bet… kādēļ jesīdi tā raizējas par kaut kādām vecām krūkām un šausminošo saturu tajās? Kāda tam jēga? Kāda velna pēc viņi gribēja mūs apturēt?

-   Tas ir pats svarīgākais, - sacīja Izobela.

Aizvirtnis vairs nokrakšķēja. Saule spoguļojas rāmajos ūdeņos aiz loga.

-   Ir vēl kas, - turpināja Izobela. - Jesīdiem ir ļoti savāds dievs. Tas tiek attēlots kā pāvs.

-   Viņi pielūdz, putnu?

-    Un sauc to par Meleku Tausu. Par pava eņģeli. Vēl viņu mēdz dēvēt par… Molohu. Tas ir kanaāniešu pielūgtais dēmonu dievs. Tāpat viņu sauc par Sātanu. Kristieši un musulmaņi.

Robs jutās apmulsis.

-   Jūs gribat teikt, ka jesīdi ir sātanisti?

Izobela uzjautrināta palocīja galvu.

-    Šaitāns ir dēmons. Nežēlīgs upurēšanas dievs. - Viņa pasmaidīja. - Kā mēs to saprotam, jā. Jesīdi pielūdz velnu.

Divdesmit devītā nodaļa

Klonkarijs. Viņu pēdējais vārds un lielākā cerība. Foristers šķirstīja papīrus un fotogrāfijas, ko turēja sev uz ceļiem. Lietus sitās pret vējstiklu. Viņš ar Boidžēru īrētā mašīnā brauca no Francijas pilsētas Lilles uz dienvidiem. Boidžērs sēdēja pie stūres, bet Foristers tikmēr ātri lasīja. Un loloja cerību, ka beidzot ir uz pareizā ceļa. Tā patiešām šķita.

Dažas dienas viņi bija pavadījuši sarunās ar skolu direktoriem, augstskolu rektoriem un studentu konsultantiem, zvanījuši nerunīgiem ārstiem universitāšu klīnikās. Pie apvāršņa parādījās daži piemēroti kandidāti. Puisis, kas atskaitīts no Kristčērčas koledžas Oksfordā. Pāris izslēgto no ītonas un Morlboro koledžas. Šizofrēnisks students, kas pazudis no Svētā Endrū universitātes. Foristers jutās pārsteigts par to, cik daudziem studentiem diagnosticēta šizofrēnija. Valstī to bija simtiem!

Visi šie cilvēki tā vai citādi izslēgti no mācību iestādēm. No Oksfordas atskaitītais atradās psihiatriskajā slimnīcā. Svētā En- dru universitātes students, cik zināms, uzturējās Taizemē. No ītonas izslēgtais miris. Beigu beigās viņi bija palikuši pie viena cilvēka vārda: Džeimijs Klonkarijs.

Viņš atbilda visiem parametriem. Nācis no ļoti turīgas aristokrātu ģimenes. Par lielu naudu izglītots Vestminstera, kur izturējies ekscentriski un pat nežēlīgi - vismaz tā stastīja internāta vadītājs. Puisis piekāvis kādu citu skolēnu, un tikai izcilie sasniegumi mācībās paglābuši viņu no izslēgšanas.

Tad Klonkarijs iestājies Karaliskajā koledžā Londonā, kur studējis matemātiku. Tā bija viena no labākajām dabaszinātņu universitātēm pasaulē. Taču ari šī nenovērtējamā iespēja nebija atrisinājusi puiša problēmas - viņa negantums tikai pieņēmies spēkā. Viņš niekojies ar narkotikām un kopmītnē pieķerts kopā ar izsaukuma meičām. Viena no meitenēm ziņojusi policijai, ka puisis bijis brutāls, taču Kroņa Apsūdzības dienests nolīdzinājis prasību līdz ar zemi, jo viņa, lūk, ir prostitūta, bet virtš - izcilākas universitātes apdāvinātākais students.

Būtiski bija tas, ka Klonkarijs pulcējis ap sevi vairākus ļoti tuvus draugus - itāliešus, francūžus un amerikāņus. Viens no kur- sabiedriem stāstīja, ka Klonkarija draugus varētu nosaukt par "savādu kliķi, kas pielūdza viņu". Foristers un Boidžērs noskaidroja, ka pēdējās divās vai trijās nedēļās ši kliķe nozudusi. Puiši nav apmeklējuši lekcijas. Kada norūpējusies sieviete informējusi, ka pazudis viņas brālis. Kafejnīcā izkārti paziņojumi. Tas bija itālietis Luka Marsinelli.

Jaunekļi bija pazuduši bez pēdām. Viņu istabiņās netika atrastas nekādas norādes par tālāko likteni. Neviens nezināja, kurp puiši devušies. Un neviens par to arī īpaši neuztraucās. Kliķes biedri netika mīlēti. Paziņas un kaimiņi neko paskaidrot nevarēja. "Studenti nāk un iet." - "Nodomāju, ka viņš devies atpakaļ uz Milānu." - "Viņš teica, ka paņems brīvdienu."

Līdz ar to Skotlendjardam vajadzēja pieņemt dažus atbildīgus lēmumus. Foristera komanda nespēja vienlīdz centīgi izsekot visiem pavedieniem. Laika palika arvien mazāk. Toyota handeruiser atrada pamestu Liverpūles nomalē - acīmredzot puiši bija sapratuši, ka šī mašīna nav droša. Banda bija nogājusi pagrīdē, taču Foristers zināja, ka tā atkal parādīsies, turklāt visnotaļ drīz. Bet - kur? Ilgam pārdomām nebija laika, tadeļ Foristers pavēlēja saviem padotajiem koncentrēties uz Klonkariju, kurš tika uzskatīts par grupas līderi.

Izrādījās, ka Klonkarija ģimene dzīvo Pikardijā Francijas ziemeļos. Vēl viņiem bija mantots nams Saseksa, plašs dzīvoklis Londona un pat villa Barbadosā, taču nez kādu iemeslu dēļ viņi dzīvoja Pikardijas vidienē. Netālu no Alberas. Tieši tādēļ Foristers un Boidžērs ielēca pirmajā Eurostar rita vilciena, kas devās no Sentpankrasas stacijas Londonā uz Lilli.

Foristers vēroja plašos laukus, nedaudzos mežus, tēraudpelē- kās Ziemeļfrancijas debesis. Itin bieži pakalnus greznoja britu karalaiku kapsētas - aizkustinoša, taču skumja vienkāršu marmora pieminekļu parāde. Daudzi tūkstoši kapu kopiņu. Drūms skats, kuru vēl drūmāku darīja lietus. Kokiem bija saplaukuši ziedi, bet arī tos nomāca nerimstošais smalkais lietutiņš.

-   Šī nav pati pievilcīgākā Francijas daļa, vai ne, kungs?

-    Pretīga, - atbildēja Foristers. - Tie kapi ir drausmīgi.

-   Te risinājušies daudzi kari, vai ne?

-Ja. Un nāves industrija. Diemžēl. - Mirkli paklusējis, Foristers piebilda: - Mēs uz šejieni mēdzām braukt atvaļinājumā.

Boidžērs iesmējās.

-    Lieliska izvēle.

-    Ne jau tieši uz šejieni. Es gribēju teikt, ka manā bērnībā mēs braucām atpūsties uz Francijas dienvidu nometnēm. Mēs nevarējām atļauties lidmašīnas biļetes, tādēļ cauri visai Francijai braucām ar auto. No Havras cauri Pikardijai. Garām Albērai, Sommas upei un ta tālāk. Un es vienmēr raudāju, jo apkartne bija vienkārši pretīga. Ciemati šķita riebīgi, jo pārbūvēti tūdaļ pēc Liela kara. No betona. Šajos laukos bojā gāja miljoniem cilvēku, Boidžēr. Miljoni! Flandrijas laukos.

-    Laikam gan.

-    Manuprāt, somi taja laikā vēl dzīvoja iglās.

-   Jā, kungs, un ēda sūnas.

Abi viri sāka smieties - gluži ka puikas. Foristeram bija nepieciešams atslābināties. Brauciens ar Eurostar bija tikpat skumjš, jo laiku viņi izmantoja, lai vēlreiz pārlasītu patologu ziņojumus. Lai pārliecinātos, ka neko nav palaiduši garām. Taču jauni atradumi izpalika. Tikai zinātniskā valodā sarakstīta ievainojumu analīze. Plašs asinsizplūdums. Durta brūce piektajā starpribu spraugā. Nāve iestājusies pēc traumatiskas asfiksijas.

-    Laikam īstais, - sacīja Boidžērs.

Foristers nopētīja ceļa norādi: "Ribemona pie Ankras, 6 km."

-Tev taisnība. Šis ir vajadzīgais pagrieziens.

Automašīna nogriezās mazāka ceļā un brauca garām milzīgām lietus ūdens peļķēm. Foristers prātoja, kādēļ Francijas ziemeļaustrumos tik daudz list. Viņš atcerējās Lielā kara dalībnieku stāstus par lietus radītajiem dubļiem, kuros burtiski noslīka simti un tūkstoši vīru. Drausmīga nāve.

-   Te griezies pa labi. - Detektīvs vēlreiz izlasīja Klonkariju adresi. Vakar viņš bija piezvanījis un saņēmis ģimenes piekrišanu sniegt atbildes uz jautājumiem. Mātes balss telefona klausulē bija šķitusi auksta un mazliet tricoša, taču viņa izstaslīja, ka nokļūt līdz mājai. Jābrauc garām Voltera ielai, pec kilometra jānogriežas pa kreisi un jādodas Albēras virzienā. - Tagad pa kreisi.

Boidžērs pagrieza stūri, un īrētā automašīna trāpīja ar lietus ūdeni pilnā grambā. Acīmredzot šis bija kādas saimniecības piebraucamais ceļš.

Tad viņi ieraudzīja maju. Tā bija liela un iespaidīga, ar aiz- virtņiem un mansarda logiem, stipri slīpu jumtu franču stilā. Taču arī šis nams likās drūms, tumšs un nomācošs. Savāda vieta dzīvošanai.

Džeimija Klonkarija māte gaidīja viņus plata, līkumaina piebraucama ceļa galā. Viņa runāja izsmalcināti, taču balsī jautās ledains aukstums. Ļoti angliska lēdija. Vīrs stāvēja durvīs, ģērbies dārga tvīda žakete un velveta biksēs. Zeķes bija koši sarkanā krāsā.

Kalpone dzīvojama istabā piedāvāja kafiju. Klonkarija kundze apsēdās viņiem pretī, ceļus saspiedusi cieši kopā.

-   Tatad, inspektor Forister, jūs vēlējāties aprunāties par manu dēlu Džeimiju…

Iztaujāšana izvērtās mocībās. Saruna šķita samākslota un nogurdinoša. Vecāki apgalvoja, ka zaudējuši kontroli pār dēlu, kad tas bijis vēl pusaudža gados. Pilnība kontakti zuduši, tiklīdz viņš iestājies augstskolā. Apspriežot Džeimija "problēmas", mātei tikko jaušami drebēja lūpas.

Viņa it visā vainoja narkotikas. Un draugus. Viņa atzinās, ka vainojusi arī pati sevi, jo nosūtījusi dēlu uz internātskolu Vest- minsterā. Līdz ar to dēls juties izolēts no ģimenes.

-    Tā nu viņš attālinājās no mums. Tas arī viss.

Foristers jutās vīlies. Viņš apzinājās, ar ko šī iztaujāšana beigsies. Vecāki neko nezināja; viņi faktiski bija nolieguši savu dēlu.

Kad jautājumu uzdošanu pārņēma Boidžērs, detektīvs nopētīja plašo un kluso dzīvojamo istabu. Visapkart bija daudz ģimenes locekļu fotogrāfiju. Meita - Džeimija māsa - bija redzama brīvdienās, ponija mugurā, skolas izlaiduma. Taču dēla foto nebija. Pat viena vienīga ne. Bija arī citi portreti. Klonkarijs militārā formastērpā, deviņpadsmitais gadsimts. Vikonts Indijas armijā. Admirālis. Izcilie ģimenes priekšteči vērās uz klātesošajiem no portretiem pie sienas. Un tagad, iespējams - tikai iespējams - ģimenē bija arī slepkava. Psihopātisks noziedznieks. Foristers juta, kāds kauna traips gulst pār Klonkarijiem. Juta, kādas sāpes plosa māti. Tēvs visu iztaujāšanas laiku klusēja.

Divas stundas pagaja mokoši lēni. Beigu beigās Klonkarija kundze pavadīja viesus līdz durvīm. Viņas zilās acis burtiski urbās Foristerā. Ērgļa vaibsti atsauca atmiņā Džeimija Klonkarija fotogrāfiju, ko Foristers bija ieguvis Karaliskās koledžas arhīvā. Puisis bija pievilcīgs, ar augstiem vaigu kauliem. Ari mate reiz bijusi skaista; vēl tagad augums slaids kā modelei.

-    lnspektor, - viņa ierunājās, stāvot durvis. - Kaut es varētu pateikt, ka Džeimijs nav pastrādajis tās… šausmīgās lietas. Bet… bet… - Viņa apklusa. Vīrs stāvēja sievai aiz muguras, un sarkanās zeķes foajē pustumsā šķita mirdzošas.

Palocījis galvu, Foristers paspieda sievietes roku. Vismaz izdevās apstiprināt viņu aizdomas, taču atrast Džeimiju Klonka- riju tas nepalīdzēja.

Viņi devās uz automašīnu. Lietus beidzot bija mazinājies.

-    Tātad mēs zinām, ka tas ir viņš, - teica Foristers, kāpdams mašīnā.

Boidžērs iedarbināja motoru.

-   Laikam gan.

-   Bet, pie velna, kur viņš ir?

Auto pa miklo granti aizslidinājās līdz līkumainajam ceļam. Lai tiktu līdz autostrādei, nācās pievārēt šaurās ciemata ieliņas. Braucot cauri Ribemonai, Foristers pamanīja necilu franču kafejnīciņu - izgaismotā izkārtne pelēkajā lietu šķita bezgala aicinoša.

-    Vai paēdīsim pusdienas?

-    Labprāt.

Mašīnu viņi atstāja Revolūcijas laukumā, kura dominēja pārlieku milzīgs memoriāls, piemiņas vieta Lielajā karā kritušajiem. "Ciematiņš," sprieda Foristers, "acīmredzot atradies tieši kaujas- laukā." Viņš iztēlojās, kada šī vieta izskatījusies Sommas ofensīvas kulminācijas laikā. Angļu karavīri slaistās pa bordeļiem. Ievainotie sanitārajos automobiļos traucas uz teltīs iekārtotiem hospitāļiem. Dažas jūdzes tālāk nepārtraukti dun artilērija.

-Jocīga vieta dzīvošanai, - teica Boidžērs. - Vai ne? It īpaši, ja esi bagāts. Kādēļ cilvēks gribētu dzīvot tieši šeit?

-    Es prātoju par to pašu. - Foristers lūkojās uz cēlās mokās salīkušu franču karavīru, kas iemūžināts marmorā. - Šķistu normāli, ka cilvēki, kas grib apmesties Francija, izvēlētos Provansu vai kaut ko tamlīdzīgu. Korsiku. Kannas. Kaut ko saulainu. Nevis šito ateju.

Viņi devās uz kafejnīcu. Jau spiežot rokturi, Boidžērs teica:

-    Nespēju noticēt.

-Kam?

-    Es tai raudošajai mātei nemaz nenoticēju. Nedomāju, ka viņi tiešām nelikās ne zinis par savu dēlu. Šajā stāstā ir kaut kas dīvains.

Kafejnīca bija absolūti tukša. Slaucīdams rokas netīrā dvielī, pie galdiņa pienāca viesmīlis.

-   Steiku ar fri kartupeļiem? - jautāja Foristers. Viņam pietika franču valodas zinašanu, lai pasutinātu ēdienu. Boidžērs pamāja. Foristers uzsmaidīja viesmīlim. - Deux steak fritcs, s'il vous phut. F.t un bierepour moi, ct un…

-    Pepsi, - nopūties izdvesa Boidžērs.

Viesmīlis izmeta strupu inerci un nozuda.

Boidžērs kaut ko pārbaudīja savā Blackberry ierīcē. Foristers zināja, ka padotajam iešāvusies prātā kāda spoža ideja, jo viņš bija izbāzis meles galiņu gluži kā skolas puika, kurš rēķina matema- tikas uzdevumu. Kamēr Boidžērs rakņājās Google meklētājā, detektīvs malkoja alu. Beidzot soms izslējās.

-    Lūk! Ļoti interesanti.

-Kas?

-   Ierakstīju Google vārdus "Klonkarijs" un "Ribemona pie An- kras". Un pēc tam meklēju vienkārši "Ankra".

-Un?

Jauna policista seja parādījās uzvaroša izteiksme.

-   Redziet, kungs, lords Klonkarijs Pirmajā pasaules karā bija ģenerālis. Un tūkstoš deviņsimt sešpadsmitajā atradās šajā apvidū.

-    Mēs jau zinām, ka ģimenē bijuši militāristi…

-    Jā, bet… - Boidžēra smaids kļuva vel platāks. - Klausieties tālāk! - Viņš nolasīja piezīmi, ko bija uzšņāpis uz papīra salvetes. - Tūkstoš deviņsimt sešpadsmitā gada vasarā lords Klonkarijs bija bēdīgi slavens ar saviem bezjēdzīgajiem un nelietderīgajiem uzbrukumiem nesatricināmajām vācu pozīcijām. Viņa komandētajos pulkos gāja boja daudz, vairāk cilvēku nekā jebkura cita britu ģenerāļa vadībā visa kara laikā. Klonkariju iedēvēja par Albēras miesnieku.

Tas jau bija daudz interesantāk. Foristers vērās savā biedrā. Boidžērs izslēja pirkstu un lasīja tālāk:

-   Piemēram, Klonkarija vadībā tika sarīkota asinspirts, kad kājnieku pulki viens pēc otra tika sūtīti nežēlīgā lieliski apmācītu un bruņotu Hanoveres divīzijas karavīru automātu raidītajā uguni. Daži vēsturnieki viņa taktiku veltīguma ziņā salīdzina ar… cilvēku upurēšanu.

Kafejnīcā valdīja absolūts klusums. Tad nograbēja durvis - ienāca kāds apmeklētājs, purinādams ūdeni no lietussarga.

-    Ir vēl kas, - sacīja Boidžērs. - "Vikipedijas" rakstā dota visnotaļ interesanta saite.

Viesmīlis nolika uz galda divus šķīvjus ar steikiem un frī kartupeļiem. Foristers par ēdienu nelikās ne zinis un cieši vērās Boidžēra.

-    Turpini!

-    Acīmredzot kara laikā viņi rakuši tranšejas vai varbūt masu kapus… Izrādās, tajā laikā atrasta cilvēku upurēšanas vieta. Dzelzs laikmets. Ķeltu ciltis. Atrakti astoņdesmit skeleti. Visi bez galvām, samesti kaudzē kopā ar ieročiem. - Boidžērs palūkojās uz priekšnieku. - Turklāt liķi saliekti nedabiskās pozās. Tā, šķiet, ir lielākā cilvēku upurēšanas vieta, kas atrakta Francijā.

-    Kur ta atrodas?

-   Šeit, kungs. Tieši šeit. Ribemonā pie Ankras.

Trīsdesmitā nodaļa

Robs sakustējās. Kristīne joprojām gulēja līdzās. Nakti viņa bija nometusi pusi segu. Robs nopētīja viņas iedegušo augumu, noglāstīja kaklu, noskūpstīja kailo plecu. Kristīne nomurmināja viņa vārdu, pagriezās uz otriem sāniem un turpināja šņakuļot.

Bija gandrīz pusdienlaiks. Logā spīdēja saule. Robs piecēlās no gultas un devās uz vannas istabu. Izskalojis miegu no acīm un matiem, viņš domāja par Kristīni - par to, kā tas notika. Ar viņiem, ar abiem.

Viņš nekad vēl nebija piedzīvojis tādu dēku. No draugiem, kas sadodas rokās, par pāri, kas skūpstās un guļ kopā, viņi bija pārvērtušies tik viegli, it kā tā butu ierastākā un dabiskākā lieta pasaulē. Vienkārša un paredzama evolūcija. Robs atminējās, kā bija nervozējis šīs sievietes klātbūtnē, kā negribēja izrādīt savas jutas. Tagad tas šķita smieklīgi.

Taču - lai ari attiecības bija pavisam dabiskas, tās paradoksāla kārtā likās arī dīvainas un apbrīnojamas. "Varbūt tas varētu salīdzināt ar spožu jaunu dziesmu, kas pirmo reizi dzirdēta radio," Robs sprieda. "Jo izcilu dziesmu melodija šķiet tik lieliska, ka gribas teikt: "Jā, protams, jā, kāpēc līdz šim nevienam nav ienācis prātā uzrakstīt kaut ko tik brīnišķīgu? Kādam gluži vienkārši vajadzēja pierakstīt notis.""

Apslacījis seju ar ūdeni, Robs taustījās pēc dvieļa. Noslaucījies viņš izkāpa no duškabīnes un palūkojās pa kreisi. Vannas istabas logs bija vaļā, un viņa priekšā pletās Marmora jūra ar citām Prinču salām. Jassi. Sedefa. Tālumā vīdēja Anatolijas ciemati un meži. Pāri zilajam klajam gurdeni slīdēja jahtas ar baltām burām. Nelielo vannas istabu pildīja saulē sakarsušu priežu skuju smarža.

Atrašanās šajā māja noteikti sekmēja viņu mīlas dēku, deva tai augsni un barības vielas. Sala līdzinājās debesu oāzei, tā bija pilnīgs pretstats naida un vardarbības pārņemtajai Šanliurfai. Turklāt Izobelas namā valdīja klusums - tik vilinošs un skaidrs. Saules apspīdēts un Marmora juras viļņu apskalots. Te nebija pat mašīnu, kas traucētu rāmo mieru.

Desmit dienās Robs ar Kristīni bija lieliski atspirguši un apmeklējuši arī citas salas. Apskatījuši kapu, kur apglabāts pirmais Anglijas vēstnieks osmaņu impērijā - viņu bija sūtījusi Elizabete Pirmā. Abi bija mājuši ar galvu, kad vietējais gids rādīja koka māju, kurā dzīvojis Trockis. Viņi smējās, dzerot turku kafiju Bijikadas salas krastmalas kafejnīcā, un malkoja rakiju no lielām glāzēm Izobelas rožu dārzā, kad saulrietā pie horizonta blāzmoja attālā Troja.

Un vienā no tādiem siltiem vakariem, kad debesīs virs Marmora jūras spīdēja neskaitāmas zvaigznes, Kristīne pieliecas un noskūpstīja viņu. Robs atbildēja tikpat aizrautīgi. Tris dienas vēlāk Izobela pieklājīgi palūdza kalponi viesu dvieļus nomainīt tikai vienā istabā.

Robs iegāja guļamistabā. Aizvirtņi vasaras vējiņa čīkstēja. Kristīne joprojām gulēja, tumšie mati klaja ēģiptiešu kokvilnas spil- vendrānu. Kailam kājām Robs piegāja pie krēsla, uzvilka drēbes, apāvās un klusi nokāpa pirmaja stāvā.

Izobela runāja pa telefonu. Pasmaidījusi viņa pamāja Robam ar roku un mudināja doties uz virtuvi, kur kalpone Andrea vārīja kafiju. Atvilcis krēslu no virtuves galda, Robs pateicās kalponei par kafiju, apsēdās - izklaidīgs, bet laimīgs - un pa plaši atvērtajām durvīm lūkojās ārā uz rozēm, acālijām un bugenvilejām.

Kaķis Ecekiēls - Ezijs, kā viņu sauca Izobela, - pa virtuves grīdu dzenāja tauriņu. Robs pāris minūtes paķircināja kaķi, tad atslīga krēslā un paņēma avīzi - dienu vecu Financial Titncs. Taja bija rakstīts par kurdu pašnāvniekiem spridzinātājiem Ankara.

Pēc brīža viņš laikrakstu nolika - negribejās neko zināt par tādiem notikumiem. Negribējās dzirdēt par vardarbību, briesmām un politiku. Viņam gribējās, lai ši idille nekad nebeidzas; gribējās palikt kopā ar Kristīni uz mūžu un atvest uz šo salu arī Liziju.

Taču idille nevarēja turpināties. Redaktors Stīvs izrādīja nepacietību un vēlējās saņemt pabeigtu rakstu vai ari Robam draudēja došanās uz kādu citu vietu. Robs bija nosūtījis dažas ziņas par notikumiem Turcijā, lai nomierinātu redaktoru, taču visi zināja, ka šī labvēlība ir īslaicīga.

Izgājis dārzā, Robs pavērās uz jūru. Bija vēl kāda iespēja. "Es varētu aiziet no darba. Palikt šeit kopā ar Kristīni. Nofraktēt kuģi un izīrēt to tūristiem. Kļūt par kalmāru zvejnieku - gluži ka grieķi Burgazadā. Pievienoties armēņu kafejnīcu īpašniekiem Jassi sala. Rakņāties Izobelas dārzā. Atteikties no visa un atlikušo mūžu pavadīt šejienes saulē. Un atvest ari Liziju. Tad es šajā pludmalē būtu kopa ar sievietēm, kuras mīlu, un dzīve butu ideāla…"

Nopūties Robs pasmaidīja par savām ilūzijām. "Mīlestība man pamatīgi sajaukusi prātu. Jādara darbs, vajadzīga nauda, jābūt praktiskam."

Robs vēroja katamarānu. Baltās buras līnija uz ūdens klaja fona atgādināja gulbi.

Sapņus pārtrauca kāds troksnis. Robs pagriezās. No virtuves iznāca Izobela.

-   Man tikko piezvanīja sens draugs no Kembridžas. Profesors Hjūgo de Savarijs. Vai esi par viņu dzirdējis?

-Nē…

-   Daudz raksta. Taisa televīzijas šovus. Un tomēr ir lielisks zinātnieks. Kristīne viņu pazīst. Manuprāt, vienu semestri klausījās viņa lekcijas. Patiesība domāju, ka viņi bija draugi… - Izobela pasmaidīja. - Starp citu, kur ir Kristīne?

-   Joprojām snauž.

-    Ak, jaunība! - Izobela satvēra Roba roku. - Aiziesim līdz pludmalei. Es izstāstīšu, ko teica Hjūgo.

Pludmale bija akmeņaina un šaura, taču jauka un gandrīz pilnīgi izolēta. Viņi apsēdās uz akmens sola, un Izobela izstāstīja par de Savariju. Kembridžas vēsturnieks bija atklajis visu, ko uzzinājis no policijas, un klat pielicis savus minējumus par drausmajām slepkavībām Lielbritānijā. Par rīkļurāvēju bandu. Par saistību ar Elles uguņu klubu un cilvēku upurēšanu.

-    Kādēļ de Savarijs zvanīja?

-   Mēs esam seni draugi. Atceries, es ari strādāju Kembridžā.

-Jā, bet… kā tas ir saistīts ar visu, ko esam atklājuši mēs?

-    Hjūgo nav noslēpums, ka esmu turku un šumeru senatnes, Tuvo Austrumu reliģiju eksperte. Piemēram, daudz zinu par jesi- diem. Viņš lūdza manu viedokli par kādu teoriju, kas saistīta ar šo ticību. Ir kāda savāda sagadīšanās. Bet varbūt ta nemaz nav sagadīšanās. - Izobela uz mirkli apklusa. - Hjugo uzskata, ka šī slepkavu banda meklē kaut ko, kas cieši saistīts ar Elles uguņu klubu.

-   Skaidrs. Tātad viņi rok vietās, kas asociējas ar klubu. Taču… ko viņi meklē? Un kā tas saistīts ar jesīdiem?

-    Lieta ir visnotaļ spekulatīva. Hjugo par to policijai nav stāstījis, taču domā, ka te iejaukta "Melna grāmata". Ka, iespējams, banda meklē tieši to…

-    "Melnā grāmata"? Paskaidrojiet!

Izobela veikli izskrēja cauri stāstam par Jeruzalemes Voliju. Kā Hjūgo draudzene viņa bija dzirdējusi daudz sulīgu stāstu par Elles uguņu klubu. Neskaitāmus gadījumus, kas apliecina tajā valdošo izvirtību.

-    Atgriezies no Svētās zemes, Tomass Volijs jeb Jeruzalemes Volijs, ka viņu mēdza dēvēt, atveda līdzi ari kādu dārgumu. Lādi. Tādu kā apslēpto mantu…

-    Kas tas bija?

-    Jūs zināt gandrīz tikpat daudz, cik es. Taču ir skaidrs, ka viņš savu atradumu vērtēja ļoti augstu; ticēja, ka ir apstiprinājis kādu teoriju. Savās neskaitāmajās vēstulēs draugiem viņš to sauca par "diženo pierādījumu". Tiek pieņemts, ka viņam lādi iedevis vecs jesīdu priesteris. Jesīdiem ir priesteru kasta, kas nodod tālāk mutvārdu tradīciju. Jo literārās tradīcijas gandrīz nemaz nav.

-    Un viņš šo priesteri satika Jeruzalemē?

-    Iespējams. Mēs nevaram būt absolūti droši, jo Volija memuāri ir kaitinoši neskaidri. Taču daži zinātnieki uzskata, ka tā varētu būt jesīdu "Melnā grāmata". Eņģelikāņu svētā grāmata.

-   Viņiem ir sava Bībele?

-Vairs nav. Taču mutvārdu tradīcija apgalvo, ka reiz tāda bijusi. Lielajā sējumā apkopoti svēti un mistiski raksti, kas atspoguļo jesīdu mītus un ticības postulātus. Mūsdienu leģendas vēsta, ka vienīgo šīs grāmatas eksemplāru pirms simtiem gadu paņēmis kāds anglis. Varbūt kāds trimdā izsūtīts priesteris iedevis "Melno grāmatu" Volijam? Nodevis glabāšanā? Jesīdi allaž vajāti, tādēļ varbūt vēlējās pasargāt savu visdārgāko relikviju. Pie- meram, kaut kur tālaja Anglijā. Lai vai kā, no Levantes Volijs atveda kaut ko iespaidīgu. Vēl vairak: lai kas ari tajā lādē bija, beigu beigas tas sagandēja viņam dzīvi.

-Skaidrs. Un kur tā "Melna grāmata" ir tagad? Ja lādē bija šie svētie raksti.

-    Pazudusi. Varbūt iznicināta. Varbūt noslēpta.

Roba prāts sāka drudžaini darboties. Viņš ieskatījās sievietes dzidrajās pelēkajās acis un tad teica:

-   Kā mēs varētu noskaidrot, ko tieši banda meklē? Kā mes varam izpētīt viņu saistību ar jesīdiem?

-   Laleša, - sacīja Izobela. - Tā ir vienīgā vieta, kur varētu meklēt atbildes uz visiem jautājumiem. Jesīdu svētā pilsēta Laleša.

Nemiera pārņemts, Robs apzinājās, ka bus jādodas uz šo La- Iešu, lai rastu skaidrību un pabeigtu publikāciju avīzei. Stīvs nepārtraukti mudināja sūtīt nobeigumu. Lai to izdarītu no sirds, vajadzēja sasiet atsevišķos pavedienus - izpētīt, kas ir šī "Melnā grāmata".

Turklāt Robs zināja, kur atrodas Laleša. Par šo pilsētu viņš bija dzirdējis jau agrak - no citiem žurnālistiem. Tā bija vairākkārt parādījusies pēdējo gadu ziņu slejās. Dažādu nelāgu iemeslu deļ.

-    Es zinu, kur atrodas Laleša, - viņš teica. - Kurdistānā, vai ne? Uz dienvidiem no robežas?

Izobela drūmi palocīja galvu.

-   Jā, Irākā.

Trīsdesmit pirmā nodala

>

Vakarā Robs atzinās Kristīnei, ka viņam jādodas uz Lalešu, un paskaidroja ari iemeslu.

Kristīne lūkojās uz Robu un neteica ne vārda. Viņš vēlreiz atgādināja, ka Laleša ir vieta, kur izdosies pabeigt rakstu. Atrast atbildes uz jautājumiem par jesīdiem. Svētā pilsēta ir vienīgā viela pasaulē, kur varētu atrast patiesi zinošu jesīdu. Izglītotus cilvēkus, kas varētu atrisināt mīklas. Turklāt ir prātīgi viņam turp doties vienam. Viņš savulaik uzturējies Irākā. Zināja, ar ko riskē. Viņam tur bija paziņas. Viņam avīze segs milzīgos apdrošināšanas izdevumus, bet Kristīnei ne. Tātad viņam jābrauc uz Lalešu, turklāt vienam.

Šķita, ka Kristīne piekrīt šim viedoklim. Bet tad viņa pagriezās un, ne varda neteikusi, izgaja dārzā.

Robs vilcinājās. "Vai iet viņai pakaļ? Varbūt atstāt vienu?"

Grūto izšķiršanos iztraucēja Izobela, kas ienāca virtuvē, dungodama kādu dziesmiņu. Viņa paskatījās uz Robu un tad uz dārzā sēdošo sievieti.

- Izstāstīji viņai?

-Šķita, ka viss ir kārtība, bet tad…

Izobela nopūtās.

-   Tāda pati viņa bija Kembridža. Apbēdināta viņa nemet traukus pret sienu, bet noslēdzas sevi.

Robs jutās sagrauts. Negribējās apbēdināt Kristīni, taču brauciens uz Irāku ir nepieciešamība. Viņš ir ārzemju korespondents. Ne jau viņa varā ir izvēlēties, kurp doties.

-   Zini, esmu mazliet pārsteigta, - sacīja Izobela.

-   Par ko?

-    Ka viņa tevī ieķērusies. Parasti viņai nepatīk tādi vīrieši kā tu. Ar izciļņiem vaigu kauliem un zilam acīm. Piedzīvojumu meklētāji. Parasti viņa pieķeras vecākiem vīriešiem. Tu taču zini, ka viņa agri zaudēja tēvu, vai ne? Viņa līdzinās daudzām citām meitenēm, kas pārdzīvojušas to pašu. Vienmēr viņu vilinājuši vīrieši, kas līdzinās tēvam. Ir padomdevēji. Skolotāji. - Izobela ieskatījās Robam acīs. - Aizstāvji.

Tālumā atskanēja prāmja taures signāls. Robs klausījās atbalsī un tad pa virtuves durvīm izgāja dārzā.

Kristīne viena sēdēja uz dārza sola un vērās cauri mēness apspīdētajai priežu audzei. Pat nepagriezusies, viņa teica:

-    Izobelai ļoti paveicies. Māja ir ārkārtīgi skaista.

Robs apsēdās līdzās Kristīnei un satvēra viņas roku. Mēnessgaismā viņas pirksti šķita sevišķi bāli.

-   Man vajadzīga palīdzība, Kristīne.

Viņa pagriezās un ielūkojās vīrietim tieši acīs.

-   Kamēr es būšu Lalešā… - Robs turpināja. - Lizija… Viņu vajadzētu pieskatīt. Vai tu to varēsi?

Kristīnes seja slīga ēnās. Slīdošs mākonis bija aizklājis mēnesi.

-   Nesaprotu. Lizija taču ir pie savas mātes.

-    Sēlija daudz strādā, - nopūties skaidroja Robs. - Un studē. Gatavojas advokāta eksāmeniem. Es gribētu, lai kads cilvēks, kam varu pilnība uzticēties… arī pieskatītu manu meitiņu. Tu taču dzīvosi pie savas masas, vai ne? Kemdenā? - Kristīne palocīja galvu, un Robs turpināja: - Tā ir tikai nieka trīs jūdzes no Sēlijas mājas. Man butu daudz vieglāk, ja es zinātu, ka tu atrodies līdzās. Tu varētu man rakstīt e-pasta vēstules. Vai piezvanīt. Es paskaidrošu Sēlijai, kas tu esi. Iespējams, viņa pat priecāsies par palīdzību. Varbūt…

Iešalkojās priedes. Kristine pamāja ar galvu.

- Aizbraukšu apraudzīt viņu. Labi. Un rakstīšu tev vēstules katru dienu… kamēr tu būsi Irākā.

Kad Kristīne izrunāja vārdu "Irāka", Robu pārņēma baiļu drebuļi. Tas bija patiesais iemesls, kādēļ viņš vēlējas, lai Kristīne aprauga meitiņu, - viņš uztraucās par sevi. "Vai es atgriezīšos? Vai atgriezies spēšu būt īsts tēvs?" Pašnāvniece Bagdādē bija saindējusi viņa atmiņas. "Toreiz man paveicās; varbūt otrreiz tik viegli nebūs. Ja neatgriezīšos, tad gribu, lai meita satiek un iepazīst sievieti, kuru es mīlu."

Irāka. Robs atkal nodrebēja. Šis vārds, šķiet, iemiesoja visas briesmas, ar kurām viņam būs jāsastopas. Nāves pilsētas. Vietas, kur nocērt galvu. Province, kur viri skandē reliģiskus tekstus, seni akmeņi un šaušalīgi atradumi. Spridzinātājas pašnāvnieces ar koši sarkanam lūpām.

Kristīne paspieda viņa roku.

Nākamajā rītā Robs piecēlās, nemodinājis Kristīni. Viņš atstāja zīmīti uz naktsgaldiņa, tad apģērbās, atvadījās no Andreas, apskāva Izobelu, pabužināja kaķi un pa saules apspīdētu taku devās uz piestātni.

Pēc divdesmit četrām stundām - izmantojis prāmi un taksometru, parsēdies no vienas lidmašīnas otrā un piecietis nogurdinošu braucienu ar vēl vienu taksometru no Mardinas lidostas - viņš ieradās kņadas pārņemtā Irākas un Turcijas robežpunktā Haburā. Tajā valdīja smogā tīts haoss, ko radīja smagās automa- šinas, armijas tanki, nepacietīgi uzņēmēji un saniknoti kājāmgājēji ar iepirkumu somām.

Bija vajadzīgas piecas tveicējošas stundas, lai šķērsotu robežu. Divas no šīm stundām viņu iztaujāja turku robežsargi. Kas viņš ir? Kāpēc dodas uz Irāku? Vai ir saistīts ar kurdu nemierniekiem? Vai grasās intervēt Kurdu strādnieku partijas biedrus? Varbūt viņš gluži vienkārši ir muļķis? Pārgalvīgs tūrists? Taču nelaist pāri robežai viņu nedrīkstēja. Robam bija vīza, dokumenti, fakss no redaktora. Beidzot viņš tikai atlaists. Barjera pacēlas, un viņš pārkāpa pāri neredzamai līnijai. Pirmo viņš pamanīja plīvojošu sarkanzaļu karogu ar saulstaru simbolu - brīvās Kurdistā- nas karogu. Irānā šis karogs bija aizliegts, savukārt Turcijā par tā ievešanu draudēja cietumsods. Bet šeit, Irākas kurdu autonomajā provincē, tas uz skaidri zilo debesu fona plīvoja lepni un brīvi.

Robs paraudzījās uz dienvidiem. Uz viņu skatījās bezzobains vīrs, kas sēdēja uz koka sola. Kāds suns čurāja uz vecas automašīnas riepas. Ceļš vijās ap dzelteniem un saules izdedzinātiem pakalniem Mezopotāmijas līdzenumu virzienā. Uzmetis pleca somu, Robs devās pie apskretuša un aprūsējuša zila taksometra.

Neskuvies šoferis nīgri palūkojās uz viņu. Izrādījās, ka pie vienīgā transportlīdzekļa stūres sēž vienacis. Robam gribējās smieties, taču viņš savaldījās, pieliecās pie atvērta loga un teica: - Salumu alcikum. Es vēlos braukt uz Lalešu.

Trīsdesmit otrā nodala

9

Nelielajā stacija Hjūgo de Savarijs noīrēja taksometru. Jau pēc dažam minūtēm viņš traucās pa krāšņo Dorsetas apkārtni, kas grima maija plaukumā. Ziedēja vilkābeles un nekoptas ābeles. Sil- tajas, priecīgajās debesīs slīdēja milzu mākoņi.

Taksometrs brauca pa ceļu, ko ieskāva lieli dižskābarži, un apstājās pie milzīgas muižas ar neregulāras formas spārniem un skaistiem akmens skursteņiem. Visapkārt namam kombinezonos ģērbušies policisti pārmeklēja pļavas, bet citi tobrīd nāca ārā pa durvīm, vilkdami nost gumijas cimdus. De Savarijs samaksāja taksometra šoferim, izkāpa no auto un ievēroja norādi ēkas priekša: "Kenfordas skola." Vilciena viņš uz ātru roku bija uzmeklējis informāciju, ka skola šajā ēkā ierīkota nesen - ja ņem vērā tās seno vēsturi.

Muiža tika datēta ar sakšu laikiem, kad tai piederēja plašas tuvējā Kenfordmegnas ciemata teritorijas. Taču no tiem laikiem saglabājusies tikai normaņu baznīca un "četrpadsmita gadsimta Džona Gaunta virtuve". Pārējas ēkas daļas celtas astoņpadsmitajā gadsimtā vai deviņpadsmitā gadsimta sākumā, taču ari tas ir ļoti skaistas. Divdesmitā gadsimta divdesmitajos gados ta pārveidota par skolu. Muižu ieskauj parks, tā atrodas Stouras upes krastā. Par spīti brīnišķīgās dienas svelmei, de Savarijs spēja novērtēt svaigo gaisu - acīmredzot upe bija patiešām tuvu.

-   Profesors de Savarijs! - Tas bija detektīvs Foristers. - Priecājos, ka varējāt atbraukt uzreiz.

De Savarijs paraustīja plecus.

-    Neesmu pārliecināts, ka varēšu jums palīdzēt.

Foristers pasmaidīja, taču profesors manīja, cik detektīvs patiesībā ir noguris.

"Cik briesmīga ir šī slepkavība?" pratoja de Savarijs. Pa telefonu Foristers bija minējis, ka tajā jaušami "atsevišķi upurēšanas elementi". Tieši tādēļ profesors piekrita braukt. Bija atmodināta viņa profesionālā interese un pārdomas, vai šie notikumi - cilvēku upurēšana mūsdienās - varētu derēt par tēmu nākamajai grāmatai. Varbūt no tā iznāktu pat televizijas raidījumu sērija.

-    Kad atrasts līķis? - viņš jautāja.

-   Vakar. Tīrā veiksme. Ir beidzies semestris, tādēļ skola slēgta. Te uzturas tikai apkopējs. Upuris. Taču šajās dienās atvests kāds sūtījums… sporta aprīkojums. Ziņkārīgs puisis nodomājis, ka te kaut kas notiek, un iebāzis savu degunu.

-    Viņš atrada līķi?

-   Nabaga zeņķis! Viņam joprojām tiek sniegta palīdzība. - Foristers paskatijas profesoram acīs. - De Savarija kungs…

-   Sauciet mani par Hjūgo.

-    Skats ir visnotaļ nepievilcīgs. Esmu policists, redzējis daudzas briesmīgas lietas, taču šī…

-   Turpretī es esmu tikai nevainīgs lektoriņš no akadēmiķu pulciņa? - De Savarijs pasmaidīja. - Lūdzu, Mark! Es vairāk nekā desmit gadus esmu pētījis sātanistu kultus un psihopātu izpausmes. Esmu pieradis skatīt arī diezgan nepatīkamas lietas. Turklāt esmu spēcīgs vīrietis; vismaz es tā ceru. Pa ceļam uz šejieni es apēdu Southivest Trains piedāvāto garneļu sviestmaizi.

Policists neiesmējās. Pat nepasmaidīja. Tikai vienaldzīgi palocīja galvu. Profesors jau atkal ievēroja izmocīto izteiksmi Foriste- ra sejā. Viņš noteikti redzejis kaut ko briesmīgu. Pirmo reizi de Savariju pārņēma ļaunas priekšnojautas.

-   Nestāstīju jums par visu, ko nāksies ieraudzīt, - nokremšļo- jies iesāka detektīvs, - lai lieki neuzvedinātu uz pārsteidzīgiem secinājumiem. Es gribu dzirdēt godīgu viedokli par notiekošo. Bez jebkādiem iepriekšējiem pieņēmumiem…

Ārdurvis atvēra padevīgs konstebls. Aiz tām atradās parastas angļu skolas foajē: neskaitāmi saraksti ar kara laikā kritušo puišu vārdiem; godalgu vitrīna un ziņojumu dēļi, vairāki haotiski izvietoti mākslās darbi, ko vairākās paaudzēs deldējuši un bojājuši garāmskrienoši skolas puikas, pārmetuši pār pleciem regbija apavus. De Savarijam tas uzjundīja nostalģiju. Viņš atcerējās savus skolas gadus Stovā.

Foajē tālākajā galā atradās milzīgas durvis. Tās bija ciet un tika apsargātas. Foristers palūkojās uz de Savarija kurpēm un iedeva pāri velkamu plastikāta čību.

-   Tur ir daudz asiņu, - detektīvs klusi paskaidroja un tad pa- māja ar roku konsteblam, kas stāvēja pie lielajām durvīm. Tas salutēja un atvēra durvis, ļaujot abiem vīriešiem ieiet iekšā.

Telpa bija ļoti grezna, ar koka paneļiem un heraldiskiem ģerboņiem -Viktorijas laikmetā stilizēts viduslaiku augstmaņa lielās zāles atdarinājums. "Lielisks darbs," nosprieda de Savarijs. Viņš iztēlojās, kā vienā telpas gala pirmā stava balkonā menestreli dzied serenādes hercogam, kas sēž pie augsta galda pretējā galā. Bet - kas atradās tajā pretējā galā? Policija bija uzstādījusi milzu aizslietni.

Foristers veda profesoru uz priekšu, un zem kājām krakšķeja grīdas dēļi. Jo tuvāk viņi bija, jo skaļāki šķita pašu soļi. Taču dēļi vairs nekrakšķēja; tie šļakstēja. "Tas tādēļ," atskārta de Savarijs, "ka es eju pa asiņu peļķēm." Pulēta grīda šķita teju lipīga.

Kad Foristers pastūma aizslietni mala, de Savarijam aizrāvās elpa. Viņš ieraudzīja pārnēsājamus futbola vārtus. Pārvietojama konstrukcija no koka, kas ievilkta iekšā no tuvējā sporta laukuma. Starp vārtu stabu un pārliktni bija izstiepts kads cilvēks - ar ādas sloksnēm piesiets pie vārtu stabiem.

Vai, drīzāk, tas, kas palicis pāri no cilvēka. Kailais upuris bija pakārts ar kājām gaisā, aiz potītēm piesiets pie vārtu pārliktņa. Rokas bija izplestas un piesietas pie vārtu stabiem. Seja jautās mežonīgu sāpju izteiksme, un asinis uz. grīdas liecināja par nežēlīgu spīdzināšanu.

Viņam bija novilkta āda. Vēl dzīvam esot. Lēni un rūpīgi novilkta vai nokasīta strēmele pēc strēmeles, sloksne pēc sloksnes. Jēla, pulsējošā miesa atstāta neapklāta, paverot skatienam dzeltenīgu tauku kārtu. Lai gan vietām arī tā norauta, un kļuva redzami sarkanīgie muskuļi. Dažviet bija manāmi ari iekšējie orgāni un kauli.

De Savarijs piespieda rādītājpirkstu degunam. Gaiss oda pēc līķa, muskuļiem un spīdīgajiem taukiem. Bija redzami saspringu- šie kakla muskuļi, pelēkbaltās plaušas, ribas. Skats atgādināja attēlu bioloģijas grāmatā - ilustrāciju tekstam par cilvēka muskuļiem un cīpslām. Protams, trūka ari ģenitāliju. Vietā, kur vajadzētu būt dzimumloceklim un sēkliniekiem, vidēja tumšsārts dobums. De Savarijs sprieda, ka tie iebāzti upurim mutē; iespējams, viņš bijis spiests tos ēst.

Profesors apgāja apkārt notikuma vietai. Izskatījās, ka strādājuši vairāki cilvēki. Darbojušies rūpīgi un prasmīgi, nav nogalinājuši uzreiz. Ja ādu cilvēkam velk nost meistarīgi, viņš var nodzīvot vel vairākas stundas, kamēr muskuļi un orgāni lēni izžūst un sačokurojas. "Dažkārt upuris no sāpēm paģībst," sprieda de Savarijs, "taču viņu var atkal vest pie samaņas un tad turpināt." Viņam negribējās to visu iztēloties, taču nācās. "Pārbijies apkopējs ievilkts šeit. Piesiets ar kājām gaisa. Rokas piesaitētas vārtu stabiem. Atgādina otrādi apgrieztu krucifiksu."

Un tad - to de Savarijs spēja spilgti iztēloties - šausmu pārņemtais upuris atskārtis, kas ar viņu notiks. Pirmais ādas gabaliņš novilkts pie potītes. Dedzinošās sāpes pieņēmušās spēkā, jo āda plēsta tālāk, atsedzot miesu aukstumam un karstumam. Ja miesai kaut kas pieskartos, mokas būtu teju neizturamas. Nabags acīmredzot kliedzis, kamēr banda plosījusi trīsošo, mokošu sāpju pārņemto ķermeni. Viņi rīkojušies kā miesnieki, kas dīra dzīvnieku. Varbūt vienubrīd upuris kliedzis pārāk skaļi, tadeļ viņam nogrieztas ģenitalijas, kas iebāztas mutē un tādējādi apslāpējušas skaņas.

Tad āda vilkta no krūtīm un rokām. Tehniski tas ir grūti izpildāms. Acīmredzot nelieši iepriekš trenējušies uz aitām, kazām vai varbūt kaķiem. Lai visu izdarītu pareizi.

Nodrebinājies profesors aizgriezās.

Foristers pieskārās viņa pleciem.

-   Ja, piedodiet.

-   Cik viņam gadu? To grūti noteikt, ja sejai nav… ādas.

-   Apmēram četrdesmit, - Foristers atbildēja. - Vai iesim ārā?

-    Labprāt.

Policists rādīja ceļu. Tikuši svaigā gaisā, viņi devās pie sola dārzā. De Savarijs priecājas par iespēju apsēsties.

-    Drausmīgi, - viņš noteica.

Saule joprojām sildīja. Foristers ņurdēdams noāva bahilas. Abi vīrieši sēdēja nospiedošā klusumā. Agras vasaras gaiss šķita pretīgs. Pēc brīža de Savarijs teica:

-Šķiet, ka varēšu palīdzēt.

-   Tiešām?

-   Es domāju, ka saprotu, kāds ir noziedznieku psiholoģiskais tips…

-Un?

-   Tā noteikti ir acteku tematika. Actekiem bija… dažādas cilvēku upurēšanas metodes. Visslavenākā, protams, ir sirds izraušana. Priesteris iegrūda obsidiāna dunci upurim krūtis, uzšķērda tās un izrāva pukstošu sirdi.

Abi noskatījās, kā piebraucamajā ceļā parādās policijas automašīna. Izkāpa divi policisti ar metāla čemodāniņiem. Viri mundri pamāja Foristeram, un arī viņš palocīja galvu.

-    Patologi, - paskaidroja Foristers. - Turpiniet, Hjūgo. Tātad acteki…

-   Mēdza izbarot cilvēkus jaguāriem. Ļāva noasiņot līdz nāvei. Apšaudīja karavīrus ar sīkām bultiņām, kamēr tie nomira. Taču viena no izsmalcinātākajām metodēm bija ādas novilkšana. Tai bija atvēlēta pat īpaša diena. Ādas vilkšanas svētki.

-    īpaša diena ādas novilkšanai?

-   Viņi dīrāja gūstā saņemtos ienaidniekus. Un pēc tam dejoja pilsētas ielās, tērpušies novilktajās ādās. Acteku dižciltīgie bieži mēdza valkāt nodīrāto upuru ādas. Viņi uzskatīja, ka tādējādi izrāda godu upurim. Kāda leģenda vēsta, ka reiz viņi sagūstījuši naidnieku princesi, pēc dažām nedēļām uzaicinājuši viņas tēvu, tātad valdnieku, uz svētkiem, lai noslēgtu mieru. Valdnieks nodomājis, ka saņems atpakaļ savu meitu. Dzīvu. Kā daļu no miera līguma nosacījumiem. Bet acteku valdnieks pēc vakariņām sasita plaukstas, un ienāca priesteris nogalinātās princeses ādā. Acteki uzskatīja, ka tādējādi izrādījuši naidnieku valdniekam godu. Manuprāt, miera slēgšana tomēr neizdevās.

Foristers bija ļoti bāls.

-   Jus taču nedomājat, ka viņi apvilkuši upura ādu? Jūsuprāt, Klonkarijs braukā apkārt, satinies šī puiša adā?

-   Ļoti iespējams. Acteki tā darītu. Uzstieptu sev mugura upura ādu ka uzvalku un staigātu tik ilgi, kamēr tā burtiski sapūtu. Smaka noteikti bija briesmīga.

-   Ādu mēs vēl neesam atraduši. Esam izsaukuši kinologus ar suņiem.

-   Lieliska doma. Es uzskatu, ka terpšanās ādās ir ļoti iespējama. Ja reiz viņi tik uzcītīgi seko acteku metodei.

Kadu brīdi abi vīrieši klusēja. De Savarijs lūkojās pāri parkam, uz augstajiem kokiem, kas līka par upi. Brīnišķīga rāmas, buko- liskas Anglijas ainava. Grūti apjēgt, ka tikai dažus jardus tālāk… koka rāmī kaut kas karājas. Sārts, otrādi apgriezts līķis ar neaprakstāmu sāpju izteiksmi seja.

Detektīvs piecēlās.

-   Tātad… ko tā banda meklē? Es šo to papētīju. Ar Elles uguņu klubu saistības nav pilnīgi nekādas.

-   Nav gan, - piekrita de Savarijs. - Taču ir interesanta saistība starp šo skolu un Tuvajiem Austrumiem.

-   Kāda?

Uzsvērti vilcinādamies, de Savarijs pasmaidīja.

-Ja pareizi atceros visu, ko lasīju vilcienā, tepat atrodas saldumu veikals. - Viņš gāja apkārt ēkai, un Foristers viņam sekoja. Dienvidu spārna tālākajā galā viņi ieraudzīja neparastu celtni ar divslipju jumtu. Tā drīzāk atgādināja kapelu. De Savarijs apstājās.

Foristers nopētīja iespaidīgās durvis ar sarkanmelno rotājumu - tie bija spārnoti, metālā kalti lauvas.

-    Kas tad tas?

-    Nīnives veranda. Lauvas raisa asociācijas ar Irāku un Su- meru valsti. Paraudzīsim, vai mūsu zeni rakņājušies arī šeit?

Tā kā Foristers palocīja galvu, de Savarijs pagrūda metāla durvis, un tās viegli atvēras. Ja neskaita dīvainos vitrāžu logus, iekšā viss bija kā normālā bagātnieku skolas saldumu veikaliņa. Pep- si automāts. Kases aparāts. Uz grīdas saliktas kastes ar našķiem un kraukšķiem. Taču tās šķita ka izmētātas. Tumsā slīgstošā telpa bija pārmeklēta. Pēc rūpīgākas izpētes atklājās, ka vienas sienas koka paneļi atrauti, logs - izdauzīts. Kāds te sparīgi kaut ko meklējis. Gluži cits bija jautājums par to, vai kaut kas ari paņemts. De Savarijs uzskatija, ka nekas. Viņaprāt, mantas izmētātas pārāk nikni - it kā iebrucējs būtu vīlies.

Viņi izgāja ārā, rāmajos saules staros, un devās tālāk pa taku. Saules pielietajā gaisā virmoja ziedputekšņi. De Savarijs izstāstīja detektīvam par Nīnives verandu.

-   To ap lūkstoš astoņsimt piecdesmito gadu pasūtināja lēdija Šarlote Gesta un viņas vīrs sers Džons. Autors bija arhitekts Čārlzs Berijs, kurš vairāk pazīstams kā…

-   Parlamenta ēkas autors, - sacīja Foristers un kaunīgi pasmaidīja. - Arhitektūra ir privāts hobijs.

-   Tieši tā! Parlamenta ēkas autors. Lai vai kā, Nīnives veranda ir privāta celtne, kas būvēta dažu izslavētu asīriešu ciļņu glabāšanai. Tie savākti Viktorijas laikmeta izrakumos Mezopotāmi- ja. Tādēļ ēkai ir tik neparastas durvis, ar asīriešu lauvām.

-   Skaidrs.

-    Verandā glabātos ciļņus atrada lēdijas Šarlotes Gestas brālēns Ostins Henrijs Leijards. Ciļņi bija ļoti nozīmīgi un iespaidīgi. Katrs svēra vairākas tonnas. Savulaik tie rotāja Nimroda pils ieeju.

-    Leijards un Berijs tos atveda uz šejieni?

-Jā. Kopā ar daudziem citiem ciļņiem tie palika šeit, Nīnives verandā, līdz pat Pirmā pasaules kara beigām. Tad visu kolekciju izlika pārdošanai.

-   Tātad nekas vairs nav palicis?

-    Pagaidiet! Antīkās lietas veranda aizvietoja ar neciliem atdarinājumiem. Tūkstoš deviņsimt divdesmit trešajā gadā Gestu ģimene pārdeva Kenfordas muižu, un tajā iekārtoja skolu zēniem. Tad Nīnives verandu, no kuras jau bija izlaupītas seno laiku vērtības, pārvērtā par saldumu veikalu, kur pārdeva sviestmaizes un Snickers šokolādes tāfelītes.

-   Tad jau mūsu zēni būs zinājuši, ka te nekā vairs nav, vai ne? Kāpēc viņi ielauzušies?

-   Stāstam ir visnotaļ savādas beigas. Tūkstoš deviņsimt deviņdesmit otrajā gadā te ieradās divi akadēmiķi. Asirioloģijas eksperti. Viņi devās uz konferenci Bornmautā, taču bija ietaupījuši laiku un nolēma doties svētceļojumā uz. zinātnei tik nozīmīgo vietu. Viri pat necerēja kaut ko atrast, vien pētīja vitrāžas logus ar Šumeru valsts ainavām un apbrīnoja asīriešu arheoloģijas smalkās detaļas. Bet tad viņi paskatījās aiz "Pepsi" automāta… un atrada īstu cilni.

-   jūs noteikti jokojat.

-    Nē. Tika uzskatīts, ka palikuši tikai atdarinājumi. Un raugi! Atrasts vēl viens oriģināls! Tas gan bija klāts ar baltas vinila emulsijas kārtām, taču tika atzīts par īstu. Cilni noņēma un aizsūtīja uz Londonu, kur to piedāvāja pārdot Christie's izsolē. To iegādājas japāņu uzpircējs, kurš acīmredzot rīkojās kādas reliģiskās sektas uzdevumā. Manuprāt, tika samaksati astoņi miljoni mārciņu. Tik daudz vēl neviens nebija maksājis par kādu senlietu. Et voilā.

Viņi bija nonākuši upes krastā. Stouras ūdeņos vizuļoja saule un nokareno koku lapu raibums.

-    Es joprojām nesaprotu, - sacīja Foristers. Viņš paņēma un iemeta upē kādu sprunguli. - Kā šīs lietas ir saistītas ar Blles uguņu klubu?

-    Vai atceraties, ko es vakar teicu pa telefonu?

-    Par jesidiem un "Melno grāmatu"? Ka tieši to viņi meklē?

-   Precīzi. Redziet, Ostins Henrijs Leijards bija viens no pirmajiem Rietumu pasaules pārstāvjiem, kas tūkstoš astoņsimt četrdesmit septītajā gadā satikās ar jesidiem. Viņš strādāja izrakumos Irākas ziemeļos, Ūrā un Nīnivē. Tie bija modernās arheoloģijas pirmsākumi. Tad viņš uzzināja par neparastu sektu, kas dzīvo netālu no Mosulas, Dahūkas apkārtnē. Leijards sazinājās ar jesi- diem un tika uzaicināts ierasties svētajā pilsētā Lalešā. Kalnos. Bīstama vieta, nedroša arī mūsdienās.

-   Ko viņš tur darīja?

-    Labs jautājums. Mēs zinām, ka viņš tika uzaicināts, lai novērotu visslepenākos rituālus. Privilēģija, kas pirms un pēc tam nav izrādīta nevienam citam uz pasaules.

-   Vai viņš saņēma "Melno grāmatu"?

De Savarijs pasmaidīja.

-    Detektīvi Pirmklasīgs darbs! Jā, ir tāda teorija. Zinātnieki spriež, ka Leijards acīmredzot iedraudzējies ar jesīdiem, ja reiz pret viņu tā izturējušies. Daži uzskata, ka viņš līdzi atvedis arī "Melno grāmatu". Tādējādi tika radīta leģenda, ka šī grāmata nonākusi Anglijā.

-   Tātad, ja viņš paņēmis grāmatu, tad varēja to atvest uz šejieni, uz ēku, kas celta izcilāko mākslas darbu glabāšanai? Vai ne?

-    Vraiment!

Foristers sarauca pieri.

-    Manuprāt, mēs jau secinājām, ka "Melno grāmatu" glabājis Jeruzalemes Volijs. Kā tad tā nonāca pie Leijarda?

Profesors paraustīja plecus.

-   Kas to lai zina? Varbūt Jeruzalemes Volijs domāja, ka grāmata ir pie viņa, taču patiesībā ne. Varbūt viņš atdeva grāmatu jesīdiem, un pēc gadsimta tā nonāca Leijarda rokās. Tā sakot, braukājusi turpu un šurpu! Es personīgi uzskatu - ja tas vispār ir svarīgi -, ka grāmata atradās pie Jeruzalemes Volija, bet stāsts par Leijardu ir tikai mānīšanās.

-Taču mēs varam pieņemt, ka tieši to meklē bandīti. Un tas ir galvenais. Citādi viņi nebūtu braukuši uz. šejieni. Tātad viņu darbība varbūt nemaz nav saistīta ar Elles uguņu klubu. Patiesībā banda meklē jesīdu "Melno grāmatu". Tas ir viņu istais mērķis.

-Jā.

Foristers iesvilpās, teju priecīgi, un uzsita de Savarijam pa plecu.

-   Paldies, ka atbraucāt, Hjūgo.

De Savarijs pasmaidīja, lai gan jutās neomulīgi. Nāsīs joprojām sitās dīrātas cilvēka miesas smārds.

Pēkšņi kluso mežu pāršķēla skaļš kliedziens.

-   Engus! Engus!

Kaut kas bija noticis. Koku lapotnēs atbalsojās vēl viens sauciens. jau tuvāk.

Detektīvs un profesors uzkāpa pakalniņa. Dzīdamies kaut kam pakaļ, pāri pļavai skrēja konstebls un nepārtraukti izkliedza vardu "Enguss".

-   Kinologs, - paskaidroja Foristers. - Pazaudējis savu suni. Ei, Džonson! Kur šis palicis?

-    Kungs! - Skriet konstebls nemitējās. - Tikko paskrēja jums garām! Redziet? Tur!

Pagriezies de Savarijs ieraudzīja milzu suni, kas lēkšoja uz skolas ēkas pusi. Joza kā neprātīgs un kaut ko vilka sev līdzi. Kaut ko garu, slidenu un drūmi pelēku. Ko gan? Priekšmets izskatījās visnotaļ savāds. Uz brīdi profesoram radās sirreāla un šķebinoša sajuta, ka suns vazā kaut ko līdzīgu spokam. Viņš pieskrēja dzīvniekam klāt. Tas pagriezās, lai aizsargātu savu guvumu, un ierūcās.

Pievērsies suņa laupījumam, de Savarijs nodrebēja. Izrādījās, ka suns vazājis garu un smirdošu gabalu, kas sadīrāts lēkšķēs un strēmelēs.

Tā bija cilvēka āda.

Trīsdesmit trešā nodaļa

Robs Dahūkā uzturējās jau desmito dienu. Taksometra šoferis no Haburas bija atteicies braukt tālāk.

Sākumā Robs bija visnotaļ apmierināts. Dahūka bija patīkama un rosīga kurdu pilsēta: nabadzīgāka par Šanliurfu, bet bez nomācošās turku pārraudzības. Tik vilinoša Dahūka šķita tādēļ, ka it visur jautās jesīdu klātbūtne. Bija atvērts pat jesīdu kultūras centrs - liels, sens, pussagruvis un kņadas pilns osmaņu laikmeta nams pilsētas nomale. Pirmās dienas Robs pavadīja, klaiņojot pa šo centru. Tajā netrūka tumšmatainu, kautrīgi smaidošu meiteņu garās, izšūtās kleitās un smejošu puišu krekliņos ar Barse- lonas futbola komandas simboliku.

Pie kultūras centra atradās pārsteidzošs attēls - tas bija pāva eņģelis Meleks Tauss. Pirmo reizi to ieraudzījis, Robs nespēja atrauties vismaz desmit minūtes. Tas bija savādi rāms zīmējums - pa pusei dēmons, pa pusei dievs, kritušais eņģelis ar krāšņu smaragdzaļu un akvamarīna krāsas asti. Ar tūkstoš acu asti.

Jesīdi centrā bija piesardzīgi, taču diezgan draudzīgi. Ūsaini viri pasniedza viņam tēju un pistacijas. Pāris vietējo pat runāja vājā angļu valoda, bet daudzi prata vāciski. Paši jesīdi skaidroja, ka iemesls ir spēcīga jesīdu kustība Vācijā.

- Visur mus nīcinājuši, šeit mums nav nākotnes. Tagad mums palīdzēt var tikai kristieši…

Taču vienu jesīdi nebija ar mieru apspriest - savas ticības nianses. Tiklidz Robs sāka jautāt par "Melno grāmatu", Šanliurfu, sandžaku vai Meleka Tausa pielūgšanu, vīru sejās parādījās drūma, nicinoša izteiksme vai piesardzīga neizpratne. Ūsaiņi tūdaļ saīga un vairs nepasniedza šķīvīšus ar pistācijām.

Arī pati Laleša bija jauka. Izrādījās - Robs šķendējās pats par savu nezināšanu un pārāk steidzīgo braukšanu uz šo pilsētu -, ka patiesība Lalešā neviens nedzīvo. Tā ir svēta pilsēta šī vārda visdziļākajā nozīmē - noslēpumaina eņģeļu pilsēta pašām svētākajam lietām: svētajiem gariem, senajiem tekstiem, godājamām svētnīcām. Ciematos apkārt Lalešai valdīja rosība un kņada, taču tikai jesīdi devās uz pašu svēto pilsētu, lai lūgtos vai pateiktos dieviem, vai izpildītu svētku rituālus, kas nezinātājam nebūtu saprotami.

Patiesību sakot, jesīdu ticībai nepiederīgajam nokļūt Laleša būtu ļoti grūti un varbūt pat bīstami. Katrā ziņā Robu uz turieni vest neviens nevēlējās. Pat tad, ja tika piedāvāti simts dolāri. Taksometru šoferi tikai neuzticīgi lūkojās uz naudu un strupi, noliedzoši atbildēja: "Lai"

Desmitajā vakarā Robs jau bija gatavs padoties. Viņš bija atlaidies sava viesnīcas numura gultā. Pilsētā dunēja troksnis un kņada. Piegājis pie loga, viņš nolūkojās pari betonētājiem jumtiem un tumšajām, līkumotajām alejām. Karstā Irākas saule rietēja aiz pelēki zeltainajiem Zāgrosa kalniem. Vecas sievas sārtos lakatos kāra veļu līdzās milzīgiem satelīta šķīvjiem. Starp minaretiem Robs varēja saskatīt daudzu baznīcu torņu smailes. "Varbūt gnos- tiķu baznīcas. Varbūt mandaistu vai Asīrijas kristiešu, varbūt kal- deju dievnams. Šajā vieta ir daudz senu sektu."

Aizvēris logu, lai nedzirdētu aicinājumu uz vakara lūgšanu, Robs atgriezās gultā un paņēma mobilo telefonu. Viņš uzmekleja labu kurdu tīklu un piezvanīja uz Angliju. Pēc dažiem gariem signāliem Sēlija pacēla klausuli. Robs domāja, ka bijusī sieva runās kā parasti - aprauti, taču pieklājīgi. Bet Sēlija šķita savādi sirsnīga un laipna. Jau tūdaļ noskaidrojās šī noskaņojuma iemesls - viņa iepazinusies ar Roba "jauno draudzeni" un ir sajūsma par to. Sēlija atzina, ka viņai patīk Kristīne, un viņš acīmredzot nācis pie prāta, ja sācis satikties ar īstu sievieti, nevis tām muļķa zaķenēm.

Robs iesmējās un pateica, ka nekad nav uzskatījis Sēliju par zaķeni. Uz mirkli iestājās klusums, un tad smieties sāka arī Sēlija. Kopš šķiršanās viņi kopā smējās pirmo reizi. Viņi vēl mazliet papļāpāja - kā nebija darījuši jau ļoti ilgi. Un tad bijusī sieva iedeva klausuli meitai. Izdzirdējis Lizijas balsi, Robs pēkšņi noskuma. Meitiņa izstāstīja, ka bijusi zooloģiskajā dārzā un redzējusi "zīvniekus", un tagad protot pacelt rokas virs galvas. Robs klausījās, un viņu vienlaikus pārņēma gan prieks, gan bēdas. Kad Robs pateica Lizijai, ka nul viņu, meita lūdzās, lai tētis brauc mājās. Tad viņš pajautāja, vai meita satikusi francūzieti vārdā Kristīne. Lizija atbildēja apstiprinoši un pastāstīja, ka viņai un arī mammai šī sieviete ļoti iepatikusies. Atzinis, ka tas ir lieliski, Robs aizsūtīja meitai gaisa buču un nolika klausuli. Sajūta bija mazliet savāda - mīļotā iedraudzējusies ar bijušo sievu, taču tas bija labāk par abpusēju naidu. Turklāt tas nozīmēja, ka meitu viņa prombūtnes laikā pieskata vairāk cilvēku.

Pēkšņi viņam iešāvās prātā doma, ka varbūt pienācis laiks atgriezties mājās. Varbūt vajadzētu gluži vienkārši iet prom no darba. Raksts neizdevās tāds, kādu viņš iecerējis. Uz Lalešu aizbraukt nesanāca, turklāt nešķita, ka tas būtu iespējams. Jesīdi izrādījās pārāk stūrgalvīgi, bet viņš neprata arābu vai kurdu valodu tik labi, lai pierunātu vietējos pārvarēt senos aizspriedumus.

Vai gan varēja gaidit, ka sešus tūkstošus gadu senas ticības noslēpumiem iespējams piekļūt, paklaiņojot pa aizvēsturisku pilsētu un sveicinoties ar vārdu "Salaam"? Visi plāni bija izjukuši, visas cerības ruka un bruka. Dažkārt tā notika. Dažkārt raksts gluži vienkārši neizdevās.

Paķēris durvju atslēgu, Robs izgāja no viesnīcas numura. Bija karsts, un viņam gribējās rūpes aizskalot ar alu. Uz ielas stūra bija jauks bāriņš. Kad Robs atkrita ierastajā plastmasas krēslā "Sulei- mana kafejnīcas" āra terasē, jau pazīstamais iestādes īpašnieks Ra- vazs atnesa atvēsinātu turku alu un šķīvīti ar zaļajām olīvām. Garam slīdēja Dahūkas ielu dzīve. Iespiedis pieri plaukstās, Robs atkal domāja par rakstu. Atsaucis atmiņā paša apņēmību un sajūsmu, kas bija pārņēmusi Izobelas mājā, viņš prātoja, ko patiešām vēlas. "Kādu noslēpumainu priesteri, kas visu izskaidrotu; varbūt kādu slepenu templi ar šaušalīgiem zīmējumiem uz. sienām. Vēl mirgojošas eļļas lampiņu liesmas. Un, protams, pāris sātana pielūdzēju, kas staro laimē par to, ka tiek fotografēti." Taču žurnālista sapnis nerealizējās; ta vietā viņš malkoja Efesas alu un klausījās bezgaumīgu kurdu popmūziku, kas skanēja no blakusesošā veikala. 'Tikpat labi es varētu sēdēt Šanliurfā. Vai Londonā."

-    Labvakar!

Robs pacēla galvu. Līdzās galdiņam stāvēja jauns vīrietis. Mugurā viņam bija tīri džinsi un labi izgludināts krekls. Puisim bija apaļa seja. Viņš izskatījās pēc izglītota cilvēka. Varbūt pat pēc savādnieka. Pēc pārtikušā un laipna savādnieka. Robs aicināja Kar- vanu - tā sauca šo vīrieti - apsēsties.

Karvans pasmaidīja.

-    Esmu jesīds.

-Un…

-   šodien es gāju uz jesīdu kultūras centru, un dažas sievietes man izstāstīja par jums. Par amerikāņu žurnālistu, kurš grib uzzināt par Meleku Tausu.

Mazliet apmulsis, Robs palocīja galvu.

-    Viņas pateica, ka esat apmeties šeit, - Karvans turpināja, - taču drīz brauksiet prom, jo neesat sevišķi laimīgs.

-    Es neesmu nelaimīgs. Tikai… sagrauts.

-    Kāpēc?

-   Jo britu avīzei gatavoju rakstu par jesīdu reliģiju. Saprotiet, par to, kam jūs ticat. Taču neviens man par to nestāsta, tādēļ jūtos mazliet vīlies.

-    Jums jāsaprot, kādēļ tā notiek. - Savilcis seju nopietna izteiksmē, Karvans paliecās uz priekšu. - Tūkstošiem gadu mūs ir kāvuši un slepkavojuši tieši mūsu ticibas dēļ. Musulmaņi mūs no galina, tāpat hinduisti un tatāri. Visi domā, ka mēs pielūdzam Sai- tānu jeb velnu. Mus nogalina un ved prom. Pat Sadams mūs kāva, pat mūsu tautieši kurdi, kā ari sunnīti un šiīti. Visi.

-   Tieši tādēļ jau gribu rakstīt par jums! Uzrakstīt patiesību par jesīdu ticību.

Karvans sarauca pieri, it kā par kaut ko domātu. Viņš klusēja vairāk nekā minūti un tad teica:

-   Jā, labi. Redziet, kads ir mans viedoklis. Jūs, amerikāņi, diženie ērgļi, palīdzējāt kurdiem un aizstāvējāt jesīdus. Es redzēju amerikāņu karavīrus, un viņi bija labi. Tiešām mēģināja mums palīdzēt. Tādēļ… es tagad palīdzēšu jums. Jo jūs esat amerikānis.

-    Patiešām?

-Jā.

-   Un palīdzēšu ari tādēļ, ka vienu gadu studēju Teksasas universitātē Amerikā. Tādēļ arī visnotaļ normāli runāju angliski. Amerikāņi bija labi pret mani.

-   Jus bijāt Teksasā?

-   Ja, saprotiet. Ostinā.

-Tur ir lieliska mūzika.

-   Jā. Tā ir jauka vieta. Tikai… - Karvans knibināja olīvu. - Tikai sievietēm Teksasā ir milzīgas pēcpusēs. Man tas sagādāja problēmas.

-    Ko jūs Teksasā studējāt? - iesmējies pajautāja Robs.

-    Reliģijas antropoloģiju. Kā saprotat, varu jums pastāstīt visu, ko vēlaties zināt. Tad varēsiet doties prom un klāstīt visiem, ka mēs neesam… sātanisti. Vai saksim?

Robs pasniedzas pēc piezīmju bloknota, pasūtināja vēl divus kausus alus un stundu apbēra Karvanu ar jautājumiem. Lielāko daļu informācijas viņš jau bija uzzinājis no Izobelas un paša pētījumiem. Par jesīdisma pirmsākumiem un Eņģeļu kultu, piemēram. Robs jutās mazliet sarūgtināts, bet tad Karvans pieminēja kaut ko tādu, kas mudināja izslieties un sēdēt taisnu muguru.

-    Stāsts par jesīdisma saknēm nāk no "Melnās grāmatas". Diemžēl "Melnā grāmata" ir pazudusi, taču šis stāsts tiek nodots no mutes mutē. Un tā mes uzzinām, ka mums ir īpaši… priekšteči un mēs atšķiramies no visām citām rasēm.

-Ar ko?

-   Vislabāk to izskaidro kāds jesīdu mīts. Vienā no mūsu radīšanas leģendām tiek minēti septiņdesmit divi Ādami, un katrs no tiem ir izcilāks par iepriekšējo. Septiņdesmit otrais Ādams apprecēja Ievu, un abi ielika savu sēklu divās krūkās.

Žurnālista roka ar pildspalvu sastinga pusceļa līdz bloknotam.

-    Divās krūkas?

Karvans palocīja galvu.

-   Šīs krūkas aizzīmogoja uz deviņiem mēnešiem. Kad tās atvēra, izrādījās, ka Ievas krūka ir pilna ar kukaiņiem un šausmo- ņiem, čūskām un skorpioniem, savukārt Ādama krūkā tika atrasts piemīlīgs bērns. - Karvans pasmaidīja. - Zēnu nosauca par Šahi- du ibn Džeijaru Jesīdu jeb "Krūkas dēlu". Šo vārdu izmanto visi jesīdi. Saprotiet, mēs visi esam "Krūkas dēli". Šie Ādama bērni kļuva par jesīdu priekštečiem. Ādams ir mūsu vectēvs. Savukārt visas citas tautas nākušas no Ievas.

Robs centīgi pierakstīja. Tobrid krustojumā iepreti kafejnīcai ieripināja balts Apvienoto Nāciju organizācijas Chevrolet.

-    Labi, - strupi noteica Karvans. - Tagad man jāiet. Bet, kungs, jesīdi centrā man pastāstīja ari to, ka jūs vēlaties doties uz Lalešu. Vai tā ir?

-   Jā, vēlos gan! Taču visi apgalvo, ka tas ir bīstami, un negrib mani vest uz turieni. Vai šo braucienu tomēr varētu nokārtot?

Pasmaidījis Karvans domīgi sāka košļāt nākamo olīvu. Tad viņš pielika plaukstu mutei un pēc tam novietoja olīvas kauliņu pelnutrauka maliņā.

-    Es varu aizvest jūs uz turieni. Drīz bus svētki. Tas nemaz nav tik bīstami.

-Kad?

-   Rīt. Piecos no rīta. Satiksimies šeit. Pēc tam atvedīšu jus atpakaļ, un varēsiet par mums uzrakstīt tajā slavenajā angļu avīzē The Times.

-    Lieliski! Fantastiski! Shukran!

-     Norunāts. - Jauneklis pieliecās un paspieda Roba roku. - Tiekamies rīt piecos. Tagad dosimies pie miera. Uz redzešanos! - To pateicis, Karvans piecēlās un nozuda tveices pārņemtajā ielā.

Robs kāri izdzēra atlikušo alu. Viņš bija laimīgs. Gandrīz ļoti laimīgs. "Rakstu tomēr izdosies pabeigt. Būšu pirmais cilvēks, kurš spers kāju svētajā jesīdu pilsētā! Mūsu cilvēks kopā ar Irākas kultistiem!" Līdz viesnīcai viņš teju aizskrēja, lai piezvanītu Kristīnei un satraukti izstāstītu jaunumus. Spriežot pēc balss, viņa šķita norūpējusies un vienlaikus arī apmierināta. Sarunas laikā Robs smaidīdams atgūlās. "Drīz es braukšu mājās, satikšos ar meitu un mīļoto sievieti; turklāt darbs būs pabeigts."

Nakamajā rītā Karvans - ka solījis - gaidīja pie kafejnīcas galdiņiem. Līdzās aizslēģotajai kafejnīcai atradās vecs Ford pikaps, kura kravas kastē bija salikti plastmasas maisi ar plāceņiem un augļiem.

-   Augļi svētkiem, - paskaidroja Karvans. - Nāciet! Vietas gan nav daudz.

Kabīnē vajadzēja saspiesties trijiem: Karvanam, Robam un ūsainam večukam. Pie stūres, šķiet, sēdēja Karvana tēvocis. Robs sarokojās ar tēvoci, un Karvans teica:

-   Viņš šogad cietis tikai trīs avārijās. Tātad ar mums viss būs kārtībā.

Automašīna grabēdama izbrauca no Dahūkas un devās kalnos. Brauciens bija ilgs - īsts pārbaudījums mugurai, taču Robs nesūkstījās. Viņš bija pārliecināts, ka tuvojas sava stāsta nobeigumam.

Ceļš veda augšup - priežu mežos un ozolu audzēs. Pelēkais rīta gaiss sāka skaidroties, saule kļuva arvien košāka un siltāka. Tad ceļš ievijās spilgti zaļā ielejā. Burbuļojošu upīšu krastos stāvēja nabadzīgas, taču jaukas mājiņas. Pretī mašīnai mādami skrēja netīri bērneļi ar žilbinošiem smaidiem sejās. Robs māja pretī un domāja par savu meitu.

Bet ceļš turpinājās un locījās apkārt milzīgam kalnam. Karvans stāstīja, ka šis kalns ir viens no Septiņiem Sātana stabiem. Robs palocīja galvu. Ceļš pa ļodzīgiem koka tiltiem veda pāri straujām upēm. Beidzot viņi apstājās.

Karvans piebikstīja Robam.

-    Laleša!

Te nu viņš bija. Pirmo Robs ieraudzīja savādu konisku celtni ar dīvaini gropētu jumtu. Apkārt centrālajam laukumam bija vairākas šādas celtnes. Laukumā rosījās cilvēki - tie svinigi soļoja, skandēja un dziedāja. Vecie vīri gāja atsevišķā ierindā un spēlēja garas koka flautas. Robs kopā ar Karvanu izkāpa no automašīnas un noraudzījās parādē. No kādas nokvēpušas ēkas iznāca melnā tērpies vīrs, kurš piegāja pie akmens podu rindas. Podos gailēja uguns. Parādījās arī vairāki cilvēki baltās drānās.

-   Svēta uguns, - paskaidroja Karvans, rādīdams uz dzeltenīgajām liesmām akmens podos. - Viņi septiņas reizes ies tai apkārt.

Pūlis tuvojās, saukdams vārdu:

-    Meleks Tauss! Meleks Tauss!

Karvans palocīja galvu.

-   Viņi slavē pāva eņģeli.

Ceremonija turpinājās. Ta bija gleznaina, neparasta un savādi aizkustinoša. Robs pētīja apkārt stāvošos vērotājus - pēc pirmajām rituāla taktīm daudzi vienkāršie jesīdi devās tuvējos zālājos un kalnu nogāzēs, no kuram pavērās skats uz koniskajiem Lalešas torņiem, un klāja piknika galdus ar tomātiem, sieru, plāceņiem un plūmēm. Saule jau bija uzkāpusi augstu, un diena izvērtās ļoti silta.

-   Ikviens jesīds, - Karvans stāstīja, - kaut reizi savā mūžā dodas svētceļojumā uz. Lalešu, lai apmeklētu šeiha Musāfira kapu. Viņš iedibināja jesīdu ceremonijas.

Robs piegāja tuvāk, lai pa nespodrajām durvīm ielūkotos templi. Tur bija tumšs, taču Robs spēja saskatīt svētceļniekus, kas tina krāsainus auduma gabalus ap koka stabiem. Citi zemos plauktos lika maizi. Pie vienas sienas Robs pamanīja uzrakstu. Tas noteikti bija ķīļrakstā - vissenākajā, primitīvākajā rakstības sistēmā, kas pazīstama jau kopš šumeru laikiem.

Ķīļraksts! Iznācis no tempļa, Robs jutās lepns, ka varējis pabūt tajā. Viņš jutās kā liecinieks brīnumainai pilsētas, ticības, cilvēku, liturģijas un rituāla izdzīvošanai. Lalešas svētku atmosfēra šķita emocionāla, poētiska un ārkārtīgi idilliska. Nepatīkami bija tikai šausminošie un ņirdzīgie visuresošā pusvelna, pusdieva Me- leka Tausa portreti, kas zīmēti uz. sienām, durvīm un pat afišām. Taču paši cilvēki šķita draudzīgi un laimīgi, ka var atrasties saulē un piekopt savu īpašo reliģiju.

Gribēdams aprunāties ar kādu jesīdu, Robs mudināja Karva- nu apņemties sarunas tulkošanu. Zālāja viņi uzmeklēja kādu jocīgu pusmūža sievieti, kas lēja tēju saviem bērniem.

Pieliecies Robs teica:

-    Pastāstiet par "Melno grāmatu"!

Sieviete pasmaidīja un sparīgi bakstīja ar pirkstu Robam krūtis. Karvans iztulkoja viņas teikto:

-    "Melna grāmata" ir jesīdu Bībele un sarakstīta ar zelta burtiem. Tā ir pie kristiešiem! Pie angļiem, jus esat paņēmuši mūsu svēto grāmatu. Rietumniekiem ir attīstīta zinātne un izglītība tieši tādēļ, ka viņiem pieder grāmata, kas nākusi no debesīm.

Silti uzsmaidījusi Robam, sieviete iekoda liela tomātā, izšķiežot sarkanās sēklas uz krekla. Viņas vīrs sāka skaļi smieties.

Ceremonija laukumā gandrīz bija beigusies. Meitenes un zēni baltajās drānās atradās pašā vidū, veicot pēdējos rituālās dejas soļus apkārt svētajai ugunij. Robs noraudzījās uz viņiem un ar telefona kameru slepus uzņēma vairākas fotogrāfijas. Uzkricelē- jis dažas piezimes, viņš pacēla galvu un ievēroja vel kaut ko. Skatītāju nemanīti, vecāki vīri viens pēc otra nozuda zemā ēkā laukuma tālākajā galā. Viņu kustības bez kādēļ šķita zaglīgas, slēpjamas. Vai vismaz nozīmīgas. Pie zemās ēkas durvīm stāvēja sargs, lai gan pie citam durvīm sargu nebija. Kāpēc tā? Arī pašas durvis stipri atšķīrās no citām - līdzās tām akmenī bija iecirsta savāda melna čūska. Garas čūskas simbols tieši blakus durvīm.

Robu pārņēma tirpas. "Lūk! Jānoskaidro, kas tur notiek. Jātiek iekšā pa tām noslēpumainajām durvīm! Vai tas ir iespējams?" Viņš palūkojās apkārt. Karvans bija apgulies zālē uz muguras un snauda. Automašīnas šoferi nekur neredzēja - varbūt iemidzis kabīne, jo bija agri cēlies.

"Ši ir mana liela iespēja! Jāpasteidzas." Noskrējis lejā pa nogāzi, viņš veikli šķērsoja laukumu. Viens no skandējošajiem puišiem bija nometis savu balto galvassegu pie akas līdzās kādam strautam. Paskatījies pa labi un pa kreisi, Robs paķēra auduma gabalu, aptina ap galvu un vēlreiz pārliecinājās, ka neviens viņam nav pievērsis uzmanību. Tad viņš aizlavījās līdz zemajai ēkai. Sargs jau grasījās vērt durvis ciet. levīstījies baltajā audeklā, Robs šāvās pāri slieksnim un nonāca templi.

Sargs nožāvājās un piesardzīgi nopētīja novēlojušos vīru. Uz mirkli šķita, ka viņu māc aizdomas. Tad viņš paraustīja plecus un aizvēra durvis. Robs atradās templi.

Bija joti tumšs. Gaisu pildīja kodīgi eļļas lampu dūmi. Jesīdu vecajie bija sastājušies rindās un kaut ko klusi skandēja, murmināja un dziedāja. Skaitīja lūgšanas. Citi tupēja uz ceļiem un zemu klanījās, ar pieri skarot grīdu. Tempļa tālākais gals bija izgaismots. Robs piemiedza acis, lai varētu redzēt cauri dūmiem. Atvērās durvis. Baltā tērpusies meitene ienesa kādu apsegtu priekšmetu. Skandēšana kļuva mazliet skaļāka. Meitene nolika priekšmetu uz altāra. Virs tā karājās mirdzošs pāva eņģeļa attēls - nopietns un nepieejams, nicīgs un nežēlīgs.

Robs spēra soli uz priekšu, lai piekļūtu tuvāk, taču nepiesaistītu uzmanību. Viņam ļoti gribējās redzēt, kas atrodas zem raupjās segas. Lūgšanas un skandēšana pieņēmās spēkā, taču tapa arvien neskaidrāka. Dobjākā. Gluži kā hipnotiska mantra. Dūmi bija tik biezi un asi, ka Robam sāka niezēt un asarot acis. Nobraucījis seju, viņš centās kaut ko saskatīt.

Meitene norāva segu, un skandēšana mitējās.

Uz altāra atradās galvaskauss, taču tas nelīdzinājās nekam, ko Robs līdz šim redzējis. Tas bija un vienlaikus arī nebija cilvēka galvaskauss. Tam bija ieslīpi acu dobumi. Augsti vaigu kauli. Tas izskatījās pēc kroplīga putna vai savādas čūskas, tomēr bija cilvēka galvaskauss.

Un pēkšņi Robs sajuta, ka viņa rīklei tiek piespiests vēss dunča asmens.

Trīsdesmit ceturtā nodala

Visi kliedza un grūstījās. Duncis dzēla Robam kaklā un dūrās balsenē. Kads uzmeta viņam galvā maisu. Robs tumsā mirkšķināja acis.

Durvis aizcirtās un atkal atvērās. Viņš noprata, ka ir iestumts citā telpa - mainījās trokšņi un atbalsis kļuva klusākas. Šī telpa noteikti bija daudz mazāka, taču balsis joprojām šķita niknas un skaļas. Apkārtējie runāja kurdu valodā - draudīgi un spalgi.

Kads no aizmugures ar zābaku iespēra Robam ceļu apvidū. Viņš nokrita uz grīdas. Prātā virknējās dažādi tēli: upuri interne- ta videoierakstos. Pieguļoši oranži tērpi. Allāhu akhbar. Dunča švīksts gar kaklu, un putojošu asiņu šalts. Allāhu akhbar.

"Nē!" Robs cīnījās pretī un locījās uz visām pusēm, taču viņu turēja neskaitāmas rokas. Vecais maisaudekls oda pēc sasmakušas elpas, un cauri tā audiem jautās gaisma. Varēja pat atšķirt klaigājošo cilvēku apveidus.

Kaut kur atvērās vel vienas durvis. Balsis kļuva vēl skaļākas, un Robs saklausīja sievieti, kas uzdeva jautājumu, un vīrus, kuri uz. viņu sakliedza. Valdīja absolūts juceklis. Robs centas elpot lēnām, lai nomierinātos. Viņš tika pagriezts uz sāniem un nu cauri maisam varēja saskatīt jesīdu drānas un sandales.

Rokas viņam tika sasietas uz muguras. Raupjā aukla iegriezās miesā. Viņš sāpēs saviebās un tad saklausīja kāda vīra ņurdošo balsi. "Vai tā bija arābu valoda? Vai tiešām esmu jau dzirdējis šos vārdus?" Sakustējies Robs sasprindzināja acis, lai redzētu kaut mazliet skaidrāk, un satraukts norija siekalas. "Kas tas par zibsni? Vai atkal duncis? Milzu duncis, kas piedurts manai rīklei?"

Sāpes šķita dedzinošas. Robs iedomājās par savu meitu. Viņas burvīgajiem smiekliem un gaismā mirdzošajiem matiņiem - tie bija gaiši kā pati saulīte. Par viņas augšup pavērstajām acīm. "Tēti, zīvnieki, tēti!" Bet tagad Robs prātoja, ka mirs un nekad vairs meitu neredzēs. Tādējādi izpostot viņas dzivi. "Kaut es spētu būt labāks tēvs!"

Viņu pārņēma skumjas. Gribējās raudāt. Maisa bija karsti, un sirds neprātīgi sitās. "Nedrīkst krist panika. Es vēl neesmu beigts. Mani ir tikai sasējuši. Un nobiedējuši."

Jau ļāvies cerībām, Robs pēkšņi atcerējās Franci Breitneru. Viņš gan bija nogalināts - jesīdu strādniekiem Gebekli izrakumu laukumā tā nebija problēma. Viņu uzdūra uz mieta, uzšķērda ka laboratorijas vardi. Pavisam vienkārši. Robs atcerējās, ka šļācās asinis no ievainojuma Franča krūtis un ka lāses pilēja dzeltenajās smiltis. Un tad viņš atcerējas Šanliurfas iela nokauto trīcošo kazu.

Robs iekliedzās. Viņa vienīgā cerība bija Karvans. Draugs jesīdu pulkā. "Varbūt viņš sadzirdēs." Kliedzieni atbalsojās telpā. Tad atkal atskanēja kurdu balsis - viņi lādējās. Robs tika grūstīts un spārdīts. Kāda roka saķēra viņa kaklu un sāka žņaugt. Cita roka satvēra viņa augšdelmu. Robs neganti laida darba zābakus - viņš bija saniknojies ne pa jokam un iekodās maisā. "Ja mani grasās nogalināt, es cinīšos, mēģināšu izlauzties, tik viegli nepadošos…"

Tad maiss tika norauts.

Spēji ievilcis elpu, Robs samirkšķināja acis. Viņā cieši vērās Karvans.

Taču šis vīrietis vairs nebija tāds kā iepriekš; no draudzīgā, apaļsejaina jaunekļa vairs nebija ne miņas. Šis Karvans nesmaidīja, viņš bija drūms un dusmīgs. Viņš līdzinājās komandierim.

Karvans izrīkoja vecajos, deva strupas pavēles kurdu valodā. Pamācīja, kas viņiem darāms. Un vecie vīri bez. ierunām paklausīja, burtiski klanījās viņa priekšā. Viens no vīriešiem noberza Robam seju ar mitru lupatu. Tā nelāgi oda, taču vēsums šķita atsvaidzinošs. Cits vīrs palīdzēja Robam apsēsties, muguru atbalstot pret tālāko sienu.

Ar nākamo pavēli Karvans, šķiet, lika visiem iet prom - tie cits pēc cita paklausīgi atstāja telpu. Pēdējais aizcirta durvis, un Karvans ar Robu palika divatā. Robs paskatījās apkārt. Tā bija netīra istaba ar kailām, krāsotām sienām un diviem augstiem, šauriem logiem, pa kuriem ieplūda nedaudz saules gaismas. Iespējams, ta bija kāda noliktava vai tempļa priekškambaris.

Auklas griezās delnu locītavās. Maiss no galvas bija noņemts, taču rokas palika sasietas. Spēcīgi berzēdams plaukstas, Robs centās uzturēt asinsriņķošanu. Tad viņš palūkojās uz Karvanu. Jaunais jesīds bija notupies uz pabalejuša, taču bagātīgi izšūta paklājiņa un vērās savā gūsteknī. Karvans nopūtās.

- Es gribēju jums palīdzēt, Latrela kungs. Domājām, ka jus nomierināsieties, kad būsiet atbraucis uz šejieni. Bet jums nekad nav gana. Nekad. Rietumu cilvēkam vienmēr vajag vēl un vēl.

Robs jutās apmulsis. "Par ko viņš runa?" Karvans ar rādītājpirkstu un īkšķi izberzēja acis. Jesīds šķita noguris. Pa šaurajiem logiem ieplūda attālie Lalešas trokšņi - bērni smējās un ķiķināja, kaut kur burbuļoja strūklaka.

Karvans sēdēdams paliecās uz priekšu.

-   Kas jums kaiš? Kāpēc jums viss jāzina? Vācietis Breitners bija tads pats. Tieši tāds pats. - Robs iepleta acis. Karvans palocīja galvu. - Ja, Breitners. Gebeklitepē…

Jaunais jesīds nīgri noglauda izrakstīto paklāju. Rādītājpirksts it kā izzīmēja tumšsarkano izšuvuma labirintu. Viņš šķita iegrimis meditācijā, lai pieņemtu kādu svarīgu lēmumu. Robs gaidīja. Rīkle viņam bija izkaltusi un delnu locītavas smeldza. Tad viņš pajautāja:

-   Vai es varētu dabūt kaut ko dzeramu?

Puisis pastiepa roku, satvēra plastmasas pudelīti ar minerālūdeni un pielika Robam pie lūpām. Tas kāri un aizgūtnēm dzēra. Nolicis pudeli pa vidu uz betonētās grīdas, Karvans jau otro reizi nopūtās.

-    Izstāstīšu jums patiesību. Vairs nav nekādas jēgas slēpties. Varbūt patiesība jesidiem palīdzēs. Jo meli un maldināšana mums dara pāri. Esmu jesīdu šeilia dēls. Vadonis. Taču esmu ari studējis par mūsu ticību. Tātad esmu īpašā situācijā, Latrela kungs. Varbūt tādēļ varu atļauties arī zināmu… rīcības brīvību. - Viņš izvairījās skatīties Robam acīs. "Vai tas liecina par vainas apziņu?" Robs prātoja. Karvans turpināja: - Tas, ko grasos jums izstāstīt, līdz šim nav atklats nevienam mūsu ticībai nepiederīgajam. Tūkstošiem gadu laikā nevienam! Un varbūt arī turpmāk nevienam netiks stāstīts.

Robs uzmanīgi klausījās. Karvana balss skanēja vienmērīgi, gandrīz monotoni. It kā tas butu iepriekš sagatavots monologs vai gadiem ilgi pārdomāts temats, neskaitāmas reizes izmēģināta runa.

-   Jesīdi uzskata, ka Gebeklitepē atradās Ēdenes dārzs. Domāju, ka jūs to zināt. Un, manuprat, mūsu ticība ir… iedvesmojusi citas reliģijas. - Paraustījis plecus, viņš dziļi nopūtās. - Ka jau stāstīju, mēs uzskatām, ka esam tieši Ādama pēcteči. Mēs esam Krūkas dēli. Un Gebeklitepe tādējādi ir mūsu senču mājvieta. Ikvienam jesīdu priesteru jeb augstākās kārtas pārstāvim, piemēram, man, ir iegalvots, ka mums jāaizstāv Gebeklitepe. Jāaizstāv un ja- sargā mūsu senču templis. Tā paša iemesla dēļ tēvi un tēvu tēvi mums ir mācījuši, cik rūpigi jāglabā Gebekli noslēpumi. It viss, kas no turienes aizvests, jāpaslēpj vai jāiznīcina. Tapat kā tās… paliekas… Šanliurfas muzejā. Tas ir mūsu, jesīdu, uzdevums. Jo mūsu senči apraka Gebeklitepi… kāda sevišķa iemesla dēļ. - Karvans paņēma pudeli un iemalkoja mazliet ūdens. Viņa tumšbrūnās kurdu acis nelielās noliktavas blāvajā gaismā mirdzēja un cieši urbās pretimsēdētājā. - Es saprotu, kadu jautājumu jus vēlaties uzdot, Latrela kungs. Kāpēc? Kāpēc mani senči apraka Gebekli? Kāpēc tā jāsargā? Kas tur notika? - Karvans pasmaidīja, taču ša- ja smaida jautās sāpes, pat mokas. - Tas mums nav mācīts. Nevienam no mums. Mūsu reliģijas postulāti nav pierakstīti. Viss tiek nodots no mutes mutē, no auss ausī, no tēva dēlam. Agrā bērnībā es jautāju tēvam, kādēļ mums ir tieši tādas tradīcijas. Viņš atbildēja, ka tādas šīs tradīcijas ir. Un viss.

Kad Robs gribēja kaut ko bilst, Karvans nepacietīgi pacēla roku.

-    Protams, nekam no tā nebija nozīmes. Gadsimtiem ilgi neviens netraucēja Gebekli mieru. Izņemot jesidus, neviens pat nezināja, ka tā tur ir. Tā palika apslēpta zem senās zemes kartas. Bet tad ieradās tas vācietis, arheologi ar liekšķerēm, racējiem un mašīnām. Viņi pārbaudīja, raka un šo to ari atrada. Jesīdiem Gebekli atrakšana ir milzu nelaime. It kā būtu uzšķērsts sens ievainojums. Mums sāp. Ja mūsu senči tur kaut ko aprakuši, tad tā ari jāpaliek, bet viss atrastais jāpaslēpj un jasargā. Un mēs, jesīdi, pieteicamies darbā pie viņa, lai varētu aizkavēt arheologu darbu un beigu beigas pielikt punktu šai bezgalīgajai rakšanai. Taču viņš nelikās mierā. Joprojām urķējās mūsu rētā…

-   Tāpēc jūs nogalinājāt Franci un tad…

-   Ne! - Karvans izgrūda. - Mes neesam tik ļauni. Mēs neesam slepkavas. Mēs gribējām viņu iebiedēt. Iedvest bailes, aizdzīt jūs visus prom. Taču viņš pakrita. Tas ari viss.

-    Un… Pulsa di Nura?

-Ja, protams. Un nepatikšanas templi. Mēs mēģinājām… ka to sauc… mēs mēģinājām traucēt izrakumus, apturēt tos. Taču vācietis bija pārāk neatlaidīgs un turpināja rakt. Rakņāties Ēdenes dārzā, krūku dārzā. Viņš nelikās mierā pat naktī! Sākās strīdi. Un viņš nokrita. Manuprāt, tas bija nelaimes gadījums.

Robs sāka protestēt, bet Karvans tikai paraustīja plecus.

-Jūs varat man ticēt un varat ari neticēt. Tā ir jūsu izvēle. Esmu noguris melot.

-    Ko varat teikt par galvaskausu?

Karvans smagi un lēni nopūtās.

-   Nezinu. Teksasā es studēju musu reliģiju. Es ieraudzīju… mūsu mītu struktūru. No cita skatpunkta. Un es nezinu. Es nezinu, kas ir Meleks Tauss, un nezinu, kas ir šis galvaskauss. Zinu tikai to, ka mēs pielūdzam galvaskausu un pāvu. Un nedrīkstam atklāt šos noslēpumus. Nedrīkstam precēties ar ticībai nepiederošajiem un radīt ar viņiem bērnus. Jo nejesīdi ir nešķīsti.

-    Vai tas ir dzīvnieka galvaskauss?

-     Nezinu! Ticiet man! Domāju… - Karvans meklēja vārdus. - Domāju, ka Gebeklitepē pirms desmit tūkstošiem gadu kaut kas notika. Ar mūsu Ēdenes templi. Kaut kas šausmīgs. Vai gan citādi viņi būtu to aprakuši? Kāpēc aprakt skaistu vietu? Tikai tāpēc, ka tā ir kauna un ciešanu vieta, vai ne? Kaut kādam iemeslam taču jābūt!

-    Kādēļ jūs man to stāstāt? Kādēļ tagad? Kādēļ man?

-Jo jus kaismīgi vēlējāties braukt uz šejieni. Nepadevāties. Tādēļ tagad es jums visu izstāstīšu. Jūs atradāt krūkas ar tām šaušalīgajam paliekām. Ko tās nozīmē? Kādēļ tie bērni iebāzti krūkas? Mani tas biedē. Ir tik daudz lietu, kuras es nesaprotu! Mums ir tikai mīts un tradīcijas. Nav pat grāmatas, kas visu izskaidrotu. Vairs nav.

Arā atkal skanēja balsis. Izklausījās pēc atvadām. Tad ierūcās automašīnu motori. Šķita, ka cilvēki dodas prom no Lalešas. Robs vēlējās pierakstīt Karvana vārdus, izjuta teju fizisku nepieciešamību to izdarīt, taču rokas bija cieši sasaistītas. Viņš spēja vien pajautāt:

-    Kas ir šī "Melna grāmata"?

Karvans papurināja galvu.

-    Ak jā. "Melnā grāmata". Kas lā ir? Neesmu īsti pārliecināts, ka tā ir grāmata. Manuprat, tas ir kaut kāds pierādījums, tada kā atslēga vai kods, kas izskaidro diženo noslēpumu. Taču tā ir pazudusi. Atņemta mums. Nu mums palikušas tikai… pasakas. Un pāva eņģelis. Pietiek. Esmu jums izstāstījis lietas, par kurām nevajadzētu stāstīt nevienam, taču man nebija izvēles. Pasaule nicina jesldus. Mūs zākā un vaja. Sauc par sātana pielūdzējiem. Vai var but vēl ļaunāk? Varbūt pasaule izturēsies pret mums labak, ja uzzinās patiesību. - Viņš atkal iemalkoja minerālūdeni. - Mēs glabājam noslēpumu, Latrela kungs, šausmīgu noslēpumu, kuru paši neizprotam. Mēs esam uzticīgi šai klusēšanai. Un mūsu pienākums ir aizsargāt aprakto pagātni. Tā ir mūsu nasta. Gadsimtiem ilgi nesama nasta. Mēs esam Krūkas dēli.

-   Un tagad…

-    Tagad es aizvedīšu jūs atpakaļ uz Turciju. Aizvedīsim jūs līdz robežai, lai varat lidot mājup un visiem izstāstīt par mums. Pavēstīt, ka mēs neesam sātanisti. Atklāt mūsu skumjo pagātni. Stāstīt visu, kas uz sirds. Tikai nemelot.

Jesīdi stāvēja pie loga un kaut ko klaigāja. Durvis atsprāga vaļā, un telpā ienāca vairaki cilvēki. Robu atkal sāka grūstīt, tikai šoreiz mērķtiecīgi un mierīgi. Iedams cauri templim, viņš palūkojas uz altari - galvaskauss bija nozudis. Jau nākamajā brīdī viņš nonāca saulē. Bērni uz viņu rādīja ar pirkstiem. Robs vēroja sievietes, kuras skatījās uz viņu, aizlikušas plaukstu priekšā mutei. Viņš tika aizvests līdz Ford pikapam.

Šoferis bija gatavs darbam. Roba soma jau atradās uz pasažieru sēdekļa, taču viņa rokas joprojām bija sasietas. Divi vīri palīdzēja viņam iekāpt kabīnē. Līdzās viņam apsēdās tumsnējs bārdainis, jaunāks par Karvanu. Spēcīgs, muskuļots un kluss. Puisis grasījās sēdēt starp Robu un automašīnas durvīm, tātad Robam atlika vidējais sēdeklis.

Ford sāka braukt, ar riteņiem saceļot smilšu šaltis. Pēdējais, ko Robs redzēja Lalešā, bija Karvans bērnu pulciņa vidū, līdzās koniskajam tornītim. Viņa sejā jautās bezgalīgas skumjas.

Tad Laleša nozuda aiz kalna nogāzes. Automašīna traucās uz Turcijas robežas pusi.

Trīsdesmit piektā nodaļa

Haburā ticis pāri Turcijas robežai, Robs tūdaļ piezvanīja Kristīnei un tad ielēca taksometrā, lai dotos uz tuvējo Mardinas pilsētu. Septiņas mokošas stundas vēlāk viņš rezervēja viesnīcas numuru, atkal piezvanīja Kristinei un meitai. Izrādījās, ka viņš ir tik noguris, ka aizmiga ar telefonu rokā.

Nākamajā rītā viņš piesēdās pie klepjdatora un vienā paņēmienā - veikli, kaismīgi - uzrakstīja savu stāstu.

"Kurdistānas kultu gūstā".

Robs saprata, ka ātra rakstīšana nedomājot ir vienīga iespēja. Notikušajā bija tik daudz pretrunīgu elementu, ka, iedziļinoties pārdomās un mēģinot radīt konsekventu stāstījumu, varēja apmaldīties detaļu un nebeidzamu sānceļu labirinta. Turklāt raksts izskatīsies sadomāts, ja viņš pārāk mocīsies. Stāsts bija tik neparasts, ka tam jāizklausās vienkāršam un izjustam. Kā reportāžai no notikumu vietas. Ļoti patiesam. Gluži kā garai un pārsteidzošai anekdotei, kas tiek stāstīta pie kafijas tases. Tā nu Robs piesēdās un viena rāvienā visu uzrakstīja. I'ar Gebeklitepi un krūkām muzejā, par jesīdiem, eņģeļu kultu un Meleka Tausa pielūgšanu, par Lalešas ceremonijām, galvaskausu uz altāra un "Melnās grāmatas" noslēpumu. Stāstu paspilgtināja nežēlība un slepkavība, turklāt tam bija lieliskas beigas: viņš guļ zemē, ar maisu galvā, netīrā ēciņā Kurdistānas kalnos un domā, ka tūdaļ mirs.

Rakstīšanai nācās atvēlēt piecas stundas. Pa šo laiku viņš ļoti koncentrējās un tik tikko atrāva acis no ekrāna.

Sešās minūtēs pārbaudījis pareizrakstību, Robs pārkopēja rakstu zibatmiņā, izgāja no viesnīcas un devās taisnā ceļa uz inter- neta kafejnīcu. Tur viņš pa elektronisko pastu nosūtīja rakstu Stīvam, kurš to ar nepacietību gaidīja.

Tad nervozēdams Robs sēdēja pie datora interneta kafejnīcā un cerēja, ka drīz Stīvs piezvanīs. Ara spīdēja spoža Mardinas saule, taču iekšā bija teju tikpat auksts ka drūmās kapenēs. Kafejnīcā bez Roba atradās tikai viens puisis, kurš dzēra mazliet duļķainu gāzētu ūdeni un nodarbojās ar kādu datorspēli. Puisis bija uzlicis milzīgas austiņas un tobrīd ar virtuālu AK-47 caurumoja kādu virtuālu briesmoni.

Robs pievērsās savam ekrānam. Nez kādēļ paskatījās, kāds laiks gaidāms Spānijā. Ierakstīja Google meklētājā savu vardu un tad arī Kristīnes vārdu. Uzzināja, ka viņa ir autore sadaļai "Kanibālisma liecības ledus laikmeta Basku zemes neandertāliešu kopienās", kas ievietota nesenajā "Amerikas arheoloģijas" pielikumā. Atrada viņas fotogrāfiju - kādas mazpazīstamas balvas saņemšanas ceremonijā Berlīnē.

Pētīdams attēlu, Robs atskārta, cik ļoti ilgojas pec Kristīnes. Pēc meitas viņš ilgojās vairāk, taču ari pēc Kristīnes skuma. Alka pieklājīgas sarunas, smaržu aromāta, graciozitātes. Alka viņas smaida mīlēšanās laikā, it kā viņa sapņotu par kādu ļoti jauku pagātnes notikumu.

Iezvanījās mobilais telefons.

-   Robij!

-   Stīv… - Sirds sāka auļot. Robam tas nepatika. - Tātad?

-   Tātad, - atsaucās redaktors, - nezinu, ko lai saka…

-   Tev nepatika? - Robs saguma.

Klusums.

-    Ne-e, sasodītais maita! Man ļoti patika!

Robs juta, ka atkal ir spārnos. Stīvs smējās.

-   Jeziņ, Rob! Es taču tevi sūtīju pēc sasodīta vēstures gabala. Domāju, ka tu lieliski atpūtīsies. Bet tu kļuvi par slepkavības liecinieku un satanistu uzbrukuma upuri. Atradi akmens laikmeta zīdaini krūkā un dažus sātana pielūdzējus. Tu… tu… tu… - Stivs izklausījās aizelsies. - Tad tu brauc uz Irāku, satiec puisi, kas tevi aizved uz svēto pilsētu, kur ļautiņi pielūdz sasodītu balodi, un pats savām acīm redzi, kā viņi klanās kaut kādam cit- planētiešu galvaskausam. Tad ieskrien jezeri un mēģina tevi nodurt, bet pēc tam izstāsta, ka viņi ir tiešie Ādama un Ievas pēcnācēji.

Noklausījies Robs izplūda smieklos. Tie bija ļoti skaļi - tik skaļi, ka briesmoņa pieveicējs pie otra datora pacēla galvu un uzsita pa savām austiņām, lai pārliecinātos, vai tās nav sabojājušās.

-    Tātad tu uzskati, ka stāsts ir labs? Centos būt godīgs pret jesīdiem… Varbūt pārāk godīgs, taču…

-    Tas ir vairāk nekā labs! - Stīvs viņu pārtrauca. - Un arī priekšniekam patika. Liksim rītdienas numura atvērumā, bet ievadu publicēsim pirmajā lapā.

-    Rītdienas?

-   Ja. Pa taisno uz tipogrāfiju. Saņēmām arī tavas bildītes. Esi lieliski pastrādājis.

-Jauki. Tiešām…

-Sasodīti lieliski, es zinu. Kad taisies atgriezties?

-   Īsti neesmu pārliecināts… Saproti, es mēģināšu tikt uz pirmo reisu, taču visas vietas jau rezervētas. Bet divdesmit stundas garš brauciens uz Ankaru mani nevilina. Domāju, ka nedēļas nogale noteikti būšu Londonā.

- Labs puisis. Ieskriesi birojā, un es tev izmaksāšu pusdienas. Varbūt pat aiziesim uz īstu restorānu. Apēdlsim kādu picu.

Robs iesmējās un atvadījās no sava priekšnieka. Tad viņš norēķinājās ar interneta kafejnīcas īpašnieku un izgāja Mardinas ielās.

Tā izrādījās jauka pilsēta. Redzētais liecināja, ka vieta ir nabadzīga, taču ar vēsturisku gaisotni. Tika apgalvots, ka tā pastāvējusi jau plūdu laikos, tajā bija romiešu būvētas ielas, bizantie- šu celtņu paliekas un sīriešu zeltkaļu darbnīcas. Savadas ielas, kas vijas zem namiem. Taču Robam bija vienalga - viņam pietika vēstures un austrumnieku fantāziju. Viņš gribēja uz mājām - uz. vēso, moderno, lietaino, skaisto, tehnoloģijām bagato, eiropeisko Londonu. Lai apskautu meitu un noskūpstītu Kristīni.

Stāvēdams maiznīcas durvīs, viņš piezvanīja Kristīnei. Vienas dienas laikā viņš bija zvanījis jau divas reizes, taču katra saruna šķita debešķīga. Klausuli viņa pacēla uzreiz. Robs pavēstīja, cik veiksmīgi viss beidzies redakcijā, bet Kristīne savukārt atzina, ka vēlas viņu redzēt Anglijā. Viņš apsolīja, ka brauks, tiklīdz tas būs iespējams, un mājās atgriezīsies ne vēlāk kā pec piecām dienām. Tad Kristīne pastāstīja, ka joprojām tiekas ar viņa meitu un abas sadraudzējušās. Sēlija pat apjautājusies, vai viņa vēlētos palīdzēt Lizijas pieskatīšana. Proti, Sēlijai plānoti dienu gari jurisprudences kursi Kembridžā, tādēļ Kristīne piekritusi palikt ar Roba meitu. Viņas grasījās pavadīt dienu pie sena Kristīnes drauga un pasniedzēja de Savarija. Protams, ja Robam nav iebildumu. Viņa velējās aprunāties ar de Savariju par vairākām slepkavībām Anglijā, jo šis kungs zinot itin visu, ar ko nodarbojas policija. Savukart Lizija labprāt apskatītu govis un aitas.

Francūziete atzinās, ka ļoti ilgojas pēc Roba, un tas atklāja, ka skumst pēc viņas. Tad abi beidza sarunu. Viegliem soļiem iedams atpakaļ uz viesnīcu, Robs domāja par pusdienām. Un pēkšņi - brīdī, kad viņš lika .telefonu kabatā, - prāts aptvēra kādu sakritību. "De Savarijs. Kembridža. Slepkavības."

Pusi noslēpumu viņš joprojām nebija noskaidrojis. To pusi, kas saistīta ar britiem. Stāsts vēl nebija pabeigts. Vien pavirzījies uz priekšu.

Pirmīt juties laimīgs un apmierināts, Robs atkal kļuva satraukts un alku pārņemts. Dedzīgi vēlējās ķerties pie darba. Gatavs nākamajam solim. Vairāk nekā gatavs. Raizējās, ka viņa prombūtnē notiks kaut kas svarīgs. Vajadzēja traukties uz Londonu pēc iespējas ātrāk. Varbūt izdosies dabūt biļeti uz jauno reisu ar pārsēšanos Stambulā. Varbūt varēs noīrēt lidmašīnu…

Robu pārņēma jauns nemiera vilnis.

Trīsdesmit sestā nodaļa

Foristers un Boidžērs vērās Stiksas upē.

-   No skolas laikiem es atceros, - sacīja Boidžērs, - ka Stiksa ir upe pazemē. Tai jātiek pāri, lai nokļūtu mirušo valstība.

Detektīvs lūkojās drēgnajā dzelmē. Stiksa nebija pārāk plata, taču strauja gan un līkumoja pa seno gultni, tālāk nogriežoties ap klinšainu stūri un nozūdot alās un aliņās. Piemērota vieta, lai atvadītos no šīszemes dzīves. Ainā neiederejās vienīgi veca Kcttlc čipsu paka pretējā krasta.

-   Protams, - turpināja gids, - Stiksa ir tikai nosaukums. Patiesībā tā ir mākslīgi rakta. To iecerēja baronets Frānsiss Dešvuds, kad tika pārveidotas alas. Taču jāpiebilst, ka šajā kaļķa un krama alu sistēmā ir ari daudz īstu upju un strautu. Nebeidzams labirints.

Gids Kevins Biglstons atglauda pagaros brūnos matus un uzsmaidīja policistiem.

-    Vai parādīt arī visu pārējo?

-    Lūdzu.

Biglstons sāka ekskursiju pa Elles uguņu alām, kas atradās sešu jūdžu attāluma no Dešvuda muižas Rietumu Vikomā.

-    Nu re, - gids teica, - esam klāt.

Viņš pacēla lietussargu, it kā vadītu turistu grupu. Boidžērs nosprauslājās, un Foristers veltīja padotajam brīdinošu skatienu. Viņiem šis puisis bija vajadzīgs. Lai plāns izdotos, viņiem bija vajadzīgs ikviens, kurš Rietumu Vikomā gatavs sadarboties.

-Tātad, - turpināja Biglstons, kura apaļā seja alu tumsā gandrīz nebija saskatāma, - ko mēs zinām par astoņpadsmitā gadsimta Elles uguņu klubu? Kāpēc viņi tikās tieši šeit? Šajas auk- stajas un mitrajās alās? Sešpadsmitajā gadsimtā Eiropā radās dažādas slepenas biedrības, piemēram, rozenkreicieši. To biedri bija brīvdomātāji, okultisma pētnieki, ticības noslēpumu izzinā- taji. Astoņpadsmitajā gadsimtā šo biedrību elites locekļi aizrāvās ar ideju, ka Svētajā zemē var atrast pierādījumus, tekstus un materiālus, kuri apliecinātu kristietības vēsturisko un teoloģisko bāzi. Varbūt pat visu lielāko reliģiju bāzi. - Gids atkal pacēla lietussargu. - Protams, antiklerikālisma un revolucionārā sekularisma laikmeta tas bija pārdrošs sapnis. Taču ar šīm leģendām un tradīcijām pietika, lai nomocītu vienu otru bagātu vīru… - Viņš aizgāja līdz tiltam, kas šķērsoja Stiksu, un pagriezās. - Atsevišķi atšķirīgu uzskatu cilvēki Anglijas aristokrātijas aprindās aizrāvās ar šīm baumām. Viens no viņiem, otrais barons Ledespensers, Frānsiss Dešvuds, astoņpadsmitajā gadsimtā pat devās uz Turciju, lai noskaidrotu patiesību. Viņš atgriezās tik saviļņots, ka dibināja pirmo Dīvānu klubu un pēc tam arī Elles uguņu klubu. Un viens no Elles uguņu kluba raisons d'etrebija iedibinātās reliģijas kritika un atspēkojums.

-    Kā gan to var zināt? - iejaucās Foristers.

-    Ir neskaitāmi pierādījumi, kas atklaj Dešvuda nicīgo izturēšanos pret ortodoksālo ticību. Piemēram, viņš pieņēma moto Fay cc que voudras jeb "Dari, ka gribi". To viņš aizņēmies no diženākā satīriķa Rablē, kurš asi kritizēja baznīcu. Šo moto divdesmitajā gadsimtā aizguva okultists Alisters Kraulijs, un tagad to lieto sā- tanisti visā pasaule. Dešvuds to ierakstīja Medmenemas abatijas ieejas arkā. Tā bija sagrauta abatija netālu no šejienes, ko Dešvuds īrēja ballīšu rīkošanai.

-    Tieši tā, kungs, - sacīja Boidžērs, lūkodamies acis Foristeram. - Es to šorīt redzēju.

Biglstons aicināja viņus tālāk un turpināja savu runu.

-   Tūkstoš septiņsimt piecdesmit otrajā gadā Dešvuds devās vēl vienā ceļojumā uz austrumiem, šoreiz uz Itāliju. Slepus, neviens īsti nezināja, kurp viņš aizbraucis. Viena teorija apgalvo, ka viņš nonācis Venēcijā, lai iepirktu grāmatas par maģiju. Citi eksperti uzskata, ka Dešvuds apmeklējis Neapoli, lai apskatītu romiešu bordeļa izrakumu vietu.

-    Kāpēc tas viņam bija vajadzīgs?

-    Dešvuds bija ļoti juteklisks vīrietis, detektīva kungs! Rietumu Vikomas dārzos apskatāma Priapa statuja. Tas bija grieķu dievs, kurš cieta no mūžīgas erekcijas.

Boidžērs sāka smieties.

-   Nevajadzēja tik daudz lietot "Viagru".

Gids šo repliku nelikās dzirdam.

-   Zem Priāpa statujas Dešvuds skulptoram lika iegravēt vārdus Peni Tento Non Penitenti. Tas nozīmē: "Stingrs penis, nevis pe- nitenciārijs." Tādējādi, Foristera kungs, tiek apstiprināta viņa noliedzošā attieksme pret kristietību un reliģisko morāli. Nekādas grēku nožēlošanas. - Viņi raitā solī devās prom pa galveno alu. Biglstons ar lietussargu iedūra miklajā gaisā, it ka atgaiņātos no laupītājiem. - Skatieties šurp! Kā minējis Horācijs Volpols, mazākajās alās izvietotas gultas, lai brāļi varētu izpriecāties ar jaunam meičām. Dešvuda laikā seksa pārpilnas ballītes alās bija ierasta lieta. Tāpat kā iedzeršanas. Dzirdētas ari baumas par velna pielūgšanu, grupveida masturbēšanu un tā tālāk.

Viņi bija nonākuši līdz lielākai alai, kas ieguvusi gotiskas un reliģiskas aprises - tā bija gluži vai ņirgāšanās par baznīcu.

Biglstons pacēla lietussargu gaisa.

-   Tieši virs mums ir Svētā Lorensa baznīca, ko būvējis tas pats Frānsiss Dešvuds. Baznīcas griesti ir precizi tādi paši kā sagrautajam Saules templim Sīrijas pilsētā Palmīrā. Frānsiss Dešvuds bija aizrāvies ne tikai ar senajām mistērijām, bet arī ar senajiem saules kultiem. Taču - kam viņš patiesībā ticēja? Tas ir diskutabls jautājums. Daži apgalvo, ka viņa politiskos un reliģiskos uzskatus var rezumēt šādi: Lielbritānijā jāvalda elitei un šai elitei jāpiekopj pagānu reliģija. - Gids pasmaidīja. - Taču ar šiem uzskatiem mierīgi sadzīvoja arī netiklība, dzērāju orģijas, aizskaroša zaimošana un tā tālāk. Un tādēļ mēs nonākam līdz galvenajam jautājumam: kāds bija patiesais kluba mērķis?

-   Kā domājat jūs? - vaicāja Foristers.

-   Ta vien liekas, ka jūs gaidāt īsu atbildi! Baidos, ka tas nav iespējams, detektiv. Mēs zinām tikai to, ka Elles uguņu kluba ziedu laikos tajā iestājās Lielbritānijas sabiedrības ievērojamākās personas. Tiešām, līdz tūkstoš septiņsimt sešdesmit otrajam gadam Medmenemas brāļi, kā viņi sevi dēvēja, dominēja britu valdības un tādējādi arī topošās britu impērijas augstākajos ešelonos. - Biglstons devās atpakaļ cauri alam uz automašīnu stāvlaukuma pusi un vienlaikus turpināja stāstījumu: - Tūkstoš septiņsimt sešdesmit otrajā gadā par kluba pastāvēšanu uzzināja ari plašāka sabiedrība. Atklājās, ka tā biedru vidū ir gan premjerministrs, gan finanšu ministrs, gan vairāki lordi, augstmaņi un ministri. Tas nozīmēja, ka šis klubs kļuva par palamu aristokrātu izlaidībai un pagrimumam. - Biglstons iesmējās. - Pēc šī skandāla daudzi slavenākie biedri, piemēram, Volpols, Vilkss, Ilogarts un Bendžamins Franklins nolēma izstāties no kluba. Pēdējā Elles uguņu kluba sapulce tika sasaukta tūkstoš septiņsimt septiņdesmit ceturtajā gadā.

Viņi bija nonākuši šaurā klinšu koridora, kas no alu sistēmas veda uz ieeju un biļešu kasi. Sienas bija klātas sīkām lāsītēm.

-    Kopš tā brīža Elles uguņu alas gadsimtiem ilgi tika atstātas bez uzraudzības, taču allaž glabājās kā sāpīgas un dažkart mokošas atmiņas. Tomēr nedomāju, ka tas jebkad atklās savu beidzamo noslēpumu, jo kluba biedri to paņēmuši līdzi kapā. Tiek uzskatīts, ka pēdējais ordeņa vadītājs Pols Vaitheds trīs dienas pirms nāves pavadīja, sadedzinot visus svarīgākos dokumentus. Tatad atbildi uz jautājumu, kas patiesībā noticis šajās alās, mēs varam meklēt… elles ugunis!

Gids apstājās. Boidžērs pieklājīgi aplaudēja. Biglstons palocījās un paskatījās pulksteni.

-    Velns, jau gandrīz seši! Man jāsteidzas! Ceru, ka rītdienas plāns izdosies, kungi. Divpadsmitais baronets ļoti labprāt palīdzētu policijai notvert tos briesmīgos slepkavas.

Viņš aizskrēja pa gudronēto celiņu un nozuda aiz kalna nogāzes. Boidžērs ar Foristeru lēna solī aizgāja līdz policijas automašīnai, kas bija atstāta ozolkoka ēnā.

Pa ceļam viņi apsprieda savu plānu. Hjūgo de Savarijs pa telefonu un elektroniskajā pastā bija iegalvojis Foristeram, ka banda noteikti apmeklēs Elles uguņu alas, jo tieši tur - Elles kluba fenomena epicentrā - jāmeklē "Melna grāmata", ko Volijs atvedis no Svētās zemes.

Bet - kad banda dosies uz alām? Foristers bija secinājis, ka viņi savus melnos darbus veic tā, lai neviens to neredzētu. Kreiven- strita tas notika nedēļas nogales pusnaktī; Kenfordas skolā - brīvlaika agrā rīta stundā.

Tatad policija varētu izlikt slazdu. Foristers bija apciemojis pašreizējo Rietumu Vikomas muižas īpašnieku, divpadsmito barone- tu Edvardu Frānsisu Dešvudu, tiešo Elles uguņu lorda pecteci, un saņēmis atļauju uz vienu dienu slēgt alas. Par šādu soli tika izplatīts oficiāls paziņojums, ka "baroneta kāzu jubilejas svinību dēļ uzticamajam Rietumu Vikomas darbinieku kolektīvam tiek piešķirta brīvdiena". Paziņojums tika ievietots visās vietējās avi- zēs un svarīgākajās interneta vietnēs. Skotlendjardam pat bija izdevies pierunāt BBC, lai sagatavo nelielu ziņu sižetu, koncentrējot uzmanību uz šis vietas skandalozo vēsturi un pieminot īslaicīgo slēgšanu. Tādējādi Elles uguņu alas bus absolūti tukšas. Un slazdā ielikta ēsma.

"Vai banda parādīsies? Esam spēruši riskantu soli," Foristers prātoja, taču tā bija viņu vienīga cerība. Kamēr Boidžērs pa lauku ceļiem stūrēja uz viesnīcas pusi, Foristers juta, ka grimst pesimisma.

Bez šī vienīgais pavediens bija Kenfordas skolas novērošanas kameras fiksētais Klonkarija attēls. Pārējās kameras bandīti bija sabojājuši, pārgriežot kabeļus, taču vienu palaiduši garām, un tās izplūdušajā attēlā bija redzams, kā Klonkarijs soļo pa skolas gaiteni. Iedams garām, viņš veltījis kamerai ledainu skatienu. It kā zinātu, ka tiek filmēts. Un viņam būtu vienalga.

Foristers graudainajā attēlā bija skatījies stundām ilgi, cenšoties izprast jaunekļa domu gājienu. Tas izrādījās grūti, jo šis cilvēks bija spējīgs novilkt ādu sasietam, dzīvam upurim; cilvēks, kurš ar prieku izgriež otram mēli un aprok vēl pulsējošu galvu zemē; cilvēks, kurš ir gatavs uz jebko.

Puisis bija pārsteidzoši pievilcīgs, ar augstiem vaigu kauliem un gandrīz austrumnieciskām acīm, stūrainu un uzkrītošu profilu. Nez kāpēc šo iezīmju dēļ viņa nežēlība šķita vēl briesmīgāka.

Boidžērs novietoja automašīnu stāvlaukumā. Viņi bija apmetušies Haivikomas "Brīvdienu viesnīcā", netālu no M40 šosejas. Nakts bija saraustīta. Foristers pēc vakariņām izsmēķēja marihuānas cigareti, taču arī tā nepalīdzēja iemigt. Visu nakti sapņos viņam rādījās alas, kailas sievietes un ugunīgas ballītes; maza meitenīte smejošu pieaugušo vidū - meitenīte, kas apmaldījusies alās un sauc pēc tēva.

Viņš pamodās agri, ar izkaltušu muti. Paliecies pāri gultai, viņš paņēma telefonu un piezvanīja Boidžēram, pamodinot jaunekli. Abi aizbrauca uz savu Portakabin firmas pārvietojamo štābu.

Nelielā būdiņa bija nomaskēta aiz kalna, pa gabalu no galvenās ieejas alās. Tajās neviena nebija. Biļešu kase bija slēgta. Deš- vudu muižā nebija nevienas dzīvas dvēseles - visi darbinieki izbaudīja brīvdienu.

Līdz ar Boidžēru un Foristeru būdiņā sēdēja vēl trīs policisti, kuri pēc kārtas pētīja novērošanas kameru attēlus. Diena bija karsta, skaidra un ideāla. Stundām ritot, Foristers lūkojās ārā pa lodziņu un domāja par laikraksta Tinies lasīto publikāciju, kas veltīta jesīdiem un "Melnajai grāmatai". Šķita, ka žurnālists Turcija pieķēries vēl vienam šī savadā notikuma pavedienam.

Vakarā Foristers bija vēlreiz pārlasījis šo rakstu un tad piezvanīja de Savarijam, lai uzklausītu viņa viedokli. De Savarijs apstiprinā- ja, ka arī lasījis rakstu, un piekrita, ka tas ir neparasts un aizraujošs, turklāt atklājusies vēl kāda saikne. Rakstā pieminētā žurnālista draudzene, francūziete, kādreiz bijusi de Savarija studente un laba paziņa. Un viņa pieteikusies apciemot savu profesoru.

Detektīvs Foristers apjautājās de Savarijam par šo sievieti un noskaidroja, kas isti saista Turciju ar Angliju. Turieni un šejieni. Jesīdu piepešās bailes un Klonkarija pēkšņo nežēlības uzplūdu. De Savarijs piekrita uzdot francūzietei vairākus jautājumus, un tobrīd Foristers atkal sajuta cerību stariņu. Varbūt izdosies pārkost šo cieto riekstu. Kopš sarunas bija pagājušas piecpadsmit stundas, un optimisms šķita izplēnējis. Nekas nenotika.

Foristers nopūtās. Boidžērs pārstāstīja kadu piedauzīgu atgadījumu, kas piemeklējis kolēģi peldbaseinā. Visi smējās. Kāds salēja visiem kārtējo kafijas devu. Diena smagi vilkās uz priekšu, un gaiss būdiņā šķita smacējošs. "Kur tie puiši pazuduši? Ko viņi šobrīd dara? Vai Klonkarijs tikai spēlējas ar mums?"

Pār viņiem nolaidās silti liega krēsla. Skaidrs un rāms maija vakars. Foristers, kaudamies ar drūmam domām, devās pastaigā. Pulkstenis rādīja jau desmit, bet banda tā ari nebija parādījusies. Plāns izrādījies neveiksmīgs. Detektīvs lēni soļoja tumsā un vērās mēnesī. Ar kurpes purngalu paspārdīja vecu Appletise pudeli. Domāja par savu meitu. Abuļis. Abuļis. Abuļis, tēti. Sirdi pildīja skumjas. Viņš centās nomākt sajūtu, ka zaudējis dzīves mērķi, ka nez no kurienes uzradušās negantas dusmas un visapkārt valda tikai bēdas.

"Varbūt vecajam seram Frānsisam Dešvudam taisnība. Kur tad ir tas Dievs? Kādēļ Viņš pieļauj tik šausmīgas lietas? Kādēļ Viņš pieļauj nāvi? Kādēļ Viņš pieļauj, ka mirst bērni? Kādēļ Viņš ļauj pasaulē nākt tādiem cilvēkiem kā Klonkarijs? Dieva nav. Nekā nav. Ir tikai alās apmaldījies bērns un klusums."

-    Kungs!

Boidžērs bija izskrējis no būdiņas, un viņam sekoja visi tris policisti.

-    Kungs! Lielais Stars stāvlaukumā! Tikko!

Foristers, spēji atguvis enerģiju, metās pakaļ Boidžēram un bruņotajiem policistiem - visi skrēja ap stūri uz automašīnu laukuma pusi. Visapkārt tam viņi bija ierīkojuši signalizāciju, kas ielaušanas gadījumā raida gaismas starus. Alu ieeja slīga žilbinošā gaismā.

Tukšā automašīnu stāvlaukuma vidu atradās liela, jauna, spīdīgi melna BMW. Logi bija aptumšoti, taču Foristers iekšā saskatīja palielus stāvus.

Policisti nomērķēja uz automašīnu. Foristers no Boidžēra paņēma megafonu un dārdinošā balsi paziņoja:

-   Stat! Jūs esat bruņotu policijas spēku ielenkumā! - Viņš centās saskaitīt, cik cilvēku sēž automašīnā. "Pieci vai varbūt seši?"

Melnajā BM W sodošie pat nepakustējās.

-    Kāpiet āra no mašīnas! Ļoti lēni. Nekavējoties.

Taču automašīnas durvis palika ciet.

-   Jūs atrodaties bruņotu policijas spēku ielenkumā. Jums jākāpj ārā no mašīnas. Nekavējoties.

Policisti notupās un nomērķēja vēl precīzāk. Šofera puses durvis lēnām vērās vaļā. Foristers paliecās uz priekšu, lai pirmais ieraudzītu bandītus.

Uz betona notinkšķēja sidra kārbas skārds. Šoferis izkāpa. Apmēram septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadus vecs, acīmredzami piedzēries un tikpat acīmredzami pārbijies. Parādījās vēl divi cilvēki - pacēluši drebošas rokas. Ari septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadus veci. Ap kaklu abiem bija krāsainas serpentīna lentītes. Vienam uz vaiga bija košsārtas lūpu krāsas nospiedums. Garākais puisis apčurājās, un viņa džinsu priekšā parādījās milzīgs urīna traips.

Bērni. Tikai bērni. Nerātni studenti. Varbūt meklē asas izjūtas šajās alās.

-   Nolādēts! - Foristers nošņāca. - Nolādēts! - Nospļāvies viņš turpināja sodīties, bet pēc tam pavēlēja Boidžēram arestēt palaidņus. Par kaut ko. Vienalga, atrast kādu ieganstu. Par braukšanu dzērumā. - Jēziņ!

Juzdamies kā idiots, Foristers slāja atpakaļ uz būdiņu. Viņu apmuļķojis kaut kāds Klonkarijs! Jaunais psihopāts atkal izsprucis sveikā; viņš bija parak gudrs, lai iekristu tik vienkāršās lamatās. "Kas tālāk? Kuru viņš nogalinās nākamo? Un kā viņš to izdarīs?"

Prātā detektīvam iešāvās pēkšņa un šausmīga doma. "Protams!"

Aizskrējis līdz policijas auto, Foristers paķēra savu jaku un sameklēja mobilo telefonu. Trīsošām rokām viņš nospieda numuru, pielika aparātu pie auss un gaidīja signālu. "Lūdzu, lūdzu!" Foristers dedzīgi skaitīja lūgšanu, kaut nebūtu nokavējis.

Taču izsauktais abonents klausuli necēla.

Trīsdesmit septītā nodaļa

Kad Hjugo dc Savarijs pamodās, mīļotais jau bija gandrīz izgājis pa durvim. Kaut ko burkšķēdams par antropoloģijas lekciju Svētā Jāņa koledžā.

Nogājis pirmajā stāvā, de Savarijs ieraudzīja, ka pievilcīgais mīļākais virtuvē atstājis ierasto nekārtību: visur izbārstītas maizes drupačas, pa lapām sadalītu laikrakstu Guardian, pa šķīvi izziestu marmelādi un izlietne iemestos brokastīs dzertās kafijas biezumus. Taču de Savarijam nebija iebildumu. Viņš bija laimīgs, jo draugs šorīt viņu uzmodināja ar kaislīgu skūpstu. Viņiem tiešām veidojās lieliskas attiecības. Turklāt ši diena solījās būt veiksmīga - bez garlaicīgām sapulcēm Kembridžā vai Londonā, bez svarīgiem telefona zvaniem. šo dienu viņš varēs pavadīt lauku mājas dārzā, pašķirstīt dokumentus un pārlasīt pāris nepublicētu tēžu. Varēs ļauties lasīšanai un domāšanai. Vēlāk varēs aizbraukt līdz Grāntčesterai, izpildīt dažus neatliekamus pienākumus un nopirkt grāmatas. Trijos pēcpusdienā paredzēta vienīgā tikšanās - ar bijušo studenti Kristīni Majēru, kura ieradīsies kopā ar sava drauga meitu, šis draugs žurnālists uzrakstījis intriģējošu materiālu avīzē The Times - par jesīdiem, "Melno grāmatu" un savādo vietu ar nosaukumu Gebeklitepe. Pa telefonu Kristīne bija teikusi, ka vēlas aprunāties par to, kā viņas drauga raksts saistīts ar slepkavībām Anglijā.

De Savarijs gaidīja šo tikšanos - vēlējās parunāt par šo tematu un ļoti alka redzēt Kristīni. Viņa bija viena no spožākajām, iemīļotākajam studentēm un, šķiet, veiksmīgi strādājusi Gebeklitepē. Ja spriež pēc satriecošākajiem fragmentiem avīzes rakstā, darbs bijis lielisks, taču vienlaikus ari šaušalīgs.

Desmit minūtēs de Savarijs nokopa brokastu paliekas un tad uzrakstīja īsziņu savam mīļotajam: "Vai tiešām nav iespējams nogriezt šķēli maizes, nesagraujot virtuvi? Hjugo."

Kamēr viņš skaloja prom izlietne atstātos kafijas biezumus, pienāca atbilde. "Nenodedzini manu ciemu, labi? Man jānokārto gala eksāmeni."

Skaļi iesmējies, de Savarijs sāka prātot, vai ir iemīlējies Endrū Heloranā. De Savarijs apzinājās, ka tas ir muļķīgi, jo puisis bija tikai divdesmit vienu gadu, bet viņš pats - četrdesmit piecus gadus vecs. Taču Endrū bija tik pievilcīgs, tik valdzinoši bezbēdīgs! Šķita, ka viņš ik ritu gluži vienkārši uzmet drebes plecos un jau izskatās nevainojams. Īpaši ar īsi apcirptajiem matiem, kas burvīgi papildināja tumši zilās acis. Turklāt de Savarijam patika iespēja, ka Endrū satiekas ari ar citiem vīriešiem. Kārtiņa sinepju sviestmaizei nekaitēja. Sīks greizsirdības velniņš…

Paņēmis dokumentus un grāmatas, viņš izgāja dārzā. Diena bija brīnišķīga, teju mulsinoši jauka, to piepildīja saldas putnu dziesmas un reibinošā maija beigās ziedošo augu smarža. Lai ari māja atradās diezgan nomaļus, de Savarijs saklausīja Kembridž- širas pļavās smejamies bērnus.

Viņš mēģināja koncentrēties darbam un lasīt garu, diezgan zinātnisku nedēļas žurnāla The Times l.iteraiy Supplement rakstu par vardarbību ka angļu kultūras sastāvdaļu. Taču rīta saule mudināja prātu pievērsties domām, kas pēdējā laika nelika mieru. Domām par bandu, kas noslepkavojusi vairākus cilvēkus dažādās Lielbritānijas vietās, un tās saikni ar neparastajiem notikumiem Turcijā.

Pacēlis no zāliena saules sasildīto telefona aparātu, de Savarijs apsvēra iespēju piezvanīt kriminālmeklēšanas vecakajam inspektoram Foristeram, lai apjautātos, kā policijai veicies Rietumu Vikomas alās. Pārdomājis viņš atkal nolika telefonu. De Savarijs bija pārliecināts, ka banda noteikti parādīsies tajās alās. Ja noziedznieki aizrautīgi meklē "Melno grāmatu", tad Elles uguņu alas viņus noteikti ieinteresēs. Taču nevarēja zināt, vai policijai izdosies izlikt slazdus. Tas bija riskants pasākums, taču reizēm risks attaisnojās.

Saule jau pamatīgi karsēja. De Savarijs nometa dokumentus zemē, izstiepās guļamkrēslā un aizvēra acis. Bērni attālajās pļavās joprojām smējās. Viņš domāja par jesīdiem. "Acīmredzot tas žurnālists Robs Latrels kaut ko uzodis. Jesīdu "Melnajā grāmatā" noteikti atklāta kāda būtiska informācija par neparasto templi Gebeklitepē, kas viņu reliģijā un viņu senčiem šķitis tik ļoti svarīgs." Domājot par publikāciju laikrakstā The Times, de Savariju pārņēma nemiers. "Ari bandīti to noteikti ir lasījuši. Viņi nav muļķi. Raksts netieši apliecina, ka Robs Latrels uzzinājis kaut ko svarīgu par "Melno grāmatu". Viņš pieminējis arī Kristīni. Tātad ie- spejams, ka pēc kāda laika bandīti painteresēsies ari par šo pārīti." De Savarijs apņēmās brīdināt Kristīni, ka viņai varētu draudēt briesmas. "Robam un Kristīnei jāuzmanās - līdz brīdim, kad banda tiks notverta."

De Savarijs pacēlās no guļamkrēsla un paņēma kopēto disertācijas eksemplāru. "Bailes no pūļa: trakulības un uzdzīve paval- donības laikmeta Londonā". Ābele viņam aiz muguras čivināja putni. Viņš lasīja un šo to pierakstīja piezīmēs, atkal lasija un pierakstīja.

Pēc trim stundām viņš bija beidzis. Uzvilcis kurpes, viņš sēdās pie sava sporta auto stūres un aizbrauca līdz Grāntčesterai. Stundu patīkami pavadijis grāmatnīcā, viņš devās uz datoru veikalu un iegādājās vairākas tintes kasetnes printerim. Tad viņš atcerējās, ka drīz jātiekas ar Kristīni, tādēļ piestāja lielveikalā un nopirka svaigu limonādi un trīs groziņus ar zemenēm. Viņi varēs sēdēt dārzā, tvert sauli un mieloties ar zemenēm.

Braukdams atpakaļ uz māju, de Savarijs dungoja kādu melodiju. Baha "Koncertu divām vijolēm un orķestrim". Tā bija lieliska muziķa. De Savarijs nolēma kādudien lejupielādēt jaunu šī koncerta versiju.

Nākamo stundu viņš savā kabinetā meklēja informāciju Google programmā. Tad atskanēja klauvējiens pie durvīm. Tā bija Kristīne - smaidīga, saulē iedegusi un ar eņģelim līdzīgu gaišmatainu meitenīti pie rokas. De Savarijs prieka staroja - viņš allaž bija uzskatījis, ka iemīlētu Kristīni, ja vien nebūtu gejs. Šī sieviete bija īsts sapņu tēls, seksīga, taču atturīga un savā ziņa arī šķīsta. Un, protams, ļoti apdāvināta un gudra. Šis iedegums viņai ļoti piestāvēja. Tāpat kā meitenīte līdzās.

Kristīne uzlika roku mazajai uz pleca.

- Tā ir Lizija, Roberta meita. Viņas mamma pilsētā apmeklē kursus… un es šodien esmu viņas audžumāte!

Meitene mīlīgi pakniksēja, it kā stāvētu karalienes priekšā, tad ieķiķinājās un svinīgi paspieda de Savarija roku.

Sekojot profesoram dārzā, Kristīne jau stāstīja visraibākās baumas, tenkas un teorijas - it kā viņi atkal atrastos de Savarija kabinetā Karaļa koledžā. Viņa smējās un aizrautīgi pļāpāja par arheoloģiju un milestību, par Satonhū un Džeimsu Džoisu, par Pulenkas valdnieku un seksa nozīmi.

Dārzā de Savarijs salēja limonādi un piedāvāja meitenēm zemenes. Kristīne dzīvi stāstija par Robu, un viņas acīs jautās romantisms. Vel kādu bridi viņi runāja par šo žurnālistu, un meitenīte pavēstīja, ka gaida tikšanos ar teti, jo viņš atvedīšot lauvu un lamu. Tad Lizija apjautājās, vai varētu izmantot datoru, un de Savarijs labprāt atļāva, ja vien meitene paliek viņu redzeslokā. Iegājusi māja, Lizija apsēdās pie vaļējā divvērtņu loga un iegrima datorspēlē.

De Savarijs nopriecājās, ka varēs daudz brīvāk aprunāties ar Kristīni, jo gribēja apspriest vēl kaut ko.

-   Tātad, Kristīne, - viņš iesāka, - izstāsti man par Gebekli! Izklausās neticami.

Veselu stundu jaunā arheoloģe galvenajos vilcienos ieskicēja notikumus Turcijā. Kad viņa beidza, saule jau skāra attālo koku galotnes. Profesors papurināja galvu. Viņi apsprieda savādos apbedījumus, tad pievērsās Elles uguņu klubam un "Melnajai grāmatai". Tā bija ierasta saruna, kurā iesaistīti divi līdzīgi domājoši cilvēki ar vienādām interesēm literatūrā, vēsturē, arheoloģijā, mākslā. De Savarijam šī diskusija ļoti patika. Vēl Kristīne it kā starp citu izstāstīja, ka mēģinājusi izklāstīt Robam dižā īru modernista Džeimsa Džoisa daiļrades pamatus, un de Savarijam iemirdzējās acis. Viņš nolēma atklāt Kristīnei vienu no savām jaunākajām teorijām.

-   Zini, Kristīne, viendien es atkal pārlasīju Džeimsu Džoisu, un mani pārsteidza…

-    Kas?

-Grāmatā "Māksliniekā portrets jaunībā" ir kāda vieta… Man iešāvās prātā…

-Kas?

-   Kā, lūdzu?

-   Kas tur bija?

Beidzot ari de Savarijs saklausīja - aiz muguras atskanēja dobjš troksnis. Mājā. Savāds, skaļš un draudīgs būkšķis.

De Savarijs tūdaļ iedomājās par Liziju. Viņš piecēlās un pagriežas iešanai, bet Kristīne jau metās profesoram garām. Nometis limonādes glāzi zāle, viņš steidza sievietei pa pēdām. Tanī brīdī atskanēja kaut kas vēl šausmīgāks - apslāpēts kliedziens.

Kristīni profesors atrada vairāku jaunekļu rokās. Puiši bija tumšos džinsos un slēpotāju maskās. Tikai vienam vīrietim - pievilcīgam tumšmatim - seja bija atklāta. De Savarijs viņu uzreiz pazina - bija redzējis Foristera sūtītajā elektroniskā pasta vēstulē, kurai pievienots attēls no kādas novērošanas kameras.

Tas bija Džeimijs Klonkarijs.

Profesoram gribējās kliegt - tik absurda bija ši situācija. Bandītiem bija dunči un šaujamieroči. Viens no tiem bija nomērķēts uz viņu. "Vājprāts! Te ir Kembridžšīra. Brīnišķīga maija pēcpusdiena. Es tikko lielveikalā pirku zemenes. Pa ceļam uz mājām svilpoju Baha koncerta motīvu. Un tagad mana mājā ielauzušies bruņoti psihopāti!"

Jaunā arheoloģe mēģināja kliegt un izrauties, bet tad viens no puišiem spēcīgi iesita sievietei pa vēderu. Viņa beidza locīties un ievaidējās. Ieplestajās acīs jautās negantas dusmas. Viņa palūkojās uz de Savariju - skatiens pauda bailes.

Garākais no visiem - Džeimijs Klonkarijs - pavēcināja pistoli uz de Savarija pusi.

- Piesieniet viņu pie krēsla!

Runas veids liecināja, ka cilvēks ir izglītots, un tas šķita vēl biedējošāk. Pēkšņi de Savarijs atskārta, ka no virtuves skan apslāpētas raudas. Tā bija Lizija, un viņa raudāja. Tad šņuksti vairs nebija dzirdami.

Divi bandīti piesēja de Savariju pie krēsla. Mutē profesoram tika iebāzta sviedraina lupata, ko tik stingri pielīmēja, ka viņam saka asiņot priekšzobiem piespiestās lupas. Taču ne jau sāpes uztrauca de Savariju. Lielākas bažas sagādāja veids, kā viņš tika piesiets ēdamistabas krēslam - tā, ka faktiski sēdēja otrādi, jāteniski, ar krūtīm pret koka atzveltni. Ari potītes un rokas viņam tika cieši sasietas, bet zods sāpīgi atsists pret krēsla malu. Smeldza viss ķermenis. Viņš nevarēja pakustoties. Nevarēja saskatīt ne Kristīni, ne Liziju - ausis uztvēra tikai klusu šņukstēšanu otrā istabā. Bet tad viņa prātu satricināja aiz muguras stāvošā Džeimija Klonkarija vārdi:

-   Vai esat kādreiz dzirdējis par asiņaino ērgli, profesor de Sa- varij?

Uzrunātais noelsās un, vairs nespēdams noturēties, sāka raudāt. Asaras plūda pār vaigiem. De Savarijs noprata, ka bandīti viņu nogalinās, bet nespēja apjēgt, ka tas tiks izdarīts tik nežēlīgā veidā.

Džeimijs Klonkarijs pienāca tuvāk un ieskatījās profesoram acis. Parasti bālā, taču pievilcīga puiša seja bija nedaudz pietvīkusi.

-    Protams, ka esat dzirdējis par asiņaino ērgli, vai ne? Galu galā jūs taču sarakstījāt grāmatu! Visnotaļ satriecošu stāstu par vēsturi. "Ziemeļnieku dusmas". - Klonkarijs atklāti ņirgājās par profesoru. - Par vikingu rituāliem un ticējumiem. Diezgan šausmīgs gabals, ja drīkstu tā izteikties. Taču, manuprāt, tas ir jūsu paņēmiens tirāžu celšanai… - Jauneklis turēja grāmatu rokā un citēja: - "Bet tagad mēs esam nonākuši līdz vienam no atbaidošākajiem jēdzieniem vikingu nežēlības annālēs - līdz tā sauktajam asiņainajam ērglim. Daži zinātnieki šaubās, vai tik šaušalīgs upurēšanas rituāls vispār eksistējis, taču vairaki teksti sāgās un skaldu poēmās apliecina pretējo, proti, asiņainā ērgļa rituāls tomēr ir pastāvējis. Tā bija autentiska ziemeļnieku upurēšanas ceremonija." - Klonkarijs uzsmaidīja de Savarijam un turpinaja: - "Kā vēsta norvēģu avoti, bēdīgi slaveno asiņainā ērgļa rituālu izpildīja vairākiem ievērojamiem cilvēkiem, tostarp Nortambrijas valdniekam Ellām, Norvēģijas valdnieka Skaistmata dēlam Halv- danam un Anglijas karalim Edmundam."

De Savarijs juta iekšās savadu spiedienu un prātoja, vai spēs noturēties neapslapinājies.

Klonkarijs pāršķīra lappusi un turpināja lasīt:

-    "Dažādos avotos atšķiras asiņainā ērgļa rituāla detaļas, taču būtiskākie elementi ir vieni un tie paši. Vispirms upurim uzšķērž muguru gar pašu mugurkaulu. Dažkārt vispirms tiek nodīrāta ada. Tad upurim pie mugurkaula tiek ielauztas ribas - ar āmuru vai dunci. Sadragātas ribas tiek izplestas kā putna spārni, atklajot skatienam pelēcīgās plaušas. Kamēr tās tiek izrautas no krūškurvja un pārmestas upurim pār plecu, viņš ir pie pilnas samaņas. Šajā brīdī upuris atgadina ērgli ar izplestiem spārniem. Nereti milzīgajās brūcēs tiek iekaisīta sāls. Agri vai vēlu iestājas nāve - no asfiksijas vai asiņu zuduma, vai parastas sirdstriekas, ko izraisa šoks. Iru dzejnieks Šeimuss Hīnijs aprakstījis asiņainā ērgļa rituālu savā poēmā "Vikingu Dublina": "Ar miesnieka pārliecību viņi izpleš tavas plaušas un uzliek šos siltos spārnus tev uz pleciem.""

Jauneklis aizcirta grāmatu un nolika to uz ēdamgalda. De Savarijs drebēja bailēs. Un Klonkarijs plati pasmaidīja.

-    "Agri vai vēlu iestājas nāve." Noskaidrosim, vai tā ir, profesor de Savarij?

Profesors aizvēra acis. Bija dzirdams, kā aiz muguras rosās pārējie jaunekļi. Pārbijies de Savarijs bija refleksīvi iztukšojis pūsli un atvieglojies, un tagad nāsis kaitināja nepatīkama izkārnījumu smaka. Jaunie vīrieši sačukstējās. Un tad de Savarijs sajuta pirmās nežēlīgās sāpes - mugurā tika iedurts duncis, ko lēni vilka uz leju. Panikas pārņemts, viņš gandrīz izvēmas 1111 sašūpojās krēslā. Puiši smējās.

Tad ierunājās Džeimijs Klonkarijs:

-   Ribas tev nāksies pārlauzt ar visparastākajām knaiblēm. Baidos, ka mums nav rituālam piemērota āmuriņa…

Atkal smiekli. Tad de Savarijs sadzirdēja krakšķi un sirds apvidū sajuta triecienu - it ka būtu sašauts. Profesors atskārta, ka cita pēc citas tiek ielauztas viņa ribas. Tās ieliecās un salūza.

Krak! It ka pārtrūktu kaut kas ļoti nospriegots. Vel viens krakšķis; tad vel viens. Apkārt mutes vikšķim parādījās vēmekļi. De Savarijs lūdzās, kaut aizrītos ar paša vēmekļiem un tūdaļ iestātos nāve.

Taču viņš vel nebija miris. Profesors skaidri juta, ka Klonkarijs rakņājas pa viņa krūškurvi. Pārņēma sirreāla sajūta, ka viņam tiek izrautas plaušas. Spējas sāpes apliecināja, ka tās jau izvilktas ārā. Paša plaušas plīvoja pār pleciem - slidenas un karstas. Paša plaušas… Gaisā jautās savāds smārds - it ka ar zivs un metāla piegaršu. Tā oda viņa plaušas. De Savarijs gandrīz zaudēja samaņu.

Bet pilnībā nezaudēja vis. Bandīti bija lieliski pastrādājuši, jo prata uzturēt viņu pie dzīvības un samaņas. Lai ciešanas būtu lielākas.

De Savarijs spogulī vēroja, kā meitene un Kristīne tiek izvilktas ārā 110 istabas. Aizvestas. Bandīti posās prom, atstājot de Savariju vienu. Nomiršanai. Ar salauztām ribām un izrautām plaušām.

Aizcirtās durvis. Nelieši bija aizgājuši.

Joprojām piesiets pie krēsla, de Savarijs centās apslāpēt sāpju viļņus un izmisumu. "Es grasījos aprunāties ar Kristīni, taču nepaguvu. Un tagad es nomiršu. Nav neviena, kas varētu mani glābt."

Tanī brīdi viņš pamanīja, ka pavisam tuvu uz galda, līdzās grāmatai par vikingiem, atrodas pildspalva. Varbūt varētu ar muti to aizsniegt. Kaut ko uzrakstīt. Lietderīgi izmantot pēdējos savas dzīves mirkļus.

Kad viņš paliecās uz priekšu, acīs sariesās sāpju asaras. Skatiens pievērsās paša rakstītas grāmatas nosaukumam.

"Hjūgo de Savarijs. Ziemeļnieku dusmas."

Trīsdesmit astotā nodala

Robs sēdēja kriminālmeklēšanas vecākā inspektora Foristera kabinetā Skotlendjardā. Logs bija vaļā, un pa to svilpoja dzestrs vējš. Bija neierasti auksta, mitra un apmākusies diena. Robs domāja par savu meitu un centās apvaldīt dusmas un izmisumu.

Taču dusmas un izmisums bija ļoti spēcīgi. Šķita, ka viņš stāv, lidz augšstilbiem iegrimis varenā ūdens straumē. Ik bridi viņš varēja zaudēt līdzsvaru, savaldīšanos un noslīkt savās emocijās. Gluži tāpat kā cilvēki, kas iekļuvuši Āzijas cunami slazdā. "Jāsakoncentrējas, lai noturētos."

Viņš bija izstāstījis policistiem visu, ko zināja par jesīdiem un "Melno gramatu". Foristera palīgs Boidžērs stāstījumu pierakstīja, savukārt pats detektīvs skatījās Robam tieši acīs. Kad žurnālists beidza runāt, Foristers nopūtās un sagrozījās krēslā.

-    Ir visnotaļ skaidrs, kā un kāpēc viņas nolaupītas.

Boidžērs palocīja galvu. Robs drūmi noteica:

-   Vai tiešām?

Par meitas nolaupīšanu Robs uzzināja tikai pirms dažam stundām - kad piezemējās Hītrovā pēc lidojuma no Stambulas.

Viņš bija steidzies taisnā ceļā uz bijušās sievas māju un pēc tam - pie policistiem. Lidz ar to viņam nebija laika apdomāt, kā tas varēja notikt.

Policists atbildēja:

-    Acīmredzot Klonkarijs pirms dažām dienām izlasījis jūsu rakstu avizē.

-   Laikam gan… - Šie vārdi šķita tukši un bezjēdzīgi. Viss šķita tukšs un bezjēdzigs. Viņš atsauca atmiņa Kristīnes pieminēto asīriešu apzīmējumu ellei: Ciešanu tuksnesis.

Tieši tur viņš bija nonācis. Ciešanu tuksnesi.

-    Viņi acīmredzot uzskata, Latrela kungs, - policists turpināja, - ka jums ir kaut kas zināms par "Melno grāmatu". Tādēļ viņi meklējuši informāciju par jums, noskaidrojuši bijušās sievas adresi. Jus taču kādreiz tur dzīvojāt, vai ne? Tur bijāt deklarējies?

-   Ja. Es joprojām esmu deklarējies tur.

-   Tātad viņi pavisam viegli tikuši pie adreses un vairākas dienas novērojuši māju. Gaidījuši un vērojuši.

-   Tad parādījās Kristīne… - Robs klusi iesāka.

Sarunā iejaucās Boidžērs.

-   Un atviegloja viņiem dzīvi. Abas sievietes un meitene devās uz Kembridžu, bandīti viņām sekoja. Pēcpusdienā jūsu draudzene aizveda meiteni uz attālu lauku māju. Uz pašu nepiemērotāko vietu pasaulē!

-    Iespējams, viņi par de Savariju bija dzirdējuši jau agrāk, - Foristers piebilda. - Šis cilvēks sarakstījis vairākas grāmatas par upurēšanu un Elles uguņu klubu. Klonkarijs tās noteikti ir izlasījis. Vai ari redzējis profesoru televīzijā.

-Tad… - Robs joprojām šūpojas pelēcīgaja straumē, taču centās sakopot domas. - Viņi gaidīja netālu no lauku mājas. Zināja, ka uzreiz sagūstīs gan Kristīni, gan manu meitu.

-   Ja, - piekrita Boidžērs. - Droši vien gaidījuši stundām ilgi un tad ielauzušies mājā.

Robs pievērsās Foristeram.

-   Viņai jāmirst, vai ne? Manai meitai jāmirst, ja? Viņi taču nogalina visus!

Foristers sarāvās un papurināja galvu.

-    Nē… tā nemaz nav. Mēs pagaidām vēl neko īsti nezinām…

-    Izbeidziet!

-    Ludzu.

-    Nē! - Robs jau kliedza. Piecēlies viņš veltīja policistiem negantu skatienu. - Kā jūs varat tik mierīgi apgalvot, ka "mēs pagaidām vel neko īsti nezinām"? Jūs pat iedomāties nevarat, ko tas nozīmē, detektīvi Jums nav ne jausmas! Manu meitu nolaupījuši kaut kādi nolādēti slepkavas! Es zaudēšu savu vienīgo bērnu.

Boidžērs ar mājienu mudināja Robu nomierināties. Apsēsties un nomierināties.

Apzināti lēni izelpojis, Robs atskārta, ka sarīkojis scēnu, taču viņam tas nerūpēja. Viņš nespēja kontrolēt savas emocijas un gribēja no tām atbrīvoties. Bridi pastāvējis, acīm dusmās zibsnījot, viņš atkal apsēdās.

-   Es zinu, ka jums ir ļoti grūti to aptvert, - detektīvs Foristers turpināja, - taču pagaidām, cik mums zināms, bandīti nav nodarījuši neko ļaunu ne jūsu meitai Lizijai, ne Kristīnei Majērai.

Drūmi palocījis galvu, Robs klusēja. Viņš baidījās, ka var izlauzties vārdi, ko vēlāk nāksies nožēlot.

-    Notikuma vietā mēs esam atraduši tikai de Savarija asinis, - policists turpināja. - Līdz šim bandīti nogalinājuši, kā jus teicat, bez sirdsapziņas pārmetumiem. Taču šoreiz rīkojušies citādi. Viņi ir nolaupījuši sievieti un meiteni. Kāpēc? Jo grib tikt klāt jums.

Šķita, ka mutuļojoša straume kļuvusi mierīgākā. Robs uzmanīgi un gandrīz cerīgi lūkojās uz Foristeru. Šajos vārdos jautās loģika, saprātīgums. Robam gribējās, tiešām gribējās uzticēties šim cilvēkam.

-   Vai jūs raksta beigās norādījāt savu e-pasta adresi? - Foristers jautāja.

-   Jā, - Robs atbildēja. - Ierasta prakse. Tā ir redakcijas e-pasta adrese.

Boidžērs kaut ko pierakstīja.

-    Fs uzskatu, - Foristers turpināja, - ka Džeimijs Klonkarijs drīz sazināsies ar jums. Ļoti drīz. Viņam vajadzīga "Melnā grāmata".

-    Un ko man iesākt, kad viņi sazināsies ar mani?

-    Nekavējoties zvaniet man. Luk, mana mobilā tālruņa numurs. - Viņš pasniedza Robam savu vizītkarti. - Mums jāpiekrāpj šie bandīti. Jārada iespaids, ka grāmata un citi jesīdu dokumenti ir pie jums.

Robs šķita apmulsis.

-    Lai gan patiesībā man nekā nav?

-   Viņi to nezina. Ja pārliecināsim viņus, ka jūs varat sagādāt to, kas viņiem nepieciešams, tad iegūsim laiku. Ļoti dārgo laiku, lai mēs varētu notvert Klonkariju.

Pāri Foristera plecam lūkodamies ara pa logu, Robs domāja par simtiem policistu, kas tobrīd strādāja šajā ēka. "Vairāki duči izmeklē tieši šo lietu. Viņi taču ir spējīgi atrast šo slepkavu bandu, vai ne? Par asiņainajiem, nežēlīgajiem noziegumiem tagad ir pilnas avīzes." Robam gribējās iziet lielākā telpa un uzkliegt: "Notveriet viņus! Strādājiet! Noķeriet tos neliešus! Vai tad tas ir tik grūti?"

-Jūsuprāt, kur viņi ir? - Robs jautāja skaļi.

-    Daži pavedieni ir, - Boidžērs atbildēja. - Itālietim Lūkam Marsinelli ir privāta pilota licence. Varbūt viņi izmanto privātas lidmašīnas, lai tiktu ārā no valsts.

-Tie taču ir tikai bērni…

Foristers papurināja galvu.

-   Taču tie nav parasti bērni. Tie ir bagātnieku bērni. Marsinelli ir bārenis, kurš saņēma mantojumā tekstilrūpniecības uzņēmumu Milānā. Neaptverami veiksmīgu uzņēmumu. Cits bandas loceklis, mūsuprāt, ir Konektikutas augsta riska ieguldījumu fonda vadītāja dēls. Šiem puisīšiem ir savi pilnvaras līdzekļi, mantotas bagātības, konti Džērsi salas banka. Viņi tiek pie jaunas mašīnas tikpat viegli kā es uzsitu knipi. Austrumanglijā ir daudzi privāti lidlauki, no kara laikiem saglabājušies amerikāņu aerodromi. Varbūt viņi izveduši jūsu meitu no valsts. Musuprat, Itālijā ir visiespējamākā vieta, jo bandā ir Marsinelli, kuram netālu no ltalijas ezeriem ir īpašums. Turklāt Klonkarija ģimene dzīvo Pikardija. Tā tiek novērota, franču un itāliešu policija tur roku uz pulsa.

Robs nožāvājās - vilšanās vai sarūgtinājuma, nevis noguruma dēļ. Šīs žāvas bija izraisījis paaugstināts adrenalīna līmenis. Robam slāpa un gribējās atpūsties, viņš jutās aizkaitināts un saniknots. Bija nolaupīti divi cilvēki, ko viņš mīlēja vairāk par visu pasaulē - Lizija un Kristine. Viņas noteikti raudāja un mocījās. Ievestas Ciešanu tuksnesī. Šīs domas bija neizturamas.

Viņš piecēlās kājās.

-   Labi, detektīv, es uzraudzīšu savus e-pastus.

-Lieliski. Varat man zvanīt jebkurā laikā, Latrela kungs. Kaut piecos no rīta! Es neiebilstu. - Šķita, ka policista acis uz brīdi kļuvušas miklas. - Rob, es saprotu, kādas mocības jums tagad jāizcieš. Ticiet man. - Viņš noklepojās un tad turpināja: - Klonkarijs ir augstprātīgs un psihiski slims jauneklis. Viņš domā, ka ir gudrāks par visiem pārējiem. Šadi cilvēki nespēj noturēties, nepakai- tinājuši policiju ar savu gudrību. Un tieši tādēļ mums izdodas viņus notvert.

Policista rokasspiedienā Robs sajuta nelokāmību, un tas pauda vairāk nekā tikai profesionālu pārliecību; šaja žesta jautās izpratne. Turklāt viņa skatienā varēja manīt līdzjūtību, pat sāpes.

Pateicies Robs pagriezās un devās ārā no ēkas. Gluži kā zom- bijs viņš aizgāja līdz autobusu pieturai un aizbrauca uz savu dzīvoklīti lzlingtona. Brauciens bija nogurdinošs. Šķita, ka it visur viņš redz bērnus, mazas meitenītes, kas spēlējas ar draugiem, lec klasītes, iepērkas kopā ar māti. Gribējās sekot it visām - ja nu kāda no meitenēm izrādās Lizija -, lai gan Robs apzinājās, ka tas ir smieklīgi. Un vienlaikus gribējās novērsties, neskatīties uz šim meitenītēm, jo visas atgādināja par paša meitu. Par viņas matu smaržu, kad mazā izcelta no vannas. Par uzticīgajam zilajām acīm. Robu atkal pārņēma mokošu sāpju vilnis - varens un iznicinošs.

Pārradies mājās, viņš nelikās ne zinis par neizkravātajiem koferiem un pamatīgi sarugušo pienu uz virtuves galda, bet taisnā ceļā devās pie klēpjdatora, ieslēdza to un pārbaudīja elektronisko pastu.

Neka. Robs pārliecinājās vēlreiz, taču nevienas vēstules nebija.

Viņš iegāja dušā, tad sāka ģērbties un pēkšņi sastinga. Tad ķērās pie koferiem, bet atkal palika pusceļa. Viņš mēģināja nedomāt par Liziju, bet nespēja. Viņš bija dusmīgs un uztraucies. Taču vienīgais, ko varēja darīt, - pārbaudīt elektroniskā pasta vēstules.

Bez krekla un kailām kājām viņš devās atpakaļ pie klēpjdatora un spēji sarāvās. Pirms desmit minūtēm bija pienākusi vēstule no Džeimija Klonkarija.

Nemiera un cerību pārņemts, Robs lasīja temata nosaukumu. "Tava meita."

"Vai tas bus kāds šaušalīgs līķa foto? Meitiņa bez galvas? Sadedzināta? Bet varbūt viņš paziņos, ka Lizijai nekas nekaiš?"

Spriedze un nemiers šķita neizturams. Svīzdams Robs atvēra vēstuli. Fotogrāfijas nebija. Tikai teksts. Un sākas tas pavisam kodolīgi:

"Pie mums ir tava meita, Rob. Ja gribi viņu atpakaļ, atdod mums "Melno grāmatu". Vai pasaki, kur to meklēt. Citādi viņa mirs. Sīkāk neko nestāstīšu, bet domāju, ka tava i/.tēle jau darbojas. Tava draudzene nav cietusi, taču arī viņu mēs nogalināsim, ja tu nevēlēsies sadarboties."

Robam gribējās triekt datoru pret sienu, taču viņš lasīja tālāk:

"Starp citu, izlasīju tavu rakstiņu par palestīniešiem. Ļoti aizraujošs. Sirdi plosošs. Kad esi aizmirsis savu tik paredzamo liberālismu, tad proti uzrakstīt arī šo to interesantu. Taču es šaubos, vai tu jebkad esi apsvēris izraēliešu patieso stāvokli un tā iemeslus. Vai tā ir, Rob?

Padomā! No kā tu visvairāk baidies? Kura rase tevi kaitina visvairāk? Līdz sirds dzijumiem? Atļaušos minēt, ka tie ir melnie - afrikāņi, vai ne? Man taisnība, ko? Vai tu pārej ielas pretējā puse, kad pa gabalu ieraugi melnādainus jauniešus kapucēs? Ja tā, tad zini, ka tu neesi viens, Rob. Mēs visi tā darām. Un statistika apliecina, ka bailes no melnajiem ir pamatotas - tieši viņi ielās pastrādā visvairāk noziegumu. Iespēja, ka tevi aplaupīs melnādainais, ir daudz lielāka nekā tā, ka tev uzbruks baltais, japānis vai korejietis, - ja ņemam vērā melno ļautiņu īpatsvaru iedzīvotāju sastāvā.

Bet - padomā dziļāk!

Esmu lasījis tavus rakstus un zinu, ka neesi muļķis. Politika tu varbūt arī esi pilnīgs idiots, taču muļķis ne. Tādēļ padomā! Kuras rases pārstāvji nogalina visbiežāk? Kura no cilvēces rasēm ir visnāvējošākā?

Gudrie, vai ne?

Palūkosim. Tu baidies no melnādainajiem. Bet - cik cilvēku patiesība ir nogalinājuši afrikāņi? Afrikāņu armijas? Afrikāņu va- rasiestades? Dažus tūkstošus? Varbūt vairākus desmitus tūkstošu? Visā Āfrikā! Redzi? Ja skaita uz vienu cilvēku, afrikāņi nemaz nav tik bīstami. Viņi ir absolūti haotiski, nespēj iedibināt paši savu valdību, taču globālā mēroga nav bīstami. Bet tagad ņemsim arabus. Viņi tik tikko sāk apgūt datorus. Kopš piecpadsmitā gadsimta viņi nav spējuši veiksmīgi uzbrukt nevienam pretiniekam. Vienpadsmitais septembris bija viņu labākais mēģinājums divsimt gadu laikā nogalināt lielāku daudzumu cilvēku. Bojā gāja trīs tūkstoši. Amerikāņi tos iznīcinātu vienā minūtē. Ar tālvadības pults palīdzību.

Tātad - kuri ir tie organizētie cilvēki, kas patiesi spēj nogalināt, Rob? Lai viņus atrastu, mums jādodas uz ziemeļiem. Tur dzivo paši gudrākie.

Ja izvērtējam Eiropas nācijas, tad angļi un vācieši nogalinājuši vairāk nekā citi. Piemēram, Britu impērija pilnībā iznīcināja Tasmānijas aborigēnus, noslepkavoja absolūti visus. Patiesību sakot, briti Tasmānijas salā tā izklaidējās - medīja vietējos iedzīvotājus. Tas bija asiņains sporta veids, gluži kā lapsu medības.

Vienīgie Eiropā, kas nogalināto upuru skaita ziņā var stāties līdzas britiem, ir vācieši. Viņi saņēmās lēnām un palika bez impērijas, taču divdesmitajā gadsimtā viņiem paveicās. Vācieši nobendēja sešus miljonus ebreju. Noslepkavoja piecus miljonus poļu. Un kādus desmit vai divdesmit miljonus krievu - viņu ir pārāk daudz, lai saskaitītu precīzi.

Kāds ir britu un vāciešu intelektuālās attīstības koeficients? No 102 līdz 105, tātad krietni virs vidējā un ārkārtīgi virs citu rasu rādītājiem. Šis skaitlis ir visnotaļ iezīmīgs, lai pasludinātu britus un vāciešus par nāvējošākajām nācijām pasaulē. Un gudrākajām ari.

Taču lūkosim dziļāk. Kas ir vēl gudrāki par britiem un vāciešiem, Rob? Ķinieši. Viņu vidējais intelektuālās attīstības koeficients ir 107. Turklāt ķinieši divdesmitajā gadsimtā vien nogalinājuši aptuveni simts miljonus. Protams, viņi slepkavojuši savējos, taču par gaumi nestrīdas.

Bet tagad ķersimies pie galvenā.

Kurš, visticamāk, varētu nogalināt tevi? Fricis vai brits? Melnais vai ķīnietis? Korejietis vai kazaks? Nēģeris vai makaronu ēdājs?

Nē, tas ir ebrejs. Ebreji uz šis planētas ir bendējuši vairāk par visiem citiem. Protams, ņemot vērā to, cik mazskaitliga ir šī nācija, viņi slepkavošanai izsnieguši pilnvaras. Proti, izmantojuši citu tautu varenību vai panākuši, ka citas valstis cīnās viena pret otru. Viņi dzīvo un nogalina, apbruņojot savu gudrību. Neviens nevar apšaubīt, ka ļoti daudzi krituši no viņu zobena. Padomā par to! Ebreji ieviesa kristietību; cik daudzi gājuši bojā krusta dēļ un krusta vārda? Piecdesmit miljoni? Ebreji sapņoja par komunismu. Tātad vēl simts miljoni. Un kur tad vel atombumba! Ari to izgudroja ebreji. Cik daudzus nogalinās tā?

Maskējušies par neokonservatīvistiem, ebreji izraisīja otro Irākas karu. Jā, pēc viņu standartiem spriežot, tā bija īslaicīga operācija - tikai miljons upuru. Tāds sīkums! Taču viņi joprojām visu kontrolē. Varbūt tādēļ, ka gatavo visaptverošu islāma un kristietības karu. Un mēs visi zinām, ka tāds būs. Un mēs visi zinām, ka to uzsāks ebreji. Viņi sāk visus karus, jo ir paši gudrākie.

Kāds ir vidusmēra aškenazu ebreja intelektuālās attīstības koeficients? 115. Tā ir gudrākā rase pasaulē. Tātad, visticamāk, tieši ebreji laupīs tev dzīvību. Tikai nedarīs to uz ielas ar dunci rokā, lai atņemtu tev desmit dolārus kārtējai narkotiku devai."

Robs vērās vēstules tekstā. Tas šķita absolūti neprātīgs, taču iespējams, ka tajā varētu atrast arī kādu pavedienu.

Vēlreiz pārlasījis tekstu, viņš paņēma telefonu un piezvanīja detektīvam Foristeram.

Trīsdesmit devītā nodaļa

Kriminālmeklēšanas vecākais inspektors Foristers pa telefonu vēlējās norunāt tikšanos ar Dženisu Edvardsu, lai uzklausītu viņas viedokli Klonkarija lietā. Viņa bija eksperte evolūcijas psiholoģijā, uzrakstījusi sarežģītas, taču pozitīvi novērtētas grāmatas par šo tematu.

Psihoterapeites sekretāre runāja izvairīgi un apgalvoja, ka Dže- nisa ir ļoti aizņemta un varētu atvēlēt tikai nākamas dienas rītu, kad Karaliskajā ķirurgu koledžā apmeklēs ikmēneša tikšanos ar šīs izglītības iestādes vadību.

-    Labi, piekrītu. Cikos es varētu viņu sagaidīt?

Sekretāre nopūtās.

-    Es pierakstīšu…

Nākamajā rītā Foristers ar metro aizbrauca līdz Holbornai un kolonnām rotātajā Karaliskas koledžas foajē gaidija ierodamies Dženisu. Viņa ieveda detektīvu plašā, spožā, no stikla un tērauda darinātā koledžas muzejā, jo tā esot "lieliska vieta sarunām".

Muzejs šķita iespaidīgs - milzīgu stikla plauktu labirinti ar dažādiem paraugiem burkās un mēģenes.

-Šo mēdz dēvēt par kristāla galeriju, - stāstīja Dženisa, rādīdama uz mirdzošajiem secēšanas galdiem. - Pirms pāris gadiem telpas rekonstruēja, un mēs ļoti lepojamies ar to. Samaksājām vairākus miljonus.

Foristers pieklājīgi palocīja galvu.

-    Te ir viena no manām mīļākajām ekspozīcijām, - sacīja ārste. - Redzat? Iekonservēta pašnāvnieka rīkle. Puisis pats sev pāršķēla nkli. Te var redzēt, ka sadriskāta miesa. Hanters bija lielisks secētājs. - Dženisa uzsmaidīja Foristeram. - Tātad, Mark, ko jūs gribējāt zināt?

-   Vai, jūsuprāt, pastāv tāds slepkavas gēns?

Sieviete papurināja galvu.

-Nē.

-   Nemaz?

-   Viena gēna nav. Iespējams, ir gēnu grupa. Jā. Nav iemesla, lai tā nebūtu, taču droši mēs to nevaram apgalvot. Šī zinātnes nozare joprojām ir tikai bērna autiņos.

-   Skaidrs.

-   Mēs tikai sākam izprast ģenētikas principus. Piemēram, vai esat pamanījis, ka homoseksuālisms un augsts inteliģences līmenis ir savstarpēji saistīti?

-   Tiešām?

-   Jā. - Ārste pasmaidīja. -1 lomoseksuālistiem intelektuālās attīstības līmenis ir par desmit punktiem augstaks nekā vidusmēra cilvēkam. Ir skaidrs, ka to nosaka viens no ģenētikas elementiem. Gēnu grupa. Taču tās darbības principi mums vel nav īsti saprotami.

Foristers pamāja ar galvu un palūkojas uz dažiem dzīvnieku paraugiem. Burka ar miksīnu. Bali pelēks gulbja vēders.

Dženisa Edvardsa turpināja stāstījumu:

-Ja runājam par slepkavnieciskuma pārmantojamību… Tā atkarīga no attiecīgo gēnu mijiedarbības. Gan savstarpējas, gan ar

Senatnes Vārti ____________

vidi. Cilvēks ar šādu iezīmi var nodzīvot ari pilnīgi normālu mūžu, ja viņa tieksmes netiek katalizētas vai provocētas.

-   Bet… - Foristers jutās apmulsis. - Jūs tomēr uzskatāt, ka slep- kavnieciskumu var pārmantot?

-   Ka piemēru izmantosim muzikalitāti. Tā šķiet daļēji pārmantojama. Bahu ģimenē vairākās paaudzēs bija spoži komponisti. Protams, zināmu lomu spēlēja vide, taču procesā noteikti iesaistīti ari gēni. Tātad, ja pārmantojams ir kaut kas tik sarežģīts kā spēja komponēt mūziku, tad ir pilnigi iespējams, ka nodot nākamajam paaudzēm var arī primitīvo tieksmi nogalināt, vai ne?

-   Un kā ar cilvēku upurēšanu? Vai cilvēks var pārmantot vēlēšanos izpildīt cilvēka upurēšanas rituālu?

Psihoterapeite sarauca pieri.

-    Neesmu pārliecināta. Ļoti savāds apgalvojums. Ko jūs ar to domājat?

Foristers parstāstīja Klonkariju dzimtas vēsturi - aristokrātu ģimene ar karā gājušiem senčiem, un dažiem agresija izpaudusies kā tieksme upurēt cilvēkus. Un nu pasaulē nācis Džeimijs Klonkarijs - slepkava, kurš upurē bez iemesla un acīmredzama izskaidrojuma. Savādi arī tas, ka ģimeni vilina vietas, kuras upurēti cilvēki, jo tā dzīvo netālu no Francijas lielākās upurvietas un Lielā kara kaujas laukiem, kur asinis lējis viņu briesmīgais sencis ģenerālis Klonkarijs.

Dženisa domīgi palocīja galvu.

-    Interesanti. Laikam jau slepkavas itin bieži atgriežas nozieguma vietā, vai ne? - Viņa paraustīja plecus. - Taču šī lieta ir visnotaļ savāda. Kāpēc dzīvot tādā vietā? Pie kaujas laukiem? Varbūt tā ir sagadīšanas. Varbūt viņi tādējādi vēlas godāt savus senčus. Par to vajadzētu aprunāties ar antropologu.

Ārste devās tālāk kristāla galerijā. Divas meitenes sēdēja sakrustotām kājām uz grīdas ar zīmēšanas bloknotiem klēpī un krāsu podiņiem blakus. "Laikam mākslas studentes," Foristers no- ______ Toms Nokss

sprieda. Viena no viņām bija ķīniete, koncentrējoties samiegusi acis, lai uzmanīgi nopētītu piecus savādus iekonservētus cilvēka embrijus - deformētus piecīšus.

-    Man šķiet, - Dženisa Edvardsa turpināja, pievērsusies Foristeram, - ka ar upurēšanu zināmos apstakļos var aizrauties cilvēki, kas pārmantojuši slepkavniecisku psihozi.

-   Ko tas nozīmē?

-    Es domāju, ka var pārmantot psihozi, kas disponē cilvēku uz. galēju nežēlību. Kā tāda tieksme var izdzīvot, ja runājam Darvina terminiem? Vēsture apliecina, ka tendence uz necilvēcīgu nežēlību ne vienmēr ir ļaunums. Piemēram, ja asinskāri un brutalitāti ievirza pareizās sliedēs, to var pielāgot izmantošanai.

-Kā?

-Ja, piemēram, ģimenei ir militāristu tradīcijas, visnežēlīgāko atvasi var taisnā ceļā sūtīt uz armiju, kur agresija un alkas izliet asinis ir nepieciešamas.

Viņi pagāja garām studentēm. Tālāk ceļš galerija veda gar vairākiem paraugiem, kas uzskatami parāda embrija attīstību no četrām nedēļām līdz deviņiem mēnešiem. Tie bija ļoti labi iekonservēti un peldēja šķidrumā kā sīciņi citplanētieši bezsvara apstākļos. Jau pašās agrīnākajās stadijās sejām bija cilvēku vaibsti. Šķita, ka viņi taisa grimases un kliedz. Bez skaņas.

Ieklepojies Foristers ielūkojās piezīmju bloknotā.

-   Tatad, Dženisa, ja šiem puišiem ir slepkavas un sadista gēns, līdz šim tas bijis apslēpts? Britu impērijas vēsturiskās attīstības dēļ, tā sakot? Tādēļ, ka mums nepārtraukti bijis jākaro?

-   Varbūt. Taču mūsdienās šāda tieksme ir problemātiska. Smēķēšanas aizliegumu un smalku bumbu laikmetā spēcīgai agresijai ir maz iespeju izpausties. Ja mūsdienās nogalina, tad lielākoties pastarpināti. Bet nu parādījies Džeimijs Klonkarijs, kuru varētu nosaukt par "ģenētikas slavenību". Viņš no senčiem mantojis sadista gēnu, kas izpaužas visnežēlīgākajā veida. Ko viņš varētu iesākt ar saviem talantiem? Ja neskaita slepkavošanu? Es saprotu, cik grūtas dilemmas priekšā viņš ir. Piedodiet, ja tas skan pārāk cietsirdīgi.

Foristers pētīja attiecīga šķidrumā uzglabātu cilvēka smadzeņu pusi. Tās atgādināja savītušu, vecu ziedkāpostu. Līdzās bija norāde - "datora izgudrotāja" Čārlza Bebidža smadzenes.

-   Un ko varat teikt par dziņu upurēt? Vai esat pārliecināta, ka to nevar mantot?

-    Iespējams, ka senos laikos ši gēnu grupa tiešām mudinājusi upurēt cilvēkus. Proti, reliģiski noskaņotā sabiedrībā, kurā radīti apstākļi šādiem rituāliem.

Bridi apdomājis dzirdēto, Foristers no kabatas izņēma kādu papīra lapu - izdrukātu elektroniskā pasta vēstuli, kas nosūtīta Robam Latrelam. Detektīvs parādīja tekstu Dženisai, kura to atri izlasīja.

-   Antisemītisms. Jā, jā. Visnotaļ izplatīts psihozes simptoms, īpaši tad, ja upuris ir ļoti apdāvināts. Vājāka rakstura psihopāti uzskata, ka citplanētieši dzīvo tosteros, turpretī gudrs cilvēks, jūkot prātā, sajūt daudz interesantākas lietas un procesus. Un antisemītisms ir bieži sastopams simptoms. Esat dzirdējis par matemātiķi Džonu Nešu?

-    Puisi, par kuru uzņemta filma "Brīnišķīgais prāts"?

-    Viņš ir viens no izcilākajiem mūsdienu matemātiķiem. Manuprat, saņēmis Nobela prēmiju. No divdesmit līdz trīsdesmit gadu vecumam slimoja ar šizofrēniju un bija ka apmāts ar antisemītismu. Uzskatīja, ka ebreji ir visur, ka tie pārņēmuši pasauli. Inteliģence nepasargā no bīstamas sajukšanas prātā. Nacistu līderu vidējais intelektuālās attīstības koeficients bija ap simt trīsdesmit astoņi. Ļoti augsts.

Paņēmis papīra lapu, Foristers to salocīja un ielika atpakaļ kabatā. Viņam bija atlicis vēl viens jautājums. Drosmīgs solis. Un viņš to spēra.

-   Varbūt varat man palīdzēt vēl kādā lietā. Kad atradām nabaga de Savariju, izrādījās, ka viņš ir uzrakstījis kādu vardu. Vienu vienīgu vārdu grāmatas pirmajā lappusē, kura bija piesūkusies ar asinīm.

-    Kā, lūdzu?

-   Viņš bija rakstījis ar muti. Paņēmis pildspalvu mutē, taču rakstot klepojis asinis.

Ārste noskurinājās.

-    Šausmas!

Foristers palocīja galvu.

-   Tādēļ nav jābrīnās, ka uzrakstītais ir tik tikko izlasāms.

-   Skaidrs…

-Taču liekas, ka tas ir vārds Undish.

-    Undish?

-    Undish.

-   Man nav ne jausmas, ko tas varētu nozīmēt.

Kriminālmeklēšanas vecākais inspektors nopūtās.

-   Meklējot informāciju, es noskaidroju, ka Polija ir tāda nāves, tas ir, smagā metāla grupa.

-   Skaidrs… Un tā ir atbilde uz jūsu jautājumu, vai ne? Vai tad sātanistu kulta piekritēji neaizraujas ar to šausmīgo mūziku? Gotu metālu vai kaut ko tamlīdzīgu?

-Jā, - Foristers piekrita. Dženisa jau devās uz izeju, garām veciem, tumšiem dēļiem, kas notriepti ar secēšanas paliekām. Detektīvs sekoja. - Kādēļ lai tāds cilvēks kā de Savarijs interesētos par nāves metāla grupu? Un kādēļ viņš to vārdu uzrakstījis mums? Ja laika bija atlicis vien tik daudz, lai uzrakstītu vienu vārdu, ja viņš cietis milzu mokas, kādēļ rakstīt kaut ko lādu?

Doktore Edvardsa ieskatījās pulksteni.

-   Piedodiet, man jāiet. Vēl viena tikšanās. - Sieviete pasmaidīja. -Ja vēlaties, nākamnedēļ varam tikties parasto iemeslu dēļ. Piezvaniet manai sekretārei!

Atvadījies Foristers devās lejup pa kāpnēm, garām plintiem, pjedestāliem un drūmiem medicīnā slavenu cilvēku krūšutēliem un atvieglots i/gāja saules pielietaja Blūmsberi rajona ielā. Saruna ar Dženisu bija raisījusi vairakas aizraujošas idejas, un tagad tās vajadzēja apsvērt. Nekavējoties. Ārstes izteikta frāze "godāt savus senčus" bija uzjundījusi pārdomas. Dziļas. Šie vārdi sasaucas ar Roba Latrela rakstu avīzē The Times. Ari tajā bija minēti senči un dzīvesvietas izvēlēs problēma.

Viņš devās uz Holbornas metro staciju, nepacietības pilns ieka- pa vilcienā un atri vien šķērsoja pārpildītās Viktorijas rajona ielas ar daudzajiem veikaliem. Nonācis Skotlendjardā, viņš uzskrēja augšā pa kāpnēm un iebrāzās savā kabinetā. Tik spēji, ka noteikti apgāztu mirušās meitas fotogrāfiju, ja vien tā jau nebūtu noguldīta uz. rakstāmgalda.

Ieslēdzis datoru, Foristers Google meklētājā ierakstīja vārdus "senči aprakts mājas".

Un atrada. Saņēma balvu. Dabūja, ko bija meklējis; to, kas pieminēts laikraksta publikācijā.

Čajeni un Čatalhejika. Divas apmetnes Turcijā netālu no Gebeklitepes.

Pats būtiskākais Foristeram šķita apraksts par to, kas glabājās zem mājām un citām celtnēm. Jo - apmetņu iedzīvotāji rituālu upuru kaulus apraka zem savām mājām. Tātad šie cilvēki dzīvoja, strādāja, gulēja, mīlējās, ēda un runāja tieši uz savu upuru kauliem. Pēc visa spriežot, tā turpinājies gadsimtiem ilgi - parādījās arvien jauni cilvēku kaulu un līķu slāņi, tad ieklāta jauna grīda, tad atkal likti kauli. Dzīve uz senču rituālu upuriem. Galvaskausu kambari.

Foristers kā uzvarētājs iedzēra ūdens malku no Evian pudeles. "Kadeļ cilvēki gribējuši dzīvot blakus vai pat uz savu upuru kauliem? Kādēļ to vēlējušies tik daudzi slepkavas?" Viņš lūkojās ara pa logu saulainajās Londonas debesīs un prātoja par savādo sakritību neskaitāmajās slepkavību lietās. Piemēram, anglis Freds Vests paša noslepkavotās meitas apraka pagalmā. Džons Veins Geisijs no Indiānas štata dučiem nogalināto zēnu apraka savas mājas pagrabā. Ikreiz, rodoties aizdomām par masu slepkavībām, upuru līķi pirmām kārtām jāmeklē slepkavas māja zem grīdas dēļiem. Policijai tā bija standarta procedūra, jo noziedznieki savus upurus itin bieži slēpa pavisam blakus.

Šajā fenomenā Foristers nekad nebija nopietni iedziļinājies, taču tagad šis savādais fakts pārsteidza. Acīmredzot tā bija nopietna, varbūt neapzināta tieksme - dzīvot līdzās vai virs mirušajiem upuriem. Šāda tieksme, iespējams, piemitusi cilvēkiem jau pirms desmit tūkstošiem gadu. "Varbūt tā rīkojas arī Klonkariji. Varbūt arī viņi dzīvo uz savu upuru līķiem, proti, Albēras miesnieka nogalināto karavīru kauliem. Jā."

Detektīvs iedzēra vēl vienu malku remdena Evian ūdens. "Varbūt Klonkariju dzimtai ir kādas sevišķas jutas pret šiem upuriem. Galu galā Ribemonas masu kapā guldīti ķelti. Gailu karavīri…"

Foristers izslējās krēslā. Kaut kas vilka viņa domas kā diegu, ārdot džemperi. "Ķelti. Ķelti. Ķelti? Kur ir Klonkariju dzimtas saknes?" Viņš nolēma meklet internetā vārdus "Klonkariji" un "senči".

Pēc apmēram divām minūtēm informācija bija rokā. Klonkariju dzimta laulību rezultātā bija senas īru ģimenes pectece. Taču tā nebija vienkārši sena īru ģimene. Viņu senči bija… Voliji.

Klonkariji cēlušies no Baka un Kapelu dedzinātāja Ričarda Vo- lijiem. No Īrijas Elles uguņu kluba dibinātājiem!

No datora ekrāna atrauties nebija iespējams. Foristers saprata, ka ir nonācis uz pēdām, tuvojas mērķim un tūdaļ atrisinās sarežģīto mīklu. "Esmu trāpījis pa konfekšu trauku. Pa visam bumbiņām. Tagad lieta būs atrisināta. Tūdaļ un nekavējoties. Tepat, pie rakstāmgalda."

Tātad vajadzēja secināt, kur meklēt bandītus. "Kur viņi slēpjas? Ilgu laiku mes ar Boidžēru un citiem pieņēmām, ka nelieši tikai uz laiku ierodas Lielbritānijā, bet pēc tam dodas uz Itāliju vai Franciju. Ar privātu lidmašīnu vai kuģi. Bet varbūt mēs mek- lejām nepareizajā virzienā? Tas vien, ka daži bandas locekļi ir itālieši vai francūži, vēl nenozīme, ka viņi dodas uz. Itāliju vai Franciju. Viņi var uzturēties ari citā valstī. Taču tikai tādā, kurp no Lielbritānijas var doties bez pases." Foristers pacēla galvu. Durvis bija parādījies Boidžērs.

-    Mans somu draugs!

-    Kungs?

-   Manuprāt, es visu zinu.

-   Ko tieši?

-   Es zinu, kur viņi slēpjas, Boidžēr. Manuprāt, es zinu, kur viņi slēpjas.

četrdesmitā nodala

Robs sēdēja savā dzīvokli un kā apmats skatījās video. To Klonkarijs pirms trim dienam bija nosūtījis pa elektronisko pastu.

Videoierakstā bija redzama viņa meita un Kristīne kādā neizprotamā telpā. Abām bija aizbāzta mute. Abas piesietas pie koka krēsliem - stingri un pamatīgi.

Vairāk nekas nebija saskatāms. Abas šķita tīrās drānās. Redzamu ievainojumu nebija, taču gumijoto mutes vikšķu un acīs sastingušo baiļu dēļ šis ieraksts Robam uzdzina šermuļus.

Taču viņš to skatījās ik pēc desmit vai piecpadsmit minūtēm. Skatījās un skatījās, tad pastaigāja pa dzīvokli - apakšveļā, neskuvies, nemazgājies, izmisuma pārņemts. Viņš jutās ka Ciešanu tuksnesī apmaldījies svētais, kam traumēta psihe. Viņš mēģināja apēst sviestmaizi, taču atmeta ar roku. Kārtīgu maltīti viņš nebija baudījis jau ļoti ilgu laiku, ja neskaita brokastis, ko bijusī sieva pagatavoja pirms dažām dienām.

Viņš devās pie Sēlijas, lai apspriestu meitas likteni, un viņa dāsni uzcepa bekonu ar olām. Robs pirmo reizi pa ilgiem laikiem bija juties izsalcis un apēda pusi sagatavotā, taču tad Sēlija sāka raudat. Robs piecēlās un mierinādams apskāva bijušo sievu, bet kļuva vēl sliktāk - Sēlija viņu atgrūda un apgalvoja, ka viņš vainīgs visās nelaimēs. Viņa kliedza, raudāja un sita. Bet Robs tikai Stāvēja, ļaudamies sitieniem pa seju un vēderu. Viņš rami uztvēra belzienus, jo uzskatīja, ka Sēlijai taisnība. Viņai bija tiesības dusmoties. Tieši viņš bija ievilcis ģimeni šajos drausmīgajos notikumos. Vainojama viņa nemitīgā vēlēšanās rakstīt, patmīlīgās alkas pēc žurnālista slavas, neprātīgā tieksme nelikties ne zinis par pieaugošajām briesmām. Kaut vai tas, ka viņa nebija mājās, lai aizstāvētu Liziju. Un viss pārējais.

Bezgalīgā vainas apziņa un pašpārmetumi, ko Robs izjuta, šķita teju kā svētlaime. Tās vismaz bija īstas, patiesas, dziļas emocijas, lai caururbtu to savādi stindzinošo izmisumu, kas neatstājas teju ne mirkli.

Pie pilna saprāta viņu turēja vienīgi telefons. Stundām viņš drūmi blenza uz to, alkdams izdzirdēt zvanu. Un tas atskanēja, pat daudzkārt. Dažbrīd zvanīja draugi, citreiz - kolēģi no redakcijas vai Izobela no Turcijas. Zvanītāji centās palīdzēt, taču Robam trūka pacietības, jo viņš gaidīja tikai vienu - kadu vēsti 110 policijas.

Viņš jau zināja, ka atrasts kāds daudzsološs pavediens - pirms četrām dienām bija piezvanījis Foristers un pateicis, ka bandīti acīmredzot slēpjas kaut kur netālu no Monpeljē nama uz dienvidiem no Dublinas. Tātad Īrijas Elles uguņu kluba mītnē. Detektīvs pastāstīja, kā Skotlendjards nonācis pie tāda secinājuma. Proti, slepkavu spēja pēkšņi nozust izskaidrojama ar braukšanu iekšā un ārā no valsts, taču muita un pasu kontrole nekādus rezultātus nav devusi. Tas nozīmē, ka viņi dodas uz valsti, kurā no Lielbritānijas var iebraukt, neuzrādot pasi.

Tātad viņi braukuši vai lidojuši uz Īriju.

Izklausījās visnotaļ ticami, taču Foristers sarunā ar Robu uzskatīja par nepieciešamu pieminēt ari kādu savādu teoriju par apraktiem upuriem, Ribemonas nāves bedri, Čatalhejiku, slepkavu vārdā Geisijs un Klonkarija tieksmi atrasties netālu no savu senču upuriem… Tanī brīdī Robs bija izslēdzis telefonu.

Viņš nebūt nebija pārliecināts, ka Foristera psiholoģiskajās spekulācijās ir kaut druska taisnības. Tās bija tikai nojausmas, un Robs neticēja nojausmām. Viņš vispār nekam neticēja. Viņš neticēja pat sev. Viņš spēja ticēt tikai negantajām dusmām uz sevi 1111 bezgalīgajām mokām.

Tonakt viņš likās gultā un nogulēja trīs stundas. Sapnī viņš redzēja krustā sistu dzīvnieku - brēcošu cūku vai varbūt suni. Kad viņš pamodās, ausa saule. Aina ar pienagloto dzīvnieku neatstāja prātu, tādēļ viņš iedzēra valiuma tableti. Otrreiz viņš pamodās jau pēcpusdiena. Zvanīja mobilais telefons. Zvanīja! Pieskrējis pie galda, viņš paķēra aparātu.

-    Hallo? Hallo!

-Rob!

Tā bija… Izobela. Viņa noskaņojums strauji pasliktinājās. Robam gan patika Izobela, viņš apbrīnoja šīs sievietes gudrību un vēlēšanos palīdzēt, taču tobrīd alka dzirdēt tikai zvanu no policijas. Tikai un vienīgi no policijas.

-   Izobela…

-   Vai ir kādi jaunumi?

Viņš nopūtās.

-    Kopš mūsu pēdējās sarunas - nekādu. Neka. Tikai… arvien tie paši nolādētie e-pasti. No Klonkarija. Video…

-    Robert, man ļoti žēl. Man tiešām ļoti žēl. Bet… - Viņa uz mirkli apklusa. Robs iztēlojās, kā viņa sēž savā elegantajā koka mājā un veras uz zilo jūru. Šī aina atgādināja Robam, ka viņš, raugoties zvaigznēs virs Marmora jūras, bija iemīlējies Kristīnē. - Robert, man ir kāda ideja.

-    Ak tā.

-    Par "Melno grāmatu".

-   Skaidrs… - Robs tik tikko spēja koncentrēties.

Taču Izobela nelikās mierā.

-   Uzklausi mani, Rob! Tie nelieši taču meklē grāmatu, vai ne? "Melno grāmatu"? Viņi izmisīgi vēlas atrast grāmatu. Un tu pateici, ka vari palīdzēt, ka esi to atradis vai kaut ko tamlīdzīgu… Lai bandīti turpinātu sarunas, vai ne?

-   Jā, bet… Mums tās grāmatas nav, Izobela. Mums nav ne jausmas, kur to meklet.

-Tieši tā! Iztēlojies, kas notiktu, ja grāmata būtu mūsu rokas. Ja mēs noskaidrotu, kur "Melno grāmatu" meklēt, tad varētu ar viņiem manipulēt, vai ne? Mēs varētu… apmainīt… pierunāt… saproti, ko es cenšos pateikt?

Robs drūmi piekrita Izobelai. Gribējās, lai šis telefona zvans dotu enerģiju un cerību, taču viņš jutās pārāk noguris.

Izobela turpināja runāt. Robs klausīdamies basām kājām staigāja pa dzīvokli, piespiedis telefona aparātu zem zoda. Tad viņš apsēdās pie rakstāmgalda un lūkojās uz spīdīgo klēpjdatoru. Klonkarijs pagaidām nebija atsūtījis nevienu jaunu elektroniskā pasta vēstuli.

Tā kā Izobela joprojām kaut ko stāstīja, Robs mēģināja koncentrēties.

-    Piedodiet, Izobela, es neieklausījos. Ko jūs teicāt?

-    Saprotu… - Sieviete nopūtās. - Es paskaidrošu. Domāju, ka bandīti nonākuši uz nepareizām pēdām.

-    Kāpēc?

-   Es veicu nelielu pētījumu. Mēs zinām, ka bandīti interesējas par asiriologu Leijardu, kurš ticies ar jesīdiem. Tiesa?

Robam prātā atausa neskaidras atmiņas.

-   Jus runājat par ielaušanos skolā?

-   Ja. - lzobelas balsi ieskanējās mundrums. - Pateicoties Osti- nam Henrijam Leijardam, Kenfordas skolā tika uzbūvēta Nīnives veranda. Viņš kļuva slavens ar to, ka ticies ar jesīdiem. Tūkstoš astoņsimt četrdesmit septītajā gadā.

-   To mēs zinām…

-    Bet patiesībā viņš ar jesīdiem ticies divas reizes! Otrā bija tūkstoš astoņsimt piecdesmitajā.

-Skaidrs… Un?

-   Viss aprakstīts grāmatā, par kuru atcerejos tikai tagad. Lūk. "Asīrijas iekarošana". Te rakstīts, ka Leijards tūkstoš astoņsimt četrdesmit septītajā gada devies uz Lalešu. To mes jau zinām. Tad viņš atgriezies Konstantinopolē, kur ticies ar britu vēstnieku Diženajā Portā.

-Kur?

-   Diženajā Porta. Tā mēdza dēvēt Osmaņu impēriju. Vēstnieka amatā tolaik bija sers Stretfords Keiūngs. Un tieši tad viss mainījās. Pēc diviem gadiem Leijards atkal atgriezās pie jesīdiem un tika uzņemts ar neizskaidrojamu godu. Tad viņš atrada visas tās senlietas, kas viņu padarīja slavenu. Par šo notikumu ir rakstīts daudzās vēstures grāmatās. Saproti…

Robs centās aizgainīt no prāta savas meitas tēlu un gumijotos vīkšķus…

-    Patiesību sakot, man nav ne jausmas, par ko jus runājat.

-Ja, Rob, piedod. Ķeršos uzreiz pie lietas. Pirmajā ekspedīcijā

Leijards devās uz Lalešu. Es uzskatu, ka tieši tad viņš no jesīdiem uzzinājis par "Melno grāmatu", kuru viņiem atņēmis anglis vārdā Jeruzalemes Volijs. Leijards bija pirmais brits, ko jesīdi satikuši kopš Volija vizītes, varbūt pat pirmais rietumnieks, tātad viss izklausās pietiekami loģiski. Jesīdi noteikti pavēstījuši, ka vēlas saņemt grāmatu atpakaļ.

-   Varbūt…

-   Tad Leijards dodas uz Konstantinopoli un par saviem atklājumiem pastāsta vēstniekam Keningam. Mēs skaidri zinām, ka šie vīri ir tikušies. Tāpat mēs zinām, ka sers Stretfords Kenings bija Īrijas anglis, valdošās protestantu kliķes pārstāvis.

Beidzot Robs sāka apjaust, ko tas varētu nozīmēt.

_____________ senatnes vākti ______________

-   Kenings bija īrs?

-    Ja! Īrijas angļu aristokrāts. Nelielas grupiņas piederīgais. Tajā ieskaitāmi tādi cilvēki kā Volijs un lords Senledžers. Elles uguņu kluba biedri. Viņi visi ir saistīti.

-Jā, ļoti interesanti. Laikam. Bet ko tas mums dod?

-    Tajā paša laikā Īrijā izplatījās baumas par kadu Edvardu Hinksu.

-    Kā, lūdzu? Es par tādu neesmu dzirdējis.

-   Hinkss bija mazpazīstams īru mācītājs no Korkas. Viņam izdevās atšifrēt ķīļrakstus! Tā tiešām ir, Rob. Pameklē internetā! Tā ir viena no asirioloģijas lielākajām mīklām. Izglītotās Eiropas zinātnieki centās atšifrēt ķīļrakstus, bet visus apsteidza šis Īrijas lauku vikārs! - Izobelas tonis liecināja par aizrautību. - Tagad saliksim divi plus divi kopā. Kā gan Hinksam pēkšņi izdevās atšifrēt ķīļrakstus? Viņš bija mazpazīstams protestantu garīdznieks no nekurienes vidus. No Eires salas purviem.

-Jūs domājat, ka viņš atradis "Melno grāmatu"?

-    Es domāju, ka Hinkss atrada "Melno grāmatu". Ir gandrīz pilnīgi skaidrs, ka tā bijusi ķīļrakstā. Tātad Hinkss to atradis, iztulkojis, atšifrējis ķīļrakstus un sapratis, ka atklājis Volija dārgumu. Slaveno jesīdu tekstu, kas reiz piederējis Elles uguņu klubam. Varbūt viņš mēģinājis to paturēt noslēpumā; un tikai daži Īrijas protestanti bus zinājuši, ko Hinkss atradis, - cilvēki, kam nebija svešs Volija un pirmām kārtām Īrijas Elles uguņu kluba stāsts.

-Jūs runājat par Īrijas aristokrātiem, vai ne? Par tādiem cilvēkiem kā… Kenings?

Izobela teju iekliedzās.

-    Tieši tā, Rob! Sers Stretfords Kenings Īrijas angļu aprindās bija ietekmīgs vīrs. Tāpat kā daudzi viņam līdzīgie, ari Kenings droši vien kaunējās par Elles uguņu kluba pagātni. Uzzinājis par Volija grāmatas atrašanu, Kenings uzreiz saprata, ka atrisināt visas viņu problēmas. Vajadzēja tikt vaļā no šīs grāmatas. Un

Kenings zinaja, ka Leijards vēlas atdot šo grāmatu jesīdiem. Un Hinkss to ir atradis.

-Tātad "Melnā grāmata" aizceļoja atpakaļ uz Konstantinopoli…

-   Un visbeidzot nonāca pie jesīdiem… ar Ostina Leijarda palīdzību!

Klausulē iestājās klusums. Robs apsvēra jauno koncepciju. Un mēģināja nedomāt par savu meitu.

-   Nu, tā ir tikai teorija…

-    Tā ir vairāk nekā teorija, Rob. Paklausies! - Robs dzirdēja, kā Izobela šķir grāmatas lapas. - Luk. Klausies! Te ir atskaite par Leijarda otro braucienu pie jesīdiem. "Kad jesīdi saka runāt, ka Leijards atgriezies Konstantinopolē, tika nolemts nosūtīt četrus jesīdu priesterus un vadoni…" Un viņi devās uz Konstantinopoli.

-Tātad…

-    Klausies tālāk. Pēc dažām "slepenām pārrunām" ar Leijar- du un Keningu Osmaņu impērijas galvaspilsētā, Leijards un jesīdi devās uz austrumiem, uz Kurdistanu, uz jesīdu zemēm. - Izobela ievilka elpu un nolasīja citātu: - "Ceļojums no Vana ezera uz Mosulu izvērtās par triumfa gājienu… Pār Leijardu lija sirsnīgas pateicības lietus. Tieši viņu jesīdi bija uzrunājuši, un viņš pierādīja, ka ir šis uzticības vērts." Pēc tam viņi cauri jesīdu ciemiem devās uz Urfu, un viņiem līdzi "simtiem dziedošu un klaigājošu ļaužu".

Robs apjauta, cik satraukta ir Izobela, taču nespēja dalīties šajās emocijās. Drūmi vērdamies mākoņu pilnajās Londonas debesīs, viņš teica:

-    Labi. Es sapratu. Iespējams, jums taisnība. Tatad "Melnā grāmata" varētu but kaut kur Kurdistāna. Nevis Lielbritānijā vai Īrijā. Leijards to aizvedis atpakaļ. Bandīti acīmredzot kļūdījušies. Skaidrs.

-    Protams, dārgais, - Izobela sacīja. - Taču tā nav vienkārši Kurdistāna, tā ir Urfa. Saproti? Ari grāmata minēta Urfa. Laleša, protams, ir jesīdu svētā pilsēta, taču senā administratīvā, politiskā galvaspilsēta ir Urfa. Tatad grāmata meklējama Šanliurfā! Tā paslēpta tur. Leijards to aizveda uz turieni. Un pateicīgie jesīdi viņam izstāstīja, kur atrast izcilas senlietas. Nīnives obelisku un tamlīdzīgi. Leijards un Kenings tika pie kārotas slavas. Viss saskan!

Robam bija izkaltusi mute, un viņu pārņēma spējš sarkastiska izmisuma vilnis.

-   Skaidrs, Izobela. Tas ir iespejams. Bet, pie velna, kā mēs dabūsim grāmatu rokā? Kā? Jesīdi jau mēģināja mūs nogalināt. Šanliurfā mēs neesam gaidīti. Bet jūs iesakāt mums taisnā ceļā doties atpakaļ un pieprasīt svētos rakstus? Vai mums vēl kaut ko vajadzētu pagūt? Varbūt šķērsot Vana ezeru?

-    Es nerunāju par tevi, - nopūtusies stingri noteica Izobela. - Es runāju par sevi. Tā ir mana iespēja! Man Urfā ir draugi. Ja es pirmā tikšu pie "Melnās grāmatas", varbūt tikai aizņemšos uz. dažam stundām, lai nokopētu, tad mums būs kaut kas, ko piedāvāt Klonkarijam. Varēsim savas zināšanas iemainīt pret Liziju un Kristīni. Turklāt es tiešām pazīstu jesīdus. Es ticu, ka varēšu atrast to grāmatu.

-    Izobela…

-   Atrunāt mani neizdosies! Es dodos uz. Šanliurfu, Rob. Atradīšu to grāmatu. Kristīne ir mana draudzene, un tavu meitu uzskatu gluži vai par savējo. Es gribu palīdzēt. Es to varu. Tici man!

-    Bet, Izobela, tas ir bīstami. Teorija ir gluži vienkārši neprātīga! Turklāt jesīdi, kurus sastapu es, ir cieši pārliecināti, ka grāmata joprojām atrodas Lielbritānijā. Ko tas varētu nozīmēt? Un tad vēl tas Kiribali…

Sieviete iesmejas.

-   Mani tas Kiribali nepazīst. Turklāt man ir sešdesmit astoņi gadi. Ja mani nogalinās kāds psihiski slims nestorietis, lai tā būtu - vairs nevajadzēs uztraukties par jaunu briļļu recepti. Taču domāju, ka ar mani viss būs kārtībā, Rob. Es jau esmu prātojusi, kur "Melno grāmatu" varētu meklēt. Šovakar es lidoju u/. Urfu.

Robs iebilda. Izobelas dotā cerība bija vārga, ļoti vārga, taču vienlaikus patīkama. Varbūt tādēļ, ka citu cerību viņam nebija. Turklāt Robs zināja, ka Izobela riskē ar savu dzīvību - lai kāds ari būtu iznākums.

-   Paldies, Izobela. Paldies jums par visu, lai kas ari notiktu.

-   Nav par ko. Dc nada. Mēs izglābsim meitenes, Rob. Drīz tiksimies. Visi četri!

Atslīdzis krēslā, Robs izberzēja acis. Tad viņš aizgāja uz krodziņu un viens pats dzēra alu. Atgriezies - uz dažām minūtēm - viņš nespēja izturēt klusumu, tādēļ izgāja atkal uz ielas un turpināja dzert. Viņš staigāja no viena kroga uz otru un ik pēc piecām minūtēm ieskatījās mobilā telefona ekrānā. Tapat viņš rīkojās nākamajā dienā un arī pēc tam. Sēlija piezvanīja piecas reizes. Zvanīja ari draugi no The Times, Stīvs, Sēlija, taču no policijas nebija ne miņas.

Un gandrīz katru stundu zvanīja Izobela, atskaitoties par paveikto Urfā. Stāstīja, ka esot "tuvu patiesībai, tuvu grāmatai". Daži jesīdi noliedzot, ka grāmata ir pie viņiem, savukārt citi uzskatot, ka viņai taisnība un "Melnā grāmata" savulaik atdota atpakaļ, taču nav zināms, kur to meklēt.

-    Es esmu tuvu, Rob, - viņa teica. - Ļoti tuvu.

Pēdējās telefonsarunas laika Robs klausulē dzirdēja muedz.i- nu saucienus, kas apslāpēja Izobelas kaismīgo stāstījumu. "Ir savādi šaušalīgi dzirdēt Šanliurfas trokšņus. Ja es nebūtu devies uz turieni, tas briesmas nenotiktu." Robs vairs negribēja domāt par Kurdistānu.

Nākamās divas dienas Robam bija tīrās mocības. Izobela vairs nezvanīja. An Stīvs vairs tik bieži neatgādināja par sevi. Klusums nebija izturams. Viņš mēģināja iedzert tēju un mierināt Sēliju, aizgāja uz lielveikalu un nopirka vodkas pudeli. Atgriezies mājās, viņš tūdaļ sēdas pie klepjdatora. Jau atkal. Šī naba kļuvusi teju automātiska, jo cerību sagaidīt kādu ziņu nebija.

Taču šoreiz ekrānā parādījās neliels aploksnes simboliņš. Pienākusi jauna elektroniskā pasta vēstule. Jauna vēstule no… Klonkarija.

Uztraukumā sakodis zobus, Robs atvēra vēstuli.

Sūtījums bija tukšs - ja neskaita saiti uz videoierakstu. Robs noklikšķināja uz šīs saites. Ekrāns uzdzirkstīja un tad noskaidrojās. Robs ieraudzīja Kristīni un savu meitu tukšā istaba, abas atkal bija piesietas pie krēsliem. Ši istaba šķita nedaudz mazāka nekā iepriekšējā. Gūsteknēm mugurā bija citas drēbes. Acīmredzot viņas pārvietotās uz citurieni.

Bet ne jau tādēļ Robs nodrebēja, neciešamu baiļu un sāpju pārņemts. Šermuļus uzdzina maisi, kas bija galvā abām ķīlniecem. Kāds viņām uzmaucis galvā maisus.

Saviebies Robs atcerējās, cik briesmīgi juties Lalešā ar tādu melnu maisu galvā. "Kā skatoties tumsā."

Videoieraksts - Lizija un Kristīne sēž klusēdamas ar maisiem galvā un piesietas pie krēsliem - ilga trīs minūtes. Pēc tam parādījās Klonkarijs, kurš runāja tieši kamerā.

Robs lūkojās slaidajā 1111 pievilcīgajā jauneklī.

- Sveiks, Rob! Kā redzi, esam pārcēlušies uz daudz satrieco- šāku mājvietu. Meitenēm uzvilkti maisi, jo mēs gribam viņas par- biedet līdz nāvei. Tātad. Izstāsti man par "Melno grāmatu"! Vai tiešam esi ticis tai klāt? Man tas jāzina. Gribu but pilnīgi informēts. Lūdzu, neko neturi noslēpuma! Man tie nepatīk. Ģimenes noslēpumi ir tik šausmīgi, vai ne? Tad stāsti! Ja vēl gribi satikt savas meitenes, ja nevēlies, lai viņas mirst, tad stāsti! Un nekavējies! Nemudini mani darīt to, ko es patiesība nemaz nealkstu darīt.

Klonkarijs aizgriezās. Šķita, ka viņš sačukstas ar kādu, kurš stāv aiz kameras. Fonā atskanēja smiekli. Tad Klonkarijs atkal pievērsās kamerai.

-    Ķersimies pie lietas, Rob! Tu zini, ko es gribu darīt un ar ko nodarbojos. Tā ir upurēšana, vai ne? Cilvēku upurēšana. Diemžēl esmu grūtas izvēles priekšā. Proti, nezinu, kā lai nogalinu tavu meitu un Kristīni. Jo upurēšanas metožu ir tik daudz! Kuras ir tavas miļākās, Rob? Man labāk patīk vikingu rituāli. Tev ne? Piemēram, asiņainais ērglis. Profesors noteikti satraucās, kad mēs viņam izrāvām plaušas. Apbrīnoja procesa atstāto iespaidu, ja atļauts tā sacīt. Taču mes varējām būt daudz… nežēlīgāki. - Klonkarijs pasmaidīja.

Robs sēdēja savā dzīvokli un svīda.

-    Debešķīgs rituāls ir ari ķeltiem, - teica Klonkarijs, paliecies tuvāk kamerai. - Viņi dūra savus upurus uz mieta. īpaši jaunas sievietes. Vispirms viņas noģērba kailas, tad aiznesa uz lauku, uzcēla augstas, asas kārts galā, izpleta viņām kājas un tad… gluži vienkārši parava uz leju. Uzdūra uz mieta. Caur vagīnu vai anālo atveri. - Nožāvājies Klonkarijs turpināja: - Es tiešām negribu ko tādu darīt ar tavu draudzeni, Rob. Saproti, ja iegrūdīšu mietu viņai pežā, tad viņa nošķiedis ar asinīm visu paklāju. Un mums būs jāpērk milzigs daudzums paklāju tīrīšanas līdzekļa. Tik nevajadzīgi izdevumi! - Viņš atkal pasmaidīja. - Tādēļ labāk pagādā man to "Melno grāmatu"! To Volija mēslu, ko tu atradi Lalešā. Un atdod to nekavējoties!

Kamera viegli noraustījās. Klonkarijs pastiepa roku, lai to nostabilizētu. Tad viņš teica taisni kamerā:

-Savukārt bērnu upurēšana… Tā kā Lizija ir šeit…

Piecēlies viņš piegāja pie Lizijas krēsla. Ar burvju mākslinieka cienīgu žestu Klonkarijs norāva meitenei maisu no galvas. Mazā pārbijusies vērās kamerā. Gumijotais vīkšķis viņai joprojām bija mutē.

Klonkarijs noglauda Lizijas galvu.

-    Ir tik daudz metožu, ko varētu izmantot šīs meitenes upurēšana! Kuru mums izvēlēties? Inki aizvestu bērnus kalnos un atstatu drošā navē. Taču tam vajadzīgs pārāk ilgs laiks. Un tas būtu… garlaicīgi. Varbūt izmantot kādu no rafinētajām acteku metodēm? Vai esi dzirdējis par dievu Tlaloku? - Viņš apgāja apkārt Lizijas krēslam. - Godīgi sakot, šis dievs bija ists nelabais, Rob. Viņš velējās savas slāpes veldzēt ar cilvēku asarām, tādēļ acteku priesteriem nācās raudināt bērnus. Un šis asaras plūda no bērnu pirkstu galiņiem. Ļoti lēni. Cita pēc citas.

To sakot, Klonkarijs atraisīja vienu Lizijas roku. Robs manīja, ka meitenes rociņa dreb.

-Jā, Rob, viņiem norāva nagus un tad nogrieza pirkstiņus. Piemēram, šādi. - Viņš noglāstīja Lizijas plaukstu. - Bērni, protams, raudāja, kad viņiem tika nogriezti pirkstu gali. Raujot mazajiem nost nagus, acteki savāca asaras un ziedoja tās Tlalokam. Pēc tam bērniem nocirta galvu. - Klonkarijs pasmaidīja un tad atkal piesēja Lizijas roku pie krēsla. - Iespējams, es tieši tā ari rīkošos, Rob. Sekošu seno acteku metodei. Taču uzskatu, ka tev vajadzētu pacensties un atrunāt mani no šāda soļa. Nemudini mani noraut viņai nagus, nogriezt pirkstus un pēc tam nocirst galvu! Ja tu tomēr būsi pārāk stūrgalvīgs, es tev noteikti aizsūtīšu plastmasas trauciņu ar viņas asarām. Tātad ķeries pie darba, kusties, strādā! - Viņš pasmaidīja. - Uz priekšu!

Slepkava paliecās tuvāk, meklējot slēdzi. Videoieraksts tika apturēts.

Vel desmit minūtes Robs vērās datora ekrāna. Sastingušajā Klonkarija smīnā. Augstajos vaigu kaulos; mirdzošajās zaļajās acis un tumšajos matos. Viņam aiz muguras vīdēja Lizija un Kristīne - piesietas pie krēsliem, gaidīdamas uzduršanu uz mieta, sa- kropļošanu un nāvi. Robs nešaubījās, ka Klonkarijs tā ari izdarīs, - viņš bija lasījis ziņojumu par de Savarija slepkavību.

Nākamo dienu Robs pavadīja kopā ar Sēliju. Un tad saņēma vēl vienu elektroniskā pasta vēstuli ar kārtējo videoierakstu. Tas bija tik briesmīgs, ka skatīdamies Robs izvēmās.

Četrdesmit pirmā nodala

Saņēmis vēstuli ar jauno videoierakstu, Robs nekavējoties devās uz Skotlendjardu pie Foristera. Viņš pat iepriekš nepiezvanīja, neuzrakstīja elektroniskā pasta ziņojumu, tikai izskaloja muti, nomazgāja seju ar aukstu ūdeni un steigšus iemetas taksometrā.

Pa ceļam uz Viktorijas rajonu viņš raudzījās uz visiem laimīgajiem cilvēkiem. Tie iepirkās, pastaigājās, izkāpa no autobusiem vai iekāpa tajos, pētīja veikalu skatlogus. Bija grūti samierināties, ka ielā rit ierastā dzīve, ja tikko videoieraksta redzēta tik neaptverama perversija.

Viņš mēģināja par to nedomāt. "Jāmācās kontrolēt savas dusmas. Ja ari Kristīnei palīdzēt ir par vēlu, mēs vēl varam glābt manu meitu." Robs atslīga taksometra aizmugures sēdeklī un juta, ka labprāt vēlētos izdauzīt automašīnas logu, taču saņēmās un paškontroli nezaudēja. "Pagaidām. Ja kādreiz izdosies tikt klāt Klonkarijam, tad viņu gan es nogalināšu. Ne tikai noduršu vai nokaušu ar cirvi; es belzīšu viņam pa galvu ar krāsns kruķi, kamēr smadzenes izšķidīs caur acu dobumiem. Nē, labāk es viņu lēnam dedzināšu ar skābi, iznicināšu to smukuliti. Visu. Visu, visu, VISU. VISU."

Robs gribēja atmaksāt par tikko ekrānā skatito - par to, ko Klonkarijs izdarījis ar Kristīni. Viņš vēlējās atriebties. Tīulaļ.

Taksometrs apstājās pie stikla un tēraudā būvētā Jaunā Skotlendjarda nama. Neganti sakodis zobus, Robs samaksāja šoferim un pa stiklotajām durvīm iegāja ēkā. Meitenes reģistratūrā mēģināja viņu aizkavēt, taču viņš uz tam paskalijas tik nikni, ka nabadzītes nezināja, ko iesākt. Tad viņu foajē pamanīja Boidžērs.

-   Jums kaut kas jāredz, - sacīja Robs.

Draudzīgais soms uzsmaidīja, taču Robs neatbildēja. Soma sejas izteiksme apmācas, un Robs drūmi palūkojas uz viņu.

Liftā viņi brauca klusēdami un ari līdz Foristera kabinetam aizgāja tāpat. Boidžērs pieklauvēja pie priekšnieka durvīm, taču Robs negaidīja un ielauzās kabinetā. Foristers pārsteigts salecas, bet Robs iekārtojās krēslā līdzās viņam un strupi noteica:

-    Noskatieties šo. Tas bija e-pastā no Klonkarija.

-    Kādēļ jūs nepiezvanījāt, lai mēs varētu…

-   Noskatieties!

Satraukts palūkojies uz Boidžēru, Foristers paliecas tuvāk ek- rānam un atvēra meklēšanas programmu. Robs nosauca viņam savu elektroniskā pasta paroli.

-    Lūk, - Robs rādīja, - tā ir saite uz video. Atveriet to!

Kad Foristers noklikšķināja peli, ekrānā parādījās tā pati aina. Kristīne ar Liziju, piesietas pie krēsliem, tajās pašās drēbes, maisos un nepazīstamajā istabā.

-    Fsmu to jau redzējis, - klusi sacīja Foristers. - Mēs taču strādājam, Rob. Manuprāt, bandīti liek meitenēm galvā maisus, lai viņas nevarētu piemiegt jums ar aci vai nosūtīt kādu signālu. Bet es tiešām vēlējos piebilst…

-   Detektīvi

-Esmu izpētījis Klonkariju un Voliju dzimtas, viņu senčus. Ir kāds jauns pavērsiens…

-    Detektīvi - Robs dusmās un bēdās zvēroja. - Aizverieties, lūdzu! Un gluži vienkārši noskatieties šo video.

Abi policisti apmainījās satrauktiem skatieniem. Boidžērs apgāja apkārt rakstāmgaldam, lai varētu redzēt ierakstu. Tad visi trīs viri lūkojās datora ekrāna.

Kreisajā pusē parādījās kāds stāvs - Klonkarijs ar milzīgu kastroli rokā. Pelēkais metāla trauks bija pilns ar verdošu ūdeni. Nolicis kastroli, viņš nozuda. Kristme un Lizija sēdēja ar pretīgajiem, melnajiem maisiem galvā, acīmredzot nenojauzdamas, kas apkārt notiek. Nesaprazdamas, kas Klonkarijam padoma.

Nelietis atgriezās, nesdams kaut ko līdzīgu metāla trijkājim un pārvietojamu gāzes plītiņu, kura jau dega zilgana liesmiņa. Viņš nolika trijkāji pretī Kristinei un gāzes plītiņu novietoja starp metāla kājiņām. Tad viņš paņēma trauku ar vārošo ūdeni un uzlika uz plīts. Ūdens tūdaļ sāka burbuļot.

Acīmredzami apmierināts, Klonkarijs pievērsās kamerai.

-    Zviedri ir dīvaini ļautiņi, vai ne, Rob? Ņemsim kaut vai viņu ēšanas paradumus. Sviestmaizes bez virsējās šķēles. Mazsā- līts lasis. Visvisādi siļķu ēdieni. Un tagad šis! Lai vai kā, mēs esam gatavi. Ceru, ka tu, Rob, pratīsi novērtēt mūsu pūles, šis kastrolis izmaksāja piecdesmit mārciņas. Vēlāk varēšu nest atpakaļ, iemainu pret tosteri. - Viņš aizgriezās no kameras. - Labi. Puiši, vai kādam ir nazis? - Nelietis raudzījās kaut kur garām kamerai. - Ei? Vai kādam ir lielais cilvēku griežamais duncis? Jā, ir īstais. Liels paldies.

Paņēmis duramo no kāda ekrāna neredzama biedra, Klonkarijs pacēla vareno nazi rokā un ar īkšķi pārbaudīja asmeni.

-    Lieliski. - Viņš jau atkal vērās kamerā. - Protams, es nerunāju par mūsdienu zviedriem, Rob. Es nebiju domājis Ikea firmas ēdamistabas krēslus vai Volvo un Saab markas automašīnas, vai telpu tenisa aprīkojumu. - Klonkarijs sāka smieties. - Es runāju par īstajiem zviedriem, par viduslaiku zviedriem. Par garmatainajiem barbariem, kas tiešām zināja, kā tikt gala ar upuriem un kā nest ziedu… Odinam. Un Toram. Nu, tu jau zini. Un tieši ar to mēs tagad nodarbosimies, turklāt ļoti īpašā veidā. Šis bus zviedru rīts! Mācīsimies seno zviedru upurēšanas rituālu. Ta būs iekšu vārīšana. - Pēkšņi ekrāna uzzibsnīja dunča asmens. - Uzšķērdīsim vienu no tavām meitenēm un šajā lielajā katla izvārīsim viņas plaušas un citus dzīvībai svarīgus orgānus. Bet… kuru mēs upurēsim? Kuru tu gribētu? - Nelietim iemirdzējās acis. - Kuru? Mazo vai lielo? Ko teiksi? Domāju, ka pašu labāko pataupīsim uz beigām, ja? Un, manuprāt, lai ka tu mīlētu Kristīni ar šo dievī- go dzimumzīmīti pie krūtsgala, vairāk tu esi pieķēries meitai. Tādēļ meitu mēs atstāsim citam rituālam, vēlākam laikam, varbūt rītdienai, bet tagad ķersimies pie francūzietes. Viņai ir tik jauks vēderiņš! Vai uzšķērdīsim tavu draudzenīti? Jā, droši vien.

Slepkava paliecās uz priekšu, pie Kristīnes galvas. Viņa cīnījās pretī un locījās, taču velti. Robs manīja, kā cilājas maiss, kad Kristīne bailēs smagi elpo.

Klonkarijs par pāris collām pacēla viņas džemperi, un Kristīne no pieskāriena sarāvās.

-    Debess! Izskatās, ka viņai tas ne sevišķi patīk. Bet es jau tikai izraušu viņai zarnas, kuņģi un varbūt urīnpūsli, lai uz lēnas uguns uzvārītu šajā katlā. Pēc apmēram trīsdesmit minūtēm viņa nomirs. Citi nodomās, ka viņa aizgājusi pie zobārsta. Kas gan tur slikts, Kristīne?

Gaiss kabinetā šķita sasmacis. Foristers pastiepa roku, lai izslēgtu videoierakstu.

-   Nē! - Robs iekliedzās. - Skatieties! Es gribu, lai jūs noskatāties līdz galam. Man tas bija jānoskatās, nolādēts! Skatieties!

Foristers atslīga krēslā. Robs policista acīs pamanīja asaru mirdzumu, taču palika vienaldzīgs. "Viņam tas jānoskatās. Tagad ari viņiem tas jānoskatās."

Un viņi skatījās.

Pirmo cirtienu Klonkarijs izpildīja veikli. Ar profesionālu vieglumu, it kā butu mācījies par miesnieku, viņš iegrūda dunci Kristīnes kailajā vēderā un pavilkti asmeni uz sāniem. Pašķīda asinis - gar pašu nazi un Kristīnei klēpī. Vaids bija skaidri saklausāms par spīti vikšķim mutē un maisam galvā. Asinis plūda lēnām, un pamazām skatienam atklājas ari iekšējie orgāni - gluži kā notrieptas savadu zīdaiņu galviņas.

-    Pavei tik! - iesaucās Klonkarijs, paverot brūci, lai ielūkotos iekšā. - Kas tad mums te pulsē? Dzemdes kundze? Nu, meitenīt, paej malā!

Nometis dunci, slepkava iegrūda rokas Kristīnes vēderā. Robs pamanīja, cik bāls tas ir - iedegums gūsta laika bija pazudis, ada šķita teju balta un to pamazām iekrāsoja pilošās asinis. Kristīnes vaidi pārtapa sāpju smilkstos. Klonkarijs lēnām vilka ārā sievietes zarnas - pasteļu pelēkus, slidenus rituļus, kas atgādināja neglītas jēlas desiņas.

Tad Klonkarijs izrāva ari citus Kristīnes orgānus, kas ar vēnām, artērijām, muskuļiem un pelēcīgi baltajiem ganglijiem joprojām turējās pie ķermeņa. Pēc tam viņš aiznesa orgānus līdz katlam un ar plunkšķi iemeta verdošajā ūdenī.

Kristīne sāpēs locījās.

-    Tagad tu redzi, cik gudri bijuši zviedri. Upurim var izraut daļu iekšu, taču tas joprojām paliek dzīvs, jo galvenie orgāni ir palikuši un vielmaiņas procesi turpinās. Taču arī viņa vārīsies līdz nāvei. - Klonkarijs pasmīnēja. - Ei, varbūt iebērt mazliet piparu? Lai pikantāk? Tas tik bus sautējums!

Atskanēja vaids - savāds, elsu un sāpju pārņemts, gluži kā lūgums, ko apslāpē vīkšķis un maiss. Neko tādu Robs vēl savā mūžā nebija dzirdējis.

Klonkarijs kaut kur bija sadabūjis lielu karoti no koka un maisīja briesmīgo viru. Tā tas turpinājās vairākas minūtes, ko pāršķēla Kristīnes izmisuma pilnie kunksti. Klonkarijs vīlies nopūtās.

-Jēziņ! Viņa gan prot vaidēt, ko? Kad es viņu drāzu, tad gan šī nemaz nevaidēja. Domā, viņai tas patīk? I tam. - Viņš pasmaidīja. - Zinu! Iepriecināsim viņu ar atbilstošu zviedru meldiņu! - Klonkarijs sāka dungot un pēc tam ari paskaļi dziedāt. - Mamma Mia, neļauj man iet, ak vai, ka gan es varētu tevi aizmirst! Jā, kopš šķiršanas man bija salauzta sirds un nomākts prāts, bet tagad tu… esi ielicis mani ātrvāritajā!

Viņš beidza dziedāt. Vaidi bija izvērtušies klusā elsošana un smilkstēšanā. Klonkarijs vēlreiz apmaisīja viru.

-   Galvu augšā, Kristīne! Ilgi vairs nav jāgaida. Manuprat, mērce jau kļūst biezāka. - Viņš pasmaidija. - Palūk, kas tad te? Tu tik pavei! Nieres kundze!

Nelietis pagriezās pret kameru un pacēla lielo karoti. Izrādījās, ka tajā ir viena no Kristīnes tumši brūnajām nierēm, ko klaja vēnas un artērijas. Masa atgādināja asinssarkanu spageti.

Foristers iedūra skatienu grīdā.

-   Tas arī viss, - ierunājās Robs. - Te videoieraksts beidzas. Kristīne nogāžas zemē. Viņa gluži vienkārši… nomirst.

Boidžērs paliecās uz priekšu, aizvēra elektroniskā pasta vēstuli un tad pievērsās Robam, taču neko neteica. Arī viņa acīs vīdēja asaras.

Kadu brīdi vīri tikai sēdēja un klusēja, jo vārdi nenāca pār lupām. Robs nelaimīgs paraustīja plecus un piecēlās.

Tad iezvanījās telefons.

Detektīvs paņēma klausuli. Klusi runādams, viņš lūkojās uz Robu. Pabeidzis sarunu, viņš teica:

-   Iespējams, ir par vēlu glābt Kristīni, taču jusu meitai mēs vēl varam palīdzēt.

Stāvēdams atvērtajās durvīs, Robs raudzījās uz kriminālmeklēšanas vecāko inspektoru.

Foristers drūmi palocīja galvu.

-Zvanīja no Īrijas. Viņu policisti atraduši bandu.

četrdesmit otrā nodala

Foristers ar Robu satikās Dublinas lidostā. Policistam līdzi bija vairāki iri kolēģi ar zelta zvaigznēm pie cepurēm.

Apmainījušies pieklājības frāzēm, viri cauri atlidošanas zonai devās uz vējiem apņemto autostāvvietu un klusēdami iekāpa mi- nivenā.

Drūmo un biedējošo klusumu pārtrauca Robs.

-   Vai mana bijusi sieva ir šeit?

Foristers palocīja galvu.

-   Ieradās pirms stundas un tagad ir notikuma vietā.

-   Tā bija pēdējā biļete uz to reisu, - paskaidroja Robs. Viņam bija nepieciešams visu izstāstīt. Viņš atkal jutās vainīgs. Par to, ka Kristīne gājusi bojā; ka Lizijai jāpiedzīvo tas šausmas; ka pats bijis tik nāvīgi stulbs. - Tādēļ… - viņš turpināja, pūlēdamies apvaldīt emocijas, - es lidoju ar nakamo reisu. Laidu viņu pirmo.

Policisti saprotoši māja. Robs vairs nezināja, ko teikt. Nopūties viņš lauzīja rokas un centās nedomāt par Kristīni. Tad viņš pacēla galvu un izstāstīja Foristeram un Boidžēram par Izobelu un viņas mēģinājumiem atrast "Melno grāmatu". Jau vismaz dienu no šīs sievietes nebija ne miņas, un ari sazvanīt viņu nav iespējams. Robs gan atzina, ka šāda klusēšana varētu liecināt par viņas tuvošanos mērķim. Iespējams, Izobela atrodas tuksnesī, kur nav mobilo sakaru zonas.

Neveiksmīgi tēlodami, ka šis stāsts atstājis uz viņiem iespaidu, policisti raustīja plecus. Robs viņiem neko nevarēja pārmest - Izobelas gājiens bija riskants un visnotaļ bezcerīgs, turklāt Kur- distana šķita tik tala salīdzinājumā ar auksto, lietaino Īriju un stūri iedzītajiem bandītiem, ar līķi, kam izrautas iekšas, un meitu, kam draud saplosīšana gabalos.

Visbeidzot Robs sacīja:

-   Tātad, kādi ir pēdējie…

-   Detektīvs Līems Dulijs, - ierunājās sirms īru policists ar nopietnu, skarbu izteiksmi sejā. Viņš sarokojās ar Robu. - Esam viņus ielenkuši. Iekšā acīmredzot lauzties nevaram. Puiši ir nopietni apbruņojušies. Ir nogalinājuši… sievieti… jusu draudzeni. Man ļoti žēl. Taču meitene joprojām ir dzīva, un mēs gribam viņu glābt. Mes viņu izglābsim, taču jārīkojas uzmanīgi.

-   Jā, - atbildēja Robs un lūkojās ārā pa lietus lāsēm klāto automašīnas logu. Viņi bija nonākuši satiksmes sastrēgumā uz Dublinas apvedceļa.

Dūlijs paliecās uz priekšu un uzsita šoferim pa plecu. Tas iedarbināja sirēnu, un busiņš apbrauca stāvošas automašīnas, kas parāvās malā, dodot ceļu policistiem.

-    Labi, - sacīja Dūlijs, cenzdamies pārkliegt sirēnu. - Esmu pārliecināts, ka detektīvs Foristers jums jau visu ir izstāstījis, taču tagad būsiet notikuma vietā. Mēs notvērām vienu no viņiem. To itāli…

-    Marsinelli, - precizēja Foristers.

-Jā, Marsinelli. Notvērām vakar. Protams, tas bija kā brīdinājums pārejai bandai. Viņi tagad zina, ka ir aplenkti. Taču viņi ir pamatīgi bruņoti.

Robs palocīja galvu, nopūtās un tad ļāvās savam emocijām. Salicis uz priekšu, viņš atbalstīja pieri pret priekšējo sēdekli un domāja par Kristīni. Par to, ka viņa noteikti dzirdēja, kā vārās pašas iekšējie orgāni…

Foristers mierinādams uzlika roku viņam uz pleca.

-   Neuztraucieties, Rob, mēs viņus arestēsim. Iru policija zina, kas darāms. Viņi ar īru teroristiem cinās jau trīsdesmit gadus. Mēs atbrīvosim Liziju.

Norūcies Robs atskārta, ka jūtas ne tikai noskumis un pārbijies, bet arī aizvainots, nikns uz policiju. 'Tā ir notvērusi tikai vienu bandas locekli, bet mana meita joprojām atrodas tajā māja, Klonkarija rokās. Kristīne jau ir mirusi. īru policisti tikai lieki terē laiku."

-   Jūs gribat teikt, - Robs bilda, - ka esat nonākuši strupceļā? Esat aplenkuši to vietu, taču tur ielauzties neriskējat, jo var ciest mana meita. Taču viņš jau nokāva manu draudzeni! Un mēs zinām, ka arī agrāk viņš ir slepkavojis cilvēkus. Kā mēs varam būt droši, ka tieši šobrīd viņš nenogalina Liziju? Varbūt tas notiek jau šajā pašā mirkli!

Dūlijs papurināja galvu.

-   Mēs zinām, ka ar jūsu meitu viss ir kārtībā, jo visu laiku runājam ar Klonkariju.

-Kā?

-    Ar interneta kameras palīdzību. Šoreiz viņš ir uzstādījis kameni, kas darbojas abos virzienos. Esam redzejuši jusu meitu, un viņai nekas nekaiš. Viņai nav nodarīts pari. Taču viņa joprojām ir sasieta.

Lai gūtu apstiprinājumu, Robs paskatījās uz. Foristeru. Kriminālmeklēšanas vecākais inspektors palocīja galvu.

-    Klonkarijs daudz runā. Iespējams, lietojis narkotikas.

-   Ja nu viņš pēkšņi lūzis?

Automašīnā iestājas smags klusums. Sirēna jau bija izslēgta. Neviens neteica ne vārda. Tad ierunājās Dūlijs:

-   Tā vien šķiet, ka viņš kāda iemesla dēļ ir apņēmies no jums kaut ko saņemt. Viņš grib "Melno grāmatu" vai kā nu to sauc un visu laiku to piemin. Mūsuprāt, viņš ir pārliecināts, ka šī grāmata ir pie jums. Kamēr viņš tā domā, Lizija netiks nogalināta.

Robs nespēja izprast šo vardu jēgu. Viņš vispār neko vairs nesaprata.

Nogriezušies no autostrādes, viņi atstāja aiz muguras pēdējās Dublinas nomales un turpmāk brauca tikai pa lauku ceļiem garām zaļiem mežiem apaugušiem pakalniem. Ik pa laikam pavīdēja kāda balti krāsota viensēta. Norāde vēstīja, ka līdz Viklova kalniem ir pieci kilometri. Joprojām līņāja.

-    Protams, - Dūlijs piebilda, - ja manīsim, ka viņš grasās nodarīt pāri jūsu meitai, mēs bruksim iekšā, lai kāds arī butu risks. Tur atrodas arī bruņoti iru policisti. Apsolu.

Aizvēris acis, Robs iztēlojās, kā policija ielaužas mājā, izceļas kautiņš un haoss, bet Klonkarijs klusi smīn un ar virtuves nazi pārgriež meitenei rīkli vai iešauj viņai deniņos brīdī, kad policija sadragā durvis. "Kā viņu apturēt? Kādēļ tāds psihopāts kā Džeimijs Klonkarijs gribētu saudzēt manas meitas dzīvību? Varbūt policijai taisnība. Acīmredzot Klonkarijs alkst dabūt to "Melno grāmatu". Tāpat uzskata ari Izobela. Droši vien Klonkarijs noticējis, ka varu to atrast, citādi būtu nogalinājis Liziju tāpat kā Kristīni."

Diemžēl Robam nebija ne jausmas, kur meklet "Melno grāmatu". Ja Izobelai drīz vien neizdosies to atrast, meli nāks gaismā. "Ko tad? Ja Klonkarijs uzminēs, ka man nekā nav, kas notiks tālāk? Protams, Klonkarijs rīkosies tieši tāpat ka līdz šim, - nogalinās upuri. Gus savu drūmo un baiso apmierinājumu un apklusinās asinskāro balsi savā ļaunajā dvēselē. Nomierinās savus Volija dzimtas dēmonus un nogalinās ar izcilu nežēlību."

Robs vēroja garām slīdošo krāšņi zaļo ainavu. Kāda zemu slīgstošos ozolkoka zaros ieslēpusies norāde vēstīja: "Elles uguņu mežs, Īrijas mežsaimniecības kompānijas Coillte īpašums." Viņi tuvojās galamērķim.

Braucot vilcienā uz Stenstedas lidostu, Robs bija kavējis laiku, iepazīstoties ar šīs vietas vēsturi. Tā viņam izdevās aizgainīt no prāta briesmīgās ainas. Pakalna galā atradās sena mednieku māja - Monpeljē nams. Turpat atradās arī neolīta laikmeta akmeņu aplis. Monpeljē namam bija spoku vietas slava. To iecienījuši okul- tisti, jaunieši, kam patīk malkot sidru, un vietējie vēsturnieki. Ša- jā namā itin bieži pulcējās Elles uguņu kluba biedri, lai iedzertu kokteili, sadedzinātu kādu melnu kaķi un ar sātanu uzspēlētu vistu.

Lielākoties tās bija leģendas un miti - vismaz Robs tā nosprieda -, taču baumas par slepkavībām nemaz nebija tik nepamatotas. Leģendas vēstīja, ka Elles uguņu kluba biedri - Baks īgans, Jeruzalemes Volijs, Džeks Senledžers un pārējie astoņpadsmitā gadsimta sadisti - esot izmantojuši arī to māju, kas atradusies ielejā.

To dēvēja par Kilaki namu. Pirms desmitiem gadu šis nams atjaunots, un remonta laika līdzās nelielai misiņa statujai, kas attēlo dēmonu, atrakts bērna vai liliputa skelets.

Pagriezies Robs lūkojās ārā pa citu logu. Monpeljē nams jau bija redzams - drūma, pelēcīga celtne pašā kalna virsotnē, vēl tumšāka un pelēkāka par sērīgo debesi. Bija nejauka jūnija diena, lietaina un savā ziņā sātaniska. Robs domāja par savu meitu, kas drebinās tajā namā. "Jāsaņemas. Jādomā pozitīvi, kaut nedaudz. Ak, es vēl neesmu apsveicis Foristeru par to veiklo gājienu!"

-   Starp citu, lieliski pastrādāts!

Kriminālmeklēšanas vecākais inspektors sarauca pieri.

-    Kā, lūdzu?

-Jums taču izdevās atrast tos puišus.

Foristers papurināja galvu.

-    Nieki vien! Tikai veiksmīgi minējumi. Mēģināju domāt ar Klonkarija traumētajām smadzenēm. Viņam patīk vēstures atbalss. Pārbaudīju viņa dzimtas saknes. Uzzināju, kur dzīvo viņa ģimene. Sapratu, ka viņš slēptos vietā, kas ir kādā ziņā svarīga. Turklāt viņi meklē Volija "Melno grāmatu". No šejienes nācis Kapelu dedzinātājs Volijs un Jeruzalemes Volijs. Tad nu es secināju, ka viņi sāktu no šejienes. Tad kādēļ mēs nevarētu to pašu?

Automašīna apstājās pie lauku mājas, kuras pagalmā bija uzslieta milzu telts. Viri izkāpa. Iegājis pārpildītajā teltī, Robs stūri ieraudzīja savu bijušo sievu kopā ar kādu iru policisti malkojam tēju. Apkārt rosījās neskaitāmi likuma sargi, bija dzirdams skanīgais iru akcents, mirgoja zelta zvaigznes pie cepurēm un televīzijas monitori.

Dūlijs paņēma Robu aiz rokas un izklāstīja situāciju. Bandītu nams atradās dažu simtu jardu attālumā. Izejot pa šīs mājas sētas puses durvīm un trīs minūtes nosoļojot pa kreisi, šaurajā zaļajā ieleja varētu ieraudzīt kotedžu. Savukārt Monpelje nams atradās varena pakalna virsotnē.

- Klonkarijs to noīrēja pirms vairākiem mēnešiem, - paskaidroja Dulijs. - No zemnieka sievas. Tieši viņa mums par visu paziņoja, kad aptaujājām šejienes iedzīvotājus. Stāstīja, ka redzējusi nākam un ejam savādus cilvēkus. Sākām namu novērot. Jau pirms divdesmit stundām. Šķiet, majā ir pieci cilvēki. Marsinelli notvērām, kad tas devās uz veikalu.

Robs klusēdams palocīja galvu. Viņš jutās kā apstulbis. It kā piedalitos kādā divainā lugā, kur laukos un kalnos izvietoti bruņoti policisti, kas šaujamieroču stobrus pavērsuši pret bandītu kotedžu. Tajā atradās četri viri un viņu vadonis - kāds nolādēts psihopāts. Robam gribējās noskriet lejā pa kalnu un… kaut ko darīt. Vismaz kaut ko. Bet viņš tikai blenza televizoru ekrānos. Šķiet, īru policijai bija vairākas kameras, un viena no tām - infrasarkanā - filmēja bandītu slēpni. Ik kustība gan dienā, gan nakti tika izsekota un fiksēta. Lai gan stundām ilgi nekas vērā ņemams neatgadījās- mājas aizkari bija ciet un durvis noteikti aizslēgtas.

Uz rakstāmgalda pie televīzijas monitoriem atradās klēpjda- tors. Robs minēja, ka tas palīdz uzturēt kontaktus ar Klonkariju. Klēpjdators bija aprīkots ar kameru.

Bija sajūta, ka plaušas kāds piepildījis ar aukstu svinu. Robs devās pie Sēlijas. Viņi sasveicinājās un apskāvās.

Tad Robu pasauca Dūlijs.

-   Tas ir Klonkarijs! Atkal runā kamerā. Mēs pateicām, ka esat šeit. Viņš grib runāt ar jums!

Robs skriešus metās pāri visai teltij un nostājās pie klēpjdato- ra ekrāna. Tajā bija redzama tā pati stūrainā seja - teju vai pievilcīga, bet uzdzina stindzinošas šausmas. Gudras, taču viltīgas acis. Aiz Klonkarija muguras bija redzama Lizija citas drēbēs, joprojām sasieta, taču šoreiz bez maisa galvā.

-   O, džentlmenis no laikraksta!

Ne vārda neteikdams, Robs vērās ekrānā un pēkšņi sajuta pieskārienu. Dūlijs mudināja runāt ar Klonkariju.

-   Sveiks, - Robs sacīja.

-   Sveiks! - Klonkarijs sāka smieties. - Piedod, ka nācās uzvārīt tavu līgavu, taču tavai meitiņai nekas nekaiš. Tiešām! Manuprāt, viņa ir lieliskā stāvokli! Mēs dodam viņai daudz augļu. Un viņa plaukst. Protams, es neesmu pārliecināts, cik ilgi varēsim tā turpināt, bet tas vairāk atkarīgs no tevis.

-   Tu… - Robs iesāka. - Tu… - Viņš mēģināja vēlreiz. "Nav labi. līs nezinu, ko teikt." Izmisis viņš paskatījās uz Dūliju un tanī bridi kaut ko aptvēra. Viņš zināja, kas tieši sakāms. Viņam rokā bija vēl viena kārts, un nu pienācis laiks to izspēlēt. Viņš atkal pievērsās ekrānam. - Labi, Klonkarij, noslēgsim darījumu. Ja tu man atdosi Liziju, es tev sagādāšu "Melno grāmatu". Es to varu.

Džeimijs Klonkarijs saviebās. Šī bija pirmā nedrošības pazīme, un Robam tā deva cerību.

-   Protams, - atbildēja Klonkarijs. - Protams, vari. - Smaids šķita sarkastisks, nepārliecinošs. - Droši vien dabūji Lalešā, vai ne?

-Nē.

-   Kur tad tu to dabūji? Pie velna, ko tu gribi panākt, Latrel?

-   Grāmata ir Īrijā. Jesīdi man atklāja, kur tā atrodama. Kad biju Lalešā, viņi pateica, kur grāmatu meklēt.

Tie bija salti meli, taču likās, ka nelietis notic. Viņa sejā parā- dijas uztraukuma un šaubu ena, ko maskēja ņirdzīga vīpsnā.

-Jā, bet ir tikpat skaidrs, ka tu man nepateiksi, kur tieši tā grāmata ir. Pat tad, ja es sašķēlēšu tavas meitas degunu ar cigāru griežņi.

-    Ir pilnīgi vienalga, kur tā atrodas. Es to atvedīšu uz šejieni. Dienas vai divu laikā. Tad tev bus grāmata, un varēsi man atdot meitu. - Robs ieskatījās Klokarijam acīs. - Un mani neinteresē, vai tu pēc tam aizbēgsi no šejienes.

-   Mani arī ne. - Klonkarijs sāka smieties. - Mani arī tas neinteresē, Robij. Es tikai gribu dabūt to grāmatu.

Abi vīrieši skatījās viens uz otru. Robu bija pārņēmusi ziņkāre, sens žurnālista dzinulis.

-   Bet… kāpēc? Kāpēc tev tā tik ļoti vajadzīga?

Klonkarijs novērsās no kameras, it kā iegrimtu domās. Kad viņš atkal pacēla zaļās acis, tās šķita iemirdzamies.

-    To es laikam varētu tev izstāstīt. Kā žurnālisti to medz dēvēt? Par reklāmu?

Robs atskārta, ka policisti sākuši rosīties. "Kaut kas noticis. Vai tas bija kāds signāls? Vai policija gatavojas ielauzties mājā? Vai manas meitas liktenis tiek izlemts tieši šajā brīdī?"

Foristers ar žestu norādīja, lai Robs turpina runāt.

Taču runāšanu turpināja Klonkarijs.

-    Pirms trīssimt gadiem Jeruzalemes Volijs atgriezās no Svētās zemes ar materiāliem, ko bija saņēmis no jesīdiem. Varēja justies laimīgs, jo bija atradis tieši to, ko Elles uguņu klubs meklēja un ko Frānsiss Dešvuds lūkoja gadiem ilgi. Viņš bija atradis pēdējo pierādījumu tam, ka visas reliģijas, visas ticības, Korāns, Talmūds un Bībele, visas tās iepuvušās, iedomātās blēņas ir vien tukšas muļķības. Reliģija ir tikai iestāvējusies urīna smaka, kas saglabājusies kopš cilvēka dvēseles sērdienības laikiem. Tadam ateistam un priesteru nīdējam kā manam sencim šāds pierādījums līdzinājās Svētajam grālam. Milzīgam. Vai uzvarai loterijā. Dievs nav miris; tas nelietis nekad nav dzīvojis. - Klonkarijs pasmaidīja. - Bet ar to viss nebeidzās, Rob. Volija atradums bija tik iespaidīgs, ka salauza viņam sirdi. Kā mēdz teikt? Esi prātīgs savās vēlmes! Vai tas nav aktuāli arī mūsdienās?

-   Tātad… ko viņš atrada?

-   Ak, jā. - Klonkarijs iesmējās. - To gan tu gribētu zināt, Robij, mans tabloīdu skribent! Taču to es tev neteikšu. Ja tu patiešām zini, kur atrodas "Melnā grāmata", tad izlasīsi pats. Ja kādam to izstāstīsi, tad es sagraizīšu tavu meitu ar steika nazīšiem, ko pa- sūtināšu interneta veikalā eBay. Tagad varu pateikt vien to, ka Tomass Baks Volijs paslēpa šo grāmatu un tikai dažiem draugiem atklāja, kas tajā rakstīts un ka zināmos apstākļos ta ir iznīcināma.

-   Kādēļ viņš pats to neiznīcināja?

-    Kas to lai zina? "Melnā grāmata" ir tik neparasta… gluži ka apslēptā manta. Tik šausminoša atklāsme, Rob, ka viņš varbūt ne- sadušojās to izdarīt. Viņš droši vien lepojās ar savu veikumu. Viņam piederēja atklājums, kas nebija pa spēkam pat dižajam Deš- vudam. Necilais Toms Volijs no koloniālās Īrijas nomales pārspējis britu finanšu ministru! Viņš noteikti ļoti lepojās, tādēļ nevis iznīcināja grāmatu, bet paslēpa to. Laika gaitā šī slēptuvē aizmirsusies. Un tādēļ mēs tik varonīgi meklējam mana senča diženo atklājumu. Taču ir kāda interesanta lieta, Rob. Vai tu klausies?

Policija pilnīgi noteikti bija kaut ko uzsākusi. Robs manīja, ka bruņoti vīri iet ārā no telts. Bija dzirdamas apslāpētas pavēles. Rosības sajūtu pastiprināja mirgojošie videoekrāni. Tajā pašā laikā šķita, ka bandīti dārzā kaut ko ceļ. Tas bija milzīgs koka miets. Tādu varētu izmantot uzduršanai.

Robs saprata, ka jāturpina saruna ar Klonkariju. Jānomierinās un jāmudina slepkavu runāt.

-Stāsti, stāsti! Es klausos.

-    Volijs stāstīja par kādu templi, kuru reiz varētu atrakt Turcijā…

-   Gebeklitepē?!

-   Gudrs zēns! Gebeklitepē. Volijs izstāstīja savām uzticības personām, ko viņam teikuši jesīdi. I'roti, "Melnā grāmata" jāiznīcina gadījuma, ja tiek atrakta Gebeklitepe.

-    Kāpēc?

-   Tur jau tā lieta, nolādēts! Ja "Melnā grāmata" nonāk īstajās rokās, tiek lasīta pareizajā gaismā un uztverta kopā ar pierādījumiem no Gebekli, tā var apgriezt pasauli kājām gaisā, ta var mainīt pilnīgi visu! Tā pazemotu un degradētu sabiedrību. Ne tikai reliģijas, bet visu mūsu dzīvi, pasaulē iedibināto kartību. Ja at- klatos patiesība, apdraudēts būtu pilnīgi viss. - Klonkarijs pieliecās ļoti tuvu kamerai. Seja aizpildīja gandrīz visu ekrānu. - Kāda ironija, vai ne, Rob? Visu šo laiku es tikai centos pasargāt tevi no tevis paša, visus tavus stulbeņus, visu cilvēci! Tāds ir Klonkariju uzdevums - aizsargāt visus. Atrast "Melno grāmatu", ja nepieciešams, un iznīcināt to. Lai glābtu pārējos! Zini, būtībā mēs esam īsteni svētie. Tuvākajās dienās es ceru saņemt ielūgumu uz audienci pie pāvesta. - Klonkarija sejā bija atgriezies viltīgais čūskas smīns.

Robs ieskatījās ekrānos aiz klēpjdatora. Tajos bija jaušama kustība. Viena kamera rādīja trīs bruņotus stāvus, kas lēni lida uz kotedžas dārza pusi. "Droši vien policisti. Gatavojas ielauzties." Robs mēģināja koncentrēties dialogam ar Klonkariju, un pēkšņi atskārta, ka slepkava, iespejams, dara tieši to pašu, proti, cenšas novērst Roba un policijas uzmanību.

Taču Dūlijs ar saviem vīriem bija redzējis koka mietu un saprata, ka īstais brīdis ir klāt. Robs pētīja savas meitas profilu. Viņa joprojām bija piesieta pie krēsla. Teju ar spēku piespiedis sevi runāt, Robs apslāpēja emocijas.

-   Kādēļ tu rīkojies tik nežēlīgi? Kādēļ slepkavo? Ja tev vajadzīga tikai jesīdu grāmata, kādēļ tu upurē cilvēkus?

Seja klēpjdatora ekrānā sadrūma.

-    Tādēļ, ka esmu Klonkarijs. Mēs esam cēlušies no Volijiem, kam senčos bijis Olivers Kromvels. Saproti? Vai saproti, no kurienes radusies tieksme dedzināt cilvēkus? Dedzināt cilvēkus baznīcās? Daudzu skatītāju klātbūtnē? Kromvels esot smējies, kad kaujā nogalinājis cilvēkus.

-Un?

-   Tātad vaino manu sasodīto haplotipu. Jautā manai dubultajai spirālei. Ieskaties disbindīna gēnu sekvencē DTNBP-1.

Robs centās nedomāt par savu meitu, kas uzdurta uz. mieta.

-   Tu apgalvo, ka esi mantojis šo tieksmi?

Sarkasma pilns, Klonkarijs aplaudēja.

-   Izcili, Holms! Jā. Ir diezgan skaidrs, ka esmu psihopāts. Kādi pierādījumi tev vajadzīgi? Paliec šajā kanālā un redzēsi, kā es tiesāju tavas meitas smadzenes ar krāsni ceptiem fri kartupeļiem. Vai ar tādu pierādījumu tev pietiks?

Žurnālists norija dusmas. Viņa galvenais uzdevums bija runāt ar Klonkariju un paturēt acīs meitu. Un tas nozīmēja, ka jāklausās šī vājprāša deklarācijās. Robs palocīja galvu.

-    Protams, man ir vardarbības gēns, Rob. Jocīgi, bet man ir ari augsta intelekta gēns. Vai zini, kads ir mans intelektuālās attīstības koeficients? Simt četrdesmit septiņi. Jā, simt četrdesmit septiņi. Tātad es esmu ģēnijs, pat pēc ģēniju standartiem. Vidējais Nobela prēmijas laureātu koeficients ir simt četrdesmit pieci. Es esmu gudrs, Rob! Ļoti gudrs. Varbūt pat pārāk gudrs, lai tev būtu saprotams, cik gudrs esmu. Tāda ir augsta intelekta problēma. Man satikšanās ar parastiem cilvēkiem ir gluži ka mēģinājums nopietni papļāpāt ar molusku.

-    Bet es tevi saprotu.

-    Lieliski! Tu ar savu nenozīmīgo aspiranta intelektuālās attīstības koeficientu! Kāds tas ir? Simt divdesmit pieci? Simt trīsdesmit? Jēziņ! Es esmu Klonkarijs. Dižciltīgo Kromvelu un Voliju gēnu nēsātājs. Par nožēlu tev un tavai meitai, man ir arī viņu ugunīgās nežēlības gēns. Par to mēs vel pārliecināsimies. Lai vai kā…

Klonkarijs pagriežas pa kreisi. Pacēlis galvu, Robs ieskatījās video monitoros. Policija sāka uzbrukumu; vismaz šaujamieroči bija kaujas gatavībā. Ieleju piepildīja šāvieni un to atbalsis.

It visur skanēja kliedzieni, šāvieni un citi trokšņi. Klēpjdatorā, monitoros, ieleja. Datora ekrāns nomirgoja un tad atkal noskaidrojās, it kā nejauši kāds būtu iebelzis pa kameru. Klonkarijs stāvēja kājās. Ielejā atskanēja kārtējais šāviens, pēc tam vēl četri - un tad tas notika. Robs vēroja, kā otrā policijas vienība šaudama vir- zījās uz priekšu. Šāva ātri un dedzīgi.

Snaiperi iznicināja bandu. Robs redzēja, kā tumšie bandītu stāvi televīzijas monitoros saļimst zemē. Divi cilvēki nokrita. Un tad viņš saklausīja kadu kliedzienu. Nebija skaidrs, vai tas nāk no televizoriem, klēpjdatora vai lauka, taču skaņas laupīja drosmi - tie bija automātiskie ieroči. Atkal kliedziens. Varbūt nogalināts kāds policists. Un tad vēl viens? Uzbrukums turpinājās - tieš- raidē visos policijas telts televīzijas monitoros.

Policisti rāpās pāri kotedžas dārza mūrim un žogiem. Pamazām kotedžas pagalmā pulcējās arvien vairāk cilvēku melnās slēpotāju maskās un melnās ķiverēs. Tie izkliedza pavēles un bļāva uz bandītiem.

Viss notika neaptverama un apdullinošā ātrumā. Vismaz viens no bandītiem izskatījās nopietni ievainots, tas gulēja izpleties un tik tikko spēja pakustēties. Otrs, iespējams, bija beigts. Tad kāds virs devās uz priekšu un iemeta mājā šoka granātu. Robs izdzirdēja briesmīgu troksni, un pa salauztajiem kotedžas logiem ārā vēlās melnu dūmu mākoņi.

Cauri dūmiem, apdullinošajam troksnim un juceklim viens tomēr šķita skaidrs - policija gūst virsroku. "Bet - vai viņiem i/dosies sagūstīt arī Klonkariju?" Robs vērās klēpjdatora ekrānā. Klonkarijs bija sagrābis Liziju. Saraucis pieri, viņš kāpās atpakaļ, arā no istabas. Mirkli pirms bēgšanas viņš aizcirta klēpjdatora vāku. Attēls pazuda.

četrdesmit trešā nodaļa

Policija bija tikusi galā ar bandu, tās locekļi - miruši, nopietni ievainoti vai apcietināti. Visi, izņemot bandas vadoni. Cietuši bija ari divi policisti. Ceļa malā rindojās neatliekamas palīdzības automašīnas, it visur rosījās ārsti, medmāsas un feldšeri.

Kotedžā strādāja policisti, lai pabeigtu operāciju. Klonkarijs acīmredzot bija aizbarikādējies augšstāva tālākajā guļamistabā. Viņš atkal bija ieslēdzis klēpjdatoru; Lizija atkal bija piesieta pie krēsla. Robs to vēroja datorā. Telpa bija iekārtota pēdējai apšaudei.

Robs lūkojās Klonkarija glūnīgaja sejā, smīnā savilktajās lupās un aristokrātiskajos vaibstos. Zaļās acis guļamistabas pustumsa mirdzēja.

Policisti steigšus apspriedās, kā rīkoties tālāk. Foristers uzskatīja, ka vajadzētu gluži vienkārši doties triecienuzbrukumā, izlaužot istabas durvis, - jo ilgāk viņi kavēsies, jo lielākas briesmas draudēs Lizijas dzīvībai. Iru policisti bija daudz atturīgāki; Dūlijs prātoja, ka vajadzētu turpināt sarunas. Varbūt varētu atrast iespēju slepus ielauzties caur jumtu. Robs vēlējās, kaut viņi ilgi nekavētos. Viņš jutās pilnīgi pārliecināts, ka ir izpratis Klonkarija psiholoģiju. Bandas vadonis apzinājās, ka ir nolemts; saprata, ka pie "Melnās grāmatas" netiks, taču alka paņemt Liziju lidzi, turklāt visšaušalīgākajā veida - piespiežot tēvu skatīties, kā mirst viņa bērns. Domādams par dažādajām metodēm, kā Klonkarijs varētu nonāvēt viņa meitu, Robs spēcīgi nodrebēja. "Tas varētu notikt jau šobrīd. Tiešajā ēterā."

Foristers pieskārās Roba plecam, mēģinādams mierināt. īru policisti steidzīgi pētīja kotedžas plānojumu - skursteni, logus, visu. Vai varētu iemest šoka granātas pa augšstāva logiem? Vai nevainojams šāvējs varētu trāpīt cauri logam? Šādas idejas saniknoja Robu. Viņš apzinājās, ka ikviens policijas solis pamudinās Klonkariju nogalināt Liziju. Guļamistabas durvis noteikti bija aizslēgtas, aizbultētas un aizbarikādētas. Tātad sagaidams tikai viens iznākums. Lai ielauztos istabā, būs nepieciešamas divas vai pat trīs minūtes. Tiklidz policija sāks operāciju, Klonkarijs izvilks savu spožo dunci un izgriezīs meitenei mēli. Izdobs acis. Pāršķels tik balto un nevainīgo kaklu…

Robs iztēlojās savas meitas galvu, kas atdalīta no ķermeņa, un vienlaikus centās nedomāt par to. Sēlija klusi raudāja. Šķiet, raudāja ari viņu meita - ekrāna dibenplanā bija redzams, kā dreb viņas pleci.

Ar delnas virspusi noslaucījusi degunu, Sēlija izteica skaļi Roba domas:

- Izejas nav. Viņš nogalinās Liziju. Jēzus…

Sakodis zobus, Robs paskatījās savas bijušās sievas saraudātajā sejā. Viņai bija taisnība.

Klēpjdatora ekrānā varēja vērot, kā Klonkarijs sēž un kaut ko nesakarīgi murmulē. Tā turpinājās jau divdesmit minūtes - kopš šaudīšanās pagalmā un mājā. Tā pļāpāšana šķita pavisam savāda.

Šoreiz viņš runāja par holokaustu.

-   Vai esi kādreiz aizdomājies, Rob, par Hitleru? Kāpēc viņš tā rīkojās? Holokausts bija grandiozs cilvēku upurēšanas rituāls, vai ne? Tā to dēvē ebreji. Vai zināji? Šoa. Dedzināmais upuris. Upurēšana. Hitlers viņus upurēja. Tie bija dedzināmie upuri, gluži tāpat ka bērni, ko žīdi upurēja Moloham. Tofetā. Ben-Hinomā. Nāves ēnas ielejā. Sadedzināšanas vietā. Jā. Tieši tur mēs esam, Rob. Nāves ēna. Kur tiek sadedzināti mazi bērni.

Klonkarijs aplaizīja lupas. Vienā rokā viņš turēja revolveri, bet otrā - dunci. Monologs turpinājās.

-   Diženi vīri vienmēr upurē, vai ne? Napoleons šķērsoja upes pāri noslīkušo karaviru līķiem. Viņš pavēlēja tiem lēkt ūdeni un noslīkt, lai viņš sastingušas miesas izmantotu par tiltu. Patiesi dižens virs. Bet Pols Pots Kampučijā nokāva divus miljonus savu vīru tikai eksperimenta pēc. Divus miljonus, Rob! Tā rīkojās sarkanie khmeri, un viņi bija haute bourgeoise: vidusslāņa augstākas kārtas pārstāvji. Izglītoti un apgaismoti.

Papurinājis galvu, Robs novērsās no klēpjdatora ekrāna.

-    Ak, tu negribi par to runāt! - Klonkarijs pavīpsnāja. - Cik ērti! Taču tev nāksies par to runāt, Rob. Tie ir nenoliedzami fakti! Ikvienam politiskajam līderim pasaulē ir kaut niecīga, tomēr tieksme uz vardarbību un sadismu. Irākas karā mēs cīnījāmies par brīvību, vai ne? Bet… cik daudz cilvēku mēs nogalinājām ar savām kasešu bumbām? Divsimt tūkstošus? Pusmiljonu? Tur mēs neko nevaram darīt, vai ne? Visattīstītākās sabiedrības turpina nogalināt. Taču nogalina daudz efektīvāk. Tas mums, cilvēkiem, labi padodas, jo mūs vienmēr vada slepkavas. Vienmēr. Kas notiek ar mūsu līderiem, Rob? Kādēļ viņi vienmēr grib nogalināt? Kas tā par tieksmi? Viņi šķiet vājprātīgi, bet… vai tiešām viņi tik ļoti atšķiras no tevis un manis? Ko tu juti pret mani, Rob? Vai esi iztēlojies, ka nogalini mani? Izvāri karstā eļļa? Nodur? Varu deret, ka esi. Visi gudrie cilvēki, visi apķerīgie puiši ir slepkavas. Mēs visi esam slepkavas. Kas ar mums notiek, Rob? Vai mūsos… ir kaut kas apslēpts? Kā tu domā, Kob? Ko? - Viņš vēlreiz aplaizīja lūpas un pārstāja smaidīt. - Taču es esmu noguris, Kob. Es ne uz mirkli nenoticēju, ka "Melnā grāmata" ir pie tevis vai tu zini, kur to meklēt. Manuprāt, ir pienācis laiks pielikt punklu šai stulbajai melodrāmai.

Viņš piecēlās, aizgriezās no kameras un piegāja pie krēsla. Tad viņš atraisīja auklas, ar kurām bija sasieta Lizija.

Robs vēroja, kā viņa meita lokās Klonkarija rokās. Mute viņai joprojām bija aizbāzta. Klonkarijs pievilka meiteni pie klēpjdatora un nosēdināja sev uz ceļa. Tad viņš sacīja:

-    Vai esi kādreiz dzirdējis par skitiem, Rob? Viņiem bija daži pavisam savādi ieradumi. Mēdza upurēt savus zirgus. Sadzina uz kuģiem un dzīvus sadedzināja. Aizraujoši! Tikpat nežēlīgi viņi bija pret jūrniekiem, kas cietuši kuģa katastrofā; ja cilvēkam paveicās izdzīvot pēc kuģa nogrimšanas jūrā, skiti skrēja krastā, sagrāba viņu aiz rokām, aizvilka līdz klintij, uzstiepa tās virsotnē un atkal nometa lejā. Apbrīnojama tauta!

Lizija centās izrauties no Klonkarija tvēriena un ekrānā ieskatījās tēvam acīs. Ieraudzījusi meitu, kas cīnās par savu dzīvību, Sēlija sāka elsot.

-    Un tagad es viņu dzīvu sadedzināšu. Tas ir skitu rituāls, kurā viņi upurēja pirmdzimto. Meitene taču ir jūsu pirmdzimtā, vai ne? Patiesībā tas ir jūsu vienīgais bērns, ko? Tātad es iekuršu uguni un tad…

-    Ej pie velna, Klonkarij! - Robs iesaucās. - Ej pie velim!

Klonkarijs sāka smieties.

-   Ak tā?

-    Pie velna! Ja tu viņai kaut pirkstu piedursi, es…

-   Ko, Robij? Ko tādu tu izdarīsi? Dauzīsies pie durvīm kā mazs kaķēns, kamēr es griezīšu viņai rīkli? Pasta kastītes atverē izkliegsi neglītus vārdus, kamēr es viņu drāzīšu un beigās nošaušu? Ko? Ko?! Ko iesāksi, pinkšķošais bābieti? Tu gan esi viens patētisks podiņš! Izbeidz draudēt! Kāpēc vēl neesi atnācis un sadevis man pa purnu? Nāc šurp, Robij, es tevi gaidu…

Robu pārņēma nevaldāmas dusmas. Pielēcis kājās, viņš izskrēja no telts. īru policists mēģināja viņu aizturot, taču tika pagrūsts malā. Robs skrēja, cik spēka. Lejup pa zaļo, slapjo, slideno Īrijas pakalnu, lai glābtu savu meitu. Skrēja, cik ātri vien spēja. Sirdspuksti atgādināja bungu rībienus, kas atbalsojās ausīs. Viņš skrēja un skrēja, pakrita slapjajā zālē, piecēlās, aizjoņoja garam dažiem bruņotiem policistiem ar melnām ķiverēm galvā, kuri mēģināja viņu apturēt. Uzkliedzis policistiem, Robs metās pie kotedžas durvīm un jau nākamajā mirklī bija mājā.

Policisti drūzmējās šaurajās kāpnēs uz augšstāvu, taču Robs viņus apsteidza. Pagrūda malā kādu formā tērptu vīru. Bija sajūta, ka vajadzības gadījumā viņš varētu nogrūst cilvēku no klints. Robs jutās ļoti stiprs un nikns - gatavs kaut tūliņ nogalināt Klonkariju.

Pēc brīža viņš jau stāvēja pie aizslēgtajām durvīm. Policisti pavēlēja vākties prom, taču Robs nelikās par viņiem ne zinis. Viņš dauzīja un spārdīja durvis, tās mazliet padevās - acīmredzot aizšaujama bulta bija saliekusies. Robs juta, kā nokrakšķ potītes kauliņi, taču spēra vēl pēdējo reizi. Durvis nodrebēja, eņģes izlūza, un Robs bija istabā.

Guļamistabā. Un tā bija…

Tukša. Tur nekā nebija.

Nebija ne krēsla, ne klēpjdatora, ne Klonkarija; ari Lizijas nebija. Netīrā grīda liecināja, ka nelieši te bijuši - tur mētājās pusat- taisītas ēdiena kārbas, drēbju gabali un netīras kafijas krūzites, pāris avīžu. Un stun - kaudze ar Kristīnes apģērbu.

Robam šķita, ka viņš jūk prātā. Gluži kā ierauts trakulīgā virpuli. "Kur ir Klonkarijs? Kur ir krēsls? Maiss? Kur ir mana meita?"

Istabā parādījās policisti, kas centas izraidīt Robu ārā, aizvest prom, taču viņš nevēlējās nekur iet. Bija jāatrisina šī neizprotama un tracinošā mikla. Viņš jutās piemuļķots, pazemots un bēdu sagrauzts. Robs manīja, ka balansē uz. neprāta robežas.

Gluži kā jucis, Robs pārlūkoja istabu un nopētīja visur izvietotās kameras. "Vai Klonkarijs paslēpies kaut kur citur? Un tagad novēro mūs? Smejas par mums?" Nez kādēļ Robam šķita, ka dzird derdzīgos Klonkarija smieklus; gandrīz vai juta, kā šis nelietis ņirdz par viņu.

Un tad viņš saklausīja īstu troksni. Apslāpētu troksni, kas plūda no skapja istabas stūri. Tā bija cilvēka balss, kurai skanēt traucē mutē iebāzts vīkšķis. Robs šo balsi pazina ļoti labi.

Pagrūdis malā vēl vienu īru policistu, viņš taisna ceļā piegāja pie skapja un atvēra dūnās.

No tumsas viņā lūkojās divas pārbiedēta cilvēka acis. Klusie, apslāpētie kunksti lūdza un vienlaikus pauda atvieglojumu, pat mīlestību.

Tā bija Kristīne.

četrdesmit ceturtā nodaļa

Robs sēdēja grozāmajā krēslā pie Dūlija rakstāmgalda. Dūlija kabinets atradās spožā, jaunā ēkā Lifi upes krasta. No lielā loga desmitajā stāvā pavērās galvu reibinošs skats - austrumos vīdēja upes ieteka Īrijas jūrā, bet dienvidos bija redzami rāmie Viklova kalni. Tie zem skaidrajām debesīm šķita zaļi un nevainīgi. Samie- dzis acis, Robs varēja saskatīt dučiem jūdžu tālo, zemo un drūmo Monpeljē namu mežainā pakalna virsotnē.

Skats uz Monpeljē atsauca Robu realitātē. Viņš pagriezās ar seju pret pārējiem, kas drūzmējās kabinetā. Kopš šausmīgajiem notikumiem Elles uguņu kluba mežā bija pagājušas vien deviņdesmit minūtes. No Klonkarija bija pienākusi tikai viena ziņa - ar apliecinājumu, ka Lizija joprojām ir dzīva. "Bet - kur viņi ir? Kur meitu meklēt?" Mēģinādams to izdomāt un izmisīgi cenzdamies salikt šīs mozaīkas gabaliņus kopā, Robs kodīja pirksta galu.

Kristīne runāja dzīvi un skaidri. Dulijs paliecās tuvāk viņai.

- Vai esat pārliecināta, ka jums nav vajadzīga mediķu palīdzība, lai…

-    Nē! - viņa iesaucās. - Ar mani viss ir kartībā. Es taču jau teicu! Man netika nodarīts pāri.

-   Tātad, - iejaucās Boidžērs, - kā viņi nogādāja jūs Īrijā?

-    Automašīnas bagāžniekā. Ar prāmi. Spriežot pēc pretīgās degvielas un jūras ūdens smakas.

-Jūs ietūcīja bagāžniekā?

-   Bet es izturēju. Vispirms bija dažas stundas automašīnā, pēc tam - prāmis. Un tad mēs bijām šeit.

Foristers palocīja galvu.

-Tā jau mēs domājām. Viņi no Lielbritānijas uz Īriju pārvietojās ar prāmi, izvairoties no muitas kontroles. Majeras jaunkundz, es zinu, cik tas ir nepatīkami, taču mums jāzina pēc iespējas vairāk un pēc iespējas ātrāk.

-   Kā jau teicu, man nav nodarīts pāri, detektiv. Jautājiet, ko vien vēlaties!

-    Labi. Ko jūs atceraties? Vai zināt, kad bandīti izšķīrās? Esam noskaidrojuši, ka jūs ar Liziju pāris dienu tikāt turētas kopā Anglijā. Vai nojaušat, kur tas bija?

-   Piedodiet. - Kristīnes balss šķita savāda, vārdi aprauti, skarbi. - Man nav ne jausmas, kur mūs turēja. Varbūt kaut kur netālu no Kembridžas? Pirmais brauciens nebija ilgs, apmēram stundu garš. Mēs ar Liziju abas bijām automašīnas bagāžniekā, bet tad mūs izvilka ārā. Uzmauca galvā maisus un mutēs sabāza tos vīkšķus. Viņi daudz runāja un laikam tad arī izšķīrās. Apmēram pēc pusotras dienas. To ir grūti noteikt, ja mute aizbāzta, galvā maiss un pati esi pārbijusies līdz nāvei.

Kad Foristers klusi pasmaidīja - kā atvainodamies -, Robs atskārta, ka detektīvs cenšas teiktajā saskatīt loģiku. Tad ierunājās Boidžērs:

-    Taču es joprojām nesaprotu. Kādēļ tika izspēlēts tāds teātris? Nabaga sieviete videoierakstā, miets dārzā, draudi nogalināt meiteni. Ko tas nozīmē?

-    Viņš to uzskatīja par iespēju pamocīt Robu. Psiholoģiski, - paskaidroja Kristīne. - Tas ir Klonkarija stils. Viņš ir psihopāts. Spilgts un teatrāls raksturs. Ja atceraties, man nācās kādu laiku pavadīt kopā ar viņu. Tās nebija laimīgākās stundas manā mūžā. - Robs palūkojās uz Kristini. Viņa vērās preti. - Man viņš ne reizi nepieskārās. Sāku prātot, ka viņš ir aseksuāls. Taču par to, ka viņš ir ekshibicionists, esmu pilnigi pārliecināta. Viņam patīk izrādīties, patīk apzināties, ka cilvēki spiesti noskatīties viņa izdarībās. Patīk, ja upuris cieš, tāpat ka tie cilvēki, kas gūstekni mīl…

Piecēlies Foristers aizgāja līdz logam. Viņam sejā spīdēja maigā Īrijas saule. Pagriezies viņš klusi noteica:

-    Un cilvēku upurēšanas rituālu parasti izpilda skatītāju klātbūtne. To man izstāstīja de Savarijs. Viņš lietoja vārdu… pielabinā- šanas spēks rodas no tā, ka rituālu noskatās citi. Acteki veda upurus piramīdu virsotnēs, lai visa pilsēta varētu redzēt, kā tiem tiek izrauta sirds. Vai ne?

-   Jā, - Kristine apstiprināja. - Ari vikingu kuģu apbedījumu rituāli bija publiskas upurēšanas ceremonijas. Karpatu iedzīvotāji savus upurus dūra uz mietiem, un atkal plašā publiskā ceremonija. Upurēšanai vajadzīgi skatītāji. Tauta, valdnieks, dievi. Nežēlības teātris. Tāds ir Klonkarija mērķis. Ieilgusi, publiska un ļoti izsmalcināta vardarbība.

-    To pašu viņš plānoja arī jums, Kristine, - klusi sacīja Foristers. - Publisku uzduršanu uz mieta. Kotedžas dārzā. Manuprāt, banda Īrijā kaut ko salaida dēlī.

-Kā?

-   Viņi sāka strīdēties un šaudīties, - Dūlijs paskaidroja. - Domāju, ka bandīti bez sava līdera zaudēja kontroli.

-   Taču ir vēl kāda lieta, - piebilda Boidžērs. - Kāpēc Klonkarijs atstāja bandu Īrija, ja zināja, ka viņus notvers un varbūt pat nošaus?

Robs rūgti iesmējās.

-    Vēl viens upurēšanas rituāls. Viņš ziedoja pats savus virus. Publiski. Varbūt pat noskatījās, kā iru policisti viņus nogalina. Kotedžā it visur bija kameras. Varu iztēloties, cik laimīgs viņš bija, kad raudzījās datora ekrānā.

Tad Boidžērs izteica skaļi pašu galveno jautājumu:

-   Tātad, kur ir Klonkarijs? Pie velna, kur viņš ir tagad?

Citu pēc cita Robs uzlūkoja visus policistus. Beidzot ierunājās Dūlijs:

-    Droši vien Anglijā?

-    Vai Īrijā, - atbildēja Boidžērs.

-    Manuprāt, viņš varētu uzturēties Francijā, - minēja Kristīne.

Foristers sarauca pieri.

-   Kā, lūdzu?

-    Kad mani sasēja un uzmauca galvā maisu, es dzirdēju, kā viņš nebeidzami runā par Franciju un savu ģimeni. Viņš ienīst savu ģimeni, ģimenes noslēpumus un visu pārējo. Savu šausmīgo mantojumu. To viņš atkārtoja neskaitamas reizes. Nepārtraukti klāstīja, kā viņam riebjas paša ģimene un it īpaši māte… un tā stulbā māja Francijā.

-    Interesanti… - Boidžērs zīmīgi vērās savā priekšniekā. Detektīvs nopietni palocīja galvu. - Varbūt tā sieviete videoierakstā bija viņa māte.

-   Jēziņ!

Telpā iestājās klusums. Tad Robs sacīja:

-   Bet franču policija novēro Klonkariju māju. Nē? Neuzrauga vecākus?

-   Domājams, - atbildēja Boidžērs. - Taču mēs ar viņiem tik bieži nesazināmies. Un viņi nesekotu mātei, ja viņa kaut kur aizbrauktu.

Pēkšņi sarunā iejaucās saniknotā Sēlija:

-    Kā viņš līdz turienei tiktu? Ar privātu lidmašīnu? Jūs taču teicāt, ka tam tiek sekots!

Foristers pacēla roku.

-    Mēs esam caurskatijuši gaisa satiksmes kontroles atskaites. Esam sazinājušies ar katru privāto lidlauku Anglijas austrumos. - Viņš paraustīja plecus. - Mēs zinām, ka viņiem ir nauda lidmašīnai; zinām, ka Marsinelli ir licence un Klonkarijam, iespejams, arī. Diemžēl problēma tāda, ka… - Detektīvs nopūtās. - Apvienotajā Karalistē ir tūkstošiem privātu lidmašīnu, un Rietumeiropā kopā to ir desmitiem tūkstošu. Ja Klonkarijs mēnešiem vai varbūt pat gadiem ilgi ir veiksmīgi lidojis ar izdomātu vardu, tad ari tagad neviens viņam nepievērsīs uzmanību. Viņš ir parūpējies par šķēršļu likvidēšanu. Un otra problēma ir tā, ka visi meklē bandu, vairākus puišus mašīnā vai privātā lidmašīnā. Bet neviens nedomā par jaunu vīrieti, kurš lieto viens… - Foristers domīgi paberzēja pieri. - Tomēr es neuzskatu, ka francūži būtu ļāvuši viņam izslīdēt. Apziņoti visi lielākie lidlauki un ostas. Taču, manuprāt, tas ir iespējams.

-    Ar šādām spekulācijām mēs tālu netiksim, vai ne? - iesaucās Robs. - Klonkarijs var būt gan Lielbritānijā, gan Francijā, gan Īrijā. Lieliski! Jāpārmeklē tikai trīs valstis. Un viņa nagos joprojām ir mana meita. Un varbūt viņš ir nokāvis savu māti. Ko iesāksim?

-    Kā klājas jūsu paziņai Izobelai Previnai Turcijā? Vai viņai izdevies atrast "Melno grāmatu"? - pajautāja Foristers.

Robu pārņēma cerības un vienlaikus ari izmisums.

-    Vakar vakarā viņa atsūtīja īsziņu. Apgalvo, ka ir tuvu mērķim. Tas arī viss, ko es zinu.

Sēlija paliecās uz priekšu, un viņas dzeltenīgajos matos iemirdzējās saule.

-    Bet… kā būs ar l.iziju? Lieciet mierā to "Melno grāmatu"! Kuru tā interese? Ko viņš iesāks ar Liziju? Ar manu meitu?

Kristīne piegāja pie dīvāna un apskāva Sēliju.

-   Tagad Lizija ir drošībā. Es viņam nebiju vajadzīga, jo esmu tikai Roba draudzene. Rotaļlieta. Prēmija. Vienreizējās lietošanas priekšmets. - Viņa atkal apskāva Sēliju. - Taču tas puisis nav idiots. Viņš izmantos Liziju ciņā ar Robu. Kamēr dabūs, ko grib. Un viņš grib "Melno grāmatu". Viņš domā, ka tā ir pie Roba.

-   Diemžēl es neko nezinu, - Robs grūtsirdīgi secināja. - Es viņam sameloju. Pateicu, ka zinu, kur grāmatu meklēt. Kādēļ lai viņš man ticētu? Kā jau tu teici, viņš nav muļķis.

-    Tu brauci uz Lalešu, - atbildēja Kristīne. - Es dzirdēju, ka viņš runā arī par to. Cik daudzi nejesīdi bijuši Lalešā? Varbūt pārdesmit simts gadu laikā? Tieši tas viņam neliek mieru. - Kristīne atslīga dīvānā. - Viņš ir kā apsēsts tas grāmatas deļ un ir pārliecināts, ka tu kaut ko zini, jo esi bijis Lalešā. Tādēļ es uzskatu, ka tagad Lizija ir relatīvā drošībā.

Iestājās klusums. Pēc tam uz vairākām minūtēm sarunas skāra lidmašīnas, lidlaukus un automašīnu prāmjus. Tad iedūcās klēpjdators.

Tiešsaistē bija parādījies Klonkarijs.

Ne vārda neteicis, Robs pamāja ar roku cilvēkiem kabinetā, un tie sapulcējās ap galdu un vērās klēpjdatora ekrānā.

Tur bija redzams Klonkarijs. Attēls bija skaidrs, skaņa lieliska. Slepkava smaidīja. Pat ķiķināja.

-Sveikiņi! Iedomājos, ka vajadzētu aprunāties. Drusku papļāpāt. Tātad jums izdevās notvert manus ne visai apķērīgos puišus. Manus brāļus Eirē. Cik apnicīgi! Es biju ieplānojis tik jauku uzduršanu uz mieta! To jau jūs droši vien zināt. Vai redzējāt to milzu puļķi dārzā?

Dūlijs palocīja galvu.

-   Redzējām.

-    O, detektīvs Dullitis! Kā klājas? Žēl, ka neizdevās tikt gala ar to franču kuci. Visa tā ņemšanās pa tukšo. Vajadzēja vismaz paspīdzināt kārtīgi, kā biju plānojis. Taču man galvā bija citas rūpes. Vienalga. Jo draugi man vēl palikuši. Viens ir tepat līdzās. Sasveicinieties ar manu draudzenīti!

Pastiepis roku, Klonkarijs kaut ko pacēla.

Tā bija nocirsta cilvēka galva.

Precīzāk, tā bija Izobelas Previnas galva. Ada šķita bala un sākusi trūdēt. No kakla brīvi karājās pelēcīgi nervi un zaļganas artērijas.

-   Izobela! Pasaki kaut ko! Sasveicinies ar pārējiem. - Klonkarijs papurināja roku, un galva it kā palocījās.

Kristīne sāka raudāt. Robs, šausmu pārņemts, vērās ekrānā.

Klonkarijs veltīja visiem nicīga lepnuma pilnu smaidu.

-   Tā, pasaki visiem "labdien"! Bet tagad, es domāju, viņa vēlas atgriezties savā īpašajā vietā. Viņas galvai esmu ierīkojis speciālu vietu, tādejādi izrādot cieņu viņas sasniegumiem arheoloģijā. - Piecēlies Klonkarijs pagājās uz priekšu un tad meistarīgi aizspēra galvu šķērsām pāri visai istabai. Galva atsitās pret papīrgrozu un ar būkšķi iekrita tajā. Tad viņš atkal pievērsās kamerai. - Es stundām ilgi trenējos. Tā, par ko es runāju? Ak, jā. Tā saucamais žurnālists Roberts. Sveiks! Priecājos, ka vari būt kopā ar mums. Neuztraucies, kā jau pirmīt teicu, ar tavu meitu viss ir kārtībā. Skaties… - Viņš paliecās uz priekšu un grozīja kameru, kamēr tajā parādījās Lizija. Viņa atkal bija piesieta pie krēsla, taču dzīva un, kā šķiet, vesela. Tad kamera vēlreiz tika sagrozīta. - Redzi, Robij, viņai klājas labi. Vesela ka rutks. Atšķirībā no Izobelas Previnas. Piedodiet manu jociņu ar viņas iekšējiem orgāniem, taču es nespēju noturēties. Laikam manī ir apslēpts filmu režisora talants. Tik reta iespēja! Es klaiņoju pa šaurajam Turcijas ieliņām, un - re! - Izobela Previna! Dižā arheoloģe! Ar visu lorneti! Pie velna, kas ir lornete? Tad nu es drusku padomāju, apmēram kādu sekundi. Es pazīstu savus arheologus; es zinu, ka viņa bija de Savarija kolēģe; zinu, ka viņa mācīja daudzsološo Kristīni Majēru; zinu, ka viņa bija eksperte Asīrijas un īpaši jesīdu jautajumos. Bet viņa bija pensionējusies un apmetusies uz dzīvi Stambulā. - Klonkarijs iespurdzās. - Jā, tiešām, pārāk uzkrītoša sakritība. Tādēļ mēs viņu sagūstījām, piedodiet, mazliet iespaidojām fiziski, un viņa mums izstāstīja ļoti daudzas interesantas lietas. Un tad mani pārņēma, ja tā var teikt, estētiska atklāsme. Es izdomāju šo nelielo izrādi ar maisiem, kastroli un zarnām. Vai tev patika? Cerēju, ka noticēsi Kristīnes nāvei tavu acu priekšā un viņas dzemdes savārišanai mērcē, un pēc tam sekotu pats labākais, proti, tu aizbrauktu uz Īriju un noskatītos, kā Kristīne mirst vēlreiz, visneparastākaja veidā, uzdurta uz mieta. Cik daudziem ir divkārša izdevība nolūkoties, kā viņu mīļotais cilvēks tiek nomocīts līdz nāvei, proti, pirmoreiz tiek savārīts zupā un pēc tam uzdurts uz mieta? Vestendas producenti maksātu miljonus par tādu iespēju. Augstāka līmeņa izrāde! - Klonkarijs satraukts pamāja ar roku. - Un tā ir tikai puse. Vai prati novērtēt augstākās klases režisora darbu, skatoties asiņaino drāmu Īrijā? Vai neesmu pelnījis aplausus par "Oskara" balvas cienīgu scenāriju? - Izteiksme nelieša sejā liecinaja, ka viņš tiešām gaida aplausus un ovācijas. - Izbeidziet! Vai tiešām jūs slepenībā neapbrīnojāt šo izradi? Ar vienu gājienu es notriecu jūs no īstā ceļa un piespiedu pārdzīvot visbriesmīgākās mocības! Tu taču noticēji, ka būsi spiests noskatīties, kā tavu meitu uzdur uz mieta, bet tad naktos aptvert, ka šādā nāvē ies Kristīne, bet es tikmēr sēdētu šeit, drošībā, un visu vērotu augstas izšķirtspējas televizorā. - Smaids noplaka. - Tad mani radošie asistenti sāka šaudīties un salaida visu dēlī, iekams es paguvu piebeigt Kristīni. Ak vai! Teikšu, ka ir: mūsdienās dabūt labus kadrus ir ārkārtīgi grūti. Plāns bija tik lielisks! Un tomēr… Kur mēs palikām? Kur… tu… biji…

Balss izplēnēja, un šķita, ka Klonkarijs iegrimst nemaņā. Izteiksme seja likās dīvaina, pārdabiska. Robs zīmīgi palūkojās uz Foristeru, kurš piekrītoši palocīja galvu.

- Nē, es nejūku prātā, - Klonkarijs iesmējies sacīja. - Es jau esmu jucis. To jūs noteikti esat pamanījis, detektīv Forest Gamp. Taču es, lai arī traks, esmu daudzkārt gudrāks par tevi. Es zinu visu, ko zini tu. Piemēram, jus sava lēnajā domāšanas gaitā jau esat aptvēris, ka es atrodos Kurdistanā. Ņemot vērā faktu, ka biju sagūstījis Izobelu un paspēlējies ar viņas iekšām, tas ir acīm redzami. Jāteic, ka šī ir viena draņķīga vieta! Turki tik riebīgi izturas pret kurdiem! Tiešām. Kāds kauns! - Klonkarijs papurināja galvu un nopūtās. - Es runāju nopietni. Viņi ir rasisti! Un es ienīstu rasistus. Tiešām. Tu varbūt domā, ka esmu cietsirdigs psihopāts, taču tā nav. Es no visas sirds ienīstu rasistus. Vienīgie, kurus ienīstu vairāk par rasistiem, ir nēģeri. - Divreiz apgriezies grozāmajā krēsla, Klonkarijs atkal pievērsās kamerai. - Kāpēc melnie ir tik aprobežoti? Ei, puikas, izbeidziet! Atzīstieties! Vai tiešam nekad neesat domājuši par melnajiem? Viņi tagad ir visur, vai ne? Vai tāds ir viņu plāns? Varbūt viņi salasās kopa un nolemj, ka vajadzētu emigret uz kādu jauku vietiņu, lai to pārvērstu par miskasti? Viņiem patīk dzīvot idiotiskās mājās, zagt un šaudīties. Un pēc tam viņi sāk sūdzēties par baltajiem! Un kur tad vēl pakistānieši un arābi! Lai Dievs pasargā! Kādēļ viņi nevarētu gluži vienkārši aizvākties un mājās bāzt savas sievas atkritumu maisiņos? Un izbeigt to bļaustīšanos mošejās? Tā taču nevienam nav vajadzīga. Un ko teiksiet par žīdiem, kas vaid holokausta deļ? - Klonkarijs spurgdams smējās. - Kunkst un činkst ka skuķi! Holokausts tāds, holokausts šitāds, lūdzu, nesitiet mani, tas ir holo- kausts! Holokausts šmolokausts. Paklau, stulbais Žīdiņ, vai nebu- tu pienācis laiks tikt tam pāri? Iet uz priekšu? Turklāt - vai tiešām holokausts bija tik briesmīgs? Tiešām? Tas vismaz bija punktuāls. Vācieši prot ievērot grafiku. Pat tad, ja brauc ar lopu vāģiem. Vai vari iedomāties, kāds haoss valdītu, ja šo pienākumu uzņemtos briti? Viņi nespēj ievērot kārtību pat vasarnieku līnijā, kas ved uz Klepemu, kur nu vel vadīt Transciropas nāves dzelzceļu! - Klonkarijs mēģināja atdarināt koknejiešu akcentu. - "Mēs vēlētos atvainoties par to, ka esam iekavējuši Aušvices pakalpojumu sniegšanu. Tiek piedāvāts alternatīvs autobusu pakalpojums. Restorānvagons tiks atvērts Treblinka." - Atkal spurdziens. - Jēziņ, britil Pie velna tos britus! Iedomīgie, stulbie dzērāji, kas savā miglā mūžīgi rīko tračus. Un jeņķi? Lai Dievs glābj mus no jeņķiem un viņu pēcpusēm! Pie velna jeņķus ar viņu milzīgajām pakaļam] Kas par lietu? Kāpēc viņiem ir tik lielas pakaļas? Vai viņi nav secinājuši, ka neveiksme Irākā ir cieši saistīta ar viņu neizmērojami lielajām pakaļām? Ei, tas ir īstais iemesls, Amerika! Vai gribat zināt, kas notika ar tiem masu iznīcināšanas ieročiem? Viena resna Losandželosas kuce sēž uz tiem Dunkin' Donuts veikaliņā. Taču viņa to nezina, jo pakaļa ir Neptūna lielumā un viņa neko nejūt. - Klonkarijs atkal sagrieza krēslu. - Savukārt japāņi ir tikai negodīgi troļļi ar elektroinstalācijas ierīkotāju talantu. Bet ķīnieši prot septiņos veidos pagatavot brokoļus un izskatās pēc olgalvjiem. Sasodītie zivju rijēji! - Viņš uz mirkli apklusa, it kā apsvērdams nākamos vārdus. - Toties man patīk poļi. - Klonkarijs plati pasmaidīja. - Bet tu jau droši vien saprati. Tu zini, ko es gribu. Tu saproti, ka Lizija ir pie manis un es viņu paturu dzīvu tikai viena vienīga iemesla dēļ. Un tā ir "Melnā grāmata". Es zinu, ka tu zini, kur tā atrodas, Rob, jo tā man teica Izobela. Viņa man izstāstīja, kas notika Lalešā. Lai izvilktu šo informāciju, mums nācās nogriezt viņai ausi. Es to ausi apēdu. Ne, neapēdu. Izbaroju vistām. Nē, neizbaroju. Eh, kuru tas interesē? Galvenais ir tas, ka viņa mums visu izstāstīja. Teica, ka esi viņu sūtījis uz šejieni pēc "Melnās grāmatas"; ka pats tu nevari braukt, jo tas modīgais okšķeris Kiribali iebāzīs tevi cietumā. Tādēļ tu nosūtīji uz. Turciju Izobelu Previnu. Diemžēl es jau biju te, izrāvu viņai aknas un izvārīju zupu Provansas gaumē. Tātad, Rob, tev ir vēl viena diena. Mans pacietības mers drīz būs pilns. Kur ir ta gramata? Hāranā? Mardi- nā? Sogmatarā? Kur? Uz kurieni devas Izobela? Mēs viņu krietni paspīdzinājām, taču tā vecā lesbiete bija pietiekami braša un visu līdz pēdējam punktam neatklāja. Bet man jāzina! Ja nepateiksi to pēc divdesmit četrām stundām, laikam bus klat mazās Lizijas kārta pārtapt par ievārījumu. Jo manai pacietībai būs pienācis gals. - Viņš nosvērti palocīja galvu. - Vai zini, esmu saprātīgs cilvēks, taču nevēlos, lai mana iedzimtā laipnība tevi maldinātu. Patiesību sakot, man ir raksturs, un es dažkārt kļūstu… pārāk satraukts. Bet tagad es parunāšu ar tevi, Selij. Jā, ar tevi, bijusī Latrela kundze, mīļā, pinkšķošā Sēlija! Es redzu, kā tu šķielē uz kameru ar savām cūkas ačtelēm. Vai tu klausies? Beidz raudāt, slapjā mauka! Tev ir tikai viena diena, divdesmit četras īsas stundiņas, lai apdomātos, un tad tava meita tiks iegrūsta burkā un dzīva aprakta. Tad nu ceru, ka drīz atkal tiksimies! - Klonkarijs paliecās tuvāk kameras slēdzim. - Citādi būs pienācis lielās konservēšanas laiksl

Četrdesmit piektā nodala

Videoieraksts beidzās. Sēlija atkal sēdēja dīvānā un klusi raudāja. Robs piegāja klāt un aplika roku bijušajai sievai ap pleciem.

Pirmā atguvās Kristīne. Izslaucījusi acis, viņa sacīja:

-   Tātad, mēs zinām, ka viņš ir Urfa. Tas nozīmē, ka Klonkarijs domā tāpat kā… - Viņa dziļi nopūtās. - …ka nabaga Izobela.

-Tu runā parOstina Leijarda teoriju?- pārjautāja Robs.

-   Protams. Kas gan cits tas varētu but? Klonkarijs acīmredzot nonācis pie tiem pašiem secinājumiem. Tādēļ paņēma līdzi mazo Liziju un ar privātu lidmašīnu devās uz Kurdistānu.

Foristers piekrītoši pamāja.

-Jā. Varbūt viņš jau mēnešiem ilgi tā rīkojies. Izmantojot izdomātu vārdu un tā tālāk. Mēs sazināsimies ar Turcijas gaisa satiksmes kontroles dienestu.

Robs papurināja galvu.

-   Jus nepazīstat Kurdistānu! Ja Klonkarijs ir gudrs - un tieši tāds viņš ir -, tad spēj piezemēties, teju neviena nepamanīts. Dažas teritorijas turki tikpat kā nekontrolē. Turklāt viņš varbūt vispirms devies uz Irākas Kurdistānu un pec tam šķērsojis robežu.

Tas ir plašs reģions, kurā likumi nevalda. Ar Safolku nevar salīdzināt.

Sēlija salika rokas lūdzošā žestā.

-   Ko mēs iesāksim?

-   Meklēsim šeit. Īrijā, - atbildēja Kristīne.

-   Kā, ludzu?

-   Urfa "Melnās grāmatas" nav. Manuprāt, nabaga Izobela kļūdījās. Es domāju, ka grāmata joprojām ir šeit.

Policisti apmainījās skatieniem, Robs sarauca pieri.

-    Kādēļ tu tā domā?

-    Man tajā skapi bija dažas dienas laika, lai padomātu par "Melno grāmatu". Es zinu Leijarda stāstu, taču uzskatu, ka viņš tikai uzpirka jesīdus un tādēļ atgriezās. Tāpēc esmu pārliecināta, ka tas ir strupceļš.

-   Tad kur tā grāmata ir?

-    Iesim ārā, - Kristīne sacīja. - Lai domātu, man vajadzīgs svaigs gaiss. Dodiet man dažas minūtes laika.

Visi paklausīgi devās ārā no kabineta, ar liftu nobrauca pirmajā stāvā un izgāja liegajā vasaras gaisā. Tagad Dublinas debesis bija zilgani bālas, no upes pūta maigs vējiņš. Tūristi apskatīja krastmalā noenkurotu senu kuģi. Pusi ietves norobežoja savāda izdēdējušu bronzas statuju rinda. Kristine ar pārējiem lēni devās krastmalas virzienā.

Dulijs norādīja uz statujām.

-   Piemineklis Lielajam badam. Nonīkušie cilvēki drūzmējās šajos dokos, gaidot kuģus uz Ņujorku. - Viņš pagriezās un norādīja uz spožajiem jaunajiem biroju namiem un mirdzošajiem stiklotajiem iekšpagalmiem, kas rindojās krastmalā. - Bet tur bija bordeļi, kuģu piestātnes un šausmīgi grausti, vecais sarkano lukturu rajons Monto, kur Džeimss Džoiss gāja pie prostitūtām. - Mirkli paklusējis, viņš piebilda: - Tagad tur atrodami visdažādākie bistro.

-   Yiss plūst, viss mainās… - nočukstēja Kristīne un tad apklusa pavisam.

Paskatījies uz savu draudzeni, Robs tūdaļ saprata, ka viņa kaut ko atskārtusi. Viņas asais prāts darbojās.

Viņi apstājās netālu no efektīga jauna gājēju tiltiņa un vēroja, kā pelēkie upes ūdeņi lēni plūst uz Īrijas juras pusi.

Tad Kristīne palūdza Foristeru atkārtot vārdu, ko de Savarijs bija uzrakstījis pirms nāves.

-    Undish.

-    Undish? - apmulsis atkārtoja Robs.

-   Jā. Tieši tā. Undish.

Brīdi bija dzirdama vien kaiju ķērkšana. Beidzot pārtraukusi blakusstāvētāju klusēšanu, Sēlija uzdeva jautājumu, kas interesēja visus:

-    Pie velna, ko tas undish nozīmē?

-   Mums nav ne jausmas, - atbildēja Foristers. - Ir muziķu grupa ar tādu nosaukumu, taču diez vai to de Savarijs domājis.

Robs pamanīja, ka Kristīne smaida. Tad viņa teica:

-    Džeimss Džoiss! Tieši tā! Džeiinss Džoiss. Lūk, atbilde!

-   Nesaprotu, - saraucis pieri, atzina Robs.

-   Tieši par to Hjūgo man stāstīja; tieši tas bija pēdējais, ko viņš pateica pirms bandas ierašanās. Toreiz, Kembridžšīrā. - Kristīne runāja ātri un tikpat ātri soļoja uz gājēju tiltiņa pusi. - Kad es pēdējoreiz tikos ar de Savariju, viņš man stāstīja par savu jauno teoriju. Par Voliju un "Melno grāmatu". Un viņš pieminēja Džoi- su. - Kristīne palūkojās uz Robu. - Hjūgo zināja, ka esmu mudinājusi tevi izlasīt "Ulisu" vai "Mākslinieka portretu"…

-   Visnotaļ neveiksmīgi!

-   Protams. Lai vai kā… Es par to domāju visu gūsta laiku. Un tagad šis undish. - Viņa izņēma 110 rokassomiņas pildspalvu un ierakstīja vārdu piezīmju bloknotā.

Undish.

Kristīne uzmanīgi pētīja šo vārdu.

-    Undish, undish, undish. Tāda vārda nav. Taču de Savarijs šādi mēģināja maldināt slepkavas.

-    Kā, lūdzu?

-   Ja viņš būtu uzrakstījis visu vārdu, bandīti to varēja pamanīt, un tad Klonkarijs visu būtu sapratis. Profesors taču nevarēja zināt, ka viņi vairs neatgriezīsies. Tādēļ viņš nolēma uzrakstīt bezjēdzīgu vārdu. Taču tādu bezjēdzīgu vārdu, kuru kāds varētu atšifrēt. Varbūt tu, Rob. Ja kādreiz esi tādu dzirdējis.

Robs paraustīja plecus.

-   Es joprojām neko nesaprotu.

-    Skaidrs, ka nesaproti. Jo, par spīti maniem neatlaidīgajiem lūgumiem, nekad neesi lasījis Džoisu! Bet tev vajadzētu iepazīt grāmatas. Mums ar Hjūgo patika runāt par Džoisu. Tās bija bezgalīgas diskusijas.

Viņu nepacietīgi pārtrauca Dulijs:

-    Labi, un ko nozīmē vārds undish?

-    Tas neko nenozīmē. Taču to vajag papildinat tikai ar burtu "t". Un tad iznāk… - Viņa uzšņāpa vēl vienu burtu savā piezīmju bloknotā un parādīja ierakstu pārējiem. - Tundish!

-   Lieliski, Kristīne! - nopūties sacīja Robs. - Un kas ir tundish? Ka tas palīdzēs Lizijai?

-   Tas nav plaši pazīstams vārds. Cik man zināms, angļu literatūrā tas parādījies tikai vienu reizi. Tur jau tā lieta! Jo šis vārds parādas Džoisa pirmajā meistardarbā "Mākslinieka portrets jaunībā". Domāju, ka pavediens meklējams tieši tajā. - Kristīne ielūkojās acīs visiem pēc kārtas. - Atcerieties, ka Džoiss par Dublinu zina krietni vairāk neka citi. Viņš zina visu: katru leģendu, katru informācijas drusku, katru anekdoti. Un šīs zināšanas viņš izmantojis savos darbos.

-   Skaidrs, - šaubīdamies novilka Robs.

-    Džoiss noteikti zinaja ari visus Elles uguņu kluba noslēpumus, mītus un darbus. - Kristīne aizcirta savu piezīmju bloknotu. - Iespējams, tajā fragmentā mēs varētu atrast norādi, kur meklēt to, kas palīdzētu izglābt Liziju. - Viņa raudzījās pari upei.

-    Un tur, manuprāt, ir grāmatu veikals.

Viņi šķērsoja upi un visi kopā iegāja veikala, tādējādi pārsteidzot jauno pārdevēju. Kristīne tūdaļ devās uz iru klasikas nodaļu.

-    Lūk. - Viņa paņēma rokā Džoisa grāmatu "Mākslinieka portrets jaunībā" un steidzīgi šķirstīja lapas. - Lūk… vajadzīgās lappuses.

-    Nolasi!

-   Mūs interesējošais fragments meklējams apmēram grāmatas vidū. Galvenais varonis ir Stīvens Daidals, nosaukumā minētais mākslinieks. Viņš devies pie sava skolotāja, Dublinas universitātes koledžas angļu literatūras fakultātes vadītāja, jezuīta. Abi debatēja par filoloģiju. Luk, kas te rakstīts: "Atgriežoties pie lampas, jāteic, ka tās uzpildīšana arī ir brīnišķīga problēma. Tev jāizmanto tīra eļļa… un piltuve." - Kristīne pacēla galvu un palūkojās savu līdzbiedru gaidpilnajās sejās. - Tas ir dialogs. Sevišķu deklamācijas mākslu negaidiet. - ""Kādu piltuvi?" jautāja Stīvens.

-    "Piltuvi, pa kuru tu ieliesi eļļu savā lampā." - "Šo?" jautāja Stīvens. "Vai šo sauc par piltuvi? Vai tā nav tundish?"" - Kristīne beidza lasīšanu.

Robs lēni palocīja galvu.

-   Tātad viņi runā par piltuvēm. Kads te sakars ar Elles uguņu klubu?

-   īstais, mums vajadzīgais citāts, ir divas lappuses iepriekš. - Kristīne paršķīra lapas un uzmeklēja vajadzīgo vietu. - Luk. "Taču koki Sentstīvensgrina parkā smaržoja pēc lietus, un no miklu- ma piesūcinātās augsnes plūda nāves smārds, ko cauri trūdu kar- tai sūtīja tik daudzas sirdis… viņš saprata, ka, iegājis drūmajā koledžā, sajutis samaitāšanos, taču noteikti ne tādu, kāda bija pārņēmusi Baku īganu un Kapelu dedzinātāju Voliju."

Šķita, ka Robs aptvēris teksta jēgu, jo aizrautīgi māja ar galvu.

-   Pagaidi, tas vēl nav viss. - Kristīne pāršķīra lapu un mierīgi turpināja lasīšanu. - "Bija par vēlu doties uz franču valodas lekciju. Viņš šķērsoja foajē un nogriezās pa kreisi gaitenī, kas veda uz fizikas auditoriju. Gaitenis bija tumšs un kluss, tomēr uzmanību piesaistīja. Kādēļ viņam šķita, ka tas piesaista uzmanību? Vai tādēļ, ka bija dzirdējis par slepenajam kāpnēm, kas te bijušas Baka Volija laikā?" - Kristīne aizvēra grāmatu.

Veikalā iestājās klusums.

-   Ak, - nopūtās Dūlijs.

-   Jā! - iesaucās Boidžērs.

-    Diez vai ir tik vienkārši, - saraukusi pieri, iebilda Sēlija. - Slepenas kāpnes. Un viss? Vai tad tie briesmīgie nelieši paši to nevarēja noskaidrot?

-   Varbūt viņi nelasa Džoisu, - sprieda Foristers.

-    Loģiski, - Dūlijs minēja. - Vēsturiski tā varētu būt. Saistība ar Voliju varētu atbilst patiesībai. Pie Sentstīvensgrīna parka atrodas divas diženas celtnes. Un es esmu pārliecināts, ka vienu no tām būvējis Kapelu dedzinātājs Ričards Volijs.

-    Ēka joprojām eksistē? - vaicāja Robs.

-   Protams. Manuprāt, to vēl šobaltdien izmanto universitātes koledža.

Robs devās uz durvju pusi.

-    Nāciet, draugi! Ko mēs vel gaidām? Lūdzu! Mums ir tikai viena diena.

Raitā soli viņi pēc pāris minūtēm nonāca pie iespaidīga Džordža laikmeta laukuma, kur augstas terases mijās ar plašiem zālājiem. Dārzi un mauriņi šķita aicinoši, cauri zaļoksnai mirdzēja saules stari. Uz bridi Robs iztēlojās, kā viņa meita laimīga rotaļājas šajā parkā, un tad apslapēja savas dzeļošās bēdas. Taču bailes apspiest neizdevās.

Veca universitātes koledža izrādījās viena no lielākajām ēkām šajā laukumā - eleganta un vienkāršā, celta no Portlendas akmens. Robam šķita neiespējami saistīt šo iespaidīgo ēku ar Kapelu dedzinātāja Volija slepkavnieciskajam izvirtībām un viņa vājprātīgo dēlu. Plāksne pie ēkas vēstīja: "Ņīīmena nams, Dublinas universitātes koledžas daļa."

Dulijs nospieda zvana pogu, bet Kristīne ar Robu kavējās uz ietves. Sēlija nolēma gaidīt uz soliņa laukumā, un Foristers pavēlēja Boidžēram palikt kopā ar viņu. Pa iekšējo telefonu sākas pārrunas, bet tad Dūlijs nosauca savu amatu policijā, un durvis atvērās. Foajē izrādījās gandrīz tikpat iespaidīgs kā ēkas ārpuse - ar izmeklētām pelēkām un baltām Džordža laikmeta ģipša vītnēm.

-   Oho! - iesaucās Dūlijs.

-   Jā, mēs ar to lepojamies. - Tas tika pateikts ar Jaunanglijas amerikāņa akcentu. Viņiem steigšus tuvojās nevainojami ģērbies vīrs vidējos gados, kurš sniedza roku Dūlijam. - Raiens Metjū- sons, Ņūmena nama direktors. Sveicināti, policista kungs… sveicināti…

Iepazīstoties Foristers uzrādīja savu žetonu. Direktors ieveda viņus pārblīvētā telpā - sekretāra kabinetā.

-   Bet, kungi, ielaušanas notika pagājušajā nedēļā, tādēļ īsti nesaprotu, kāpēc viņi jūs nosūtījuši tikai tagad, - atzina Metjūsons.

Robs juta, ka cerības pamazām izplēn.

-    Ielaušanās? - pārjautāja Dūlijs. - Kad? Atvainojiet.

-    Nekas sevišķs jau nebija. Pirms dažam dienām pagrabā ielauzās kaut kādi jaunekļi. Varbūt narkomāni. Notvert neizdevās. Viņi pamatīgi sabojāja pagraba kāpnes. Dievs vien zina, kāpēc viņiem tas bija vajadzīgs. - Metjūsons paraustīja plecus. - Toreiz tika atsūtīts viens konstebls, kurš pierakstīja mūsu paskaidrojumus…

Robs ar Kristīni pārmija skumjus skatienus, taču Dūlijs ar Foristeru, šķiet, nebija tik viegli apturami. Foristers isi atreferēja direktoram stāstu par Kapelu dedzinātāju un Klonkarija meklējumiem. Detektīvs uzmanīgi izvēlējās vārdus; Robs sprieda, ka tādējādi viņš cenšas neatklāt pārāk daudz, lai neapmulsinātu un nepārbiedētu Metjūsonu. Diemžēl monologa noslēgumā vīrs izskatījās apmulsis un pārbijies. Beidzot viņš ierunājās:

-    Neparasti. Tātad jūs domājat, ka šie ļaudis meklē slepenas kāpnes, kas pieminētas "Mākslinieka portretā"?

-   Jā, - apstiprināja Kristīne. - Un tas nozīmē, ka mes, iespējams, esam nokavējuši. Ja bandīti neko neatrada, tad te nekā nav. Merde.

Direktors sparīgi purināja galvu.

-   Patiesību sakot, viņiem nemaz nevajadzēja ielauzties. Varēja gluži vienkārši atnākt, kad esam atvērti publikai.

-    Kā to saprast?

-   Tas nav nekāds noslēpums. Jā, šajā namā bija slepenas kāpnes, taču tās atklāja tūkstoš deviņsimt deviņdesmit devītajā gada, kapitala remonta laikā. Tagad tās ir lielās apkalpotāju kāpnes šī nama sētas pusē. Mūsdienās tās vairs nav slepenas.

-   Tātad bandīti meklēja nepareizā vietā? - vaicāja Dūlijs.

Metjūsons pamāja.

-Tā gan. Laikam. Cik nežēlīga likteņa ironija! Viņi varēja gluži vienkārši atnākt un pajautāt man, kur atrodas slepenās kāpnes. Un es būtu pateicis! Bet acīmredzot tas nav šādu bandu modus operandi, vai ne? Viņi nemēdz pieklājīgi apjautāties. Jā, jā.

-   Tātad, kur ir tās kāpnes? - jautāja Robs.

-   Sekojiet man!

Pēc trim minūtēm viņi atradās ēkas pagalma pusē un vērās uz šaurām, no koka darinātām kāpnēm, kas no pirmā stāva veda uz tādu kā mezonīnu. Kāpnes bija tumšas, vāji apgaismotas, ar drūmiem ozolkoka paneļiem abās pusēs.

Robs pieplaka koka dēļiem un ar pirkstu kauliņiem i/klaudzināja zemākos pakāpienus. Diemžēl gaidītās skaņas nebija. Kristīne klaudzināja augstāk.

Direktors paliecās tuvāk, viņa seja pauda raizes.

-    Ko jūs darāt?

-    Iedomājos, ka zem pakāpieniem kaut kas ir paslēpts, - paraustījis plecus, atbildēja Robs. - Ja saklausīšu dobju skaņu, varbūt…

-   Jūs grasāties noārdīt kāpnes?

-Jā, - apstiprināja Robs. - Protams, ko gan citu?

-   Bet šis ir viens no Dublinas arhitektūras pieminekļiem, - pietvīcis iebilda direktors. - Jus nedrīkstat tā vienkārši ierasties un uzlauzt te visu. Piedodiet, es saprotu jūsu sarežģīto stāvokli, bet…

Veltījis Metjūsonam drūmu skatienu, Robs apsēdās uz kāpnēm un pūlējās apslāpēt dusmas. Foristers klusi apspriedās ar Duliju, kurš nekavējoties uzrunāja direktoru:

-    Redziet, tā vien liekas, ka te vajadzētu kādu krāsas triepienu.

-    Kā, lūdzu?

-     Kāpnes šķiet mazliet apskretušas, - paskaidroja Dūlijs. - Tam vajadzīga pielabošana.

Direktors nopūtās.

-    Protams, mums nav pietiekami daudz naudas, lai izdarītu visu. Lielāko daļu līdzekļu iztērējām foajē rotājumu restaurācijai.

-    Bet mums ir, - Dūlijs noteica.

-    Kas?

-   Mums, policijai, ir nauda. Ja mums jāuzlauž daži kāpņu dēļi, lai veiktu likumīgu izmeklēšanu, tad mēs, bez šaubām, atlīdzinām koledžai jebkurus zaudējumus. - Dūlijs uzsita Metjūsonam pa plecu. - Manuprāt, jūs secināsiet, ka policija šajā atlīdzināša- nā ir ļoti dāsna.

Metjūsons izmocīja smaidu.

-   Ar šo naudu pietiks, lai salabotu un nokrāsotu vairākas kāpnes? Un varbūt arī pāris auditoriju?

-    Man tā gribētos domāt.

Direktora smaids kļuva platāks. Šķita, ka viņu pārņēmis atvieglojums.

-    Labi. Domāju, ka man izdosies pārliecināt pilnvarotos. Tātad, ķeramies pie darba. - Viņš uz mirkli apklusa. - Lai gan neesmu drošs, ka meklējat īstajā vietā.

-   ļums ir kāds cits priekšlikums?

-   Drīzāk tikai… nojausma.

-   Stāstiet!

-    Allaž esmu prātojis… - Viņš pavērsa skatienu augšup. - Es dažkārt esmu klusībā spriedis, kādēļ šīm nelielajām kāpnēm gala ir tik ass pagrieziens. Redziet? Tur! Ja nākas nest kaudzi grāmatu, tas tikai traucē, jo cilvēks var paklupt. Turklāt te ir tik tumšs! Šajos Ziemassvētkos kāds students te salauza potīti.

Robs jau skrēja augšup pa kāpnēm, un Kristīne viņam sekoja. Kāpnes tiešām meta līkumu. Viņi nonāca līdz paneļiem klātajai sienai un tad spēji nogriezās pa kreisi. Robs nopētīja sienas paneļus un tad uzsita pa tiem. Skaņa bija dobja.

Viņi vērās viens uz otru. Metjūsons manāmi pietvīka.

-   Cik neparasti! Laikam būs jātaisa vaļā un jāpaskatās, vai ne? Pagrabā ir kalts un lukturis, es tūdaļ aiziešu pakaļ…

-    Nepūlieties.

Izņēmis no kabatas Šveices armijas nazi, Robs atvāza iespaidīgo asmeni.

Kamēr Kristīne, Dūlijs, Foristers un Metjūsons klusēdami noraudzījās, Robs ietrieca nazi panelī. Koks sašķēlās. Tas izrādījās plāns. Robs pagrozīja nazi, lai palielinātu caurumu, un tad pavilka asmeni uz leju. Foristers satvēra koka plāksnes stūri, un viņi par abiem noplēsa apmēram jardu lielu gabalu.

Viņu acu priekšā vidēja tumša niša, kurā oda pēc pelējuma. Robs taustīdamies pārmeklēja padziļinājumu. - Jēziņ! Te ir pārāk tumšs… Neko nevar redzēt… Kristīne izņēma no kabatas mobilo telefonu, izgaismoja ekrānu un pāri Roba plecam iespīdināja nišā.

Robs un Foristers neticīgi vērās dziļumā. Dūlijs lādējās, bet Kristīne pārsteigta aizlika roku priekšā mutei.

Nišas dibenā gulēja zirnekļu tikliem un putekļiem klāta ādas lāde - liela un ļoti apbružāta.

četrdesmit sestā nodala

Pasniedzies tumšajā nišā un piepūlē sakodis zobus, Robs izņēma lādi un nolika uz pakāpiena.

Pamatīgā lāde ar lēzeno vāku bija darināta no senlaicīgas ādas - saplaisājušas, apdriskātas un apbružātas. Tajā jautās astoņpadsmitā gadsimta gars, kaut kas aristokrātisks. Šķita, ka tā ir palikusi no kāda lorda ceļojumu bagāžas un lieliski iederas namā, kur bijusi paslēpta.

Lādes vāku klaja bieza zirnekļu tīklu un putekļu kārta. Kristīne notrauca to un atklāja, ka uz vāka ir uzraksts ar smalkiem zelta burtiem:

"TW, Anno Domini. 1791."

Robs ar Kristīni saskatījās.

-   Tomass Volijs, - secināja Kristīne.

-   Vispirms viņš devās uz Izraēla zemi un kļuva par Jeruzalemes Voliju…

Koledžas direktors šķita norūpējies un mīņājās no vienas eleganti apautās kājas uz otru.

-   Draugi, piedodiet, bet… varbūt jūs neiebilstu pārnest šo lādi uz kadu citu vietu? Pa šīm kāpnēm visu laiku staigā studenti, un… neesmu pārliecināts, ka gribu sacelt… sensāciju.

Foristers un Dulijs viņu saprata un piekrita pārcelties uz kadu klusāku vietu. Robs paņēma lādi un turēja izstieptās rokās gluži kā bungas. Tā nebija smaga, taču neparoclga. Iekšā kaut kas grabēja. Iedams viņš pūlējās lādi sevišķi nešūpot un visu laiku domāja par Liziju. Ikkatra izšķiestā sekunde tuvināja meitu nāvei.

Pēkšņi Robs atklāja, ka ir grūti nekliegt uz cilvēkiem, ir grūti apņēmīgi klusēt un sekot direktoram Metjūsonam augšup pa kāpnēm un prom pa īsu gaiteni. Beidzot viņi nonāca spilgtā, grezna kabinetā - direktora darbistabā, no kuras pavērās skats uz kokiem un saules apmirdzētiem zālājiem Sentstīvensgrīna parka.

Pa logu Foristers nolūkojās uz Sēliju un Boidžēru, kas sēdēja uz soliņa parkā un gaidīja.

-   Acumirkli, - viņš noteica un paņēma mobilo telefonu.

Ar dobju troksni lāde tika nolikta uz. Metjūsona rakstāmgalda, un no tās paceļas putekļu mākonis.

-    Labi, - sacīja Dūlijs. - Vērsim vaļā!

Kristīne jau pētīja lādi.

-   Senās siksnas un sprādzes nav attaisāmas, - viņa secināja, pavilkuši vienu no tam.

-    Pamatīgi sarūsējušas, - noteica Dūlijs, cīnīdamies ap otru sprādzi.

Robs pastiepa savu nazi.

-   Mana meita gaida! - Viņš notupās un pārgrieza siksnas. Pēdējā padevās grūtāk, to nācās neatlaidīgi rīvēt. Beidzot tā bija pušu.

Kati Robs atkāpās, Foristers pacēla melno adas vāku ar zelta uzrakstu. Ieskatījušies senlaicīgajā lādē, viņi cereja ieraudzīt "Melno grāmatu". Kopš to kāds darījis pēdējo reizi, bija pagājuši divsimt piecdesmit gadi.

Taču tā nebija grāmata. Ta bija kāda seja.

-   Jēziņ! - iesaucās Dūlijs.

Lādes dibenā atradās galvaskauss.

Ļoti savāds. Tas noteikti bija un tajā pašā laika ari nebija cilvēka galvaskauss. Tam bija slīpi vaigu kauli un acu dobumi, kas drīzāk piederētos putnam vai čūskai. Pievilcīgi, aziātiski, neparasti plati dobumi, kas šķita pretīgi smīnam.

-     Tieši tādu pašu es redzēju Lalešā! - Robs tūdaļ iesaucās. - Tur bija tāds pat galvaskauss. Pa pusei cilvēka… pa pusei putna. Pie velna, kas tas ir? Kristīne, tu esi osteo… eksperte. Kas tas ir?

Ar profesionālu un apņēmīgu kustību Kristīne izņēma no lādes galvaskausu.

-    Ļoti labi saglabajies, - viņa secināja, pētīdama apakšžokļa kaulu. - Kāds parūpējies, lai pasargātu to no sairšanas.

-   Cik vecs tas ir? Kas tas ir? Cilvēks? Kādēļ viņam ir tādas acis?

Kristīne piegāja pie loga ar augšup bīdāmām vērtnēm, kur bija

vairāk gaismas, un pacēla galvaskausu.

-   Tas noteikti ir hominids, taču hibrīds.

Atvērās kabineta durvis. Tā bija Sēlija un Boidžērs. Abi pārsteigti raudzījās uz galvaskausu Kristīnes rokas.

-     Vai tā ir "Melnā grāmata"? - Boidžērs vaicāja. - Cilvēka galvaskauss?

Robs palocīja galvu.

-Jā.

-    Ne gluži cilvēka. - Kristīne pagrozīja atradumu. - Tas ir hominids, taču manāmas būtiskas atšķirības starp šo un normālu Homo sapiens galvaskausu. Redzat? Vieta smadzenēm ir liela, un acu dobumi ir ļoti interesanti…

-   Tātad tas ir krustojums, cilvēka un… kā? - jautāja Robs.

-   Nav ne jausmas. Tas nav neandertālietis. Nav arī Homo habilis jeb "prasmīgais cilvēks". Izskatās pēc nezināma cilvēka tipa, kam bijušas ļoti lielas smadzenes.

-    Bet es domāju, - Robs bilda, joprojām neko nesaprazdams, - ka cilvēki nevar krustoties ar citām sugām. Biju domājis, ka tas nav iespējams.

Kristīne papurināja galvu.

-    Ta nav. Dažas sugas var savstarpēji krustoties. Piemēram, tīģeri un lauvas. Reti, tomēr tā notiek. Un šis hibrīds cilvēces evolūcijā līdz šim nebija zināms. Vairāki eksperti uzskata, ka mēs esam krustojušies ar neandertāliešiem. - Kristīne nolika galvaskausu uz rakstāmgalda. Baltie zobi lampas gaismā uzzibsnīja. Pats galvaskauss bija dzeltenīgā krāsā 1111 ļoti liels.

Dūlijs joprojām vērās putekļainajā ādas lādē.

-   Te ir vēl kaut kas. - Viņš izņēma salocītu dokumentu. Robs nenovērsdamies skatījās, kā īru detektīvs noliek dokumentu līdzas galvaskausam uz direktora rakstāmgalda.

Dokuments šķita darināts no kāda cieta pergamenta, bija stipri cietis un saburzīts, sadzeltējis un, iespējams, simtiem gadu vecs.

Robs uzmanīgi atlocīja atradumu. Pergaments nočaukstēja. Telpā uzvēdīja savāda, taču visnotaļ patīkama smarža. Skumju, vecuma un bēru ziedu aromāts.

Pārējie paliecās tuvāk dokumentam, kamēr Robs to izlīdzināja. Kristīne sarauca pieri. Pergaments bija aprakstīts ar ļoti tumšu tinti 1111 līdzinājās pavirši zīmētai kartei, bet dažas rindas bija uz- kricelētas senlaicīgā rakstā.

-   Aramiešu valoda, - teju uzreiz paskaidroja Kristīne. - Aramiešu. Diezgan neparasta forma… Ļaujiet apskatīt tuvāk.

Vilies Robs nopūtās - katra pagajusī sekunde pastiprināja sāpes. Viņš pievērsās galvaskausam, kas atradās līdzās pergamentam. Šķita, ka tas ņirdz. Gluži ka Džeimijs Klonkarijs.

Klonkarijs! Robs nodrebēja. Viņi bija atraduši "Melno grāmatu"! Un Klonkarijam tas jāuzzina nekavējoties. Robs pajautāja Metjūsonam, vai drīkst izmantot datoru, un direktors piekrītoši pamāja.

Piegājis pie rakstāmgalda, Robs ieslēdza datoru un tūdaļ sa- zinajās ar Klonkariju. Driz vien parādījās attēls. Kamera darbojas. Pēc dažām sekundēm parādījās Klonkarijs - mundrs, ar platu, ļaunu smaidu sejā.

-   O! Laikam būsi atradis grāmatu. Vai kādā autobusu pieturā? Varbūt bingo spēļu zālē?

Robs pacēla galvaskausu, uzreiz apklusinādams slepkavu. Klonkarijs vērās uz galvaskausu un rija siekalas. Robs nekad vēl nebija redzējis bandas vadoni tik apmulsušu. Viņš šķita apjucis, noraizējies, pat apstulbis.

-   Tu to atradi. Tiešām atradi'. - Klonkarija flegmātiskajā balsī jautās nemiers. - Un kur tad… dokumenti? Vai tajā kastē bija vēl kaut kas?

Sēlija pasniedza pergamentu. Robs to pacēla un parādīja Klon- karijam. Tas smagi un dziļi nopūtās, it kā būtu atbrīvojies no šausmīgas nastas.

-    Visu šo laiku… visu šo laiku… Īrijā! Tātad Previna kļūdījās. Es kļūdījos. Doma par Leijardu izrādījās nepareiza. Un tas pat nav ķīļraksts! - Klonkarijs papurināja galvu. - Tātad, kur jūs to atradāt?

-    Nūmena namā. /

Klonkarijs zaudēja valodu. Tad viņš papurināja galvu un rūgti iesmējās.

-   Ak Dievs! Zem slepenajām kāpnēm?! Jēziņ. Es taču teicu, lai meklē rūpigi! Nejēdzīgie idioti! - Beidzis smieties, viņš nekaunīgi un nicinoši paskatījās kamerā. - Bet tur vairs nekas nav Iidzams. Mani biedri jau guļ zārkos. Taču tu vari glābt savas meitas dzīvību, ja atgādāsi man "Melno grāmatu", tas ir, galvaskausu un to dokumentu. Labi? Gribu, lai tas ir šeit pēc… ak Dievs! Jau atkal. Kārtējais termiņš. Cik daudz laika jums, nabadziņiem, vajadzīgs, lai nokļūtu šeit?

Robs jau iesaka atbildi, taču Klonkarijs viņu pārtrauca, paceļot roku.

-    Aizveries! Vienosimies, ka es tev dodu vēl tris dienas. Ar to noteikti pietiks. Varbūt esmu pat pārak dāsns. Bet tāds nu es esmu, ļoti dāsns. Un, lūdzu, tici, ka mans pacietības mērs ir pilns. Neaizmirsti, ka esmu psihopāts. - Viņš iespurdzās un pārspīlēti noraustīja sejas vaibstus, atdarinot vājprātīgu cilvēku. - Un, draugi, nevelciet sev līdzi čomiņus no policijas. Viņi mums nebūs noderīgi, vai ne? Ne Kiribali, ne kurdi negribēs viņiem palīdzēt. Manuprāt, tu to ļoti labi zini. Ķeries pie darba, Rob! Lido šurp ar visu "grāmatu" un dabūsi atpakaļ Liziju, vēl neiekonservētu. Tev ir septiņdesmit divas stundas, un punkts. Tāds ir galējais termiņš. Čau!

Ekrāns kļuva melns.

Klusumu pārtrauca Foristers.

-   Mums, protams, nāksies sazināties ar vietējo Turcijas policiju. Es aprunāšos ar Iekšlietu ministriju. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka jūs vieni paši lidojat uz turieni. Mēs izmeklējam slepkavību, lieta ir sarežģīta. Bet jūs to droši vien labi saprotat.

Robs samiedza acis.

-    Protams.

-   Piedodiet, ja izklausos pēc birokrātā, taču mēs pasteigsimies. Apsolu. Mums tikai jābūt piesardzīgiem. Tas puisis ir traks. Ja brauksiet vieni, mēs nevaram garantēt, ka viņš rīkosies adekvāti. Mums vajadzīgs vietējo atbalsts. Un tas nozīmē oficiālo varas iestāžu iejaukšanos, Ankaras piekrišanu, sazināšanos ar Dublinu. Un tā tālāk.

Iedomājies par Kiribali, viņa smīnu un draudus lidostā, Robs noteica:

-    Protams.

Metjūsons atkal bija sācis mīņāties. Direktors acīmredzot vēlējas, lai šie cilvēki atstātu viņa kabinetu, taču bija pārāk pieklājīgs, lai to pateiktu skaļi. Visi paklausīgi sekoja Robam gaitenī. Viņš nesa "Melno grāmatu" - vecajā ādas lādē ielikto galvaskausu un karti. Sēlija ar Kristīni gāja pa vidu, klusi sačukstēdamās. Policisti turējās pēdējie un aizrautīgi sarunājās, gandrīz vai strīdējās.

Robs vēroja, ka Londonas detektīvs baksta ar pirkstu Dulijam krūtīs.

-    Pie velna, par ko viņi strīdas?

Kristīne paraustīja plecus.

-    Kas lai zina? - Viņas seja pauda nicinājumu.

Iedams uz priekšu, Robs palūkojās pa kreisi uz Sēliju un pa labi uz Kristīni. Tad viņš teica:

-   Vai jūs domājat to pašu, ko es?

-   Jā, - atbildēja Kristīne. - Policija visu tikai sabojās.

-    Tieši tā. Visa tā "aprunāšanās ar Iekšlietu ministriju"… Jēziņ! - Robu parņēma dusmas un vilšanās. - Viņi mēģinās runāt ar to nolādēto Kiribali? Pie velna, ko viņi grib panākt? Kiribali, iespējams, ir uz vienu roku ar Klonkariju. Kurš vēl varētu palīdzēt tādam nelietim?

-    Un sazināšanās ar Ankaru prasīs milzum daudz laika, - Kristīne turpināja. - Turklāt viņi saniknos kurdus, un viss izvērtīsies par šausmigu fiasko. Viņi nesaprot. Viņi nekad tur nav bijuši, nekad nav redzējuši Sanliurfu…

-    Varbūt tev jābrauc jau tūlīt? - Sēlija paspieda Robam roku. - Vienkārši brauci Paņem "Melno grāmatu", galvaskausu un aizved visu Klonkarijam. Lido prom jau rit! Policija tev nevar stāties ceļā. Dari visu, ko grib Klonkarijs. Tā ir mūsu meita.

Robs lēni palocīja galvu.

-   Neapšaubāmi. Es zinu, kas man varētu palīdzēt… Šanliurfā.

Kristīne pacēla roku.

-   Bet mēs nedrīkstam uzticēties Klonkarijam, vai ne? Te nu Foristeram taisnība. - Pēdējo rietošas saules staru apmirdzēta, Kristīne dedzīgi ieskatījās acīs Robam un tad arī Sēlijai. - Viņš, protams, medī "Melno grāmatu". Taču, dabūjis to savās rokās, viņš var… tik un tā visu izdarīt pec sava prāta. Saprotat? Viņš ir psihopāts, kā pats apgalvo. Viņam patīk nogalināt.

-    Ko lai mēs iesākam? - Robs i/misis jautāja.

-    Iespejams, ir kada izeja. Es redzēju karti.

-    Kā, ludzu?

-   Kad bijām kabinetā, - Kristīne paskaidroja, - es sapratu, ka pergaments rakstīts vēlajā seno aramiešu valoda. To izmantoja ka- naānieši. Manuprāt, es pratīšu to izlasīt.

-Un?

Kristīne palūkojās uz ādas lādi, ko Robs turēja rokās.

-    Parādi vēlreiz!

Pieliecies Robs atvēra lādi, izņēma pergamentu un izlīdzināja to uz ceļgala. Kristīne pamāja ar galvu.

-    Tā jau es domāju. - Viņa norādīja uz kādu rindiņu senajā rokrakstā. - Te rakstīts, ka "diženais senču galvaskauss" nācis no… "Slepkavošanas ielejas".

-   Ko tas nozīmē?

-   Vairāk te nekas nav rakstīts.

-    Lieliski! Skaidrs. Un ko nozīme šie vārdi?

-   Te pieminēta Ēnoha grāmata. Citēta gan nav. - Viņa sarauca pieri. - Taču atsaucas uz to. Luk, kas šeit teikts: "Slepkavošanas ieleja atrodas tur, kur miruši mūsu senči." Jā. Ja, jā. - Kristīne noradīja uz kādu rindiņu pergamentā. - Bet šeit minēts, ka ieleja ir dienas gājiena attālumā uz to pusi, kur riet saule. Ja skaita no "pielūgšanas vietas".

-   Un te…

-   Te parādīta upe un ielejas. Vel viens pavediens. Te rakstīts, ka pielūgšanas vietu mēdz dēvēt ari par "nabas kalnu"! Lūk!

Robs neko nesaprata. Viņš jutās pārāk noguris un uztraucies par Liziju. Viņš paskatījās uz Kristīni, kuras seja pauda gluži pretējas emocijas - modrību un dedzību. Viņa vērās Robam acis.

-    "Nabas kalns". Vai neatceries?

Ju/.damies kā idiots, Robs purināja galvu.

-    "Nabas kalns" ir burtisks tulkojums turku vārdiem "Gebekli Tepe".

Pār Robu nāca apskaidrība.

Policisti acīmredzot bija beiguši strīdu un sarokojas. Tikmēr Kristīne turpināja stāstu:

-    Tātad, saskaņā ar šo pergamentu, dienu ejot no Gebeklitepes uz rietumiem, prom no saules, ir Slepkavošanas ieleja. No turienes nācis šis galvaskauss. Un, manuprāt, mēs tur atradīsim vēl daudzus citus. Mums jābūt gudriem, jādomā vairākus gājienus uz priekšu. Jāatvilina Klonkarijs pie sevis. Mūsu rokās jābūt kaut kam tādam, lai viņš atdotu mums Liziju dzivu un veselu. Ja mums izdosies atklat noslēpumu, uz kuru norāda "Melnā grāmata", galvaskauss un karte, ja atraksim Slepkavošanas ieleju un izpratīsim patiesību, tad viņš skriešus atskries un kritīs ceļos, jo tieši ieleja ir rodams noslēpuma risinājums. Tieši par šo noslēpumu viņš visu laiku runa. Tieši šis noslēpums izpostīja Jeruzalemes Volija dzīvi. Tieši šo noslēpumu Klonkarijs vēlas aprakt uz mūžiem. Ja gribam iegūt varu pār Klonkariju, tad jābūt viņam vienu soli priekšā, jauzrok ieleja, jāatrod noslēpuma atslēga un jāpiedraud, ka mēs to atklāsim visai pasaulei, ja viņš mums neatdos Liziju. Tikai tā mēs uzvarēsim.

Pabeiguši sarunu, policisti tuvojās Robam, Kristīnei un Sēlijai.

Robs paspieda abam sievietēm roku un nočukstēja:

-    Labi, tā arī darīsim. Mēs ar Kristīni nekavējoties lidosim uz Sanliurfu. Vieni paši. Un mēs uzzināsim to noslēpumu.

-    Bet policijai neko neteiksim,-piebilda Kristīne.

-   Vai esi pārliecināta, Sēlija? - Robs jautāja, pagriezies pret bijušo sievu. - Man vajadzīga tava piekrišana.

Viņa lūkojās uz Robu.

-   Es… tev uzticos, Rob Latrel. - Sēlijai acis sariesās asaras, kuras viņa centās apvaldīt. - Es ticu, ka tu atvedīsi mūsu meitu. Ja, lūdzu, izdari to! Lūdzu, lūdzu, ludzu. Atved Liziju atpakaļ.

Tuvojoties Foristers berzēja rokas.

-   Paliek auksts. Varbūt pasteigsimies uz lidostu? Vēl jāpagūst informēt Iekšlietu ministriju. Mēs mudināsim viņus rīkoties, apsolu.

Robs palocīja galvu. Kriminālmeklēšanas vecākajam inspektoram aiz muguras slējās Ņūmena nams. Uz mirkli Robs iztēlojās, kāds tas izskatījies laikā, kad Baks īgans un Baks Volijs te Džordža laikmeta lampu gaismā rīkoja savas trakulīgas ballītes un slaidi jaunekļi smējās un auroja, kurdami uguni viskijā mērcētu kaķu cepināšanai.

Četrdesmit septītā nodaļa

Jau taja pašā vakarā Kristīne ar Robu no Londonas taisnā ceļā lidoja uz Turciju, pirms tam samelojušies Foristeram un Boi- džēram.

Viņi nolēma, ka ņems līdzi ari "Melno grāmatu". Kristīnei nācās Hitrovā uzrādīt savus arheoloģes dokumentus un atplaukt visžilbinošākajā smaidā, lai muitnieki atļautu izvest no valsts savādo galvaskausu. Turcijā vajadzēja būt vēl piesardzīgākiem. Viņi ar pārsēšanos Stambulā aizlidoja līdz Dijarbakirai un tad sešas nogurdinošas stundas - naktī un saullēktā - pa putekļainu ceļu brauca ar taksometru līdz Sanliurfai. Viņi nevēlējās ar savu ierašanos šanliurfas lidostā pavēstīt Kiribali, ka atkal ir klāt ne- vēlamie rietumnieki. Viņi negribēja, lai Kiribali zina, ka viņi ir kaut Turcijas tuvumā.

Jau pati uzturēšanas Kurdistānā bija pietiekami riskanta.

Rosības un dunas pārņemtās Urfas centrā viņi devās uz viesnīcu "Hārana". Pie ieejas Robs ieraudzīja Radevanu, kurš slēpās no karstās rīta saules un ar citiem taksometra šoferiem trokšņaini strīdējās par futbolu. Puisis šķita mazliet aizkaitināts. Taču saīguma iemesls bija ramadāns - dienā it visi bija viegli aizkaitināmi, izsalkuši un izslāpuši.

Robs tūdaļ ķērās pie lietas un pajautāja Radevanam, vai tas varētu atrast dažus draugus, kuri palīdzētu izrakumos Slepkavošanas ielejā. Tāpat viņš klusītēm palūdza sagādāt šaujamieročus. Robs gribēja būt gatavs it visam.

Sākumā Radevans bija drūms un šaubījās, devās "apspriesties" ar saviem neskaitāmajiem brālēniem, l'ec stundas viņš atgriezās kopā ar septiņiem draugiem un radiniekiem - smaidošiem kurdu puišiem. Tikmēr Robs bija nopircis dažas lietotas lāpstas un noīrējis pāris ļoti vecu Lami Rover markas automašīnu.

Šķita, ka šie bus sasteigtākie arheoloģiskie izrakumi pēdējo divsimt gadu laikā, taču izvēles nebija. Viņiem atvēlētas tikai divas dienas, lai atrastu galīgo atbildi uz visiem jautājumiem; divas dienas, lai uzraktu Slepkavošanas ieleju un radītu apstakļus, kuros Klonkarijs būtu spiests labprātīgi atdot Liziju. Radevans bija izpildījis lūgumu sagādāt ieročus - divas bises un vācu pistoli, kas tagad bija paslēptas vecā maisā. Darījuma kārtošanas brīdi Radevans piemiedza Robam ar aci.

- Redzat, Robija kungs, es palīdzu jums! Man patīk angļi, jo viņi palīdz kurdiem. - Un viņš plati un dāsni pasmaidīja, kad Robs pasniedza dolāru žūksni.

Tiklīdz viss bija salikts mašīnās, Robs ielēca šofera sēdeklī un iedarbināja motoru. Viņa nepacietība bija teju neizturama. Robs apzinājās, ka ir tajā pašā pilsētā, kur Lizija, taču nesaprot, kur meita ir un kas viņai jāizcieš; un tādēļ jutās kā nopietna infarkta slimnieks - durstīgas sāpes šaudījās augšup pa roku, sirdsdarbība bija mokoši paātrināta, smeldza žoklis. Kamēr viņš domāja par Liziju, kas piesieta pie krēsla, atpakaļskata spogulī Urfas nomales izgaisa pelēcīgu smilšu dūmakā.

Kristīne sēdēja viņam blakus, bet trīs kurdi - aizmugurē. Radevans stūrēja otru automašīnu. Ieroči bija paslēpti maisā zem

Roba sēdekļa. Apdriskātā ādas lāde ar "Melno grāmatu" bija nostiprināta bagāžniekā.

Pa ceļam parasti pļāpīgo kurdu sarunas izvērtās čukstos un pēc tam apsīka pavisam. Viņu klusēšana atbilda monotonajai ainavai aiz automašīnas loga. Visapkārt tikai dzeltenīgs, vientulīgs tuksnesis.

Karstums bija teju neticams - ka jau šādā apvidū vasaras viduci. Stūrējot arvien vairāk uz dienvidiem, Robs juta Gebekli tuvumu, taču šoreiz viņi pabrauca garām pagriezienam uz šo vietu un, apstājušies vairakos armijas blokposteņos, devās tālāk pa Damaskas ceļu. Kristīne bija nopirkusi ļoti smalku karti un uzskatīja, ka pratīs atrast ieleju.

-   Šeit, - viņa valdonīgi paziņoja kādā krustojumā. Viņi nogriezās pa labi un brauca uz priekšu apmēram pusstundu. Beidzot viņi bija sasnieguši īsto vietu. Abas automašīnas apstājās, un visi izkāpa. Kurdi izskatījās netīri, sasvīduši un dumpīgi. Smiltīs tika saliktas lāpstas, liekšķeres, virves un mugursomas.

Pa kreisi stiepās kaila un šaura ieleja.

-   Te nu mēs esam, - noteica Kristine. - Tā ir Slepkavošanas ieleja. Vietējie to joprojām sauc par Nāves ieleju, un tā ir iezīmēta kartē.

Robs pētīja apkārtni un ieklausījās, taču itin nekas nebija dzirdams. Nekas, izņemot sengu tuksneša vēju. Šī vieta - viss apvidus - slīga savāda klusumā, kas šķita neparasts tuksnesim, kurš ieskauj Gebekli.

-    Kur visi palikuši? - Robs jautāja.

-   Prom. Evakuēti. Valdība viņus pārvietoja, - atbildēja Kristīne.

-    Ak tā?

-    Luk, kāpēc. - Viņa norādīja pa kreisi, kur tālumā laistījās sudrabains līdzenums. - Tas ir Lielā Anatolijas projekta rezultāta piegādātais ūdens. Eifrata. Irigācijas nolūkos viņi applūdina visu reģionu. Zem ūdens ir jau vairākas nozīmīgas arheoloģisko izrakumu vietas. Visnotaļ apšaubāms solis.

-   Jēziņ! Tas taču ir tikai dažu kilometru attālumā!

-   Un tuvojas mums, taču dambis apturēs ūdeņus. Redzi to uzbērumu? - Kristīne norādīja uz aizsargbūvi un sarauca pieri. Viņas balto kreklu klaja dzeltenīgi putekļi. - Taču mums jāuzmanās, jo teritorija var applūst jebkurā brīdi. Pēkšņi.

-   Mums jāsteidzas šā vai tā, - Robs iebilda.

Pagriezušies viii i pa nogāzi devās uz ieleju. Jau pēc dažām minūtēm Kristīne bija norīkojusi kurdus rakšanā. Strādājot Robs aptvēra darba apjomu. Ieleja bija vismaz jūdzi gara. Divās dienās šī komanda spēs uzrakt tikai nelielu daļiņu. Varbūt divdesmit procentus. Vai trīsdesmit. Turklāt rakums nebūs pārāk dziļš.

Tātad kaut ko atrast izdosies tikai ārkārtīgas veiksmes gadījumā. Drūmajām domām un bailēm, ko Robs izjuta kopš atgriešanās kurdu tuksnesī, pievienojās ari pieaugošs apnikums. Apziņa, cik bezjēdzīgi ir viņu centieni. "Lizijai jāmirst. Viņa nomirs." Robs jutās nekam nederīgs. Šķita, ka viņš noslīks savu pūliņu vel- tīgumā, nogrims gluži tāpat ka šī izslāpusi zeme, kura gaida sudraboto ūdens zārka vāku. Lielais Anatolijas projekts.

Taču viņš zināja, ka jābūt stipram un jāiztur līdz galam, tādēļ centās uzlabot garastāvokli. Robs atcerējās, ko Breitners bija teicis Kristīnei, - ka viņa ir "viena no savas paaudzes labākajām arheoloģēm". Un atgādināja sev, ka dižā Izobela Previna bijusi Kristīnes pasniedzēja Kembridžā.

Turklāt francūziete šķita ļoti pārliecināta - mierīgi, taču stingri stāstīja vīriem, kurā ielejas malā jārok, izrīkoja visus. Stundu vai divas smiltis cēlās un krita, lāpstas džinkstēja un šņirkstēja. Pāri Nāves ielejai šalca karstais, nogurdinošais vējš.

Pēkšņi viens no vīriem nometa liekšķeri. Tas bija Radevana otrās pakāpes brālēns Mumtazs.

-   Majēras jaunkundzi - viņš sauca. - Majēras jaunkundzi

Viņa steidzās pie satrauktā vīra, un Robs viņai sekoja.

Smilšainajā zeme vidēja balts kauls. Galvaskauss - neliels, taču noteikti cilvēka galvaskauss. Tas bija skaidrs pat Robam. Kristīne šķita ieintriģēta, taču ne sevišķi priecīga. Viņa palocīja galvu.

-    Labi. Tagad rociet laterāli.

Kurdi nesaprata. Kristīne atkārtoja vēlreiz, šoreiz rīkojumu dodot Radevanam un kurdu valodā. Proti, ka jārok tieši blakus, bet nevajag rakt dziļāk. Bija nepieciešams uzrakt pēc iespējas plašāku teritoriju, jo viņiem atvēlētas tikai divas dienas.

Viri darīja, kā likts - acīmredzot viņus savaldzināja Kristīnes spītība. Robs atkal pievienojās racējiem. Ik pēc brīža viņi uzdūrās arvien jauniem galvaskausiem. Robs drudžaini palīdzēja notraust no tiem zemi. "Atkal galvaskauss, atkal skelets." Atklājuši kārtējos kaulus, viņi vairs nepūlējās attīrīt tos līdz galam, jo Kristīne mudināja rakt tālāk.

"Atkal galvaskauss, atkal skelets. Šie," Robs secinaja, "bijuši visnotaļ maza auguma cilvēki. Tipiski mednieki un vācēji, kā skaidroja Kristīne, bija piecas pēdas gari. Spēcīgi alu un tuksnešu ļaudis ar veselīgu ķermeņa uzbūvi, taču tikai vidēja auguma."

Viņi raka arvien ātrāk un ātrāk. Darbs bija ķēpīgs un netīrs. Saule jau bija pametusi zenītu, un Robs juta, ka milzīgā ūdens siena tuvojas. Apkārtne applūdīs jau pēc dažām dienām.

Taču viņi tikai raka un raka.

Tad Robs sadzirdēja vel vienu saucienu. Šoreiz, tas bija Radevans.

-   Roba kungs! - puisis kliedza. - Paskat uz šo! Tas ir ļoti liels vīrs. Ka amerikānis. - Radevans kārpīja nost zemi no kāda augšstilba kaula. - Kā amerikānis, kurš ēd pārāk daudz McNuggets cāļu mīklā. - Augšstilba kauls bija gandrīz divkārt lielāks par pā- rejiem.

Kristīne ieleca tranšejā. Robs viņai pievienojās, un viņi palīdzēja atrakt visu skeletu. Tam vajadzēja daudz laika, jo skelets bija milzīgs - vismaz septiņas pēdas garš. Viņi grāba zemi ārā no iegurņa, nost no ribām, mugurkaula. Pamazām netīri dzeltenajās smiltis parādījās lieli balti kauli un visbeidzot ari galvaskauss. Radevans to izrāva vienā paņēmienā un pacēla gaisā.

Pārsteigumā Robam pavērās mute. Galvaskauss bija tiešām varens.

Izņēmusi atradumu Radevanam no rokām, Kristīne to uzmanīgi nopētīja. Tas nebija parasts cilvēka galvaskauss - daudz lielāks, ar ieslīpām acīm, spēcīgiem vaigu kauliem, nelielu žokli un ļoti prāvu vietu smadzenēm.

-   Tas… - Robs iesāka, cieši aplūkojis žokli ar baltajiem zobiem.

-    Tas ir… - Viņš notrauca sviedrus, sāli un putekļus no sejas.

-   Tas ir hominīds, vai ne?

-   Jā, - apstiprināja Kristīne, - bet… - Viņa pagrozīja galvaskausu saules gaisma.

Tas bija pilns ar tumši dzeltenām smiltīm, bet lielie acu dobumi šķita tukši un naidīgi. Robs izdzirdēja tālumā saucam putnu, kas vientuļš un gurds lidinās debesīs. Varbūt tas bija klijāns, kuru pievilinājuši kauli.

Kristīne noslaucīja kādu galvaskausam pielipušu zemes pikuci.

-    Neapšaubāmi, tas ir hominīds. Nekādā gadījumā ne Homo sapieris. Nelīdzinās nekam, ko līdz šim esam atraduši. Ļoti lielas smadzenes, tātad šis bijis augsti attīstīts.

-    Izskatās pēc… aziāta. Ne?

-   Ar mongoloida iezīmēm, jā. - Kristīne palocīja galvu. - Bet… bet paskaties uz acīm un paura daļu! Satriecoši. Viss saskan. Jo es domāju, ka… - Viņa palūkojās uz Robu. - Es domāju, ka esam sameklējuši atbildi uz jautājumu par hibridizāciju. Ši ir vel viena hominīdu suga, kuras īpatņi krustojušies ar mazāka auguma cilvēkiem, lai rastos tāds galvaskauss, ko atradām "Melnajā grāmatā".

Kurdi joprojām raka. Skeletu pēc skeleta. Atrasto kaulu skaits teju uzdzina nelabumu. Saule jau tuvojās horizontam, diena tūdaļ beigsies, un viri alka doties mājup, lai svinētu ramadāna beigas.

Pārguris, nomocījies ar riebumu pret baltajiem kauliem un milzīgo galvaskausu ņirdzīgajām izteiksmēm, Robs atlaidās smilšainajā nogāzē un vēroja apkārtni. Tad viņš izņēma piezimju bloknotu un sāka rakstit. Likt kopā stāsta gabaliņus. Teksta pierakstīšana un sakārtošana bija vienīgais viņam zināmais veids, ka uzminēt mīklu. Kricelējot viņš manīja, ka pamazām satumst.

Pabeidzis savas piezīmes, Robs pacēla galvu. Kristīne mērija kaulus un fotografēja skeletus. Diena bija galā. Tuksneša vējš likās maigs un svaigs. Ūdens jau bija tik tuvu, ka gaisā varēja just tā smaržu. Iespējams, tas bija tikai divu vai trīs judžu attāluma. Nogurušam acīm Robs noraudzījās uz tranšejām. Viņi bija atrakuši milzīgu un skumju kapsētu - protocilvēku kaulu kambari, kas atradās līdzās cilvēkveidīgiem milzeņiem. Taču īstā mīkla joprojām nebija uzminēta. Robs nebija to atrisinājis, un ari piezīmes nepalīdzēja. Tuksnesī uznākusi tumsa apliecināja, ka šajā dienā pietiks strādāts.

Roba sirds sauca pēc meitas.

četrdesmit astotā nodala

Braucot atpakaļ uz Sanliurfu, viņi runāja par dokumentu un atsauci uz Ēnoha grāmatu. Robs enerģiski pārslēdza ātrumus, bet Kristīne centās pārkliegt graboņu, lai dalītos savās teorijās.

-    Ēnoha grāmata ir… apokriptiska.

-    Ko tas nozīmē?

-Tas nozimē, ka tā nav iekļauta Bībelē, taču to par svētu atzina daži agrīnās kristietības novirzieni, piemēram, Etiopijas baznīca.

-   Skaidrs…

-   Ēnoha grāmata ir aptuveni divtūkstoš divsimt gadus veca, un to, iespējams, uzrakstījuši izraēlieši, lai gan pilnīgi pārliecināti mēs par to neesam. - Viņa vērās tuksnesi, kas pletās visapkārt. - To atrada starp dokumentiem, ko mēdz dēvēt par Nāves jūras tīstokļiem.

-   Šī grāmata apraksta laiku, kad pieci kritušie eņģeļi - pieci sātani vai uzraugi - ar saviem palīgiem nonāca pie cilvēkiem. Tika uzskatīts, ka šie eņģeļi stāv tuvu Dievam, taču tie nespēja noturēties sieviešu, Ievas meitu skaistuma priekšā. Šie eņģeļi paņēma sievietes un par to vīriešiem apsolīja rakstu 1111 būvju, mākslas un kokapstrādes noslēpumu. Vel šie… dēmoni iemacija sievietēm "skūpstīt failu".

Robs palūkojās uz Kristīni un pasmaidīja. Ari viņa atplauka smaidā.

-    Tieši tāda frāze izmantota Ēnoha grāmatā, - paskaidroja Kristīne, iedzerot ūdeni no pudeles. - Eh, ūdens ir pārāk silts.

-   Stāsti tālāk par Ēnohu! - mudināja Robs.

-    Labi. Tātad… pec dēmonu sakara ar cilvēkiem radās ļaunu, negantu milžu rase. Ēnoha grāmatā tie nosaukti par nefilimiem.

Vērodams krēslas apņemto ceļu, Robs pūlējās aptvert Kristīnes vārdus. Tiešām pūlējās. Un ļoti centās. Palūdza atkārtot vēlreiz… bet tad padevās. Viņš nespēja nedomāt par Liziju un prātoja, vai vajadzētu piezvanīt Klonkarijam, taču apzinājās, ka tas būtu muļķīgi. "Šis cilvēks jāpārsteidz nesagatavots. Par to, ka noslēpums atklāts, viņam vajag paziņot pēkšņi. Ja vien izdosies to atklāt. Ja vien mums paveiksies realizēt savu plānu."

Viņš bija noguris, saulē apdedzis, nobijies un joprojām juta tuksneša spokaino garu un Gebekli akmeņu tuvumu. Atsauca atmiņā sievietes tēlu - uzdurta uz mieta un sasieta, viņa bija atdota mežakuiļiem izvarošanai. Vel viņš domāja par zīdaiņiem, kas raud senajās krūkās.

Tad viņš atkal aizdomājās par Liziju un Klonkariju un mēģināja aizgainīt šo domu no prāta.

Brauciena beigās visi klusēja. Un raizējās. Kurdi, klusi norū- kuši "uzredzēšanos", devās ēst un dzert, savukārt Robs ar Kristīni novietoja automašīnas un gurdi devās uz viesnīcu "Hārana". Robs bija cieši piespiedis "Melno grāmatu" pie krūtīm, lai gan rokas caurstrāvoja pārgurums.

Diemžel laika atpūsties nebija. Robs jutās izvārdzis, taču drudžainas apņēmības pilns un vēlējās pārrunāt savas piezīmes. Tiklīdz abi nonāca viesnīcas numurā, Robs atsāka iztaujāšanu, pat neļaujot Kristīnei ieiet dušā.

-    Es nesaprotu, kas ir ar tām krūkām un zīdaiņiem, ko atradām Gebekli.

Kristine palūkojās uz viņu. Dziļās, brūnās acis pauda mīlestību, taču apsārtums liecinaja par milzīgu nogurumu, tomēr Robs neatlaidās.

-   Proti… tevi mulsina pats fakts, ka tas ir krūkas?

-    Jā. Es allaž biju domājis, ka Gebeklitepe ir… kā Breitners teica… pirmskeramikas laikmeta ciemats. Tātad nepazina keramiku. Bet pēkšņi kāds iemācījis šiem puišiem taisīt krūkas! Vēl krietnu laiku pirms tam, kad šo mākslu apguva citas kopienas šajā reģionā un vispār pasaulē.

-   Jā, tiesa… - Kristīne uz mirkli apklusa. - Izņemot… Ir kāda vieta, kur keramiku iepazina agrak nekā Gebeklitepē.

-   Ak tā?

-    Japāna. - Kristīne sarauca pieri. - Dzjomonu kulturas cilvēki Japānā.

-Kas?

-    Tā ir ļoti agrīna kultūra. Pirmie Japānas iedzīvotāji. Iespējams, aini, kas joprojām dzīvo pašos Japānas ziemeļos, ir rada… - Piecēlusies Kristīne paberzēja smeldzošo muguru, tad piegāja pie Roba minibāra, izņēma aukstu pudeli ar ūdeni un kāri padzērās. Atgūlusies gultā, viņa turpināja skaidrojumu: - Dzjomoni nākuši no nekurienes. Burtiski. Iespējams, viņi bijuši pirmie, kas kultivējuši rīsus un pēc tam sākuši taisīt smalkus auklas ornamenta keramikas traukus.

-   Cik sen tas bija?

-   Pirms sešpadsmit tūkstošiem gadu.

-    Pirms sešpadsmit tūkstošiem gadu? - Robs neticīgi vērās apkārt. - Trīs tūkstošus gadu pirms Gebekli!

-   Jā. Un daži uzskata, ka Austrumāzijas dzjomoni savu prasmi apguvuši pie vēl agrīnākas kultūras pārstāvjiem. Piemēram, no Kondona ciema iedzīvotājiem, kuru apmetnes atradušās pie Amu- ras. Varbūt. Amūra ir upe Mongolijas ziemeļos, kur rodamas vēl senākās keramikas pēdas. Tā ir liela vēstures mīkla. Šie sevišķi prasmīgie ziemeļu cilvēki ir nākuši un gājuši. Viņi bijuši mednieki un vācēji, taču pēkšņi piedzīvojuši mežonīgu un iracionālu tehnoloģisko lēcienu.

-   Ko tu gribi teikt ar vārdu "iracionāls"?

-    Tā nav agrīnajām civilizācijām īpaši daudzsološa teritorija. Sibīrija, Iekšējā Mongolija, tālie Japānas ziemeļi. Tas nav siltais, saulainais Auglīgais pusloks. Tas ir salam pakļautas un mežonīgās Ziemeļāzijas zemes. Amūras baseins ziema ir viena no auk- stākajām vietām pasaulē. - Kristīne vērās kailajos viesnīcas numuriņa griestos. - Dažkārt esmu prātojusi, vai uz ziemeļiem no šejienes ir pastāvējusi viena protokultura. Proti, Sibīrijā. Kultūra, kas tagad mums zudusi, bet savulaik ietekmējusi visas šīs ciltis. Jo citādi ir parak dīvaini…

Robs papurināja galvu. Viņš klēpī bija izklājis savu piezīmju bloknotu un rokā šūpoja pildspalvu.

-    Bet varbūt šīs kultūras nav aizgājušas, Kristīne. Varbūt tās nav zudušas.

-    Kā, lūdzu?

-    Tie galvaskausi atgādina aziātus. Mongoloīdus. Varbūt šis austrumu kultūras nav izgaisušas. Tās gluži vienkārši pārvietojušās uz… rietumiem. Vai varētu but kāda saikne starp šīm progresīvajām aziātu ciltīm un Cebekli?

Palocījusi galvu, Kristīne nožāvājās.

-Ja, laikam. Droši vien. Jeziņ, Rob, es esmu pārguruši!

Domās Robs sev izteica visskarbākos pārmetumus. "Mēs neesam gulējuši jau divdesmit četras stundas. Tagad ir izdarīts viss, kas bija mūsu spēkos. Esmu pārāk nežēlīgs pret Kristīni." Viņš atvainojās, piegāja pie Kristīnes un apgūlās līdzās.

-   Robij, mēs viņu noteikti izglābsim, - sacīja Kristīne. - Apsolu. - Viņa apskāva mīļoto. - Apsolu.

-Tagad gulēsim, - Robs notcica, aizvēris acis.

Nākamajā rītā Robs pamodās no sapņa, kurā valdīja baisa nežēlība. Sapnī viņam sita Klonkarijs - vairākas sekundes dauzīja ar dūrēm. Pamodies viņš secināja, ka tā ir īsta bungošana. Tumšajās Šanliurfas ielas soļoja viri, kas sita milzīgas bungas un modināja ļaudis maltītei pirms saullēkta. Tradicionāls ramadāna rituāls.

Nopūties Robs paņēma rokaspulksteni, kas bija nolikts uz naktsgaldiņa. Četri no rīta. Viņš veras griestos un klausījās bungu dobjajā dunā, bet Kristīne mierīgi dusēja līdzās.

Pēc divām stundām Kristīne modinādama bikstīja viņam sānos. Robs lēni sakustējas. Jau kratīdamies mašīnā uz Slepkavošanas ieleju, viņš apēda cieti vārītu olu un maizi - nebija laika kavēties, lai ieturētu brokastis viesnīcā.

Robs noraudzījās, kā kurdi rok - it kā zinātu, ka darbs drīz būs galā, lai kas arī notiktu. Puiši bija acīmredzami laimīgi. "Ši ir pēdējā diena. Jau nākamajā rītā bus klāt noliktais termiņš. Lai kas arī notiktu." No spriedzes Robam sažņaudzās vēders.

Vienpadsmitos Robs uzkāpa kalnā līdzās ielejai un palūkojās pāri līdzenajam, sudrabotajam ūdenim, kuru šurp gādāja Lielā Anatolijas projekta realizētāji. Tas bija apmēram jūdzes attālumā, un šķita, ka ūdens palielina ātrumu, plūstot pāri kalniem un piepildot ielejas. Dambis viņus pasargās, tomēr plūdu aina šķita draudīga. Aizsargdambja augšgalā atradās ganu būdiņa - gluži kā aizstāvis, kas glābs viņus no ūdens.

Apsēdies uz akmens, Robs uzkriceleja dažas piezīmes, saverot vērtīgās pierādījumu pērles stāstījuma kaklarotā. Viens fragments šķita ārkārtīgi būtisks. Viņš atcerējās savu tēvu citējam šos vārdus mormoņu baznīcā. Tā bija Pirmās Mozus grāmatas sestā nodaļa: "Un notika, kad cilvēki sāka vairoties virs zemes 1111 tiem dzima arī meitas… tad Dieva dēli vēroja, ka cilvēku meitas bija skaistas, un tie ņēma tās sev par sievām, kas tiem labāk patika."

Pusstundu viņš rakstīja un svītroja, un atkal rakstīja. Stāsts jau tuvojās beigām. Aizvēris bloknotu, viņš pagriezās un pa nogāzi devās lejup uz ieleju. Kristīni viņš atrada guļam zemē - varēja nodomāt, ka viņa cieši aizmigusi. Taču tā nebija; viņa uzmanīgi un apņēmīgi lūkojās smiltis.

-   Es meklēju anomālijas, - Kristīne paskaidroja, paskatījusies uz Robu. - Un dažas jau atradu. Šeit! - Piecēlusies vina sasita plaukstas, un jaunie kurdi pievērsās arheoloģei. - Lūdzu, kungi, - viņa teica, - drīz jus varēsiet doties mājas pie ģimenēm un aizmirst par trako francūzieti. Bet pagaidām vēl nedaudz papūlieties, lūdzu! Tur.

Radevans ar draugiem paņēma lāpstas un sekoja Kristīnei uz citu ielejas nostūri.

-   Rociet tieši tur, taču ne pārāk dziļi. Rociet platuma un sekli. Paldies.

Robs devās pēc savas lāpstas, lai varētu pievienoties kurdiem. Viņam tas patika - tādējādi varēja kaut ko darīt, nevis raizēties par iespējamo pūliņu bezjēdzīgumu un domāt par Liziju. Liziju, Liziju, Liziju un Liziju.

Rakšanas laikā Robs pajautāja Kristīnei par neandertāliešiem. Viņa savulaik bija stāstījusi, ka strādājusi vairākos izrakumos vietās, kur dzīvojuši neandertālieši. Piemēram, Mulgersī Ronas krastā Francijā.

-   Vai tu domā, ka viņi krustojušies ar Homo sapieris?

-    Iespejams.

-    Manuprāt, pastāv teorija, ka neandertālieši gluži vienkārši izmira.

-    Bija tāda. Taču ir pierādījumi, ka viņi krustojušies ar cilvēkiem. - Kristīne noslaucīja piedurknē sviedrus no sejas. - Neandertālieši varbūt pat ar varu ielauzušies cilvēka gēnu fondā. Ja viņiem draudēja izmiršana, jo nebija iespējams sacensties par pārtiku vai ko tamlīdzīgu, tad viņi varbūt izmisīgi vēlējās saglabāt savu sugu. Un viņi bija lielāki par Homo sapiens, lai gan ari daudz dumjāki, iespējams…

Robs vēroja, kā gaisa riņķo putns - vēl viena maitu lija. Viņš uzdeva nākamo jautājumu:

-   Ja viņi savstarpēji krustojušies, vai tādēļ mainījās cilvēku uzvedība un kultūra?

-   Jā. Viens no variantiem ir kanibālisms. Mums nav ziņu par organizētu kanibālismu cilvēku kopienās trīssimt tūkstošus gadu pirms mūsu ēras. Savukārt neandertālieši noteikti bija kanibāli. Tātad… - Iegrimusi domās, Kristīne pacēla galvu. - Tātad ir iespējams, ka neandertālieši devuši savu artavu cilvēka tieksmju veidošanā. Piemēram, tieksmē uz kanibālismu.

Debesīs parādījās Turcijas Gaisa spēku lidmašīna. Kristīne atklāja Robam vēl vienu savu domu:

-   Zini, es šorīt prātoju par lielajiem hominīdiem. Par kauliem, ko mēs atradām.

-Un?

-    Redzi… Tava teorija par saikni ar Centrālaziju nemaz nav tik peļama. Savā ziņā.

-    Kā to saprast?

-    Pats lielākais hominīds jeb gigantopiteks atrasts Centrālajā Āzijā. Tas tiešām bija milzīgs! Tiek lēsts, ka pērtiķcilvēks bijis deviņas pēdas garš. Gluži kā… sniega cilvēks…

-    Nopietni?

Kristīne palocīja galvu.

-Gigantopiteki staigāja pa zemi pirms trīssimt tūkstošiem gadu. Iespējams, arī ilgāk, un daži uzskata, ka ar šo laiku bijis pietiekami, lai atstātu par sevi atmiņas Homo sapiens apziņā. Atmiņas par milzu pērtiķcilvēkiem. - Viņa papurināja galvu. - Tā, protams, ir fantāzija. Daudz ticamāk, ka gigantopiteki izmira sacensībā ar Homo sapiens. Neviens nav īsti pārliecināts, kas notika ar gigantopiteku. Lai gan… - Viņa apklusa, atspiedusies uz lāpstas kā zemnieks, kas novērtē savus laukus.

Robam ienāca prātā acīmredzams secinājums. Viņš paņēma piezīmju bloknotu un satraukts sāka rakstīt:

-Tātad tu gribi teikt, ka varbūt ir vēl trešais izskaidrojums? Varbūt gigantopiteki evolucionējuši un kļuvuši par daudz nopietnākiem Hoitto sapieris pretiniekiem. Arī tas ir iespējams, vai ne?

Saraukusi pieri, Kristīne palocīja galvu.

-Ja, tas ir iespējams. Taču pierādījumu nav.

-   Tātad pieņemsim, ka tā tiešām notika. Tad jau šis jaunais hominīds bijis ļoti liels, agresīvs un gudrs, vai ne? Tāds varēja izdzīvot bargos un nežēlīgos apstākļos. Negants sāncensis cīņā par resursiem.

-Jā, piekritu.

-    Un šim lielajam, agresīvajam hominidam bijušas instinktīvas bailes no dabas, bezgalīgām, skarbam ziemām, nežēlīga un nesaudzīga Dieva. Tads noteikti bija jāpielabina.

Kristīne paraustīja plecus, it ka nebūtu izpratusi šo teoriju, taču viņai ari nebija laika atbildēt, jo atskanēja Radevana sauciens. Kamēr Robs aizkļuva līdz rakšanas vietai, Kristīne jau bija nometusies četrrāpus un kasīja nost zemi no tikko atrastā artefakta.

Pie Radevana kājām gulēja trīs lielas un netīras krūkas.

Uz tam bija sandžaki.

Robs uzreiz saprata, kas tajās krūkas varētu būt. Ari Kristīnei tas nebija jāatgādina, un viņa jau centās ar ķelles kātu vienu no tām atvērt. Senā krūka sadrupa, smiltis i/.pluda kaut kas glums un smirdīgs - pa pusei mumificējies, pa pusei šķidruma pārvērties zīdaiņa līķltis. Sejiņa nebija tik neskarta kā zīdaiņiem, ko viņi atrada Edesas velvēs, tomēr šausmu un sāpju izteiksme bija tāda pati. Vel viens upurēts zīdainis. Vel viens jaundzimušais, kas aprakts dzīvs. Robs centās nedomāt par Liziju.

Kurdi bija pamanījuši krūku un mirušā bērna satrūdējušo līķi. Viņi radīja uz to un strīdējās. Kristīne mudināja turpināt rakšanu, taču viņi sāka kliegt.

Mumtazs piegāja pie Roba.

-    Viņi teic, ka tas ir bīstami. Šī vieta ir nolādēta. Viņi redzēja zīdaini un tagad grib iet prom. Drīz te būs ūdens.

Kristīne lūdzās vīriem angļu un kurdu valodā.

Tie kaut ko pateica Mumtazam, un viņš pārtulkoja:

-    Viņi teic, ka ūdens nak apglabāt šos līķus, un tas esot labi. Viņi teic, ka tūliņ dodas prom!

Asā saruna turpinājās. Daži kurdi ķērās pie rakšanas, bet citi stāvēja malā un strīdējās ar Kristīni. Saule jau bija augstu - dedzinoša un draudīga. Nomestās lāpstas un liekšķeres mirdzēja nežēlīgajā gaisma. Saule karsēja sīko, glumo zīdaiņa līķiti. Robu pārņēma nepārvarama vēlēšanās to atkal aprakt, apklāt neglīto miesiņu ar zemi. Viņš saprata, ka mīklas atrisinājums jau tūlīt būs rokā, taču juta arī to, ka pavisam tuva ir nepatīkama padošanās. Spriedze bija neizturama.

Mirkli vēlāk kļuva vēl sliktāk. Vairāki kurdi Mumtaza vadībā pieņēma lēmumu - viņi atteicās turpināt darbu. Par spīti Kristīnes lūgumiem trīs vīri devas lejup pa nogāzi un iekāpa otrajā Land Rover.

Iedams prom, Mumtazs palūkojās uz Robu - savādi, skumji. Tad automašīna aizbrauca pa smilšaino ceļu un nozuda virmā.

Tomēr četri vīri, Radevanu ieskaitot, vēl palika. Sakopojusi savas burvības paliekas un Roba pēdējos dolārus, Kristīne pierunāja viņus turpināt darbu. Paņēmuši nomestas lāpstas, viņi sāka rakt. Nostrādājuši apmēram piecas stundas, viņi bija pārcilājuši pietiekami daudz sauso, dzelteno smilšu, lai atklātu visu nepieciešamo.

Apkārt krūkām viņi bija atrakuši aptuveni trīsdesmit skeletus. Taču tie nebija parasti skeleti. Tur bija gan milzīgi hominīdi, gan hibrīdi, gan neliela auguma mednieki un vācēji. Visi juku jukām, bez jebkādas kartības, kā pagadās. Turklāt visi skeleti bija bojāti - ar vardarbīgas nāves pazīmēm. Drausmīgi sašķaidīti galvaskausi, žebērkļu atstāti caurumi iegurņa kaulos. Salauztas rokas, augšstilba kauli, sadragātas galvas.

Viņi bija atrakuši kaujas lauku. Briesmīgu nokaušanas un cīņas vietu. Viņi bija atklājuši Nāves ieleju.

Robs saskatījās ar Kristīni un jautāja:

-    Domāju, ka esam galā. Vai ne?

Kristīne nopietni palocīja galvu.

Tad Robs no kabatas izņēma mobilo telefonu. Viņš bija pacilātā noskaņojumā. Tas bija jūtams plaušās un sirdi. Viņš uzminējis, atšifrējis dižo noslēpumu, kura slēpšana bija Klonkarija dzīves uzdevums. Izcelšanās noslēpumu. Un tas nozīmēja, ka beidzot viņš ieguvis varu pār Klonkariju un varēs glābt Liziju.

Satraukts, taču pirmo reizi šo sarūgtinājuma pilno nedēļu laikā arī cerību pilns, Robs uzspieda telefona numuru. Viņš grasījās zvanīt Klonkarijam un pieprasīt, lai tas nekavējoties atdotu Liziju, taču tad izdzirdēja kādu balsi.

-Sveicināti!

Pagriezies Robs kalna korē uz rietumu saules fona ieraudzīja kādu stāvu. Saule aiz tā bija tik spoža, ka Robs nespēja saprast, kurš viņu uzrunājis. Samiedzis acis, viņš pielika roku pie pieres.

-    Vai esmu pieņēmies svarā? Ak vai, cik žēl! Bet ceru, ka tu mani pazīsti.

Robs bailēs sastinga.

Kalna virsotnē stāvēja Džeimijs Klonkarijs ar revolveri rokā. Ierocis bija notēmēts uz Robu. Aiz slepkavas stāvēja divi brangi vīri - kurdi ar melnām ūsām un pamatīgiem ieročiem. Viņiem pa vidu bija redzams kāds sīciņš sasiets un savažots stāvs.

"Lizija! Dzīva, bet acīmredzami pārbijusies un ar aizbaztu muti." Robs paskatījās pa labi un pa kreisi uz Radevanu un viņa draugiem, meklēdams palīdzību.

Klonkarijs iespurdzās.

-    Es gan negaidītu nekādu palīdzību, Robija kungs, - viņš sacīja, devis rāmu mājienu Radevanam.

Tas paklausīgi palocīja galvu, pagriezās, nolūkojās uz Robu un Kristīni un tad paberzēja īkšķi pret rādītājpirkstu.

-    Angļiem daudz naudas. Dolāri un eiro. Dolāri un eiro… - Tad viņš pamāja saviem draugiem.

Kurdi nometa darbarīkus un devas prom, vienaldzīgi pametot Robu un Kristīni likteņa varā.

Neticēdams savām acīm, sakauts un nelaimīgs Robs vēroja, kā kurdi mierīgi soļo lejup pa kalnu uz otras Land Rover automašīnas pusi. Radevans no bagāžnieka izņēma melnās ādas lādi, aiznesa Klonkarijam un nolika smiltis līdzās Lizijai. Klonkarijs pasmaidīja un palocīja galvu, bet Radevans atkal aizgaja pie mašīnas, ielēca priekšējā sēdekli, un Land Rover izgaisa riteņu saceltajā smilšu mākonī, aizvedot līdzi ari bises un zem priekšējā sēdekļa paslēpto pistoli.

Putekļu mākonis vēl kavējās gaisā, kad automašīna jau bija nozudusi aiz saules nokaitētā horizonta, atstājot Robu un Kristīni neaizsargātus pašā ielejas dziļumā.

Augšā stāvēja Klonkarijs - bruņots, kopā ar diviem kurdu palīgiem. Savu sudraboto, tuksneša saulē mirdzošo braucamo ar četru riteņu piedziņu viņš bija atstājis pārsimt jardu tālāk. Acīmredzot šo gabalu viņš nācis kājām, lai pārsteigtu pretiniekus. Un viņam tas izdevies.

Viņi bija slazdā. Lizija notupās smiltīs un izmisusi neizpratnē raudzījās uz tēvu, lūgdama glābiņu.

Taču Robs zināja, ka tas nav iespējams. Viņš saprata, kas notiks tālāk. Tā nebūs varoņa cienīga glābšanas operācija.

"Klonkarijs nogalinās Liziju manu acu priekšā. Viņš upurēs manu pirmdzimto šajā tuksnešainajā apvidū, bet debesīs riņķos vārnas un klijāni. Jau pēc dažām minūtēm mana meita ies boja nežēlīgā un brutālā nāvē, un es būšu spiests to noskatīties."

četrdesmit devītā nodaļa

Klonkarijs ar ieroci pamāja Robam un Kristīnei.

- Nāciet šurp, mīlas balodīši!

Lūkodamies uz savu ceļos noslīgušo meitu, Robs jutās apmulsis un dziļi sāpināts. Tad viņš negantās dusmās paskatījās uz Klonkariju. Tik spēcīga vēlēšanās kādam nodarīt pāri viņu nekad vēl nebija pārņēmusi - gribējās ar kailām rokām un zobiem saplosīt Klonkariju gabalos. Ar īkšķiem izurbināt nelietim acis.

Taču viņi ar Kristīni bija iedzīti stūri un bez ieročiem, tādēļ vajadzēja pakļauties, sekot Klonkarija rāmajām pavēlēm, pa nelielo slipni doties uz ielejas vidu un nostāties smilšu paugura galā, lai gan Robam nebija ne jausmas, kādēļ slepkava izvēlējies viņiem šādu vietu.

Vējš šķita grūtsirdīgi čukstam skumjus vārdus. Kristīne tik tikko valdīja asaras. Robs paskatījās pa labi un pa kreisi, izmisīgi meklēdams kādu iespēju glābties. Taču tādas nebija.

"Kas Klonkarijam prātā?" saulē piemiegdams acis un pielikdams plaukstu pie pieres, prātoja Robs. Šķita, ka nelietis tur roka telefonu vai kādu citu ierīci. Ar to viņš mērķēja pa kreisi, uz netālā ūdens pusi, uz dambi, kas sargaja viņus no plūdiem.

Beidzot Klonkarijs ierunājās.

-Tik bieži nemaz negadās sakropļot un nogalināt bērnu viņa tēva acu priekšā, tādēļ es domāju, ka ir istais laiks nelielām dzīrēm. īstai uguņošanai. Tātad, sākam! Aiziet!

Viņš nospieda kādu ierīces pogu. Pēc sekundes simtdaļas tuksnesi pāršalca sprādziena troksnis, un tam sekoja sajūtams triecienvilnis. Klonkarijs bija uzspridzinājis ganu būdiņu. Kad dūmi un liesmas izklīda, Robs saprata, kādēļ nelietis tā rīkojies.

Klonkarijs bija uzspridzinājis ne tikai būdiņu, bet arī pusi aizsargdambja, un tagad pa caurumu šļācās sūdens, rēkdams un traukdamies lejup pa ielejas nogāzēm. Tas strauji tuvojās.

Paķēris Kristīni aiz rokas, Robs steidzās augstāk paugura virsotnē. Ūdens straume jau plūda līdzās un apskaloja abiem potītes. Robs paskatījās uz kalna kori; Klonkarijs balsī smējās.

-   Ceru, ka protat peldēt.

Vāliem vien ieleju pildīja ūdens, rūkdams un aprīdams visu savā ceļā, nesdams līdzi riebīgi smirdošas putas. Pa virsu šūpojās kauli, mumificētā zīdaiņa paliekas un karotāju galvaskausi. Drīz vien putainais un virpuļojošais ūdens pilnībā apņems Robu un Kristini nelielā paugura galā. Ja līmenis joprojām celsies, viņi noslīks.

-    Lieliski! - iesaucās Klonkarijs. - Pat izteikt nevaru, cik tas bija grūti. Nācās braukt šurp nakts vidū, lai visu sagatavotu. Vajadzēja uzturēties tajā briesmīgajā būdiņā. Salikt neskaitāmus spridzekļus. Sarežģīts darbiņš, taču izdevās lieliski! Man tas ir milzīgs gandarījums.

Pāri ūdens klajam Robs drūmi vērās uz Klonkariju, kurš atra- das drošība. Robs nezināja, ko īsti domāt par šo cilvēku, kurā absolūts vājprāts mijās ar… izsmalcinātu viltibu. Tad Klonkarijs jau ierasti izteica teju telepātisku piezīmi:

-    Laikam esi mazdrusciņ apjucis, Robij.

Robs klusēja. Klonkarijs pasmaidīja.

-    Nevari saprast, kā gan tādam psihopātam kā man izdevies palikt šaja pusē ūdenim, vai ne? Kamēr tik labi cilvēki ka jūs esat atstāti tajā pusē. Vieta, kur jānoslīkst.

Joprojām klusēdams, Robs vērās sava ienaidnieka platajā smaidā.

-    Laikam jau esmu izmantojis visus pēc kārtas. Panācu, ka tu sameklē "Melno grāmatu". Piespiedu savā laba darboties izcilos, izslavētos Kristīnes Majēras un Izobelas Previnas prātus. Jā, es nocirtu Izobelai galvu, taču viņa savu darbiņu jau bija paveikusi - apliecinājusi, ka "Melnās grāmatas" Kurdistānā nav. - Klonka- rijs lepnumā staroja. - Tad es gluži vienkārši sēdēju un nedarīju neko, bet jūs paveicāt visu pārējo: atšifrējāt grāmatu, atradāt Slepkavošanas ieleju un pierādījumus izcelšanās noslēpumam. Redziet, man vajadzēja droši zināt, kur šie pierādījumi ir, lai varētu tos iznīcināt uz mūžiem. - Viņš norādīja uz putojošo ūdeni. - Un tagad es tos izdzēsīšu ar plūdu palīdzību, apglabāšu zem ūdens uz visiem laikiem. Likvidējot pierādījumus, es vienlaikus nogalināšu vienīgos cilvēkus, kas zina šo noslēpumu. - Laimīgs viņš palūkojās lejup. - Ak ja, gandrīz aizmirsu. Man tagad ir ari "Melnā gramata"! Vismaz es domāju, ka man tā ir. Tūdaļ pārliecināšos…

Pieliecies Klonkarijs satvēra lādi un atrāva vaļā adas vāku. No lādes viņš izņēma hibrīda galvaskausu. Brīdi paturējis atradumu rokā, viņš noglāstīja cieto kaulu. Tad viņš pagrieza galvaskausu, lai ieskatītos tukšajos acu dobumos.

-Ak vai, nabaga Jorik! Tev ir sasodīti dīvainas acis, taču visnotaļ lieliski vaigu kauli. Ha!

Klonkarijs nolika galvaskausu, izņēma no lādes dokumentu un izlīdzināja uz ceļgala, lai varētu izlasīt.

-   Fascinējoši! Ārkārtīgi fascinējoši. Es tiešām gaidīju, ka tas būs ķīļraksts. Mēs visi gaidījām ķīļrakstu. Bet šī ir seno aramiešu valoda. Brīnišķīgi. Brīnišķīgs atklājums. - Klonkarijs paskatījās uz Kristīni un Robu. - Paldies, mīļumiņi. Cik labi, ka atvedāt to man! Un visu te uzrakāt.

Salocījis dokumentu, viņš ielika to atpakaļ lādē un virsū novietoja galvaskausu. Tad viņš aizvēra vaku.

Naidpilnā sašutuma Robs nolūkojās nelieša rīcībā. Visneiztu- ramākā šajā sakāvē bija apziņa, ka Džeimijam Klonkarijam ir taisnība. Slepkavas viltīgais plāns bija spīdošs, pat nevainojams. Klonkarijs pārspējis gudrībā viņus visus - gan šeit ar kurdiem, gan kotedžā policiju. Viņš bija ne vien uzvarējis, bet arī triumfējis.

Un tagad viņa triumfs būs asinīm slacīts.

Robs vērās savas meitas mirdzoša ja s, asaru pilnajās acīs un pāri ūdens klajam uzsauca, ka mīl viņu.

Lizijas skatiens bezpalīdzīgajam tēvam pauda tikai vienu: "Palīdzi man!"

Klonkarijs ķiķināja.

-Cik aizkustinoši! Ja kaut kas tāds patīk. Man personīgi nāk vēmiens. Lai vai kā, manuprāt, ievads ir gala un pienācis laiks fināla scēnai, vai ne? Un tad jūs noslīksiet. - Slepkava noraudzījās vilnīšos, kas slacīja Kristīnes potītes. Tani brīdī garām gluži kā neķītra rotaļlieta burbuļojošajā ūdeni aizšūpojās milzīgs galvaskauss. - O, pavei, reku viens no senčiem! Sasveicinies ar vec- tetiņu, Lizij.

Viņš atkal iesmējās. Lizija sāka balsī raudāt.

- Jā, jā. - Klonkarijs skaļi nopūtās. - Man arī nekad nav patikuši manas ģimenes locekļi. - Pagriezies viņš uzsauca Robam: - Vai no turienes paveras labs skats? Burvīgi. Jo mēs izpildīsim acteku rituālu, un es gribu, lai tu kārtīgi visu vari redzēt. Esmu pārliecināts, ka procedūra tev ir zināma, Robert. Mēs noguldīsim tavu meitu uz klints, tad uzšķērdīsim viņai krūtis un izrausim pukstošo sirdi. Drusku netīrs darbiņš, taču domāju, ka manam draugam Navdam ir līdzi kāda salvetīte. - Klonkarijs piebikstīja vienam no saviem palīgiem, kurš stāvēja kreisajā pusē. Ūsainais kurds kaut ko norūca. Bandas vadonis nopūtās. - Nav no runīgajiem, taču labākais, ko varēju dabūt. Taču tās ūsas… tās gan ir aizkustinošas, vai ne? - Viņš pasmaidīja. - Lai nu paliek. Vai jūs, pļāpīgie kurdu kungi, varētu aizvest šo meiteni un izplāt uz klints? - Klonkarijs ar žestiem parādīja, kas darāms.

Kurdi pamāja un paklausīgi devās izpildīt pavēli. Satvēruši Liziju, viņi to aizvilka līdz nelielam klints bluķim un noguldīja uz muguras. Viens meiteni turēja aiz kājām, otrs - aiz rokām, bet Lizija raudāja un rāvās brīvībā. Tikmēr Klonkarijs stāvēja un smīnēja.

-    Ļoti labi, ļoti labi. Tagad sekos izcilākā daļa. Pēc taisnības, Robij, mums būtu vajadzīgs čakmols. Tā ir tāda savāda akmens bļoda, kurā es varētu nolaist tavas meitas asinis un iemest pukstošo sirdi, taču mēs neatvedām čakmolu. Tad nu es nolēmu izbarot viņas sirdi vārnām.

Viņš atdeva ieroci vienam no kurdiem un pēc tam no jakas iekškabatas izņēma dunci ar milzīgu asmeni. Draudīgi to pavicināja, tad mirdzošām, dedzības un mīlestības pilnām acīm gavilēdams apbrīnoja to. Pēc tam pacēla galvu un piemiedza ar aci Robam.

-    Patiesībā vajadzētu izmantot obsidiānu, kadu lika lietā ari acteki. Viņiem bija tumši obsidiāna duramie. Taču mums pietiks arī ar tādu lielu, varenu dunci kā šis. To es glabāju kā piemiņu. Vai tu to pazīsti? - Klonkarijs pacēla ieroci karstās saules gaismā. Asmens iezaigojās. - Kristīne? Varbūt tu?

-    Lj ellē, - atbildēja francūziete.

-    Labi, labi. Ar šo dunci es sašķērēju tavu seno draudzeni Izo- belu. Manuprāt, uz roktura vēl var saskatīt viņas vecās asinis. Un nedaudz liesas arī! - Klonkarijs plati pasmaidīja. - Also, ka teiktu vācieši. Ķersimies pie mūsu pienākumiem. Ka redzu, ūdens jau sniedzas jums līdz ceļiem un jūs noslīksiet pēc minūtēm desmit. Bet es ļoti gribu, lai pēdējais, ko skatāt savām acīm, ir tavas meitas sirds izraušana no krūtīm; man patiešām gribas, lai jūs dzirdat, kā viņa izmisīgi lūdz palīdzību savam nožēlojamajam, nekur nederīgajam un gļēvulīgajam tēvam. Tādēļ - uz. priekšu! Puiši, turiet meiteni ciet, ja, tieši tā. ja, jā, ļoti labi.

Klonkarijs pacēla dunci ar abām rokam, un briesmīgais asmens iemirdzējās saulē. Uz mirkli viņš sastinga.

- Acteki gan bijuši savādi, vai ne? Droši vien nākuši no Āzijas, atceļojuši pāri Beringa šaurumam. Tāpat kā tu un es, Rob. No pašiem Āzijas ziemeļiem. - Duncis atkal iezalgojās. Tikpat spožas bija arī Klonkarija acis. - Viņiem patika nogalināt bērnus. Tā bija viņu kaislība. Sākotnēji viņi nogalināja visus ienaidnieku bērnus, uzvarēto pretinieku atvases. Taču, ja es pareizi saprotu, impērijas pastāvēšanas beigās viņi bija kļuvuši tik traki, ka sāka nogalināt arī savus bērnus. Es nejokoju. Priesteri maksāja nabadzīgākajām acteku ģimenēm, lai tie nodod zīdaiņus un arī lielākus bērnus rituālai nokaušanai. Šī civilizācija burtiski nogalina- ja pati sevi, iznīcinot savas atvases. Fantastiski! Un kā viņi to izdarīja! Iegrūda rokas krūškurvi un izrāva pukstošo sirdi, kas tika parādīta vēl dzīvajam upurim. Tātad… - Klonkarijs laimīgs nopūtās. - Vai esi gatava, Lilibeta? Mazā Betsija! Mana mazā Betija Bū! Ko? Laiks atvērt krūškurvi?

Slepkava veltīja Roba meitai žilbinošu smaidu. Robs noraudzījās nelietī ar izmisuma pilnu riebumu: Klonkarijs acīm redzami siekalojās, un gara siekalu svitra no viņa mutes uzpilēja pārbiedētajai Lizijai uz sejas.

Jau nākamajā mirklī Klonkarijs satvēra dunci pavisam tuvu spala galam un pacēla ieroci augstāk… Robs aizvēra acis, lai nebūtu jānoskatās paša nožēlojamajā sakāvē…

…un gaisu pāršķēla šāviens. No nekurienes. No debesīm.

Robs atvēra acis. Lode paršalca pāri ūdens klajam un ietriecās Klonkarijam rokā - tik spēcīgi, ka norāva nelietim plaukstu.

"Neiespējami! Klonkarijs zaudējis roku!" neticēdams savām acīm, Robs secināja. No brūces tecēja arteriālās asinis. Duncis griezdamies ietriecās ūdenī.

Mulsdams Klonkarijs novērtēja briesmīgo ievainojumu. Seja liecināja par izbrīnu. Tad atskanēja nākamais šāviens, atkal no nekurienes. Tas trāpīja Klonkarijam plecā. Tagad kreisā roka, kurai jau trūka plaukstas, karājas dažos sarkanos muskuļu audos, un no atvērtās brūces smiltīs lija asinis.

Abi kurdi nekavējoties atlaida Liziju. Šausmu pārņemti, tie pagriezās un bridi, kad atskanēja trešais šāviens, metās begt.

Klonkarijs noslīga ceļos. Acīmredzot trešais šāviens bija trāpījis kaja. Asiņodams viņš nokrita un neganti rauša smiltis sev apkārt. "Ko viņš meklē? Atšķelto plaukstu? Dunci?" Lizija gulēja līdzās - ar aizbāztu muti un sasietām rokām. Robs stavēja līdz ceļiem ūdenī. "Kas tur šāva? Kur palika Klonkarija revolveris?" Robs palūkojās pa kreisi. Tālumā vīdēja saceltu smilšu mākonis. Iespējams, tur tuvojās kāda automašīna, taču putekļos neko nevarēja saskatīt. "Vai viņi nošaus ari Liziju?"

Robs atskārta, ka šī ir viņa iespēja. Tagad. Ieniris ūdenī, viņš peldēja pie Lizijas, irdamies garam kauliem un galvaskausiem. Tik neprātīgi viņš nekad vēl nebija peldējis, nekad vēl nebija tā cīnījies ar bangām un bīstamiem viļņiem… Viņš kustināja kājas un rokas, rija auksta ūdens malkus, un tad jau roka skara karstas, sausās smiltis. Elsodams un spļaudīdamies, viņš izrāpās no ūdens un dažus jardus tālāk ieraudzīja Klonkariju.

Tas bija nogūlies, izmantodams Lizijas augumu ka vairogu, lai pasargātos no šāvieniem, taču mute viņam bija vaļā un no tās tecēja siekalas. Nelieša zobi tuvojās Lizijas rīklei. Viņš līdzinājās tīģerim, kurš grasās nokost gazeli. Džeimijs Klonkarijs bija gatavs pārgrauzt Lizijas jūga vēnu.

Neganta niknuma pārņemts, Robs pieskrēja klāt Klonkarijam bridi, kad asie baltie zobi tuvojās meitas balsenei. Viņš iespera slepkavam pa galvu, un tas pasitās prom no meitenes. Tad Robs spēra otro reizi un vēl ari trešo. Sāpes iekliegdamies, Klonkarijs izstiepās smiltis, bet sašķaidītā roka neizmantojama nokarājās gar sāniem.

Pielēcis bandas vadonim klāt, Robs ar celi uzgula Klonkarija neievainotajam plecam, lai viņš nevarētu pakustēties. Tagad Klonkarijs bija atkarīgs no viņa žēlastības. Un būs, cik ilgi vien Robam labpatiksies.

Taču Robs nebija noskaņots žēlastībai.

- Tava kārta, - viņš noteica.

No kabatas Robs izņēma Šveices armijas nazi. Lēni un rūpīgi viņš atvāza lielāko asmeni, brīdi pagrozīja to rokā un tad pievērsās savam upurim.

Robs atskārta, ka smaida, un prātoja, ka rīkoties vispirms, ka pamocīt un sakropļot Klonkariju, lai nodarītu vairāk sāpju pirms neizbēgamās nāves. "Iedurt acī? Izurbt caurumu ausī? Noņemt skalpu? Ko darīt?" Pacēlis nazi, Robs pretinieka glūnošajā skatienā pamanīja kaut ko līdzigu gavilēm, prieku par abu kopīgo negodu, cerību un izaicinājuma pilnu ļaunumu. Robam kaklā sa- kapa pēkšņas dusmas.

Papurinājis galvu, viņš aizvāza nazi un ielikta to kabatā. "Klonkarijs nekur nepazudis, viņš noasiņos šeit līdz nāvei. Viņa kāja ir sadragāta, plauksta norauta, roka sašķaidīta. Viņš ir bez. ieroča un šņukst, mirst no sāpēm un asiņu zuduma. Man vairs nekas nav jādara."

Atrāvis skatienu no slepkavas, Robs pievērsās savai meitai.

Viņš tūdaļ izņēma vīkšķi Lizijai no mutes. Meitene izkliedza vārdu "tētis" un pēc tam ari "Kristīne". Nokaunējies Robs aizgriezās. Alkdams glābt Liziju, viņš bija aizmirsis par Kristīni, taču francūziete jau glābās pati, tādēļ Robs pasniedza viņai roku un palīdzēja tikt ārā no ūdens. Viņš izvilka Kristīni sausumā, un sieviete atgulas, smagi elsdama.

Tad Robs saklausīja kādu troksni. Pagriezies viņš ieraudzīja Klonkariju, kurš lēni vilkās prom. Savainota roka ļengani noka- rajās gar sāniem, bet brūce kājā šķita plata un jēla. Aiz sevis at- stadams asiņu pēdas, viņš apņēmīgi slīdēja uz ūdens pusi.

Acīmredzot puisis bija gatavs veikt pēdējo upurēšanas rituālu - izdarīt pašnāvību. Džeimijs Klonkarijs bija nolēmis noslīcināties. Šausmu pārņemts, Robs nespēja atraut skatienu no sava ienaidnieka. Klonkarijs jau bija pašā ūdens malā. Sāpēs ņurdēdams, viņš pieveica pēdējo jardu un ar milzu šļakstu ieslīdēja smirdošajos aukstajos viļņos. Kādu brīdi viņa galva vīdēja starp peldošajiem galvaskausiem un mirdzošās acis neatlaidīgi vērās Roba.

Un tad viņš iegrima viļņos. Viegli griezdamies, viņš pievienojas savu senču kauliem.

Piecēlusies sēdus, Kristīne kratīja telefona aparātu, lai pārliecinātos, vai tas joprojām darbojas. Beidzot - brīnumainā kārtā - parādījās signāls. Viņa piezvanīja Sēlijai un sāka dalīties labajās ziņās. Robs klausījās - pa pusei apstulbis, pa pusei laimīgs, pa pusei ieslīdzis sapnī. Pēkšņi viņš attapās, ka vēro horizontu, lai gan nevarēja saprast šādas rīcības iemeslu. Taču pēc minūtes viņš to saprata.

Tuksnešainajā apvidū bija parādījušās policijas automašīnas, kas laipodamas meklēja ceļu starp ūdens straumēm. Jau pēc brīža kalna galā mudžēja policisti, virsnieki un karavīri, kā ari Kiri- bali nevainojamā uzvalkā un ar žilbinošu smaidu sejā. Viņš izkliedza rācijā pavēles un norādīja saviem vīriem, kurp jāiet.

Robs apsēdās smiltīs un cieši apskāva meitu.

Piecdesmitā nodala

Pēc divām stundām viņi jau bija ceļā uz Sanliurfu. Robs, Kristīne un Lizija, ietinušies segās, sēdēja policijas automašīnas aizmugurē. Aiz tās brauca vēl vairāki transporta līdzekļi.

Iestājās vakars. Roba drebes jau bija pažuvušas, jo siltais tuksneša vējš maigi šalkoja pa atvērtajiem mašīnas logiem. Pēdējie saules stari violeti melnajos rietumu padebešos veidoja tumšsār- tas svītras.

Kiribali atradās priekšējā pasažieru sēdekli. Pagriezies viņš nolūkojās uz Robu un Kristīni un uzsmaidīja Lizijai. Robam viņš teica:

- Klonkarijs, protams, visu laiku bija maksājis kurdiem. Mak- sajis vairāk nekā mēs un vairāk neka jūs. Mes jau kādu laiku sapratām, ka notiek kaut kas nelāgs. Piemēram, Breitnera slepkavība. Jesīdi bija gribējuši viņu tikai pabiedēt, nevis nogalināt. Taču arheologs tika nogalināts. Kāpēc? Kāds bija pārliecinājis strādniekus… spert šo izšķirošo soli. Un tas bija jusu draugs Klonkarijs.

-Skaidrs. Un tad…

Nopūties Kiribali notrausa kādu putekli no sava pleca.

-   Jāatzīst, ka mēs neko īsti nezinājām. Bijām apmulsuši un apjukuši. Bet nesen man piezvanīja jūsu izcilā Skotlendjarda policisti. Diemžēl nelaimes ar to nebeidzās, Robert, jo mēs nezinājām, kurp jūs esat devušies. - Kiribali pasmaidīja. - Un tad pie manis ieradās Mumtazs! Tas mazais kurds. Viņš visu izstāstīja. Tieši laika. Vienmēr ir labi, ja atrodas vajadzīgais… kontakts.

Robs paskatījās uz Kiribali, tik tikko saprazdams vārdu jēgu. Tad viņš pievērsās savām rokām, kas joprojām glabāja sarkanbrūno tonējumu - tās bija Klonkarija asinis. Taču Robam šis sīkums nebūt nerūpēja, jo viņš bija izglābis savu meitu! Tas bija pats galvenais. Domās jaucās nemiers, atvieglojums un savāds prieks.

Klusēdami viņi brauca tālāk, bet tad atkal ierunājās Kiribali:

-    Jūs taču saprotat, ka es paņemšu pergamentu ar karti, vai ne? Un galvaskausu arī. Man tas jādara. Jāpārņem visa "Melnā grāmata".

-    Kur jūs to liksiet?

-   Glabāšu kopā ar citiem pierādījumiem.

-   Tatad muzeja velves.

-    Protams. Turklāt mēs esam nomainījuši kodu!

Garām pabrauca liels policijas furgons, kura bremžu lukturi košsarkani mirdzēja krēslā.

-   Lūdzu, saprotiet mani pareizi, - Kiribali turpināja. - Jūs esat drošībā. Tas ir labi. Kurdus mēs uz kādu laiku aizturēsim, bet pēc tam palaidīsim brīvībā. Gan Radevanu, gan viņa pastulbos drauģeļus. - Policists eleganti pasmaidīja. - Es viņus atbrīvošu, jo mums šeit jāuztur miers starp turkiem un kurdiem. Taču viss pārējais nonāks aiz atslēgas uz visiem laikiem.

Mašīna turpināja ceļu. Siltais, maigais vakara vējiņš liegi pūta iekšā pa logiem. Robs dziļi ievilka elpu un pēc tam izelpoja, noglāstīdams meitas galvu. Viņa jau slīga miegā. Robs pamanīja, ka viņi brauc garām pagriezienam uz Gebekli - mēnessgaismā to varēja saskatīt.

Robs vilcinājās un tad apvaicājās Kiribali, vai viņi varētu iegriezties Gebeklitepē. Vēl pēdējo reizi.

Kiribali lika šoferim apturēt auto un pievērsās Robam, Kristīnei un Lizijai. Abas meitenes jau gulēja, un policists iecietīgi pasmaidīja. Pamājis ar galvu, viņš rācijā deva norādījumus pārējiem automobiļiem, paziņojot par satikšanos vēlāk Urfā. Tad šoferis nogriezās no galvenā ceļa.

Tas pats pazīstamais maršruts. Pāri lēzeniem pakalniem, garām kurdu ciematiem ar vaļējo kanalizāciju, klejojošām kazām un minaretiem zaļganā prožektoru gaismā. Vaukšķēdams mašīnai skrēja pakaļ suns. Tas joza vismaz pusjūdzi, bet pēc tam nozuda tumsā.

Viņi brauca tālāk un beidzot sasniedza pēdējo virsotni, no kuras varēja redzēt seno templi. Robs izkāpa no policijas automašīnas, atstājot Liziju guļam snaudošajai Kristīnei klēpī.

Ari Kiribali izkāpa. Abi vīri devās lejup pa taciņu, kas veda uz templi.

-   Tātad, - ierunājās policists, - stāstiet!

-   Ko lai stāstu?

-   Ko jūs darījāt Nāves ielejā?

Brīdi apdomājies, Robs vilcinādamies īsos vārdos veikli izstāstīja par izcelšanās noslēpumu. Skaidrojums iznāca visnotaļ intriģējošs - mēnessgaismā bija redzams, kā ieplešas Kiribali acis.

Detektīvs pasmaidīja.

-    Un jūs ticat, ka esat visu sapratis? Ka esat uzminējis lielo mīklu?

-   Varbūt… Taču mums nav fotogrāfiju. Viss gaja bojā plūdos. Neviens mums neticēs, tātad tas vairs nav svarīgi.

Kiribali nopūtās un šķita visnotaļ priecīgs. Viņi bija nonākuši uzkalniņa virsotnē līdzās zīdkokam. Megalīti bija redzami un meta ēnu mēness staros. Kiribali uzsita Robam pa muguru.

-    Mans rakstošais draugs! Man tas ir svarīgi! Ziniet, es mīlu angļu literatūru. Izstāstiet man, ko domājat… Izstāstiet man izcelšanās noslēpumu!

Robs iebilda, taču Kiribali neatlaidās.

Apsēdies uz klints bluķa, Robs izņēma piezīmju bloknotu un sagatavojās lasīšanai mēnessgaismā. Tad viņš aizvēra bloknotu un vērās tālumā pāri nelīdzenajiem plašumiem. Kiribali apsēdās līdzās un klausījās Roba skaidrojumos.

-   Bībeles stāsti par kritušajiem eņģeļiem; fragmenti, kuros pieminēta Ēnoha grāmata; Pirmās Mozus grāmatas sestajā nodaļa izklāstītais noslēpums… Es uzskatu, ka tās ir tautas atmiņas par hominīdu, pirmatnējo cilvēku sugu savstarpēju krustošanos…

-   Saprotu. - Kiribali smaidīja.

-    Lūk, kā, manuprāt, šīs atmiņas radušās. Apmēram desmit tukstošus gadu pirms mūsu ēras cilvēku sugas migrēja no ziemeļiem uz pašreizējo kurdu Turciju. Šie ziemeļu hominīdi bija ļoti vareni augumā un beigu beigās nomāca gigantopitekus, kas ir lielākā zināmā hominīdu suga. Spriežot pēc kultūras atstatajām pēdām, šie milzīgie hominīdi nākuši no Centrālas Austrumāzijas.

Kiribali palocīja galvu, bet Robs turpināja:

-    Lai kādas arī būtu viņu saknes, sauksim šos atnākušos ho- minidus par ziemeļniekiem. Salīdzinājumā ar Homo sapieris šie ziemeļnieki bija ļoti attīstīti un daudz agresīvāki. Viņi bija apguvuši keramiku un celtniecību, kokgriešanu un skulptūru, varbūt pat rakstību, turpretī Homo sapiens joprojām dzīvoja alās.

Detektīvs klusēja, iegrimis domās.

-   Kāpēc ziemeļnieki bija gudrāki un nežēlīgāki? - Robs turpināja. - Atbilde meklējama viņu izcelsmē, proti, viņi nākuši no ziemeļiem. Zinātnieki jau sen spriež, ka bargs klimats attīsta asaku, stratēģiski domājošu pratu. Lai varētu izdzīvot ledus laikmetā, jāzina vairāki soļi uz priekšu. Tapat daudz negantak jācīnās par pieejamiem resursiem. Turpretī siltāka un patīkamākā klimatā rodas augstāka sociālā inteliģence un draudzīgāka sadarbība… Taču ziemeļniekiem bija problēma, kas radās migrācijas dēļ. Mēs varam spriest, ka viņi izmira gluži tāpat kā pirms tam neandertālieši. Šķiet, ka ziemeļniekiem bijuši kādi ģenetiski trukumi, kuru dēļ viņiem attīstījusies tieksme uz izteiktu un briesmīgu nežēlību. Varbūt skarbā apkārtne iedvesa bailes no atriebīga Dieva. No dievības, kas alkusi asiņu un kuru varēja pielabināt ar cilvēka upurēšanu. Lai kāds ari būtu iemesls, ziemeļnieki iznīcināja sevi, upurējot sev līdzīgos. Ta bija izmirstoša civilizācija, gluži tāpat kā acteki. Izmisuši vmi meklēja labvēlīgāku un patīkamāku klimatu - Ēdenes dārzu Auglīgajā pusloka. Viņi migrēja uz dienvidiem un rietumiem. Tur viņi sāka krustoties ar necilajiem kurdu līdzenumu iemītniekiem. Sakrustojušies ar medniekiem un vācējiem, vienkāršajiem alu cilvēkiem, viņi apmācīja tos celtniecības, gravējumu mākslā un reliģijā, ka arī ierādīja sabiedriskās iekārtās pamatus. Tādēļ arī Gebeklitepe atrodamas liecības par tik pārsteidzoši attīstītu sabiedrību. Patiesību sakot, man šķiet, ka Gebekli templi uzbuvējuši supercilvēki, lai iedvestu bijību medniekos un vācējos.

Tālumā ieblējās kaza.

-   Kādu laiku šie mednieki un vācēji Gebeklitepi, iespējams, uzskatīja par paradīzi. Par Ēdenes dārzu, par vietu, kur dievi nonāk cilvēku vidū. Taču viss mainījās. Iespejams, samazinājās pārtikās resursi. Un tādēļ ziemeļu giganti piespieda sīkos mednieciņus strādāt, proti, kurdu līdzenumos ievākt savvaļas augus un nostrādāties zemkopībā. Sakas noslēpumainā pāreja uz lauksaimniecību. "Neolītiska revolūcija". Cilvēki pārvērtās parhe- lotiem. Par vergiem. Par laukstrādniekiem.

-    Jūsuprāt, tā bija cilvēka krišana grēkā, - secināja Kiribali. - Izdzīšana no Ēdenes?

-   Iespējams. Lai noslēpums šķistu vel neizprotamāks, mums ir zināmas norādes uz izmaiņām talaika cilvēka seksuālajā uz- vedibā. Varbūt ziemeļniekiem patika izvarot sīkās alu sievietes un atdot tās izvarošanai kuiļiem. Gluži kā statujā, kas apskatāma jūsu muzejā. Ir iespējams, ka viņi iemācījuši sievietēm "skūpstīt failu", kā minēts Ēnoha grāmatā. Kopojušās ar atnācējiem, sievietes noteikti sāka apzināties savu seksualitāti - piemēram, Ieva, kas kaila staigājusi pa Ēdenes dārzu. Divu hominīdu krustošanās rezultātā nākamajām paaudzēm tika nodots gēns, kas izraisa nežēlību un tieksmi upurēt.

Tāluma nokaucās automašīna - šķiet, tā izbrauca uz galvenā ceļa, kas ved dienvidu virzienā uz Damasku.

-   Jā, tā bija krišana grēkā. Gebeklitepē un apkārtējos līdzenumos mītošās kopienas kļuva nežēlīgas, traumētas un hiperseksuā- las. Tā vairs nebija Ēdene. Turklāt arī pati lauksaimnieciskā darbība mainīja apkārtni. Dzīve kļuva skarbāka. Kāda bija ziemeļnieku reakcija uz šiem draudīgajiem pārmaiņu vēstnešiem? Bija pienācis laiks ļauties senajām tieksmēm, un viņi sāka upurēt, izpelnoties cietsirdīgo dabas dievu vai sava prāta dēmonu labvēlību. Un šos dievus varēja pielabināt ar cilvēku asinīm. Saliekot krūkās dzīvus zīdaiņus. - Robs pievērsās tuksnešainajai ainavai austrumos.

-    Un tālāk? - Kiribali jautaja, paliecies uz priekšu.

-   Tālāk seko rakstītas vēstures liecības. Aptuveni astoņus tūkstošus gadu pirms mūsu ēras ciešanas, upurēšana un nežēlība vairs nebija izturama; vietējie mednieki un vācēji sacēlās pret ziemeļniekiem. Tā bija liela kauja. Izmisuma pārņemti, kādreizējie alu cilvēki nokāva it visus ziemeļniekus, lai gan to bija krietni vairāk. Visus nogalinātos viņi apglabāja ielejā, līdzas upurēto bērnu kapiem. Izveidojas viena liela nāves bedre, kas atradās pavisam netālu no Gebekli. Nāves ieleja.

-    Un pēc tam viņi apraka templi!

Robs palocīja galvu.

-   Tad Gebekli nozuda no zemes virsas, lai paslēptu savstarpējas krustošanās rezultāta dzimušo kaunu un iznīcinātu ļauno sēklu. Mednieki un vācēji apzināti paslēpa zem zemes diženo templi, lai izskaustu atmiņas par šausmīgo pagātni, par izraidīšanu no Ēdenes un satikšanos ar ļaunumu. Taču ar aprakšanu vien nebija līdzēts. Bija jau par vēlu. No ziemeļniekiem mantotais nežēlības un upurēšanas gēns jau bija iespiedies saprātīgā cilvēka DNS. Gebekli gēns jau bija daļa no cilvēka mantojuma. Un tas gāja plašumā. Izmantojot Bībeli un citus avotus, mēs varam izsekot šī gēna izplatībai no Gebekli uz dienvidiem, uz. Šumeru, Kanaānu un Izraēla valsti. It visur, kurp šie cilvēki devās, tie izplatīja nežēlības un upurēšanas gēnu. Tādēļ arī šajās valstīs rodam senus pierādījumus upurēšanai. Proti, Kanaānā, Izraēlā un Šumerā.

-    Abraāma zemēs, - bilda Kiribali.

-    Tieši tā. Pravietis Abraāms dzimis netālu no Šanliurfas un acīmredzot nācis no Gebekli ziemeļnieku cilts: viņš bija gudrs, apveltīts ar vadoņa spējām un harismu. Un viņš bija kā apsēsts ar tieksmi upurēt. Bībele vēsta, ka viņš bija gatavs nokaut savu dēlu, lai tikai paklausītu sakaitinātajam dievam. Vēl Abraāms neapšaubāmi bija triju lielāko reliģiju - jūdaisma, kristietības un is- lāma - dibinātājs. Turklāt Abraāms dibināja šis ticības, izmantojot tautas atmiņas, kurās viņš dalījies ar saviem laikabiedriem. Šīs monoteiskās reliģijas radušās no drāmas, kas izvertusies Gebeklitepē. Visu reliģiju pamatā ir bailes no eņģeļiem un nežēlīga dieva. Tās ir tautas masu neapzinātas atmiņas par to, kas notika kurdu tuksnesī, kad mūsu vidū parādījās spēcīgas un nežēlīgas būtnes. Zīmīgi, ka visas šīs reliģijas joprojām balstās uz. cilvēku upurēšanas principiem: jūdaismā tas ir apgraizīšanas rituāls, is- lāmā ir džihāds…

-    Varbūt te vietā pieminēt sakropļotos al-Qaeda gūstekņus?

-   Varbūt. Un kristietībā tas ir Kristus upuris, kad Dieva pirmdzimtais dēls mūžīgi mirst pie krusta. Tātad visas šis reliģijas ir stresa sindroms, tāds kā murgs, kurā mēs atkal un atkal izdzīvojam ziemeļnieku iebrukumā pārciesto traumu, kad tikām padzīti no Ēdenes un spiesti aizmirst bezrūpīgo dzīvi. Spiesti nodarboties ar zemkopību. Spiesti skūpstīt failu. Spiesti nogalināt savus bērnus, lai iegūtu nežēlīgo dievu labvēlību.

-    Bet, Robert… Kā tas saistīts ar jesīdiem?

-    Viņiem atvēlēta ļoti būtiska loma. Ir tikai divi avoti, kā mēs varam uzzināt par to, kas noticis Gebekli. Pirmie ir kurdu jarsē- nisti, alevisti un jesīdi. Šīs ciltis tic, ka ir seno Gebekli alu cilvēku tiešie pēcteči. Ka viņi ir Krūkas dēli. Ādama dēli. Viņi apgalvo, ka pārējie cilvēki nāk no Ievas, no otrās pēcteču krūkas, kas pilna ar skorpioniem un čūskām.

-   Skaidrs…

-   Šo kultu piekritēji glabā neskaitāmus mītus par Ēdenes dārzu, bet arī viņiem Gebeklitepē notikušais ir tikai vārgas, biedējošas atmiņas par ņirdzīgiem, putniem līdzīgiem eņģeļiem, kas likuši sevi pielūgt. Taču miglainā tautas atmiņa ir noturīga. Tieši tādēļ jesīdi neprecas ar kopienai nepiederošajiem. Viņi izjūt mītiskas bailes, ka var sabojāt savas asinis, ielaižot tajās nežēlības un upurēšanas gēnu, kas piemīt pārējai cilvēcei. Mums visiem. Cilvēkiem, kas nes Gebekli gēnu.

Iegrimis domās, Kiribali centās aptvert dzirdēto. Robs turpināja stāstījumu.

-    Nolādētie jesīdi nes ari kādu šausmīgu nastu. Kādu senu pazemojumu. Viņi gan sevi pasludina par tīriem, taču dziļi sirdi jūt patiesību, proti, daži no viņu priekštečiem krustojušies ar ļaunajiem ziemeļniekiem, ļāvuši tiem izplatīt Gebekli gēnu. Un tādēļ apzinās, ka pasaules ļaunums ir viņu vaina. Līdz ar to jesīdi ir atturīgi, noslēgti - viņi jutas nokaunējušies. Tā var izskaidrot ari fenomenu, ka viņi nav aizklīduši tālu no tempļa, kur rodamas viņu saknes. Viņiem tas jāsargā. Viņi joprojām baidās, ka tiks pakļauti negantai iznīcībai, ja pasaule uzzinās patiesību un viņu vaina nonāks atklātībā. Viņu priekšteči nespēja pasargāt cilvēci no ziemeļniekiem. Viņu sievietes gulēja ar ziemeļu dēmoniem. Gluži kā "horizontālās" kolaboracionistes okupētajā Francijā.

-    Un tādējādi, - bilda Kiribali, - varam izskaidrot, kādēļ viņu dievs ir pāva eņģelis.

-Ja. Jesīdiem zināmā patiesība liedz viņiem pielūgt parastos dievus, tādēļ viņi pielūdz Satanu, Meleku Tausu, Molohu, kam upurēti bērni. Simbolisks sātaniska supermena atdarinājums ar putnam līdzīgām acīm. Tūkstošiem gadu ši savāda ticība un kredo bija turēti slepenībā. Gebekli gēns izplatījās pasaulē un pāri Beringa šaurumam arī Amerikā, bet īstais jesīdu noslēpums, izcelšanās noslēpums, bija drošā vietā. Ja vien Gebeklitepe palika zem zemes un netika traucēta.

-    Un kāds bija otrs avots? Jūs teicāt, ka bija divi… zināšanu avoti.

-    Slepenās organizācijās Eiropā, kuras radās sešpadsmitajā gadsimtā. Brīvmūrnieki un tā tālāk. Cilvēkus intriģēja baumas un tradīcijas, kas runāja par pierādījumiem, pat dokumentiem, kas eksistējuši Tuvajos Austrumos un apdraudējuši kristietības vēsturisko un teoloģisko pamatu. Apdraudējuši reliģiju vispār.

Debesīs bija parādījušās zvaigznes - tālas un mirdzošas.

-   Šīs baumas sevišķi ieintriģēja antiklerikālās angļu aristokrātijas pārstāvjus, kuru morāle ir visnotaļ apstrīdama, - Robs skaidroja. - Viens no viņiem, Frānsiss Dešvuds, atceļoja uz Anatoliju. Šeit uzzinātais viņu pārliecināja, ka kristietība ir šarāde. Kopa ar līdzīgi domājošiem intelektuāļiem, māksliniekiem un rakstniekiem viņš nodibināja Elles uguņu klubu, kura galvenais mērķis bija iedibinātās ticības noniecināšana un izsmiešana. - Pētīdams lielāko megalītu, Robs piebilda: - Taču Elles uguņu klubam joprojām nebija pārliecinošu pierādījumu, ka reliģija ir viltota vai "nepareiza". Tikai tad, kad Īrijas Elles uguņu kluba biedrs Jeruzalemes Volijs atgriezās no Svētās zemes, kļuva zināms patiesais stāsts par Gebekli. Jeruzaleme kāds jesīdu priesteris iedeva viņam tā saucamo "Melno grāmatu". Mēs nezinām, kādēļ viņš ta rīkojās, bet zinām, ka patiesībā tā ir lāde ar galvaskausu un karti. Tas ir nevis cilvēka, bet hibrīda galvaskauss. Karte iezīmēta kapsēta netālu no Gebeklitepes, kurā apglabāti ļaunie dievi, proti, Slepkavošanas ieleja. Priesteris izskaidroja Volijam, cik svarīgi ir šie artefakti.

Kiribali sarauca pieri.

-   Un cik svarīgi tie ir?

-Jeruzalemes Volijs tādējādi uzzināja patiesību par cilvēka un reliģijas izcelšanos. Viņš noskaidroja, ka reliģija patiešām ir šarāde, tautas atmiņas, atkal un atkal pārdzīvots murgs. Taču vēl viņš atklāja, kā cilvēka asinīs nonākusi tieksme uz ļaunumu un ka ar šo tieksmi apveltītie ir ļoti talantīgi, gudri un harismatiski. Tādi kļūst par līderiem. Taču par tādiem līderiem, kam ir tieksme uz sadismu un nežēlību, ko nosaka tas pats gēns. Jeruzalemes Volijam atlika vien ieskatīties savos ciltsrakstos, lai atrastu pierādījumu šai teorijai. Proti, viņa cietsirdīgais tēvs ir Olivera Kromvela pēctecis. Citiem vārdiem sakot, Volijs atklaja biedējošu faktu: cilvēka likteni vada nežēlība, jo sadismu un vardarbību izraisa gens, kurš atbild arī par gudrību un harismu. Ziemeļnieku gēns.

Kiribali jau grasijas kaut ko teikt, taču Robs ar žestu viņu apklusināja. Viņš tuvojas stāsta beigām.

-    Šīs atklāsmes satricināts, Jeruzalemes Volijs paslēpa visus pierādījumus, proti, galvaskausu un karti jeb "Melno grāmatu", ko mēs ar Kristīni atradām Īrijā. Tad viņš, salauzts un pārbijies, devās uz Menas salu. Volijs bija pārliecināts, ka pasaule šādu patiesību neizturēs; ne tikai to, ka visas Abraāma reliģijas ir meli, atmiņā saglabātu baiļu un upurēšanas tieksmju amalgama. Pasaule varēja uzzināt ari to, ka visas politiskās sistēmas, aristokrātijā, feodālisms, oligarhija un pat demokrātija, rada līderus, kas ir disponēti uz vardarbību. Cilvēkus, kam patīk nogalināt un upurēt. Cilvēkus, kas tūkstošiem savu līdzbiedru sūtīs tranšejās. Cilvēkus, kas liks pilotiem ietriekt lidmašīnu tornī ar nevainīgiem vīriešiem un sievietēm. Cilvēkus, kas ar kasešu bumbām bezkaislīgi uzsprid zinās ciematu tuksneša vidū.

Drūmi saraucis uzacis, Kiribali vēroja savu sarunu biedru.

-   Elles uguņu klubs pajuka, un lieta tika noklusēta, taču viena ģimene turpināja glabat Jeruzalemes Volija atklāto patiesību.

-    Klonkariji.

-Tieši tā. Jeruzalemes Volija un Kapelu dedzinātāja Volija pec- teči. Bagātie, privileģētie un asinskārie Klonkariji ir Gebekli gēna nēsātāji. Viņi arī saņēmuši zināšanas, kas reiz nodotas Tomam Vo- lijam. Tas bija rūpīgi glabāts ģimenes noslēpums. Ja zināšanas nāktu gaismā, tiktu gāzta pasaules elite, iznīcināts islāms, jūda- isms un kristietība. Tā būtu apokalipse. Beigas visam. Klonkariji par savu pienākumu uzskatīja šis šaušalīgās patiesības slēpšanu.

-    Bet tad uzradās nelaimīgais Breitners.

-   Tā gan. Pēc gadsimtiem ilgas klusēšanas Klonkariji uzzināja, ka Gebeklitepe tomēr atrakta un to izdarījis Francis Breitners. Tas draudēja ar briesmām. Ja tiktu atrasts ari galvaskauss un karte, tad kāds noteikti varētu salikt mozaīkas gabaliņus kopa un atklāt patiesību. Ģimenes pastarītis Džeimijs Klonkarijs noalgoja bagātnieku dēliņus sev par palīgiem un izveidoja kulta bandu, kam bija tikai viens uzdevums, proti, atrast un iznīcināt "Melno grāmatu". Bet Džeimijs Klonkarijs cieta no vēl kāda dzimtas lāsta: viņš bija spēcīgi izteikta Gebekli gēna nēsātājs. Pievilcīgs un harismātisks, apdāvināts līderis, taču vienlaikus ari psihopāts. Puisis uzskatīja, ka viņam ir tiesības nogalināt pēc sirds patikas. Tiklīdz kāds stājās viņam ceļā pie galvaskausa un kartes, par sevi atgādināja Gebekli gēns.

Iestājās ilgs klusums.

Beidzot Kiribali piecēlās, sakārtoja krekla manšetes un kaklasaiti.

-    Ļoti labi. Man ārkārtīgi patīk šādi stāsti. - Policists ielūkojās Robam tieši acīs. - Labākie ir fragmenti no Bībeles un Korāna. Vai jūs tā nedomājat? Es tam vienmēr esmu ticējis.

Robs pasmaidīja.

Kiribali piegāja klāt dažus jardus attalajam megalitam. Mēnessgaismā mirdzēja viņa nospodrināto kurpju purngali. Viņš atska- tijas.

-   Tam visam ir interesanta koda, Robert… -Jā.

-Jā… - Kiribali balss klusumā šķita svelpjoša. - Es runāju ar detektīvu Foristeru.

-    Ar kriminālmeklēšanas vecāko inspektoru.

-    Tieši tā. Un viņš man izstāstīja kaut ko ļoti aizraujošu. Par jums un Klonkariju. Redziet, es viņu burtiski piespiedu pie sienas. - Policists paraustīja plecus. - Jūs zināt, kā es protu strādāt. Pēc nelielas iztaujāšanas Foristers atzinās, ko atradis internetā.

Robs cieši raudzījās turku policistā.

-   Roberts Latrels. Visnotaļ neparasts vārds. īpatnējs. Vai tā nav?

-   Manuprāt, skotu un īru izcelsme.

-   Tieši tā, - sacīja Kiribali. - Patiesībā tāds atrodams arī Dublinā. Ši zara pārstāvji lielākoties emigrēja uz Jūtas štatu Amerikā, ko kurienes esat nācis arī jūs. - Kiribali sakārtoja savu žaketi. - Līdz ar to koda izvēršas ļoti interesanta. Proti, gandrīz droši var apgalvot, ka jūs esat cēlies no viņiem, no Dublinas Latreliem. Un arī viņi bijuši Elles uguņu kluba biedri. Jūsu senči bijuši saistīti ar Klonkarijiem.

Pēc zīmīgas pauzes Robs teica:

-Es to jau zināju.

-   Tiešām?

-    Jā, - Robs atzinās. - Vismaz nojautu. Un ari Klonkarijs to zināja. Tieši tādēļ viņš deva mājienus par ģimenes saitēm.

-   Bet tas nozīmē, ka arī jūs varbūt esat Gebekli gēna nēsātājs. Vai to jūs apzināties?

-    Protams, - Robs sacīja. - Lai gan tā ir genu grupa, ja man tāda vispār ir. Savas mātes dēls esmu tikpat lielā mērā kā tēva.

Kiribali dedzīgi māja ar galvu.

-Jā, jā, ja. Cilvēka māte ir ļoti svarīgs faktors!

-   Ja arī manī ir kāda no šim tieksmēm, tas vēl nenozīmē, ka esmu nolemts. Tas varētu notikt konkrētos apstākļos, savu lomu spēlē arī vide. Mijiedarbība ir ļoti komplicēta lieta. - Robs uz mirkli apklusa. - Es droši vien neiesaistīšos politikā…

Detektīvs iesmējās, un Robs piebilda:

-   Tādējādi esmu pārliecināts, ka ar mani viss bus kārtībā. Ja vien kādam neienāks prātā uzticēt man raķetes.

Gluži kā paklausīdams neredzama komandiera pavēlei, Kiribali sasita papēžus. Tad viņš pagriezās, izņēma no žaketes kabatas telefonu un devās atpakaļ pie mašīnas. Iespējams, sajuta, ka Robs vēlas palikt viens.

Robs piecēlās, notrausa smiltis no džinsiem un pa sen zināmo taciņu gāja uz tempļa centru.

Nonācis pie izrakumu laukuma, viņš palūkojās apkārt un atsauca atmiņā smieklus, kas skanēja Gebeklitepē, kad arheologi trieca jokus. Te viņš pirmo reizi satika Kristīni - sievieti, kuru tik ļoti mīl. Bet te arī gāja boja Breitners. Un te sākās visas upurēšanas šausmas - pirms desmit tūkstošiem gadu.

Mēness debesis bija balts un vientuļš. Klusie un valdonīgie akmeņi vīdēja nakts melnumā. Robs pastaigājās starp megalītiem. Pieliecās un pieskārās gravējumiem - maigi, gandrīz bailīgi, godbijīgi, izradot negribētu, taču īpatnu cieņu. Šie taču bija diženi un seni akmeņi no kāda noslēpumaina Ēdenes tempļa.

Piecdesmit pirmā nodala

Robs ar Kristīni vēlējās vienkāršas kāzas - par to viņi bija vienisprātis. Grūtības sagādāja jautājums, kur šis kazas rīkot, taču tas tika atrisināts, kad Kristīne uzzināja, ka mantojumā no Izobe- las saņēmusi māju Prinču salās.

- Tādējādi mēs godināsim viņas piemiņu. Viņai tas patiktu, es zinu.

Izobelas skaistais dārzs šķita ļoti piemērots kāzām. Viņi vienojās ar kādu bārdainu grieķu ortodoksālās baznīcas priesteri, kas mēdza nodoties žūpošanai; noalgoja vairākus dziedātājus, kuri priecājās, ka maksa tiek mērīta alus pudelēs; un pat sameklēja trio, kas lieliski spēlēja buzuki. Tika aicināti tuvākie ģimenes locekļi un draugi. No Londonas atbrauca Stīvs ar dažiem Roba kolēģiem; Sēlija atveda milzīgu dāvanu; Roba māte smaidīdama lepojas ar savu brīnišķīgo cepuri. Kiribali ieradās savā visbaltakajā uzvalkā.

Vienkāršās ceremonijas laika spīdēja saule. Lizija bija ģērbusies jaukā vasaras kleitiņā un basam kājām pildīja līgavas māsas lomu. Priesteris stāvēja uz terases un lasīja maģiskos vārdus.

Cauri priežu un tamarisku zariem spīdēja saule, un tāluma no- taurēja prāmis, kas šķēla tumši zilos Bosfora šauruma ūdeņus. Dziedātāji muzicēja, Robs noskūpstīja Kristīni, un tad jau viņi bija precēts pāris. Robs atkal bija apņēmis sievu.

Pēc tam sākās ballīte. Dārzā straumēm lija šampanietis, Eceki- ēls rožukrūmos dzinās pakaļ zeltainam tauriņam. Stīvs pļāpāja ar Kristīni, līgavas māte tērzēja ar priesteri, un visi laidās dejā bu- zuki mūzikas pavadībā. Kiribali deklamēja dzeju un flirtēja ar visām sievietēm, īpaši ar vecākām dāmām.

Vēlā pēcpusdienā Robs attapās stāvam līdzās Foristeram koku paēnā tālākajā mauriņa nostūrī. Robs izmantoja iespēju pateikties detektīvam - par dažu faktu neievērošanu.

Foristers pietvīka, un šampanieša glāze palika pusceļā līdz mutei.

-   Kā jūs uzminējāt?

-   Jūs esat ļoti gudrs cilvēks, Mark. Ļāvāt mums aizlaisties ar visu "Melno grāmatu". Un tādēļ Dublinā uzsākāt strīdu ar Dūli- ju, vai ne?

-   Kā, lūdzu?

-   Jūs zinājāt, kurp mēs dosimies. Gribējāt atvēlēt mums mazliet vaļas un pierunājāt Dūliju, lai ļauj mums paturēt lādi.

Detektīvs nopūtās.

-   Laikam jau tā bija gan. Un es tiešām zināju, kurp jūs dosieties. Taču es jums neko nepārmetu, Rob. Es būtu rīkojies tāpat, ja… manam bērnam draudētu briesmas. Oficiālās procedūras tādā gadījumā šķistu ārkārtīgi lēnas.

-    Un tomēr jūs piezvanījāt Kiribali. Par to esmu īpaši pateicīgs. Paldies, ka… pieskatījāt mūs. - Robs meklēja īstos vārdus. Prātā atausa briesmoņa Klonkarija tels ar atņirgtajiem zobiem. - Man pat bail domāt, - viņš piebilda, - kas notiktu, ja jūs nebūtu iejaucies.

Iemalkojis šampanieti, Foristers palocīja galvu.

-    Ka viņai klajas?.

-    Lizijai? Viņa ir apburoša. Šķiet, ka gandrīz aizmirsusi pārdzīvoto. Mazliet baidās no tumsas. Laikam tā maisa dēļ.

-    Bet citu traumu nav?

-   Nē… - Robs paraustīja plecus. - Vismaz es tā domāju.

-   Cik jauki būt piecus gadus vecam, - bilda Foristers. - Bērni ātri atgūstas. Ja izdzīvo.

Saruna apsīka. Robs vēroja dejas. Kiribali lēkāja un sita plaukstas, laikam atdarinot kazaku dejas soļus.

Foristers pamāja Kiribali virzienā.

-    Pateikties vajadzētu tam vīram.

-Jūs runājat par to šaudīšanos?

-    Esmu informēts par visu. Neticami!

-   Acīmredzot viņš bijis olimpiskais čempions šaušanā vai kas tamlīdzīgs. Lielisks šāvējs.

-    Un ieradās tieši laikā, vai ne?

-   Jā, - Robs atzina. - Kiribali acīmredzot saprata, cik talu aizgājis Klonkarijs, un apzinājās, ka plūdu dēļ nepagūs nokļūt līdz mums. Tādēļ viņš paņēma šauteni…

Buzuki spēlmaņi atskaņoja trakulīgu dejas ritmu. Robs izdzēra pēdējo šampanieša lāsi.

Abi vīrieši devās atpakaļ pie pārējiem. Tobrīd pieskrēja Lizija - smiedamās un dziedādama. Robs pieliecas un maigi noglāstīja meitas spīdīgos matiņus. Meitene ieķiķinājās un satvēra tēva plaukstu.

Vērodams tēvu un meitu, kas rokroka, smaidīdami un dzīvi, gāja pa mauriņu, Foristers izjuta spēju emociju vilni - ierastās skumjas un nožēlu. Taču šoreiz zaudējuma sāpes šķita mazliet citādas, teju pārsteidzošas - viņu bija pārņēmusi viegla laimes sajūta.

Par autoru

SENATNES VĀRTI

Redaktore IngūnaJundze Korektore Edīte Loze Maketētāji Ilze Kalēja un Igors Iļjenkovs Atbildīgā sekretāre Ilze Kalēja

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

T. Nokss

No 180 Senatnes vārti/ No angļu vai. tulk. Liene Akmens. - R., "Apgāds "Kontinents"" - 416 lpp.

ISBN 978-9984-35-516-0

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

Nokss Toms Senatnes vārti

Pirmā nodala

Otrā nodala

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodala

Septītā nodala

Astotā nodaļa

Devītā nodala

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodala

Trīspadsmitā nodala

četrpadsmitā nodala

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmitā nodala

Septiņpadsmitā nodala

Astoņpadsmitā nodala

Deviņpadsmitā nodala

Divdesmitā nodala

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otrā nodala

Divdesmit trešā nodala

Divdesmit ceturtā nodala

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astotā nodaļa

Divdesmit devītā nodaļa

Trīsdesmitā nodaļa

Trīsdesmit pirmā nodala

Trīsdesmit otrā nodala

Trīsdesmit trešā nodaļa

Trīsdesmit ceturtā nodala

Trīsdesmit piektā nodaļa

Trīsdesmit sestā nodaļa

Trīsdesmit septītā nodaļa

Trīsdesmit astotā nodala

Trīsdesmit devītā nodaļa

četrdesmitā nodala

Četrdesmit pirmā nodala

četrdesmit otrā nodala

četrdesmit trešā nodaļa

četrdesmit ceturtā nodaļa

Četrdesmit piektā nodala

četrdesmit sestā nodala

Četrdesmit septītā nodaļa

četrdesmit astotā nodala

četrdesmit devītā nodaļa

Piecdesmitā nodala

Piecdesmit pirmā nodala

Par autoru