Nemiera Linda

Septiņi

LINDA NEMIERA

SEPTIŅI

parasta diena

"Reiz senatnē - pirms Lielā Sprādziena, Darvina evolūcijas teorijas, Ādama un Ievas kopīgajām pusdienām - kopā sanāca septiņi dievi. Lai apliecinātu dievišķo varēšanu un varbūt lai kliedētu briesmīgo garlaicību, viņi izlēma radīt Zemi - lielu spēļlaukumu lieliem bērniem. Vietu, kura attāli atgādinātu pašu dzīvesvietas un kurā varētu modelēt un izspēlēt dažādas situācijas pēc sirds patikas. Katram no dieviem atvēlēja stūrīti Zemes, kurā izvērsties. Bet, lai nelielais zinātniski pētnieciski izklaidējošais projekts noritētu daudzmaz kontrolējami, pieņēma pāris vienkāršu nosacījumu. Tā kā būtnēm, kas apdzīvos Zemi, būs piešķirts nedaudz dievišķās enerģijas jeb tā sauktā dvēsele, tad nevienam no radīšanā klātesošajiem dieviem - ne pa vienam, ne visiem kopā - nebija tiesību Zemi iznīcināt. Kas attiecās uz atsevišķa indivīda dzīvību - tās izdzēšana piederēja pie lielā dievišķā plāna un netika liegta, ja vien radītājam nebija iebildumu.

Zemi kopumā drīkstēja iznīcināt tikai cilvēki paši. Brīvā griba kā nekā. Ja mazajiem cilvēķeļiem apnika būt par izmēģinājuma trusīšiem, viņiem bija tiesības izstāties.

Nākamais punkts - par dievišķajām tiesībām. Dieviem bija tiesības atņemt indivīdiem dzīvību ātrāk, nekā paredzēts standarta gadījumā, ja citi dievi neiebilda.

Ja kāds dievs sāka rīkoties pretēji pārējo gribai, neievēroja noteikumus vai vairs nevēlējās turpmāk piedalīties projektā, pārējiem bija tiesības izslēgt dumpinieku no spēles. Katra dieva balsstiesības pārvērta noteiktā simbolā vai priekšmetā, kas apzīmēja tā saimnieka būtību. Pēc balsošanas dievu balsstiesības atdeva to īpašniekiem.

Sākumā viss šķita jauki un aizraujoši. Pirmie mēģinājumi izveidot cilvēku gan nebija necik veiksmīgi - cilvēki iznāca ļoti līdzīgi pērtiķiem un deva pamatu Darvina evolūcijas teorijai. Tomēr jau ar katru nākamo izlaidumu tie kļuva aizvien veiklāki, gudrāki un arī nenoliedzami izskatīgāki. Dievi, baudot mazo rotaļu, priecājās kā bērni, kas laiž papīra kuģīšus pa straumi. Un tad notika neparedzētais - demogrāfiskais sprādziens. Pateicoties īkšķa nozīmes atklāšanai, cilvēki ievērojami palielināja savu dzīves ilgumu un savairojās ģeometriskās progresijas ātrumā. Viņu kļuva tik daudz, ka apdzīvots bija gandrīz katrs Zemes nostūris. Viņi iespiedās visur un izmainīja visu. Cilvēku dzīve sita augstu vilni - ar katru gadsimtu viņi ieviesa arvien vairāk jaunu izgudrojumu, kuriem vajadzēja vairot līdzību dievišķajiem radītājiem. Tikmēr paši cilvēces skulptori sēdēja uz mākoņa maliņas un vēroja kaislības, kas plosīja Zemi. Tās bija primitīvas, aprobežotas, prastas un neiedomājami spēcīgas. Tās saviļņoja un aizrāva ar savu vienkāršību. Kaut ko tādu savā mūžību ilgajā eksistencē dievi jau sen nebija piedzīvojuši, līdz kādu dienu viņu nemirstīgās dvēseles vairs nevēlējās būt tikai gļēvi malā stāvētāji un Zemes dzīves izrādes vērotāji. Dieviem sakārojās piedalīties lielajā realitātes šovā. Un tā cits pēc cita viņi pameta silto un ērto mākoņa maliņu, lai pievienotos pašu radītajai

alternatīvajai realitātei, pasaulē izsmalcinātākajai Second Life versijai, nepārtrauktajai on-line spēlei.

Bet viens uzskatīja to visu par muļķībām. Viņu neaizrāva Zemes kaislības un aprobežotā tiekšanās pēc pilnības. Viņš palika sēžam uz mākoņa maliņas un ar riebumu noraudzījās savā roku darbā. Un, jo ilgāk viņš raudzījās, jo stingrāka kļuva apņēmība reiz izbeigt cilvēces balagānu, pielikt punktu mazohistiskajam izsmieklam, iznīcināt Zemi ar visiem pundurīšiem…"

-      Kaut kāds sviests, - nodomāju, aizverot e-pasta logu. Man aptrūkās pacietības, lai turpinātu lasīt nesakarīgo savārstījumu, ko bija atsūtījusi viena no manām labākajām draudzenēm. Jā, Rebeka aizrāvās ar ezoteriku, okultismu, cigun, fen šui un visu pārējo, kas šobrīd bija modē bagātu vīru garlaicības mākto sievu vidū. Bet šis jau nu bija par daudz! Jau vairākkārt biju atgādinājusi - man ir darbs, man ir mācības un nejauka rakstura kaķis, bet man pavisam noteikti nav ne laika, ne vēlmes pievienoties aptrakušu tantiņu kustībai.

Blakus uzticamajam klēpjdatoram mirgoja mobilā telefona indikatora gaismiņa. Tā likās tik aicinoša… un pieņēma lēmumu manā vietā.

-     Hallo, Rebeka? - teicu sudrabotajā klausulītē, atskanot klusajam savienojuma klikšķim. - Klau, mīļā sirds, šoreiz tu nedaudz šauj pār strīpu. Es nekad neesmu izsmējusi tavu aizraušanos, bet nu… visam ir savas robežas. Kāda velna pēc tu man vispār to sūtīji?

-    Nele, par ko tu, lūdzu, runā? - pēc īsa klusuma brīža klausulē atskanēja apmulsusi draudzenes balss.

-     Nu, par to sviestu, ko tu šorīt man te pārsūtīji. Par Zemes radīšanu.

-    Tu esi pārkarsusi - neko tev neesmu sūtījusi. - Balss klausulē sāka izklausīties nedaudz aizkaitināta tieši proporcionāli manam aizkaitinājumam. Nikni uzklikšķināju uz e-pasta simboliņa, sameklēju pēdējo ziņu un atvēru to. Augšējā ailītē bija norādīta sūtītāja adrese Berta_675@ inbox.lv. Tā nebija Rebekas; viņējā bija tikai līdzīga - Beka_675@inbox.lv .

-    Ups, sorry, laikam tiešām tu šoreiz neesi pie vainas, - domās nolamāju sevi par neuzmanību. - Nu, un kā vispār iet?

-    Tu tiešām esi pārkarsusi, - Rebeka lietišķi konstatēja. - Man iet labi, ja to tu gribi zināt. Mēs ar Aigaru esam nolēmuši ķerties ne gluži pie Zemes radīšanas, bet pie Latvijas demogrāfiskā stāvokļa uzlabošanas gan.

-    Kā tad tā? Es sapratu, ka tu gribi vispirms salonu uz kājām nostatīt un tikai tad par pēcnācējiem rūpēties.

-    Dzīve ieviesa korekcijas. Aidža bija uz pārbaudēm, ja gribam sīko - nedrīkstam vairs vilkt garumā. Bet frizētava nekur neaizbēgs. - Rebeka izklausījās norūpējusies un nogurusi - tas bija kas jauns. Būdama bagāta vīra sieva, viņa varēja atļauties nepārtraukti būt priecīga un atpūtusies, kāda parasti arī bija, tāpēc tik neierasti bija dzirdēt pesimistisku noti Bekas balsī.

-     Khm… njā, izklausās nejauki, - mēģināju būt līdzcietīga.

-    Klau, bet kas tad tev tur īsti ir atsūtīts? Un no kā? - Rebeka mainīja tematu.

-     Nu, e-pasta adrese ļoti līdzīga tavai, tāpēc ātrumā sajaucu. Bet vispār kaut kāds murgs par Zemes radīšanu utt. Kāds spamo. - Dusmīgi aizvēru ciet e-pastu. - Klau, man trešdien tāds brīvāks. Varbūt saskrienamies?

-    Trešdien nevaru - eju pie kārtējā daktera. Labāk tad ceturtdien, ja vari.

-    Varu. Četros BBārā?-BBārs bija mūsu iecienītā kafejnīca Doma laukumā - ne pārāk uzkrītoša, ne pārāk plebejiska.

-    Ok. Ja kas mainās, zvani!

Noliku telefonu un slinki izstaipījos. Šodien ražena diena padevusies - atnesa fotografēt trīs rudens apģērbu kolekcijas. Neciešu piņķerēties ar priekšmetiem, bet par reklāmas bildēm labi maksā. Vēl līdz nedēļas beigām gan apstrāde jāuztaisa…

Pārlaidu skatienu mazajai fotostudijai. Nekas izcils, toties mans - neviens nebiksta un pār plecu nelūr.

Diena jau sliecās uz vakara pusi, tomēr karstums nedomāja atkāpties. Šogad izteikti karsts augusts padevies. Bet vispār jau nesūdzējos - tas bija mans mīļākais mēnesis kopš skolas laikiem. Pēdējās brīvās nedēļas, romantikas un aizejošās vasaras apdvestas.

Piecēlos un atvēru logu, no kura pavērās skats uz Teikas privātmāju zaļajiem dārziem. Man ļoti paveicās, kad mājas saimniece piekrita izīrēt visu nama otro stāvu. Vienā spārnā mitinājos pati, bet otrā iekārtoju studiju. Šādai kārtībai bija plusi un mīnusi - no rīta nevajadzēja agri celties, lai paspētu uz darbu, bet tā arī ierobežoja manu pārvietošanās amplitūdu līdz gājienam uz Teikas pārtikas veikalu un atpakaļ.

Pa atvērto logu ieplūda silts un saldi smaržojošs gaiss. Sienāži sacentās ne vien virtuozitātē, bet arī skaļumā.

Ar rokām atspiedusies pret palodzi, izliecos laukā un ar baudu ieelpoju pēc āboliem smaržojošo gaisu. Kaimiņu dārzā sārtiem āboliem pilna ābele kairinoši šūpoja zarus vieglajā vējiņā.

Apceres pilno noskaņu pārtrauca mobilā telefona spalgais zvans. Svešs numurs - biju uzlikusi īpaši nepatīkamu zvana melodiju svešajiem numuriem, lai tos nekad nenokavētu. Ja nu kāds zvana un piedāvā darbu?

-Jā, Nele klausās! - ņipri teicu klausulē.

-      Sveiki! Man tavu numuru iedeva Kārlis no Guru Medija, teica, ka tu varot izlīdzēt ar bildītēm, - pretim nočiepstēja smalka sievietes balstiņa.

Domās pārcilāju visus zināmos Kārļus, bet neviens nestrādāja kaut kādā Guru Medijā.

-    Kādas bildītes tad būtu vajadzīgas?

-    Nu, mums te būs viens svinīgs pasākums, kuru vajadzētu iemūžināt.

-Jā, kāda veida pasākums? - Sameldēju uz galda papīra strēmeli un pildspalvu, gatava pierakstīt pasūtījumu.

-     Tā būs balle par godu Rūpnieku biedrības piektajai gadadienai.

-     Tad jau programmā ietilpst garās vakarkleitas un smokingi?

-    Nu, apmēram, - sarunbiedre pēc nelielas vilcināšanās piekrita. - Pasākums notiks 13. augustā, sākums astoņos vakarā. Tev vajadzētu ierasties nedaudz agrāk, lai nofotografētu arī viesu ierašanos.

-     Nekādu problēmu - 13. augustā astoņos. Un kurā vietā, ja drīkstu jautāt?

-     Norises vieta ir privātmāja Baltezera rajonā. Tur nav konkrētas adreses. Sarunāsim tā - tu brauc līdz Baltezera baznīcai, no turienes piezvani man uz šo numuru, un es vai nu kādu izsūtīšu pakaļ, vai pati aizbraukšu pretī. Sarunāts?

-    Ļoti jauki. Visu pierakstīju. Uz cik stundām būs darbiņš? Un vai par cenām esi informēta?

-Jā, cena nav problēma. Runājot par laiku - domāju, jārēķinās ar visu nakti. Mums ir paredzēta plaša izklaides programma visas nakts garumā, - sieviete priecīgi nopīkstēja.

Mani gan tas tik ļoti neiepriecināja - jau pāris stundu bija smags darbs, bet nobildēt viesības nakts garumā…! Uz lapiņas malas atzīmēju, ka vajadzīga papildu atmiņas karte fotoaparātam. Nebūtu labi, ja balles karstumā nāktos pāršķirot jau uzņemtās bildes, lai atrastu vietu vēl dažām.

-      Jauki, jauki, - domīgi nomurmināju. - Un tu būtu…?

-     Liene Zālīte, pasākuma koordinatore. - Balsī ieskanējās neviltots lepnums. Nevilšus izbolīju acis pret griestiem - kārtējā bagātā čiksa, kas iedomājusies sevi par pārāko koordinatori. Darbiņš solījās būt smags.

-      Ļoti jauki, Liene. Mums vēl pirms pasākuma būs jāpārrunā dažas detaļas - varbūt ir lietas, kam tu gribi pievērst vairāk uzmanības, turldāt man jāzina precīza vakara programma, lai laicīgi sagatavotos.

-    Protams, protams! Vai varu tev nosūtīt programmu uz e-pastu?

Laba zīme - nedēļu pirms pasākuma meitenei sagatavota vakara programma elektroniskā veidā. Varbūt nebūs tik traki.

-Jā, Liene, tas būtu ļoti labi. Vai zini manu adresi?

-    Jā, viss kārtībā, nosūtīšu jau šovakar. Tad tiekamies trīspadsmitajā? Ja rodas vēl jautājumi vai kas mainās, - lūdzu, zvani!

-    Sarunāts! Visu labu!

Noliku telefonu un vēlreiz pārskatīju pierakstus. Rūpnieku biedrības gadadiena. Kas tā par biedrību? Agrāk nebija dzirdēta.

Atkal iezvanījās telefons, iztraucējot no domām. Kas šodien notiek? īsta telefoncentrāle!

Telefona displejā mirgoja vārds.

-    Jā, Zigi, klausos šausmīgi uzmanīgi!

-    Tas ir labi. Man patīk, ja manī klausās. Turklāt šausmīgi uzmanīgi, - īsi noķiķinājies, Zigmunds ķērās pie lietas. - Ko tu dari ceturtdien vakarā?

-    Tiekos ar Rebeku. Kāpēc prasi?

-    Raivis mani rītdien pametīs, un man vajadzēs kādu, kam paraudāt uz pleca, - Zigis lietišķi noteica.

-      Ko nozīmē - "rītdien pametīs"? Jūs šķiraties? - biju neizpratnē. Ne tik daudz par faktu, ka kārtējais Ziga sirdsāķītis bija nolēmis meklēt laimi citos ūdeņos, cik par drauga lietišķo toni.

-    Vai gejiem varbūt ir gaišreģu spējas? Zina, kad viņus pametīs?

-     Beidz muļķoties. Tas ir galēji nopietni. Raivis sev ir atradis kādu jaunāku, smukāku kadru un tagad taisās vākt mantiņas.

-    Un ko tu par to saki?

-     Kā pati vari iedomāties, gaisā nelecu un aiz prieka nespiedzu.

-Ja godīgi, nevaru iedomāties. Pēdējā laikā jūs ne īpaši labi satikāt.

-    Kāda starpība. Katrā ziņā rīt jau tas viss būs vēsture. Kā tad paliek - varam satikties?

-      Nu, ja tev netraucē Rebeka, piekāp ap četriem BBārā.

- Lieliski! Es būšu! Čau, saulīt! - Zigis nometa klausuli, pirms paspēju ko piebilst.

Ceturtdien draudēja jauks vakars - draudzene, kas mēģina tikt pie bēbja, un zilais, ko tikko pametis kārtējais draudziņš.

Es sēdēju pie galdiņa BBāra āra terasē un miedzu acis augusta dzeltenīgajā saulē. Gan Rebeka, gan Zigis kavējās, bet šoreiz tas man bija pa prātam. Diena bija pagājusi vienā skriešanā, un tagad man pavisam noteikti vajadzēja atvilkt elpu un apkopot domas, pirms uzklausīt draugu bēdu stāstus. Domās pārcilāju standarta mierinājuma frāzes, ko veltīt Zigim, un izmēģināju īpaši līdzjūtīgu sejas izteiksmi. Pārītis pie blakus galdiņa jocīgi nolūkojās. Pieļauju, no malas mans improvizētais līdzjūtības treniņš atgādināja garīgi atpalikušas personas nesakarīgo bolīšanos.

Atmetu ar roku žēlabainajiem skatieniem - mani pašu tie gandrīz iedzina kapā, kad izšķiros ar Kristapu. Draugi to vien darīja kā žēlabaini blenza un vervelēja nesakarīgas frāzes par to, kā laiks dziedē visu. Bet tajā pašā laikā mana dvēsele gavilēja - tikusi brīvībā no piespiedu mīlestības pret aprobežotu, egoistisku un izlutinātu puišeli, kam jau sen pāri trīsdesmit. Atslābināju nevilšus dūrēs savilktās plaukstas. Bija pagājis jau vairāk nekā pusgads kopš šķiršanās, bet vēl joprojām domas par Kristapu lika uzvilkties. Zemē nomests laiks, nomurmināju zem deguna. Tomēr par vienu viņam biju pateicīga - mūsu šķiršanās nostrādāja kā labs stimuls sava biznesa uzsākšanai. Jau ilgu laiku apsvēru domu ierīkot fotostudiju, tomēr baidījos, šaubījos, gaidīju mājienu no augšas. Un tad tas nāca - vienas dienas laikā paliku gan bez mājvietas, gan bez darba. Kristaps mani izlika aiz dzīvokļa durvīm, bet Beāte, bijusi priekšniece, paziņoja, ka reklāmas aģentūra turpmāk iztiks bez fotogrāfa. Augstākie spēki nemīl sīkumainību un visu dara ar vērienu.

Par spīti svelmainajam laikam un ārzemnieku čalām, manas domas iekrāsoja dienu pelēkos toņos. Garastāvoklis slīdēja aizvien zemāk kopā ar rietošo sauli, kas slēpās aiz Vecrīgas namu jumtiem. Rebeka un Zigis kavējās jau aptuveni stundu, un tas nemaz nelika justies labāk. Jau grasījos maksāt rēķinu par diviem izdzertajiem mojito, kad beidzot pie apvāršņa parādījās viņi - vakara saules apmirdzēti, žilbinoši baltās drēbēs un ar pārlaimīgiem smaidiem sejās, izskatīdamies nekaunīgi izcili - gluži kā divas filmu zvaigznes. Skaļi ķiķinot, viņi apsēdās pie galdiņa un cītīgi ignorēja manis raidītos niknos skatienus.

-     Velns parāvis! Kur jūs bijāt?! Es jau taisījos tīt makšķeri! - Pat mans neapmierinātais uzbrēciens nespēja izraut Rebeku un Zigi no svētlaimes.

-     Mēs? - Rebeka veltīja man debeszilu, izbrīnītu skatienu un nevērīgi atmeta blondās matu cirtas pār brūni iedegušo plecu.

-     Nē, es runāju ar kādu tev aiz muguras, - nerimu purpināt.

-      Beidz ņemties! Mēs bijām iepirkties un nedaudz aizrāvāmies. Un pēc tam nevarējām atrast, kur noparkot mašīnu. - Zigis mierinoši uzlika man uz ceļa roku. Es to nikni nopurināju.

-    Un kāpēc jūs mani nepaaicinājāt?

-     Vai tad tev šodien nebija jāstrādā? - Rebeka likās patiesi izbrīnīta.

-     0 jā! Iebāz man vēl to degunā! Jūs abi varat atļauties darbdienā šlenderēt apkārt, bet man jāraujas melnās miesās, lai nopelnitu iztiku! - Biju gatava izplūkāt viņu blondās cirtas. Pa kuru laiku Zigis bija paspējis izbalināt matus?

-    Un vispār, - indīgi piebildu. - Ar balinātiem matiem tu izskaties pēc geja.

-    Varbūt tu piemirsi, bet es esmu gejs, - Zigis iespurdzās oficiantes atnestajā minerālūdens glāzē.

-    Ļoti smieklīgi.

-   Beidz burkšķēt! Mēs arī tev šo to nopirkām. Atstājām mašīnā, tā ka tev būs jāatnāk līdz krastmalai, - Rebeka samierinoši iejaucās.

-     Tāda smuka Armani ldeitiņa - to tu vilksi uz pasākumu, uz kuru nāksi man līdzi, - Zigis piebilda.

-     Neesmu nekāds pūdelis, lai mani staipītu apkārt. - Drūmi maisīju ledus paliekas mojito glāzē. - Kas par pasākumu?

-    Kaut kāda ballīte. - Zigis atmeta ar slaido, nosauļoto roku, nomirdzot platajam zelta gredzenam.

-Kad?

-    Pēc nedēļas, trešdienā.

-      Kas tas sanāk par datumu? Man trīspadsmitajā jāstrādā.

-    Ko niekus! Vari kādreiz nobastot!

-    Šoreiz nevaru. Man jābildē kaut kāda Rūpnieku apvienības pieņemšana Baltezerā. Ienāksies normāls piķis.

-    Hei! Uz turieni jau arī gribēju tevi ņemt līdzi! Man pagājušajā nedēļā atsūtīja ielūgumu, nu, un es nospriedu, ka tas droši vien būs neciešami garlaicīgs pasākums, uz kuru labāk neierasties ar draudziņu, bet ar kādu izskatīgu dāmu, kas māk iedzert… un taja brīdī iedomājos par tevi

-    Paldies. Tas glaimo. Un gadījumā, ja esi aizmirsis, - es vairāk nedzeru, - dusmīgi atcirtu. Man nepatika atgādinājumi par tām divām drūmajām nedēļām pēc šķiršanās ar Kristapu. Toreiz to vien darīju kā sēdēju mājās un ļāvu dzīvei griezties krāsainā karuselī ar Baccardi palīdzību.

-    Bet izskatās, ka mazāk arī ne, - Rebeka zīmīgi piemiedza acis un norādīja uz tukšajām glāzēm man priekšā.

-    Hei! Tas bija bezalkoholiskais! - taisnojos kā sarāts skolas skuķis.

-Jā, kā tad. - Zigis nosodoši pašūpoja galvu.

-    Labi, pietiks par mani. Saki - kā tev beidzās ar Raivi? Viņš aizgāja?

-   Jap! - draugs mundri atsaucās un veltīja man žilbinošu smaidu.

-     Ta, kāpēc man liekas, tu neesi pārlieku sarūgtināts vai bēdu sagrauzts?

-    Nē, neesmu. Tas mazais žurkulēns vēl simtiem reižu nožēlos.

-      Sirsnīgi, - tikko dzirdami nomurmināju. Rebeka uzmeta man brīdinošu skatienu.

-    Nu, bet kas tas par rūpnieku pasākumu? - uztvērusi kluso mājienu, mainīju tēmu.

-    Kā lai es to zinu? - Zigis paraustīja plecus. - Vēl nav bijis laika pievērsties sabiedriskās dzīves sakārtošanai. Pietiek jau ar darba lietām.

Draugs pavīpsnāja. Viņam patlaban neklājās viegli - bija pagājis ne vairāk kā gads, kopš Ziga tēvs aizgāja mūžībā, atstājot izveidoto vieglās rūpniecības un nekustamo īpašumu konglomerātu dēla rokās. Nevarētu teikt, ka Zigis netiktu galā ar jaunajiem pienākumiem - augstās skolas Anglijā un Štatos deva savu ieguldījumu, tomēr bija kas tāds, kam tik viegli nevarēja tikt pāri.

Dienā, kad tēvs padarīja viņu par miljonu vērtās korporācijas līdzīpašnieku, Zigis beidzot atldāja rūpīgi slēpto patiesību par savu seksuālo orientāciju. Vecais vīrs toreiz neko daudz neteica, lai gan necentās slēpt sarūgtinājumu. Pēc nedēļas viņu atrada kabinetā pie galda mirušu ar sirdstrieku. Zigis vēl joprojām uzskatīja, ka tēva dzīves gājumu saīsināja ziņa par dēla homoseksualitāti. Centos pārliecināt draugu, ka tā nemaz nebija, ka tā bija sakritība. Garus vakarus mēs toreiz pavadījām, sēžot Ziga Antonijas ielas dzīvoklī pie iekurināta kamīna, par spīti aiz loga valdošajai vasaras svelmei, un runājām, runājām, runājām… Līdz aizmigām turpat uz grīdas, apķērušies kā divi ķenguri.

Zigis pēc tēva nāves uzņēmās kompānijas vadību. Tas prasīja daudzus upurus - galvenokārt ierastā dzīvesveida maiņu. Nav viegli no bezrūpīga naktsputna pārvērsties nopietnā darījumu cilvēkā, kura vadībā strādā simtiem darbinieku un no kura lēmumiem atkarīgas lielas naudas summas. Tomēr Zigis lieliski tika galā - šajā ziņā viņš bija tēva cienīgs mantinieks.

-    Tad tu saki, ka ari būsi tajā pasākumā? - pārjautāju.

-    Visticamāk. Tagad, kad tu esi iedevusi man kurvīti…

-     Nu, tā gluži nesanāk. Es būšu, tikai nevarēšu tevi izklaidēt ar izsmalcinātiem jociņiem.

-     Varbūt tas nemaz nav tāds zaudējums, - Zigis piebilda.

-     Klau, bet tad jau tu nevilksi kleitiņu, ko tev nopirkām? - Rebeka sērīgi novilka.

-    Nē, draudziņ, piedod. - Savilku žēlabainu seju, klusībā priecājoties. Varēju iedomāties, kādu šifona monstru viņi man bija nopirkuši - jostas un aizkaru hibrīdu. Mans un draugu viedoklis par manām auguma aprisēm krasi atšķīrās. Turklāt pēdējie mēneši bez sporta nodarbībām un ar ēšanu pēc principa "kas pagadās pa rokai" bija devuši ieguldījumu gurnu formā.

-    Saproti pati, man būs daudz jākustas un nebūs laika domāt, vai tā lupatiņa piesedz dibenu vai varbūt šobrīd manas krūtis jau sveicina viesus.

Rebeka neizskatījās pārliecināta.

-    Labāk pastāsti: kas jums īsti ar to bēbja padarīšanu? - Atkal izlocījos kā zutis.

-Jā, iedomājies, viņiem būs sīkais! - Zigis sajūsmināti iesaucās un izpelnījās manu iznīcinošo skatienu.

-    Tā ir taisnība. Esmu stāvoklī, - Rebeka svinīgi paziņoja.

-    Bet tas taču ir super!

Tās bija lieliskas ziņas, tomēr jau nākamajā brīdī mans skatiens atdūrās pret zemeņu Margaritas glāzi draudzenes slaidajos pirkstos.

-    Bet vai tad tev nevajadzētu…

-    Beidz sprediķot! Es to uzzināju tikai vakar un… šī ir pēdējā glāze uz nākamajiem deviņiem mēnešiem. - Rebeka smagi nopūtās.

-    Nu, bet tas nav svarīgi! Kā Aigars uztvēra?

-    Lieliski! Viņš bija sajūsmā! - Zigis atkal iejaucās.

-    Klau, vārna, varbūt tu varētu paklusēt un ļautu Rebe- kai pašai pastāstīt? - centos sajūsminātajam puisim aizbāzt muti ar vīnogu.

-Jā, Aigars bija sajūsmā. Rīt pie mums nāks dizainere, lai sāktu darbu pie bērnistabas iekārtojuma, - Rebeka nesatricināmā mierā turpināja.

-     Bet… vai nav par agru? - nedaudz šaubīgi novilku. -Kurā mēnesī tu esi? Varbūt sākumā jānoskaidro, kas jums īsti gaidāms - puika vai meitene?

-     Īstenībā ir jau gandrīz par vēlu! Gribu, lai dizainere izstrādā divus istabas variantus - vienu puikam un otru meitenei. Tas vien paņems mēnesi. Tad ir jāpasūta mēbeles - kamēr tās atnāks un kamēr izremontēs istabu, bēbis jau būs klāt!

-      No kurienes tad tu taisies mēbeles pasūtīt? No Mozambikas, vai? - Biju neizpratnē.

-    Nepaliec smieklīga! Mums ar Rebeku padomā jauks komplektiņš no Itālijas. Tas pats mēbeļu meistars, kas man žurnālgaldiņu taisīja. Atceries? - No turpmākiem paskaidrojumiem viņu paglāba telefona zvans. Mirkli pablenzis mirgojošajā ekrāniņā, Zigis pielēca kājās kā dzelts.

-     Meitenes, man jāskrien! Galīgi aizmirsu - šodien sasaucu ārkārtas sapulci ar finansistu un Sesku!

-    Ko? Sešos vakarā? - Rebeka neticīgi paraudzījās zelta rokaspulkstenī.

-    Nu, pa dienu man bija masāža un frizieris. Bučas! Es skrienu! - Veltījis mums gaisa skūpstus, Zigis aizsteidzās, lunkani grozīdams gurnus.

-    Ar viņu traks var palikt. It kā divi dažādi cilvēld būtu vienā apvienoti. - Nogrozīju galvu, nolūkodamās draugam pakaļ.

-    Bet iedomājies, kā viņam pašam ir dzīvot starp divām tik dažādām pasaulēm, - Rebeka apcerīgi nopūtās.

rūpnieku balle

-    Sveiki, Liene! Šeit Nele, fotogrāfe. Esmu pie Baltezera baznīcas, - ziņoju par savu atrašanās vietu jaunajai darba devējai.

-    Ļoti jauki, Nele! Tūlīt tev atbrauks pakaļ melns Range Rover džips. Ja vēlies, vari mašīnu atstāt pie baznīcas, jo ceļš pēc vakardienas lietavām ir galīgi izskalots - bez džipa klāt netikt.

-     Liene, neuztraucies, man šajā ziņā ir paveicies - esmu ar džipu. - Apmierināti nosmīnot, papliķēju uzticamā Wrangler džipiņa priekšējo paneli.

-Jauki! Tad gaidi, puiši būs klāt pēc piecām minūtēm, - pasākuma koordinatore nočiepstēja un nometa klausuli neatvadoties. Laikam iestājies pirmssvētku stresiņš.

Piecas minūtes izvērtās par divdesmit piecām, bet tas deva laiku vēlreiz pārbaudīt aparatūru, lai pasākuma laikā nenāktos piedzīvot nepatīkamus mirkļus, ko sagādā zibspuldze, atsakoties strādāt, atmiņa, kas uzkaras, vai kāds cits nepatīkams tehnisks apstāklis.

Liene nemeloja - man pakaļ ieradās melns Range Rover džips, kurā sēdēja divi iespaidīgu augumu īpašnieki ar inteliģences neskartām sejām. Tukšiem skatieniem novērtējuši manu auto, puiši apgrieza braucamo un devās prom pa nelielo zemesceļu gar kapiem. Steidzīgi iedarbināju auto un sekoju.

Ari par ceļu Liene nebija melojusi - stiprais lietus, kas vakar vakarā pārsteidza ar ilglaicību, ne tikai ievērojami pacēla ūdens līmeni Baltezerā, bet arī izskaloja mālaino zemesceļu. Piebraucot pie pasākuma norises vietas, mans sarkanais džips bija ieguvis jauku, sārti brūnganu nokrāsu, ko vietām papildināja nelieli zāles kumšķīši.

Vienmēr esmu brīnījusies par bagātniekiem, kas uzceļ nenormālas pilis nekurienes vidū, bet ceļu nesalabo, liekot vandīties pa dubļiem kā cūkai. Tagad manā priekšā stāvēja patiesa pils, ko apjoza augsta dzelzkaluma sēta. Ēka drīzāk atgādināja jūgendstila daudzdzīvokļu namu nekā privātmāju. Namam bija vismaz trīs stāvi un vairāki spārni, kuri iestiepās dziļāk plašajā parka teritorijā, kas ar sakoptību un eleganci dzina kaunā Vērmanes parku.

Uzmanīgi atvēru durvis un izrausos no mašīnas, cenšoties nekam nepieskarties, baidoties nosmērēties. Atšķirībā no amata brāļiem, kas par īpašu mākslinieku pazīmi uzskatīja ierašanos darbā džinsos un nošņurkātos T kreklos, es centos ievērot pasākuma ģērbšanās kodu. Bet tā, lai tas netraucētu darboties. Šodien izvēle krita par labu klasiska piegriezuma biksēm ar paaugstinātu vidukli un pērļu pelēkai blūzei ar princešu stila piedurknēm no Pat- rick Hellman. Ņemot vērā darba specifiku, nācās atteikties no augstpapēžu kurpēm un izvēlēties ērtus Armani zamšādas mokasīnus.

- Es jūs brīdināju! - No mājas izsteidzās smalka, blonda būtne uz vismaz divpadsmit centimetru augstiem papēžiem, kas ļāva viņai sasniegt manu plecu līmeni. Nekad neesmu savu vienu metru un septiņdesmit centimetrus garo augumu uzskatījusi par īpaši garu, bet blakus šim rūķīšcilvēkam jutos kā tornis.

-     Sveika! Tu laikam esi Liene. - Pastiepu roku sveicienā. Trauslie pirkstiņi apvija manu plaukstu ar neticamu spēku.

-    Nu re! Tagad tava mašīna izskatās pēc cūkas. - Liene bēdīgi nošūpoja galvu.

-    Tas ir džips. Tam ir paredzēts izskatīties pēc cūkas, - mierinoši noteicu un izķeksēju fotopiederumu somu no priekšējā sēdekļa. - Varbūt tagad varam izrunāt detaļas?

-    Ak jā! - Blondīne atgriezās tagadnē. - Iesim uz terasi, tur mūs neviens netraucēs. Virtuvē tagad iet vaļā elle. Viesi sāks ierasties jau pēc pusstundas, visam jābūt uz visiem simts procentiem.

Liene nervozi atglauda blondo cirtu, kas traucējot krita acīs. Uz rokas nožvadzēja smagnēja zelta rokassprādze ar daudziem piekariņiem.

Plašā terase bija dekorēta baltos un zelta toņos. Augstas grīdas vāzes balstīja krāšņas ziedu kompozīcijas no baltām lilijām un rozēm, kas izplatīja saldu smaržu pa dienu uzsilušajā gaisā, kurā jau jautās vakara vēsigums.

-    Tātad, tikko sāks ierasties viesi, tev jābūt pie ieejas un jābildē ierašanās.

-    Pats par sevi saprotams. Mani vairāk interesē - vai ir kādas detaļas, kurām noteikti jāparādās fotogrāfijās? Nu, es nezinu, kādas firmas logo, telpas iekārtojuma detaļām, prezentācijas laikā rādītiem materiāliem? - Kā piemērus minēju pieredzi no citiem līdzīgiem pasākumiem.

-    Principā nē. Šis ir diezgan neformāls pasākums, garu runu nebūs. Būs atklāšanas runa, bet pārējo vadīs pasākuma vadītāja.

-    Kura tā būtu?

-    Es jūs vēlāk iepazīstināšu. Domāju, ka būsi par viņu dzirdējusi. Tā ir kāda jauna dāma no Krievijas, - Liene izvairīgi atbildēja.

-   Labi, tad es drusku pastaigāšu, iepazīšos ar apkārtni, pameklēšu skaistākos kadrus. Kur es varētu atstāt foto- somu? - Norādīju uz smago nesamo.

-     Pie ieejas ir garderobe. Domāju, vari to tur droši atstāt. Neviens svešs iekšā netiks.

-    Tam es ticu. - Pārlaidu skatienu apkārtnei, ievērojot tuvumā vismaz trīs drošības kameras. - Kam tas viss pieder? Tāda liela māja!

-     Tā nav privātmāja. Šis īpašums ir Rūpnieku biedrības kluba telpas. Katrs no tās dalībniekiem veic ikgadējas iemaksas, par kurām tad arī tas tiek uzturēts, - Liene pār plecu bēra vārdus kā pupas, klidzinot prom uz augstpapē- denēm. - Bet tagad atvaino - darbi gaida!

Paliku viena uz terases klusumā un mierā. Nosacītā klusumā un mierā. Šurpu turpu šaudījās neskaitāmi apkalpotāji baltos kreldos un biksēs, nesot pilnas paplātes ar ēdieniem un dzērienu glāzēm, piekārtojot ziedus un mēbeles. Visi izskatījās tik aizņemti darbā, pat nesarunājās savā starpā, kur nu lai vēl paceltu acis uz mani. Šis tiešām bija dārgs pasākums, kur apkalpojošais personāls bija acīmredzami augstā līmenī.

Viesi sāka ierasties nedaudz pēc astoņiem. Cita pēc citas pie mājas piebrauca greznas mašīnas, no tām iztrau- sās cilvēld, kuru tērpu un rotu vērtība bija lielāka nekā braucamrīku cena.

Liene pildīja laipnās namamātes funkcijas, stāvot pie ieejas durvīm un sasveicinoties ar katru no atbraucējiem.

Viesus sagaidīja ari divi apsardzes puiši, meitenes, kas atzīmēja ieradušos personu vārdus sarakstā un dāvāja dāmām no orhideju ziediem veidotas rokassprādzes. Un, protams, es - ar zibspuldzes zibšņiem. Pārsteidzošā kārtā ne pašā pasākumā, ne mājas tuvumā nemanīja nevienu preses pārstāvi - ne dzeltenās, ne pavisam dzeltenās. Toties viesi bija ievērojami un sabiedrībā labi pazīstami darījumu cilvēki, kas bieži gozējās paparazzi uzmanības lokā un Privātās Dzīves lapās.

Pēc pusstundas, kad viesu straume sāka noplakt, sētā ieripoja pazīstams auto - balts Jaguar kabriolets, no kura gluži kā lokana pantera izlocījās Zigis. Šodien viņš bija savā heteroseksuāla lomā - pie durvīm iekniebjot stilbos sagaidītājmeitenēm, kas kautri sarka, mulsdamas elegantā, jaunā vīrieša klātbūtnē, un uzspiežot pārsteigtajai Lienei uz lūpām kvēlu skūpstu. Man tika viltīgs miedziens ar aci un pāris profesionālu pozu kamerai.

-Jūs šodien ļoti labi izskatāties, - piebildu, kad parādība baltā Armani uzvalkā slīdēja man garām, atstājot aiz sevis dārgu smaržu mākoni, pret kuru nobālēja pat spēcīgais liliju un rožu aromātu sajaukums.

- Khm, pārjums gan to nevarētu teikt. - Zigis uz mirkli piebremzēja un pārlaida man vērtējošu skatienu. - Tērps ir saskaņots, bet zempapēžu kurpes dara jūs apaļīgu, un tik īsu matu griezumu var atļauties tikai sievietes, kuru augums ir zem metra septiņdesmit.

Ar žestu ieteicu, kur viņam doties tālāk, un atgriezos pie tiešo pienākumu pildīšanas. Matus biju nogriezusi jūtu uzplūdā toreiz, kad Kristaps mani izlika aiz durvīm. Gluži kā Britnija Spīrsa iejoņoju tuvākajā frizētavā un liku nogriezt pašu īsāko zēngalviņu, kāda iespējama, neliekot man izskatīties pēc cietuma drostaliņas. Pirmo pusstundu pēc padarītā jutu nenormālu atvieglojumu, it kā līdz ar garajiem matiem būtu atbrīvojusies no simtgadīgiem pārdzīvojumiem. Savukārt nākamo pusgadu pavadīju dziļā nožēlā, cenšoties sev iegalvot, ka izskatos pēc Odri- jas Hepbernas un Laižas Minelli krustojuma - ar tikpat burvīgu skatienu, bet daudz mazāku degunu. Draugi šajā jautājumā nebija īsti saprotoši un nesniedza man tik ļoti nepieciešamo atbalstu.

Ap deviņiem lielākā daļa viesu bija ieradusies, un es varēju pamest atbildīgo posteni pie durvīm, lai turpinātu darbu zālē un plašajā terasē. Saskaņā ar Lienes atsūtīto vakara programmu bija paredzēta burvju mākslinieku un Latvijā pazīstamu mūziķu uzstāšanās. Vakara vadītājas lomā uzstājās Maskavas sabiedrības lauvene Ksenija Sob- čaka - jau pati par sevi stilīga meitene, kurai koloritumu piešķīra vakara gaitā cītīgi tukšotās šampanieša glāzes.

Tomēr jāatzīst - gods kam gods, trakulīgā blondīne bija īsta izklaides jomas profesionāle, kas mācēja aizraut publiku ar pietiekami inteliģentiem, lai gan brīžiem nedaudz jēliem jociņiem.

Vakars ritēja, viesi izklaidējās, cienājās pie bagātīgajiem ēdienu galdiem, kas vai lūza no dažādām delikatesēm. Sarunas lielākoties grozījās ap Latvijas ekonomikas un finanšu stāvokli, ap premjera nespēju pieņemt radikālus lēmumus un izvairīgo nodokļu politiku. Savukārt kungiem līdzi atnākušās dāmas pārsprieda pēdējās modes tendences gan apģērbos, gan plastiskajā ķirurģijā. Uz apkārtējā fona Zigis acīmredzami un klaji garlaikojās. Viņa piezīmes aizskarta, es cītīgi vairījos no kontakta ar draugu, šādi izrādot savu nosodījumu un nicinājumu. Turklāt - man bija darba pilnas rokas. Apkārt valdošais cilvēku, tērpu un telpas iekārtojuma krāšņums lika man ķert skaistos mirkļus bez apstājas. Domās jau redzēju apstrādes variantus lielākajai daļai uzņemto kadru.

-    Jums filmiņa nebeigsies? - mani pārsteidza samtaina vīrieša balss pie pašas auss, kad cītīgi fokusēju kameru uz pārsteidzoši skaistu tumšmatainu sievieti garā krēmkrāsas šifona vakarkleitā, kura, manuprāt, izskatījās absolūti apburoši uz balto liliju fona. Viņas slaido kaklu rotāja maigi rozā pērļu virtene, izceļot nevainojamo ādas toni.

-     Filmiņa ir pagājušais gadsimts. Tagad ir atmiņas kartes, - pār plecu attraucu, nevēlēdamās zaudēt lielisko kadru.

-    Nu, un vai tad tās nevar beigties? - svešinieks nelikās mierā. Nospiedu kameras slēdzi un, apmierināta ar izdevušos kadru, pagriezos pret neatlaidīgo interesentu. Pretī raudzījās samtaini brūnu acu pāris, paslēpies zem biezām, tumšām uzacīm. Man bija vājība pret brūnacainiem vīriešiem.

Nervozi izbraucu roku caur matiem, domās kārtējo reizi nolamājot sevi par pārsteidzīgo soli, tos apgriežot.

-     Ko tu! Man ļoti patīk tavs matu griezums. Tāds moderns. Galvenais, ka izceļ tavu lielisko kakla līniju un stingro zodu. - Svešinieks likās lasām manas domas.

-    Varu tevi apsveikt! Tu esi pirmais cilvēks, kas atzīst to par labu esam, - nosmīkņāju. Svešais arī veltīja man saprotošu smīniņu.

-    Nu, kā tad ir? Var beigties vai ne?

-    Kas īsti? - samulsu. Svešajam bija absolūti perfekts profils, kas izsita mani no līdzsvara. Kalsnajā sejā bija harmoniski apvienoti augsti vaigu kauli ar taisnu, nedaudz pagaru degunu un pilnīgām lūpām.

-      Nav svarīgi. Varbūt vēlies ko iedzert? - Vīrietis pastiepa pretī sarkanvīna glāzi. Uz brūni nosauļotās rokas locītavas mirdzēja dārgs pulkstenis. Atšķirībā no lielākās daļas viesu svešinieks bija tērpies melnā - melns uzvalks, krekls, šaurā kaklasaite, kurpes. Uz mirkli prātā pavīdēja ķecerīga doma par viņa apakšbikšu krāsu.

-    Nevaru. Es strādāju. - Pacēlu un norādīju uz fotokameru.

-    Zinu, es tevi jau kādu laiku vēroju.

-    Tiešām? Es gan tevi tikai tagad pamanīju, - no sirds atbildēju. Tiešām nebiju manījusi viņu to viesu starpā, kas ieradās agrāk, un ari tagad, bildējot pa labi un pa kreisi, šis tipiņš nebija trāpījies kadrā. Cik žēl! Steidzu labot situāciju - gluži automātiski atkāpjoties pāris soļu, pavērsu kameru pret svešo, kas veltīja tai apburoši šķelmīgu smaidu. Labs kadrs, apmierināti nodomāju.

-    Khm, man būtu jājūtas aizvainotam?

Tagad viņš pavisam noteikti koķetēja. Viena no īpašībām, ko nevaru ciest vīriešos. Tā liek man mulst un justies gluži kā no pagales iztēstai. Tāds sieviešu dzimtas Bura- tino.

-      Nele. - Pastiepu roku sveicienam, lai izkliedētu neveiklo atmosfēru.

-     Daniels. - Viņa tvēriens bija patīkami stingrs. Šis nebija viens no tiem, kas apietas ar sievietes roku kā ar beigtu zivi.

-      Bija prieks iepazīties, bet tagad atvaino - man jāstrādā.

-    Varbūt tad vēlāk? Kad beigsi darbu?

-    Ko, lūdzu? - Sāku justies pilnīgi dumja.

-   Nu, varbūt tu vēlies pēc tam kaut kur aiziet - pasēdēsim, papļāpāsim. Iedzersim pa kādai glāzītei. Ko teiksi?

-     Pasākums varētu ievilkties. - Plašu žestu norādīju apkārt.

-     Tad sarunāts. Uzmeklēšu tevi uz vakara beigām. - Un jau nākamajā brīdī viņš izzuda starp daudzajiem viesiem.

-    Kas tas tāds bija? - Zigis parādījās gluži kā no zila gaisa.

-    Nezinu, piesita kanti. Kā tev pašam? - Ar varu liku sev atrauties no domām par izskatīgo svešinieku.

-     Man nekā - vēl neviens nav piesitis kanti, - Zigis nosmīkņāja. - Ļoti garlaicīgs pasākums. Visi par to vien runā kā par naudu vai arī cenšas no tevis to izspiest. Pašlaik esmu jau piekritis veikt ziedojumu biedrības kasē nākamā pasākuma organizēšanai. Tā mazā blondā būtne var būt ļoti uzstājīga. Tu zini, kas viņa ir?

-    Tu domā Lieni? Nezinu - it kā pasākuma koordinatore.

-    Domāju, viņas tēvs ir strādājis VDK un nodevis meitai mantojumā tās labākās īpašības.

-    Nu, meitenei tvēriens ir. Tas nav noliedzams - paskaties, kādu pasākumu noorganizējusi!

-    Klau, kādi tev plāni vakaram? - Zigis strauji mainīja tēmu.

-    Ko tu ar to domā? Rītdienas vakaram?

-    Nē, šodien. Ko tu dari pēc pasākuma?

-    Braucu mājās gulēt.

-    Negribi atbraukt pie manis?

-    Tu man gulēt ļausi?

-    Nē. - Zigis izskatījās apmulsis. Viņa naktsputna dvēsele nespēja aptvert, kā var gribēties iet gulēt trešdienas vakarā.

-     Tad nebraukšu, - apņēmīgi noteicu. - Esmu pārguruši kā kaķis.

-     Kā suns, tu gribēji teikt? - Zigis mani palaboja. Bet es zināju, ko biju domājusi.

-     Nē, kā kaķis. Kā tev šķiet: kurš no viņiem ir vairāk piekusis, ja kaķi diennaktī guļ piecpadsmit stundas?

-     Neapgāžams arguments. Klau, beidz lauzties, braucam kaut kur patusēt! - Zigis bija ieķēries man rokā un dīca kā maza meitene.

-     Nevaru. - Pār mani piepeši nāca apskaidrība. - Man ir randiņš!

-    Ko tu muldi? Ar ko tad? - Draugs izskatījās nedaudz aizvainots, it kā būtu pieķēris mani melos. Protams, tā arī bija.

-     Nu… - Drudžaini domās pārcilāju visus iespējamos variantus, lai nenāktos atzīties, ka randiņš patiesībā ir ar mīļoto gultiņu. - Ar to džeku, ar kuru pirmīt runāju. Viņš uzaicināja pēc pasākuma iedzert kādu glāzīti.

-    Kāpēc uzreiz tā neteici? Lauzies kā jauna meita. Labi, laikam šo nakti nāksies pavadīt absolūtā vientulībā, - Zigis nopūtās, rokās grozot sudrabaino mobilo telefonu. - Varbūt Raivim piezvanīt?

-     Klau, labprāt palīdzētu tev risināt šo aktuālo problēmu, bet man ir jāstrādā, naudiņa jāpelna. - Uzspiedu draugam skaļu buču uz gludi skūtā, smaržīgā vaiga un atgriezos pie darba pienākumiem.

Līdz pulksten diviem naktī rāvos melnās miesās, un tikai tad, kad viesi pamazām un negribīgi sāka izklīst, Liene atļāva arī man doties mājup.

Iznācu mājas pagalmā, kur gaidīja uzticamais auto. Dziļi ieelpoju svaigo, nakts aromātu bagāto gaisu, ar baudu atstājot aiz sevis viesību kņadu. Sūrstēja nogurušās acis, un nepatīkami smeldza sprands. Tomēr biju apmierināta ar paveikto darbiņu, paredzēdama daudz labu un izdevušos kadru.

Atslēgusi mašīnu, iekrāmēju tajā fotosomu, nesteidzoties vēl sēsties pie stūres. Vēsais gaiss veldzēja kā malks spirdzinoša dzēriena tuksneša vidū - gribējās nedaudz atžirgt, nopurināt nogurumu, lai varētu droši doties atpakaļ uz Rīgu.

-    Hei, gribēji aizlavīties? - Mani izbiedēja kluss uzsauciens kaut kur tepat līdzās.

No samtainās tumsas iznira pazīstams stāvs - svešais vīrietis, kurš bija uzsācis sarunu viesību laikā. Drudžaini mēģināju atcerēties viņa vārdu.

-    Daniels, - viņš atgādināja. Vai nu tiešām biju sākusi skaļi domāt, vai arī šim cilvēkam piemita īpašas spējas.

No nama logiem krītošā gaisma neļāva saskatīt viņa seju, atstājot to ēnā. Tomēr biju pārliecināta, ka tumšais skatiens tūlīt izurbsies cauri manam pakausim.

Nervozi iesmējos, mēģinot slēpt mulsumu. Nekad agrāk sveša cilvēka klātbūtnē nebiju jutusies tik dumja un neveikla. Turklāt sajūta bija patīkama.

-     Un kā tad paliek ar mūsu norunu? - Daniels atgādināja, pienākot dažus soļus tuvāk. Tagad jau varēju saskatīt viņa acis.

-    Zini, esmu ļoti piekususi… - mēģināju aizbildināties ar nogurumu, cenšoties izprast savas divējādās izjūtas. No vienas puses, man to vien kārojās kā iegāzties gultā un aizmigt nāves miegā, bet no otras -, jaunais paziņa bija ļoti vilinošs.

-     Es nepieņemu atteikumu, - Daniels ar žestu mani apklusināja. - Gaidīšu tevi Gutenberg viesnīcas terasē.

-     Bet…

-     Es braukšu pa priekšu baltā BMW, un, ja kādā brīdi pazaudēšu tevi no aizmugures skata spoguļa, tev būs lielas nepatikšanas, jaunkundz, - viņš pa jokam piedraudēja un jau nākamajā brīdī izgaisa aiz mājas stūra.

Paliku stāvam pustumsā un domīgi raucam degunu. Braukt vai nebraukt… tāds ir jautājums! - domās pārfrāzēju mirušo klasiķi.

Blakus manam netīrajam sušķim džipam gluži kā spoks bez skaņas pieslīdēja balts sestās klases BMW ar tumši tonētiem stikliem.

Aiz pārsteiguma nespēju beigt blenzt - kā viņam bija izdevies atkļūt līdz šejienei, nepārvēršot savu balto gulbi mēslu vabolē? No auto dzīlēm izrāvās dobjš rēciens, kam sekoja spalgs signāls. Braukt! Manas smadzenes izlēma acumirklī.

Līdz Rīgai mēs braucām tandēmā: Daniels pa priekšu savā spoži mirdzošajā, baltajā brīnumā un es - nopakaļ auto, kas kādreiz lepni ticis saukts par sarkanu.

Pie pašas Vecrīgas Daniels ar visu savu brīnumu nozuda, bet es atradu stāvvietu pie Strēlnieku laukuma.

Lai gan pulkstenis rādīja jau gandrīz trīs naktī, dzīve Vecrīgā sita augstu vilni. Siltais laiks izvilināja uz vecpilsētas bruģētajām ieliņām meitenes īsos svārciņos un kurpēs uz tik augstiem papēžiem, ka nabaga būtnes bija spiestas pārvietoties ceļos ieliektām kājām, atgādinot neveiklus zirnekļus. Ar baudu pakustināju kāju pirkstus mīkstajos zamšādas mokasīnos, noskatoties, kā meitenes klumburē garām. Tomēr viņas neizskatījās nelaimīgas. Kur nu! Skaistums prasa upurus! Un upuri bija tā vērti - izsalkuši un kārigi ārzemnieku skatieni sekoja viņām ik uz soļa.

Gutenberg viesnīcas jumta terases kafejnīcā pulcējās ierastā publika - padzīvojuši ārzemju viesi, vietējie uzņēmēji ar ģimenēm un tādi meža dīvainīši kā es. Skanēja klusināta mūzika, un starp galdiņiem gluži kā ēnas slīdēja viesmīļi. Restorāna bāra daļai tuvāk sēdošos izgaismoja no tā krītošā gaisma, savukārt perifērija tinās pustumsā, kurā manas gaismas apžilbinātās acis nekādi nespēja atrast jauno paziņu.

-    Tu mani meklē? - negaidīti atskanēja pie auss, liekot satrūkties.

-Jā. Tu galdiņu jau aizņēmi? - Automātiski sakārtoju matus. Pamanīju, ka Daniels pa ceļam pazaudējis melno kaklasaiti un tagad šķita daudz pieejamāks un atbrīvotāks ar divām vaļējām krekla podziņām.

-Jā, tur pa labi, pie pašas malas. - Viņš norādīja uz kādu vientuļu, tukšu galdiņu, uz kura jau stāvēja divas glāzes sarkanvīna. Pieturēdams aiz elkoņa, Daniels veildi aizvadīja mani līdz galdiņam un apsēdināja. Caur plāno žaketi sajutu viņa karsto pieskārienu. Tas ir apbrīnojami, cik dažiem cilvēkiem var būt augsta ķermeņa temperatūra, neskatoties uz apkārt valdošajiem laikapstākļiem. Viegli nodrebinājos.

-     Piedod, bet es vīnu nedzeru, - pieklājīgi atvainojos un pastūmu glāzi nostāk.

-      Nē, atteikumu es nepieņemšu! Tev šis ir noteikti jānogaršo. - Daniels pasniedzās pāri galdiņam un pastūma glāzi atpakaļ tuvāk man. No viņa uzvēdīja patīkams, spēcīgs aromāts, kurā apvienojās muskusa tumīgums, sandalkoka tveice un nedaudz no jasmīna.

Paraustīju plecus un uzmanīgi pieliku glāzi pie lūpām. Vīns izrādījās sauss, stiprs un ar bagātīgu smaržu un garšu buķeti. Pirmo reizi mūžā nožēloju, ka neesmu vīnu pazinēja.

Klusuma brīdis starp mums ieilga. Nervozi pagrozīju glāzi pirkstos.

-    Tev izrādījās taisnība - labs!

Daniels pasmaidīja un, no kabatas izvilcis šķiltavas, aizdedzināja uz galda stāvošo sveci.

-    Man prieks, ka tev patīk.

-     Tu smēķē? - Ar zodu norādīju uz sudrabotajām tērauda šķiltavām viņa pirkstos.

-    Kādreiz smēķēju. Bet tagad jau sen vairs ne. Atmetu, bet šis ir palicis kā piemiņa no vecajiem labajiem laikiem. - Viņš veltīja šķiltavām maigu un domīgu smaidu. - Vai arī vienkārši ieraduma spēks. Tagad tikai retu reizi pa kādam cigāram nopīpēju.

-    Nekad neesmu smēķējusi, - godīgi atzinos, nespējot novērst skatienu no spīdīgās mantiņas, kas mirdzēja siltajā sveces gaismā un vilināt vilināja pieskarties tās gludajiem metāla sāniem.

Pati sev par pārsteigumu pasniedzos un atņēmu Danie- lam šķiltavas, ar pirkstu galiem viegli pieskaroties vīrieša plaukstai. Lai arī cik viegls un nejaušs bija pieskāriens, tas apdedzināja gluži kā uguns.

Nelielais, bet smagais metāla priekšmets vīrieša rokās bija uzsilis un tagad patīkami un maigi iegūla manā plaukstā. Tās bija atvāžamas šķiltavas ar degli un kramiņu, kuras vajadzēja uzpildīt ar īpašu degšķīdumu. Manam tēvam arī kādreiz tādas bija - Zippo, viņa prieks un acuraugs. Tikai atšķirībā no tēva šķiltavām šīs šķita dārgākas, kvalitatīvākas.

-     Es tās mantoju no tēva, - Daniels pārtrauca manu domu gaitu. Atkal uzmācās nepatīkamā sajūta, ka viņš spēj ielūkoties manās domās.

-Jaukas. - Vēl negribējās izlaist šķiltavas no rokām.

-    Kā tev patika viesības?

-    Nu, tā nekas. Liene bija godam pacentusies.

-    Jā, viņa māk organizēt svētkus. Cilvēkam ir talants likt citiem atpūsties. Bet tev laikam tā gan nekāda atpūta nebija, - Daniels gluži kā atvainodamies piebilda.

-     Nē, ne gluži, - nosmējos. - Ja godīgi - esmu piekususi kā kaķis!

-    Jo tie parasti guļ vismaz piecpadsmit stundas diennaktī? - Daniels piebalsoja.

-Jā, - samulsu. Vai tiešām jau būtu paspējusi izstāstīt savu kaķu joku?

-     Tu jau sen nodarbojies ar fotografēšanu? - Daniels turpināja iesākto tēmu.

-     Nevaru teikt, ka visu dzīvi, bet kāds laiciņš jau būs. Viss sākās ar to, ka vidusskolā mana labākā draudzene palūdza, lai uztaisu smukas bildes, ko aizsūtīt draugam uz Vāciju. Man, protams, nebija grūti izlīdzēt tādā svarīgā jautājumā. Mēs toreiz veselu filmiņu sabildējām! Nu un tad, protams, tās bildes ieraudzīja vēl dažas mūsu klasesbiedrenes un arī vēlējās fotosesiju brīvā dabā. Tagad, uz to atskatoties, smiekli nāk, bet tajā pašā laikā tas bija tā naivi un mīļi. Toreiz jutos tik svarīga, tik profesionāla. Man patika vērot, kā draudzenes atplauka un atvērās kamerai. Patika iztaustīt tos īstos punktus, saprast, kas viņām pašām sevī patīk, ko viņas uzskata par skaistu, un tad to iemūžināt bildē. Man vēl joprojām patīk vērot cilvēkus. Vienmēr uzdodu sev jautājumu - un kā es viņu bildētu? - Attapos no garā, man neraksturīgā monologa ar izkaltušu muti un jūtu uzplūdā nodzēru krietnu malku vīna. Daniels man raisīja mēli - viens mazs jautājums, bet es jau te pļerkšķu par savām bērnu dienu atmiņām.

-     Savukārt man patīk klausīties, kā cilvēld stāsta par savu darbu vai aizraušanos. Un vislabāk tad, ja šie abi sakrīt, - Daniels piebilda. Laikam izmantoja brīdi, kamēr mēli pūtināju.

-   Jā, manā gadījumā tie pavisam noteikti sakrīt. Un tu pats? Ar ko tu nodarbojies?

-     Ar enerģētiku. - Atbilde bija sausa un neko neizsakoša.

-     Piedod, bet neesmu īsti lietas kursā - Dienas Biznesu nelasu. Droši vien vajadzētu zināt, ko īsti tas nozīmē, ne?

-     Piedod, - Daniels atmaiga. - Dažreiz aizmirstas, kā jārunā ar īstiem, dzīviem cilvēkiem, kas nav saistīti ar mūsu nozari.

-    Tātad…?

-     Man pieder pāris nelielu ūdens elektrostaciju, dažas degvielas uzpildes stacijas, kopā ar partneriem nodarbojamies ar sausā kurināmā transportu, - Daniels vaļsirdīgi paskaidroja, bet es no šīs atbildes gudrāka nekļuvu. Būs rīt Zigim jāpajautā.

-    Nu, un sen jau esi biznesā?

-     Cik vien sevi atceros! Varētu teikt, ka mums tas ir ģimenē. Mans tēvs un brāļi visu mūžu ir bijuši rūpnieki un darījumu cilvēki, tāpēc arī mana izvēle sekot viņu pēdās bija pavisam dabiska.

-    Cik brāļu tev ir?

-    Seši.

-     Oho! Tāda kārtīga daudzbērnu ģimene! Droši vien savā laikā ar "Latviju" braukājāt?

-     Nē, šādu padomju laiku atmiņu man nav - vecvecāki Otrā pasaules kara laikā emigrēja uz Austrāliju. Tur arī esmu dzimis un uzaudzis. Latvijā atgriezos pavisam nesen, pirms kādiem desmit divpadsmit gadiem.

-    Kā tad tā? Senču asinsbalss?

Daniels uzmeta asu, pētošu skatienu. Laikam biju pateikusi kaut ko ne tā.

-    Piedod, tas nebija domāts kā izsmiekls.

Viņš veltīja saprotošu smaidu.

-    Nē, tu tikai tā ļoti precīzi noraksturoji - tiešām, man un brāļiem tā bija senču asinsbalss. Kopā ar vecākiem atbraucām apskatīt vecvecāku dzimto pusi, un tā arī mēs, visi brāļi, palikām šeit. Jauniem, darbīgiem cilvēkiem te ir īstā vieta. Austrālijā tomēr jau zināma veida stagnācija.

-    Es gribētu kādreiz aizbraukt uz Austrāliju - skaistas krāsas, interesantas tekstūras. Tur varētu sanākt daudz labu bilžu.

-    Tad uzskati, ka esi saņēmusi uzaicinājumu.

-    Negribēju uzprasīties. - Pati sevi klusībā nolamāju par uzbāzību. Laikam nogurums un vīns darīja savu - viegls, patīkams reibums lēnām un pamazām bija iezadzies smadzenēs. Pavēros uz tumšajiem Daugavas ūdeņiem, kuros atspīdēja lampu gaismiņas, vērsdamas to līdzīgu zvaigžņotam Piena Ceļam. Piepeša vēja brāzma atnesa mitru, vēsu gaisu, kas smaržoja pēc upes. Viegli nodrebinājos - kļuva aizvien vēsāks.

-    Klau, bet tu taču salsti! - Daniels pastiepās pāri galdam un savā karstajā plaukstā satvēra manus galīgi pārsalušos pirkstus. - Tinam makšķeres.

Viņš apņēmīgi piecēlās un, neatlaidis manu roku, uzvilka kājās ari mani.

-    Fagaidi, mums taču jāsamaksā, - nesekmīgi protestēju.

-Tu domā?-Viņš domīgi paraudzījās manī. Neizpratnē paraustīju plecus - nu, vismaz pie mums tā pieņemts. Un tad, gluži kā Holivudas filmās, jaunais paziņa izvilka no kabatas salocītas naudaszīmes, izņēma no kaudzes pārīti un nevērīgi nometa uz galda.

-    Nu, un ja tur trūkst? - paspēju vien nočukstēt, vārgi turēdamās pretī, kamēr Daniels vilka mani uz durvju pusi.

-     Tad viņi skries mums pakaļ, - viņš viltīgi atsmaidīja.

Laikam salietojies ripiņas, nodomāju. Vai arī dikti mīl izrādīties? Lai gan pirmais iespaids bija radies krietni citāds.

Kad beidzot izkļuvām uz bruģētās Vecrīgas ieliņas, Daniels pat nedomāja apstāties vai atlaist manu roku un tikpat noteikti kā velkonis vilka mani dziļāk senās pilsētas sirdī.

-     Kur mēs tagad ejam? - Ar pūlēm tiku līdzi. Pārsteidzošā kārtā vīns bija izrādījies ļoti reibinošs dzēriens, kas tagad traucēja kājām noturēt pareizo kursu.

-     Tepat aiz stūra ir labais bāriņš, domāju, tev patiks.

Izbrīnīti paraudzījos apkārt - it kā Vecrīgu pārzināju

labi, bet nekad nebiju dzirdējusi par bāru šajā rajonā un turklāt vēl labu.

Kad beidzot nokļuvām līdz īstajai ēkai, sapratu, kāpēc par to nebiju neko dzirdējusi. No ielas puses nekas neliecināja, ka pussagruvušajā celtnē ar aiznaglotajiem logiem varētu atrasties kāda izklaides un ēdināšanas iestāde.

-    Šeit?! - Nepatikā saviebu degunu.

-      Nē, pagalmā. Un nesāc jau šķobīties! - Daniels pagrūda vecas dēļu durvis, kas, izrādījās, veda uz nama iekšpagalmu. Un aiz tām pavērās pavisam cita pasaule. Apstulbusi uz mirkli apstājos. Skatam atklājās paliels, bet mājīgs iekšpagalms - tajā bija izvietotas lielas gultas ar baldahīniem, kurās ērti izvietojušies bāra apmeklētāji, sēdēdami ar basām, pēc turku modes sakrustotām kājām un atlaidušies uz lielām spilvenu kaudzēm. Gaisma plūda no grandiozām, ar sarkanu zīdu apvilktām lampām. Gaisā virmoja ūdenspīpes dūmu smarža un klusināta džeza mūzika, kas plūda no nekurienes.

-    Labvakar, Daniel. - Blakus iznira gara auguma meitene ar bieziem, kastaņbrūniem matiem, kas slīga līdz kailajiem, saules noskūpstītajiem pleciem. Skaistule dāvāja mums apburošu, baltzobainu smaidu.

-    Sveika! Mans galdiņš ir brīvs? - Daniels atbildēja ar daudz pieticīgāku smaidu.

-     Kā vienmēr - brīvs un gaida jūs. Lūdzu, sekojiet. - Pēdējais teikums jau bija veltīts man. Izrādījās, ka pārpasaulīgi daiļā būtne ir oficiante. Veikli kustinādama slaidos gurnus, viņa slīdēja pa priekšu, vezdama aizvien dziļāk iekšpagalmā. Pa ceļam ziņkārīgi nopētīju iestādes viesus - jaunas, skaistas sievietes dārgos dizaineru tērpos un ne mazāk izskatīgus un labi ģērbtus vīriešus. Radās iespaids, it kā visi Rīgas skaistuļi būtu šeit sapulcējušies. Bet varbūt viņi atbraukuši no citām valstīm? Vai varbūt pat citām planētām? Pasaules skaistuļu saiets Rīgā, - prātoju, piepeši sajutusies necila un slikti ģērbta. Manas alkohola apmulsinātās smadzenes izvirzīja aizvien jaunas versijas par bāra apmeklētāju izcelsmi un laikus nepabridināja kājas, ka pa priekšu ejošā oficiante ir jau apstājusies. Inerces vadīta, turpināju kustību un ar lielu joni uzskrēju virsū nabaga meitenei, kas tik vien spēja kā novicināt rokas kā neveikla vista, pirms iegāzties lielajā gultā, pie reizes noraujot sev līdzi arī mani. Piezemējos ļoti mīksti - ar seju tieši starp aizdomīgi lielajām un stingrajām krūtīm. Tie, kas apgalvo, ka silikons pēc taustes ir vēss un ciets, ir liekulīgi meļi - tā bija mana pirmā doma, cenšoties nokār- plties no oficiantes.

-     Kur tu tā steidzies? Mums vēl visa nakts priekšā! - Daniels pārsteigti vaicāja.

-     Labāk būtu palīdzējis, nevis ņirgājies, - neapmierināti nopurpināju, kad beidzot apkalpojošais personāls bija ticis brīvībā. Man par lielu izbrīnu, tikusi atkal uz kājām, meitene sāka sirsnīgi un patiesi atvainoties, ka nav pabri- dinājusi un tik spēji apstājusies, ka tā ir pilnībā viņas vaina un līdz ar to man pienākas dzēriens uz bāra rēķina.

-     Domāju, ja cilvēki zinātu, ka šeit dod bezmaksas dzērienus par to, ka tu iegāz smuku meiteni gultā, šī bāra popularitāte augtu ātrāk par inflāciju, - atviegloti noķiķināju, iekārtojusies starp lielajiem gobelēna spilveniem.

-    Tu vienkārši viņai iepatildes, koķete tāda.

-     Tu laikam šeit esi biežs viesis. - Pārlaidu skatienu bāram. Daniela galdiņš-gulta atradās stratēģiski izdevīgā vietā - nelielā nišā pašā pagalma aizmugurē. No šejienes bija labi pārredzama ieeja bārā, bet svešiem skatieniem niša savukārt palika apslēpta.

-    Nu, gadās iegriezties, - Daniels kautrīgi atzinās.

Jau pēc mirkļa uz neliela koka paliktņa gultas vidū parādījās dzērieni - man par lielu sarūgtinājumu tas atkal bija sarkanvīns.

-      Negribu izklausīties nepieklājīga, bet vai tiešām nekas cits nav pieejams? - Norādīju uz glāzi.

-     Beidz! Kaut kādus tur kokteilīšus vai tējiņas tu vari sūkt citā, parastā vakarā, bet ne šonakt, - Daniels neņēma vērā manus iebildumus.

-     Ar ko tad šis vakars ir tik īpašs, ja drīkst vaicāt? - pārjautāju un nākamajā mirklī sapratu, cik muļķīgi un koķeti tas izklausījās. Gluži kā tāda uzprasīšanās uz komplimentiem.

-    Nu, kā vienu iemeslu var minēt seno maiju kalendārā gada sākumu. Varētu teikt, ka mums šonakt ir Jaungada svinības, - Daniels nesamulsa.

-    Tu saki, maiju Jaunais gads? Nu, laikam jau tas būs pietiekami labs iemesls. - Iedzēru vīnu. Neesmu vīnu eksperte, bet varēju saderēt, ka glāzē bija tas pats vīns, kas Guteribergā.

-    Lai gan es neatbalstu Jaunā gada svinības kā tādas. Muļķīgs datums bez jebkādas sakarības.

-     Kā tu to domā? - Daniela piebilde mani pārsteidza.

-     Loģiskāk būtu, ja Jaungada svinības iekristu vai nu rudenī, vai pavasarī - pēc ražas novākšanas vai pirms sējas. Jauns gads, jauna raža.

-    Tu domā kā zemkopis, - pavīpsnāju, palūkojoties uz Daniela koptajām rokām, kas droši vien sen nebija jutušas dubļu pieskārienus.

-    Mēs visi dvēselē esam zemkopji, - viņš uz manu vīps- nāšanu atbildēja dziļā nopietnībā.

-    Nē, es esmu medniece, - man izspruka, pirms paspēju aptvert, cik divdomīgi tas izklausījās. - Nu… biju domājusi - esmu cēlusies no alu cilvēkiem, lcas nodarbojās ar medībām.

Paskaidrojums izklausījās vēl tizlālc, bet, man par lielu pārsteigumu, Daniels atmeta galvu un skaļi iesmējās. Laikam tik glupa sarunbiedre viņam sen nebija trāpījusies.

-    Nu, un kādus dievus tad pielūdz senā medniece?

-      Diānu, medību dievieti, - daudz nedomādama, izmetu.

-     Khm, varbūt tevi pašu vajadzēja saukt par Diānu, nevis Neli? Starp citu, tāds interesants vārds, latviešiem neraksturīgs.

-    Jā, iespējams - tas tāpēc, ka Nele nav latviešu, bet igauņu vārds. Mana ome bija igauniete, un par godu viņai tiku pie vārda. Īstenībā - viena vienīga ķēpa. Daudzi bieži kļūdaini raksta to ar diviem "1" - Nelle -, bet tas ir pavisam cits vārds.

-    Tu igauniski arī proti?

-    Nē, tik vien kā to leģendāro teicienu par lāci, - godīgi atzinos.

-    Kāds tas būtu?

Samulsu - skaistā vide, pieklusinātā mūzika un izsmalcinātie cilvēki apkārt nebija īstā vieta, kur demonstrēt savas nabadzīgās igauņu valodas zināšanas, kas turklāt vēl balansēja uz pieklājības robežas.

-    Kādreiz pateikšu, - attraucu, stipri šaubīdamās, vai šāda cita reize maz pienāks.

-    Turēšu pie vārda. - Daniels viltīgi piemiedza ar aci.

-    Bet kā tu tik labi proti latviešu valodu? Tu runā bez akcenta. - Biju priecīga mainīt tēmu.

-    Vecāki pielika pūles, lai mēs ar brāļiem neaizmirstu dzimtās saknes: latviešu skola, pasākumi trimdas latviešu kopienā un svētdienās - obligātie gājieni uz baznīcu, kur sprediķoja latviski. Atbraucot uz šejieni, pagāja kāds laiciņš, līdz austrāliešu akcents pazuda.

-    Bet tagad tu izklausies pēc vietējā, - pārliecinoši piebildu.

-    Tavā bērnībā laikam izpalika iksvētdienas gājiens uz baznīcu?

-     Jā. Tiesa gan, pēc neatkarības atgūšanas mamma mani sāka cītīgi vilkt uz baznīcu Lieldienās un Ziemassvētkos. Viņa pat piespieda nokristīties.

-    Un tu esi - luterāne vai katoliete?

-    Luterāne, kā lielākā daļa, - paraustīju plecus.

-     Tu teici - piespieda nokristīties. Netici Dievam? - Daniels izskatījās ieinteresēts.

-    Ticu. Tikai ne tam Dievam, kas uzrunā no kanceles, stāsta, ka ūdeni var pārvērst vīnā un ka vēlme svētdienas rītā ilgāk pagulēt ir grēcīga. Man nevajag starpniekus, lai sarunātos ar Dievu.

-     Oho! Tev ir tiešā savienojuma līnija ar pašu Augstāko? - Daniels iesmējās.

-    Nē. Bet nebūtu jau slikti. Tad varētu palūgt, lai Viņš pieskata auto, kamēr to atstāju neatļautā vietā.

-    Tev ir savtīgas intereses.

-    lādas ir visiem. Un tie, kas to noliedz, ir meļi un liekuļi. - Iedzēru lielu malku vīna, juzdamās nedaudz aizkaitināta. Nez kāpēc šī reliģiju lieta mani vienmēr sadusmoja.

-    Tu netici cilvēku nesavtīgajām jūtām?

-    Nē! Katras cilvēka darbības vai bezdarbības pamatā ir personiskais labums.

-    Kā tu to domā?

-     Nu, mēs ticam Dievam, jo ceram, ka tāpēc mums būs mazāk jāpiepūlas, lai kaut ko sasniegtu, - atliek tikai palūgties, un loterijā tiek vinnēts jauns televizors, beidzas karš Āfrikā, bērni vairs nemirst badā, narkomāni nostājas uz pareizā ceļa, un mēs nonākam debesīs, pat nepūloties būt izcili labi un godprātīgi, jo Dievs taču ir žēlsirdīgs - Viņš piedod visu, vai ne tā?

-    Tikai ne mans Dievs.

Biju tā iekarsusi savā monologā, ka gandrīz palaidu gar ausīm Daniela kluso, tikko sadzirdamo piebildi.

-    Kā tu to domāji?

-     Es tev piekrītu. - Daniels nopietni palūkojās man acīs. - Reliģija un Dieva žēlsirdība ir tāds kā drošības spilvens vājiem un neizlēmīgiem cilvēkiem. Bezmugurkaulniekiem.

-     Nē, - nepiekritu. - Nav tādu vājo vai neizlēmīgo, ir tikai slinkie. Un, manuprāt, slinkums ir vienīgais nāves grēks, no kura izriet arī visi pārējie.

-    Un tu pati? Vai tu negrēko?

-    Grēkoju, - atzinos. - Slinkoju uz nebēdu. Esmu nolīgusi mājkalpotāju, kas reizi nedēļā manā vietā tīra dzīvokli, mājās pati negatavoju, bet ēdu kafejnīcās un katru vakaru skaitu vismaz desmit lūgšanas, lai augstākie spēki apžēlotos, notiktu brīnums un mans nelietīgais kaķis pārstātu plēst visu, kas ir pietiekami mīksts, lai tur iecirstu nagus. Pēc idejas jau man pašai vajadzētu ķerties pie viņa pāraudzināšanas, bet… slinkums!

-     Khm, tu tiešām esi ļoti, ļoti slinka un grēcīga sieviete. - Daniels iesmējās. Piepeša vēja brāzma sakustināja lampu, kas karājās zem baldahīna, un tās sarkanās gaismas atspīdums uz īsu mirkli izgaismoja viņa acis, kas sārtajā gaismā izskatījās pilnīgi melnas, bez zīlītēm.

Nevilšus sarāvos. Laikam vīns darīja savu.

-    Nu, un tu pats? Kā ir ar taviem grēkiem?

Gaidot atbildi, gurdi paberzēju skaustu ar plaukstu, lai aizdzītu nogurumu, kas piepeši nomāca prātu. Apkārtne šķita viegli līgojamies un lēnām griežamies. Daniela balss skanēja gluži kā caur miglu.

-    0! Man ar grēkiem viss kārtībā. Par to jau nu vismazāk varu sūdzēties. Un vai zini, kurš no septiņiem nāves grēkiem ir man vismīļākais? Iekāre. Bet tas ir saprotami un piedodami, ja apkārt ir tik daudz skaistu sieviešu.

Runādams viņš lēnām liecās man tuvāk, līdz sajutu viņa karsto elpu uz lūpām, viņa skropstas kutināja man vaigus. Reibums un nogurums bija atņēmis jebkādu spēju pretoties - ar mokām spēju fokusēt skatienu uz Daniela seju. Gluži kā pirms mirkļa, viņa acis bija satumsušas, varavīksnenei saplūstot ar zīlīti. Bet spējais nespēks neļāva izbīties. Gluži kā no malas vēroju, kā vīrietis lēnām pieskaras manai mutei. Šis vieglais, tikko jūtamais pieskāriens iedarbojās kā tūkstošiem voltu stipras strāvas trieciens, vienlaikus pamodinādams gan nevaldāmu iekāri, gan bailes. Kaut kur zemapziņā bija pamodies senais pašsaglabāšanās instinkts, kas brīdināja uzmanīties, mudināja atgrūst šo svešo cilvēku, celties kājās un skriet prom no šejienes. Tomēr mans ķermenis jutās pārāk vājš, lai atsauktos šim aicinājumam. Tā vietā gluži kā lupatu lelle saļimu viņa apskāvienos, apkārtnei sagriežoties ugunīgā dejā un izzūdot tumsā un klusumā.

negaidīti jaunumi

No patīkamās bezapziņas mani izrāva spalgs tirkšķis. Mirkli centos to ignorēt, cerot, ka nepatīkamā skaņa drīz pazudīs pati no sevis. Tomēr tā neapklusa un aizvien uzstājīgāk spiedās manās apstulbušajās un miegpilnajās smadzenēs. Joprojām turot acis aizvērtas, ar roku sāku meklēt skaņas avotu, kas nāca no kaut kurienes tepat blakus. Mani ļenganie pirksti uzdūrās mobilā telefona vēsajam korpusam, kas dīdījās un rūca uz grīdas dēļiem. Satvērusi mazo negantnieku, centīgi spaidīju pogas, cenšoties atrast īsto, kas liktu tam apklust. Pēc virknes riebīgu treļļu un tirkšķu saziņas līdzeklis tomēr padevās un apklusa. Apmierināti nopūtos un ierakos ar seju dziļāk spilvenos, vēlēdamās pagarināt svētlaimīgos klusuma mirkļus. Tomēr galvassāpes neļāva tos izbaudīt. Līdz ar nomodu negantnieces bija ieradušās un ziņoja par savu klātbūtni ar nepatīkamu pulsējošu sajūtu deniņu rajonā.

Apvēlos uz muguras un nolēmu riskēt, atverot acis. Bālā dienas gaisma, kas spraucās pa aizkaru spraugu, nejauki iedzēla sūrstošajos redzokļos. It kā ar to būtu par maz, kāds ar joni iebelza man pa saules pinumu, liekot zaudēt elpu un sāpēs vaidēt. Tomēr uzbrucējs šķita ļoti apmierināts. Klusi murrādams, viņš brida pa manu salauzto ķermeni, lai piespiestu savu ūsaino vaigu pie mana sagulētā.

-     Peksi, tu esi nelabojams, - novaidējos, nesekmīgi mēģinādama nopurināt kaķi, kas jau sāka iekārtoties uz gulēšanu. - Un tev vajag apgriezt nagus.

Peksis, nevēlēdamies šķirties no siltās, ērtās guļvietas, izlaida savus makšķerāķus, likdams man sāpēs sarauties. Uz manu izmisīgo purpināšanu karstais, spalvainais radījums atbildēja ar aizsmakušu un ļoti apmierinātu "mjau".

-     Peksi, kur ir brokastis? Kur ir bundžiņa? Tev taču garšo bundžiņa, vai ne? - Vecais triks ar brokastīm nostrādāja, un murrātājs steidzīgi pameta improvizēto guļvietu, lai dotos virtuves virzienā.

Izmantoju brīdi un pieslējos sēdus, lai nepakļautu sevi riskam atkal pakļūt zem spalvainā ceļa ruļļa. Galva momentā atsaucās uz neapstiprināto un negaidīto manevru. Satvēru plīstošos deniņus plaukstās un centos tos saturēt kopā.

Manu vājuma bridi pārtrauca kārtējais telefona tirkšķis - lai kas arī būtu zvanītājs, lieta laikam bija steidzama.

-Jā, - iečukstēju klausulē.

-    Ak Dievs! Vai ar tevi viss kārtībā? - par atbildi atskanēja satrauktā Ziga balss. - Kur tu esi?

Pārlaidu skatienu istabai.

-    Mājās.

-    Kur tu biji?

Nesapratu jautājumu. Kopš kura laika draugs ir sācis uztraukties par to, kur pavadu naktis?

-    Kāda tev daļa?

-     Tā, jaunkundz, esmu lejā pie tavas mājas un tūlīt nākšu augšā. Tā ka labāk piecel pakaļu un nāc atvērt durvis, - Zigis izklausījās apņēmīgs un dusmīgs. Nolikusi telefonu, uz mirkli apsvēru iespēju laisties atpakaļ guļus, bet brīdinošs "murr" lika pārdomāt.

Pie durvīm atskanēja nikni klauvējieni. Man vajadzēja saņemt dūrē visas gribasspēka drumslas, lai izsvemptos no gultas, konstatētu, ka esmu gulējusi drēbēs, un aizvilktos atvērt durvis.

-    Ak Dievs! Kā tu izskaties! - tas bija pirmais kompliments, ko man veltīja Zigis.

-Ja tu zinātu, kā es jūtos! - nosmīkņāju.

-     To es varu iedomāties, - Ziga tonis piepeši no dusmīga mainījās uz ļoti satrauktu. Varētu pat teikt - norūpējušos. - Tu sēdies. Es uztaisīšu stipru tēju un sarūpēšu kaut ko ēdamu.

Tiku nosēdināta virtuvē pie galda, kamēr Zigis sāka rosīties pie plīts.

-    Man ir tikai kaķu barība, - atgādināju.

-    Zinu, pirms braucu pie tevis, iegriezos Sky&More. Tu šodien ēdīsi svaigos salātus ar kazas sieru.

-    Paldies, mammīt!

-     Un te būs svaigi spiesta apelsīnu sula. Zinu, ka tev tā garšo. Padzeries un tad ieej dušā. Es tikmēr pagatavošu brokastis.

Pārsteigta noraudzījos, kā Zigis no plastmasas maisiņa izbur produktus, to skaitā lielu pudeli apelsīnu sulas, kas vēl turklāt bija patīkami vēsa. Piespiedu auksto pudeli pie sakarsušās pieres. Zigis uzmeta man līdzjūtīgu skatienu un noglāstīja matus.

-     Mīļā, ieej dušā. Pēc tam parunāsimies, ja tu to gribēsi. - Viņš maigi pieskārās manam plecam un pastūma uz vannas istabas pusi. Paldausīgi piecēlos un steberēju mazgāties.

-     Pabaro kaķi! - pa ceļam uzsaucu pāri plecam. Pek- sis šodien izskatījās tāds īpaši izsalcis. Laikam vakardien nebūšu iedevusi ēst. Vai arī šorīt no rīta? Neatcerējos, cikos pārrados mājās no randiņa ar Dānieļu. Vai to maz varēja saukt par randiņu?

Aizvēru aiz sevis vannas istabas durvis un uzmetu skatienu lielajam spogulim pie vannas. Miega atliekas izgaisa bez pēdām - ar šausmām vēros savā atspulgā, nespējot noticēt redzamajam. Izskatījos kā no elles nākusi - manas smalkās drēbes bija saplēstas, augšlūpa pārsista, bet uz zoda bija skaidri redzamas zobu atstātas pēdas. Uz labā pleca vidēja liels nobrāzums, pārvilcies ar sakaltušu asiņu kreveli, delmi vienos zilumos. Steidzīgi rāvu nost drēbes. Ar katru atkailināto ādas laukumu man aiz bailēm aizsitās elpa, līdz gluži kaila nostājos lielā spoguļa priekšā. Likās, ka kāds būtu man pārvilcis pāri lielu rīvi - katra maliņa bija klāta ar nobrā- zumiem, skrāpējumiem un kodumu pēdām. Nespējot ilgāk izturēt, sāpēs iegaudojos un sabruku uz vēsās flīžu grīdas. Izlauzās nevaldāmas elsas par spīti pūliņiem tās apvaldīt.

Zigis iebrāzās vannas istabā bez klauvēšanas. Viņš nometās man līdzās uz grīdas un cieši apskāva, nesakot ne vārda, mierinoši glāstot matus un ļaujot izraudāties. Pazemojoša kauna izjūta dedzināja plaušas, kamēr prāts riņķoja kā apdullusi bite, mēģinot rast atbildes. Bet atmiņu vietā manā prātā pletās melns tukšums.

-    Viss būs labi, viss būs labi, - Zigis turpināja murmināt man pie auss, šūpodams savos apskāvienos kā mazu meiteni.

Kaut kas pūkains pieglaudās manai kailajai pēdai - Peksis bija pievienojies mūsu mazajai, bēdu sagrautajai kompānijai.

Pēc ilgas, karstas dušas un sātīgām brokastīm ar stipru melno tēju mēs apsēdāmies uz dīvāna.

-     Es sapratīšu, ja tu nevēlēsies par to runāt vai iet uz policiju, tomēr uzskatu, ka vismaz vienu jau nu tev vajadzētu darīt, - Zigis uzmanīgi iesāka, vērojot manu reakciju.

-     Zigi, es neko neatceros. Viss gluži kā izslaucīts no atmiņas. - Domīgi glaudīju Pekša biezo, pelēko vēdera vil- niņu, kuru viņš žēlsirdīgi piedāvāja, slinki izgūlies blakus uz dīvāna.

-   Tas nekas. Tas atnāks vēlāk. Tev tagad ir šoks. - Draugs apskāva manus plecus, sajūtot vieglās trīsas, kas mani pārņēma, mēģinot atcerēties vakardienas notikumus.

-    Bet es uzskatu, ka tev pavisam noteikti ir jāuzraksta iesniegums par to tipinu. Kamēr vēl nav par vēlu.

-     Droši vien tev ir taisnība, - smagi nopūtos. Visas maliņas sāpēja, sajūta bija tāda, it kā es būtu pakļuvusi zem auļojoša bizonu bara. Man gribējās palikt vienai, saritināties gultā un ļauties asarām.

-    Starp citu, tev nevajadzēja būt darbā?

Zigis jocīgi paskatījās:

-    Nē, es sestdienās parasti nestrādāju.

-     Sestdiena? Kādā sakarā…? - apstulbusi pārjautāju.

-    Šodien ir sestdiena.

-   Vai tad ne ceturtdiena? Ballīte taču bija vakar? - Man bilde nelīmējās kopā.

-    Nē, tā bija trešdien. Šodien ir sestdiena. Tu biji ārpus zonas divas dienas. - Zigis atkal izskatījās norūpējies.

-    Es neko neatceros, - šokēta nočukstēju. Karstas asaras apdedzināja vaigus.

-Ja es tikšu klāt tam neģēlim, es viņam acis izduršu! - Zigis dusmās zvēroja.

-    Mana soma!

-Ko?

-     Kur ir mana fotosoma? - Ar mokām noriju kaklā sakāpušo sāpīgo kamolu.

-    Darbs var pagaidīt.

-    Tu nesaproti. Es viņu nobildēju. Man to vajag iesniegumam policijā.

Tomēr līdz policijai es neaizgāju ne todien, ne nākamajā, ne aiznākamajā dienā. Mani savainojumi dzija pārsteidzoši ātri un neatstāja nekādas pēdas uz ķermeņa; jau pēc trim dienām es izskatījos, it kā nekas nebūtu bijis. Arī atmiņu trūkums mazināja apņemšanos. Lai kā arī pūlētos, tās izvairījās no manis, atstājot aiz sevis vien nepatīkamu pēcgaršu. Jutos netīra un aptraipīta. Lai piespiestu sevi nedomāt par notikušo, iegrimu darbā. Biju apsolījusi Rūpnieku biedrības ballītes bildes sakārtot līdz nākamās nedēļas beigām, līdz ar to man bija darba pilnas rokas. Datorā rūpīgi aplūkoju katru kadru, atlasīju veiksmīgākos un tad tos apstrādāju - izgaismoju tumšās vietas, nodzēsu liekās krunkas no ietekmīgu biznesmeņu sievu sejām un piešķīru krāsas, kur tas bija nepieciešams.

Naktīs nespēju aizmigt, baidīdamās, ka sapņos varētu atgriezties atmiņas par notikušo. Līdz ar to diennakts tumšās stundas izmantoju lietderīgi - veltīju tās darbam.

Kad kārtējo reizi pulkstenis pie sienas rādīja jau pustris naktī un Peksis saldi šņākuļoja man klēpī, bet es ar apsār- tušām, nogurušām acīm urbos datora monitorā, uzpeldēja negaidīts atgādinājums par notikušo.

Pārskatot neapstrādātos kadrus, uzdūros kādam attēlam, kas lika asinīm manās dzīslās sastingt. No datora ekrāna pretī vērās tumši brūns, izsmējīgs skatiens - ļauns priekšvēstnesis turpmākajiem notikumiem. Apspiedu vēlmi izdzēst attēlu un piespiedu sevi to vēlreiz rūpīgi aplūkot. Glītie sejas panti un plēsīgais profils raisīja atmiņas. Gutenberg viesnīcas jumta terase, Piena Ceļš pār Daugavu, liegais, uztraucošais pieskāriens.

Neapzināti klikšķināju uz attēla, palielinot to. Domas klaiņoja un negribēja atgriezties pie liktenīgā vakara. Drīz jau Daniela seja aizņēma visu ekrānu, bet turpināju to palielināt un palielināt, it kā cenšoties izspiest no atmiņām.

Nespējot ilgāk izturēt, piecēlos kājās un piegāju atvērt logu. Man sakārojās sajust nakts vēso pieskārienu, ieelpot mitro gaisu. Peksis neapmierināti ņurdēja par zaudēto guļvietu.

Stāvēju pie atvērtā loga un raudzījos zvaigznēs. Daniela acis neizgāja man no prāta. Ne jau pats skatiens, bet tā bilde… Kaut kas nebija tā, kā vajag. Kaut kas nepareizs…

Piepešas iedomas pārņemta, atgriezos pie datora, no kura ekrāna pretī raudzījās mans pāridarītājs. Palielināju attēlu, cenšoties skaidri saskatīt atspulgu no Daniela melnajām zīlītēm.

Dators klusi dūca un apstrādāja bildi, lai sniegtu kvalitatīvu, asu attēlu. Pamazām tas vērās vaļā, atklājot pa vienam laukumiņam. Kad bilde beidzot bija atvērusies līdz galam, man no redzētā aizrāvās elpa. Nespēju noticēt redzamajam - Daniela zīlīšu atspulgā biju iemūžināta es ar fotoaparātu rokās un kāds svešs vīrieša stāvs aiz manis. Ar plaši izplestiem spārniem.

Pašā rīta agrumā sazvanījos ar Lieni, lai sarunātu tikšanos. Vēlējos ātrāk tikt vaļā no sasodītajām bildēm un uzdot jautājumu, kas nelika mieru. Mēs sarunājām satikties restorānā Lidojošā varde Antonijas ielā. No rīta ieskrēju netālu esošajā fotolaboratorijā Pulkveža Brieža ielā un ar gatavajām, izdrukātajām bildēm devos uz tikšanos.

Kad ierados Lidojošajā vardē, Liene jau gaidīja. Blondīne bija iekārtojusies pie āra galdiņa un tagad baudīja gan rīta saules starus, gan nedalītu apkārtējo vīriešu uzmanību. Tumšās saulesbrilles aizsedza gandrīz pusi no nelielās sejiņas, smalkajos pirkstos viņa turēja garu, tievu cigareti, kas piešķīra tēlam vēl izteiktāku seksualitāti.

Veltīju meitenei draudzīgu smaidu un iekārtojos brīvajā krēslā viņai pretim.

-    Šeit būs. Te ir bildes un disks. - Pastūmu pāri galdiņam lielu, brūnu aploksni.

-     Super! Naudiņu es jau šodien pārskaitīju uz tavu kontu, - Liene atvēra aploksni un ziņkārīgi palūkojās iekšā.

Pienākušajai oficiantei pasūtīju svaigi spiestu apelsīnu sulu.

-    Klau, gribēju tev ko jautāt, - nedroši iesāku.

-    Klausos, - Liene ņipri atsaucās.

-    Vai vari pateikt, kas ir šis cilvēks? - Izvilku no somas Daniela bildi un noliku uz galda starp mums abām. Liene noņēma saulesbrilles un aplūkoja foto tuvāk.

-     Piedod, tiešām nevarēšu palīdzēt. - Pēc mirkļa viņa paraustīja plecus un uzlika saulenes atpakaļ.

-    Tu esi pārliecināta? Es to uzņēmu jūsu pasākumā, - nelikos mierā. Liene smagi nopūtās un atkal atkārtoja manevru ar brillēm. Šoreiz viņa attēlu aplūkoja daudz rūpīgāk, tomēr atbildēja noliedzoši.

-      Zini, vispār tas ir savādi, jo pirms viesībām es noskaidroju, kā izskatās katrs no viesiem, bet viņu neatceros. Lai gan tā nav tāda seja, kuru varētu aizmirst, - viņa domīgi piebilda, pārliekot vienu slaido, kailo kāju pār otru. Šī nelielā kustība izraisīja lavīnas cienīgu reakciju pie blakus galdiņa - pie tā sēdošie biznesmeņi acīmredzami sanervozējās.

-    Njā, nu žēl, ka tā. Gadījumā, ja ko atcerēsies, piezvanīsi? Tas tiešām ir svarīgi.

-    Kas tad nu, paveda un pameta?

-    Varētu teikt ari tā. - Paraustīju plecus. - Man šķiet, es atstāju viņa mašīnā maku, ļoti gribētos to dabūt atpakaļ.

-    Labi, ja kaut ko atcerēšos, padošu ziņu, - Liene nosolījās. - Labi, man nu jāskrien. Šodien vēl daudz kas jāizdara. Vēlreiz liels paldies par bildēm!

-    Lūdzu, lūdzu! Un, ja vēl kādreiz vajag ko bildēt, droši zvani! - Veltīju draudzīgu smaidu smalkajai blondīnei, kurai aizejot, šķiet, daļai restorāna vīriešu zuda apetīte un interese par dzīvi kā tādu.

Pēc nedēļas saņēmu zvanu no Lienes. Tiesa, parunāt mums neizdevās. Tieši biju dušā, kad atskanēja mobilā telefona zvans. Kad beidzot klupdama krizdama izkūņojos no tās, telefons jau bija apklusis - displejā mirgoja ziņa par neatbildētu zvanu no Lienes. Uzreiz atzvanīju, bet blondīne vairs neatbildēja, laikam biju izsmēlusi sev atveltīto laika un uzmanības limitu.

Klusībā cerot, ka nākamajā dienā Liene būs atsaucīgāka un ka viņai ir kāda jauna informācija par Dānieļu, es tovakar aizmirsu par šo zvanu. Savukārt nākamo dienu notikumi lika uztraukties par daudz ko citu.

-     Nu apēd kaut ko. - Rebeka labvēlīgi pastūma man tuvāk koka paliktnlti ar suši. No tiem uzvēdīja zivju aromāts, kas lika manam nelaimīgajam kuņģim apmest kūleni. Par spīti vēsajam un lietainajam laikam, mēs sēdējām pie āra galdiņiem japāņu restorānā Kabuki Audēju ielā, vīstījāmies mīkstos, baltos pledos un vērojām steidzīgo garāmgājēju plūsmu. Maziem solīšiem tuvojās rudens, bet tik ļoti negribējās pārvākties uz smacīgajām iekštelpām.

Bija darbdienas vidus, bet pēdējā laikā es jutos tik ļoti sagurusi un savārgusi, ka nolēmu šodien sev piešķirt brīvdienu un tā vietā, lai sēdētu studijā pie datora monitora un retušētu bildes, aiziet pusdienās ar labāko draudzeni. Tomēr no ēšanas nekas īsti nesanāca - atkal uzmācās nelabums, kas jau bija kļuvis par biežu viesi.

-     Nē, paldies, kaut kā negribas. - Steidzīgi atstūmu laipni domāto cienastu un, ievērojusi Rebekas neizpratnes pilno skatienu, paskaidroju: - Pēdējā laikā kuņģis streiko. Neko īsti nevaru ne ieēst, ne iedzert - nelaba dūša metas.

Rebeka sastinga gluži kā medību suns, kas uzodis pēdas. Aizdomīgi nopētījusi mani, draudzene uzsāka nopratināšanu:

-    No rītiem vai vispār?

-     Gan, gan, - nosmīkņāju, vēl nenojauzdama izliktās lamatas. - Laikam būšu noķērusi kaut kādu vēdera vīrusu - visu laiku mežonīgi gribas ēst, bet, tikko paēdu, tā uz korķi velk.

-    Kad tev pēdējo reizi ir bijušas mēnešreizes?

Man atausa, uz ko Rebeka mērķē. Kopš draudzene pati bija nokļuvusi interesantajā stāvokli, ko sauc par grūtniecību, tās pazīmes viņai rēgojās itin visā. Zigis pamatoti baiļojās, ka kādu dienu ari viņam tiks uzstādīta šāda diagnoze.

-    Neatceros, - godīgi atbildēju - kopš biju šķīrusies no Kristapa un līdz ar to arī no savas aktīvās seksuālās dzīves, tādiem notikumiem kā mēnešreizes manā ikdienā nebija lielas nozīmes.

-    Labi, bet kad tev pēdējo reizi bija sekss? - Rebeka neatlaidās. Zilajās acīs mirdzēja azartiska uguntiņa, kas liecināja, ka viņa tik drīz nepadosies.

-    Neatceros, - šoreiz jau negribīgāk atburkšķēju. Bija pagājušas trīs nedēļas kopš atgadījuma ar Dānieļu, bet atmiņa nebija atjaunojusies, līdz ar to nevarēju būt droša par tās nakts notikumiem, par kuriem Rebeka nebija informēta. Mēs ar Zigi norunājām to paturēt noslēpumā, lai lieki neuztrauktu grūtnieci.

-    Khm… tas ir interesanti, - Rebeka novilka, urbdamās manī ar skatienu. Radās neomulīga sajūta, it kā viņa mani mēģinātu skenēt gluži kā rentgenaparāts.

-     Neko interesantu te nesaskatu - vēdera vīruss un viss! - vārgi mēģināju atrunāties. Bet rentgenaparātu nepiemānīsi.

-   Man liekas, tu esi stāvoklī, - Rebeka izteica gala spriedumu un izskatījās ļoti apmierināta ar savu gaišredzību.

-    Pēc kā tu spried? Pēc tā, ka atteicos no suši?

-    Ahā! Tu nekad neatsakies no ēdiena! It īpaši - no suši! - Tagad viņas tonis ieguva uzvarošas nokrāsas. - Bet, lai tu būtu līdz galam pārliecināta, pa ceļam uz mājām iebrauksim aptiekā un nopirksim grūtniecības testu.

-     Labi, tavam sirdsmieram, - mīļā miera labad piekritu, būdama pilnīgā pārliecībā par savu ne-stāvokli. - Tu brauksi pie manis?

-    Protams! Gribu redzēt, kādu seju tu rādīsi, kad ieraudzīsi tās divas svītriņas, - Rebeka apmierināti nosmīkņāja, juzdama uzvaras tuvumu.

-     Bet ko tad Aigars teiks? Vai jums nebija kaut kas sarunāts uz vakaru?

-    Nē, viņam šodien biznesa partneri no Somijas brauc aprunāties. Atkal būs mājās ap pusnakti un nekāds. Zinu šitos somus - tie var aku izdzert, un manējais muļķis mēģina līdzi turēt.

-     Nu, nav jau nekāds vārgulis. Kārtīgs latvietis sākas no simt kilogramiem, - smiedamās atgādināju draudzenei par vīra mīļāko teicienu.

-    Mēs esam uz diētas, - Rebeka cienīgi piebilda.

-     Ko nozīmē "mēs"? Un kā tā diēta izpaužas? - Biju pārsteigta. Līdz šim Rebekai nebija izdevies pielauzt vīru ne uz kādām izdarībām, kas kaut vai attāli līdzinātos diētai vai vismaz pareizai un veselīgai ēšanai. Aigars dievināja ceptas cūkas ribiņas ar kartupeļiem un balto mērcīti, bagātīgi pārkaisītas ar sāli un pipariem, papildinātas ar lielu daudzumu kolas.

-     Es uzstādīju ultimātu - ja viņš pēc bērna dzemdībām grib slaidu sievu, tad es savukārt gribu slaidu vīru. Līdz ar to viņš bija pie dietologa - daktera Zarāna, kas viņam sastādīja sarakstu ar ēdieniem, ko drīkst un nedrīkst ēst, paskaidroja, kas un kā. Un tagad jau otro nedēļu Aidža radinās lietot mazāk sāls un neēst kartupeļus pie gaļas. - Rebeka to visu noskaitīja tik lepni kā paziņojumu par savas dzīves piepildījumu.

-    Nu, man prieks pārjums abiem. Aigara gan nedaudz žēl, nabagam tagad neiet saldi, ne?

-     Protams! Saldumi arī ir aizliegto ēdienu sarakstā! - draudzene sašutusi apstiprināja. Neizpratnē blenzu uz viņu - lai kā es ari mīlētu Rebeku un lai arī cik laba draudzene viņa būtu, tomēr bija jāatzīst - blondīne ir diagnoze.

Pa ceļam pie manis iebraucām aptiekā nopirkt grūtniecības testus. Paklausot draudzenes ieteikumam, iegādājos vairākus un dažādus. Saskaņā ar Rebekas pārliecību - viens tests nav rādītājs, ņemot vērā, ka Izraēlā ražotajiem testiem nevar uzticēties - tie uzrādot tikai ebreju bērnus. Kad izteicu šaubas par šādu varbūtību, Rebeka mani atsēdināja ar neapgāžamiem faktiem - kāda viņas draudzene bija izmantojusi tieši Izraēlā ražotu testu un tas nebija uzrādījis grūtniecību, kas tomēr bija apstiprinājusies pēc nedēļas - ginekoloģes krēslā. Ne notikumā iesaistītā meitene, ne topošais tēvs neesot bijuši ebreji, tāpēc, visticamāk, ari tests neko neesot uzrādījis.

Es pat nemēģināju apstrīdēt šo interesanto versiju ar muļķīgiem izteikumiem, ka tas vienkārši nav iespējams un ka grūtniecības faktam nav nekādas saistības ar bērniņa nacionālo piederību. Daudz interesantāk bija ļaut viņai dzīvot ar šo pārliecību. Un arī vieglāk - ja Rebeka ko ieņēma galvā, pārliecināt par pretējo nebija iespējams.

Kamēr rosījos pa vannas istabu, liekot lietā vienīgo cilvēcei zināmo ierīci, kas spēj pareģot deviņus mēnešus attālus nākotnes notikumus, Rebeka ērti iekārtojās pie mana datora, lai noskaidrotu, kas šodien ir skatījies viņas profilu portālā draugiem.lv. Peksis izmantoja mirkli un savukārt iekārtojās blakus monitoram. Lai ari viņam nebija sava profila slavenajā portālā, tomēr neviltotu interesi par to viņš vienmēr bija izrādījis. Vai nu par to, vai arī par siltumu un elektromagnētisko starojumu, kas nāca no datora.

-     Iedomājies, mani šodien ir skatījies kaut kāds Alvis Zaļkājis no Talsiem! - Rebekas spiedziens izurbās cauri aizvērtajām vannas istabas durvīm, liekot man pārsteigumā palēkties pašā svarīgākajā momentā. Klusu nošķendējos, savācot testu no grīdas.

-    Nu un tad? - īgni apvaicājos, prātodama, kas gan ir Alvis no Talsiem.

-     Ohoho! Ja tu redzētu viņa profila bildi, tu tā nejautātu, - draudzene apmierināti nokrekšķēja.

-     Droši vien viņš kaut kur internetā to bildi ir atradis un tagad uzdod par savējo, - neatbalstīju Rebekas sajūsmu.

-    Āāā, tā čūska! - nākamais spiedziens mani pārsteidza jau sagatavotu.

-    Kas atkal?

-     Atceries Ināru? Nu, to alkatīgo maitu ar līkajām kājām, ar kuru Aigars satikās pirms manis?

Tas bija retorisks jautājums - protams, atcerējos. Kad Aigars bija izlēmis nomainīt savu tālaika dzīvesbiedri pret Rebeku, starp abām dāmām izcēlās liels kašķis. Rebeka toreiz man piedziedāja pilnas ausis par šīs netiklās sievietes sliktajām īpašībām. Un ne tikai man - visiem, kas bija un kas nebija gatavi klausīties. Pretējā puse atbildēja ar tādu pašu gājienu.

-    Atceros. Kas ir ar viņu?

-      Viņa šodien ir lūrējusi mani draugos! Un viņai ir jauna profila bilde! Izskatās, ka kāds āpsis būs sadūšojies apprecēt to raganu. - Rebekas komentāri neizcēlās ar īpašu smalkjūtību.

-    Tu vari vienreiz likties mierā? Aigars jau sen ir izvēlējies tevi. Jums būs bērns, ļauj taču viņai dzīvot! - Aizvēru durvis uz vannas istabu, kas šobrīd gan vairāk atgādināja zinātnisko laboratoriju, nevis sanitāri higiēnisko telpu: uz visām iespējamām virsmām atradās neskaitāmi testi.

-    Labi, pietiek tev tajos draugos sēdēt, - uzsaucu draudzenei, iekārtojusies uz dīvāna televizora priekšā. - Tūlīt sāksies Dejo bez kauna pirmās sezonas atkārtojums - varēsim gremdēties atmiņās un riebīgi ķiķināt.

-    Ai, beidz! Tie cilvēki tomēr ir baigie malači - atnāk tādi nekādi, bet paskaties, kā samācās dejot! - Rebeka tomēr atrāvās no datora un pievienojās man. - Nu, kad tev būs rezultāti?

Uzmetu skatu lielajam pulkstenim pie sienas. Tas bija mans mīļākais mājas dekors - krāsaina Lieldienu ola ar rociņām. Zigis to atzina par bezgaumības kalngalu, bet man pulkstenis šķita mīļš.

-    Vēl septiņas minūtes.

-    Ārprāts! Es nomiršu!

-    Kāpēc? - mani pārsteidza šāda pieeja.

-     Tik ilgi jāgaida! Varbūt ejam palūrēt? - Rebeka dīdī- jās kā mazulis pirms Ziemassvētkiem.

-    Nē. - Mana sirds apmeta kūleni. - Kur mums jāsteidzas? Es tev labāk tēju uztaisīšu.

-Jā, piparmētru, lūdzu!

-    Nerviņiem, ja?

-    Nu, ne jau manējiem, - draudzene atsmīkņāja.

Uzliku vārīties ūdeni un atkal uzmetu skatu pulkstenim. Vēl piecas minūtes. Bet varbūt tiešām - ko tur gaidīt? Apņēmīgi devos uz improvizēto laboratoriju.

-    Nu, kas tev tur ir?

Rebeka pastiepās uz pirkstgaliem, lai paskatītos man pār plecu.

-    Pa kuru laiku tu te uzradies? - Tiešām nemanīju, kā draudzene piesteidzās. - Vai tad Dejo bez kauna jau beidzās?

-    Nē, reldāmas pauze. Nu, rādi, kā tur ir!

Nopūtos un saņēmu drosmi. Pirmais tests uzrādīja negatīvu rezultātu, liekot man atplaukt apmierinātā smaidā. Bet jau ar nākamo smaids sāka apdzist - tests skaidri uzrādīja divas svītriņas. Savukārt aiznākamais - atkal vienu, un es jau paspēju atviegloti nopūsties, līdz Rebeka norādīja, ka šim testam rezultāti tika rādīti otrādi: viena svītra - grūtniecība, divas - nekā.

Galu galā rezultāts nebija iepriecinošs: no desmit testiem seši uzrādīja pozitīvu rezultātu, divi - negatīvu un diviem nebija konkrēta viedokļa.

Sabruku uz dīvāna un ar neko neredzošu skatienu vēros televizora ekrānā, kurā krāšņos tērpos virpuļoja dalībnieki. Profesionālais dejotājs bija atiezis zobus nedabiskā smaidā, bet viesa statusā esošās dāmas mokas bija pavisam dabiskas. Nabadzīte tikai tagad apjauta, kur nokļuvusi un kas ar viņu notiek. Gluži tāpat kā es.

Man rokās iespieda lielu krūzi karstas piparmētru tējas. Maniem nerviņiem. Pa ausu galam dzirdēju Rebeku kādam zvanām un satrauktā balsī stāstām negaidītos jaunumus.

-    Zigis solījās piebraukt. - Draudzene apsēdās blakus un apskāva mani. - Tu, galvenais, nepārdzīvo. Viss būs labi. Mēs kopā izdomāsim, ko darīt turpmāk.

Rebekas balss skanēja gluži kā caur vati. Dzirdēju vārdus, bet to jēga palika apslēpta. Viss būs labi? Kā vispār kaut kas tagad var būt labi? Esmu stāvoklī no cilvēka, kas par mani paņirgājās. Iztrūkstošo atmiņu faktiskais apliecinājums auga manā vēderā. Šis jaunums bija iznīcinājis manas cerības ar laiku izdzēst baisos notikumus no atmiņu krātuves un turpināt dzīvot dzīvi, it kā nekas nebūtu noticis. Man tika laupīta iespēja ignorēt notikušo.

Pie durvīm atskanēja zvans.

-    Es ielaidīšu. - Rebeka jau cēlās kājās.

-    Nē, sēdi. Es pati, - nomurmināju un gluži kā pa miegam aizslīdēju līdz durvīm. Ar nejūtīgiem, ļenganiem pirkstiem atslēdzu tās. Uz sliekšņa stāvēja Zigis ar pārbiedētas stirnas skatienu. Tas bija vairāk, nekā mana apziņa spēja izturēt. Izpūtu gaisu no plaušām un padevos tumsai, kas ar prieku mani aprija.

Atēnas, Grieķija,

4. SEPTEMBRIS, 2008. gads

-     Kirokos, ei, Kirokos! - zivju dīķu apsargu uzmodināja skaļš sauciens. Pavecais vīrs uzmeta skatienu pulkstenim pie sienas. Minūšu rādītājs jau sen kā bija nolūzis, bet stundu rādītājs vēl lepni veica riņķus pa nodzeltējušo ciparnīcu. Patlaban tas bija iestrēdzis uz septiņiem. Aiz loga ausa gaismiņa, ietinot apkārtni dūmakainā krēslā.

-    Kirokos! - miera traucētājs turpināja trokšņot, pamazām kļūstot aizvien dusmīgāks.

Apsargs slinki izstaipījās un negribīgi izlīda no savas būdiņas. No tās sliekšņa varēja labi pārredzēt kalna pakājē izvietotos zivjaudzētavas dīķus un koka celiņus, kas tos savienoja.

Audzētavas teritoriju apjoza augsts drāšu žogs ar dzeloņdrātīm augšpusē. Pie vārtiem stāvošais vīrietis māja apsargam ar roku, aicinot tos atvērt. Kirokoss vēlreiz palūkojās pulkstenī, šoreiz tajā, kas bija uz rokas. Atšķirībā no sienas pulksteņa šis bija izsmalcinātības kalngals, jo papildus stundu rādītājam tam bija arī minūšu rādītājs. Bez piecām pusastoņi. Tā kā par agru. Audzētavas darbinieki parasti sāka ierasties ap astoņiem.

Vecais vīrs plati nožāvājās, atsedzot retus, apdzeltējušus zobus, un nesteidzīgi devās pie vārtiem.

-     Labrīt! - vīrietis uzrunāja. Apsargs atpazina jauno audzētavas pārvaldnieku - neliela auguma vīrieti, ne vecāku par trīsdesmit pieciem gadiem, ar plāniem, gaiši brūniem matiem un zebiekstes sejas pantiem. Soforosu nesen iecēla atbildīgajā amatā, un tagad viņš ļoti centās attaisnot firmas īpašnieku cerības. Tomēr līdz šim ieviestās pārmaiņas sevi neattaisnoja - darbinieki bija pārāk iesūnojuši, lai pielāgotos jaunā censoņa iegribām. Pat tad, ja tās bija pamatotas un labi domātas.

-     Ko tad jūs tik agri? Miegs nenāk, vai? - Apsargs nokrekšķējās, attīrot balss saites no miegā sakaltušajām siekalām, un sulīgi nospļāvās. Jaunais priekšnieks nepatikā saviebās, bet centās to neizrādīt.

-    Jā, solās būt karsta diena. Gribēju apstaigāt dīķus, pārliecināties, vai ūdens filtrēšanas iekārtas strādā, kā nākas. - Sofoross ignorēja sarkastisko piezīmi.

-     Ko tad jūs tā? Neuzticaties saviem darbiniekiem? - Apsargs beidzot tika galā ar lielo piekaramo atslēgu, kas noslēdza vārtus, un, pavēris tos nelielā spraugā, pieturēja, kamēr jaunais vīrietis iespraucās iekšā.

-    Ko jūs! Protams, uzticos. Tikai gribējās pašam pārliecināties. - Priekšnieks nopurināja baltajai krekla krūtežai pieķērušās nelielās rūsas daļiņas no metāla vārtstieņiem.

-    Velti jūs tā pārdzīvojat - šī ir bijusi lietainākā nedēļa manā mūžā! Nekad vēl septembrī nav tik daudz lijis kā šogad. Nedomāju, ka šodiena būs izņēmums, - Kirokoss turpināja apšaubīt priekšnieka vārdus un, lai pārliecinātos par savu taisnību, uzmeta skatienu mākoņu pilnajām debesīm.

-     Nu, nekad neko nevar zināt, - Sofoross neveikli iesmējās un nervozi sakārtoja mazās, apaļās brillītes uz deguna.

-      Nu, protams, - jūs jau priekšnieks. Jums labāk zināms, - Kirokoss norūca un slinkā gaitā devās atpakaļ uz būdiņu vēl kādu stundiņu nosnausties, pirms ieradās dienas maiņas apsargs, lai pārņemtu stafeti.

Sofoross palika stāvam pagalmā. Viņš uzmeta skatienu nelielajai divstāvu administratīvajai ēkai ar baltajām sienām un gaiši zilajām logu ailām. Visi logi bija aizvērti - viņš šodien atkal ieradies pirmais. Ne kopēji, ne sagādnieki, pat ne grāmatveži, kas vienmēr sūdzējās par lielo darāmo darbu apjomu, tik agri nenāca uz darbu. Vīrietis izlaida roku caur plānajiem, cirtainajiem matiem un pamīņājās pagalma putekļos, nespēdams izlemt, vai pirms došanās uz dīķiem vēl ieiet uzlikt vārīties ūdeni rīta kafijai. Plānais deguns nervozi noraustījās, it kā jau sajūtot uzmundrinošo kafijas aromātu.

Pienākuma apziņa guva virsroku. Atstājis savu apbružāto darba portfeli pagalma vidū zemē, Sofoross devās dīķu virzienā. Apsargam taisnība: drīz būs lietus un labāk veikt apgaitu, pirms tas sācies. Kafijai vienmēr atradīsies laiks vēlāk.

Vīrieša kedu gumijas zoles mīksti čīkstēja uz koka celiņiem. Nonācis līdz pirmajam dīķim, Sofoross uzmeta skatienu kontrolpanelim. Daudzie displeji un ciparnīcas uzrādīja ūdens temperatūru, gaisa daudzumu un dīķa ķīmisko sastāvu. Pārliecinājies, ka visi rādītāji ir normas robežās, Sofoross jau pagriezās, lai dotos atpakaļ uz administratīvo ēku, tomēr kaut kas nelika mieru. Mirkli pamīņājies uz vietas, vīrietis lēnām piegāja pie ūdens tvertnes malas, uzmanīgi vērojot apkārtni. Kaut kas šorīt bija ne tā kā parasti.

-     KIROKOS! - apsargu no miega izrāva mežonīgs bļāviens. Vecais vīrs neapmierināti nopurpināja zem deguna,

apsvērdams iespēju ignorēt pārāk uzcītīgo priekšnieku. Tad, smagi nopūties, apsargs piesvempās kājās. No būdiņas sliekšņa viņš varēja redzēt dīķu ūdens virsmas, kas šorīt izskatījās gluži baltas, atspoguļojot mākoņus. Priekšnieks stāvēja pie viena no lielākajiem dīķiem.

-    Kas noticis? - apsargs slinki uzsauca, nevēlēdamies doties lejā pie Soforosa un pēc tam rāpties atpakaļ kalnā uz posteni. Priekšnieks neatbildēja un pat nepagriezās pret viņu. Kirokoss atkal izdvesa mirstoša vaļa nopūtu un, padevies liktenim, sāka ceļu lejup.

Un, tikai nostājies blakus priekšniekam, vecais vīrs saprata - tie nebija mākoņi, kas šorīt iekrāsoja ūdeni baltu. Dīķis bija noldāts ar tūkstošiem mirušu zivju līķu. To baltie vēderi raudzījās debesīs pretī mākoņiem, kas šoreiz nebija pie vainas.

-    Kas, pie velna…? - Apsargs pirmo reizi redzēja kaut ko tādu.

-     Pārbaudiet pārējos dīķus, - Sofoross nočukstēja, nespēdams atraut skatienu no postažas. - Nekavējoties!

Sargeņģelis

Tovakar Zigis palika pie manis pa nakti. Es tiešām nevēlējos šādā brīdi palikt viena. Rebeka aizsteidzās ap pusnakti, atstājot manas pussagrautās miesas Ziga gādīgajās rokās. Tiklīdz durvis bija aizvērušās, Zigis uzdeva jautājumu, kurš acīmredzot visu vakaru nelika puisim mieru, bet kuru kopējās draudzenes klātbūtnē viņš nebija vēlējies skaļi uzdot.

-    Kā tu domā: kas ir tēvs?

-    Un kā tu domā? - atbildēju ar pretjautājumu. Manuprāt, tas nebija nekāds noslēpums.

-    Viņš?

-    Kurš gan cits, - citēju par folkloru kļuvušo saukli no kādas populāras partijas priekšvēlēšanu kampaņas.

-     Kā tu vari tādā brīdī jokot! - Zigis pārmetoši iesaucās.

-    Bet ko citu man darīt? Plēst matus, dauzīt galvu pret zemi un skaļi vaimanāt? Manam vienas nakts sakaram, kuru es pat neatceros, tagad būs taustāms un fizisks pierādījums! - Nikni pablenzu uz savu pagaidām pilnīgi plakano vēderu bez mazākajām grūtniecības pazīmēm. Smadzenes pagaidām atsacījās aptvert situācijas nopietnību. Man bija divdesmit deviņi gadi, es pirmo reizi biju stāvoklī un turklāt no vīrieša, kuru nemaz nepazinu un kurš, iespējams, nebija pret mani izturējies gluži kā džentlmenis.

-     Ko tu tagad darīsi? - Zigis likās vairāk norūpējies. Viņš pat nemanīja lielo aveņu ievārījuma traipu uz saviem dārgajiem, gaiši zilajiem Armani džinsiem. Mirkli apsvēru iespēju pateikt draugam nelāgos jaunumus par smalko garderobi, bet tad nolēmu šo informāciju pietaupīt priekšdienām, kad radīsies vajadzība novērst viņa uzmanību.

-    Nezinu. Zvanīšu tai Lienei, kas organizēja Rūpnieku balli. Varbūt viņai būs izdevies kaut ko noskaidrot par to čali.

Zigis piepeši kļuva gluži balts un ar kopto, manikirēto roku aizsedza muti.

-    Kas ir? Kas tev notika? - Mani pārsteidza šāda reakcija, it kā draugs būtu ieraudzījis spoku stāvam man aiz muguras. Izbīlis viņa sejā bija tik neviltots, ka pat nevilšus pametu ātru skatienu pāri plecam, lai pārliecinātos, ka tiešām aiz manis neplivinās kāds spoks.

-      Es nevaru teikt. Tev tavā stāvoklī nav ieteicams uztraukties, - Zigis izvairīgi atbildēja, nodūris skatienu klēpī. Un tur viņam pretim raudzījās rozā aveņu ievārījuma actiņa. - Sasodīts! Šie ir mani jaunie džinsi! Tagad tie būs sabojāti! Tie tik lieliski izcēla manu gurnu formu!

Uzmanības novērsējs nāca nelaikā.

-    Zigi! Par ko ir runa? Ko tu man nevari teikt? - Saķēru viņu aiz rokas, neļaujot lēkt kājās un traukties uz vannas istabu. Zigis locījās kā zutis, nenovēršot skatienu no sabojātā apģērba gabala.

-     Nu, par Lieni! - viņš izmeta pār plecu, izrāvies no mana dzelžainā tvēriena un virtuvē drudžaini rīkodamies ar sāls trauciņu.

-    Tas nelīdzēs, - mierīgi piebildu, uzjautrināti vērodama drauga nevienlīdzīgo ciņu ar aveņu ievārījuma traipu. - Sāls palīdz tikai taukainiem traipiem. Kas tad tur īsti ir ar Lieni?

-     Viņa ir pagalam. - Skaņa bija nedaudz slāpēta, jo nāca no virtuves skapīša, kurā Zigis bija ielīdis līdz pleciem, meklēdams kādu tīrīšanas līdzekli.

-    Ko nozīmē - pagalam? Tu vari normāli izstāstīt, kas noticis? Un vismaz piecas minūtes pastāvēt uz vietas? Man no tavas rosīšanās reibst galva.

-     Tu labāk pasaki, kur ir kāds mazgāšanas līdzeklis! - Zigis uzstādīja ultimātu, nostājies virtuves vidū un sakrustojis rokas uz krūtīm. Smagi nopūtos - traips bija uzvarējis. Tas ieguva nedalītu uzmanību, un ar šādiem reitingiem man nebija cerību sacensties.

-     Labi, velc nost to savu smalko lupatu, nes uz vannas istabu, tur pie veļasmašīnas stāv želeja. Uzlej uz traipa un liec mazgāties. Bet tad fiksi atpakaļ un stāsti, kas atgadījies ar Lieni, - veicu precīzu instruktāžu krīzes pārvarēšanai.

-      Nu, īsāk sakot… - pēc mirkļa Zigis bija atpakaļ uz dīvāna, tērpies manās vecajās, izstaipītajās treniņbiksēs, kas, man par lielām šausmām, derēja viņam kā uzlietas. - Kaut kad pagājušonedēļ satiku vienu paziņu no Rūpnieku biedrības, sākām pļāpāt par pēdējo tusiņu, un tad viņš arī pastāstīja - Liene, pasākuma koordinatore, pirms pāris dienām ir mirusi no sirds nepietiekamības! Iedomājies? Tāda jauna meitene!

-    No sirds nepietiekamības? - neticīgi pārjautāju.

-    Jā, laikam tā to sauc. Nu, viņai vienkārši esot apstājusies sirds. Mājkalpotāja nāca uzkopt dzīvokli un atrada viņu gultā beigtu un pagalam!

-    Bet cik tad viņai bija gadu?

-    Nezinu. - Zigis paraustīja plecus. - Laikam kādi divdesmit pieci, divdesmit seši.

-    Un sirds apstājās? - Pašai nesaprotamu iemeslu dēļ man piepeši kļuva auksti. Noriju siekalas, cenšoties izkliedēt metālisko piegaršu mutē. Auksti sviedri izspiedās uz pieres. Kāpēc mani tik ļoti izbiedēja ziņa par svešas meitenes nāvi?

-    Redzi, es jau negribēju tev stāstīt. Zināju, ka tu savā stāvoklī sāpīgi reaģēsi. - Zigis mierinoši noglaudīja man celi, pareizi uztvēris manu garastāvokļa maiņu.

-    Kādā stāvoklī? - Nespēju apkopot domas un pievērsties sarunai. Prātā skanēja mana un Lienes pēdējā saruna, kad viņa solīja piezvanīt, ja uzzinās kaut ko par Dānieļu. Un viņa tiešām zvanīja. Tikai es nepacēlu. Ar šausmām iedomājos, ka, iespējams, tas bijis viņas pēdējais zvans. Un tāpēc viņa ari neatbildēja, kad es pārzvanīju. Viņa nevarēja atbildēt, jo bija jau mirusi - no sirds nepietiekamības!

īsumā atstāstīju mūsu pēdējo sarunu Zigim, kas manas aizdomas nosauca par muļķīgām grūtniecības hormonālo izmaiņu sekām.

-     Labāk domā, ko tagad darīsi ar savu interesanto stāvokli. - Draugs daudznozīmīgi paraudzījās uz manu vēderu.

Paraustīju plecus un apvainoti pūtu karsto tēju lielajā krūzē. No daudzajām tā vakara tējām man jau likās, ka plīsīšu, bet pats dzeršanas process nomierināja un palīdzēja saglabāt vēsu prātu. Lai gan zināju, ka panikas un histērijas lēkmes vēl ir priekšā. No tām nespēja izvairīties neviena normāla sieviete.

-    Rīt no rīta pierakstīšos pie savas ginekoloģes Ozoliņas.

-    Un tālāk?

-    Tālāk jau redzēsim.

-      Nē, es domāju - tu saglabāsi bērnu vai taisīsi abortu?

-Jautājums nevietā. Aborts ir vienīgā iespējamā izeja no šīs situācijas. Negribu būt vientuļā māte.

-    Nu, bet tu jau arī vairs neesi nekāda jaunuve. - Zigis zīmīgi pacēla uzacis.

-    Tu arī ne. Bet es taču nesāku tevi pārliecināt, ka tagad vajag dzemdēt bērnu. Turklāt no vīrieša, kuru tu nemaz nepazīsti un kuru, visticamāk, vēlētos nošaut, ja dzīvē rastos iespēja satikt viņu vēlreiz, - nikni atcirtu. Vismazāk man šobrīd vajadzēja lekciju par morāli.

Par atbildi Zigis paklusēja un domīgi turpināja strēbt tēju.

-     Zini, no šitā draņķa man jau metas nelaba dūša. - Viņš apņēmīgi nolika krūzi uz galdiņa. - Tev ir kaut kas stiprāks?

-    Bet manā stāvoklī…? - ķircinoši iesāku.

-      Pie velna tavu stāvokli! - Zigis atmeta ar roku. - Mums vajag iedzert un kārtīgi izgulēties! Rīts gudrāks par vakaru!

Manos krājumos izrādījās pietiekami daudz dažādu aizsāktu alkoholisko dzērienu, lai ap pieciem no rīta mēs atplīstu uz dīvāna, noraudājušies, pa dzērāju modei no sirds izrunājušies un atzinušies viens otram un Peksim mīlestībā.

Par laimi, ginekoloģe mani varēja pieņemt tās pašas dienas vakarā, neliekot mocīties veltīgās pārdomās par dzīvi, tās jēgu un morālajiem aspektiem. Daktere Ozoliņa bija patīkama jauna sieviete ar apbrīnojami maigām rokām un veselīgu humora izjūtu, kas ļāva nepatīkamo pārbaudes procesu padarīt pēc iespējas mazāk pazemojošu. Līdz ar to arī klienšu dakterei netrūka. Viņas privātprakse atradās Rīgas ldusajā centrā, palielā dzīvoklī, kas kalpoja par pieņemšanas telpu viņai un vēl vienai dakterei. Mājīgā atmosfēra un gaumīgais iekārtojums, kas ne tuvu nelīdzinājās ierastajām poliklīnikas telpām, iedrošināja un nomierināja. Tāpēc, kad pēc pārbaudes "pilota" krēslā mēs atkal apsēdāmies pie galda, aci pret aci, dakteres apstiprinošais galvas mājiens nelika izplūst asarās, bet gan konstruktīvi pajautāt: ko man darīt tālāk?

-    Nu, tas atkarīgs no tevis. Ko bērna tēvs teiks? - daktere uzmanīgi iesāka.

-     Domāju, ka neko. Viņš netiks informēts. - Zīmīgi paraustīju uzacis, cerot, ka tas ir pietiekami, lai norādītu uz bērna īsteno izcelsmi.

-    Ahā! - daktere saprotoši novilka. - Nu, tātad izvēle ir tavās rokās.

-   Es negribu to paturēt, - nespēju skaļi pateikt "aborts". Rudens saules pielietajā istabā ar daudzajām bērnu un laimīgu topošo māmiņu fotogrāfijām pie sienām šis vārds izklausītos kā zaimošana.

-     Labi. Tad es tevi nosūtīšu pie daktera Korizno. Viņš pieņem privātajā klīnikā, kas nodarbojas ar tieši šādiem jautājumiem. Ja vēlies, varu viņam tagad piezvanīt un pierakstīt tevi uz pieņemšanu. - Daktere šķita vairāk nekā saprotoša un no sirds vēlējās palīdzēt. Droši vien zināms ieguldījums bija arī manām apsārtušajām acīm, tumšajiem lokiem un bālajam izskatam, pagājušās nakts uzdzīves lieciniekiem, ko daktere maldīgi uztvēra par bēdu sagrauztas sievietes mokām.

- Jā, būtu labi, - steidzīgi piekritu. Mani šausmināja doma par zvanu uz abortu klīniku.

Pēc pusstundas, iznākot no dakteres Ozoliņas privātprakses, man rokā bija lapiņa ar pierakstu abortu klīnikā, informatīva brošūra par veicamo procedūru un nomierinošu līdzekļu receptes, jo uz jautājumu - vai naktīs labi guļu - es tikai sērīgi pašūpoju galvu un ar asarām acīs novērsos. Neliels taktisks gājiens nodrošināja miega zāles, kas, visticamāk, būs nepieciešamas, jo līdz nelaimīgajai procedūrai bija jāgaida vēl nedēļa. Pazīstot sevi, nebiju pārliecināta, vai spēšu izturēt nedēļu ar viskiju vakara pasaciņas vietā.

Naktī pirms došanās uz daktera Korizno klīniku es nespēju aizvērt ne aci. Gulēju tumsā un blenzu griestos, it kā gaidīdama, ka tur parādīsies ugunīgi burti ar skaidrām instrukcijām, kā tālāk rīkoties.

Ja godīgi, es nemaz nejutos stāvoklī. Varbūt vainojams bija fakts, ka pagājis vien nieka mēnesis, bet varbūt mana apziņa atteicās pieņemt to, ko pat neatcerējās. Uzliku sakrustotas rokas uz vēdera lejasdaļas, cenšoties atsaukt atmiņā attēlus no veselības mācības grāmatas. Nez kāpēc atmiņā uzpeldēja tikai kāds Massive Attack klips ar zīdaini, kurš mammas vēderā dziedāja bēdīgu dziesmiņu.

Peksis, maigi murrādams, centās mani iemidzināt - grozīšanās un smagās nopūtas neļāva nabagam baudīt saldo nakts miedziņu. Jutu, kā kaķīša elpa uz manas rokas kļūst aizvien seklāka un retāka, līdz miklais, siltais purniņš ieslīga plaukstā - rūķītis Miedziņš bija uzvarējis.

Apkārt valdīja trausls klusums, kuru pārtrauca tikai klusi pulksteņa tikšķi un attālas skaņas no ielas.

Nakts likās bezgalīgi gara. Vienu brīdi pat sāku uztraukties, vai tikai nav iestājusies polārā nakts, kas, kā zināms, ilgst veselu pusgadu. Centos nedomāt par gaidāmo procedūru un tās morālajiem aspektiem. Bērnu sevī nejutu, tāpēc arī necentos uzkacināt sevi ar taisnprātīgiem spriedelējumiem un pašnosodījumu.

Tomēr, kad rīts beidzot pienāca, manī bija pamodušies zināmi sirdsapziņas apsvērumi. Drūmi kvernēju pie televizora ar lielu melnās tējas krūzi rokā un skatījos ziņu pārraidi, kuras vadītāji priecīgās noskaņās vēstīja par jaunas dienas sākumu. Viena no galvenajām ziņām bija savāds atgadījums Grieķijā, kur kādā zivjaudzētavā bez acīmredzama iemesla apmirušas visas zivis. Kāds vietējais eksperts tērgāja par zivju pēkšņās nāves sindromu un ekoloģiskajām izmaiņām, kas ietekmējot pat audzētavas. Smadzenes šo informāciju izlaida caur sevi, nemaz nepiepūlēdamās apstrādāt, tikai mana fotogrāfa darbā uztre- nētā acs pamanīja interesantās krāsu rotaļas audzētavas dīķos - pilnos ar beigtām zivīm. Noskurinājos aiz riebuma pret pašas jocīgo uztveri.

īsi pirms devos laukā no mājas, piezvanīja Zigis, lai apvaicātos par manu pašsajūtu. Apstiprināju, ka viss ir kārtībā un uztraukumam nav pamata, tomēr mana viegli drebošā balss liecināja par ko citu. Sarunājām, ka Zigis vēlāk mani savāks no klīnikas. Šādā brīdī drauga plecs bija tik vajadzīgs kā nekad.

Par spīti manām bailēm, nelielā klīnika Purvciemā izrādījās daudz patīkamāka un ne tik baisa, kā biju to iedomājusies amerikāņu lēto filmu iespaidā. Pavisam vienkārša ginekoloģiskā klīnika ar gaišām telpām, izkrāsotām maigi rozā krāsā, kas drīzāk atgādināja kosmetoloģisko kabinetu, nevis ārstniecisku iestādi. Ari personāls bija izteikti laipns un atsaucīgs. Medmāsa no uzņemšanas telpas - patīkama kundzīte manas mammas gados -, neuzdodot daudz lieku jautājumu un neuzlūkojot mani kā apgrēcības iemiesojumu, palīdzēja aizpildīt uzņemšanas veidlapas, ierādīja gultasvietu atsevišķā palātā un izskaidroja turpmāko norisi. Man bija jāpārģērbjas klīnikas izsniegtajā halātiņā, jāatguļas gultiņā un mierīgi jāgaida dakteris, kurš pie manis pienākšot pēc pāris minūtēm.

Tā nu es tur gulēju - ietērpta plānā paltraciņā, trīcēdama drīzāk aiz uztraukuma, nevis no aukstuma. Galvā jaucās dažādas domas. Lai arī nebiju ticīgs un reliģiozs cilvēks, tomēr mani uztrauca, vai pēc šī soļa man ir jel kādas izredzes nokļūt debesīs…

Pēc pirmās pusstundas sāku raizēties - varbūt par mani aizmirsuši? Dzirdēju, kā otrpus durvīm rosās cilvēki, tomēr ārsts pie manis vēl nebija iegriezies. Vēl pēc stundas mani pārņēma stingra pārliecība - esmu aizmirsta. Tomēr nevarēju saņemties un iet kādu meklēt. Arī rosība aiz palātas durvīm šķita pierimusi - laikam iestājies pusdienlaiks. Drūmu pārdomu mākta, gulēju šaurajā gultiņā un blenzu griestos. Tukšais vēders skali atgādināja par sevi. Paspaidīju to ar rokām, cenzdamās nomākt kurkstēšanu. Sekojot ārsta instrukcijām, nebiju ēdusi kopš iepriekšējās dienas.

Beidzot gaitenī atskanēja soļi, pārliecinoši un steidzīgi virzoties uz manu palātu. Ahā, ar ļaunu prieku nodomāju, beidzot atcerējāties par manu nabaga dvēseli un tagad jūtaties vainīgi, ka tik ilgi likāt gaidīt!

Soļi apklusa pie palātas durvīm. Nācējs otrpus tām vilcinājās. Nezin kāpēc kaut kas šajā mirklī likās ļaunu vēstošs. Mana bada pārkairinātā iztēle uzbūra baismīgas ainiņas: jauko medmāsu - gulošu uz zemes uzņemšanas telpā, klīnikas darbiniekus un pacientus - pakritušus bez dzīvības. To visu bija pastrādājis maniaks, kas stāvēja aiz durvīm. Un tagad viņš bija atnācis man pakaļ. Bailēs klusu iepīkstējos, bet tad ātri sevi sarāju par muļķīgo fantazē- šanu. Visticamāk, dakteris pirms ienākšanas iepazinās ar slimības vēsturi.

Gluži kā nohipnotizēta vēroju durvju rokturi, kas lēnām, bez skaņas sāka kustēties lejup. Durvis pavērās, un ienāca gara auguma vīrietis, kas, pēc drēbēm spriežot, nebija ārsts. Viņš rūpīgi aizvēra durvis, cenšoties nesacelt lieku troksni. Neizpratnē vēroju notiekošo.

-    Kas jūs…? - mulsi iesāku, bet vīrietis pārtrauca mani pusvārdā, pieliekot pirkstu pie manām lūpām. Viņš bija šķērsojis istabu pāris soļos un tagad stāvēja gluži līdzās. Mana sirds bailēs salēcās - tiešām maniaks!

-     Ģērbies, ātri! - viņš čukstus pavēlēja, caururbdams mani ar skatienu, kas lika noprast - nav citas izvēles kā vien paklausīt.

-    Vai jūs būtu ārsts? - vēl čukstus pajautāju.

-    Es teicu - ģērbies! - Svešinieka zilais skatiens kļuva aizvien dusmīgāks. Viņš paķēra manas drēbes no krēsla un pasvieda man tās. Neizpratnē palūkojos - kas šeit notiek? Vai tiešām man jāpārģērbjas sveša cilvēka klātbūtnē, un vispār - kas viņš tāds ir, lai te komandētu?

-    Ja tu tūlīt pat nesliesi savu stulbo pakaļu laukā no gultas, tev būs tādas nepatikšanas, ka maz neliksies, - vīrietis pārgāja uz atklātiem draudiem.

Ilgāk nevilcinājos. Atmetusi kautrību pie malas, gluži kā zaldāts izlēcu no gultas, norāvu no sevis klīnikas pal- traciņu un ielīdu atpakaļ savās drēbēs dažu sekunžu laikā.

Tikmēr svešinieks vērīgi klausījās apkārt notiekošajā un kaut ko uzmanīgi vēroja pa durvju spraugu. Klīnikā valdīja nāves klusums. Šķiet, pat pulksteņi bija pārstājuši tikšķēt.

Jutu, kā pār muguru rit aukstas baiļu sviedru lāses, kamēr drebošiem pirkstiem mēģināju sasiet botu aukliņas. Smadzenes strādāja drudžainā tempā, cenšoties saprast, kas, pie velna, te notiek un ko tagad darīt.

-    Gatava? - viņš pār plecu izmeta.

-    Jā, - trīcošā balstiņā apliecināju.

-     Labi, tad ejam. - Viņš satvēra manu roku dzelžainā tvērienā, pašā saknē iznicinot domu par pretošanos. Klusi pavēris durvis, bandīts palūkojās gaitenī, pārliecinādamies, ka tur neviena nav. Nobrīnījos, kur gan palikuši klīnikas darbinieki, kas vēl pirms stundas spietoja kā mazas bitītes. Vīrietis izvilka mani no palātas un apņēmīgi devās prom pa gaiteni. Kaut kur aiz mums atskanēja ldusināti soļi.

-    Sasodīts, - viņš nolamājās un, atvēris tuvākās durvis, steidzīgi iegrūda mani nelielā telpā, kas izrādījās medikamentu noliktava.

-    Kas…? - veltīgi mēģināju noskaidrot notiekošo.

-     Klusu, es domāju, - viņš nikni atčukstēja. Pārlaidis skatienu noliktavas telpai, laupītājs apstājās zem neliela loga gandrīz pie pašiem griestiem.

-     Mums būs jālien caur to, - viņš norādīja uz vēdlodziņu. - Nāc, es tevi pacelšu.

-    Bet kāpēc?

-     Tāpēc! Kamēr tu čammājies, viņš jau ir klāt. Un mums ir beigas, saprati? - Bez liekām ceremonijām viņš satvēra mani aiz vidukļa un viegli gluži kā bērnu pacēla pie lodziņa. Drudžaini centos to atmūķēt, tomēr slēdzene nepadevās.

-    Nu, kas tev tur ir?

-     Nenāk vaļā. - Nez no kurienes manī pamodās karsta vēlēšanās palīdzēt šim maniakam, jo, lai arī kas bija otrpus noliktavas durvīm, tas šķita daudz draudošāks par zilacaino, dusmīgo milzi.

Es tiku nolikta atpakaļ zemē. Precīzāk sakot - nomesta. Lai noturētos uz kājām, bija jāpieturas pie sienas. Mans nolaupītājs pats ķērās pie aizslēgtā loga atmūķēšanas, un jau pēc pāris mirkļiem tas padevās viņa veiklo pirkstu priekšā.

-     Ar kājām pa priekšu, - viņš nočukstēja ausī, atkal paceļot mani pie griestiem. Ar šādām lietām nebiju nodarbojusies kopš skolas laikiem, kad bastoju stundas un pa parādes durvīm gluži izsolot nevarēju. Tomēr vecās iemaņas nekur nezūd, un jau pēc pāris elšanas un tusnīšanas pilniem mirkļiem es ar drebošiem ceļiem stāvēju klīnikas pagalmā - apmulsusi un pārbijusies kā nekad dzīvē.

Drīz arī pats laupītājs atradās blakus un, atkal satvēris roku kā skrūvspīlēs, apņēmīgi vilka mani prom.

-    Bet mana mašīna? - mēģināju turēties pretī.

-     Nāc un aizver muti, - viņš nikni nošņāca, tramīgi vērojot apkārtni.

Man par lielu izbrīnu, pagalms bija kā izslaucīts un klīnika gluži kā izmirusi. Arī noslēpumainais vajātājs nebija manāms.

Mēs lavījāmies gar klīnikas ēkas sienu laukā no pagalma uz galveno ielu. Pie paša stūra svešais apstājās un uzmanīgi palūkojās ap stūri, nākamajā brīdī kā dzelts atlecot atpakaļ. Mani rupji piespieda pie sienas, sāpīgi atdauzot mugurkaulu un pakausi. Tomēr nepaspēju pat iekunkstēties, jo manu muti un arī degunu aizspieda plata plauksta, liekot drudžaini cīnīties ar sāpēm un nesekmīgi censties ievilkt elpu. Bads un stress darīja savu - uz īsu mirkli pasaule sagriezās un satumsa gluži kā vecs televizors. Ceļi ietrīcējās un padevās. Jutu, kā lēnām slīdu pretim asfaltam, tomēr stipras rokas mani uzrāva atkal kājās un spēcīgi sapurināja. Vīrieša karstā elpa apdedzināja man vaigu, bet vārdi skanēja kā caur vati.

-    Nedomā man tagad te ģībt. Saņemies!

Plauksta atbrīvoja manu degunu un daļu mutes, ļaujot kāri ievilkt gaisu. Skābekļa pieplūdums atjaunoja spēkus un izgaiņāja tumsu, kas draudēja mani aprīt.

-    Klausies uzmanīgi. Tildīdz iziesim uz ielas, skrien uz mašīnu. Neskaties atpakaļ, nerausties, nedomā. Skrien, cik ātri vari.

-     Kādu mašīnu? - Mans vārgais jautājums palika bez atbildes. Jau nākamajā brīdī mani izvilka uz ielas, un es gluži kā dienesta suns, kuram dota pavēle, uzņēmu slaidu riksīti, pati nezinot, kurp, akli sekojot savam nolaupītājam. Ne reizi manās smadzenēs neuzzibsnīja doma apstāties vai pagriezties un skriet pretējā virzienā. Savādā kārtā izdzīvošanas instinkts atbalstīja neapdomīgo sekošanu svešiniekam.

Mašīna izrādījās vecs Ford Mustang, apbružāts melns auto ar pārspīlēti platām riepām. Tiklīdz gluži bez elpas saļimu priekšējā sēdeklī blakus šoferim, auto dzinējs ierēcās kā no miega uzmodināts lauva un strauji uzņēma ātrumu.

-     Necelies. - Svešinieks iegrūda mani atpakaļ sēdeldī, kad mēģināju paslieties augstāk. Viņš kaut ko nervozi vēroja salona atpakaļskata spogulī. Es savukārt palūkojos tajā, kas bija piestiprināts ārpusē. Raustīgajā attēlā vīdēja liels, balts džips ar melniem logiem. BMW džips.

-    Vai tas mums seko?

-    Jā, - saņēmu strupu atbildi.

-    Kas notiek? Tu vari paskaidrot? - Jutu bailes dodam ceļu dusmām. Mani raustīja kā lupatu lelli, neko nepaskaidrojot.

-    Vēlāk, - viņš caur zobiem izgrūda, koncentrējies uz braukšanu. Paslējos augstāk un palūkojos spidometrā - mēs traucāmies cauri Purvciemam ar ātrumu simt divdesmit kilometri stundā, tik tikko izvairoties no sadursmes ar citām automašīnām. Tomēr džips turējās mums cieši uz pēdām.

-    Sasodīts! Tu gribi mūs nosist? - nikni iekliedzos, kad kārtējo reizi sāpīgi atdauzīju pieri pret sānu logu pēc izcili strauja manevra, kurā apvienojās strauja bremzēšana un ass pagrieziens pa kreisi.

-    Piesprādzējies.

Tā bija vienīgā atbilde, ko saņēmu. Tomēr padoms bija labs. Drudžaini raustīju drošības jostu, cenšoties aizvilkt to līdz slēdzim. Kaut kas bija iestrēdzis, un nācās krietni pacīnīties, pirms izdevās piesprādzēties. Pa to laiku bijām jau nokļuvuši līdz Čiekurkalnam un nesāmies caur šaurajām ieliņām kā aptrakuši. Forda dzinējs rēca, nesdams mūs gluži kā uz spārniem. Tomēr baltā, Idusā ēna turējās cieši uz pēdām.

-    Velns! Tas maita neliekas mierā. - Mans šoferis izskatījās nepatīkami pārsteigts, veikdams bīstamus manevrus citu pēc cita, mēģinot atrauties no sekotāja.

Uz mēles gala zumēja jautājums - kas tad īsti mums seko, bet, pirms paspēju to uzdot, mana vēdera rajonā izdalījās savādi rūcieni, kas neliecināja par badu. Kaut kas dūca un vibrēja. Pagāja laiks, līdz sapratu, ka trokšņa avots ir mobilais telefons. Drebošiem pirkstiem centos to izķeksēt no džinsu kabatas. Steigā un uztraukumā biju piemirsusi par šo tehnoloģijas brīnumu. Uz displeja mirgoja Ziga vārds. Sirds priekā salēcās, un es jau gribēju nospiest zaļo ldausulīti, lai uzsāktu sarunu un lūgtu palīdzību, kad mazo aparātiņu rupji izrāva man no rokām un aizmeta kaut kur uz aizmugurējā sēdekļa.

-   Ko tu dari? Tu galīgi aptrakusi esi? - papildus saņēmu mežonīgu uzbļāvienu. Tas jau nu bija par daudz.

-    Tu pats esi aptracis! Ko tu atļaujies? - kliedzu pilnā balsī, aizmirsusi par bailēm un iespējamiem draudiem dzīvībai. Atsprādzējusi drošības jostu, iemetos starp krēsliem, cenšoties sameklēt telefonu, kas turpināja neatlaidīgi dūkt. Vīrietis sagrāba mani aiz džinsu jostas un mēģināja atvilkt atpakaļ uz priekšējā sēdekļa.

-    Apsēdies, tu - nenormālā!

-    Pats idiots, - taurēju no sirds un turējos pretī, izpletuši rokas un ar ceļiem iespiedusies starp sēdekļiem. Mašīna bīstami zvārojās, apgrūtinot telefona atrašanu. Tomēr veiksmīgs ass pagrieziens uz īsto pusi, un aparāts jau bija man rokās, savukārt es tiku atrauta atpakaļ uz priekšējā sēdekļa.

-    Tūlīt pat piesprādzējies! - viņš nelabā balsī kliedza.

-     Nebrauc tik ātri! - turējos pretī. Par atbildi saņēmu niknu skatienu un ledusaukstu klusumu. Pavēros laukā pa logu un ar izbrīnu ieraudzīju, ka jau traucamies pa Miera ielu. Kamēr biju cīnījusies pēc mobilā telefona, bijām atkļu- vuši no Čiekurkalna gandrīz līdz Vidzemes tirgum.

Mašīna strauji pagriezās pa kreisi un nobremzēja.

-     Mēs atrāvāmies. Kāp laukā, - saņēmu nākamo pavēli.

-    Ko? - apstulbusi pārjautāju.

Durvis manā pusē tika atrautas vaļā, un mani ar krūtīm piespiestu somu rupji izvilka uz ielas. Viņš nikni palūkojās uz priekšmetu manās sakrampētajās rokās.

-    Tev to vajag?

-    Tur visa mana dzīve iekšā! - nikni atbļāvu, pat negra- sīdamās pamest mīļāko somu, kurā atradās atslēgas, maks un daudzas citas vērtīgas lietas - kādas tieši, bija grūti pateikt. Soma bija liela, un jau sen nebiju tajā ieviesusi kārtību.

Svešais paraustīja plecus un sparīgi vilka mani prom pa ielu.

-    Kurp mēs ejam?

-     Mēs mainām mašīnu, - viņš paskaidroja, jau nākamajā brīdī profesionāli uzlauzdams vecu, sagrabējušu Opel Kadett. Atkritu blakus sēdeklī un vēroju, kā maniaks savieno vadus.

-    Mēs zogam, - bezkaislīgi piebildu.

-    Nē, šis ir pamests auto, nevienam nevajadzīgs.

-    Kā tu to zini? Un vai tas lūznis vispār kustas? Ja jau zagt, tad kaut ko labāku.

-    Mēs nezogam. Auto ir pamests.

Tā bija vienīgā atbilde. Pēc mirkļa aizdedze uzšķīla dzirksteli, un Opel dzinējs pamodās. Man par lielu pārsteigumu, tas ierūcās dobji un sparīgi kā daudzlitrāžas motors. Svešais pasmaidīja - droši vien par manu muļķīgi pārsteigto sejas izteiksmi.

Tālāk ceļu turpinājām jau mierīgākā garā - apdriskātais Kadett, lai arī skaļi grabēja, tomēr uz ceļa turējās labi.

-     Mājās tu atgriezties nevari. Domā: kur mēs varētu paslēpties?

-    Mēs? - pārsteigti pārvaicāju.

-     Tu slikti dzirdi? - Svešais atkal izklausījās aizkaitināts.

-    Muļķis, - norūcu, sajuzdamās aizvainota. Pašai negribot, acīs sariesās asaras un ritēja pāri vaigiem - lielas un karstas. Mans ķermenis vairs nespēja izturēt spriedzi, bailes un uztraukumu.

-     Tu raudi? - Viņš paliecās uz priekšu, lai palūkotos man sejā. Spītīgi novērsos un blenzu pa logu, cenšoties apvaldīt tuvojošos histēriju.

Auto apstājās ceļa malā.

-      Nāc šurp. - Mani maigi pavilka aiz pleciem un piespieda platai krūtežai. Gluži kā mazs bērns iespiedu degunu svešā un, visticamāk, bīstamā cilvēka kreklā un devu vaļu asarām.

Jutu, kā viņš mierinoši glauda manus matus un kaut ko čukst pie auss. Vārdi skanēja svešādi, bet nomierinoši. Pēc mirkļa asaras sāka pierimt, atstājot vien saraustītas elsas un žagas. Jutos muļķīgi bezpalīdzīga un tik ļoti pārguruši, ka nebija vairs spēka baidīties. Vīrietis atvirzījās un iespieda man rolcā kabatlakatiņu.

-    Nomierinājies? - Pacēlis manu seju aiz zoda, maniaks cieši palūkojās acīs, it kā varētu saskatīt, kas patlaban notiek man prātā. - Nu, tā jau ir labāk. Es zinu, ka tas viss ir pārāk biedējoši un nesaprotami. Es tevi nolaupu no klīnikas, neko nepaskaidroju, braucu kā traks, apdraudēdams tavu dzīvību. Bet to visu es daru, lai pasargātu tevi. Tev man ir jāuzticas. Tagad nav laika skaidrot, kas un kā. Mums ātri jānokļūst kādā vietā, kur tevi uzreiz nevarēs atrast. Pēc tam domāsim tālāk. Tātad atkārtošu savu jautājumu vēlreiz - kur mēs varētu paslēpties?

Viņš runāja gluži kā ar mazu bērnu. Pazemojoši, bet iedarbīgi. Vēl pāris reižu nožagojusies, dziļi ievilku elpu, noslaucīju slapjo degunu plaukstā un jau biju spējīga atbildēt uz jautājumu.

-    Pie Ziga.

-    Viņš būs mājās?

-    Man ir viņa dzīvokļa atslēgas.

Man tās bija kopš laika, kad Kristaps mani izmeta uz ielas un nācās īslaicīgi apmesties pie drauga. Toreiz, kad izvācos, gribēju tās Zigim atdot, bet viņš uzstāja, lai atslēgas paliek pie manis - ārkārtas gadījumiem. Tā arī tās mētājās man somā.

-Jauki, nu tad braucam.

Ceļu līdz Ziga dzīvoklim pavadījām absolūtā klusumā, ko tikai brīžiem pārtrauca manas smagās nopūtas un žagas. Tikai kad jau kāpām augšup uz dzīvokli senlaicīgajā Antonijas ielas namā, pār mani nāca apskaidrība, ka svešais pat nebija pajautājis adresi un bez maldīšanās uzreiz braucis šurp. Tas bija aizdomīgi, bet manas pārgurušās smadzenes atteicās par to tagad uztraukties. Ilgojos ātrāk nokļūt Ziga greznā dzīvokļa mierinošajā komfortā, ieiet karstā dušā un beidzot kaut ko apēst. Apsvēru, kurā brīdī piezvanīt mitekļa īpašniekam, lai viņu neķertu trieka, pārnākot mājās un atrodot priekšā mani ar maniaku.

Kā jau domāju, Ziga mājās nebija. Atslēgusi durvis, grasījos doties iekšā, bet maniaks mani apturēja. Gribēju jau protestēt, bet viņš zīmīgi pielika pirkstu pie lūpām, liekot paklusēt.

-    Vispirms pārbaudīšu, - viņš nočukstēja man pie auss un ieslīdēja pa pavērtajām ozolkoka durvīm. Paliku stāvot kāpņu telpā, nervozi lūkodamās apkārt un prātodama, kas gan varētu mūs gaidīt Ziga dzīvoklī.

-     Viss kārtībā. Nāc iekšā. - Pēc mirkļa viņš atkal parādījās durvīs un, satvēris aiz rokas, ievilka mani dzīvoklī. Nokļuvusi iekšā, drošībā, atviegloti uzelpoju un gandrīz jau atkal sabruku uz dīvāna asaru plūdos.

-     Kuš, - tuvojošos histēriju pārtrauca strups uzšņā- ciens. - Saņemies. Tagad ieej karstā dušā - tas liks tev justies labāk. Pēc tam parunāsim.

Sarūgtināti pablenzu uz maniaku.

-    Beidz bolīties. Fiksi dušā! Un telefonu atdod man.

Nekas neatlika kā vien padoties liktenim. Iespiedusi viņam rokā mobilo, aizvilkos uz vannas istabu un rūpīgi aizslēdzu durvis, pirms palaidu dušā karsto ūdeni un sāku izģērbties. Galva zumēja no noguruma un bada. Palūkojos spogulī - pretī vērās pārbiedētas un pārgurušas acis ar ziliem lokiem, aizpampušas no raudāšanas. Labi, ka no rīta neiedomājos uzkrāsoties - nomurmināju un, atbrīvojusies no pēdējā drēbes gabala, ar baudu palīdu zem karstā ūdens strūklas. Likās, tā aizskalo dienas pārdzīvojumus un bailes, vietā atstājot pūkainu, siltu sajūtu.

Kad beidzot iznācu no vannas istabas, jutos jau daudz labāk. Bet ne uz ilgu laiku. Viesistabā mani sagaidīja karstas pusdienas no trim ēdieniem un līdz bezjēgai pārbijies Zigis, iespiests lielā ādas dīvāna stūrī, pievilcis ceļus pie zoda.

-    Kas te notiek?

-    Paskaidro savam draugam, ka nav vajadzības tik ļoti baidīties. - Maniaks iznira no virtuves ar salātu bļodu rokās.

-Ja godīgi - tad nevaru, jo pati neesmu par to pārliecināta. - Apsēdos blakus Zigim un piespiedos draugam klāt, ļaujot viņam mani apskaut. Bija labi beidzot redzēt kādu pazīstamu seju, kaut vai tik ļoti pārbiedētu. - Ko tu Zigim esi nodarījis?

-     Neko. - Maniaks paraustīja plecus, apveltot draugu ar vēsu, pētošu skatienu. - Es tikai palūdzu viņu paklusēt. Bet tagad jau droši vien viņš drīkst runāt. Domāju - tev būs šis tas jāpaskaidro.

-     Man? - Sašutumā pielēcu no dīvāna. - Man nav ne mazākās nojausmas, kas šeit notiek. Kas tu esi? Kāpēc tu mani izzagi no klīnikas? Kas mums sekoja baltajā BMW'? Kas vispār te notiek?

-    Nu, vispirms - te ir uzklāts pusdienu galds. Domāju, tu esi izsalkusi kā vilks. Vismaz tavs vēders to mēģina paskaidrot jau vismaz pēdējo stundu. - Maniaks neņēma vērā manus uzbrēcienus un Ziga trīcēšanu dīvāna stūrī un mierīgi turpināja rosīties ap uzklāto galdu.

-     Liec tu man te mieru ar savu draņķa ēdienu! Man vajag atbildes un tūlīt!

Vīrietis nopūtās, nolika traukus malā un, it kā kaut ko pārdomādams, paraudzījās manī.

-    Saki, balts BMW7 Man prieks, ka tu ievēroji mašīnas marku. Tomēr - tāds stress un pārdzīvojumi… Bet saki - tev tas neko neatgādināja? Nu, manuprāt, vajadzēja. Tas taču ir tik acīmredzami! Turklāt ņemot vērā, ka pilnīga muļķe tu tomēr neesi, — viņš dzēlīgi piebilda, nenovērsdams no manis zilo, stindzinošo skatienu.

-    Kas acīmredzams? Es neko… - Un tad pār mani nāca apskaidrība. Protams, mašīnas modelis bija cits, bet marka un krāsa…

-    Daniels… - neticīgi nočukstēju, sabrukdama atpakaļ uz dīvāna. Viss cīņas spars bija izkūpējis gaisā.

-    Malacis! Es taču teicu, muļķe tu neesi, - maniaks vēsi piezīmēja. - Nu, tagad varam sēsties pie galda?

-    Nē, pagaidi. Man jāzina viss. Es tā nevaru. - Jutu, kā atkal asaras bija izlauzušās virspusē un karsti ritēja pār seju.

-     Ciest nevaru, kad tu raudi, - maniaks noburkšķēja un pastiepa man papīra salveti, kuru pateicībā satvēru. - Saņem sevi rokās. Nele, nomierinies!

Zigis pastiepās un satvēra mani aiz pleciem. Līdz pat šim brīdim draugs nebija bildis ne vārdiņa.

-     Kāpēc tu klusē? Kāpēc neko nesaki? - šņukstēju viņam pie pleca.

-    Man nav ko teikt, saulīt. Es nesaprotu, kas te notiek. Šis cilvēks - viņš tev darīja pāri? - Zigis centās neskatīties uz maniaku, bet pievērst visu uzmanību man.

-    Es nezinu. Vairs jau nezinu. Neko nesaprotu, - murmināju kā jukusi.

-    Labi, man šitā ņuņņāšana sāk apnikt. Gribi zināt patiesību? Ļoti jauki, tūlīt visu izstāstīšu. - Vīrietis pievilka tuvāk vienu no krēsliem un apsēdās pretī, noķēris manu skatienu savā gluži kā mušu zirneldtīklos. Blenzu un riju siekalas, nespējot pakustēties un gaidot sarunas turpinājumu.

-     Mans vārds ir Ralfs. Es esmu tavs sargeņģelis. Pārsvarā uzmanu, lai tu neiekultos kādā muļķīgā ķezā, neapdraudētu savu eksistenci un pie reizes arī citus. Diemžēl pirms trim nedēļām man vajadzēja uz brītiņu novērsties - burtiski uz pāris dienām. Nedomāju, ka kaut kas slikts varētu atgadīties, - kā nekā tev bija darba pilnas rokas un faktiski nebija laika visādām muļķībām. Kā izrādās, tevi nevar izlaist no acīm pat ne uz mirkli. Labi, varbūt šoreiz tavas vainas te bija mazāk - tas bija slazds, speciāli izveidots, lai tevi iegāztu. Nu, bet tu vismaz varēji būt tik laba meitene un mēģināt turēties pretī. Bet nē - aizskrēja kā mazā pelīte uz bezmaksas sieriņu! Katrā ziņā esmu tevī ļoti vīlies. Turklāt - atgriežos un ko ieraugu? Guļ drostaliņa slimnīcas gultiņā un taisās nostrādāt nākamo muļķību! Bet tikmēr viss jau ir sācies un iet vaļā uz velna paraušanu! Sasodīts!

Pēdējais teikums tika izgrūsts diezgan nikni un skaļi, tāpēc neuzdrošinājos pat iepīkstēties un aizvēru muti, kas pārsteigumā bija palikusi vaļā.

-    Un es vēl, mullas, neticēju, kad man stāstīja - esot tevi redzējuši zudušo dvēseļu midzenī!

-    Tu par ko runā? Kādā midzenī? - beidzot saņēmos kaut ko iebilst.

-    Tajā pašā ļoti jaukajā bārā Vecrīgā ar daudzajām gultām! Iedomājies, viņa ar pašu nelabo pa gultu mīcījusies!

-     Pagaidi! - Ar rokas vēzienu pārtraucu niknos runas plūdus, un, piecēlusies kājās, aizstreipuļoju līdz bāriņam viesistabas stūrī. - Tu kaut ko dzersi?

Zigis ldusējot pamāja ar galvu. Viņa seja bija ieguvusi bālumu, kas harmoniski saplūda ar gaišo ādas dīvānu.

Divās glāzēs ielēju kārtīgu devu viskija un devos atpakaļ.

-    Un man? - Ralfs nikni pajautāja.

-    Vai tad eņģeļi dzer?

-     Izņēmuma gadījumos, - viņš attrauca. Pie bāra ielējis glāzē viskiju, strauji izdzēra, atgāzdams galvu atpakaļ.

-   Vē! Kā jūs varat to dzert? - Ralfs saviebās un apsēdās atpakaļ uz krēsla.

-     Bet ballītē tu vēl biji! - iesaucos, atcerējusies par savādo fotogrāfiju, kuras izdruku vēl joprojām nēsāju somiņā. - Pagaidi! Es parādīšu!

Pielēcu kājās un sāku drudžaini meklēt somu. Mani pārsteidza mierpilnā atvieglojuma izjūta - jutos tā, it kā vienmēr būtu zinājusi par eņģeļu eksistenci un to, ka viens vaktē tieši mani. Smadzenēm un emocijām laikam iestājās pārslodze.

-    Šeit! - Beidzot izrakos līdz somas apakšai, kur no piezīmju grāmatiņas izvilku rūpīgi salocītu attēlu ar atspulgu Daniela piķa melnajās zīlītēs.

-    Khm. Tā nekas. Es labi izskatos. - Ralfs atzinīgi novērtēja savu foto.

Pasniedzu bildi Zigim, kurš saņēma to stingos pirkstos un neredzošu skatienu kādu brīdi blenza.

-    Ko tu esi izdarījis ar manu draugu? - Sāku kļūt aizdomīga.

-     Kamēr tu biji dušā, mums sanāca neliela saķeršanās, - Ralfs paskaidroja. - Es palūdzu, lai viņš paklusē un mierīgi pasēž. Šķiet, tavs draugs nespēj no tā atgūties.

Šis mīklainais skaidrojums mani neapmierināja, bet tagad nebija laika noskaidrot Ziga dvēseles stāvokli. Vēl bija daudz jautājumu, uz kuriem vēlējos iegūt atbildes.

-     Tātad tu tovakar devies prom, lai…? Kāpēc? Kāpēc tu aizgāji?

-     Mani izsauca. Redzi, tu neesi mana vienīgā aizbilstamā. Man ir vēl seši cilvēki, par kuriem es rūpējos. Tā nu sagadījās, ka tajā vakarā tie visi sadomāja iekulties nepatikšanās, no kurām man vajadzēja tos izpestīt. Tu likies esam drošībā.

-    Bet Daniels?

-    Jā, tā bija mana lielā kļūda. Es atpazinu Dānieļu, bet nedomāju, ka viņam kas slikts ir padomā. Zināju, ka viņš ir viens no daudzajiem, kas aizrāvies ar dzīvi starp cilvēkiem. Nesaskatīju nekādu apdraudējumu apstāklī, ka tu atradīsies vienā telpā ar citu dievišķo būtni. Ikdienā tu bieži ar tādām sastopies. Tas nav nekas ārkārtējs. Tikai man vajadzēja iedomāties: ja jau pārējie seši bija nelaimē, kāpēc lai tu būtu izņēmums?

-    Un es nebiju…

-    Diemžēl jā. Tas viss bija speciāli sarīkots.

-    Un tagad…?

-    Tagad tu sevī nes Daniela bērnu, kuru viņš ļoti vēlas iegūt sev. Mantinieku, kā sacīt jāsaka. Bet tu mēģināji viņa mantinieku izmest mēslainē. Ar tādām lietām nejoko. Labāk dievus nekaitināt.

-    Bet kam viņam bērns?

-    Nu, man ir savas aizdomas, bet pagaidām ir pāragri izdarīt secinājumus. Mēs te ar kolēģiem apspriedāmies - iespējams, ka ir sācies kas tāds, ko apturēt nav mūsu spēkos. Bet ir jānogaida. Tad jau redzēsim. - Ralfs piecēlās no krēsla un devās atpakaļ pie galda. - Varbūt tu tomēr kaut ko apēdīsi? Tavās acīs lieliem burtiem rakstīts BADS.

-     Nē. - Manas domas klaiņoja kaut kur izplatījumā. - Ēstgriba pārgāja. Saki, kas īsti ir Daniels!

-    Viņš? - Ralfs uz mirkli aizdomājās. - Viņš ir viens no Lielā Septiņnieka. Viens no alfām un omegām.

KĀRDIFA, VELSA. 6. SEPTEMBRIS. 2008. GADS

Misis Brīčenhemu pamodināja savādi klaudzieni, kas nāca kaut kur no viesistabas stāvu zemāk. Pirmajā brīdī viņai šķita, ka tas, iespējams, ir tikai sapnis vai ka kaimiņu pusaudži atkal skaļi klausās mūziku. Tie nejaucēni katru piektdienas vakaru rīkoja tādus ļembastus, ka likās - mājai jumtu nocels. Brīnums, ka vecāki neko neiebilda. Lai gan - ja tā paskatās, vecāki jau nebija labāki. Pusnodzērušies pamuļķi, kuru ģimenē auga pieci pusaudži.

Zem deguna paburkšķējusi par slikti audzināto jaunatni un stulbajiem vecākiem, vecā kundze pārliecināja sevi atkal laisties miegā un baudīt to līdz rītam.

Tomēr nepagāja ne pāris minūšu, kad trauslo miegu atkal iztraucēja klauvējieni, šoreiz dreboņas pavadībā. Šķita, ka visa māja viegli šūpojas un dreb kā apšu lapa. Misis Brīčenhema piecēlās gultā sēdus, apsvērdama iespēju noiet apskatīties, kas apakšstāvā notiek. Kopš mistera Brīčenhema nāves viņa visvairāk baidījās piedzīvot laupītāju uzbrukumu. Vecā dāma nebija pārliecināta, vai viņas sirds spētu izturēt šādu pārbīli. Kundze ieklausījās, vērdamās tumsā sev priekšā. Uz mirkli iestājās klusums un miers.

Tomēr īslaicīgs. Jau pēc mirkļa šūpošanās atsākās ar jaunu sparu. Šoreiz tik spēcīga, ka grāmatu plaukts

nenoturējās pie sienas un ar lielu blīkšķi triecās pret grīdu. No griestiem krita lieli apmetuma gabali, plīsa trauki un logu stikli - apkārt valdīja pilnīgs haoss un apdullinošs troksnis.

Misis Brīčenhema piespieda sevi pārvarēt sastingumu un, iztraususies no gultas, centās atrast čības. Grīda zem basajām kājām nejauki līgojās. No ielas skanēja kliedzieni un saucieni pēc palīdzības. Vecā kundze atmeta cerības atrast rītakurpes un basām kājām steidzās lejup pa kāpnēm uz pirmo stāvu, turēdamās pie sienas. Pirms iziešanas uz ielas viņa no pakaramā gaitenī paķēra mēteli, uzmeta pa virsu plānajam naktskreklam un izskrēja laukā no mājas.

Uz ielas jau pulcējās kaimiņi, izrauti no siltajām gultām vienās apakšbiksēs un naktskreklos. Cilvēki spiedās pārbaidītos bariņos un cits citam taujāja, kas notiek. No māju fasādēm krita ķieģeļi, visapkārt gaudoja mašīnu signalizācijas, raudāja bērni un gaudoja suņi. Troksnis un juceklis bija neaprakstāms.

Starp daudzajiem cilvēkiem misis Brīčenhema pamanīja kaimiņieni no pretējās ielas puses, tādu pašu pavecu kundzi kā viņa pati, - misis Heislu. Parasti Annija Heisla izcēlās ar īpaši izsmalcinātu un stingru ģērbšanās stilu, pateicoties ilggadējai skolotājas karjerai. Viņas audzēkņi saukāja skolotāju par Dzelzsaknu par godu stingrībai, bardzībai un dzelžainajai gribai. Toties tagad Annija Heisla izskatījās tikpat apmulsusi un pārbijusies kā pārējie, sirmie mati slējās gaisā līdzīgi mežonīgam krūmājam, bet virs rozā mežģīnēm izcakotā naktskrekla bija šķībi sapogāta rūtaina žakete. Viņas audzēkņi, visticamāk, neatpazītu skolotāju Dzelzsaknu šādā paskatā.

Annija Heisla pamanīja misis Brīčenhemu un lauzās pretī cauri cilvēku bariņiem.

-    0, Annij, kas notiek? - Vecās kundzes sadevās rokās un apskāva viena otras plecus, meklējot mierinājumu.

-     Es nezinu, Dorij. Tiešām nezinu. Bet izskatās pēc zemestrīces. - Heisla kundze satraukti lūkojās apkārt. Zeme zem viņu kājām šķita pierimusi.

-     Annij! Zemestrīce Velsā? No kurienes tad? - Doro- tija Brīčenhema izskatījās nepārliecināta par draudzenes versiju. Kaut kur tālumā bija dzirdamas ugunsdzēsēju un ātrās palīdzības sirēnas. No blakusielas gaisā pacēlās dūmu un uguns liesmu mutulis.

-    No paša nelabā, Dorij, no paša nelabā.

- - PIRMSĀKUMU GLABĀTĀJI

Es pamodos agri. Spriežot pēc gaismas, bija tikai nedaudz pāri septiņiem. Pirmajā bridi neapjautu, kur atrodos. Tad miegaino prātu pārplūdināja atmiņas par vakardienas notikumiem. Vēl mirkli gulēju aizvērtām acīm, klausoties Ziga ritmiskajā šņākšanā sev blakus, klusībā cerot, ka viss bijis vien murgains sapnis, tomēr, spriežot pēc rosības blakusistabā, cerības bija veltīgas.

Jutos izgulējusies un labi atpūtusies. Pēc Ralfa sagatavotajām sātīgajām vakariņām biju devusies uz Ziga guļamistabu atlaisties bez īpašām cerībām nomierināt satraukto prātu un aizmigt. Tomēr smagi kļūdījos. Apziņa aizpeldēja, tikko ar vaigu pieskāros spilvenam. Pat nemanīju, kurā brīdī man pievienojās Zigis.

Nevēlēdamās ar knosīšanos pamodināt draugu, klusām piecēlos no gultas un bez lieka trokšņa izslīdēju no guļamistabas.

Ralfs sēdēja uz grīdas televizora priekšā ar lielu krūzi karstas, melnas kafijas.

-    Labrīt. - Viņš uzmeta man vērtējošu skatienu. - Kā gulēji?

-    Kā nosista.

-    Tas labi. Baidījos, ka pēc tā visa nevarēsi aizmigt.

Apsēdos viņam blakus uz grīdas un pievilku kailos ceļus pie krūtīm. Man mugurā bija vecs Ziga T krekls un šorti, tāpēc, sēžot uz grīdas, nedaudz sala.

-     Še, apsedzies. - Ralfs uzmeta man uz pleciem segu un iespieda rokās krūzi ar kafiju.

-     Paldies, - klusi nomurmināju, apmulsusi no tādas laipnības. Nepierasta sajūta, ja kāds par tevi rūpējas.

-    Kāpēc tu dažreiz esi tik nejauks? - pēc īsa klusuma brīža pajautāju. Jautājums Ralfu pārsteidza.

-    Es neesmu nejauks.

-    Esi gan - vakar tu ļoti daudz kliedzi un dusmojies uz mani. Ja jau tu esi mans sargeņģelis, tev jābūt pret mani mīļam.

-    Kas to saka?

-    Nu, vai tad tā nav? - apmulsu. Uzlecošās saules stars izlauzās caur žalūziju spraugu un iespīdēja tieši Ralfam acīs, izgaismojot tās ar zeltainu spīdumu. Pirmo reizi viņš pasmaidīja.

-     Nē, man jābūt tādam, kā to prasa attiecīgā situācija.

-    Tas ir?

-     Tas ir - ja vajag, lai tu sāc kustēties, tad varu arī bļaut un dusmoties. Bet, ja vajag tevi pažēlot, tad drīkstu arī tevi apskaut.

-    Bet tagad tu drīksti mani pažēlot? - Piepeši sajutos kā maza meitene, kurai vairāk par visu nepieciešams tēva apskāviens.

-    Drīkstu, bet negribu, - viņš attrauca, neatraudamies no televizora ekrāna.

Ralfs turpināja skatīties BBC World ziņas, bet es turpināju viņu vērot. Spriežot pēc krunciņām ap acīm, viņš bija nedaudz vecāks par mani, tā ap gadiem trīsdesmit trīs. Salmu krāsas matu ērkulis slējās gaisā kā strāvas triecienu dabūjis. Viņam bija apaļa galva un apaļa seja, un, lai arī tagad vīrietis nesmaidīja, viņš izskatījās ļoti labsirdīgs - cilvēki ar apaļām sejām vienmēr tādi izskatās. Pastiepos un uzmanīgi pataustīju viņa rokas muskuļus. Trenēts.

-     Ko tu dari? - Ralfs, nenovērsis skatienu no ekrāna, aizkaitināti pajautāja. - Ja gribi knosīties, ej uz dīvāna sēdēt.

-     Piedod, bet šī ir pirmā reize, kad redzu īstu, dzīvu eņģeli. Kur tev ir spārni?

-    Turpat, kur citiem, uz muguras. Tu vari paklusēt?

-    Bet izskats? Tu vari mainīt savu izskatu?

-    Jā, varu.

-    Bet kāpēc tu esi izvēlējies tieši šo?

-    Es to neizvēlējos.

-    Kurš tad?

-     Tu. Un tagad ej sēdēt citur. - Tiku pārsēdināta uz aukstā ādas dīvāna. Uzmetu lūpu un ldusējot blenzu televizorā.

-     Nele, beidz pūčoties, - Ralfs nopūtās un pagriezās pret mani. - Katrs var izvēlēties sava sargeņģeļa izskatu un formu. Acīmredzot tev patīk šāda.

Viņš norādīja uz sevi.

-    Tava zemapziņa ir to izvēlējusies.

Pēc šī īsā paskaidrojuma viņš atkal pievērsās televizora ekrānam, kur stāstīja par kaut kādu mistisku zemestrīci Velsā, Lielbritānijā.

-Bet…

-      KLUSU! - saņēmu tādu uzbrēcienu, ka maz nelikās. Skaļums tika noregulēts gandrīz uz maksimālo, un melnādainās diktores balss pieskandēja dzīvokli, vēstot par neizprotamajiem un traģiskajiem notikumiem Velsā pagājušajā naktī. Izklausījās, ka zemestrīces šajā pasaules reģionā nebija ierastas parādības. TV ekrānā ziņu grupa bija noķērusi divas pavecākas kundzes naktskreklos un sīki smalki izprašņāja tās par izjūtām pēc šausminošā notikuma.

Manā skatījumā tās bija kārtējās muļķības, bet Ralfs acīmredzot nebija vienisprātis ar mani, jo šķita, ka vēl pāris centimetru tuvāk - un televizors viņu iesūks.

Sižets beidzās, bet Ralfs palika, piebāzis degunu pie ekrāna, un domīgi blenza diktorē.

-    Ar tevi viss kārtībā? - Šaubīgi paliecos uz priekšu, lai pieskartos viņa plecam.

-    Kas te notiek? - Guļamistabas durvis parādījās samiegojies Zigis vienās apakšbiksēs.

-     Man uz kādu laiciņu jāiziet. - Ralfs likās atguvies un sāka darbīgi rosīties. - Jūs abi - nekur neejiet, nevienam durvis vaļā neveriet, iekšā nevienu nelaidiet. Un paši nevienam nezvaniet.

Pavēles tika dotas gluži kā armijā. Mēs ar Zigi izbiedēti saskatījāmies.

-     Ralf, paskaidro, kas noticis! - Satvēru viņa roku, neļaujot izskriet pa durvīm.

-     Es neesmu pārliecināts. Iespējams, nekas traks. Iespējams, tā ir tikai mana paranoja, bet pēc šī visa… - Viņa skatiens noslīdēja lejup uz manu vēderu. Izbailēs atlaidu viņu un soli atkāpos, sakrustodama rokas zem krūtīm, it kā cenzdamās pasargāt bērnu sevī. Laikam ierunājās mātes instinkts.

-     Es atgriezīšos, cik ātri vien varēšu. Un atcerieties - nekur neejiet, nevienu iekšā nelaidiet!

Noklaudzēja durvis, un viņš bija prom.

-     Man šķiet, viņš paņēma manu moci, - Zigis domīgi

piebilda, pārtraucot ieilgušo klusuma bridi. Jautājoši pavēros draugā.

-    Atslēgas no plauktiņa pazudušas.

-    Kā tu vari tādā bridi uztraukties par kaut kādu sasodītu moci?

Jautājums gan bija lieks. Vasaras sākumā Zigis piedzīvoja īstu atklāsmi, iepazīstoties ar kādu motofanu, kas arī ikdienā staigāja košajā ādas aizsargtērpā, kurš, pēc Ziga domām, bija sasodīti seksīgs. Un tā jau nākamajā dienā mans draugs kļuva par lepna Yamaha R1 sporta moča īpašnieku un vēl lepnāka ādas ietērpa valkātāju. Pēc ilgas tirdīšanas biju spiesta atzīt, ka ādas bikses lieliski izceļ viņa muskuļus. Un tagad Ralfs aiztraucās tālēs zilajās uz šī te prieka un acurauga, pat nesaņēmis svētību no likumīgā īpašnieka.

-     Kādā brīdī? Tu vari man paskaidrot - kāds īsti tas brīdis ir? Kas tad te vispār notiek? - Zigis sašutumā iebrēcās.

-     Oho! Izskatās, ka kāds ir atguvis runas spējas. Kas tad tev - vakar kaķis mēli bija nokodis?

-     Tu un tavi stulbie pekstiņi. - Zigis piepeši samulsa un nomierinājās.

-     Ārprāts! Kaķis! Es galīgi aizmirsu par Peksi! - Man no uztraukuma nosvīda pēdas.

-    Tu ko? Nedzirdēji, ko viņš teica? Mēs nedrīkstam iziet no mājas! - Zigis vienā lēcienā bija pie durvīm un, izpletis rokas, aizšķērsoja ceļu, it kā es grasītos skriet laukā vecā T kreldā, nonēsātos vīriešu bokseršortos un basām kājām.

-     Labi jau, labi. Nomierinies. Ko tu tāds piepeši dikti paklausīgs esi kļuvis? - Aizdomīgi pavēros draugā, kurš lūkojās pretī pārbiedētas stirnas acīm.

-      Labāk piezvani mājas saimniecei. Viņa var Peksi pabarot. Viņai taču ir tava dzīvokļa atslēgas?

-     Irēna ir Horvātijā, - attraucu pa ceļam uz guļamistabu. Zigis sekoja man pa pēdām.

-    Nele, ko tu taisies tagad darīt?

-     Pirmkārt, aizbraukt līdz klīnikai, savākt mašīnu un tad uz mājām - pakaļ Peksim. - Rāvu kājās džinsus.

-    Vai tu nedzirdēji, ko viņš teica? Mēs nedrīkstam bāzt degunu laukā no mājas. - Zigis nervozi plucināja halāta jostu, vērodams manu drudžaino ģērbšanos.

-     Nu, un tu arī nebāzīsi! Es fiksi aizskriešu līdz klīnikai, pēc tam pēc Pekša un būšu atpakaļ, vēlākais, pēc stundas.

-     Nē, vienu es tevi nelaidīšu. - Zigis izskatījās apņēmības pilns.

-    Liecies mierā! Mēs pat nezinām, vai kaut kas no Ralfa stāstītā ir taisnība. Visticamāk, tie ir slima suņa murgi un man nekas nedraud!

-    Bet tas, ka tu esi stāvoklī, ir fakts!

-    Jā, bet man tev ir iepriecinošas ziņas - no tā nemirst.

Kamēr draugs uztraukti bubināja, biju paspējusi

apģērbties un tagad, pastūmusi viņu malā, apņēmīgi devos uz durvju pusi.

-     Pagaidi! - Zigis neizturēja. - Es iešu tev līdzi! Nevar jau tevi vienu laist - atkal iekulsies kādās nepatikšanās!

-     Labi, bet ātri - nevar jau zināt, cik ilgi tas maniaks būs prom. - Pie ārdurvīm apstājos pagaidīt draugu.

-     Nesauc viņu tā! - No guļamistabas atskanēja apslāpēts sauciens - Zigis stīvēja pāri galvai melnu, apspīlētu Armani T kreklu. Pat kritiskās situācijās jaunskungs vēlējās izskatīties labi.

-    Kādā ziņā? - apmulsu.

-    Nu, par maniaku. - Zigis iznira no guļamistabas pustumsas, izskatīdamies gluži kā no modes skates iznācis. Ar vieglu skaudību pamanīju, ka draugs pat paspējis ieveidot matus ar želeju. Nedaudz sakaunējos par pašas nevērību pret savu ārieni. Paslepus iemetu skatienu lielajā, senlaicīgajā spogulī pie ārdurvīm. Ierastā uniforma - džinsi, botas un rozā sporta jaciņa no izpārdošanas. Ne smakas no slaveniem zīmoliem vai augstās modes. Izlaidu roku caur miegā izspūrušajiem matiem, cenšoties tos nedaudz sakārtot.

-     Ejam, uzkrāsoties varēsi mašīnā. - Zigis stūma mani uz durvju pusi. Uzkrāsoties? Par to nemaz nebiju iedomājusies. Pirms iziešanas pa durvīm vēl pēdējo reizi uzmetu skatienu spogulim: zem pārbiedētām, nogurušām acīm - zili loki, bet uz deguna - liela, sarkana pumpa. Varbūt Zigim bija taisnība. Bēguļošana vēl nedeva tiesības izskatīties panīkušai.

Ziga auto - sarkans Audi Q7 džips - stāvēja noparkots ielas malā. Zaglīgi pārliecinājušies, ka uz ielas neviens negaida, skriešus metāmies uz mašīnu. Tiklīdz bijām piezemējušies uz auto ādas sēdekļiem, Zigis aizslēdza durvis un mēs varējām atviegloti uzelpot. Pagaidām viss gāja bez aizķeršanās.

-    Uz kurieni tagad? - Zigis pajautāja, kad auto dzinējs klusi iemurrājās.

-    Uz klīniku un tad pie manis!

Uzticamais Wrangler džipiņš gaidīja ielas malā pie klīnikas. Gluži kā partizāns, slēpdamās aiz citām mašīnām un nervozi pētot apkārtni, aizlavijos lidz tam un ietrausos iekšā. Pēc Ziga mašīnas komforta manējā šķita kā aizvēsture. Tomēr mani pārskaloja liela atvieglojuma vilnis. It kā beidzot es pārņemtu kontroli pār savu dzīvi - atliktu neiztrūkstošu tās daļu savā vietā. Tagad vēl tikai jāizglābj mans nabaga kaķis no bada nāves.

Protams, es apzinājos iespējamo risku, atgriezdamās dzīvoklī, bet vakardienas notikumi šķita tāli un nereāli. Galu galā - nebija pārliecības, vai tiešām mums kāds seko. Varbūt baltais BMW bija tikai sakritība. Un tie teksti par sargeņģeļiem, dēmoniem un pārējām nešķīstībām - veids, kā samulsināt mūs ar Zigi, nospert viņa moci un iedzīt abus vieglas histērijas stāvoklī. Pasaulē ir daudz dažādu maniaku. Man patrāpījās tāds, kas iedomājies, ka ir eņģelis. Dens Brauns ar savu kodu var iet atpūsties.

Pa ceļam uz Teikas dzīvokli vairākkārt pārliecinājos, ka neviens, izņemot Zigi, man neseko. Vienu brīdi apsvēru iespēju aizdzīt draugu mājās - nebija nekādas vajadzības abiem braukt pakaļ kaķim tomēr drošības apsvērumi palika pirmajā vietā, un Audi Q7 mani eskortēja līdz pat durvīm.

Peksis mūs sagaidīja ar histēriski dusmīgiem ņaudie- niem. Protams, tā nebija pirmā reize, kad atstāju viņu mājās vienu, bet parasti kompensācijai tika atstāta arī kaudze dažādu kaķu gardumu - īpaši smirdīgas košļājamās nūjiņas, trauciņš ar bezlaktozes pienu utt. Šoreiz nabaga Kaukāza gūsteknis bija palicis viens ar saujiņu sausās barības un par to arī tagad skaļi izteica neapmierinātību, sadzirdējis uz kāpnēm manus soļus.

Jau taisījos bāzt atslēgu slēdzenē un mesties glābt nabaga dvēselīti, kad klāt piesteidzies Zigis aizkavēja mani, lai mēmi norādītu, ka šoreiz tas nebūs nepieciešams: durvis vīdēja neliela šķirbiņa. Kāds pavisam noteikti bija paciemojies manā dzīvoklī un durvis aiz sevis aizslēdzis nebija.

Vai ari - tas kāds vēl joprojām atradās manā dzīvoklī un mocīja nabaga kaķi. Spriežot pēc Ziga izbailēs ieplestajām acīm, šī šausminošā doma mums iešāvās prātā vienlaikus.

-    Ko tagad? - Zigis šņāca kā veca tējkanna.

-    Mēs nevaram tur atstāt Peksi!

-    Varam! Viņš ir kaķis, viņam ir par astoņām dzīvībām vairāk nekā mums! Tā ir zināma priekšrocība šajā situācijā. - Likās, Ziga tējkanna tūlīt eksplodēs.

-    Beidz muldēt! Tur varbūt neviena vairs nav!

-    Un ja nu ir? Ja tas Daniels mūs tur gaida?

-     Tad ņemsim kājas pār pleciem! Skaidrs? Un tagad šššš… es iešu pirmā, tu mani piesedz no mugurpuses, - izklausījos gluži kā vecā policijas seriālā. Saņēmusi drosmi, viegli pastūmu durvis, cenšoties nesacelt lieku troksni.

Parasti Peksis skrēja mani sagaidīt, un arī šoreiz es cerēju ieraudzīt viņa pelēko purniņu durvju spraugā. Tomēr ierastā apsveicināšanās izpalika, un tas darīja mani tramīgu. Izmisīgie ņaudieni pieņēmās spēkā. Tātad Peksis bija dzīvoklī, bet kas viņu atturēja no skriešanas pie durvīm?

Atbilde nāca pati no sevis, kad ārdurvis atvērās līdz galam, paverot skatu uz viesistabu. Vai vismaz to, kas no tās bija palicis pāri. Likās, vietēja mēroga tornado bija gājis cauri istabai, apgriežot kājām gaisā mēbeles un vienmērīgi izmētājot iedzīvi pa visu telpu. Man no pārsteiguma aizsitās elpa. Kļuva skaidrs, ka kāds bija viesojies un pavisam noteikti kaut ko meklējis. Iespējams, mani.

-     Oho! Tev nu gan te ir bardaks, - Zigis nespēja atturēties no komentāra.

-    Tici man, kad vakar gāju prom, te izskatījās pavisam citādi. Cits dizains.

-    Tu vēl joko. Laba zīme.

-    Nē, histērijas priekšvēstnesis. Kur ir Peksis? Tu neredzi viņu? - Sāku meklēt kaķi starp izmētātajām mantām.

-     Dzirdu, bet neredzu. Nabags laikam kaut kur ielīdis un netiek laukā.

Izdzirdējis, ka tiek meklēts, Peksis laida vaļā jaunu tirādi ar sirdi plosošiem brēcieniem, kuru dēļ meklējumi vainagojās panākumiem.

Kaķis bija iesprostots starp sienu un otrādi apgrieztu dlvāniņu. Vēl nekad nebiju viņu redzējusi tik laimīgu kā tad, kad cēlu laukā no improvizētā sprosta.

-     Nez', ko te ir meklējuši, - Zigis brīnījās, pārlaidis skatienu izpostītajam miteklim.

-     Nezinu. Tikai ceru, lai kas arī tas būtu, viņi to atrada. Vismaz liks mani mierā. Še, paturi Peksi. Paķeršu drēbes un fočiku. - Iespiedu dzīvnieku puisim rokās un aizsteidzos uz guļamistabu. Mans skapja saturs bija vienmērīgi izklāts uz grīdas, tāpēc drēbju izvēle nesagādāja grūtības. Ņēmu pēc principa - kas pirmais pa rokai.

-    Klau, tev te laikam kāda ziņa atstāta, - no viesistabas aizdomīgi bailīgi atskanēja Ziga balss.

-    Zīmīte?

-     Nu, varētu teikt ari tā.

Paķēru somu ar drēbēm un iznācu atpakaļ viesistabā, kur Zigis sastindzis stāvēja datora priekšā. Brīnumainā kārtā tas nebija tā cietis kā pārējā dzīvokļa iekārta.

-     Kas tur ir?

-    Nāc, paskaties! - Zigis norādīja uz mirgojošo monitoru. Tur atvērta baloja MS Word lapa ar vienu teikumu, kas lika asinīm manās dzīslās sastingt:

"Labāk būs, ja tevi atradīšu."

Tikai kad bijām atpakaļ Ziga dzīvokļa relatīvajā drošībā, atļāvos aizdomāties par mistisko ziņu un tās īpašnieku.

-    Kā tu domā: tas bija Daniels? - Zigis ietērpa manas domas vārdos, pasniegdams krūzi ar karstu kakao un iekārtodamies blakus uz dīvāna. Par atbildi tikai paraustīju plecus.

-    Man šķiet, tie bija draudi, - draugs turpināja attīstīt tēmu.

-     Man šķiet… - ieturēju pauzi, lai piešķirtu vārdiem svaru. - Esmu nepatikšanās līdz ausīm, un man nav ne mazākās nojausmas, ko darīt tālāk. Es pat nesaprotu, kur īsti esmu iekūlusies!

-    Mums viss ir jāapdomā un jāapkopo fakti. Tad mēģināsim izdarīt secinājumus, - Zigis mundri pārtrauca un pastiepās pēc bloknota un pildspalvas. - Tātad ko mēs zinām? Sāksim no paša sākuma. Tu pavadīji interesantu nakti ar Dānieļu un tagad esi stāvoldī - fakts?

-    Fakts. Tikai nav zināms, vai no Daniela. Tāds neliels sīkums - mana atmiņa vēl nav atgriezusies!

-    Labi, bet pieņemsim, ka šis mistiskais Daniels ir tava bērna tēvs. Kas droši vien tā arī ir. Nākamais fakts - tevi no klīnikas nolaupa kaut kāds trakais, kas apgalvo, ka ir eņģelis un grib tevi pasargāt no… Daniela? Bet kāpēc? Daniels ir bērna tēvs, kas acīmredzami negrib, lai tu izdari abortu, bet tajā pašā laikā… Nē, man viss ir sajucis. - Ar smagu nopūtu Zigis padevās un nometa bloknotu atpakaļ uz galdiņa.

-    Nu, mis Mārpla, tik ātri jau padevies?

-    Starp citu, mūsu maniaks ir pazudis, - Zigis konstatēja acīmredzamu faktu.

-Jā, un es tagad nezinu, vai man justies atvieglotai vai sākt uztraukties.

-    Viņš neteica, kad būs atpakaļ?

-    Zigi, kas ar tevi notiek? Ralfs ir prom. Iespējams, tas ir labi. Kāpēc tu sāc uzdot tādus dumjus jautājumus? - es sadusmojos. Galvā valdīja pilnīgs juceklis, nelabums mocīja jau no paša rīta, un bija bail iedomāties, kas varētu notikt turpmāk, bet Zigis uztraucās, kāpēc psihs visu dienu nav zvanījis. Samīlējies, vai, būs?

-    Starp citu, tev šodien darbā nebija jābūt?

-     Nē, šodien sestdiena. Turklāt, kamēr braucām pie tevis, piezvanīju Raitim, pateicu, ka ņemu tādu garāku atvaļinājumu un visus darba zvanus pāradresēšu viņam. - Zigis izklaidīgi atmeta ar roku. Viņa vietnieks jau sen neuzdeva jautājumus, kad priekšniekam uznāca lirisks noskaņojums un viņš izlēma uz laiku pazust no biznesa skatuves.

-     Paldies, tu esi īsts draugs. - Pastiepos un pateicībā paspiedu Ziga plaukstu. īso sirsnības bridi pārtrauca kluss klauvējiens pie ārdurvīm.

-    Kas tur ir? - dziedoši iesaucās Zigis, uz mirkli aizmirsis par piesardzību.

-     Kušš… - nikni nošņācos un noslīdēju no dīvāna uz grīdas. - Vaļā never. No sākuma paskaties!

-    Te Ralfs. Atver! - Otrpus durvīm atskanēja apslāpēta komanda.

Zigis pieleca kājas kā dzelts un bez liekiem jautājumiem metās pie durvīm. Mans izmisīgais: - Ko tu dari? - nāca par vēlu.

Divi atslēgas apgriezieni, durvju ķēde un viens klikšķis šķīra Zigi no saplacināšanas pret sienu. Pārvarējis to visu, Ralfs aizkaitināti šņāca pārbiedētajam puisim sejā:

-    Nekad never durvis vaļā, pirms neesi pārliecinājies, kas stāv otrā pusē!

-    Bet tu taču teici…

-    Tikpat labi tas varēja būt Daniels! - Ralfs atlaida pārbiedēto Zigi un, rūpīgi aizslēdzis durvis, pievērsās man: - Kāpēc tu guli uz grīdas?

-    Es slēpos, - īgni attraucu, celdamās kājās.

-    Laba doma, bet nākamreiz mēģini slēpties aiz dīvāna, nevis istabas vidū. - Mans sargeņģelis šobrīd izskatījās drīzāk pēc nokaitināta buldoga. - Un… kas tad tas?

Dzeļoši aukstais tonis lika mums ar Zigi sarauties un bailēs saskatīties kā diviem bērnudārzniekiem, kas saplēsuši mammas Chanel smaržu pudelīti.

Peksis, nolēmis apsveicināties ar jauno viesi un saslējis asti kā karogmastu, teciņus nāca no guļamistabas.

-    No kurienes šeit uzradies kaķis?

-    Tas ir Peksis, - neveikli centos paskaidrot.

-     Es zinu, kas tas ir. Es prasu - no kurienes? Tikai nestāstiet, ka jūs, jampampiņi, šodien bijāt aizbraukuši uz tavu dzīvokli pēc tā sasodītā spalvu kumšķa!

-    Nu, es laikam tagad labāk paklusēšu. - Zigis stratēģiski pareizi atkāpās uz virtuvi, atstājot mani divatā ar nokaitinātu dievišķo būtni, kas tagad gan izskatījās ellīgi dusmīga.

-     Klau, nevarēju taču atstāt viņu nomirt, - taisnojos.

-    Tas ir kaķis! Viņam ir deviņas dzīvības!

-    Savādi, tieši to pašu teica Zigis, kad ieraudzīja atvērtās durvis.

-     Kādas durvis? Tava dzīvokļa durvis? Tur kāds bija viesojies?

-Jā, tieši to arī gribēju tev pastāstīt. Izskatās, kāds bija kaut ko meklējis un turklāt atstājis man nelielu zīmīti. - Pastiepu izdrukāto lapu ar laikam taču Daniela atstāto ziņu. - Kā tev šķiet: tie ir draudi vai ieteikums?

-    Tās ir lielas, lielas nepatikšanas. Taisies, mums jādodas prom no šejienes. - Ralfs piepeši kļuva gluži mierīgs un vēss kā Engures ezers aprīļa rītā. - Arī tu, smukpuisīt. Diemžēl man jāsaka, ka tagad tu esi šajā visā ieķēpājies līdz ausīm, tāpēc taisies.

Zigis veltīja man pārbiedētu skatienu.

-    Uz kurieni man jātaisās?

-    Prom. Šeit vairs nav droši. Kaķi ir kā internets - caur viņiem var atrast ikvienu.

-     Nesapratu. - Mulsi paskatījos uz murrājošo Peksi, kas aktīvi izrādīja Ralfam savu mīlestību, berzēdams spalvainos vaigus pret viņa biksēm.

-    Tagad nav laika skaidrot. Kaķi ir savienoti vienā lielā astrālajā tīklā. Ja tam izdodas pieslēgties, tad ar dzīvnieka acīm var redzēt visu apkārt notiekošo. Kā jau teicu - internets, kurā tu esi kā uz skatuves, - Ralfs pajokoja.

-    Bet…

-Jā, mums nāksies viņu atstāt šeit, - vīrietis pabeidza teikumu manā vietā.

-     Nē, šeit nevar. - Zigis iznira no guļamistabas ar rūpīgi sapakotu somu, kuru neviena aviolīnija neļautu ņemt salonā kā rokas bagāžu tās iespaidīgo izmēru dēļ.

- Viņš te visu saplēsīs un sačurās. Atdosim labāk kaimiņienei. Tai kaķi ļoti patīk. Pašai jau kādi trīs ir.

-    Jauki, tiec ar to galā. Gaidīsim tevi mašīnā. - Ralfs iespieda kaķi Zigim rokās un, paņēmis gan viņa, gan manu vēl neizsaiņoto somu, devās uz durvju pusi.

-     Cik ilgi mēs būsim prom? Ko man teikt kaimiņienei? - Zigis vēl paspēja nokliegt nopakaļ.

-    Izdomā pats! - atskanēja strupa atbilde. - Nele! Nāc vienreiz!

Novaikstījos durvju virzienā.

-    Nu, dabūji, ko gribēji? Kur viņš ir, kur viņš ir? - dusmīgi izmēdīju Zigi, kad Ralfs šķita ārpus dzirdamības robežām.

-     Tagad tu runā, it kā tā būtu mana vaina. Bet kurš atstiepa kaķi? - Zigis nikni atčukstēja.

-    Kā es varēju zināt…?

-    Lūlc! Un es arī nevarēju zināt! - draugs uzvaroši pārtrauca mani pusvārdā.

-    NELE!

-    Negaiss tuvojas. Es laikam iešu lejā. Atā, Peksīt, mināt! Drīz atbraukšu tev pakaļ, bet pagaidām esi labs puika, uzvedies kārtīgi. - Uzspiedu slapju buču kaķu internetam uz pieres un aizsteidzos pa kāpnēm, lēkdama pa diviem pakāpieniem vienlaikus, lai ar kavēšanos vēl vairāk neno- lcaitinātu Ralfu, kurš pamazām sasniedza vārīšanās temperatūru.

Sargeņģelis gaidīja, sēdēdams Ziga mašīnai pie stūres.

-    Pa kuru laiku tu paņēmi atslēgas? - izbrīnīti pavaicāju, apsēzdamās šofera blakussēdētāja vietā.

-    Vai kaut kas bija pazudis? No tava dzīvokļa? - Ralfs ignorēja jautājumu.

-    Nezinu. - Par atbildi paraustīju plecus. - Tur viss bija kājām gaisā. Nespēju iedomāties, ko viņš meklēja.

-    Tevi.

-     Un ko tad - viņš domāja, ka slēpšos skapī vai zem gultas?

Ralfs veltīja man ledainu skatienu un nepacietīgi uzsita pa stūri, likdams mašīnai spalgi ietaurēties.

-    Nu, kur tas puika kavējas?!

-   Puika, ko neteiksi! Viņamjau sen ir pāri par trīsdesmit! - negaidītā trokšņa iztrūcināta, neapmierināti purpināju.

-   Un man pāri par trīssimt, un, ja viņš vēl vilks garumā, izskatās, ka tūlīt sagaidīšu arī ceturto simtu.

-    Tu esi vecs.

-    Relatīvi jauns.

Mūsu neauglīgo viedokļu apmaiņu pārtrauca Zigis, ar lielu joni atraudams mašīnas durvis un ietrausdamies aizmugurējā sēdeklī.

-   Varbūt kļūdos, bet man šķiet, es tikko redzēju Dānieļu pie mājas stūra. - Puisis tramīgi lūkojās pāri sēdekļu atzveltnēm caur aizmugurējo logu.

-    Tas nu gan… - Ralfs kaut ko nesakarīgu nomurmināja un iespieda gāzes pedāli grīdā. Mašīnas motors pamodās un ierēcās kā ievainots lauva, liekot vāģim palēkdamies traukties prom pa Antonijas ielu, izbiedējot gar ietves malu staigājošos baložus.

Vai nu straujais brauciens, vai doma, ka Daniels, iespējams, ir gluži blakus, lika manam kuņģim apmest kūleni.

-    Tev viss kārtībā? - Sargeņģelis bažīgi nopētīja mani. Baidoties pavērt muti, tikai apstiprinoši pamāju.

-     Elpo dziļi, centies nedomāt. Tūlīt jau pāries. - Zigis no aizmugures palīdzēja ar padomiem.

-    Tu uztraucies par mani vai par savu auto? - atradu sevi spēku pajokot.

-    Abiem. - Viņš savukārt nejokoja.

Auto iekļāvās satiksmes straumē, kas nesa ārā no centra. Līdzenais ritējums bez straujas gāzēšanas un bremzēšanas palīdzēja atgūties un atjaunot interesi par brauciena galamērķi.

-    Kurp mēs braucam? - Palūkojos apkārt. Aiz loga nozibēja Daugava, tirdzniecības centrs Olimpija.

-    Ārā no Rīgas. - Ralfs neizplūda paskaidrojumos.

-    Skaidrs, skaidrs… Un tālāk?

-     Mums jāsatiek kāds cilvēks, kas, iespējams, varēs palīdzēt.

-    Kas par cilvēku?

-    Pirmsākumu Glabātājs.

-    Droši vien šajā brīdī man būtu jāsaka: -Ā, skaidrs! - bet tā nav. Vai tu varētu, lūdzu, padalīties informācijā, kas man acīmredzami nav pieejama? - Tagad arī es kļuvu dusmīga. Mani raustīja kā lupatu lelli bez jebkādiem paskaidrojumiem. Tā kā esmu ļoti patstāvīga meitene jau no astoņpadsmit gadu vecuma, šāda attieksme neapmierināja.

-    Labāk, džekiņ, tagad neklusē. Izskatās, ka viens te ir uzvilcies… - Zigis izteiksmīgi novilka.

-ZIGMUND!

Ralfs izbrīnīti palūkojās.

-     Piedod, es vienkārši aizdomājos, pa kuru ceļu labāk braukt…

-    Labi, tad sākam no sākuma. Uzspēlēsim sasodīto "kas, kur, kad". Uz kurieni tieši mēs braucam? - Ievilku gaisu dziļi plaušās un uzsvērtā nopietnībā ar troksni izpūtu.

-    Uz Pokaiņiem.

-     Uz Pokaiņu mežu? - pārsteigta pārvaicāju. Tā nu gluži nebija tā atbilde, ko gaidīju.

-    Kas tur tajā Pokaiņu mežā ir tik īpašs? - Zigis uztvēra manu neviltoto izbrīnu.

-    Tu tur esi bijis?

-    Nē. Kas tur ir?

-    Nu, tā it kā esot enerģētiski ļoti spēcīga vieta. Pagānu svētvieta vai kaut kas tamlīdzīgs. Mēs ar Kristapu tur vienreiz aizbraucām. Gribēju pārbaudīt, vai tiešām filmiņa izgaismosies, kā ļaudis mēdz stāstīt.

-    Nu un izgaismojās?

-     Nē. Man tikai sāka sāpēt galva. Bet, iespējams, Kristapa dēļ, pats atceries, kā mēs mēdzām strīdēties…

-     Khm… - Ralfs zīmīgi nokrekšķinājās. - Jums nešķiet, ka novirzāmies no tēmas? Man, protams, nav nekas pret, bet tu it kā gribēji noskaidrot…

-Jap! Piedod! Tātad mēs braucam uz Pokaiņiem pie Pirmsākumu Glabātāja. Viņš dzīvo mežā?

-    Nekļūsti smieklīga. Protams, ne!

-     Okei. Nākamais jautājums, un šis būs nedaudz sarežģītāks: kas ir tas sasodītais Pirmsākumu Glabātājs? Slepena organizācija? Sekta vai kas tamlīdzīgs?

-    Vai kas tamlīdzīgs. Šis tiešām ir sarežģīts jautājums. Nebūs tik vienkārši paskaidrot… - Ralfs samulsis paberzēja pieri.

-     Par to tu neuztraucies - līdz Pokaiņiem ceļš ir tāls un mēs ar Zigi mākam klausīties. Izklaidē mūs! - Apņēmīgi iekārtojos platajā ādas sēdeklī, novilku botas, pavilku kājas zem sevis un izslēdzu radio. Viss mans ķermenis pauda gatavību klausīties. Un šie klusie signāli nepagāja secen Ralfam, kurš ar smagu nopūtu samierinājās ar likteni.

-    Labi. Es pat nezinu, ar ko lai sāku.

-    Sāc no paša sākuma, - Zigis uzmundrinoši attrauca, izlaidies uz aizmugurējā sēdekļa garšļaukus. Izskatījās, ka viņš gatavotos vakara pasaciņai.

-     Jums skolā ir mācītas divas teorijas par pasaules rašanos, vai ne? Darvina un Bībeles versija? Varu jums atldāt lielu noslēpumu - pilnīgas muļķības. Nu, tas par to evolūciju vēl tā, bet tā Bībeles versija… Nu padomājiet paši: vai ir iespējams vienatnē uztaisīt visu šo te? - Ralfs ar plašu vēzienu norādīja apkārt un guva piekrītošu reakciju no mūsu puses. Personiski es nezinu, kam piekritu - vai tam, ka ir, vai tam, ka nav iespējams. Savukārt Ralfs iejutās stāstnieka lomā.

-    Viņi sākotnēji bija septiņi, kas izdomāja šo projektu. Tas bija iecerēts kā neliela izklaide, savu spēju apliecināšana. Domāju, viens no motīviem bija arī godkāre. Nu, kam tā nepiemīt?

Tas laikam bija retorisks jautājums, tāpēc mēs tikai piekrītoši noņurdējām. Jau atkal - man nebija sava konkrēta viedokļa. Manuprāt, Peksī nebija ne smakas no godkāres…

-   Tātad tu gribi teikt, ka Zemi un pasauli radīja septiņi, nevis viens dievs? - Zigis precizēja.

-Jā, tieši tā. Atceraties, kas ir rakstīts Mozus grāmatas pirmajā nodaļā?

Jautājoši palūkojos staigājošajā enciklopēdijā - Zigmundā.

-    Tas ir no Bībeles, - viņš smagi nopūtās. Mans neinformētības līmenis laikam bija šokējošs.

-   Tur ir rakstīts, - Ralfs turpināja, nelikdamies ne zinis par mūsu mēmo viedokļu apmaiņu, - iesākumā Dievs radīja debesis un zemi. Bet zeme bija neiztaisīta un tukša, un tumsa bija pār dziļumiem, un Dieva Gars lidinājās pār ūdeņiem. Un Dievs sacīja: "Lai top gaisma!" Un gaisma tapa. Un Dievs redzēja gaismu labu esam, un Dievs šķira gaismu no tumsas. Un Dievs nosauca gaismu - diena, un tumsu nosauca - nakts. Un tapa vakars, un tapa rīts…

-    Paga, paga, - steidzīgi pārtraucu Ralfu, kas acīmredzami bija iekarsis. - Tu tagad visu Bībeli citēt taisies?

-    Nē, tikai gribēju jums atgādināt svarīgāko. Bībelē ir aprakstīta katra radīšanas diena un tas, kas tajā paveikts.

-     Nu, bet cilvēkus? Kas radīja cilvēkus? - Zigis izklausījās ieintriģēts, savukārt es nevarēju saprast, kur biju to jau dzirdējusi.

-     Visi kopā. Jāatzīst - cilvēks ir diezgan kompleksa būtne, ko vienam dievam nav pa spēkam izveidot. Turklāt - katrā cilvēkā ir dievišķā dzirksts. Jūs to saucat par dvēseli. Tā ir tīra enerģija, kas nāk no radītāja. Ja viens dievs izdomās radīt visus cilvēkus, - viņš būs, nu, kā lai to saka, izpumpējies. - Ralfs nosmaidīja par savu joku.

-     Piedod, ka pārtraucu, bet šo stāstu esmu kaut kur dzirdējusi… - domīgi noteicu. Man nelika mieru nojauta, ka kāds jau man to reiz būtu stāstījis vai arī biju kaut kur lasījusi.

Ralfs aizdomīgi paraudzījās.

-Jā, atcerējos! Man uz e-pastu atnāca kaut kāds sviests. Sākumā domāju, ka Rebeka atsūtījusi, bet tad izrādījās, ka vienkārši adrese ir līdzīga. Es vēl viņai toreiz tā nesmuki uzbraucu, lai nesūta šitos murgus.

-    Un kas tur bija rakstīts? - Zigis painteresējās.

-     Nu, tas viss - par pasaules rašanos, par septiņiem dieviem. Par to, ka ar laiku daļa no dieviem atnāca dzīvot uz Zemes starp cilvēkiem. Kaut kā tā…

-    Tu atceries sūtītāja adresi? - Šoferītis izskatījās nobažījies.

-      Nēe… - skumīgi novilku, bet tad pār mani nāca apgaismība. - Varu tūlīt noskaidrot! Kur palika mans mobilais?

-     Paskaties somas ārējā kabatā. - Drudžaino meklēšanu pārtrauca garlaikota Ziga piezīme. Viņš bija pieradis, ka nelielā elektroniskā ierīce cītīgi vairās no manis, un jau bija apzinājis visas iespējamās slēptuves.

-    Ir! - Uzvaroši smaidīdama, izvilku mazo negantnieku no somas. - Tūlīt pieslēgšos savai pastkastei, un tad apskatīsimies.

-     Tātad sūtītāja adrese bija Berta_675@inbox.lv , tieši tāpēc arī sajaucu. Domāju, Rebeka atkal ar savām okulti ezoteriskajām muļķībām ņemas, - neapmierināti purpināju zem deguna. - Nu, un tagad tu gribi mums iestāstīt, ka tas viss ir taisnība? Ka ir septiņi, nevis viens?

-    Tev bija viegli noticēt, ka esmu tavs sargeņģelis, bet netici tam, ka Zemi radīja septiņi, nevis viens dievs?

-    Nu…

Labs jautājums. Tas izsita pamatu zem kājām un lika atkal aizdomāties par visu šo situāciju, kā arī atbildēt pašai sev uz jautājumiem, kurus cītīgi ignorēju. Šis svešinieks vazāja mūs riņķī apkārt, liekot ticēt, ka manai dzīvībai un veselībai draud briesmas, lai gan vienīgais apliecinājums tam bija mans izārdītais dzīvoklis, un arī tad vēl nebija zvanīts, vai pats Ralfs nebija tur pielicis roku. Jo viņam laika būtu pieticis, lai taisnā ceļā no Antonijas ielas aizskrietu līdz Teikai, apgrieztu kājām gaisā visu manu iedzīvi, uzrakstītu neko neizsakošu teikumu datorā, kamēr mēs čammājāmies un braucām uz klīniku pēc mana auto. No vienas puses, par spīti racionālu un loģisku skaidrojumu trūkumam, es viņam uzticējos. No otras puses - mamma vienmēr apgalvoja, ka esmu pārāk lētticīga.

-     Redzi, tas par to sargeņģeli, nu… tu taču esi cilvēks ar miesu un asinīm. Un tu taču to biji domājis pārnestā nozīmē? Sargeņģelis kā miesassargs, vai ne? Nu, tāds sava veida drošībnieks?

Vīrietis pārsteigti palūkojās, uz mirkli atraudamies no ceļa zīmju pētīšanas.

-    Nē. Ne kā miesassargs. Kā okulti ezoteriska muļķība. Kā Bībeles tēls - sargeņģelis, - Ralfs pilnā nopietnībā atbildēja.

Muļķīgi iesmējos, nezinot, kā reaģēt uz šādu ietiepību. Bet varbūt viņš bija jucis? Pats ticēja tam, ko saka? Tas izskaidrotu akmenscieto pārliecību debeszilajās acis. Smagi nopūtos un pašūpoju galvu. Tagad nebija īstais laiks un vieta, lai strīdētos. Ja nu viņš izdomā uz simt divdesmit kilometriem stundā iestūrēt kādā kokā, lai pierādītu, ka ir nemirstīgs?

-     Lai nu paliek. Tātad tu teici, ka viņi bija septiņi? - atgriezos pie tēmas.

-Jā, gluži kā aprakstīts tajā e-pastā, ko saņēmi.

-    Bet kāpēc Bībelē ir rakstīts, ka Dievs ir viens?

-     Redzi, kā jau minēju, ari dievišķajām būtnēm piemīt godkāre. Katrs grib būt tas labākais, varenākais. Par to viņi kašķējas visu laiku. Un, lai izvairītos no situācijas, kad kāds no viņiem visus panākumus pieraksta sev vienam pašam, izdomāja, ka cilvēkiem tas tiks pasniegts kā kopdarbs - viena kopēja Dieva darbs. Tāpēc jau Atklāsmes grāmatā ir rakstīts - alfa un omega, ar to domājot Dieva daudzos aspektus.

-   Jā, bet tu tagad runā par kristietību. Kā tad ar citām reliģijām? Piemēram, hinduismu vai islāmu? - Zigis iestarpināja.

-    Kristietība ir relatīvi jauna reliģija, kurā jau ir pilnībā ieviesti un izstrādāti viena kopējā Radītāja un Dieva principi. Tas pats attiecas arī uz islāmu. Ja runa ir par senajām reliģijām, tās visas lielākoties atspoguļo daudzdievību, kas ir tuvāk patiesībai un tam, kas notika pirmsākumos, pirms nolēma ieviest viendievības principu. Domāju, tas savā ziņā ari cilvēkiem atviegloja dzīvi - vairs nevajadzēja nest upurus daudziem un dažādiem dieviem.

-   Pirmsākumi… Nu un tas noslēpumainais Pirmsākumu Glabātājs? Kas īsti tas ir? - pārtraucu Ralfa filozofēšanu.

-    Tas ir ezoterisks muļķis.

Izskatījās, mans izteikums bija aizskāris Ralfā smalkākās jūtas, jo jau otro reizi sarunā uzpeldēja vārdu salikums, kas sastāvēja no "ezoterika" un "muļķība". Ignorēju sarkasmu viņa balsī.

-    Atvainojos par iepriekšējiem izteikumiem, bet vai tu varētu paskaidrot sīkāk?

-    Tas ir tāds kā vēsturnieks, kas kā dāvanu no dieviem ir saņēmis atmiņas par senajiem notikumiem.

-    Tāda kā informācijas datubāze cilvēciskā veidolā? - Zigis pārtulkoja sev saprotamā valodā, uz mirkli atraudamies no īsziņas rakstīšanas telefonā - Raitis, protams, bija lielisks palīgs un uzticams darbinieks, tomēr šefam patika turēt roku notikumiem uz pulsa.

-Jā, un datubāze nemitīgi tiek atjaunota ar informāciju par smalkajās matērijās notiekošo. - Ralfs piekrītoši pamāja.

-     Atkal tāds kā internets? - negribēju atpalikt no drauga.

-    Varētu teikt ari tā.

-    Un tu domā, ka Pirmsākumu Glabātājam varētu būt nojausma par to, kas tagad notiek ar mani? - skeptiķis manī uzvarēja.

-    Es vismaz tā ceru. - Ralfs šaubīgi paraustīja plecus. Neizklausījās pārliecinoši.

-    Kāpēc man šķiet, ka tu zini vairāk nekā stāsti?

-    Nele, es tev stāstu tikai to, par ko pats esmu simtprocentīgi drošs. Mani minējumi… šobrīd nav vajadzības jaukt tev galvu ar vēl kaut ko. Kā tavs ezoteriskais miesassargs es tev saku - uzticies man! Tas ir mans darbs - izpestīt tevi no šādām situācijām. Tad ļauj man to darīt! - Tagad viņš izskatījās viegli aizkaitināts - laikam biju trāpījusi īstajā punktā.

-    Ahā! Tātad ir vēl kaut kas, ko negribi tagad stāstīt! Kāpēc? - Jutu uzvaras garšu mutē.

-     Visam savs laiks. Tad, kad tu noticēsi tam, kas es esmu, tad arī parunāsim. Un tagad labāk paskaties kartē, pa kuru ceļu mums ir jābrauc, lai nokļūtu Īlē.

-    Bet tu teici, ka mēs braucam uz Pokaiņiem!

-   Tu tiešām domāji, ka viņa dzīvos mežā, zaru būdiņā? - Ralfs likās patiesi pārsteigts.

īsinot laiku aizraujošās sarunās, nemanot bijām nokļuvuši Dobelē, un tagad atlika atrast īsto ceļu uz nelielo Īles pilsētiņu.

-     Mana vecmāmiņa ir no Dobeles. Bērnībā mēdzu te pavadīt vasaras, - Zigis sapņaini piebilda no aizmugurējā sēdekļa.

-     Klau, vecīt, tad jau tev gan vajadzētu zināt ceļu. - Ralfs atdzīvojās, ar acīm caururbdams Zigi atpalcaļskata spogulī.

pirmsākumu glabātāji

-    Liecies mierā! Viņš taču teica - bērnībā… pirms dinozauri izmira… - pavilku draugu uz zoba, labi zinot, cik aktuāls ir vecuma jautājums. Un Ziga gadījumā - aizvainots pašlepnums darbojās kā lielisks motivators.

-     Oi, bērnudārzs ierunājās! - pretī saņēmu zobgalību. - Ralf, nākamajā pagriezienā pa labi.

-    Zini, esmu vērojis jūsu draudzību jau no sākta gala un vienmēr brīnījies… kā jūs rīkli viens otram nepārgrau- žat? - Dievišķā būtne bija neizpratnē.

-    Kas ķīvējas, tas mīlējās, - mana versija.

-    Un, kas palaiž rokas, nonāk mentenē, - Zigis savukārt bija jaunmodīgāks.

-     Klau, - pievērsos atkal Ralfam. - Tu teici "viņa" - Pirmsākumu Glabātājs ir sieviete?

-     Tik daudz man izdevās noskaidrot - kāda veca tantiņa, kas dzīvo Īlē. Kur tieši, - tas mums būs uz vietas jānoskaidro.

-    Tu gribi teikt, ka nemaz nezini precīzu adresi?

-    Kā jau teicu, uz vietas noorientēsimies.

-      Sasodītais orientēšanās pulciņš, - neapmierināti nopurpināju. - Labi, tikai pirms sākam orientēties, izlaid mani kaut kur krūmiņos. Ciešos jau no pašas Jelgavas.

-     Kāpēc tad tu agrāk neteici? Būtu tevi kādā benzīntankā izlaidis.

-     Aizmirsu, ja? Nepiesienies. Grūtniece - man tas ir piedodams.

-     Nedomā spekulēt ar savu grūtniecību. - Ralfs piestāja pie neliela meža ceļa, kas veda nost no lielceļa. - Ej, tikai uzmanies no ērcēm.

Domīgi palūkojos uz garo zāli, kas izkaltusi dzeltēja.

-     Kā tu iedomājies - kā var izvairīties no ērcēm? Ar virtuoziem palēcieniem?

-     Es arī aiziešu. - Zigis, atrāvies no mobilā telefona, nolēma izmantot īso "pīppauzi". - Meitenes pa labi, puikas pa kreisi.

-     Man prātā ir dumjš joks, bet es labāk atturēšos, - nosmīkņāju, gluži kā ievainots stārķis augsti kājas cilājot, ldumburodama dziļāk mežā. Pārmetu skatu pār plecu, lai pārliecinātos, ka šoseja palikusi kādu gabaliņu aiz muguras un intīmo brīdi aizsegs koku stumbri, pirms ķēros pie bikšu atpogāšanas. Tikko paspēju apmierināt dabas saucienu, kad gluži kā sarkani spīdīgs zilonis caur krūmiem izlauzās Ziga džips un ar troksni apstājās man blakus.

-     Ko tu dari? - izbijusies uzsaucu Ralfam, kas, sēžot pie stūres, māja, lai kāpju iekšā. - Pati būtu atradusi ceļu atpakaļ!

-     Mans auto! - gluži kā ievainots zvērs iegaudojās Zigis, pamanīdams Ralfa sastrādāto posta darbu. - Tu visu krāsu norausi!

-     Kāpiet abi iekšā, šis ir īstais ceļš, - nolaidis auto logus, Ralfs nokomandēja.

-    Kāds ceļš? - Zigis apmulsis pavērās apkārt. - Tu taču nedomā braukt pa šo meža cūku taciņu?

-    Tas ir džips. - Ralfs uzsita ar plaukstu pa auto stūri. - Tas ir paredzēts, lai brauktu pa bezceļiem.

-    Tas ir parketnieks\ Paredzēts braukt pa parketa bezceļiem! - Zigis no dusmām ieguva līdzīgu nokrāsu savam mīļotajam auto.

-    Izskatās, ka mums te kāds bailes pazaudējis, - mans miesassargs draudoši noteica. Tas acumirklī atvēsināja Zigi. No skaļā režīma pārslēdzies uz surdotulkojumu, puisis ierāpās aizmugurējā sēdeklī, nebilzdams vairs ne vārda. Tikko notika kaut kas savāds, bet jau atkal - man nebija vēlēšanās un laika noskaidrot patiesos iemeslus. Ralfs sāka kļūt nepacietīgs.

Protams, viņam savā ziņā bija taisnība: tas bija džips un nemaz jau tāds bezceļš tur nebija - vienkārši veca meža stiga, pa kuru reti kāds braukāja.

-     Pēc kā tu noteici, ka šis ir īstais? - pajautāju, caur atvērto logu dziļi ieelpojot smaržīgo meža gaisu. Auto bīstami zvārojās pa koku saknēm, tomēr neatlaidīgi turpināja ceļu.

-    Kad jūs izkāpāt, pamanīju pāris atzīmju uz tuvējām priedēm, - Ralfs paskaidroja.

-    Neko neredzēju. Laikam dikti maziņas, ja?

-    Normālas. Ezoteriskas.

-    Nu ko tu piesējies! Tu gan esi jūtīgs! - dusmīgi iesaucos. - Piedod, ja aizvainoju tevi, bet saproti pats - man grūti tam visam noticēt.

-    Bet kā tad ar to bildi?

-    Kuru?

-    Atspulgu Daniela acīs?

-     Nezinu. - Dusmas acumirklī pagaisa, atstājot savā vietā nepatīkamu nemieru. Mani kaitināja neizskaidrojamas lietas. - Un tomēr man bija taisnība - tā Glabātāja dzīvo mežā!

-     Kā man gribētos tagad pasēņot, - no aizmugures atskanēja bēdīga Ziga balstiņa.

-    Pasēņot? Kad tu vispār pēdējo reizi biji mežā? - Pārsteigti pagriezos pret draugu.

-    Nu, tieši tāpēc! Un paskaties, kāds fantastisks mežs! Gluži kā ainiņas no senas pasakas!

Pavēros laukā pa logu - garām slīdēja ar tumši zaļām sūnām apauguši pakalniņi, starp kuriem vīdēja brūnas un zaļas sēņu micītes. Vietumis gluži kā mazas, koši sarkanas lāpiņas uzdzirksteļoja rietošās rudens saules sārto staru izgaismotas mušmires. No krūmāja vērās stirniņa - lielās, valgās acis bez izbīļa sekoja mums.

-   Tiešām skaisti, - pārsteigta konstatēju. Bieži nenākas redzēt tik idilliskas ainiņas. Klusībā nožēloju, ka fotoaparātu atstāju Ziga mājās.

Drīz vien gleznainais mežs beidzās un stiga izveda pie glītas guļbūves nelielā klajumiņā. Mājiņa izskatījās samērā svaiga, tāpat kā krāšņās puķu dobes zem tās logiem. Pie atvērtajām durvīm gulēja liels, balts suns ar garu, pinkainu vilnu. Masīvā galva rāmi dusēja uz sakrustotajām ķepām, bet tumšās acis uzmanīgi vēroja mūs izkāpjam no mašīnas.

-    Ceru, tas nekož. - Bažīgi nopētīju mājas sargu, cenšoties neaizklīst pārāk tālu no auto drošā patvēruma.

Mājiņas logā nokustējās baltie, mežģīņotie aizkariņi. Kāds mūs vēroja.

-     Ko tagad? Ir īstā? - Zigis pievirzījās tuvāk Ralfam, kas, iespiedis dūres sānos, saspringti pētīja namiņu.

-     Labvakar! Jūs pie kā? - no durvju puses atskanēja vecišķa balstiņa, bet tās īpašniece vēl nebija redzama. Mēs ar Zigi iztrūcināti saskatījāmies. Lielais suns ne ausi nepakustināja, bet skatienu arī nenolaida.

-    Pie jums droši vien. - Ralfs, paraustījis plecus, lietišķi devās uz durvju pusi. Suns nepievērsa viņam ne mazāko uzmanību, bet neatlaidīgi turpināja vērot mani un Zigi.

-    Tu neesi viens. Saki viņiem, lai nāk droši - Lācītis nekož, - namamāte informēja, pati palikdama apslēpta skatieniem.

-    Kaut kā man tas viss nepatīk, - Zigis nomurmināja, pārlaizdams skatienu krēslot sākušajam mežam.

-    Liecies mierā! Tas ir vecs tantuks. Ko viņa tev sliktu izdarīs? - Palaidu Zigi durvīs pa priekšu.

-    Atgādina pasaku par Ansīti un Grietiņu, - Zigis nelikās mierā, sekodams Ralfa piemēram un pārkāpdams mājas sargam, lai nozustu mājiņas iekšienē.

-    Un kurš no viņiem tu būtu? - ironiski noprasīju, gra- sīdamās sekot viņu pēdās. Tomēr Lācītim šoreiz bija iebildumi - lēni un cienīgi piecēlies kājās, dzīvnieks ar masīvo augumu aizšķērsoja man ceļu. Tagad tas izskatījās vēl lielāks.

-   Hehe, labs sunīt's, - nervozi un nepārliecinoši iekrek- šķējos. Suns uzmanīgi paostīja gaisu ap mani. Tumšās acis pustumsā iedzalkstījās. Bailēs izkalta mute, bet plaukstas pārklāja nodevīga aukstu sviedru kārtiņa. Nepatīk man suņi, it sevišķi - lieli un lācīgi.

Dzīvnieks lēnām pastiepās uz priekšu un piespieda karsto, pinkaino galvu man pie vēdera. Sastingu gluži kā Lata sieva, baidīdamās pakustināt kaut mazo pirkstiņu.

-    Vai, bērniņ, nebaidies tik ļoti! Lācītis tikai priecājas par mazo dzīvībiņu tevī. Viņš jau tik tevi samīļot grib! - No mājiņas pustumsas iznira mana glābēja - maza, sirma večiņa un, satvērusi suni aiz skausta, atvilka to nost. Dzīvnieks negribīgi paklausīja, pasperdams pāris soļu sānis, un ļāva man ieiet mājā.

-     Paldies, ka pameti mani, - nikni nočukstēju Zigim pie auss.

-    Bet ko tu gribēji, lai daru? Tas zvērs būtu mani saplosījis! - draugs tāpat čukstus taisnojās.

-     Ne nu plosītu, nekā. Tak teicu - Lācītis samīloties gribēja. - Tantuks aktīvi stūma mūs tālāk istabā. Par spīti sīkajam augumam un daudzajiem gadiem, večiņa bija apbrīnojami spēcīga. - Sēdieties, es jums kafiju uztaisīšu.

Mēs pievienojāmies Ralfam, kas jau sēdēja viesistabā pie apaļa galda, pārsegta ar tamborētu mežģīņu galdautu, un gluži vienaldzīgu sejas izteiksmi citu pēc cita stūma mutē ābolu plātsmaizes gabaliņus.

- Baigais sargeņģelis - un ja tas suns mani būtu sakodis? - nespēju nomierināties un ar pārmetumiem čukstus uzklupu pašapmierinātajam eņģelim, kas par atbildi tikai paraustīja plecus.

Kamēr saimniece rosījās pa virtuvi, pārlaidu skatienu istabas vienkāršajam iekārtojumam - gluži tāds, kādu varētu sagaidīt jebkuras lauku omītes mājās. Pie sienas dižojās sena ozolkoka kumode ar vecuma skartu spoguli, padomju laiku sekcijas daļa ar puķainām servīzēm aiz stiklotajām durtiņām, vienā istabas stūrī - ar tamborētu sedziņu apsegts padomju laiku televizors un tam pretī - vecs dīvāns, pārsegts ar krāsainu, arī tamborētu segu. Laikam tantukam nebija īpaši daudz ko darīt - mājas iekārtojumā izteikti dominēja tamborējumi. Pie sienām un uz visām brīvajām virsmām bija izvietotas fotogrāfijas - citas gadu laikā apdzeltējušas, bet citas gluži svaigas. Tajās bija attēloti smaidoši cilvēki, kas likās nemanām, ka viņus bildē. Un nevienā fotogrāfijā cilvēki neatkārtojās - katru reizi kāds cits. Tantukam daudz radinieku, - nospriedu, turpinot istabas apskati. Pa vidu senlaicīgajām un ne tik ļoti senlaicīgajām mantiņām bija ari kaut kas pavisam mūsdienīgs - uz neliela galdiņa istabas tālākajā stūrī klusi mirgoja ieslēgts datora monitors. Vai nu sirmā kundzīte ir ļoti moderna, vai arī meža ielokā nedzīvo gluži viena, - nodomāju.

-    Te nu būs. - Pārtraucot pārdomas, istabā parādījās mājas saimniece, nesot lielu paplāti ar punktotām tējas krūzītēm, lielu kafijas kannu un tādu pašu punktotu cukurtrauku. Gluži kā no manām bērnu dienu atmiņām, tikai ātrumā nevarēju atcerēties, kādām.

-   Vai ir prāta darbs dzert kafiju uz nakti? - Zigis nedroši iebilda.

-     Cik saprotu, mums daudz kas runājams. - Tantuks zīmīgi paraudzījās uz Ralfu. - Gan jau vēl noderēs.

Vīrietis neko neatbildēja, tikai piekrītoši pamāja. Likās, viņi sazinās bez vārdiem.

-    Labi, nu tad kādā jautājumā esat atbraukuši?

-   Vispirms gribēju jūs iepazīstināt. Nele Tarvida - notikumu vaininiece, viņas labākais draugs Zigmunds Lapin- skis. - Ralfs ar plašu rokas vēzienu norādīja uz mums, pirms pievērsās kafijai.

-   Jauki, jauki. Berta Smilga, Glabātāja. - Sirmā kundze mūs uzmanīgi nopētīja. Gaiši zilais, no vecuma pabalēju- šais acu skatiens uzmanīgi raudzījās, it kā katram no mums būtu divi pāri galvu vai vismaz krāšņs ragu kronis.

-     Saki, mīļais, - tantuks vērsās pie Ralfa, ar smalko, vecuma plankumiem klāto roku sakārtodama viņam matus. Lai arī šis žests šķita ikdienišķs, tajā jautās kaut kas draudīgs. - Saki: vai tu jau saviem draugiem pastāstīji, kas es esmu un ko daru?

Ralfs nevilšus sarāvās, negaidītā pieskāriena izbiedēts, un beidzot nolika kafijas tasi. Mani pārņēma nepatīkama nojausma, ka kaut kas nav īsti tā, kā vajag. Jutu, ka arī Zigis blakus nemierīgi sarosās. Ko mēs te īsti darām? Un kas ir šī Berta Smilga - pusjukusi tantiņa vai Visuma noslēpumu zinātāja?

-Jā, es īsos vārdos pastāstīju par pirmsākumu, - Ralfs nedroši apliecināja.

-     Labi, labi. Tad jau man aiztaupīsies lieks darbs. Varbūt tad ķeramies uzreiz pie lietas? Kas jūs īsti uztrauc?

-    Redzi, Nelei gadījās nokļūt tādā situācijā ar vienu no septiņiem…

-    Ak tad viņa ir tā…? Nu, man jau tā likās… - Tantuks asi palūkojās manī. Gaiši zilās acis viegli asaroja no piepūles.

-Jā. - Ralfs apmulsis paskatījās uz mani, kā pirmo reizi redzēdams. - Tad, lūk, Nele izdomāja, ka vēlas pārtraukt šo interesanto stāvokli, kurā, khm… viņa atrodas.

-     Ak Dievs! Beidz runāt aplinkus, puika! Tā arī saki - meituks sagribēja uztaisīt abortu. Varbūt esmu veca un dzīvoju mežā, bet ne tik stulba, lai nesaprastu, ap ko lieta grozās. Un to, ka Daniels ir ķēries pie sava plāna īstenošanas, es jau sen zināju, - Berta nikni pārtrauca Ralfu pusvārdā. - Nu, un kas tālāk?

-    Tagad Daniels viņu medī. Saki: vai tev ir nojausma, kāpēc Danielam vajag šo bērnu?

-     Njā, interesanti sanāk - visiem citiem viņš ir vajadzīgs, izņemot pašu mammu, - tantuks indīgi noķiķinājās. Jutu, kā asinis sakāpj vaigos.

-    Nav jau tā, ka man viņš nebūtu vajadzīgs, tikai viss notika tik negaidīti… turklāt es Dānieļu nemaz nepazīstu, un vientuļās mātes… - pašai negaidot, sāku taisnoties kā skolas skuķis, kas pieķerts bastojam.

-     Labi, skaidrs, - Berta mani pārtrauca ar asu rokas mājienu. - Un ko jūs gribat no manis?

-     Lai tu izskaidro - kas notiek? Vai tiešām Daniels ir ķēries pie Lielajiem? Dzirdēju, ka viens no septiņiem ir miris un zemestrīce Velsā ari neesot nejaušība. - Ralfs kļuva steidzīgs, juzdams, ka Bertai prāts nenesas uz garām sarunām.

-Jā, Poseidons ir aizgājis nebūtībā. Interesanti, vai ne? Kas to būtu domājis? - Tantuks sapņaini vērās kaut kur tālumā, tumšajā televizora ekrānā.

-     Grieķijā? Tajā zivjaudzētavā? - Ralfs nelikās mierā. Man atmiņā atausa pirms pāris dienām redzētais ziņu sižets par masveida zivju bojā eju kādā audzētavā netālu no Atēnām.

-Jā, cik dzirdēju, viņu esot pārsteiguši nesagatavotu, bet vecais neesot padevies bez cīņas - galu galā viņš ir viens no senākajiem, un te pēkšņi - tāda nekaunība!

-     Vai tas bija Daniels? - Aizturēju elpu atbildes gaidās. Man nebija ne mazākās nojausmas, par ko bija runa, bet tas apliecināja, ka Daniels ir spējīgs uz nopietnu ļaunumu - uz slepkavību.

-     Neviens tā īsti negrib par to runāt. Pāragri spriest. Bet pagaidām visas zīmes liecina, ka Daniels ir uzsācis bīstamu spēlīti. Droši vien atradis atbalstu arī starp pārējiem, bet es neņemos spriest. - Berta atgaiņājās kā no uzmācīgas mušas. Viņas sacītais neko nepadarīja skaidrāku, toties Ralfs šķita ieintriģēts.

-    Un zemestrīce?

-Ja var ticēt baumām, Gaja esot par mata tiesu izmu- kusi, līdz pēdējam brīdim neticot, ka kāds uzdrošināsies uzbrukt pašai Zemes dievietei. Bet… kāds uzdrošinājās gan. Gaja ir stipra - gluži kā klints okeānā. Pirmais sitiens ķēris tukšu gaisu, bet otru viņa neesot palikusi gaidot, - sirmā kundze likās patiesi uzjautrināta. Mēs ar Zigi saskatījāmies - Gaja, Zemes dieviete? Vai veča jokoja vai bija prātu izkūkojusi, viena pati mežā tupēdama?

-    Kas bija uzbrucējs? - Ralfs izskatījās norūpējies un satraukts.

-     Viņa saka - kāds no titāniem. Bet tu jau pats zini, kā tajā ģimenē iet, - pieraduši cits citu vainot par katru sīkumu. - Berta atmeta ar roku un ikdienišķi papildināja krūzes ar jaunu karstas kafijas devu.

Jo tālāk, jo trakāk, nodomāju. Bet iespējams, tā ir šifrēta valoda, kodu apkopojums, lai nepiederošie nesaprastu, par ko ir runa. Un vārdi - Gaja, Poseidons, titāns - ir iesaukas, aiz kurām slēpjas organizētās noziedzības pasaules dūži.

-     Pieņemsim, ka tas ir Daniels. Pieņemsim, ka viņš organizē uzbrukumus. Kāds varētu būt viņa mērķis? Ko viņš grib panākt? - Ralfs nelikās mierā.

-Nu, man ir versija. Kad viss sākās, es nedaudz papētīju vecus pierakstus, aprunājos ar aroda brāļiem un māsām, un man šķiet - es zinu, kas Danielam ir padomā. Bet, ja tas tiešām ir tā, - briest lielas, lielas nepatikšanas. - Tagad arī vecās kundzītes grumbu klātajam vaigam pārslīdēja uztraukuma ēna.

-    Kādas, Berta? Saki, kas tev ir zināms!

-    Mīļais puika, atceries - tie ir tikai mani pieņēmumi, nekas vairāk. Ļoti ceru, ka klūdos un tie nav nekas cits kā vecas večas murgojumi.

Tantuks ieturēja mākslinieka cienīgu pauzi.

-    Atceries, kā viss sākās? Sanāca kopā septiņi un izdomāja uztaisīt Zemi. Tad nolēma, ka pārāk daudz darba ieguldīts, lai kādā dienā viens muļķis izdomātu pielikt visam punktu. Lai tā nebūtu, kā galveno nosacījumu ieviesa - ja visi kopā uzsākām, tad ari visi kopā pabeigsim. Ja kāds spirinās pretī, - no Septiņnieka izslēdz. - Tantuks dramatiski sasita plaukstas, liekot mums iztrūcināti palēkties. Siltums un maigais, plūstošais stāstījums darīja savu - pamazām laidos miegā.

-     Labi, to es zinu, bet… - Ralfs gan bija pati uzmanība.

-    Pagaidi, nesteidzies, - veča viņu pārtrauca. - Es zinu, ka tu zini. Tikai gribu, lai tu sāc redzēt kopainu. Tātad dievišķo spēlīti varēja pārtraukt visi dievi kopā vai… kas? Visi cilvēki kopā! Atceries, katrā no mums ir dievišķā dzirksts - apvienotas tās radītu neaprakstāmu spēku!

-    Tātad, ja visi cilvēki sagribētu, tad…

-     Cilvēciskā pasaule beigtu pastāvēt, jā, tā tas ir. Tas ir ielikts pamata noteikumos. Tomēr ir vēl kāds veids. Un man bail, lca tieši tas ir Danielam padomā.

-    Kas tad?

-    Ja kādam cilvēkam - un ielāgo, es saku cilvēkam - būtu dievišķas spējas… un Lielā Septiņnieka dievišķās tiesības…

-     Viņš vienpersoniski varētu iznīcināt cilvēci, - Ralfs neticīgi pabeidza kundzes iesākto teikumu. - Bet tas nav iespējams!

-Jā? Kāpēc ne? - Berta šķelmīgi palūkojās manī. - Kā tev šķiet, kas tad ir tas?

Man piepeši atkal kļuva slikti - istaba sagriezās baltā tamborējumu viesulī, bet kuņģī šķita iekritis auksts svina gabals, kas spieda uz augšu kafiju ar plātsmaizēm.

-     Bet… nē, tam nav nekādas jēgas! Ja pārējie no Lielajiem uzzinās, ko Daniels ir uzsācis… - Ralfs strauji pielēca kājās un nervozi staigāja pa nelielo istabu, pāris soļos šķērsodams to no vienas sienas līdz otrai. Tas neuzlaboja manu pašsajūtu. Krampjaini ieķērusies Zigim rokā, ar skatienu lūdzos izvest mani laukā, nespēdama pateikt ne vārda. Bet

Zigmunds šķita pārņemts ar notiekošo un pat nemanīja manu kluso izmisumu.

-    Viņu izslēgs no Septiņnieka! - tagad tantuks pabeidza Ralfa domu. - Ja vien viņš nesavāc savā pusē pietiekami daudz piekritēju vai…

-    Nenovāc atkritējus… - Ralfs bija papīra baltumā.

-    Es tūlīt vemšu, - beidzot atradu spēkus pievērst sev apkārtējo uzmanību.

-    Sasodīts! - Sapratis situācijas kritiskumu, Ralfs acumirklī noreaģēja - gluži kā mazu bērnu paķēris mani uz rokām, pēdējā brīdī izstiepa laukā no mājas un nolaida miklajā zālītē, kur es pateicīgi izlaidu laukā kuņģa saturu.

-     Ko tu velc līdz pēdējam? - Mans miesassargs izskatījās drīzāk dusmīgs nekā norūpējies.

-     Es nevilku! Tas pēkšņi uznāca! - atguvusies vārgi protestēju.

-    It kā mums problēmu trūktu, - viņš turpināja neapmierināti bubināt.

Nelabums sāka atkāpties, bet es vēl nejutos pietiekami spēcīga, lai celtos kājās, tāpēc paliku sēžam uz vēsās zemes, atbalstījusi sakarsušo pieri rokās. Ķermeni pārņēma nespēks un nevēlēšanās kustēties, baidoties izraisīt kārtējo nelabuma lēkmi.

Ārā bija satumsis, un pie rudenīgajām debesīm jau iemirdzējās pāris zvaigžņu. Tumšais mežs draudīgi šņāca, ceļoties asam, nepatīkamam vējam.

-     Runājot par problēmām - ko tas viss nozīmēja? - Ar īkšķi norādīju uz māju. Zigis un sirmā kundze bija smalkjūtīgi palikuši istabā, nevēlēdamies būt liecinieki manam vājuma brīdim.

-    Ko tieši tu domā? - Ralfs apstājās man aiz muguras un, atgāzis galvu, pētīja agrās zvaigznes.

-    Nu, tie teksti par zemes dievietēm un titāniem… Ja es pareizi sapratu, Daniels novāca kaut kādu džeku, vārdā Poseidons, bet tas pārējais… Piedod, laikam neesmu tik attapīga.

Ralfs vilcinājās ar atbildi, tās vietā palīdzēdams man uzslieties kājās. Īstenībā - tīri laicīgi, man dibens jau sāka salt, sēžot mitrajā zālē.

-   Tu neesi neattapīga, tikai ļoti spītīga. Un patlaban tu ietiepīgi atsakies ticēt notiekošajam, lai gan… Man šķiet, pierādījumu ir vairāk, nekā vajag. - Ralfs uzlika roku man uz vēdera. No viņa starojošais siltums patīkami apņēma un nomierināja.

-    Bet tas ir tik mulsinoši. Turklāt - es neko nejūtu. Tas ir - es nejūtos kā mamma, nejūtu bērnu sevī.

-    Tu esi tikai pirmajā mēnesī! Protams, tu neko nejūti. Tas ir normāli.

Ārā sāka kļūt drēgns, tomēr vilcinājos doties atpakaļ. Bija daudz neskaidru jautājumu, kurus vēlējos uzdot, bet galva šķita kā ar vati piebāzta.

-    Klau, saprotu, tev tagad nav viegli, bet… neaizmirsti, esmu tavs sargeņģelis par spīti tam, ka tu man netici. Un mans darbs ir parūpēties par tevi. Nevaru apsolīt, ka viss būs labi, bet darīšu, ko spēšu.

Ralfs pastiepa rokas un mani apskāva.

-     Khm… ļoti atvainojos, bet vai mums nebūtu jādodas? - Ap mājas stūri parādījās Zigis, izskatīdamies viegli pārbiedēts. - Tas tantuks ir ķerts.

Pēdējā piezīme tika izteikta čukstus un papildināta ar daiļrunīgu pirksta pagrozīšanu pie deniņiem.

-     Viņa mani izmeta pa durvīm. Un nedomājiet, ka pārnestā, - burtiskā nozīmē. Vecs cilvēks, bet tik stipras rokas.

-      Žēl, laikam tad apciemojums būs beidzies. Man vēl vajadzēja šo to noskaidrot. - Ralfs, klusi nolamājies, atlaida mani. Dzestrais gaiss atkal brīvi piekļuva manām izvārgušajām miesām, liekot notrīcēt.

-     Kāpēc mēs nevaram iet atpakaļ un pajautāt? - biju neizpratnē par viņa sarūgtinājuma iemeslu.

-     Tāpēc, - Ralfs norādīja uz guļbūves ieejas durvīm, kur baltā suņa vietā bija uzradies tikpat liels, tikai draudīgāka paskata melns sugasbrālis.

-    No kurienes tas te uzradies? - Nebiju pamanījusi, kā lielais dzīvnieks paslīdēja mums garām.

-    Varbūt jāpasauc viņa? - Zigis ierosināja.

-     Nē, nav jēgas. Glabātāja vairs ar mums nerunās. Un nedomāju, ka kāds cits no viņiem to darīs. Savu iespēju esam izmantojuši. - Ralfs devās atpakaļ uz mašīnu. Mēs ar Zigi gluži kā divi zoslēni metāmies viņam pa pēdām, vēlēdamies ātrāk tikt prom no spocīgās vietas un tālāk no draudīgā, tumšā meža. Mani nepameta neomulīga sajūta, ka tantuks un suņi nav vienīgie, kas mūs pavada.

-                ATKLĀSME

-     Ziniet, es labprāt kaut ko apēstu, - nedroši ieminējos, kad beidzot bijām tikuši laukā no meža un atpakaļ uz lielceļa.

Ralfs veltīja man iznīcinošu skatienu.

-    Saki: kāda jēga, ja pie pirmās izdevības tu atkal visu izlaidīsi laukā?

-    Man arī gribētos kaut ko iekost. Neatceros, ka būtu šodien ēdis ko vairāk par rīta kafiju, pāris šokolādes bato- niņiem un tām sasodītajām ābolu plātsmaizēm, - Zigis neapmierināti piebalsoja.

-     Labi jau, labi. Sapratu. Kur mēs nakts vidū paēdīsim? - Šoferītis nelikās izsalcis.

-     Nu, nav jau nemaz tik vēls, un domāju, ka gan jau kādā statoilā varēsim tējiņu ar karstmaizīti nobaudīt… - nedroši ierosināju, saņemdama klusu atbalsta ņurdienu no aizmugurējā sēdekļa.

-    Labi, nākamais benzīntanks ir mūsējais.

Pēc pusstundas, stāvot gaiši izgaismotajā benzīntanka veikaliņā un ēdot karstu hotdogu ar visām iespējamām mērcītēm, jutos kā septītajās debesīs. Kuņģis priecīgi urkšķēja nākamās izrādes priekšnojautās. Tumšais mežs, jokainā tantiņa un baisie suņi manās atmiņās pamazām zaudēja draudīgo auru. Bet draugs, šķiet, vēl nevarēja tikt tam pāri.

-    Tas tantuks bija galīgi ķerts, - Zigis iesāka, kad pirmais izsalkums bija rimis.

-     Ja tev ritētu kāds simt divdesmitais gads, tu ari nebūtu īsti saulstariņš, - Ralfs iebilda, ar pilnu muti košļājot karstmaizīti kovboju gaumē.

-     Simt divdesmit? - pārsteigumā iesvilpos, uz mirkli atraudamās no ēdiena.

-     Nu apmēram. Bet tas vēl nav nekas pēc Glabātāju mērogiem. Parasti šajā amatā viņi nostrādā kādus divsimt, divsimt piecdesmit gadus. Pazinu vienu Glabātāju Igaunijā, viņš nodzīvoja līdz divsimt septiņdesmit trim gadiem. Bet tam ari bija raksturiņš!

-    Nemaz nebrīnos - kamēr igauņiem pielec, ka pienācis laiks! - Zigis noķiķinājās, liekot ari man iespurgties tējas tasītē, apšļakstot Ralfa jaku un par to saņemot negantu skatienu.

-     Ļoti asprātīgi. - Vismaz viens no mums nesmējās.

-     Saki: cik Glabātāju vispār ir? - nomainīju tēmu, lai vairs nekaitinātu Ralfu.

-     Nu, parasti katrā reģionā pa pārītim. To grūti pateikt. Nav jau ari viņiem arodbiedrību, un neviens uzskaiti neveic. Ir bijuši laiki, kad kādā pasaules nostūrī nav neviena. Piemēram, Dienvidamerikā ap piekto gadu simteni bija tikai viens, bet tas pats lāgā netika galā ar uzticēto pienākumu. Ari Krievijā iet grūti: tur Glabātāji parasti ilgāk par simt, simt piecdesmit gadiem neiztur - pārāk piesātināta astrālā dzīve. Viņiem atmiņa uzkaras. - Tagad bija Ralfa kārta ķiķināt par joku, kura dziļākā būtība mums diemžēl palika apslēpta.

-     Lai nu kā - bet tā Berta bija ķerta, - draugs nodeklamēja ar atskaņām. - Kad palikām divatā, kļuva pavisam traki!

-    Viņa tev uzmācās? - Šoreiz arī Ralfs smējās par manu joku.

-    Nē. - Zigis mūs pārmetoši nopētīja. - Viņa sāka mur- mulēt kaut kādus pilnīgus bezsakarus - par apskaidrībām un svētajiem rakstiem. Pilnīgs sviests!

Tomēr Ralfam tas nešķita bezsakars - sasprindzis kā medību suns, kas uzodis pēdas, viņš ar skatienu centās nohipnotizēt Zigi.

-     Pagaidi. Tu vari atkārtot, ko tieši viņa teica? Tikai nesteidzies! Apdomājies, katrs vārds ir no svara!

Gluži kā izbiedēts trusītis Zigmunds lēnām pamāja ar galvu, nespējot novērst skatienu no Ralfa.

-     Labi, es pacentīšos. Tikai… zini, tam nebija jēgas, tikai nesakarīgi vervelējumi.

-    Tici man, tam ir jēga. Pat ļoti liela. Tāpēc… tagad dziļi ieelpo un atbildi - ko viņa tev teica?

-    Viņa teica… ka nākamās sērijas anotāciju varot atrast svētajos rakstos, bet lai neuztverot visu burtiski, jo jāņem vērā arī raidlaiks un auditorija. Un tad viņa teica kaut ko par apskaidrību, kas sāksies divpadsmitos trīspadsmit, - Zigis nodeklamēja gluži kā pantiņu. - Droši vien kāds meksikāņu seriāls. Tiem vienmēr ir tādi jocīgi nosaukumi.

Viņam taisnība - manām ausīm tās izklausījās pēc pilnīgām muļķībām, bet ne Ralfam. Nekustīgi vērdamies kaut kur sev priekšā, mans sargs bez skaņas kustināja lūpas, atkārtodams Ziga sacīto.

-     Saki - vai viņa lietoja tieši šo vārdu? Apskaidrība?

-     Nu, es neatceros. Bet kaut kas uz to šniti bija - apskaidrība, apjausma, atklāsme. Kaut kā tā…

-     Atklāsme… Jā, tas varētu tā būt… Un pēc tam? Ko viņa teica pēc tam?

-      Neko vairs. Teica, ka mums laiks doties, piecēla mani no krēsla un izstūma pa durvīm. - Zigis neizpratnē paraustīja plecus. Arī es nespēju saskatīt, kāda tam būtu nozīme.

-     Skaidrs. Vai kādam no jums ir Bībele? - Ralfa jautājums pārsteidza. - Njā, tā jau domāju. Jādabū Bībele.

-     Kur lai mēs vienos naktī dabūjam tev Bībeli? Tu aptracis esi, vai? - biju neizpratnē.

-     Nezinu. Nav ne mazākās nojausmas. Bet, lai izplānotu turpmāko rīcību, ir nepieciešama Bībele, - neko tuvāk Ralfs paskaidrot netaisījās un ar sparu iekodās karstmaizē, norādīdams uz sarunas beigām.

Savukārt mans mērs tagad bija pilns. Uzvirmoja dusmas, kuras jau labu laiku apspiedu. Līdz šim nebiju saņēmusi nevienu prātīgu atbildi, un, šķiet, labākais draugs bija pārgājis vājprātīga maniaka pusē, kas iedomājās sevi par manu sargeņģeli. Ha! Eņģelis atradies!

Lēnām un prātīgi noliku hotdogu un cieši palūkojos Ralfā, cenšoties nodibināt acu kontaktu. Zigis uzreiz saprata, ka tūlīt ies vaļā, un, klusu atvainojies, nozuda benzīntanka tualetes virzienā - ilgie draudzības gadi bija iemācījuši viņam lasīt manu noskaņojumu kā atvērtu grāmatu. Tomēr šoreiz viņš kļūdījās. Es netaisījos kliegt un ārdīties - biju pārāk piekususi šādām aktivitātēm, lai gan dusmas aizdeva spēkus, bet ar tiem bija par maz.

Beidzot Ralfam pielēca, ka cenšos iegūt viņa nedalītu uzmanību, lai pateiktu ko svarīgu. Samulsis arī viņš uz mirkli pārstāja ēst un pārsteigts palūkojās. Bet es - es pat nezināju, ko vēlos teikt.

-      Es izstājos, - man paspruka. Acumirklī dusmas nomainīja absolūts un pilnīgs nogurums. - Lai arī kas par slimu, perversu spēli šī būtu, - es izstājos. Man nav ne spēka, ne laika šādām muļķībām. Tagad tu mūs vedīsi atpakaļ uz Rīgu un rīt pazudīsi no manas dzīves uz visiem laikiem. Dzirdi? Es nejokoju. Man tam nav spēka. Man nav pat spēka dusmoties. Vienkārši liec mani mierā.

-    Nele…

Pārtraucu Ralfu pusvārdā, ar pirkstu galiem aizspiežot viņa lūpas. Lai kādi vārdi bija aiz tām, - nevēlējos dzirdēt.

Viņš maigi, bet stingri satvēra manu delnu un atvirzīja to no mutes. Zilās acis izstaroja rūpes, un, lūkojoties tajās, es pat uz mirkli noticēju to patiesīgumam.

-    Nele, - viņš vēlreiz maigi iesāka. - Tu nevari izstāties. Tā nav spēle. Tā ir tava dzīve.

Jutu, kā acu kaktiņos sariešas asaras - ne jau aiz dusmām vai vilšanās, ka neesmu saprasta, bet aiz lielā noguruma, kas apskaloja kā stindzinoši viļņi.

-     Lūdzu, laid mani. Ļauj man iet, - mainīju taktiku, lūdzoši vērdamās savā sargā, gūstītājā, cilvēkā, kas pēdējo dienu laikā apgrieza manu dzīvi kājām gaisā. - Es gribu mājās. Jau dienām neesmu runājusi ar vecākiem. Mans tēvs jau droši vien ir pārnervozējies zils. Lūdzu, ļauj man viņiem piezvanīt!

-     Nele, es labprāt, bet tu apdraudēsi pati sevi, un to pieļaut es nevaru. Saproti pareizi. Patlaban notiek trakas lietas - ar tevi, ar pasauli kopumā. Vienīgais, ko lūdzu, - uzticies man.

Viņa seja atradās pavisam tuvu, tā ka čukstus izteiktie vārdi apsvilināja manus vaigus ar karstu dvesmu.

Tagad jau raudāju pilnā balsī. Uzpildes stacijas darbinieki lūkojās uz mums kā ķertajiem un droši vien sprieda, ka Ralfs mēģina mani pasūtīt, bet es reaģēju, kā normālai histēriķei pienākas.

-    Zigi, ņem savu siermaizi, mašīnā apēdīsi, - Ralfs stingrā balsī nokomandēja Zigmundu, kas, iznācis no tualetes, pārsteigumā apstājās, redzot manu saraudāto, sarkano ģīmi.

Ralfs satvēra mani aiz pleca un sev pa priekšu izstūma pa uzpildes stacijas durvīm.

-    Abi kāpiet aizmugurē. Tu, Zigi, pieskati viņu, lai atkal nesākas vemšanas lēkme, - vīrietis lietišķi nokomandēja, un mēs abi ietrausāmies aizmugurē. Zigis mierinoši mani apskāva un glaudīja matus, kaut ko nesakarīgi murmulē- dams zem deguna.

-    Mēs tagad brauksim atpakaļ uz Rīgu. Pie tevis, Zigi, atgriezties nevaram, Daniels droši vien mūs tur jau gaida. Tāpēc vedīšu jūs uz drošu paslēptuvi. Negaidiet pieczvaig- žņu viesnīcu, bet vismaz jumts virs galvas un gultas tur būs, - Ralfs īsumā paskaidroja, izliecies starp priekšējiem sēdekļiem un uzmanīgi mūs nopētīdams. - Nele, centies kaut nedaudz pagulēt.

Piekrītoši pamāju ar galvu, nerazdama spēku atbildēt, bet nebūdama pārliecināta, vai Ralfa lūgums ir izpildāms. Par spīti nogurumam, nervu kamols pakrūtē nemazinājās.

Tomēr, tiklīdz mašīnas dzinējs iemurrājās un salonā ieplūda silts gaiss, dienas satraucošie notikumi sāka pagaist un prātu pārņēma nemierīgs, bet dziļš miegs.

Kad atvēru acis, aiz loga zibēja Jūrmalas šoseja un Spice. Ralfs bija mūs vedis pa apkārtceļiem. Aiz loga valdīja piķa melna tumsa, ko vietumis dzeltenu iekrāsoja pilsētas uguņi. Zigis blakus klusu šņākuļoja. Biju aizmigusi viņam uz pleca, tāpēc tagad ar grūtībām varēju iztaisnot nogulēto un notirpušo sprandu. Pavēros pulkstenī uz priekšējā paneļa - tas rādīja pusčetri. Ralfs, pamanījis rosīšanos uz aizmugurējā sēdekļa, ar klusu smaidu vēroja mani atpa- kaļskata spogulī.

-    Kā gulēji?

-    Kā sista, - miegaini nomurmināju.

-    Vai jūties labāk?

-     Kā to ņem. Joprojām esmu stāvoklī un bēguļoju no kāda bīstama tipa kopā ar kādu, iespējams, ne mazāk bīstamu… Nē, laikam tomēr nav labāk.

-    Pacieties vēl nedaudz, drīz būsim klāt, - Ralfs ignorēja sarkasmu.

-    Kurp mēs braucam?

-     Pie kāda mana sena drauga. Viņš man ir pateicību parādā, tā ka domāju - uzņems ar atplestām rokām.

-    Kur dzīvo tavs draugs?

-    Dārziņos, aiz Rumbulas.

-    Khm… interesanta apmešanās vieta priekš… Kas īsti viņš ir? Cilvēks, eņģelis, dēmons?

-    Pēc būtības viņš ir vellata, bet neizdevies.

-    Vellata? Tā kā velns? Sātans? - Miega pārplūdinātais prāts atteicās saprast.

-    Nē, - Ralfs klusu nosmējās. - Ne tā kā velns. Principā vellatas nodarbojas ar sīkām riebeklībām - nu, piemēram, nodedzina kādam pirti, lietus laikā uz zemesceļa pārdur riepu, baltajai veļai mazgāšanas laikā piemet kādas sarkanas apakšbikses, uzkar cieto disku, atbildīgākajā brīdī nosēdina fotoaparāta baterijas…

-     Skaidrs, skaidrs, - apklusināju Ralfu. - Bet kas tad šim ir vainas? Kāpēc neizdevies?

-    īsti nemāku teikt, bet… kaut kā viņam neiet. Nevienu riebeklību nevar pareizi nostrādāt.

-    Nu, piemēram?

-    Piemēram… - Ralfs uz mirkli aizdomājās un klusēdams vērās tukšajā ielā. - Piemēram, viņš uz ledus paklupina cilvēku un tādējādi paglābj no lāstekas, kas nokrīt soļa attālumā. Vai arī - džeks nokavē starppilsētu autobusu, lai brauktu pie sievas uz dzemdību namu. Kamēr viņš gaida nākamo, pirmo reizi mūžā ieiet spēļu zālē un ar pirmo iemesto monētu vinnē tūkstoti latu. Pats laimīgs, un ari sieva ar bērneli priecīgi. Un tā vienmēr, lai ko ari Jancis darītu, viss uz labu.

-     Varbūt viņam karma tāda, - vīlusies nomurmināju. Biju iedomājusies, ka noslēpumainais draugs, šis Jancis, varbūt beidzot būs īsts, normāls cilvēks. Cik naivi!

-Jā, karma! - Ralfs sirsnīgi iesmējās. - Bet domāju, tev viņš patiks - tāda pati asa mēle kā tev.

-     Jauki, man ir kaut kas kopējs ar vellatu. Manam tēvam jau sen bija tādas aizdomas.

Zigis pamodās, kad klusām pielipinājām pie nelielas, balti apmestas mājiņas pašā Dārziņu rajona sirdī.

-    Esam jau klāt? - izkrekšķinājies un izberzējis miega pilnās acis, puisis painteresējās.

-    Jā, jau klāt, - drūmi atbildēju, uzmanīgi vērodama apkārtni. Cik nu valdošā tumsa ļāva saskatīt, gan mājiņa, gan tai piegulošais dārziņš izskatījās dziļi mietpilsoniski - kārtīgi iekoptas puķu dobes abpus bruģētai taciņai, kas veda no vārtiem līdz durvīm, daži augļu koki un soliņš, kur kājas atpūtināt.

Ralfs īsi uzpīpināja, un par atbildi tumšajos mājiņas logos iedegās dzeltenas gaismiņas. Pēc mirkļa no mājas izsteidzās saimnieks un ātrā solī devās atvērt vārtus, lai auto varētu iebraukt sētā. Izskatījās, ka mēs tiekam gaidīti.

-    Klusu, nāciet ātri iekšā, - palikdams ēnā, saimnieks čukstus vedināja mājā.

Māja izrādījās tikpat mietpilsoniski iekārtota kā pagalms - gaitenī gaidīja veca koridora iekārta, apkarināta ar mēteļiem un jakām, pusi grīdas aizņēma kurpju kaudze un labākus laikus piedzīvojis strīpains kājslauķis. Saimnieks nozuda mājas dziļumos, pirms paspēju viņu apskatīt.

-      Ģērbiet nost jakas un ejiet istabā, man ar Janci virtuvē jāpārmij pāris vārdu, - Ralfs nokomandēja mūs uz istabu, kas atradās aiz durvīm pa labi no gaiteņa. Tā izrādījās neliela, bet mājīga viesistaba ar padomju laiku ģimenes mājai raksturīgu iekārtojumu - vienu sienas daļu aizņēma tumša sekcija, aiz tās stiklotajām plauktu durvīm rindojās grāmatu sējumi no sērijas Piedzīvojumi, fantastika, ceļojumi un Džeka Londona Kopoti raksti. Nedaudz tālāk uz vaļēja plauktiņa greznojās māla figūriņas, attēlojot mazus velniņus dažādās nodarbēs un pozās - cits pīpēja pīpi, cits pozēja ar alus kausu rokās, bet bija arī tādi, kas centās tikt pie ģimenes pieauguma.

Otrā istabas stūrī pie loga stāvēja vecs, izvelkams dīvāns ar koka listēm apsistām malām, pārklāts ar tautisku segu. Sāniski pie tā bija izvietoti divi klubkrēsli, katrs savā krāsā un formā, bet pa vidu uz žurnāla galdiņa kūpēja liela māla krūze ar piparmētru tēju, izplatot gaisā patīkamu, maigu aromātu, un brūni zaļas māla tējas krūzītes. Mēs apmierināti iekārtojāmies uz dīvāna un, negaidot atsevišķu uzaicinājumu, salējām aromātisko tēju.

-    Tas džeks, pie kā mēs tagad esam, nu, tas Jancis, viņš ir vellata, - informēju Zigi par namatēva nodarbošanos.

-     Ko? Velns, vai? - Puisis izskatījās tikpat sašutis, cik es pirms brīža.

-     Nēēē… Tur tā baigi smalki. Vellatas darot visādas sīkas riebeklības, piemēram, uzmet ievārījumu uz taviem Armani džinsiem, izsit autiņam logu un nozog maģi, nu tā apmēram, - gudri paskaidroju.

-     Forši, tagad zināšu, kas pie tā visa vainīgs, - Zigis zobgalīgi atcirta, bet, redzot manu akmens cieto sejas izteiksmi, samulsa. - Tu ko, nopietni?

-    Nu, vismaz Ralfs tā stāstīja. Un tu jau mums esi tas ticīgais, skeptiķa loma šajā duetā ir uzticēta man.

-    Un ko tad mēs te darām?

-    Jancis esot citāds - tāds neizdevies. Viss riebīgais, ko viņš izdara, beigās cilvēkiem nākot par labu. Turklāt viņš esot pateicību parādā Ralfam, - īsumā paskaidroju situāciju.

Zigis paspēja daiļrunīgi novaibstīties, pirms istabā atgriezās Ralfs un namatēvs.

-    Iepazīstieties, Jancis. Janci, tie ir Nele un viņas draugs Zigmunds.

Pirmo reizi redzēju īstu vellatu, tāpēc nedaudz vīlos, neko pārdabisku neieraugot. Istabas vidū, mulsi lauzīdams kaulainās, garpirkstainās rokas, stāvēja pusmūža vīrelis apmēram no manas auguma un svara kategorijas. Kalsnā ķīļveida sejiņa saviebta patiesā un platā smaidā, kas sniedzās gandrīz līdz smailo ausu ļipiņām. Viss šajā personā bija smalks un tievs, izņemot lielo, gaļīgo degunu, kas gluži kā krupis sēdēja sejas vidū, un lielās, ar īsiem matiņiem pārldātās ausis, kas bija pārsteidzoši spicas un atļukušas.

Gandrīz kailo galvvidu daiļoja pāris sirmu matu. Arī ģērbies vellata bija sarkanmelni rūtotā flaneļa kreklā un vienkāršos, novalkātos džinsos, kas izskatījās pāris izmēru par lielu un uz kalsnā auguma turējās vien ar platas jostas palīdzību. Vidusmēra onkulītis, ar kādiem pilnas ielas.

- Ļoti patīkami, - Jancis kautrīgi nomurmināja un pastiepa kaulaino roku sveicienam, nosarkdams līdz ausu galiņiem. Mēs ar Zigi uzmanīgi paspiedām draudzīgo roku, baidoties salauzt kādu kaulu.

Kad atkal ieņēmām vietas uz dīvāna, Ralfs īsumā atstāstīja sarunu virtuvē. Viņi vienojušies, ka paliksim šeit, cik ilgi būs nepieciešams vai arī līdz Daniels mūs atradīs. Otrā istabā jau gaidīja saklātas gultas, un Ralfs aizdzina mūs gulēt, neļaujot pabeigt dzert tēju. Es arī daudz neprotestēju, jo, lai arī mašīnā biju nosnaudusies, rūķītis Miedziņš atkal klauvējās pie apziņas durvīm. Līdz ar to, tikko vaigs pieskārās pēc smilšu neļķēm smaržojošajam, baltajam spilvenam, apziņa aizpeldēja - es iegrimu dziļā, mierīgā miegā un netraucēti tur pavadīju nākamās deviņas stundas, lidinoties pa mākoņiem, kuros nebija vietas ne Ralfam, ne Danielam, ne ari manam interesantajam stāvoklim.

Mani pamodināja no dārza plūstošās skaņas - šķiet, Zigis bija pamodies jau pirms kāda laika un kopā ar mājas saimnieku rosījās pa āru. Dzeltena rudens saule centīgi lauzās istabā pa puspievērtajiem aizkariem, radot ideālu skatuvi putekļu dejām. Apmierināti izstaipījos, nejuzdama ne mazāko vēlēšanos pamest silto migu. Domas riņķoja kā apdullušas rudens mušas, ar ldusu spindzoņu atsizdamās pret aizmirstības stiklu. Tomēr svētlaimei nebija lemts ieilgt - Ralfs ienāca bez klauvēšanas.

-     Pietiek gulēt! Pulkstenis jau pāri diviem dienā. Jancis ar Zigi ir sagatavojuši lielās brokastis, paēdīsim, un tad mums nopietni jāaprunājas. - Miesassargs šķita ļoti lietišķs.

-      Un kur tad palika labrīt? - Jaukais noskaņojums pagaisa kā nebijis.

-    Nele… - Ralfs aizkaitināti novilka.

' - Ko tu visu laiku uz mani pukojies?

-    Man tāds darbs.

-     Nu, tad tavs darbs ir draņķīgs. Vai arī tu esi draņķīgs darbinieks. Neticu, ka visi sargeņģeļi ir tādi īgņas, - neapmierināti purpināju, cenšoties zem segas apģērbties, jo izskatījās, ka Ralfs netaisās iet laukā no istabas vai vismaz novērsties. Laikam baidījās, ka atkal padošos miega varai.

Cik varēju spriest no neizdevīgā segapakšas skatpun- kta, mani vārdi likās aizskāruši kādu stīgu Ralfa dvēselē, jo viņa skatiens kļuva domīgs.

-     Nerunā muļķības, es nemaz visu laiku neīgņojos, - Ralfs mēģināja taisnoties. Nolēmu kalt dzelzi, kamēr vēl karsta, un uzspiest uz jūtām. Nebija viegli vienlaikus cīnīties ar džinsiem zem segas, tomēr citas iespējas varēja arī nebūt.

-      Nē, tu īgņojies gan, un purpini un bubini, un brēc uz mani. Man jau tā nav viegli - galvā īsta putra, kuņģī revolūcija un tad vēl tu ar savu mūžīgo neapmierinātību. Tev neko pa prātam nevar izdarīt, lai gan pēc teorijas būtu jābūt otrādi. Tu kalpo man, es izrādu neapmierinātību, tu raudi un pārdzīvo.

Garā un izjustā monologa beigās izlīdu no segapakšas pilnībā apģērbusies, lai aci pret aci satiktos ar pārsteiguma un neticības pilnu skatienu. Laikam nedaudz pāršāvu pār strīpu. Mana pašpārliecinātība sāka lēnām izplēnēt - kā nekā viņš bija vismaz galvastiesu garāks par mani un apveltīts ar miesasbūvi, ko mēdz dēvēt par divdurvju skapi. Nebija prāta darbs kaitināt tādu milzeni.

-    Nu, man nebija ne jausmas, ka tu tā jūties, - Ralfs domīgi iesāka. - Tādā gadījumā es atvainojos.

-     Tava atvainošanās ir pieņemta. - Centos apslēpt atvieglojumu un nezaudēt cienīgo paskatu. - Un tagad varbūt iesim brokastīs? Esmu mežonīgi izsalkusi.

Zigis un Jancis bija pacentušies godam. Dārzā zem veciem ķiršu kokiem bija uzklāts grezns brokastu galds. Tur bija Ziga slavenās rauga pankūkas, ceptas desiņas, lielās šķēlēs sagriezts, balts un mīksts mājās siets siers, skābēti gurķīši un mazi, zaļi marinēti tomātiņi, smaržīga rupjmaize un īsts lauku sviests. Ievēroju, ka visi trauki bija gatavoti no krāsaina, apdedzināta māla, bet galdu sedza lina galdauts ar auseklīšiem. Šķiet, vellatam pie sirds gāja viss tautiskais un dabiskais.

-     Čau, sirsniņ! Kā gulēji? - Zigis šķita nedabiski labā noskaņojumā. Uzspiedis man uz vaiga ašu buču, puisis turpināja rosīties pie galda, klusām svilpodams jautru, bet aplamu melodiju. Zigim uz ausīm bija uzkāpis nevis viens zilonis, bet vesels bars. Bet dziedāt viņam patika - skaļi, aizrautīgi un tik šķībi, ka otrajā klasē viņu palūdza vairs nenākt uz kora mēģinājumiem, jo citi bērni vilka līdzi puišeļa šķībajam meldiņam.

Un tagad viņš biedēja piemājas zvirbuļus ar negantu svilpienu sēriju. Šķiet, tas gāja pie sirds tikai vellatam.

-    Čau, čau, - atņēmu sveicienu. - Tu varētu beigt gaudot? Dienas sākums labs, nevajag to bojāt.

-     Lūdzu, pie galda, - Jancis ar plašu vēzienu aicināja brokastīs.

Lai ari gaisā jutās rudens tuvums, tomēr saulīte patīkami sildīja un mājas siena nodrošināja aizvēju. Vai nu pie vainas bija svaigais āra gaiss, vai arī ilgais laiks kopš pēdējās ēdienreizes, bet viss garšoja lieliski. Nespēju atcerēties, kad būtu tik garšīgi brokastojusi, pusdienojusi vai kā lai ari to nosauktu.

Kad maltīte bija ieturēta, mēs laiski atlaidāmies vecajos dārza krēslos un izbaudījām patīkamo mieru, kas piepildīja katru dvēseles nostūri.

-Jauka vieta, man te patīk, - klusumu pārtrauca Zigis, pārlaizdams skatienu apkārtnei.

-    Jā, man ar' te viss iet pie sirds, - Jancis piebalsoja. - Un kaimiņi jauki. Pa labi, tajā sarkano ķieģeļu mājā dzīvo kāda paveca spīgana. Ļoti patīkama sieviete. Dažreiz gan viņai uznāk… Bet toties pie viņas var vienmēr dabūt svaigu pienu.

Pēdējā piebilde mūs ar Zigi izrāva no klusās svētlaimes. Jautājoši palūkojos Ralfā, kas par atbildi tikai paraustīja plecus. Sak', ko lai dara - spīganām uznāk melnie brīži.

-     Un otrā pusē? - Zigis norādīja uz koka mājiņu pa kreisi no Janča dārza.

-     Tur? Tur dzīvoja viens zintnieks, iekams nekļuva galīgi vecs un vārgs. Tad dēls paņēma. Tagad māja stāv tukša, es it kā pieskatu, lai apkaimes puikas logus neizdauza.

-    Izklausās, jūsējo te ir daudz, - ar izbrīnu konstatēju.

-      Kādreiz bija. Tagad paklīduši kur kurais. Pirms gada mājā otrpus ielai ievācās jauks sumpurņu pāris ar diviem mazajiem. Vīrs strādāja bankā, vadošā amatā, bet sieva - skaistumkopšanas salonā. Smuka sieviete. Bet… dabūja izvākties. Apkaimes suņi juka prātā - cauru dienu un nakti gaudoja, rēja kā nelabie. Žēl, sirsnīgi cilvēki bija. - Jancis apcerīgi lūkojās divstāvu ēkā pāri ielai.

-    Nūja, tā jau ir ar tiem suņiem, rej kā nelabie, - Zigis apmulsis piebalsoja.

-    Labi, ka šodien nav uz darbu jāiet, tāda smuka diena pagadījusies. īsta atvasara. - Jancis, aizmiedzis acis, baudīja silto saulīti.

-    Kur tu strādā? - aiz pieklājības painteresējos, bet tad atcerējos, ar ko runāju. Vai tad riebeklības nebija vellatu nodarbošanās?

-     RIMI, - onkulītis lietišķi atbildēja. - Kārtoju preces plauktos. Maksā maz, bet kārtīgi. Dzīvošanai pietiek.

Gandrīz nokritu no krēsla. Pamanījis mūsu izbrīnītos skatienus, Jancis paskaidroja tuvāk:

-    Redzi, kādreiz vellatām bija vieglāk - vienā vistu kūtī oliņas nozodz, gotiņām pieniņu atslauc, kādu kartupelīti no vagas izroc un tā arī iztiec. Un, ja puspliks pa lauku skrēji, - tas nekas, vellata taču. Bet tagad citi laiki. Nākas pielāgoties.

-      Njā, globalizācija - modernizācija. - Zigis šķita iespaidots.

-     Nu, bet kā tad ar to vellatas būšanu? Pa kuru laiku tad tu…? - Man radās aizdomas, ka Ralfs varbūt sarunājis ar Janci iznest mūs cauri.

-     Pa vakariem un brīvdienām. Neiet jau man tā štelle. Reku, Ralfs jau droši vien stāstīja? Viss, ko daru, tas uz labu vien. Tā ka es arī nemaz vairs necenšos.

-     Nu, bet ar savējiem bieži satiecies? Vai jūsu vispār ir daudz?

-    Daudz gan. Kādreiz bijām mazāk, tagad pēdējos simts gados baigi savairojušies esam. Bet ar citiem nebrāļojos. Vai, drīzāk, viņi ar mani nebrāļojas. Kaunas. Es taču tāds brāķēts esmu. - Jancis nosmējās klusus, sirsnīgus smieldus bez mazākās rūgtuma ēnas.

-     Nē, man šķiet, ka tu esi jauks. - Negaidītā sirsnības uzplūdā Zigis paliecās uz priekšu un papliķēja vellatas kaulaino rociņu.

-    Paldies, jūs man arī tādi jauki liekaties. Labi, novākšu galdu un ļaušu jums aprunāties. - Jancis veltīja mums sirsnīgu, nedaudz velnišķīgi šķelmīgu smaidu un nozuda mājas iekšienē, līdzi nesdams mūsu netīros traukus uz lielas, ar ziediem izrakstītas paplātes.

Lieliskās brokastis, siltā saule un Dārziņu klusums un miers lika uz mirkli aizmirst, kāpēc vispār šeit atrodos, un, šķiet, es nebiju vienīgā. Palikuši trijatā, apcerīgi klusējām, vērojot vēja rotaļu ķiršlcoka zaros, baidoties ar sarunu izjaukt īso līdzsvara mirkli.

-     Es atradu Bībeli, - Ralfs lietišķi iesāka. Acīmredzot harmonijā ar dabu bijām nonākuši tikai mēs ar Zigi.

-     Lieliski, - negribīgi noburkšķēju, cerot, ka Ralfs sapratīs mājienu un ļaus vēl kādu laiciņu pabaudīt klusumu un mieru.

-    Un atradu atsauci, par kuru runāja Berta.

Acīmredzot mājiens bija pārāk aizplīvurots. Smagi nopūtusies, padevos liktenim un pieslējos krēslā sēdus. Ja jau Ralfs gribēja tagad runāt, tad es vismaz noteikšu tēmu.

-    Pagaidi! - pārtraucu pusvārdā, par to izpelnoties īsu niknu skatienu, bet ne vairāk. Mūsu saruna pirms pusstundas bija līdzējusi.

-    Varbūt darām tā - es uzdodu jautājumus, tu atbildi. Un gan jau nonāksim līdz Bībelei un Bertas atklāsmēm. Okei? Tātad pirmais jautājums - šis cilvēks, ko Daniels laikam ir novācis, Poseidons, - kas viņš īsti ir?

-     Nu, sāksim ar to, ka Poseidons nav cilvēks, bet gan dievs, viens no Lielā Septiņnieka. Viņš bija atbildīgs par ūdeni - jūrām, ezeriem, upēm.

-    Kā sengrieķu mitoloģijā?

-     Nu, ne gluži. Viņam vienkārši iepatikās tas vārds. Katrai senajai cilvēku ciltij bija cits vārds katram no Lielā Septiņnieka dieviem: grieķiem - Poseidons, skandināviem - Njords…

-     Labi, labi. Skaidrs. Laikam sāku no nepareizā gala. Pastāsti vēlreiz teoriju par pasaules rašanos. - Manas zināšanas mitoloģijā nebija tik spēcīgas, lai apšaubītu Ralfa sacītā patiesumu, tāpēc Poseidona dažādo vārdu uzskaitījumam nebija jēgas.

-     Tā nav teorija. Tie ir reāli notikumi, - Ralfs izskatījās sašutis un grasījās strīdēties pretī, bet laikus aprāvās.

-    Labi. Nu tad - no paša sākuma. Cik labi jūs pārzināt Bībeles pasaules rašanās versiju? Pēc jūsu sejas izteiksmēm, ne pārāk. Tas nav slikti. Vismaz pretī nerunāsiet. Tātad - ko Dievs saskaņā ar Pirmajā Mozus grāmatā aprakstīto izdarīja pirmajā dienā? Viņš radīja zemi un gaisu. Bet patiesībā tās bija divas ļoti spēcīgas dievietes, kas patērēja milzum daudz savas dievišķās enerģijas, lai no nebūtības izveidotu šīs divas matērijas. Vienkāršības labad es saukšu viņas tajos zemes cilvēku vārdos, kurus viņas ir atzinušas par labiem esam, lai gan vārdu viņām ir daudz. Tātad zemi izveidoja Gaja…

-      Zemes dieviete, - Zigis paspīdēja ar zināšanām.

-    Viņas vārds ir minēts grieķu mitoloģijā.

-    Un viņu Daniels mēģināja novākt Velsā, ja? - centos neatpalikt.

-    Jā, tā bija viņa. Bet Gaja ir viena no senākajām dievībām, ar viņu Danielam galā netikt, - Ralfs piekrītoši pamāja.

-    Okei, un kas bija otra?

-    Otra bija Amuneta - gaisa dieviete. Visprecīzāk viņu aprakstīja ēģiptieši. Ja ir interese, vari kādreiz palasīt.

-    Labāk tu pastāsti, lai zinu, ar ko ir darīšana.

-     Amuneta ari ir viena no senākajām dievietēm. Turklāt viena no retajām, kas nepārnāca dzīvot uz Zemi, starp cilvēkiem. Augsti morālie principi. - Ralfs nosmīkņāja.

-     Labi, ar pirmo dienu viss skaidrs - zeme un gaiss, Gaja un… Amuneta?

-     Jā, otrajā dienā darbam pieslēdzās Poseidons un izveidoja ūdeņus un visu apūdeņošanas sistēmu uz Zemes. Ar viņu jau tikām skaidrībā. Trešajā dienā pie darba ķērās Ghanana, auglības dieviete. Viņa atbildēja par lauksaimniecību - iestādīja puķītes, kociņus, iesēja zālīti…

-     Pagaidi, par tādu dievieti dzirdējusi neesmu. Kurā reliģijā tas ir? - piebremzēju Ralfu, kas bija aizrāvies ar stāstnieka lomu.

-     Tā viņu sauca maiji, bet šajā zemeslodes pusē viņu mēdz dēvēt… - Ralfs uz mirkli aizdomājās, un dārzā iestājās klusums, ko pārtrauca tikai vēja čaboņa. - Nu, skandināviem laikam tā būtu Nerta.

-    Piedod, nepazīstu tādu. - Paraustīju plecus. Neatcerējos, vai skolā mums vispār mācīja skandināvu mitoloģiju.

-    Labi, tad varbūt grieķu Dēmetra?

-Jā, to es zinu! - Zigis priecīgi iesaucās. - Viņai vēl meita bija - Persefone, kuru Aīds nolaupīja un aizveda pazemē.

-     Kāds tu mums gudrs! - sarkastiski piebildu. Mani kaitināja Ziga izrādīšanās svešu cilvēku priekšā. Vienmēr viņam jāizlec.

-Jā, tā pati. Tikai meitu neviens nelaupīja, pašas sastrīdējās, un šī lepni paceltu galvu aizgāja no mājām - pie Aīda uz Zemi. Tā j au ar tām sievietēm ir - sastrīdas par sīkumiem, bet izpūš no tā ziloni. Tagad esot salabušas, bet nedomāju, ka uz ilgu laiku. - Ralfs skeptiski atmeta ar roku.

-    Labi, labi, ģimenes drāma lai paliek uz vēlāku laiku. Kas bija ar ceturto dienu? - neļāvu pārāk novirzīties no tēmas. Nevarētu teikt, ka pilnībā ticēju dzirdētajam, tomēr kaut kur dziļi iekšienē sāku šaubīties pati par savām šaubām.

-     Ceturtajā dienā tika radīti debesu spīdekļi - zvaigznes, Mēness un Saule. Par Saules dievu Ra droši vien esat dzirdējuši?

-    Jā, to nu gan esam. - Beidzot kāds personāžs, kas arī man pazīstams. - Ēģiptieši ticēja, ka viņš katru dienu braukā pa debesīm. Laivā, vai ne?

-Jā, un mīlestību uz interesantiem braucamajiem viņš vēl aizvien nav zaudējis. - Ralfs apmierināti nosmīkņāja. - Pie kā mēs palikām? Tā, piektajā un sestajā dienā tika radīti visādi zvēriņi, putniņi un jūras iemītnieki. Tas bija Artemīdas darbs, lai gan ar zivtiņām Poseidons krietni piepalīdzēja - sākumā viņa visām zivīm piekabināja mazas kājiņas un rociņas. Kam zivīm rokas? Jūs varat man pateikt?

-     Man tas šķiet retorisks jautājums, - laikus apklusināju Zigi. - Artemīda, tu saki? Arī no Senās Grieķijas?

-    Es sapratu, ka nav jēgas saukt citus vārdus. Izskatās, ka jūs daudzmaz pārzināt tikai ēģiptiešu un grieķu mītus, lai gan tas ir savādi - Skandināvija ir tepat blakus…

-    Labi, tad vari saukt latviešu pagānu dievu vārdos, - Zigis lepni paziņoja. Par to biju gatava viņu apēst. Man folkloras stundas nebija tās mīļākās.

-     Piedodiet, bet jūsu folklorā dotajiem aprakstiem nevar uzticēties. Tos sāka apzināt un pierakstīt tikai piecpadsmitā gadsimta beigās un arī tad ar lielu kristietības piesitienu, tā ka… neapvainojieties, bet paliksim labāk pie seno grieķu izdomātajiem vārdiem.

Palūkojos Zigi, gaidīdama apstiprinājumu Ralfa teiktajam. Izskatījās, sargeņģelis nebija kļūdījies - vēsturisko faktu vācelīte Ziga personā klusēja.

-     Tātad palikām pie Artemīdas. Iespējams, jūs viņu pazīstat kā indiešu SatI vai japāņu Ināri. Nē?

-    Labi, beidz mūs karināt. Kurš tad radīja cilvēku?

-    Visi kopā. Cilvēks ir tik komplicēts, ka vienam dievam tas nebūtu pa spēkam. Pēc tam kad galvenais uzmetums bija gatavs, katrs, protams, radīja nedaudz atšķirīgu cilvēku. Tā sacīt, savam prieciņam. Tāpēc uz Zemes ir melni, balti, dzelteni un sarkani cilvēciņi.

Izklausījās nedaudz pēc rasisma, tāpēc centos atgriezties pie tēmas.

-    Cik tagad sanāca dievu? Seši? Gaja, Amuneta, Poseidons, Ra, Artemīda un vēl Dēmetra. Bet, ja atmiņa neviļ, septītajā dienā Dievs atpūtās - viss bija gatavs. Savukārt tu teici, ka dievi ir septiņi. Ko tad septītais darīja?

-    Sarīkoja ballīti par godu padarītajam darbam.

-    Tu joko? - Neticīgi blenzu Ralfā.

-    It nemaz. Tas bija viņa ieguldījums Zemes radīšanā.

-    Bet… kas tur liels - sarīkot ballīti?

-     Ahā! Tā tikai tu saki! Bet sarīkot ballīti par godu sešiem ļoti atšķirīgiem un kašķīgiem dieviem - tas ir liels izaicinājums. Turklāt, ja viņi ballītes laikā nebūtu sajutuši pacēlumu, Zeme tā ari paliktu kā Lego konstruktors - smuka, krāsaina, bez dzīvības.

-    Kā tad tā?

-    Redziet, lai viss iekustētos, vajadzēja lielu daudzumu dievišķās enerģijas, kuru viņi kāpināja ar šo te… ballīti. Nu, tāda kā statiskā izlāde.

-     Kā orgasms? - Zigis lietišķi noprasīja, liekot man satrūkties. Kur viņš sadzirdēja kaut ko par seksu?

-   Jā, tieši tā - gigantisks, dievišķs orgasms. - Man par pārsteigumu, Ralfs nešķita apmulsis.

-    Okei, kurš tad bija ballīšu karalis? Dievišķais orgasma sagādātājs?

-    Lokijs.

-    Kas, lūdzu?

-      Piedod, aizmirsu, ka ar skandināvu dieviem jūs neesat uz "tu". Grieķi viņu sauca par Dionīsu - jautrības un vīna dievu.

-     Un kurš tad no šiem skaistuļiem ir mūsu noslēpumainais Daniels? - Zigis painteresējās, bet man šķita, ka jau zinu atbildi. Jautrs pasākums ar brīnumaini gardu vīnu, kuru parasti nedzeru, un neaizmirstamu nakti, kuru nevaru atcerēties.

-    Viņš ir Dionīss, - atbildēju Ralfa vietā.

-    Apķērīga meitene, - sargeņģelis uzslavēja, tikai nejutos pelnījusi. - Viņš visu uzsāka, un viņš arī vēlas visam pielikt punktu.

-    Bet kāpēc? Nesaprotu.

-    Teikšu godīgi - man nav ne mazākās nojausmas, bet viņam ir nopietns motīvs, jo tas nav vienas dienas plāns. Atgriežoties pie sarunas sākuma - Bībele…

-     Pagaidi, ļauj sagremot, - neļāvu viņam pabeigt. No ilgās sēdēšanas tirpa kājas, bet galva bija dulla no jaunām atklāsmēm. Turklāt nedaudz sala, jo saule, kas līdz šim bija patīkami sildījusi, paslēpās aiz kaimiņu mājas jumta kores, dienai sliecoties uz vakara pusi. Paskatījos pulkstenī uz rokas - pāri pieciem. Nav brīnums, ka vairs nejutu dibenu. Smagnēji piecēlos no krēsla un devos izlocīt kājas uz dārza tālāko galu, atstājot Zigi un Ralfu divatā. Man vajadzēja nedaudz padomāt. Galvā valdīja putra - šie dievi, viņu kaut kur dzirdētie vārdi un apjausma, ka, iespējams, esmu iekūlusies lielākās nepatikšanās, nekā sākumā domāju. Atmiņā atausa skolas gados lasītie grieķu mīti - Dionīss lika cilvēkiem dejot un priecāties, līdz viņi zaudēja prātu. Varbūt es tagad nedejoju un nepriecājos, bet pavisam noteikti zaudēju pēdējās saprāta paliekas - manī modās ticība Ralfa stāstītajam.

Dārza garajā zālē paslēpušies gulēja dzelteni āboli no blakus augošās ābeles. Pacēlu vienu un notīrīju pret biksēm, pirms iecirtu zobus sulīgajā, smaržīgajā mīkstumā. Saldskābā sula atspirdzināja un veldzēja. Ar prieku konstatēju, ka šodien vēl neesmu vēmusi. Modās cerība, ka varbūt nelabumi būs beigušies.

Notiesājusi ābolu, jutos gatava sarunas turpinājumam un atgriezos pie Ralfa un Ziga, kas tā arī ldusēdami sēdēja, iegrimuši domās.

-    Ko tu tur teici par Bībeli? Ko tu uzgāji?

-     Kad Zigis teica, ka Berta pieminēja Svētos rakstus - man tas vēl neko neizteica, pasaulē ir daudz svēto rakstu. Bet tā apskaidrība, kas nālcs divpadsmitos trīspadsmit, uzvedināja uz domām par Bībeli. - Ralfs izvilka no kabatas mazu, melnu sējumiņu ar iespiestu zelta krustu uz vāka.

- Tikai nevis apskaidrība, bet gan atklasme - Atklāsmes grāmata no Jaunās derības, 12. nodaļa, 13. pants. "Pūķis, redzēdams, ka tas nomests zemes virsū, sāka vajāt sievu, kas bija dzemdējusi puisēnu."

Ralfs triumfējoši palūkojās, bet ne uz mani, ne Zigi šis fragments neatstāja nekādu iespaidu.

-     Labi, varbūt, izrauts no konteksta, tas šķiet nedaudz neskaidrs. īsumā raksturošu situāciju - Atklāsmes grāmatā ir aprakstīta pastarā diena. Domāju, jums tas nav jāskaidro? Tad lūk, divpadsmitajā nodaļā ir norādīts, ka kāda sieviete dzemdēs bērnu, kuram būs lemts valdīt pār visām tautām. Pūķis jeb Sātans vēlējās bērnu aprīt, bet nepaspēja, tas nokļuva debesīs pie Dieva. Tad pūķis devās vajāt dzemdētāju.

-    Nu, un ko tu gribi ar to teikt - es esmu dzemdētāja, bet Daniels grib apēst manu, mūsu kopējo bērnu? - Par spīti vēsajam gaisam, no uztraukuma pārņēma karstuma viļņi.

-    Viņam tas bērns ir vajadzīgs, - Ralfa vārdi noskanēja kā drauds rēnajā vakarā. - Lai pieliktu visam punktu.

Un tad pār mani nāca atklāsme - esmu mēslos līdz ausīm un tik drīz ārā netikšu.

SahAras tuksnesis, Tunisija,

8. septembris, 2008. gads

Apgāztais mēness rags maigi izgaismoja smilšaino klajumu. Melni samtainajās debesīs mirdzēja spožas, baltas zvaigznes, kas vienaldzīgi nolūkojās uz dzīvi zem tām. Viegls vējš dzina melnus pūku mākoņus, uz mirkli aizklādams zvaigžņu spožos vaigus. Ar klusu švīkstu pāri kāpu korēm aizslīdēja to vientulīgās iemītnieces - pārītis steidzīgu tuksneša odžu, ar saviem virvēm līdzīgajiem augumiem atstājot viļņotus nospiedumus tuksneša sejā. Absolūts klusums, ko tikai reizumis pārtrauca klusa smilšu čaboņa, vēja pūsmai tās pārnesot no vienas kāpas galotnes uz nākamo.

Pie debesīm austrumu pusē iemirdzējās jauna zvaigzne, spožāka par citām, sārtāka par savām bālajām māsām. Ar katru aizritošo mirkli tā kļuva aizvien lielāka un šķita ar joni tuvojamies, līdz tuksneša mironīgo mieru gluži kā pātagas cirtiens pāršķēla spalgs svilpiens un spožs, sarkans uzliesmojums, jaunajai zvaigznei ietriecoties kāpā, uzsviežot smiltis gandrīz līdz debesīm un saceļot putekļu mākoņus. Uz mirkli tumšais smilšu klajums spoži izgaismojās, apžilbinot un apdullinot naksnīgos iedzīvotājus - tuksneša peles un skorpionus, līdz tumsa atkal ņēma virsroku, sadzenot gaismu atpakaļ bedrē, no kurienes tā plūda, raustīgi dejojot un uz apkārtējām kāpām metot ķēmīgas ēnas.

Bedres viduci, zvaigznes atlūzu vietā, pāris soļu attālumā viens no otra stāvēja divi vīrieši - spožā gaisma ieskāva viņus kā mirdzoša zelta lode. Spriežot pēc apģērba, viņi bija nokļuvuši tuksnesī tieši no kādas smalkas pieņemšanas - abi ģērbušies dārgos, izsmalcinātos uzvalkos. Jaunākais bija gaišākas ādas krāsas, tumšiem matiem un acīm, kurās atspoguļojās zeltainais mirdzums. Vecākais bija tumsnējs, slaids, ar gariem, gracioziem locekļiem un plūstošām kustībām. Viņa skatiens pāri lielajam ērgļa degunam bija dusmās satumsis, un pat apkārt valdošā spozme nespēja to izgaismot. Plānās lūpas bija riebumā sakniebtas, bet ķermeņa valoda liecināja par gatavību uzbrukumam.

-    Liecies mierā! Tev nekas nesanāks! - vecākais nicīgi nosprauslājās, vērsdamies pie sava kompanjona. Vīrietis turēja garpirlcstainās plaukstas sakrustotas virs krūtīm, it kā cenšoties atvairīt sitienu.

-     Nesaki vis. Man JAU ir sanācis, - jaunākais mierīgi atbildēja, draudīgi riņķojot pa perimetru un nenolaižot skatienu no pretinieka. - Padomā pats, Ra, es tev piedāvāju vienreizīgu iespēju - kļūt par galveno soģi, atbrīvot šķīstītavas ugunis. Vai neskan kārdinoši?

-    Beidz! Tu pats labi zini, ka pārējie to nepieļaus. Pat ja tu pierunāsi mani, sievietes nekad tam nepiekritīs. Amuneta noteikti ne. Un ari es ne.

-    Tu vienmēr esi bijis tāds līdzskrējējs! Amuneta! Ha! Par spīti visiem taviem pūliņiem, viņa nekad tevi nav gribējusi. Ar viltu tev izdevās panākt savu un Amuna savienību, bet viņa - kur ir tava iemīļotā tagad? Vai tu pats to maz zini?

Par Ra uzrunātais neatbildēja uz izaicinošo jautājumu.

-     Labi, labi. Dari, kā zini, bet tad man nāksies tevi nogalināt. - Šķiet, pretinieks pat ari negaidīja atbildi.

-     Tāpat kā tu nogalināji Poseidonu? - tuksneša klusumā vārdi noskanēja gluži kā čūskas šņāciens.

-    Nē, izdomāšu ko jaunu.

-     Neāksties! Tu nekad neesi varējis ar mani mēroties spēkiem. Kas būtu mainījies? - Ra balsi skanēja izsmiekls, kas pretiniekam nepalika nepamanīts. Viņa rokās iemirdzējās tāda kā dzīvsudraba bumba, kuru jaunākais vīrietis nevilcinoties meta Ra virzienā. Ra atraidīja mesto enerģijas lādiņu ar sakrustotajām rokām, izšķaidot un pārvēršot to sudrabainā lietū, kas nolija pār tuksneša vēsajām smiltīm. Lai arī cik viegli un eleganti tas izskatītos no malas, tomēr darbība likās prasām zināmu piepūli - uz augstās pieres izspiedās nelielas sviedru lāsītes.

-    Lokij, neesi muļķis! Negribu tevi nogalināt.

-    Vecais, es tavā vietā par mani neuztrauktos. Es sāktu uztraukties par sevi. - Lokijs klusi iesmējās, pamanījis enerģijas bumbas atstāto iespaidu uz Ra.

-    Apdomājies! Tas, ko tu dari, ir neprāts!

-    Kāpēc? - Šķiet, Lokija neizpratne bija patiesa. Domīgi no traucis smilšu graudiņus no tumšā uzvalka piedurknes, viņš palūkojās pretiniekā. - Kāpēc neprāts? Uzskatu, ka tas ir ļoti prātīgi un atbildīgi. Paspēlējāmies, un pietiek. Tas ir aizgājis par tālu - paskaties, kas notiek ar mūsu cilti! Meža nimfas strādā par prostitūtām, gnomi un satīri uzstājas cirkos, nemaz nerunājot par lielākām dievībām - tādām kā mēs ar tevi. Kaut vai tu - kas tu esi? Kaut kāds štrunta dizainers! Tu taisi lampiņas tiem pamuļķiem, tiem dubļu pikām ar nelielu kriksīti, ko viņi lepni sauc par dvēseli. Mēsli tie ir. Un tu esi pārdevis sevi mēsliem. Pietiek!

Pietiek pazemoties un dzīvot, it kā mēs būtu tiem līdzīgi! Tie bijām mēs, kas viņus radīja. Un tas būšu es, kas viņus iznīcinās!

Lokija ārējais miers izplēnēja, ļaujot vaļu neapvaldītām dusmām, kas gāzās no viņa kā kalnu upe, noslaukot visu savā ceļā. Ra nevilšus atkāpās soli atpakaļ.

-    Es tev, brāl, prasu pēdējo reizi - tu būsi ar mani vai pret mani?

-    Pajautā atkal, kad pienāks laiks.

Ra spēcīgi sasita plaukstas, saspridzinot viņus ieskaujošo zeltaino enerģijas lodi, kas līdz šim noturēja abus uz vietas, neļaujot bēgt. Pirms Lokijs paspēja reaģēt, viņš jau bija gabalā, izgaisdams pie naksnīgajām debesīm kā sīks, sārts punktiņš.

-     Ak, Ra! - vīrietis nomurmināja, palicis smilšainajā klajumā viens. Līdz ar zelta lodi bija apdzisis arī mirdzums, kas līdz šim izgaismoja tuksnesi.

Lokijs pavērās aukstajās, vienaldzīgajās zvaigznēs un, gluži kā uzticot tām noslēpumu, nočukstēja:

-    Tas laiks JAU ir pienācis.

ARTEMĪDA

Nākamās dienas mēs pavadījām pie Janča. Pats vellata nevarēja mums kavēt laiku - darba pienākumi lielveikalā gaidīja uzcītīgo darbinieku. Lai arī darbs bija monotons un stundas garas, Jancis, šķiet, to darīja ar prieku. Kā pats izteicās, tas bija vismaz kaut kas stabils viņa līdz šim trauksmainajā dzīvē, kurai ritēja nu jau trīs simti septiņdesmit sestais gads.

Ralfs mūs pameta nākamajā dienā, sakot, ka steidzamas lietas kārtojamas. Mēs palikām laiskā divvientulībā - iepazīstoties ar literatūras krājumiem vellatas grāmatu plauktos, zogot ābolus kaimiņu dārzos un vienkārši sēžot uz verandas. Satinusies segās, vērojām, kā pirmie rudens lieti izmērcē zemi un notrauc ziedlapiņas treknajām, sārtajām asterēm, un pamazām slīgām bezdarbības izraisītā apātijā.

Savu mobilo telefonu nobāzu dziļi somā, pirms tam izslēdzot skaņu, lai nerastos kārdinājums kādam piezvanīt vai atbildēt, kad mamma zvana. Ralfs izskaidroja, cik svarīgi palikt neaizsniedzamai. Daniels spēja izsekot manu un mammas sarunas laikā veidojušos garīgo saikni un tādējādi izskaitļot mūsu atrašanās vietu. Negribējās ticēt šādai iespējai, tomēr pēdējo dienu notikumi lika apšaubīt lietas, par kurām biju simtprocentīgi pārliecināta.

Jancim nebija televizora, tāpēc par vienīgo ziņu avotu kalpoja vecs VEF radio, kas neganti čarkstēja un izkropļoja diktoru balsis, turklāt uztvēra tikai Latvijas Radio 1. un 2. programmu. Sen nebiju klausījusies šlāgerus un drīzumā sapratu ari, kāpēc.

Savukārt vakaros mūs izklaidēja Jancis ar smieklīgiem stāstiņiem par vellatas gaitām un piedzīvojumiem. īsinot laiku, spēlējām kārtis, un savādas sakritības dēļ Jancis vienmēr vinnēja. Zigis tad uzmeta lūpu, pārmeta, ka namatēvs izmantojot savas profesijas priekšrocības, par ko Jancis tikai šķelmīgi nosmaidīja un gāja cept pankūkas kā miera izlīguma zīmi.

Kad ceturtās dienas rītā mūs pamostoties sveica nevis jau ierastais lietus un apmākušās, netīras grīdas lupatas krāsas debesis, bet gan sārta, mīlīga saulīte, Ralfs atgriezās un laimīgajai bezdarbībai pienāca beigas. Spriežot pēc izskata, laikam jau negulētas naktis slikti ietekmēja arī dievišķu būtņu sejas krāsu, jo sargeņģelis par spīti možajam noskaņojumam izskatījās panīcis - tumšiem lokiem zem acīm, apaudzis ar bārdu un dziļi iekšienē pamatīgi norūpējies. Ralfs bija paspējis prombūtnes laikā pārģērbties - nomainīt gaiši zilos džinsus pret tumšākiem un parasto T kreklu un sporta jaku pret melnu polo krekliņu un rudens žaketi, piemērojoties mainīgajiem laikapstāk- ļiem. Acīmredzot viņš to visu izbūra no melnās sporta somas, ko pamanīju mašīnā uz aizmugurējā sēdekļa. Līdz šim neaizdomājos par Ralfa zemes dzīvi - kur viņš dzīvoja, strādāja, kur iepirkās, un vai vispār viņam bija zemes dzīve.

Tomēr šo jautājumu noskaidrot neizdevās, jo mums tika dotas divdesmit minūtes laika, lai savāktu mantas un kopā ar mums pašiem iekrāmētu tās mašīnā, neko vairāk nepaskaidrojot. Mēs sirsnīgi pateicāmies laipnajam namatēvam un, gluži kā mazi zaldātiņi, pēc Ralfa pavēles iekļaujoties noteiktajā laika limitā, atradāmies auto, kas lēnā garā ripoja pa Rumbulas ceļu centra virzienā.

-    Kurp dodamies? - Jutos priecīgi satraukta gluži kā skolas ekskursijas laikā.

-    Mēs dodamies apciemot vienu no Lielā Septiņnieka. No drošiem avotiem izdevās noskaidrot, ka Artemlda dzīvo tepat kaimiņos, Igaunijā, uz vienas no salām - Hījumā. - Ralfs atkal bija pie stūres, par spīti acīmredzamajam nogurumam.

-    Igaunijā? - Zigis skaļi pauda manu izbrīnu.

-    Jā. Par ko jūs tā brīnāties?

-    Nē, nekas, tikai… Igaunija? Tas jau ir tepat blakus. - Paraustīju plecus. Doma, ka kāds no pasaules radītājiem varētu dzīvot līdzās, šķita vairāk nekā neticama.

Ralfs neko neatbildēja, tikai ar plaukstas pamatni izberzēja sasārtušās, nogurušās acis.

-    Klau, varbūt ļauj man vai Zigim braukt? - Mani nesajūsmināja doma par garu pārbraucienu ar nogurušu šoferīti, kas balansēja uz miega robežas.

Ralfs mani uzmanīgi nopētīja, it kā meklēdams kādu zemtekstu. Neko neatradis, viņš piekrītoši pamāja un nobrauca ceļmalā.

-     Nāc, Zigi, pie stūres. Iebrauksim vēl Latgalītes tirgū un tad jau brauksim laukā no Rīgas, - Ralfs nokomandēja un pats ierausās aizmugurējā sēdeklī.

-    Ko tur?

-   Jānopērk Nelei kaut kas pret nelabumu. Priekšā garš ceļš, negribas stāties ik pēc puskilometra.

-    Starp citu, pēdējās dienās nelabums ir gandrīz pārgājis. - Uzmetu lūpu par nepatiesiem apvainojumiem.

-     Tāpēc, ka tu mājās sēdēji. Mašīnā tev atkal kļūs slikti. - Ralfu nepārliecināja mans arguments.

-    Latgalītes tirgū? Tur taču tikai zagtus magus un veļļu- kus pārdod, - Zigis savukārt brīnījās par pavisam ko citu.

-    Ne tikai! Jāzina, ko un kur meldēt. - Eņģelis pārgudri nosmīkņāja. Mēs ar Zigi saskatījāmies, bet vairs nebildām ne vārda. Iespējams, Ralfam taisnība - nekad nebiju bijusi stāvoklī, tāpēc arī vajadzība pēc šādām zālēm neradās. Varbūt visas grūtnieces tagad zāles pret nelabumu pērk Latgalītes tirgū? Jauno māmiņu forumi internetā līdz šim nebija mans iecienītākais laika pavadīšanas veids, tāpēc šādas informācijas manā rīcībā nebija.

Zigis pieteicās pagaidīt mašīnā, nedaudz baidīdamies, ka, iznākot no tirgus, viņam nāksies atpirkt pašam savus logu tīrītājus. Netālu stāvošo noplukuša paskata vīreļu kārīgie skatieni apliecināja šī domu gājiena iespējamo pamatotību. Tā nu mēs ar Ralfu divatā devāmies zāļu meklējumos, kas ar katru mirkli šķita aizvien aplamāks pasākums.

Lai arī jau vairākus gadus nebiju apciemojusi īpatnējo tirdzniecības vietu, tomēr no pirmā skata nekas daudz nebija mainījies. Pie ieejas tirgū jauni puiši pusbalsī piedāvāja diskus ar visu iespējamo - sākot no mūzikas un spēlēm, beidzot ar nelegālām datorprogrammām par smieklīgām cenām. Aiz vārtiem vairākās rindās bija izvietoti tirdzniecības galdi ar improvizētām nojumēm, konstruētām no šīfera un plastikāta plēves gabaliem, kuru galvenais uzdevums bija pasargāt dārgo preci no salīša- nas. Pati prece izcēlās ar daudzveidību. Šeit varēja atrast visu nepieciešamo remontam - dažādus stiprinājumus, skrūvītes, leņķīšus, neizprotamus metāla gabaliņus ar caurumiņiem, darbarīkus, bija pieejams arī plašs tehnikas klāsts - automašīnu maģīši ar priekšējo panelīti un bez tā, veselas priekšējo panelīšu kolekcijas - gan jauni, gan jau apšņurkāti. Viena nodaļa mani īpaši iepriecināja - uz vairākiem galdiem bija izlikta dažnedažādākā fototehnika - objektīvi, lēcas, zibspuldzes, vieglmetāla statīvi, dažādu izmēru fotosomas. Par spīti manām kārīgi mirdzošajām acīm, ilgi tur neuzkavējāmies. Ātrā solī Ralfs izstūrēja cauri raibajam pircēju un tirgotāju pūlim uz otru tirgus galu, kur aiz kādām grūti pamanāmām durvīm augstajā sētā, kas apjoza tirgus placi, pavērās vēl viens laukums.

Pirmajā brīdī šķita, ka esmu nonākusi kādā no zāļu gadatirdziņiem, kurus parasti mazpilsētas rīko Jāņos, Mārtiņos vai tamlīdzīgi. Tomēr jau nākamajā mirklī kļuva skaidrs, ka šis ievērojami atšķiras no iepriekšminētajiem. Līdzās kaltētu zāļu buntītēm un medus burciņām gozējās augsti stikla trauki ar tumšu šķidrumu, kurā peldēja kaut kas zaļš. Ieskatoties tuvāk, versija par mazsālltiem gurķīšiem neizturēja kritiku. Duļķainajā ūdenī ar bālajiem vēderiem uz augšu peldēja dažādu izmēru vardes. Jutu, kā nelabums sāk savu ceļu augšup.

Tomēr Ralfs atkal neļāva uzkavēties pie interesantā eksponāta, droši devāmies dziļāk, un Ralfs aiz rokas vilka mani sev līdzi. Ar acīm kāri tvēru neparastās ainiņas - atšķirībā no saviem amata brāļiem pie maģīšu stendiem šie tirgotāji neuzbāzās ar preci, bet šķita vairāk iegrimuši sarunās savā starpā. Arī pircēji - lielākoties pusmūža tan- tuki - pārzināja piedāvājumu no galvas, tāpēc gluži lietišķi prasīja iesvērt divsimt gramus kaltētu sienāžu, apjautājās, vai raspodiņu lapas svaigas, apostīja un brīžiem pat nogaršoja jokaina izskata sēnes. Šis nebija tirdziņš iesācējiem, bet gan lietpratējiem. Tikai jomu, kurā viņi specializējās, bija grūti nosaukt.

-     Kas tas viss ir? - brīnījos, ar grūtībām turēdamās līdzi Ralfa lielajiem soļiem.

-     Tas ir zintnieku tirgus. Uz šejieni nāk dziednieki, gaišreģi, zīlnieki un citi pesteļotāji. Te var atrast visu visam - sākot no rīkstītēm, beidzot ar beigtiem sikspārņiem mīlestības dzirām.

-    Baigi. Nemaz nezināju, ka te tāds ir.

-    Protams, nezināji. Tu nemaz nevarēji zināt - šeit tiek iekšā tikai tie, kam te kaut kas vajadzīgs.

-    Kā tas ir?

-     Nu, ja mums nevajadzētu nelabuma zāles, mēs durvis nemaz nebūtu atvēruši, - Ralfs pār plecu paskaidroja. Izklausījās neticami, bet, palūkojoties apkārt uz neparastajām lietām, kas kaudžu kaudzēm sakrāmētas uz galdiem, skeptiķis manī pieklusa.

Apstājāmies pie plaša stenda, kurā nelielos trauciņos - burciņās, bļodiņās, pītos groziņos un citos tilpumos - piedāvāja dažādas tabletītes, ripiņas un kapsuliņas. Kopumā tas izskatījās pēc krāsainu kreļļu pērlīšu stenda - te bija zaļas un apaļas, ovālas un sarkanas, kantainas un zilas tabletītes.

-     Sveiki, jūs pie manis? - kaut kur līdzās atskanēja dobja, vīrišķa balss. Mēs reizē pagriezāmies pret balss īpašnieku. Nezinu, kā Ralfs, bet es pavisam noteikti cerēju ieraudzīt miesās raženu vīrieti ar kuplām ūsām un cigareti zobos. Kā jau fotogrāfei, man labi strādāja vizuālā iztēle. Tā vietā aci pret aci sastapos ar sīciņu, tievu sievietīti manas mammas vecumā. Viņas krāsotie melnie mati bija

savākti nelielā, stingrā copītē galvvidū, atsedzot ataugušas, sirmas matu saknes, nostiepjot ādu uz pieres un piešķirot žurkveidīgajai sejiņai pārsteigtu izteiksmi. Melnās acis mūs uzmanīgi nopētīja, smailajam deguna galiņam viegli noraustoties. Nejaušā kustība, kā arī lielie priekšzobi pastiprināja žurcisko iespaidu. Tomēr sieviete izskatījās gluži parasti, ģērbusies zilos, apvalkātos džinsos un platā, adītā džemperī, kas acīmredzami bija par lielu, jo sniedzās līdz pat kaulainajiem, izspīlētajiem ceļiem.

-     Sveiki! Jūs būtu Velta? - Ralfs pieklājīgi apjautājās.

-Jā, tā ir es, - žurku ģīmis apstiprinoši atbildēja, liekot

atkal nobrīnīties, no kurienes rodas šī varenā skaņa.

-     Mūs atsūtīja Jancis, teica, ka tu varētu palīdzēt, - Ralfs bez liekām ceremonijām pārgāja uz "tu".

-    Kurš Jancis? - Velta nešķita iespaidota.

-    Vellpirksts Jancis.

-    Ak tas nabaga bēdubrālis! - Tirgotāja atplauka plašā smaidā, atklājot, ka bez iespaidīgajiem priekšzobiem citu zobu mutē nav. - Sen nav redzēts. Kā ta' šim iet, ko? Vēl dzīvs? Vēl strādā?

-    Nu, pēdējā laikā vairs ne tik daudz. - Ralfs negrasījās ielaisties sarunā.

-     Nē, nu laikam jau tā būs ar' labāk. Neko labs vel- lata jau no šamā nesanāca. Ja godīgi, - žurķis pārgāja uz čukstiem, pametot zaglīgu skatienu apkārt, it kā baidoties, ka Jancis varētu izrādīties kaut kur blakus un noklausīties, - otru tik draņķīgu vellatu savu mūžu man nav nācies sastapt.

Ralfs mēmi pamāja, izvairoties paildzināt sarunu. Velta saprata mājienu.

-    Labi, nu, lco ta' jums no manis vajag?

-    Meitene ir stāvokli. - Ralfs ar īkšķi norādīja uz mani.

-    Vajag kaut ko pret nelabumu.

-     Ak tad tā, ja? - Velta uzmanīgi nopētīja, tumšajam skatienam nedaudz ilgāk pakavējoties uz mana vēdera.

-    Es tev varu tādas aveņu ripiņas iedot.

Velta ar kaulaino roku iegrāba sarkanas, apaļas ripiņas, kas izskatījās pēc presētas zāles, un iebēra pāris sauju brūnā papīra turziņā. Acīmredzot viņa nebija dzirdējusi par hepatīta vīrusa izplatību.

-    Šitās ir labas. Kad jūti, ka tūlīt ies vaļā, uzgrauz kādu pārīti. Atlaidīs. - Žurķis, viltīgi piemiedzis ar aci, iespieda man rokās turziņu.

-    Paldies, - apmulsusi nomurmināju.

-    Par paldies kaķi sprāgst. Četri lati, - tantuks noskaldīja.

Kad tikām atpakaļ mašīnā, neuzticīgi pavēru turziņu un paostīju tās saturu. Ripiņas ne tikai izskatījās pēc zāles, bet tā arī oda.

-    Tu esi pārliecināts, ka palīdzēs? - šaubīgi pārjautāju Ralfam, kas, iekārtojies uz aizmugurējā sēdekļa, gatavojās nosnausties.

-     Bet tu vispirms pamēģini un tad tikai degunu rauc.

-    Parādi, kas tev tur ir? - Zigis arī iebāza degunu zāļu turziņā. - Fu! Ož pēc siena. Varbūt tās ir domātas grūsnām trušu mātēm?

-    Ļoti smieklīgi. - Uzmetu lūpu. - Labāk brauc.

-    Kur īsti vispār ir jābrauc? - Tas bija domāts Ralfam.

-     Brauciet līdz Pērnavai un tad pamodiniet mani. Un neveicieties kā gliemeži, mums jāpaspēj uz prāmi, kas atiet puspiecos.

-    Nezinu gan, kamēr tiksim cauri Rīgai… - Zigis izskatījās šaubīgs. - Turklāt - benzīns arī jāielej.

-     Zigi, dari, kas jādara, bet, lai puspiecos mēs būtu Rohukūlas ostā. - Ralfs jau šķita laižamies miegā.

-    Kur?

-    Paskaties kartē.

-    Ej tu galīgi ar savu karti - man ir kas labāks. - Zigis atplauka smaidā un no sēdekļa apakšas izvilka Tomtom navigāciju.

-    Ko tu agrāk neteici? Es kā muļķe ar karti čakarējos, - saniknojos, atceroties, kā Ralfs mani nomocīja, kamēr braucām uz Īli pie trakā tantuka.

-     Sorry, aizmirsu. - Mans taisnīgais sašutums Zigim bija kā pilei ūdens.

Lai izbaudītu saldo atriebes garšu, ieslēdzu radio, zinot, cik ļoti Zigim riebjas, ja braucot skan mūzika un turklāt vēl ja dungoju līdzi. Acumirkli salonu piepildīja Radio SWH džingla priecīgi uzbudinātais meldiņš. Tomēr tas nešķita pietiekami - sameklēju uztvērējā krievu radio un sāku sirsnīgi vilkt līdzi Valērija Meladzes aizkustinošajai mīlas balādei, kas, šķiet, apdziedāja kaut kādu anakondu.

-    Nogriez klusāk! - no aizmugures atskanēja ievainota lauvas rēciens, liekot man izbailēs palēkties. Zibenīgi izslēdzu radio. Ralfam, šķiet, bija iebildumi.

-     Un beidziet abi ņemties. Tas var traku padarīt. Man jau pietika, kad aiz tevis caurām dienām vazājos, - jūs vispār normāli sarunāties nemākat, tikai kacēties.

-    Tā nav, mēs tikai tā…

-     Izrādāmies, - Zigis papildināja teikumu, pārsteigts par Ralfa negaidīto emociju uzliesmojumu.

-    Nu tad nevajag! Manā priekšā nav vajadzības izrādīties. Es tāpat par jums visu zinu. Nu, vismaz par tevi, Nele, jau nu gan.

-     Mh… - Zigis zīmīgi novilka, Ralfa teiktā neiespaidots.

-    Neticat? Labi. Kad jūs pirmo reizi iepazināties, Nele tev sita kanti tik uzcītīgi, ka pat dabūja tevi līdz gultai. Un pašā pēdējā brīdī tu atzinies, ka esi gejs. Rezultātā viņa atlikušo nakts daļu nosēdēja tavā vannas istabā uz pūkainā rozā paklājiņa, dzēra Šarloti no kakliņa un raudāja. Pēc tam viņa izvēmās uz tā paša rozā paklājiņa.

-     Iespaidīgi, bet tas var notikt ar jebkuru. - Zigi tas nepārliecināja.

-    Labi, tad kā ar šo? Mēnesi pēc tam, kad Nele izšķīrās ar Kristapu, viņš atsūtīja īsziņu uz mobilo. Teica, ka nožēlo, ir sapratis savas kļūdas, un lūdza piezvanīt. Sirsnīga īsziņa, tikai Nele nekad to neizlasīja, jo tu, Zigi, paspēji izlasīt pirmais un pēc tam izdzēsi, kamēr viņa bija tualetē.

-    Zigi? Tā ir taisnība? - Likās, ka Ralfs mani tikko būtu aplējis ar aukstu ūdeni.

-    Jā, mīļumiņ, bet… es baidījos, ka tu izlasīsi, sāksi raudāt, piedzersies un piezvanīsi tam muļķim. Tu tik tikko biji tikusi tam pāri un te atkal… - Zigis žēlabainā balstiņā taisnojās, nosarcis līdz pat ausu galiņiem. Viņš cītīgi raudzījās uz ceļu, baidīdamies palūkoties uz mani.

-    Paldies. - Paliecos tuvāk un uzspiedu skaļu buču uz Ziga gludi skūtā, smaržīgā vaiga. - Paldies, ka tā rūpējies par mani.

-    Tu nedusmojies?

-     Protams, ne! Tu esi mans draugs un uztraucies par mani. Tas ir normāli.

-    Labi, pastāsti vēl kaut ko. - Zigis šķita atpakaļ zirgā un tagad mudināja Ralfu uz jaunām atklāsmēm.

-     Nu, varu pastāstīt kādu bērnudārza atgadījumu ar baltajām apakšbiksēm, kuras tā ari neatrada…

-    Labi, tu vinnēji, vairāk pierādījumu nevajag, - puisis steidzīgi pārtrauca Ralfu pusvārdā.

-    Kas tur bija? - Tagad savukārt es biju ieintriģēta.

-     Nekas, ļauj Ralfam gulēt. Neredzi, kāds viņš nomocījies?

Protams, pēc jaukās izrunāšanās mēs paspējām uz prāmi puspiecos, par spīti sastrēgumiem, izbraucot no Rīgas, manām biežajām pieturvietām un nelielām uzkodām Salacgrīvas Statoilā.

Aveņu ripiņas, kuras iegādājāmies Latgalītes tirgū, tiešām palīdzēja. Jūtot tuvojamies nelabuma lēkmi, iemetu mutē dažas tabletītes, un jau pēc mirkļa kļuva vieglāk. Garšoja gan savādi - drīzāk pēc krīta nekā avenēm, tomēr rezultāts bija, un tas bija galvenais.

Arī neilgā prāmja brauciena laikā, nelielam vējelim maigi šūpojot mūs viļņos, aveņu ripiņas nevainojami darīja savu darbu. Baltijas jūras zivis palika nepabarotas.

Uz jautājumiem par tālāko galamērķi Ralfs izvairījās atbildēt, radot iespaidu, ka pats īsti nezina, kur Artemīda meklējama. Par laimi, Hījumā sala nav no lielākajām, un, domājams, mūs gaidīja jauks vakars ar bezmērķīgu vizināšanos pa salu, cerot uzskriet vismaz kādai norādei, kurā virzienā meklēt.

Kad nokāpām no prāmja, saule jau sāka posties uz vakara pusi, izgaismojot apkārtni maigi rožainā gaismā. Hījumā izrādījās vēl mazāka, nekā iedomājos, - kartē atzīmētās pilsētas pēc izmēriem varēja sacensties ar vidēju Latgales ciematu pēc iestāšanās Eiropas Savienībā, no kura ceļā devies pirmais viesstrādnieku/sprīdīšu vilnis. Salu klāja biezi egļu meži, kuru dzīlēs koka viensētās mitinājās cilvēki - lielākoties gan turīgi igauņi no Tallinas, kas par vasaras mitekli izvēlējušies lduso, Dieva aizmirsto nostūri.

Pēc stundas ilgas braukāšanas mums beidzot palaimējās - Ralfs uz kāda koka stumbra saskatīja ezoteriskas norādes, kur meklējama cienījamā dāma. Ne es, ne Zigis ne vella neredzējām, tomēr Ralfs šķita iedvesmots.

Pirms saule paspēja paslēpties aiz apvāršņa, ietinot apkārtni tumsā, mēs, sekojot Ralfa norādēm, meža biezoknī atradām nelielu guļbūvi. Rietošajā saulē tā izskatījās gluži kā no sudraba - kādreiz baltie koku stumbri pēc lietū un saulē pavadītajiem gadiem bija nosirmojuši tumši pelēki. Mājas zemais niedru jumts bija ldāts ar zaļu sūnu kārtiņu, bet nelielos logus sedza slēģi ar izgrebtu puķīti vidū. Mājas priekšā nelielā dobītē ziedēja puķes, kas izskatījās pēc kliņģerīšu un pojeņu krustojuma, bet pie mājiņas stūra krāšņoja sarkanas vīteņrozes. Tuvumā neredzēja nevienu dzīvu dvēseli - ne cilvēkus, ne suņus. Ar atvieglojumu konstatēju, ka šeit laikam suņi nedzīvo, jo būdu nekur nemanīja.

Ralfs uzpīpināja, iztraucējot rāmo meža mieru. Skaļi protestēdama, no blakus koka spārnos pacēlās liela vārna.

-    Izskatās, neviena nav mājās, - Zigis ierunājās. - Varbūt nav īstā vieta?

-     Ir. Viņa laikam izgājusi. - Ralfs uzmanīgi pētīja apkārtni. - Ejam apskatīties.

Ar prieku devos izlocīt kājas smaržīgajā, vēsajā mežā. Sāļo jūras gaisu pildīja rudens smaržas, klusinātas viļņu skaņas no netālās pludmales un vakara putnu sarunas. Aizvēru acis un dziļi ieelpoju apkārt valdošo mieru, jūtot, kā lūpas savelkas apmierinātā smaidā. Dievinu mežu.

- Nele, aizej, apskaties aiz mājas, - Ralfs nokomandēja. - Mēs ar Zigi paiesimies pa mežu. Viņai jābūt kaut kur tepat. Varbūt izgājusi medībās?

Manu idilli rupji sagrāva. Klusi nolamājos un, kājām grimstot mīkstajās sūnās, devos otrpus mājai. Savādi šķita, ka šeit nemanīja iemītas taciņas.

Tikai palikusi viena, pamanīju, cik zemu noslīdējusi saule un cik ēnu pilns biezais egļu mežs. Piepešs vēsums aizlīda aiz jakas apkakles, liekot notrīsēt. Pēc siltās mašīnas ārā šķita diezgan auksti. Aizvilku rāvējslēdzēju un noskurinājusies turpināju ceļu ap māju. Visus logus slēpa slēģi, radot pamestības iespaidu, tomēr Ralfs šķita ļoti pārliecināts par savu taisnību. Apgriezušies ap stūri, dažus soļus tālāk pamanīju ābeļdārzu ar kupliem, bet zemiem kokiem. Man sakārojās rudens ābolīšus, jau sajutu saldskābo garšu mutē un, nolēmusi uz mirkli novirzīties no kursa, devos dārzā. Garajā zālē vaigus mir- dzināja balti un dzelteni āboli, bet neviens nelikās pietiekami kārdinošs, līdz tālākajā galā pamanīju smukus un sārtus - pustumsā gan grūti atrodamus. Nometos gandrīz rāpus, lai tiktu tiem klāt. Pastiepu roku un satvēru vēso, mitro ābolu. Kaut kas šķita nedaudz savādi. Ābols bija pārāk mitrs, ņemot vērā, ka rasa vēl nebija uzkritusi un zāle pilnīgi sausa. Palūkojos ciešāk - vietās, kur mani pieskārieni notrauca ābola mitrumu, vīdēja bāli dzeltena miziņa, bet sārtais slapjums palika man uz pirkstiem.

Izbrīnīti aplūkoju roku un tad pacēlu galvu, ar skatienu meklēdama slapjuma avotu.

Cauri strauji biezējošajai tumsai man pretī vērās divas apaļas, balti zilas un pavisam noteikti nedzīvas acis, aiz kurām vīdēja kaut kas līdzīgs slidenam, tumšam galvaskausam, no kura sūcās sārtais šķidrums, iekrāsodams ābolus zem koka.

-    Velns! - klusi nolamājusies, aizslīdēju pretī vilinošajai apziņas tumsai, kas kā liels virpulis ierāva sevi.

-     Nele, Nele! Atver acis! - Mani kāds purināja. - Tu dzirdi?

Ar grūtībām pakļāvos mocītājam un šķirbiņā pavēru kreiso aci. Ralfs izskatījās nobijies. Viņa seja atradās tuvu manai, un varēju just vīrieša karsto elpu. Tas nebija īpaši patīkami, ņemot vērā, ka mana vienīgā vēlme bija ieelpot malku auksta gaisa. Nevarīgi noīdējos un sāku rīstīties, jūtot ļaunu vēstošo nelabumu.

-    Ak Dievs! Tu atkal vemsi? - Zigis pārliecās pār Ralfa plecu, lai uzdotu jautājumu man tieši sejā.

Saņēmu spēkus un atgrūdu Ralfa rokas, norādīdama uz briesmeklību, kas karājās ābeles zarā viņiem aiz muguras.

-     Kas tur ir? - Ralfs neizpratnē pagriezās. - Tu nobijies no truša? Tas ir beigts trusis. Nodīrāts. Tur nav par ko uztraukties.

Viņš joprojām stāvēja, pārliecies pār mani, un bloķēja gaisa piekļuvi elpošanas sistēmai. Lūdzu Dievu, kaut Ralfs pavāktos malā. Un tad piepeši - mana lūgšana tika uzklausīta. Gluži kā lingas sviests, Ralfs strauji pacēlās gaisā un, ar klusu būkšķi atsities pret mājas sienu, sabruka zālē. Piecēlos sēdus neizpratnē par notiekošo. Galva griezās kā karuseli, un, lai gan ar grūtībām fokusēju skatienu, caur pustumsu ieraudzīju uzbrucēju. Tā bija viņa - neliela auguma, smagnējas miesas būves sieviete ar garu bizi, kas sniedzās līdz pat platajiem gurniem. Izkliegusi pāris vārdu nesaprotamā valodā, viņa devās uzbrukumā, paceldama Ralfu no zemes gluži kā spalviņu un atkal triekdama pret sienu, turot aiz jakas apkakles. Trieciena apdullināts, vīrietis nespēja pretoties iespaidīgo dūru neticamajam spēkam. Gluži kā lupatu lelle viņš ar galvu atsitās pret sienu, asajai baļķa malai atverot asiņojošu brūci pierē. Tomēr sievišķim nebija gana - satvērusi Ralfu aiz apkakles, viņa nostādīja eņģeli uz ceļiem. Viņa galva ļengani šūpojās, gluži kā striķītī iekārta. No zila gaisa uzbrucējas rokās uzradās liels, abpusgriezīgs cirvis, līdzīgs tam, ko parasti zīmē bildītēs ar vikingiem. Izkliegusi vēl pāris kaujas saucienu, sieviete atvēzējās un jau gatavojās nolaist bīstamo ieroci pār manu eņģeli, atbrīvojot viņu no galvas.

- Tu, trakā kuce, liec viņu mierā! - Pēkšņi uzradušās dusmas aizslaucija bailes un apjukumu un deva spēku pie- lēkt kājās. Tas bija mans eņģelis, kuru viņa taisījās giljo- tinēt!

Sieviete sastinga ar gaisā paceltu roku. Lēnām pagriezusies, viņa ar izbrīnu palūkojās manī, tikai tagad piefiksējot, ka dārzā atrodas vēl kāds. Neatlaidusi Ralfa jakas apkakli, viņa turpināja iesākto kustību ar cirvi, tikai šoreiz manā virzienā. Šausmās sastingusi, bezpalīdzīgi vēroju, kā, ar svilpienu šķeldams gaisu, smagais cirvis tuvojās. Man nebija spēka aizvērt acis. Skatījos, kā tas slīd tuvāk, virzīdamies uz manām krūtīm, un gaidīju brīdi, kad tas ietrieksies manī ar visu sievietes ielikto spēku.

Tomēr trieciens nesekoja, sāpju nebija, un es joprojām stāvēju un elpoju. Draudīgais ierocis gulēja pie kājām, mir- dzinādams asmeņus garajā zālē.

-    Ak tad tā, - piepeši sieviete nomurmināja latviski un, atlaidusi Ralfa apkakli, pagriezās pret mani, gatavodamās nākamajam uzbrukumam.

-    Pagaidiet, pagaidiet! Mēs neesam šeit, lai kautos. Mēs meklējam Artemīdu. - No tumsas iznira Zigis un steidzīgi aizstājās man priekšā.

-     Nu, jūs viņu esat atraduši. - Sievietes balss skanēja zemu un samtaini gluži kā saulē sasilis medus, tomēr tonis un ķermeņa valoda liecināja par gatavību uzbrukumam.

-    Mammlt, - klusi nočukstēju, bailēs aizvērusi acis un iekrampējušies Ziga rokā, gaidīdama nākamo triecienu.

Tajā bridi Ralfs ar klusu vaidu atguva samaņu. Viņš uzrunāja sievieti valodā, kurā pirmīt tika izkliegti kaujas saucieni, un acīmredzot eņģeļa sacītais pārliecināja Artemīdu, jo, uz mirkli aizmirsusi par mums, viņa pievērsās uz zemes gulošajam Ralfam. Noklausījusies sacīto, Artemīda atkal pagriezās pret mani, caururbdama ar skatienu.

-    Tā ir taisnība? Tu zem sirds nes Lokija bērnu?

-     Daniela? - Uz mirkli samulsu. - Jā, tā ir. Esmu stāvoklī. No viņa.

-     Tad tāpēc cirvis tevi neskāra. Nūjā, Lokija bērns. - Artemīda uz mirkli nodūra skatienu, iegrimusi domās. - Labi, ejam iekšā. Nestāvēsim jau laukā. Tu varēsi paiet?

Pēdējais tika veltīts Ralfam, kas, rūkdams kā lācis, vēl joprojām nesekmīgi pūlējās piecelties sēdus.

-      Laikam būšu drusku apskādējusi tavu eņģeli. - Atvainošanās vietā dieviete noķiķinājās un pieliekusies pacēla Ralfu no zemes un pārmeta pār plecu. Skats bija impozants - mazs, drukns lauku sievišķis stiepj lielu tēviņu, uzmestu uz pleciem kā lapsādas apkakli. Tomēr no pārdzīvotā šoka smiekli nenāca. Zigis uzmanīgi satvēra mani aiz pleciem un vadīja nopakaļ namamātei. Jutu, kā draugs trīc no muskuļu sasprindzinājuma. Laikam jau nebiju vienīgā, kas nejēgā pārbijās.

Mājiņas iekārtojums izcēlās ar spartiskumu - tur bija divas telpas, virtuve un istaba ar nelielu, rūpīgi saklātu gultiņu, apaļu galdu un pāris krēsliem. Nekur nemanīja personiskas lietiņas - fotogrāfijas, visādus nieciņus vai grāmatas. Vienīgi pie sienām dižojās dažādu dzīvnieku ragi, nagi un galvaskausi. Acīmredzot saimniece bija īstena medību fanātiķe.

Saudzīgi noguldījusi Ralfu uz gultas, viņa pievērsās mums.

- Šķiet, tavai draudzenei vajadzēs ko karstu. Viņa izskatās uz miršanas robežas, - dieviete, kritiski novērtējusi mani, uzrunāja Zigi. - Nāc līdzi uz virtuvi. Palīdzēsi tēju uztaisīt un gaļu sagriezt.

Zigis, mēmi pamājis, teciņus nozuda saimniecei līdzi virtuvē.

Palikusi viena istabā, jutu, kā ceļi ļogās pēc pārdzīvotā. Straujiem soļiem tuvojās nespēks. Piesēdu uz gultas maliņas blakus Ralfam, kurš, šķiet, atkal bija zaudējis samaņu.

Brūce pierē jau vairs neasiņoja, tomēr istabas dzeltenīgajā apgaismojumā Ralfa seja izskatījās kā no vaska - plānā āda pārvilkta pār vaigu kauliem, acis dziļi iegrimušas un ar tumšiem lokiem. Pastiepos un maigi noglāstīju ar rugājiem apaugušo vaigu, atglaudu izspūrušās matu šķipsnas, lai labāk apskatītu brūci. To pavisam noteikti vajadzēja apkopt un, iespējams, pat uzlikt dažas šuves.

Ralfa plakstiņi notrīcēja, un viņš atvēra acis. Parasti skaidrais, asais skatiens ar grūtībām fokusējās uz manu seju. Jutu, kā kaklā sakāpj sāpīgs kamols un acīs sariešas karstas asaras, kas lēnām sāk ritēt pār vaigiem.

-     Kuš, neraudi, - Ralfs nočukstēja, pamanījis manus pārdzīvojumus. - Kas noticis? Tev kaut kas sāp?

-     Man - nekas. Bet tu… - Nevarēju parunāt - likās, kamols tūlīt pārplēsīs kaklu.

-    Nieki… Tu neuztraucies, ar mani viss būs labi. - Viņš maigi uzsmaidīja un ar īkšķi notrauca man no zoda asaru pilienus. - Es taču esmu eņģelis, atceries?

-Jā, bet tā brūce… - caur šņukstiem izspiedu.

-     Tā tūlīt sadzīs. Man tikai nedaudz jāatpūšas. Tici man. - Ar klusu nopūtu viņš atkal aizvēra acis un sastinga. Uz mirkli likās, ka Ralfs ir miris. Baiļu kamols krūtīs eksplodēja, un, nespējot aizturēt histēriju, ieķēros viņam plecos, cenšoties sapurināt, piespiest atkal atvērt acis.

-     Ralf, atver acis! Dzirdi mani? Tu nedrīksti nomirt!

-    Viņš nemirst, viņš reģenerējas. Atjauno spēkus. Liec tagad savam spārnotajam draugam mieru un nāc pie galda. - Artemīda bija atgriezusies istabā.

-    Nē, viņš mirst! - Mana histērija bija pilnās burās, aizēnojot jebkādas saprāta paliekas. Raudāju, žagojos, ķērcu un raustīju nekustīgo Ralfa ķermeni, tik tikko spējot ieelpot no sasprindzinājuma.

-     NOMIERINIES! - Artemīdas balss ietriecās smadzenēs kā ātrgaitas vilciens, caursitot histērijas uzcelto mūri ap manu saprātu. Vēl pāris reižu nožagojos un tik tiešām nomierinājos. Bet līdz ar to arī pēdējie spēki mani atstāja, un es paliku guļot ar galvu uz Ralfa platajām krūtīm, cenšoties saklausīt sirdspukstus. No viņa plūstošais karstums iedarbojās kā nervu zāles. Psihie bija pārgājuši, vietā atstājot klusu, pūkainu tukšumu.

-    Nele? - dūmakainajā nebūtībā slāpēti, gluži kā caur spilvenu, atskanēja Ziga balss.

-    Ļauj viņai pagulēt, - medainā sievietes balss iebilda. - Tā aizsardzība paņēma daudz spēka.

-    Kāda aizsardzība?

-     Kā tu domā? Vai varbūt tiešām tu iedomājies, ka es varētu netrāpīt, metot cirvi? Vēl neviens no tā nav izmucis.

-    Tagad ir.

-    Jā, tagad ir. Izskatās, ka tu vienīgais esi pie pilnas saprašanas, lai paskaidrotu, kāpēc esat ieradušies.

Pat nepapūlējos pacelt galvu, lai paskatītos uz runātājiem, kuri šķita tālu prom. Bija tik labi pie Ralfa. Gluži kā kaķītis pieritinājos ciešāk un caur pusmiegu turpināju klausīties Ziga un dievietes sarunā.

-     Daniels izvaroja Neli, un viņai tagad būs bērns no viņa… - Zigis iesāka, tomēr tika pārtraukts pusvārdā.

-     Tas nav iespējams, - Artemīda izklausījās pārliecināta.

-    Kā - nav iespējams? Bet ir taču! Ārsts teica, ka Nele ir kādā pirmajā mēnesī…

-Jā, jā, tam es ticu, tikai… Lokijs nevarēja izvarot tavu draudzeni. Mēs, dievi, nevaram gulēt ar cilvēkiem, ja viņi nedod piekrišanu.

-      Bet mitoloģijā ir zināmi gadījumi, kad tomēr tā ir noticis. Nu kaut vai kad Zevs pārvērtās par vērsi un nolaupīja Eiropu. Neba viņi intelektuālas sarunas pēc tam risināja! Turklāt viņai vēlāk trīs dēli no Zeva piedzima! Vai ari - Ganimēds, tas Trojas valdnieka dēls, kuru ari, starp citu, Zevs nolaupīja un… - Zigis daudznozīmīgi apklusa.

-    Muļķības. Ja viņi paši nebūtu gribējuši, nekas nebūtu noticis.

-    Kā tu vari būt par to pārliecināta?

-    Viņš ir mans tēvs.

Uz to Zigim nebija, ko atbildēt, un viņš ieslīga klusās pārdomās.

-    Labi, tu sāki stāstīt, bet es tevi pārtraucu. Meitene ir stāvoklī no Lokija?

-    Jā, un, šķiet, viņš grib iznīcināt pasauli.

-    Skan dramatiski, - dievietes balsī atskanēja izsmiekla notis.

-    Bet viens no jūsējiem jau ir miris…

-     Jā, Poseidons… Tātad tu saki, ka aiz tā visa stāv Lokijs?

-    Mhm.

-    Un ko jūs gribat no manis?

-    To laikam varēs paskaidrot Ralfs. Kad pamodīsies, - Zigis izvairījās no atbildes.

Mani pamodināja Ralfa nemierīgā lcnosīšanās, kuras dēļ gandrīz noslīdēju uz grīdas.

-     Piedod, negribēju tevi traucēt, bet man roka galīgi notirpusi, - Ralfs čukstus atvainojās. Istabā bija tumšs, laikam Zigis un namamāte arī bija devušies pie miera. Tumsa neļāva saskatīt Ralfa brūci, tomēr, spriežot pēc balss, viņš jutās jau labāk.

-     Nekas, nekas. Kā tu jūties? - Pieslējos sēdus gultā, piekārtojot izspūrušos matus un berzējot nogulēto vaigu.

-    Jau stipri labāk, paldies par rūpēm.

-    Kur ir Zigis? Un Artemīda? - Palūkojos apkārt - istabā neviena nebija.

-    Artemīda aizgāja uz kūti gulēt sienā, bet Zigis - uz mašīnu.

-    Cik ir pulkstenis?

-    Tas ir svarīgi?

-    Cik ilgi es gulēju?

-     Tagad ir nakts vidus. Paraušos maliņā, un tu varēsi likties atpakaļ gulēt. - Ralfs piespiedās ciešāk pie sienas, atstājot man brīvu gultas malu. Šaubīgi palūkojos - nevaru taču gulēt vienā gultā ar svešu vīrieti. Lai ari manu sargeņģeli un turklāt apģērbtu.

-     Beidz ākstīties un nāc gulēt. Es tev netaisos uzbāzties. - It kā nolasījis manas domas, Ralfs parāva mani aiz rokas, un es nokritu atpakaļ guļus. - Turklāt šī nav pirmā reize, kad guļam vienā gultā. Atceries, kad tev pirms trim gadiem bija bronhīts un temperatūra pāri trīsdesmit deviņiem grādiem? Toreiz arī gulēju tev blakus, neatlaidu ne uz mirkli.

-   Tas bija toreiz, kad Kristaps uz divām dienām pazuda no mājām un es viena paliku uz gultas?

-    Jā, tā pati reize. Tā ka redzi - nekā jauna. - Jutu, kā viņš tumsā nosmaida. Piepeši sajutos drošībā, un pirmo reizi pa visām šīm dienām man radās cerība, ka varbūt viss nokārtosies.

Pamodos no rīta, viena pati izpletusies pa visu gultu un atmetusi rokas aiz galvas. Tik labi un cieši sen nebiju gulējusi. Pat Janča mājās nebiju jutusies tādā drošībā kā vecajā guļbūvē uz gandrīz neapdzīvotas salas.

-      Labrīt! - Redzeslokā parādījās Zigis. Šķiet, viņam nakts nebija izvērtusies veiksmīga. Uz kreisā vaiga joprojām rēgojās nospiedums no mašīnas ādas sēdekļa, mati bija izspūruši, bet kopējais tēls - kā no miskastes izvilkts.

-     Labrīt! Kā gulēji? Labi? - Paķēru draugu aiz rokas.

-    Lieliski! Vienkārši lieliski! Un tu? Nebija auksti?

-    It nemaz, - šķelmīgi nosmaidīju. - Tikai gultasbiedrs kaut kur pazudis.

-Jā, redzēju abus ar dievieti ejam uz jūras pusi. Ceru, ka šī netaisās nabagu slīcināt. Izskatījās gan tāds žirgts.

-    Kā vakar pasēdējāt? Par ko runājāt? - Piecēlos sēdus un ar kāju centos izmakšķerēt botas no gultas apakšas.

-     Par tevi, par Dānieļu. Neko īpašu. Vispār interesanta sieviete, tik daudz piedzīvojusi un pieredzējusi! Iedomājies - viņa jau ilgus gadus ir Greenpeace godabiedre! Aktīvi darbojas vides aizsardzībā, izveidojusi Igaunijā spēcīgu programmu jauniešiem no maznodrošinātajām ģimenēm, māca viņiem dabu mīlēt. Interesanti.

-    Izklausās, jūs atradāt kopēju valodu. Ko tad viņa šeit dara? Domāju, uz salas nav pārāk daudz jauniešu, kurus iesaistīt programmā.

-     Viņa te nemaz nedzīvo. - Zigis izrādījās labi informēts. - Padzirdējusi par Poseidona nāvi un uzbrukumu Gajai, esot nolēmusi uz kādu laiciņu pazust no skatuves. Artemīda ir pārliecināta, ka nākamā, pie kā Lokijs nāks, būs viņa. Ra un Amuneta, visticamāk, jau esot Lokija pusē.

-     Kāpēc viņa tā domā? - Man beidzot izdevās atrast botas.

-     Tāpēc, ka šie jau no sākta gala esot ļoti nicīgi izturējušies pret cilvēkiem. Domājams, viņiem nebūtu nekas pretī arī visus novākt.

-    Interesanta teorija. - Plati nožāvājos. Tam par atbildi mans vēders norūca skaļu "kurrr". - Ēst gribas. Ļoti.

-     Nu tad ir jāēd. - Istabā ienāca saimniece, un viņai pa pēdām - Ralfs. Spriežot pēc mitrajiem matiem un sārtajiem vaigiem, abi bija peldējušies. Neomulīgi noskurinājos, iedomājoties aukstu jūras peldi.

Beidzot dienas gaismā varēju aplūkot dievieti Artemidu. Katrā ziņā viņa nebija tāda, kā iedomājos un atcerējos no ilustrācijām skolas laika grāmatās, kur medību dievieti attēloja kā jaunu, slaidu meiteni, tērpušos niecīgā tunikā un bruņojušos ar loku un bultām. Dzīvē viņa bija maza un drukna, ar apaļīgiem gurniem, lielām krūtīm un platu, īsu kaklu. Stāvot turēja kājas nedaudz plati pa vīriešu modei, bet plaukstas ar īsajiem, strupajiem pirkstiem - savilktas dūrēs un iespiestas sānos. Vaibsti bija plati, bet ne neglīti. Apaļajā sejā un brūnajās acīs atspoguļojās dziļa labestība. Garie, blondie mati sapīti garā bizē, kas šoreiz bija apvīta ap galvu gluži kā kronis.

-    Labrīt, - attapos namamāti pasveicināt.

-     Labrīt, labrīt. Tu olas vari ieēst, vai labāk maizi ēdīsi? - Artemīda bija noskaņota lietišķi.

-    Labāk maizi. No ceptām lietām mēdz sašķebināt.

-     Skaidrs. Pārējie ēdīs to, ko došu, - viņa pārtrauca Zigi, pirms viņš paspēja pasūtīt brokastis. - Un tu nāc man palīgā.

Saimniece ar draugu pazuda virtuvē, atstājot mūs ar Ralfu divatā.

-    Izskatās, tiem diviem saskan. - Ralfs pamāja uz virtuves pusi.

-     Domāju, Zigim lielas izvēles nav. It īpaši pēc tā, ko viņa vakar izdarīja ar tevi.

-    Njā. Piedod, ka sabiedēju. - Ralfs satvēra manu roku vēsajā plaukstā.

-    Nu, tu jau to nedarīji speciāli.

-     Tiesa gan, - viņš īsi iesmējās, laikam atcerēdamies savu vakardienas lidojumu pret sienu.

-    Kā tava piere?

-Jau sadzijusi. - Ralfs pagrieza galvu, lai varu pārliecināties. Pārsteidzošā kārtā brūce tiešām jau bija sadzijusi, atstājot aiz sevis vien plānu, baltu rētiņu.

-    Tas jums tā normāli…? - pārsteigta pieskāros ar pirkstu galiem Ralfa pierei vietā, kur vēl vakar bija atvērta, asiņojoša brūce.

-    Ka tik ātri dzīst? Jā, tas ir viens no bonusiem. Starp citu, paldies, ka vakar centies mani aizstāvēt. Tas bija drosmīgi. Bet vispār… tas ir mans pienākums.

-    Nūjā, bet tajā brīdī tu īsti netild galā ar saviem pienākumiem. Kā sacīt jāsaka, nebiji spējīgs tos efektīvi pildīt. Bet kā nākas, ka Artemīda runā latviski?

-     Vai tu iedomājies, ka dieviem var būt valodas barjeras? Neaizmirsti - viņi izveidoja šo visu. Arī latviešu valodu, starp citu. - Ralfs šķita atguvies pēc vakardienas - viņa dzēlīgais "es" bija atgriezies, liekot man justies mazai un dumjai.

-    Droši vien. - Piekrītoši pamāju, nosarkusi līdz ausu galiņiem. Nevarēju ciest muļķīgo sarkšanu.

Bet Ralfs izskatījās atguvis spēkus - vaskainais bālums un tumšie loki pazuduši, bet acīs atgriezies dzīvespriecīgs mirdzums. Tas lika atcerēties īso mirkli, kad šonakt sajutos drošībā. Jau atkal modās vāja cerība, ka viss būs kārtībā.

-     Pie galda! - Istabā atgriezās Artemīda un Zigis, nesdami brokastis. Gaisā novēdīja svaigi ceptas maizes aromāts, liekot kuņģim iedziedāties kā veselam varžu korim.

-     Tu, - Artemīda norādīja uz mani ar strupo pirkstu, - nāc, sēdies šeit. Te būs tava krūze un tavs šķīvis. Tu tagad ēdīsi to, ko es teikšu.

Viņas tonis necieta pretimrunāšanu, tāpēc bez liekas tiepšanās apsēdos norādītajā vietā un pastiepos pēc dzēriena, kas izrādījās spēcīgi smaržojoša zāļu tēja. Nezinu, kā viņai tas izdevās, bet tik daudz apēdusi nebiju kopš brīža, kad paliku stāvoklī. Turklāt - man nekļuva slikti. Gluži kā rūpīga mamma dieviete grieza lielas, biezas rupjmaizes šķēles, smaržojošas pēc medus, apzieda ar baltu sviestu un virsū uzlika lielu sautētas gaļas gabalu - tik mīkstu un sulīgu, ka tas pats kusa uz mēles. Un es tikai ēdu un ēdu, cirtu zobus smaržīgajās sviestmaizēs, uzkodu kraukšķīgus sālītus gurķīšus, noskaloju to visu ar lieliem tējas malkiem un jutos kā septītajās debesīs.

-    Kā jūs varat tik labi zināt, kas grūtniecei vajadzīgs? - Kad pirmais izsalkums rima, atradu laiku, lai izteiktu neveiklu komplimentu viesmīlīgajai namamātei.

-    Redzi, esmu ne tikai medību dieviete, bet arī mēdzu palīdzēt grūtniecēm un dzemdētājām. Teiksim tā - tas ir hobijs. Laikam tāpēc, ka pati nekad neesmu piedzīvojusi mātes priekus. Nu, kā ir? Vēders pilns?

-     Pilns, - apstiprināju, izlaidusies krēslā kā medūza seklumā.

-    Labi, tad ejam pastaigāties. Puikas novāks galdu, bet mums vajag netraucēti pārmīt pāris vārdu. - Artemīda zīmīgi palūkojās uz Ralfu un Zigi, kas negribīgi samierinājās ar likteni.

Diena vēl nebija iesilusi, lai ari saule tuvojās zenītam. Nakts salnas bija atstājušas aiz sevis baltas pēdas uz sārtajām rožu lapiņām, kuras gaidīja, kad beidzot saulīte parādīsies aiz egļu galotnēm un atkausēs tās.

Kādu laiciņu gājām pa meža taku klusēdamas. Ieelpoju smaržīgo, dzestro gaisu, izbaudot labsajūtu, ko sniedz pilns vēders un mierīgs kuņģis.

-     Tavs draugs Zigmunds pastāstīja, kas notika starp tevi un Lokiju, - Artemīda pirmā pārtrauca mierpilno klusumu. Tas atgrieza tagadnē, pie problēmām un nelabumiem.

-    Labi, tad man nebūs jāatkārtojas.

-    Es zinu - tevī tagad ir daudz aizturētu dusmu, baiļu, izmisuma. Visas tumšās domas, negatīvās emocijas - tās uzkrājas tevī. Tu neļauj tām vaļu.

-     Es nevaru. - Jutu, kā, pašai negribot, acīs sariešas asaras. - Man bail, ja ļaušos, ja ielaidīšu to sevī…

-     Meitiņ, - sieviete strauji apstājās un pagriezusies satvēra manas rokas savās sastrādātajās plaukstās. Raupjais, siltais pieskāriens šķita mierinošs kā saulesstars. - Tu kļūdies. Tas jau ir tevī. Un, ja tu turpināsi pretoties… tas tikai kaitēs bērnam un pašai.

-     Bet es nemaz nezinu, vai gribu paturēt šo bērnu, - caur asarām izspiedu.

-    Domāju, šajā jautājumā tev teikšanas nav. - Artemīda skumīgi pašūpoja galvu, nenovēršot brūno acu skatienu. - Gribu tev palīdzēt. Bet tev ir jāsaprot - šis bērns jau ir spēcīgāks par tevi. Ja turpināsi viņu atgrūst, viņš uzskatīs to par apdraudējumu un aizsargādamies iznīcinās draudu - tevi. Tev ir jāatrod saskaņa, harmonija starp jums abiem. No tā ir atkarīgas jūsu dzīvības. Un tie nelabumi - tie nav ierastie hormoni, kas grūtniecības dēļ tagad satrakojušies. Tas ir mazais. Viņš tevi brīdina - ja tu turpināsi liegt mātes mīlestību, kas viņam pienākas, tas var slikti beigties. Jums abiem. Saproti - jūs tagad esat viens vesels.

-    Bet kā var mīlēt bērnu, kuru nekad neesi vēlējusies? - Dievietes vārdi aizdeva man dusmas.

-    Gribi tu to vai ne, bet šis bērns vienmēr ir bijis tavs - tev paredzēts. Tā ka samierinies. Un vēl - es saprotu, tev tagad nav viegli, tāpēc pieņem no manis šo nelielo amuletu, kas palīdzēs tev atrast iekšējo līdzsvaru un pasargās no iespējamām likstām. - Artemīda noplūca pie meža takas augošu ceļmallapu un uzpūta tai dvašu. Gluži kā zinātniski fantastiskajās filmās vēroju, kā lapa maina krāsu - no zaļas uz dzeltenu un tad mirdzošu zeltu. Nākamās pārvērtības skāra lapiņas formu - tā uzblīda un sāka burbuļot, dievietes plaukstā pārvēršoties šķidrā zeltā, līdz atkal sāka iegūt izteiktu formu - plaukstu ar pieciem kopā sakļautiem pirkstiem. Artemīda izvilka no kabatas ādas aukliņu, iekāra zelta kareklīti tajā un aplika amuletu man ap kaklu.

-    Tas šķiet kaut kur redzēts, - domīgi nomurmināju, aplūkojot jaunieguvumu.

-    Ja esi bijusi kādā no Tuvo Austrumu valstīm, tad noteikti būsi pamanījusi. To mēdz saukt par Fatimas roku vai hamsa. Tā galvenā funkcija - pasargāt no ļaunās acs. Bet mūsdienās cilvēki neuzticas veciem, labiem līdzekļiem, tā vietā izvēloties dārgas apdrošināšanas polises. Lai gan šie vēl ir ļoti iedarbīgi. It sevišķi dievu darinātie. - Artemīda šķelmīgi uzsmaidīja un piemiedza ar aci.

-     Paldies, - no sirds pateicos. - Un ne tikai par amuletu. Par sarunu… man tas bija jādzird.

-     Zinu. - Dieviete noglaudīja man vaigu, ar raupjo plaukstu viegli saskrāpēdama. - Laikam iesim atpakaļ. Domāju, šie jau būs drusku piekārtojušies. Turklāt man vēl jāaprunājas ar tavu spārnoto draudziņu. Vakar gan viņš dabūja iekšā, ne?

-     Tātad ko jūs gribat, lai daru? - Artemīda lietišķi apjautājās, kad atgriezāmies pēc pastaigas un kopā ar Ralfu un Zigi apsēdāmies pie apaļā galda.

-     Lai tu noraidi Lokija piedāvājumu, - Ralfs iesāka. - Un tad, kad pienāks laiks, palīdzētu viņam atņemt balsstiesības un izslēgtu viņu no Lielā Septiņnieka.

-     Skaidrs. Ar to problēmu nebūs. Man viņš nekad nav paticis - vējgrābslis un jampampiņš. Plānā galdiņa urbējs. Jums vajadzēs kaut ko, lai mani pasauktu. - Dieviete piecēlās no galda un devās pie gultas, no kuras apakšas izvilka nelielu koka lādīti ar ziedu inkrustācijām. No lādītes Artemīda izvilka miniatūru abpusgriezīgu kaujas cirvi, ne lielāku par pusi no sērkociņkastītes, līdzīgu tam, ar kuru vakar grasījās Ralfam nocirst galvu.

-    Šeit būs mana zīme. Kad pienāks laiks, ar to jūs mani pasauksiet. - Artemīda iespieda figūriņu Ralfam saujā.

-    Cirvis? Domāju, būs loks vai bultas, - Zigis nobrīnījās.

-     Jāāā, bet… - sieviete negribīgi novilka. - Man ir saglabājušās siltas atmiņas no mīnojiešu laikiem Grieķijā. Toreiz katra sevi cienoša dieviete un priesteriene staigāja ar šādiem cirvjiem. Tie bija ļoti ērti un parocīgi - gan galvu nocirst viegli, gan riekstus skaldīt. Nebija jāčaka- rējas. Pēc tam tie izgāja no modes, bet es tik un tā kaujā dodu priekšroku cirvim. Tas daudzas reizes paglābis no bīstamām situācijām.

-    Kādus riekstus? - Zigis bija balts kā papīrs.

-    Nu, valriekstus, piemēram. - Artemīda, šķiet, nesaprata, par ko Zigis bažījās. - Labi, jums laiks doties. Nākamais prāmis uz cietzemi ir pustrijos. Domāju, paspēsiet. Kādi turpmākie plāni?

-    Domājam uzmeklēt tavas māsas - Dēmetru un Gāju. Vai ir kāda nojausma, kur viņas meklēt? - Ralfs jau cēlās no galda.

-     Nu, par Dēmetru esmu dzirdējusi, ka pēdējā laikā redzēta Vīnē, bet Gaja… tiešām nezinu. Pēc tā uzbrukuma Velsā… iespējams, viņa pie Dēmetras slēpjas. Vienmēr šīs ir turējušās kopā. Tā ka - varbūt atradīsiet Dēmetru un arī Gāju. Ja domājat braukt uz Vīni… man tur dzīvo kāds labs draugs - gnoms. Viņš lidostā jūs sagaidīs. Un tad paši lemiet - pieņemt viņa palīdzību vai ne.

-     Paldies par visu. - Ralfs pastiepa roku sveicienam.

-     Tas ir mazākais, ko varēju darīt. Un vēlreiz atvainojos par tavu ielauzto pieri. - Artemīda draudzīgi papliķēja viņam pa plecu, kad jau sēdāmies mašīnā.

-   Nekas, nekas. Nav jau pirmā reize. Galvenais, tu sargi sevi, jo, iespējams, Lokijs drīzumā ieradīsies.

-     Par mani neuztraucieties, es spēšu sevi aizstāvēt!

Noskatoties, kā īsais, druknais stāvs pazūd atpakaļ-

skata spogulī biezo egļu aizsegā, nezin kāpēc biju droša, ka tā arī būs.

Dēmetra un Gaja

Pulkstenis tuvojās pieciem, kad piestājām Pērnavas RIMI lielveilcala kulinārijā paņemt ko ēdamu. Izvēlējos kartupeļu un siera sacepumu ar divām kotletēm. Brīnumainā kārtā kopš ciemošanās pie Artemīdas nelabā dūša vairs nemocīja un es atguvu ēšanas prieku. Baidīdamās, ka viss atkal varētu ieiet vecajās sliedēs, izmantoju īso pamieru ar kuņģi, lai piestumtu to ar ceptu un treknu ēdienu, jo jāatzīst, ka ēstgriba bija kā vilkam.

Pēc sātīgajām pusdienām atpakaļceļā uz Rīgu es beidzot sadūšojos uzdot jautājumu, kas nedeva mieru, kopš devāmies prom no Hljumā:

-    Tātad mēs tiešām dosimies uz Vīni?

-Jā, tas šķiet vienīgais loģiskais solis.

-    Bet kāpēc? Ko jaunu var pastāstīt Dēmetra vai Gaja - pat ja izrādīsies, ka arī viņas ir Vīnē? - Zigis uztvēra manu domu.

-     Nepareizs jautājums. Nevis viņas mums, bet mēs viņām. Mums ir jāpārliecina Lielais Septiņnieks, lai izslēdz Dānieļu un atņem viņam balsstiesības. Līdz ar to arī viņa bērnam. Turklāt tas ir jāizdara, pirms Daniels pārliecina par pretējo.

-    Kā tā?

-      Skaties, tagad ir palikuši pieci dievi, Danielam ir jāpārliecina vismaz divus pāriet viņa pusē, lai nodrošinātu mantiniekam pilnas tiesības.

-     Un tu domā, ka kāds piekristu? - Zigis izklausījās šaubīgs. Arī man šķita neticami, ka kāds no pasaules radītājiem varētu piekrist Daniela nenormālajai idejai.

-    Nekad neko nevar zināt. Bet es liktu uz Ra un Amu- netu. Tas pārītis vienmēr šķitis aizdomīgs. It īpaši Ra - viņš nekad nav izcēlies ar cilvēkmīlestību.

-     Okei! Par to neņemos spriest. Bet kā tad paliek ar Vīni? Kad tu domā braukt? - nelikos mierā.

Ralfs uz mirkli novērsās no ceļa, lai veltītu man bargu skatienu. Laikam atkal nošāvu greizi.

-     Pirmkārt, nevis "es", bet "mēs", otrkārt - kā vari iedomāties, pēc iespējas drīzāk.

-    Nu tu runā kā Godmanis, - klusu nobubināju, pārliecinādamās, ka Ralfa ausis tas nesasniegs.

-    Bet tad jau vajadzēs lidot. Un biļetes vajadzēs, - Zigis no aizmugures sēdekļa piebalsoja. - Varu piezvanīt savam ceļojumu aģentam un noskaidrot, uz kuru dienu varam dabūt lidmašīnas biļetes.

-    Un par kādu cenu, - piebildu. Finansiālais jautājums šobrīd bija aktuāls, ņemot vērā, ka tuvākajā laikā pie darba un normāla ienākumu avota droši vien netikšu.

Jau pēc pusstundas mums bija rezervētas aviobiļetes uz Vīni nākamajā dienā pulksten piecos. Tā bija sestdiena, un dienā bija tikai viens reiss, diemžēl - vēlā pēcpusdienā. Ralfu tas neiepriecināja, bet mums izdevās pārliecināt viņu, ka, lidojot ar pārsēšanos, ietaupīsim pāris stundu, bet būsim nomocījušies līdz nelabumam. Tikmēr aktuāls palika jautājums par pārnakšņošanu - Rīgā mēs būtu, vēlākais, pirms astoņiem, bet lidojums bija nākamajā dienā. Ne uz Ziga, ne manām mājām doties nevarējām, tāpēc izlēmām pārnakšņot Ziga vecajā ofisā, kura atslēgas viņam vēl bija saglabājušās. Kā jau pienākas lielam un bagātam uzņēmumam, par spīti ekonomiskajai krīzei un augstajai inflācijai, Zigis pabeidza tēva uzsākto projektu un uzcēla jaunu uzņēmumam piederošu ofisa ēku Purvciemā. Tajā pietika vietas viņu lielajam darba kolektīvam, kas beidzot varēja strādāt bez spaidīšanās un sēdēšanas otram uz galvas. Tomēr iepriekšējā, īrētā ofisa atslēgas vēl bija palikušas pie Ziga, jo viņa kabinets palika pēdējais, kuru pārveda uz jaunajām telpām. Līdz ar to varējām neuztraukties, ka kāds uzskries virsū, turklāt - kā jau komforta cienītājs, Zigis bija iekārtojis jauku atpūtas istabu ar ādas dīvāniņu un darbinieku dušām, lai pēc smagas darba dienas varētu atsvaidzināties. Vecais ofiss atradās ļoti izdevīgā vietā - pašā Rīgas sirdī pie Vanšu tilta.

Man gan bija aizdomas, ka Zigis uzstāja uz palikšanu viņa darba vietā, jo vēlējās pārliecināties, cik labi ar darba pienākumiem tiek galā viņa palīgs Raitis. Bet es neiebildu - no pieredzes zināju, cik ērti ir mazie dīvāniņi un cik pilns ir Ziga miniledusskapis. Viens mierpilnas dirnēšanas vakars pie televizora nenāktu par ļaunu - tā teikt, atslodzei.

Vakara prognozes piepildījās - pasūtījuši no Gan Bei restorāna kaudzi japāņu ēdienu, mēs nolīdām katrs savā stūrī, lai kaut nedaudz atpūstos no piespiedu komunikācijas. Iekārtojos klubkrēslā televizora priekšā, lai dumji klikšķinātu cauri kanāliem, neapstājoties nevienā ilgāk par pāris sekundēm, izņemot kādu tievēšanas šovu. Tas atgādināja par akmens cieto apņemšanos šovasar sākt no rītiem skriet. Vasara pagāja, bet es skrēju labi ja vienu reizi. Ir grūti dzīvot ar absolūtu gribasspēka vakuumu.

Zigis savukārt ierakās papīros un e-pastos, cenšoties pirms došanās prom sakārtot pēc iespējas vairāk lietu. Šādā bridi traucēt nebija ieteicams, jo tad viņa raksturā parādījās tādas nepatīkamas šķautnes kā viegla aizkaiti- nātlba un vienkārši maitisms.

Sargeņģelis pēc šīsdienas pārbrauciena izskatījās noguris un izvēlējās vienkārši šņākuļot uz dīvāna, uzgriezis mums plato muguru, uzsvērdams nevēlēšanos iesaistīties jelkādās sarunās.

Man nedeva mieru doma par vecākiem, kas šobrīd droši vien jau bija pārnervozējušies līki. Zvanīt nedrīkstēju, bet par e-pastiem Ralfs neko neteica, tāpēc ap diviem naktī, kad gan Zigis, gan Ralfs gulēja ciešā miegā, es no Ziga adreses mammai uz darba e-pasta adresi aizsūtīju īsu vēs- tulīti, kurā sameloju par steidzamu darbiņu ārpus Latvijas un apsolījos dot ziņu, tiklīdz varēšu. Liels mierinājums tas droši vien nebija, bet vairāk baidījos rakstīt. Atlikušo nakts daļu pavadīju pie loga, vērojot naksnīgo Rīgu un Saules akmens ēkas atspulgu tumšajos Daugavas ūdeņos. Dievinu galvaspilsētu naktī. Par spīti ārējam mieram, tā ir kā pulsējoša sirds, pilna trauksmes un nākamās dienas priekšnojautu.

Vīnē ielidojām nedaudz pēc pusseptiņiem. Paļaudamies uz Artemīdas apsolīto gnoma palīdzību, turpmāko rīcības plānu neapspriedām. Zināmu drošības sajūtu sniedza arī fakts, ka līdz šim Ralfs veiksmīgi atradis izeju no katras situācijas. Acīmredzot beidzot sāku paļauties uz savu sargeņģeli.

Tā kā šodien bija sestdiena, lidostu negāza riņķī sagaidītāju pūļi ar firmu vai personu vārdiem uz plakātiņiem.

Pa garajiem, flīzētajiem koridoriem, starp krāsainajiem suvenīru, briļļu un smaržu veikaliņiem klīda vien daži tūristi - citi, tikko ielidojuši, meklēja, kur iegādāties pilsētas karti, citi savukārt kliedēja garlaicību un īsināja laiku līdz izlidošanai.

Raitā solī izgājām cauri lidostai, samakšķerējām somas uz slīdošās lentes un devāmies laukā no lidostas, lai ķertu taksi un brauktu uz pilsētu. Mūsu piesolīto pavadoni nekur nemanīja, lai arī cik uzmanīgi mēs vērtos apkārt.

Aiz lidostas durvīm gaidīja taksometru rinda - visi gatavi pakalpot. Kamēr apsvērām, kuru ņemt, pie mūsu kājām, gandrīz vai notriekdams no tām, apstājās dzeltens, jauns un spīdīgs MINI, kuram pie stūres, nemitīgi spiežot tauri, sēdēja bārdains onkulītis. Atvēris pasažieru puses logu, bārdainītis mūs uzmanīgi noskatīja no galvas līdz kājām.

-Jūs no viņas? - onkulis skaidrā latviešu valodā uzrunāja. Ralfs pieliecās tuvāk atvērtajam logam un palūkojās mašīnā.

-Jā. Un tu?

-    Protams! Kāp tik iekšā! Nezinu gan, kā jūs salīdīsiet, bet tā nav mana problēma. - Diezko viesmīlīgi neizklausījās. Salocījušies deviņos līkumos, iespiedāmies miniatūrajā auto.

-     Nav ērti, eh? - mašīnas saimnieks painteresējās, atpakaļskata spogulī vērodams mani un Zigi. Ralfs, kā jau lielākais, izcīnīja tiesības sēdēt priekšā.

-     Ir okei, - samocīti pasmaidīju pāri sporta somas malai, kurai atradās vieta tikai uz ceļiem.

-   Nu tad laižam. Laikam vajadzēs jūs sākumā pie manis aizvest uzprišināties.

Pirms viņš sāka braukt, biju domājusi, ka uzprišināšanās būs lieka, tomēr jau pēc pirmajiem pāris metriem sapratu, ka auksta duša būs nepieciešama. No Vīnes lidostas pilsētā veda automaģistrāle, pa kuru katrs sevi cienošs austrietis traucās ar ātrumu vismaz 120 km/h, bet mūsu pavadonis, šķiet, vēlējās uzstādīt ātruma rekordu vai vienkārši pārbaudīt - cik ātri var pabraukt MINI, kurā iekrāmēti četri cilvēki un viņu somas. Onkulītis nevienu bridi nenoņēma kāju no gāzes pedāļa un roku no signāltaures, liekot visiem dot ceļu mazajai, dzeltenajai komētai. Kad beidzot sasniedzām pirmo luksoforu, gnoms noņēma roku no signāltaures, bet ne kāju no pedāļa. Turpinādams tādā pašā ātrumā traukties pa pilsētas ielām, ar straujiem pagriezieniem izvairīdamies no pretimbraucošajām mašīnām, onkulis vēl iemanījās ari komentēt apkārtredzamo - Mākslas un vēstures muzeju, Marijas Terēzijas laukumu, Parlamenta ēku, rāti, universitāti. Grandiozās un iespaidīgās ēkas palidoja garām tik ātri, ka spēju pamanīt vien dažas detaļas - baltas skulptūras, kas attēloja muskuļotus, bārdainus vīrus dažādās nodarbēs, parlamenta ēkas iespaidīgās kolonnas un skulptūru ansambli tās priekšā, zaļus, sakoptus parkus ar strūklakām un grantētiem celiņiem, pilsētas domes izcilo neogotiskās arhitektūras paraugu ar smailajiem tornīšiem un arkveida logiem. Sajutu pakrūtē ilgpilnu smeldzi - manī pamodās fotogrāfe, kura gribēja dot pa bremzēm, kāpt laukā un bildēt, un bildēt, un bildēt…

Bet negantais rūķis pat nedomāja apstāties. Izvizinājis mūs pa centra platajiem bulvāriem, viņš nogriezās nelielās sānieliņās, traukdams tālāk uz pilsētas otru galu.

Pamazām skati aiz loga mainījās - augstās jūgendstila mājas nomainīja zemākas, modernākas. Aizvien biežāk starp mājām iespraucās nelieli, zaļi parciņi ar dažiem soliņiem. Ielas atkal kļuva platākas, un to malās auga kupli kastaņkoki. Vietām parādījās arī savrupmājas. Cik varēja noprast, mēs iebraucām guļamrajonā.

-    Artemīda teica, ka jūs meklējat Nertu. Nu, tā ir sanācis, ka mēs ar viņu esam Anvvohner. Nu, gandrīz blakus dzīvojam, - rūķis paskaidroja. - Varētu jau uzreiz vest pie viņas, bet Nerta ir smalka dāma - viņai nepatiks, ja ievel- sieties tādi nekādi. Turklāt - viņa uzskata, ka sievietēm jānēsā Kleider, nu, tās tur - kleitas.

Pēdējais izteikums bija veltīts man un maniem mīļajiem džinsiem. Domās pārcilāju somas saturu un ar atvieglojumu atcerējos, ka biju iemetusi tajā arī savus mīļākos svārkus - protams, no džinsa, bet garums, paldies Dievam, vismaz piedienīgs. Varbūt Nertai būtu pretenzijas, ja ierastos jostiņā, kas knapi segtu pēcpusi.

-     Tā, es dzīvoju te. - Rūķis strauji nobremzēja baltas trīsstāvu dzīvojamās mājas priekšā. Gluži kā pats rajons, arī nams bija sakopts un, varētu teikt, pat uzposts. Apkārtējo teritoriju apjoza elegants metālkaluma žogs, aiz kura gozējās kārtīgas puķudobes ar samtenēm un grantēts celiņš, kas veda pie mājas durvīm. Uz nelieliem balkoni- ņiem izvietotajos puķu grozos ziedēja petūnijas sarkaniem un ziliem ziediem.

-Jauki, man patīk. Tikai nedaudz mietpilsoniski, ne? - Zigis nomurmināja man pie auss, kad centāmies izlocīties no mašīnas.

-     Ejam, - rūķis steidzināja. Tikai tagad, stāvot viņam blakus, sapratu, cik patiesībā augumā mazs ir mūsu pavadonis. Viņa rudais matu ērkulis tikko sniedzās man līdz krūtīm. Kopumā gnoms izskatījās neveikli - masīvo torsu, uz kura uztupināts strups, resns kakls un liela, apaļa galva, balstīja īsas un līkas kājiņas, kas likās aizlienētas no cita cilvēka.

-     Dod somu! - Gnoms izķēra man no rokām sporta somu un, uzmetis to plecā, devās uz māju. - Tu tagad nedrīksti neko nest.

-     Paldies par rūpēm… Kā īsti jūs sauca? - cenšoties neizklausīties nepateicīga vai nepieklājīga, mēģināju noskaidrot gida vārdu, kuru viņš nepateica visa garā brauciena laikā.

-    Fricis Oto Štrams ir jūsu rīcībā, - gnoms izmeta pār plecu, slēdzot vaļā mājas durvis. - Bet varat saukt mani par Oto, tas Fricis… mūsdienās kaut kā nelāgi skan. Fritz mit Spritz.

-     Prieks iepazīties. Nele… - sāku iepazīstināt, bet gnoms mani pārtrauca ar neiecietīgu rokas vēzienu.

-    Es jau zinu. Artemīda teica. Tu esi grūtniece, viņš ir eņģelis, bet tas jau pa gabalu pēc geja ož.

-    Jums ir kaut kas pretī? - Zigis uzmeta lūpu.

-    Nē! Kamēr tu neuzprasies ar mani vienā dušā.

Iespurdzos, nespējot savaldīt smieklus. Jau sen neviens nebija Zigi nolicis pie vietas.

Gnoms dzīvoja pagrabstāvā bez lieliem logiem, ar tādām kā lūciņām griestu tuvumā, caur kurām gaisma gandrīz neieplūda. Bet pats mājoklis bija iekārtots gaumīgi un omulīgi. Tajā nebija nekā lieka, tomēr mēbeles un priekšmeti šķita dārgi un kvalitatīvi. Izskatījās, ka namatēvs ir komforta un dārgu lietu cienītājs, bet to, paskatoties uz viņu, gan nevarētu pateikt. Gnoms bija tērpies paplatos, apvalkātos džinsos un rūtainā flaneļa kreklā, caur kura atvērto apkaklīti vīdēja balts T krekls. Viņš drīzāk izskatījās pēc dārznieka vai fermera, nevis cilvēka, kuram varētu piederēt izsmalcināts, bēšigos toņos ieturēts dzīvoklis.

-     Tā, man ir divas istabas - vienā gulēsi tu. - Viņš norādīja uz mani un tad uz tumši brūnām durvīm pa labi no apvienotās viesistabas-virtuves. - Jūs abi gulēsiet tajā. Pats maz esmu mājās, tāpēc par mani neuztraucieties. Tagad varat ieiet dušā, pārģērbties. Nerta jūs gaida deviņos, tā ka jums ir stunda laika. Būšu jums pakaļ.

To nodeklamējis, dzīvokļa saimnieks izmetās pa durvīm kā plēsts, atstājot mūs vienus.

-     Es negulēšu ar viņu vienā gultā, - Zigis protestēja, atklājis, ka viņiem ar Ralfu ierādītajā istabā ir viena div- guļamā gulta.

-     No kā tu baidies? Tur jau drīzāk Ralfam būtu jāuztraucas, - pavilku draugu uz zoba.

-    Tā, meitenes, jūs te izlemiet, kas ar ko gulēs, bet es tikmēr dušā. - Ralfs taktiski nozuda vannas istabas virzienā.

-    Es gribu gulēt kopā ar tevi. - Zigis uzmeta lūpu.

-     Liecies mierā! Protams, mēs gulēsim kopā! Nav jau pirmā reize. - Man bija gluži vienalga, kur gulēt. Kamēr Ralfs dušojās, es plānoju nedaudz atlaisties - trakais brauciens pa Vīnes šaurajām ieliņām bija izsmēlis manus spēkus.

Kā jau solījis, Oto ieradās nedaudz pirms deviņiem. Novērtējis mūsu atjaunināto izskatu kā pieņemamu, gnoms vedināja uz iešanu. Taisnības labad gan jāsaka, ka pats nebija pacenties nomainīt ietērpu, bet droši vien šajā jautājumā viņam bija zināmas atlaides.

Izrādījās, ka Nerta jeb Dēmetra dzīvoja tajā pašā mājā, tikai trešajā, jumta stāvā. Viņas plašais miteklis aizņēma visu stāvu un ari jumta terasi, kas varētu kalpot par paraugu jebkura dizainera un dārznieka sapnim. Izskatījās, ka dieviete nopietni aizraujas ar dārzniecību. Izvadājis nelielā ekskursijā pa dievietes apartamentiem, gnoms ielaida mūs plašā telpā, kas kalpoja par bibliotēku - sienas bija noklātas ar gaišiem priežkoka plauktiem, pilniem ar grāmatām. Starp dārgiem un seniem sējumiem vietu bija atraduši ari neskaitāmi dārzniecības tēmai veltīti izdevumi un ari daži lēti mīlestības romāni. Pats Oto devās paziņot par mūsu ierašanos. Kamēr namamāte kavējās, rūpīgi aplūkoju istabu, cenšoties atrast zīmes, kas vēstītu par saimnieces raksturu. Mani vienmēr fascinējis, cik daudz par cilvēku var uzzināt, aplūkojot viņa mitekli. Tomēr šoreiz nespēju saskatīt neko tādu, kas liecinātu par saimnieces dievišķo būtību. Šāda bibliotēka varētu piederēt jebkurai turīgai vācu ģimenītei: pie sienām dārgas krēm- krāsas vinila tapetes, uz lakoto koka dēļu grīdas - biezs vilnas paklājs vengas krāsā, tāds pats dīvāns un pieskaņoti klubkrēsli, rakstāmgalds un kafijas galdiņš. īsi sakot, nekā īpaša. Pat gleznas pie sienām atgādināja Latvijas purvus agros pavasaros - pelēcīga garlaicība.

-    Ko tu knosies? - Zigis šķita uztraucies.

-     Tā, neko - mēģinu noskaidrot, kas par cilvēku ir Dēmetra, - tāpat čukstus atbildēju.

-     Pirmkārt - dieviete, otrkārt - tūlīt tev būs iespēja to viņai pajautāt. Zigim taisnība, sēdi mierā, - Ralfs klusi bubināja, ērti iekārtojies platajā klubkrēslā.

-Jūs par mani runājat? - Caur klusi pavērtajām durvīm istabā ienāca skaistākā sieviete, kādu līdz šim biju redzējusi. Lai arī dieviete bija jau pusmūžā, jaunības dzirksts šķita saglabājusies un tagad staroja no zaļajām acīm ar siltu mirdzumu. Gara un slaida, viņa piepildīja telpu ar savu klātbūtni, atdzīvinot garlaicīgo iekārtojumu. Tumši brūnie, viļņainie mati apgriezti modernā, īsā griezumā, piešķirot kopējam tēlam nedaudz puicisku nebēdnīgumu. Pat nelielais grumbiņu tīklojums ap acīm nespēja padarīt dievieti mazāk pievilcīgu. Vieglais un nemanāmais grims, kā arī izsmalcinātais apģērbs padarīja viņu par elegances paraugu. Tērpusies smilškrāsas kostīmā un pērļu pelēkā zīda blūzē, viņa izskatījās kā izkāpusi no modes žurnāla lappusēm.

-     Sveiki, esmu Dēmetra, - balss noskanēja kā liegas vēja pūsmas iekustināts sudraba zvans. Aiz apmulsuma nepamanīju sveicienam pastiepto roku, bet tad, attapusies un sakaunējusies par savu nepieklājīgo uzvedību, sparīgi satvēru slaido plaukstu ar garajiem, smalkajiem pirkstiem. Ap tievo locītavu vijās smagnēja zelta rokassprādze, kas dzidri ieskanējās, mums sasveicinoties. Pat viņas rotaslietām bija eleganta, klusināta skaņa.

-    Nele, - neveikli nomurmināju, pasakaini skaistās un elegantās dievietes klātbūtnē sajuzdamās kā koka klucis Konstantīns. Nervozi nogludināju džinsu svārkus, klusu sodīdamās, kāpēc neiedomājos paņemt līdzi ko labāku.

Mani biedri šķita tikpat samulsuši - Zigis metās godbijīgi skūpstīt dievietes roku, bet Ralfs nosarka līdz pat ausu galiņiem.

-     Lūdzu, sēdieties. Oto tūlīt atnesīs kafiju. - Dieviete graciozi apsēdās vienā no klubkrēsliem, aicinot mūs sekot viņas piemēram.

-     Cik saprotu, jūs nākat taisnā ceļā no manas mīļotās brāļameitas Artemīdas. Oto teica, ka viņa esot lūgusi jūs atvest pie manis. Kā tad viņai klājas? Vēl joprojām darbojas vides aizsardzības jomā?

-    Jā, un turklāt ar labiem panākumiem. - Ralfs vienīgais bija atguvis runas spējas.

-    Prieks dzirdēt. - Viņa veltīja mums burvīgu smaidu. - Bet nu ķersimies pie lietas - jūs droši vien esat noguruši pēc ceļa, tāpēc centīšos jūs ilgi neaizkavēt. Kādā jautājumā esat ieradušies?

Smalks mājiens, ka viņa negrasās mums veltīt visu vakaru.

-    Mums ir aizdomas, ka viens no Lielā Septiņnieka grasās realizēt Apokalipsi. - Arī Ralfs saprata mājienu, tāpēc, daudz nevilcinoties un nerunājot aplinkus, izteica galveno problēmu.

-    Kas jums liek tā domāt, un kurš, pēc jūsu domām, tas būtu? - Smaids uz dievietes sārtajām lūpām izdzisa. - Tās ir ļoti nopietnas apsūdzības. Ceru, jūs to saprotat.

-    Jā, un mums ir arī nopietni pierādījumi - Nele zem sirds nes Lokija bērnu.

-     Tas vēl neko nenozīmē - vēsturē ir zināmi daudzi gadījumi, kad dieviem un cilvēkiem ir kopēji pēcnācēji. - Dēmetra noliedzoši papurināja tumšās matu cirtas.

Bibliotēkā ienāca Oto, stumjot pa priekšu kafijas galdiņu uz riteņiem. Porcelāna krūzītēs kūpēja karsta, aromātiska kafija, bet blakus uz liela šķīvja smaržoja apaļi cepumi ar šokolādes skaidiņām. Jutu, kā mutē saskrien siekalas. Šāds neliels pārtraukums man bija pa prātam, ņemot vērā, ka līdz ar sarunas ievirzīšanos nopietnākā gultnē glāsmainais dzidrums Dēmetras balsī izzuda, vietu dodot tērauda skarbumam.

-    Jā, bet kāds arī vajā Lielo Septiņnieku. Poseidons ir miris, Gaja - tik tikko paglābās no līdzīga likteņa. Un Glabātājas rīcībā ir informācija, ka, iespējams, uzbrucējs bijis Lokijs. Tas, protams, nav apstiprināts… - Ralfs nelikās mierā, nepievēršot ne mazāko uzmanību gnomam, kas kārtoja kafijas krūzes mums priekšā.

-     Glabātāja, tu saki…? - Dēmetra ar samiegtām acīm uzmanīgi nopētīja Ralfu, it kā cenšoties pieķert viņu melos. - Un ja nu tas nebija Lokijs?

-    Iespējams. Iespējams, ka Lokijs pats neuzdrošinājās uzbrukt Lielajiem, bet… - Ralfu pārtrauca pusvārdā. Gaiss līdzās Dēmetrai saviļņojās gluži kā karstā vasaras dienā un tad ar ldusu švīkstu saplīsa kā papīra fototapete. No radušās spraugas parādījās slaida, gara meitene. Viņas zilās acis naidā mirdzēja.

-    Nē, eņģeli, tu kļūdies! Tas nožēlojamais tārps uzdrošinājās gan! Viņš iedomājās, ka spēs uzveikt mani! Gāju! Kāda neticama muļķība un iedomība! - gluži kā pērkons viņas balss pieskandināja istabu, liekot mums izbīlī salēkties. No negaidītās parādīšanās nesatrūkās vienīgi Dēmetra un gnoms Oto - acīmredzot viņi zināja, ka istabā atrodas vēl viena dieviete.

-     Gaja, es tevi lūdzu, nomierinies. - Dēmetra satvēra meitenes roku, neveiksmīgi cenšoties viņu savaldīt.

-    Nē, Nerta, tas ir nepiedodami!

-     Protams, protams, - Dēmetra piekrita un pamāja Oto, lai piestumj tuvāk krēslu, kas atradās pie rakstāmgalda. Pieliekot zināmas pūles, viņai izdevās apsēdināt satrakojušos dievieti, kas nebeidza šķendēties par Daniela iedomību un visatļautību.

Nezinu, kas mani pārsteidza vairāk - Gajas negaidītā parādīšanās, dusmu izvirdums vai tas, ka viņa izskatījās tik ikdienišķi, gluži kā parasta divdesmitgadniece - zilas džinsa bikses, sportisks krekliņš ar V veida izgriezumu, bet garie, blondie mati saņemti stingrā zirgastē uz pakauša. Gajai nepiemita Dēmetras pasakainais skaistums vai elegance, bet katrā ziņā viņai bija satriecoša figūra - meitene bija slaida, garām kājām un stingrām, lielām krūtīm, kuru dēļ es būtu gatava vai dvēseli atdot.

-     Kā redzat, mana vecāmāte šo uzbrukumu sakarā ir nedaudz uztraukusies. Ceru, jūs spēsiet piedot šādu emociju izvirdumu. - Dēmetra veltīja mums vienu no saviem smaidiem.

-    Khm, - Ralfs samulsis nokrekšķinājās. - Pats par sevi saprotams.

-Tātad jūs sakāt, ka Lokijs plāno Apokalipsi?-Dēmetra atgriezās pie sarunas.

-Jā, tieši tā. Kā jau teicu, mums ir aizdomas, ka Lokijs vēlas ar sava cilvēkbērna palīdzību iznīcināt cilvēci. Šajā ziņā viņam ir viss nepieciešamais - Lielā Septiņnieka piešķirtās pilnvaras un bērns, kas apvieno sevī divas pasaules - dievišķo un cilvēcisko.

Sēdēju, ierāvusies dīvāna stūrītī, un nespēju izdvest ne vārda. Gajas pēkšņā parādīšanās laupīja man runas spējas. Nespēju novērst skatienu no blondās dievietes, kura drīz sajuta sev pievērsto uzmanību.

-    Saki, - viņa pievērsās man. Dusmas šķita rimušas, un balss bija ieguvusi samtainu maigumu. - Nele, saki, lūdzu: kā tu varēji būt tik stulba un likties gultā ar Lokiju?

Viņas jautājums izsita no sliedēm. Negaidīju tādu uzbraucienu, tāpēc paliku plātām muti kā zivs sausumā. Šajā brīdī atdzīvojās Zigis.

-      Sakiet, Gaja, būdama tik spēcīga un neuzveicama dieviete, kā jūs varējāt palaist Loldju pēc tāda muļķīga un vāja uzbrukuma? Kāpēc jūs to mūdzi nepiebeidzāt? - Arī Ziga balsī jautās medus. Tas bija pārdroši, bet, likās, viņa jautājums trāpīja kā naglai uz galvas.

-     Mirstīgie, - par atbildi Gaja tikai nicīgi nošņācās, zilajām acīm dusmās uzliesmojot.

-    Labi, netērēsim laiku veltīgos apvainojumos. Kas noticis, noticis, - Dēmetra steidzīgi iejaucās. - Cik noprotu, jūs vēlaties saņemt mūsu atbalstu, kad pienāks laiks?

-    Tieši tā. Artemīda savu jau apsolīja. Mēs ceram, ka arī jūs neliegsiet savas balsis. - Ralfs godbijīgi nolieca galvu dievietes priekšā.

-     Jūsu cerības nav veltas. Šeit būs mana zīme - kad pienāks laiks, varēsiet mani izsaukt. - Dēmetra izņēma vienu no saviem zelta auskariem stilizētas labības vārpas formā un pasniedza to Ralfam; viņš noglabāja dārgo mantu zamšādas maisiņā pie Artemīdas dotās kara cirvja figūriņas.

-     Gaja? - Dēmetra pievērsās otrai dievietei, kas dusmīgi vēroja notiekošo.

Gaja no ciešo džinsu kabatas izķeksēja nelielu ādas maisiņu, izjauca zirgasti, un pāris reižu izlaida rokas caur garajiem, blondajiem matiem. Viņas plaukstā palika saujiņa smilšu, kuru tā rūpīgi iebēra maisiņā, maisiņu aizsēja un pameta Ralfam.

-    Mani arī pasauciet. Ar lielāko prieku sadošu pa pakaļu tam uzpūtīgajam pamuļķim.

-    Lieliski, ja nu tas reiz ir nokārtots, domāju, jums būtu laiks doties pie miera. Šī droši vien bija gara un nogurdinoša diena. - Dēmetra cēlās kājās, un mēs ar Zigi sekojām viņas piemēram. Tomēr Ralfs vēl palika sēžot. Dieviete sarauca pieri, nepatīkami pārsteigta par šādu nekaunību.

-    Es ļoti atvainojos, bet diemžēl man ir vēl kāds jautājums. - Ralfu neuztrauca iespēja nokaitināt dievieti. - Kur mēs varētu sastapt Ra vai Amunetu?

-    Ra vai Amunetu? - Dēmetra pārvaicāja, saskatoties ar Gāju, kura vienaldzīgi paraustīja plecus.

-     Nu, par Amunetu nezinu, bet Ra, šķiet, tagad dzīvo Parīzē. Cik esmu dzirdējusi, viņš aizraujoties ar dizaina priekšmetiem. Ieteiktu apmeklēt kādu no Pīace Vendome dārgajiem interjera veikaliem. - Dēmetra veltīja Ralfam apburošu smaidu, bet skatiens darītu godu jebkurai slepkavnieciskai nindzjai.

-     Paldies! Ņemsim vērā, - Ralfs atbildēja ar to pašu un beidzot piesvempās no dīvāna. Sāku jau justies neērti viņa vietā.

-    Lai jums veicas, - Dēmetra uz atvadām jau sirsnīgāk novēlēja. - Gaidīšu kādu ziņu.

Rūķis Oto pavadīja mūs atpakaļ uz pagrabstāva dzīvokli. Lai arī pulkstenis rādīja pāri vienpadsmitiem, miegs vēl nenāca, tāpēc nolēmām iepazīties ar austriešu alus izcilajām īpašībām. Oto pievienojās, pirms tam atņemdams man atvērto alus pudeli un tās vietā iespiezdams rokās lielu krūzi ar karstu piparmētru tēju. Bargais skatiens zem kuplajām uzacīm atturēja no iebildumu izteikšanas skaļi. Tā vietā klusi pamurmināju par pasaules netaisnībām un uzklupu Oto sagādātajiem cienastiem - medus mērcē ceptiem vistu spārniņiem, ķiploku grauzdiņiem, marinētiem dārzenīšiem un šampinjoniem, glītos kubiciņos sagrieztam sieram un neiedomājami garšīgiem sāļajiem krekeriem, kas man kā grūtniecei šķita debesu ēdiens.

-     Rīt es jums sagādāšu biļetes uz Parīzi, domāju, gribēsiet tur nokļūt pēc iespējas drīzāk, - Oto laipni piedāvāja.

-    Jā, būtu labi. Neesmu pārliecināts, cik daudz laika atlicis un vai tas ko dos. - Par spīti izteiktajām šaubām, Ralfs izskatījās atslābinājies.

-    Tu baidies par Ra? Velti - viņš gan ir jocīgs, bet nedomāju, ka piekritīs darboties kopā ar Lokiju. Viņu attiecības vienmēr ir bijušas saspringtas. Domāju, Amunetas dēļ. - Gnoms zinoši pašūpoja lielo, bārdaino galvu.

-    Kas tur bija? Liela mīlestība? - Zigis iejaucās sarunā. Savukārt es atkal slīdēju pretim miega vilinošajam apskāvienam.

-     Nu, Ra mēģināja aizvilināt Amunetu no viņas vīra Amuna, kurš bija lielos draugos ar Lokiju. Acīmredzot tādas lietas ir grūti aizmirst ari pēc trīstūkstoš gadiem, - Ralfs īsos vārdos paskaidroja.

-     Klau, bet man radās jautājums, - skatoties uz stūrī nomesto Ralfa sporta somu ar drēbēm, atcerējos jautājumu, kas nelilca mieru, kopš devāmies prom no Janča.

-Nu?

-    Kur jūs dzīvojat, kad nedzīvojat uz Zemes, starp cilvēkiem?

-   Oho! Tas nu gan ir jautājumiņš tik vēlā vakara stundā! - Ralfs pārsteigti iesvilpās - alus laikam sāka iedarboties.

-     Tu pastāstīsi, vai man atbildēt? - Rūķis izskatījās gatavs palīdzēt.

-     Nu, ja esi gatavs garai diskusijai… - Ralfs neiebilda atdot stāstnieka lomu gnomam.

-     Vispirms noskaidrosim, cik daudz jūs zināt, - Oto pievērsās man un Zigim, kurš gan nešķita ieinteresēts sarunā, tomēr pieklājības pēc ar vienu ausi klausījās, sūkdams aliņu.

-    Necik daudz, varu tevi uzreiz brīdināt.

-     Labi, vismaz neuzdosiet muļķīgus jautājumus. Vai zināt, kas ir Igdrasils? Skaidrs, tas laikam nederēs… - No mana izbiedētā skatiena pareizi sapratis, ka zināšanas mitoloģijā nav mana spēcīgā puse, Oto apsvēra citus variantus.

-    Ai, beidz taču ņemties, - Ralfs neizturēja. - Iedomājieties, ka pasaule ir universālveikals, kur katrā stāvā pārdod citas preces: pagrabstāvā piedāvā apbedīšanas pakalpojumus, pirmajā stāvā - pārtiku un drogas, otrajā, trešajā vai ceturtajā - zeltlietas, mākslas priekšmetus un visādas citādas ekskluzīvas lietiņas, bet pašā augšā ir sporta klubs ar spa un restorānu. Tad lūk - jūs dzīvojat pirmajā stāvā. Nomirstat, un, ja labi uzvedaties, jums tiek atļauts tur atgriezties. Ja slikti -, tad uz pagrabstāvu. Savukārt mēs - dievišķās būtnes - eņģeļi, elfi, gnomi, vilkači, sumpurņi un citi zvēri - dzīvojamies pa otro, trešo utt. stāvu. Savukārt tādi dievi kā Lielais Septiņnieks - tie dzīvojas pa spa un restorānu.

-     Labi, bet ko jūs tur darāt? - Analoģija bija skaidra, bet pats process - miglā tīts.

-     Neko. Mēs esam tīra enerģija. Radīšanas enerģija. Nonākot pirmajā stāvā, mēs iegūstam veidolu un izpildām noteiktu funkciju - piemēram, es sargāju tevi, Oto palīdz lauksaimniekiem, dārzkopjiem un mājsaimniecēm. Protams, paralēli tam mums var būt arī sava Zemes dzīve, ja neesam pārāk aizņemti ar primāro funkciju pildīšanu.

-    Piemēram?

-    Piemēram, man ir neliels dārza rūķu biznesiņš, - Oto iestarpināja.

-    Kas? - pie vārda "bizness" ari Zigis pievienojās sarunai.

-     Nūjā. Nav nekas īpašs, bet pietiekami ienesīgs. - Gnoms paraustīja plecus.

-    Tu ražo dārza rūķus?

-    Nē, es pats neražoju - tikai izstrādāju dizainu. Zīmēju viņus. Lielākoties - pēc sava ģīmja un līdzības. Varētu jau teikt, ka narcistiski, bet… Nauda nesmird. Kā tad jūs iedomājāties, no kurienes radās dārza rūķi?

-    Tiešām nezinu - domāju, ka tās ir kāda slima cilvēka fantāzijas. - Noskurinājos un tad atcerējos, ka sēžu vienā istabā ar šo rūķu garīgo tēvu.

-     Tas bija apmēram 19. gadsimta vidū, kad es Vācijā satiku to puisi - Filipu Graibelu. Viņš līdz tam taisīja visādus terakotas dzīvnieciņus, ko dārzos likt. Bizness gāja no rokas. Bet tad es ieteicu piedāvāt vietējām mājsaimniecēm dārza rūķus. Galu galā PR bāze jau bija, stāsti par dārza rūķiem bija ļoti populāri, cilvēki bija gatavi šim produktam. Un tā mēs sākām - es zīmēju, viņš ražoja un pārdeva.

-    Jā, tagad pilnīgi trakums ar tiem rūķiem - Francijā taču ir pat Rūķu atbrīvošanas fronte, - Zigis piebalsoja. - Laikam labu labā naudiņa nāk iekšā, ne?

-    Oho! Ja tu zinātu, kāda! Tagad ražotne atrodas Ķīnā, un, par spīti lielajai ražošanas kapacitātei, tikko varam apmierināt pieprasījumu! - Oto apmierināti nosmaidīja bārdā.

-     Iespaidīgi - dārza rūķu idejas tēvs ir īsts gnoms, - nomurmināju. - Labi, bet tu, Ralf, ko tu dari, kad nepalīdzi man vai citiem aizbilstamajiem? Tev arī ir kāds bizness? Tu dzīvo kaut kur Dzirnavu ielā, brauc ar Ford Mustang un piektdienu vakaros ar draugiem ej uz Coyote Fly?

-     Nu, gandrīz, - Ralfs nosmīkņāja. - Man ir neliela apsardzes firma, kurā strādā tādi paši eņģeļi kā es. Piedāvājam miesassargu pakalpojumus privātpersonām, ļoti bagātām privātpersonām. Un dzīvoklis man ir nevis Dzirnavu, bet gan Baznīcas ielā. Un piektdienu vakaros es ar draugiem neeju izklaidēties, jo to dari tu…

Lai nu ko, bet to es negaidīju. Tikko noslēpumainais un mistiskais aizstāvis zaudēja ezoterisko nokrāsu un ieguva miesu un asinis - darbu un dzīvokli. Biju jau pieņēmusi domu, ka Ralfs tiešām varētu būt eņģelis vai vismaz kaut kas vairāk par parastu cilvēku, un tagad man atkal jāpārskata sava pozīcija un nostāja.

-     Njā, redz, kas atklājas. - Ari Zigis šķita tikpat pārsteigts.

-    Laikam iešu gulēt. - Sajutu pēkšņu vēlmi palikt vienatnē.

-     Tu apvainojies? - Ralfs uztvēra manu garastāvokļa maiņu.

-    Nē, tikai brīnos, kāpēc tu agrāk neko neteici.

-    Tu nejautāji. - Viņš tikai paraustīja plecus, būdams patiesā neizpratnē par manas neapmierinātības cēloni.

-    Jā, droši vien vajadzēja iedomāties pajautāt, kā tev iet pa darbu. Vai ari - kad tu pēdējo reizi dzīvoklī taisīji remontu? Tas man laikam ir drusku par daudz. Eju gulēt. Zigi? Tu nāc?

-    Nē, vēl ar puikām pasēdēšu. - Nodevēja dvēsele pat negrasījās pievienoties manam aizvainojumam.

Par spīti satraucošajiem dienas notikumiem un jaunatklājumiem jāatzīst, ka gulēju lieliski. Iespējams, tās bija grūtniecības sekas. No savām draudzenēm ar bērniņiem biju dzirdējusi dažādus pastāstus par pirmo mēnešu trako nogurumu un vēlmi gulēt vienmēr un visur.

Tāpēc nejutos pārsteigta, ka, man atverot acis, bija jau svētdienas rīts. Ciešā miegā biju nogulējusi visu nakti pat nepamostoties, lai ar aizmiegtām acīm aizlavierētu līdz tualetei. Līdz ar to pirmais rīta skrējiens bija gluži izskaidrojams.

Kad beidzot ieklumburēju virtuvē, biedri jau bija paēduši brokastis un tagad ar Oto apsprieda turpmāko rīcības plānu. Izrādījās, gnoms jau bija iegādājies aviobiļetes uz Parīzi un lidmašīna izlidoja ap pussešiem vakarā, atstājot pietiekami daudz laika, lai apskatītu Vīni - Mocarta un komisāra Rekša pilsētu.

Augstsirdīgi atteicos no piedāvātajām brokastīm - olu kulteņa un ceptām desiņām, tāpēc varējām sākt pilsētas apskati jau uzreiz.

Par pārsteigumu, Vīne izrādījās tieši tāda, kādu biju iedomājusies, desmitiem reižu noskatoties visas komisāra Rekša sērijas, - austrieši izskatījās piezemēti, garlaicīgi ģērbušies un ne visai viesmīlīgi. Radās iespaids, ka katrs otrais veikaliņš šeit tirgo filca hūtītes un smēķēšanas piederumus, jo lai nu ko, bet smēķēja viņi kā lokomotīves. Piesēdām kādā nelielā kafejnīcā Stefana laukumā, bāztin piebāztā ar tūristiem un austriešiem, kas nebija aizmu- kuši no Vīnes uz brīvdienu laiku. Katrs otrais rokā turēja kūpošu cigareti.

Pasūtījām baltu kafiju un siltas ābolu strūdeles - tik gardas, ka pamazām sāku iemīlēt pelēcīgo, nedaudz biedējoši vēso pilsētu. Pa kafejnīcas logu pavērās lielisks skats uz gotiskās arhitektūras paraugu - Svētā Stefana katedrāli, ap kuru spietoja tūristu bari ar kaklā pakārtiem fotoaparātiem. Pa atvērtajiem logiem ieplūda vasarīgi silts gaiss, bagātināts ar zirgu mēslu aromātu no daudzajiem pajūgiem, kas piedāvāja īsas ekskursijas pa pilsētu.

Veikalu skatlogos spoguļojās rudens saule, izgaismojot plašo apģērbu piedāvājumu. Tas modināja vēlmi doties nelielā iepirkšanās tūrē.

Laikam pamanījuši neveselīgo mirdzumu manās acīs, vīrieši nolēma izmest līkumu ap Stephansplatz, īsinot laiku līdz lidojumam.

Un tā mēs devāmies lejup pa Graben ielu, no vienas vietas pārblīvētu ar dārgiem veikaliem un kafejnīcām. Pa ceļam Oto izklaidēja mūs ar stāstiem par ievērojamiem Vīnes iedzīvotājiem un nozīmīgām vietām, izpušķojot zināmus vēstures faktus ar mazāk zināmiem notikumiem no dievišķo būtņu dzīves.

Saule pakāpās, un diena iesila līdz vērā ņemamai temperatūrai - gluži kā vasaras vidū. Velkoties nopakaļ, jutu, kā pamazām uzkarstu gluži kā saunā, arī rūķa monotonais stāstījums uzdzina miegu. Piepeši sajutu nepārvaramu vēlmi kaut uz mirkli palikt vienatnē ar savām domām. Izmisīgi palūkojusies apkārt, starp tūristu pūļiem pamanīju nelielu ieliņu, kuras galā vīdēja balta baznīca.

-    Oto, - pārtraucu gnomu pusvārdā. - Es labprāt aplūkotu to baznīciņu.

-   Tā ir Peterskirche, iespējams, viena no vecākajām baznīcām Vīnē, celta aptuveni 1140. gadā, - gnoms paskaidroja. - Protams, mēs varam to aplūkot. Tas ir īsts baroka paraugs - iekšpusē tā ir daudz krāšņāka nekā no ārpuses. Domāju, tev patiks.

-   Ļoti jauki, bet vai jums nebūtu iebildumu, ja es viena… - Līdz ar spēku izsīka arī pacietība. Man tūlīt pat vajadzēja nokļūt baznīcas tumšajā, vēsajā patvērumā, ldusumā un mierā, vienatnē ar sevi. Negribēju, ka viņi man seko.

Zigis aizdomīgi palūkojās, zinot, ka neesmu liela baznīcu fane.

-     Nē, protams, ja vēlies palikt viena… Mēs sapratīsim, - Ralfs iedrošinoši uzsmaidīja. - Mēs pagaidīsim tevi pie ieejas. Ja kļūst slikti, pasauc.

Pateicībā pamāju ar galvu, nespējot iedomāties, kā gan viņi varēs mani sadzirdēt cauri baznīcas biezajiem mūriem, tomēr nolēmu neuzsākt diskusiju un, kamēr biedri nepārdomāja, steidzos nozust aiz smagajām koka durvīm.

Kā jau cerēju, dievnams sagaidīja ar mierinošu vēsumu un sastāvējušos sveču aromātu. Kad acis aprada ar krēslu, baznīca pārsteidza ar krāšņumu - no sienām un pīlāriem noraudzījās zeltā greznoti svētie un mazi, puspliki eņģelīši, krāšņi ornamenti greznoja altāri un kanceli. Gaisma ēkā ieplūda no vitrāžām rotātiem logiem augstu pie baznīcas velvēm un apaļām stikla lampām.

Svētdienas mise bija beigusies, un dievnams bija gandrīz tukšs - izņemot mani, lakotajos koka solos sēdēja vien grupiņa japāņu tūristu, kuriem gide pusbalsī stāstīja baznīcas vēsturi.

Baznīcas grandiozitātes samulsināta, klusām ieslīdēju solā tālāk no japāņiem, paliekot pīlāra mestajā ēnā. Iekšā valdošais drēgnums lika nodrebināties un aizpogāt žaketi, kas gan neko daudz nesildīja. Nezinu, ko biju gaidījusi, bet tagad mani atkal pārņēma vēlme atrasties saules pielietajā ielā. Atgāzusi galvu, palūkojos uz sienu zīmējumiem. Visi šie svētie izskatījās tik dusmīgi un neapmierināti - nav brīnums, ka katoļu baznīcai izdevies iedvest bijību gadsimtiem ilgi.

Neatradusi meklēto mierinājumu, jau taisījos celties un doties prom, kad no aizmugures smaga roka iespieda mani atpakaļ solā. Tikko apvaldījusi pārsteiguma izsaucienu, pagriezos, lai paskatītos, kas gan mani aizkavē, cerot ieraudzīt Ralfu vai Zigi.

Vīrietis auksti uzsmaidīja, nenovērsis melno skatienu, no kura iekšā viss sagriezās. Dzīvnieciskas bailes laupīja runasspējas un iekala mani kā dzelzs važās, neļaudamas pat izelpot.

-    Kuš. - Daniels viegli pieskārās ar rādītājpirkstu man pie virslūpas. - Elpo!

Pieskāriens izrāva mani no sastinguma, un es ar troksni izlaidu gaisu no plaušām, kas no piepūles jau sāka sāpēt. Centos norīt siekalas, bet mute bija izkaltusi kā tuksnesis.

-    Nebaidies! Neesmu šeit, lai nodarītu tev pāri, - viņš pieliecies nočukstēja pie auss, ar lūpām viegli pieskarda- mies manam vaigam.

Sarāvos kā trusītis un klusi iepīkstējos. Šķiet, sirds ari pamira, jo baznīcā iestājās absolūts klusums, kurā nedzirdēju pat savus sirdspukstus. Izmisumā pametu acis uz soliņu pusi, kur bija sēdējusi japāņu grupa. Tie bija tukši. Pa kuru laiku šie pamanījās nozust?

-     Nē, šeit esam tikai mēs. - Daniels atlaidās solā un vērtējoši mani aplūkoja. - Tu labi izskaties. Par spīti tam, ka viņš tevi vazā pa puspasauli kā tādu klēpja sunīti.

Neko neatbildēju, neuzticēdamās savai balsij.

-   Tu liecies saspringusi. Nepavisam ne tāda, kā atceros tevi no pēdējās tikšanās reizes. - Viņš nosmējās zemus, klusus smieklus, kas pārsteidzošā kārtā šķita ļoti seksuāli, par spīti mani pārņēmušajām šausmām.

-     Ko viņš tev par mani ir sastāstījis? - Daniels atkal paliecās tuvāk. Balss ieurbās smadzenēs, izslaukot no tām pēdējās saprātīgo domu paliekas. Tagad spēju tik vien kā noraudzīties ar puspavērtu muti un bailēs ieplestām acīm kā porcelāna lelle.

Daniels lēnām pieskārās manam vaigam, turpināja kustību un izlaida roku caur matiem, satverdams plaukstā pakausi.

-     Tu un viņš - jūs piederat man. Nekad neaizmirsti to, - ar spēku pievilcis mani sev klāt, Daniels brīdinoši nočukstēja. - Es par jums rūpēšos. Gādāšu, lai jūs būtu drošībā. Kad pienāks laiks, es paņemšu jūs, bet pagaidām… Ej, tevi jau gaida.

Uz atvadām uzspiedis skūpstu uz manām aukstajām, nedzīvajām lūpām, Daniels piecēlās un izgaisa baznīcas pustumsā.

Savukārt es paliku trīcot sēžam uz cietā koka sola, nespēdama piecelties, neuzticēdamās kājām, ka tās spēs izvest no viltus patvēruma. Tagad sapratu, ka baznīcas vilinājums neslēpās vis tās piesolītajā mierā, bet gan Daniels ar savu klātbūtni padarīja to līdzīgu magnētam manai emociju plosītajai dvēselei. Jau atkal - viņš pasauca un es nācu kā jērs uz upurēšanu.

Dienasgaisma aiz baznīcas mūriem apžilbināja kā mašīnas starmeši ezīti uz naksnīga lielceļa. Siltie saules stari veltīgi centās izkliedēt aukstumu, kas stindzināja līdz pat kaulam.

-    Ar tevi viss kārtībā? - Zigis norūpējies satvēra mani aiz elkoņa. - Tu izskaties bāla.

Vāri uzsmaidīju un ar skatienu meklēju Ralfu, grasīda- mās izstāstīt baznīcā piedzīvoto.

-     Kas notika? - Tagad arī viņš izskatījās nobažījies, pārtraucis Oto pusvārdā un piesteidzies klāt.

Atmiņā atausa Daniela tumšais skatiens.

-    Nekas, - nočukstēju. - Viss kārtībā. Galva sagriezās. Laikam mazais pieņemas spēkā.

RA

Parīze mūs sagaidīja ar lietusgāzēm. Lidmašīnai nosēžoties Šarla de Golla lidostā, to šūpoja brāzmains vējš, liekot daudziem pasažieriem meklēt glābiņu pie papīra tūti- ņām. Tikmēr es biju iegrimusi ne pārāk jautrās pārdomās, kas pasargāja no nelabuma lēkmes. Lai arī saruna baznīcā bija īsa, tā tomēr šķita kā vesela mūžība. Jau kuro reizi domās atgriezos pie Daniela sacītā, mēģinādama saprast, kas no tā visa neļāva atstāstīt notikušo Ralfam. Kad lidmašīnas riteņi pieskārās skrejceļam, šķita, ka beidzot esmu sapratusi. Ne jau sacītais mani tā pārsteidza - vārdiem šajā gadījumā nebija nozīmes -, bet gan tas, KĀ Daniels to teica, - jūtu intensitāte viņa balsī lika pārdomāt un noklusēt notikušo.

Parīzes lidosta sagaidīja ar ierasto jucekli un kņadu. Lai arī ne pirmo reizi viesojos Eiropas modes galvaspilsētā, tomēr tā mani atkal pārsteidza nesagatavotu - iebraucēju bari, kas traucās pa lidostas stiklotajiem gaiteņiem, eskalatori, kas gluži kā zinātniskās fantastikas filmā pārcēla pasažierus no viena stāva uz nākamo, no viena korpusa uz otru.

Sagaidījuši somas, ar taksometru devāmies uz viesnīcu centrā, kurā ar gnoma Oto laipnu gādību mums bija rezervēti trīs numuriņi.

Ceļabiedru plānos attiecībā uz naksnīgo Parīzi un naktsklubiem Elizejas laukos atteicos piedalīties. Lai gan pulkstenis rādīja tikai pusdeviņi vakarā, jutos piekususi kā kaķis, un mana vienīgā vēlēšanās bija sabrukt viesnīcas mīkstajā gultā, pārvilkt segu pār galvu un ieslīgt viegli komatozā stāvoklī līdz pat nākamās dienas rītam.

Pēc vieglajām viesnīcas brokastīm, kas sevī ietvēra supertreknu un pasakaini garšīgu kruasānu ar džemu, melnu kafiju un apelsīnu sulu, bijām gatavi nākamās dievības meklējumiem. Oto bija apsolījis mums sagādāt gidu Parīzē un solījumu turēja. Kad nokāpām viesnīcas vestibilā, mūs sagaidīja sieviete, kas stādījās priekšā kā Mari Lupēna. Atiezusi sniegbaltos zobus platā smaidā, sīciņā brunete uzspieda katram uz vaiga pa bučai, apsveicinoties, kā jau frančiem ierasts. Tērpusies visa melnā - modī- gās kostīmbiksēs, vīrišķīgā blūzē un augumam cieši piegulošā žaketē -, viņa manā uztverē pārstāvēja visu francisko. Pat latviski viņa runāja ar izteiktu franču akcentu un ik pa laikam sarunā ievija tādus izsaucienus kā oh-la-la! un Voilā!. Centos uzminēt, kādu dievišķo būtņu sugu viņa pārstāv - elfus, gaisa fejas vai citas tikpat ēteriskas būtnes. Kad pajautāju Marī, man par pārsteigumu, sieviete dzidri un patiesi uzjautrināti iesmējās un šķita izbrīnīta, ka nespēju uzminēt.

-     Es esmu loup-garou… - viņa uz mirkli aizdomājās, piemeklēdama īsto vārdu latviski. - Cilvēks - vilks?

-    Vilkatis? - Zigis izpalīdzīgi pateica priekšā.

-    Oui! Vilkatis. - Mari sirsnīgi uzsmaidīja. - Es strādāju Parīzes zoodārzā par sabiedrisko attiecību daļas vadītāju. Ļoti izdevīgi, teikšu atklāti.

-    Varu iedomāties! Nav jādomā, kur pavadīt pilnmēness naktis, - nomurmināju. Izrādījās, ka vilkačiem ir lieliska dzirde, jo Marī piekrītoši pamāja par atbildi tikko dzirdamajai piezīmei.

-    Tieši tā! Ļoti ērti! Bet nu pietiek pļāpāt. Ja vēlamies satikt mesjē Ahmedu Tariku Satī, ir jāpasteidzas. Viņš savā veikalā sastopams tikai līdz vienpadsmitiem, - Marī novī- teroja un izspurdza pa viesnīcas durvīm.

-    Ko tad? - biju neizpratnē.

-     Ra, - Ralfs lēnprātīgi paskaidroja, samierinājies ar manu neattapību. - Viņa runāja par Ra. Un kā gan tu varēji nepamanīt, ka Marī ir vilkate?

-Jā! It kā tas uz pieres būtu rakstīts! - neapmierināti purpinādama, sekoju Ralfam.

-    Nu, viņai ir ļoti izteiksmīgi acuzobi, - Zigis nedroši piebilda, it kā tas padarītu visu acīmredzamu.

-    Tu ko - mums esi eksperts?

-    Nē, tikai man uzreiz bija skaidrs…

-    Kas? Ka viņa ir vilkate? - Aiz izbrīna iesprūdu viesnīcas virpuļdurvīs un neveiksmīgi mēģināju izspraukties cauri.

-Jā, tici vai ne, bet kaut kā sajutu…

Zigis šķita tikpat apmulsis un izbrīnīts kā es. Kad beidzot izcīnījāmies ar sasodītajām durvīm, Ralfs ar Marī jau bija gabalā, un mēs dabūjām pielikt soli.

-     Satī pieder veikals Place Vendome. Tajā pārdod ekskluzīvus interjera priekšmetus, kuru idejas autors ir pats mesjē Satī. Vispopulārākās ir lampas - vienreizīgi gaismas ķermeņi. Tik daudz izdomas! Tik daudz mākslinieciskās dzirksts! - Marī, nepalēninot gaitu, īsumā iepazīstināja ar Ra profesionālo nodarbi.

- Varbūt palīdz tas, ka viņš tomēr ir Saules dievs? - Zigis nedaudz sarkastiski ieminējās.

Par atbildi Marī noklakšķināja mēli, it kā sakot, ka ar to vien nepietiek.

Kā jau pirmdienas rītā pieklājas, ielas bija pilnas ar cilvēkiem un mašīnām. Vienmēr brīnījos, kā smalkie un cimperlīgie franči pārvēršas, piesēžoties pie automašīnas stūres. Kultūras paliekas nobāztas dziļākajos dvēseles nostūros un inteliģences maskas aizmestas prom - skaļi pīpinot un veltot citiem ceļu satiksmes dalībniekiem ne pašus glaimojošākos epitetus, vidusmēra francūzis un francūziete traucās pa platajiem Parīzes bulvāriem, ielocījušies mazītiņos auto, kuru izskats liecināja par ilgu un skarbu mūžu. Kājāmgājējiem katrs krustojums bija Baiļu faktora cienīgs pārbaudījums vai pasaules čempionāts sprintā, kur balvā - droša nokļūšana ielas otrā pusē. Tomēr tas bija tikai virspusējais, pirmais iespaids par Parīzi. Ar laiku pierod šķērsot ielas nevis pie attiecīgā luksofora signāla, bet tad, kad tuvumā nemana mazus, niknus Peugeot ar tādiem pašiem īpašnieldem, iemācās baudīt pilsētas burzmu un intensitāti, ar kādu noris dzīve. Sirds pārsteiguma priekšnojautās sitas straujāk pie katras kārtējās ieliņas stūra, tās tālākajā galā pamanot kādu grandiozu celtni - vai tā būtu baznīca, opera vai muzejs. Parīze ir pilna noslēpumu, kuriem ikdienā var staigāt garām, nepievēršot ne mazāko uzmanību, lai kādā siltā pievakarē nāktu atklāsme - cik tas ir skaisti un neatkārtojami. Mīlēju Parīzi ne jau Eifeļa torņa vai Dievmātes katedrāles dēļ, bet gan pilsētas valšķīgās, noslēpumainās dabas dēļ, kuru tā nebija gatava atklāt visiem - tikai tiem, kas mācēja skatīties un arī ieraudzīt.

Un jau atkal, soļojot pa Madlēnas laukumu, jutu, ka Parīze pārņem mani savā varā, liekot smaidīt kā bērnam saldumu veikalā. Bija patīkami atkal atgriezties - iepriekšējā reizē biju Parīzē kopā ar klienti, kas vēlējās fotosesiju uz Eifeļa torņa fona. Nācās strādāt ātri, jo ar profesionālajām kamerām pie franču kultūrvēsturiskā pieminekļa nav atļauts bildēt. Tomēr galu galā bildes sanāca labas, kliente bija apmierināta un man pat izdevās izvairīties no soda. Savādi, bet vienmēr man nācās apmeklēt modes galvaspilsētu stresa pilnos apstākļos. Labprāt atbrauktu vēl kādreiz - lai nesteidzīgi paklaiņotu gar gleznainajiem Sēnas krastiem, izbaudītu Parīzes naktsdzīvi un vienkārši pasēdētu kādā nelielā kafejnīcā, klausoties franču šansonus.

Bijām apmetušies nelielā četrzvaigžņu viesnīcā uz Rue de l'Arcade, tādēļ jau pēc minūtēm piecpadsmit atradāmies izslavētajā Place Vendome, spoguļodamies augstās modes namu veikalu skatlogos. Šeit atradās Chaumet, Chanel, Her- mes un citi modes guru. Lielajā astoņstūrveida laukumā, ko ieskāva izsmalcinātas viesnīcu ēkas, slējās obelisks, ko Napoleons Bonaparts uzcēla par godu uzvarai Austerlicas kaujā.

Vēsturiskajā laukumā atradās arī mesjē Satī alias Ra interjera priekšmetu veikals. Durvju zvans eleganti noskanēja, mums ienākot gaismas pilnajā veikalā, kas apvienoja izsmalcinātu klasicismu un elegantu modernismu. Uz mirkli paliku apstulbusi stāvam un atplestu muti lūkojos uz neticamo skaistumu apkārt - gan griesti, gan visas brīvās virsmas plašajā telpā aizņēma dažādas lampas, svečturi un citi gaismas ķermeņi, kurus grūti ietilpināt kādā konkrētā kategorijā. Greznības ieskauta, sajutos kā prasta lauķe savos mūžīgajos džinsos, botās un sporta jakā. Turklāt, spriežot pēc skatiena, - veikala pārdevēja bija ar mani vienisprātis.

Marī veltīja pusmūža kundzei apburošu smaidu un pusbalsī paskaidroja, ka esam ieradušies, lai satiktu mesjē Satī, kurš, domājams, mūs jau gaida. Pārdevēja šaubīgi noskatījās, tomēr piekrita paziņot par mūsu ierašanos mesjē Satī.

-    Es nejūtos labi, - klusām pačukstēju Zigim, kurš likās pārņemts ar apkārtredzamo skaistumu.

-     Tu vemsi? - viņš izklaidīgi pajautāja, neatrauda- mies no burvīgas lampas ar maigi zeltītām rozēm kupolu vietā.

-    Nē, ne jau tā. Jūtos kā zilonis trauku veikalā!

-    Vai, mīļā, tu tā arī izskaties. - Zigis nesniedza mierinājumu. Jau grasījos atbildēt kaut ko tikpat dzēlīgu, kad mums pievienojās pats mesjē Satī. Ja teiktu, ka iedomājos viņu gluži citādu, tad nekaunīgi melotu. Ra izskatījās pēc eleganta un bagāta ēģiptiešu džentlmeņa labākajos gados. Viņa ogļmelnajos matos jau bija iezadzies nodevīgs sirmums, bet melno acu kaktiņos iegūlušas vieglas krunciņas, gluži tādas pašas kā ap plānajām lūpām apveltīto muti, ko aizēnoja liels ērgļa deguns. Neapšaubāmi izskatīgs vīrietis - tērpies melnā, dārgā uzvalkā un spoži baltā kreklā, kas izcēla ādas tumšo mirdzumu, mesjē Satī izskatījās pēc Džeimsa Bonda ēģiptiešu versijas.

-     Mesjē Satī, šie ir tie cilvēki, par kuriem jums stāstīju, - Mari vērsās pie viņa latviski. Mani nebeidza fascinēt dievišķo būtņu lingvistiskās iespējas.

-     Es šeit redzu tikai vienu cilvēku. Un kāpēc tu atvedi viņus uz šejieni? Nevarēji pagaidīt manu zvanu? - Nopētījis mūs ar aukstu, vienaldzīgu skatienu, mesjē Satī izskatījās neapmierināts ar mūsu ierašanos viņa super- smalkajā veikalā.

-    Piedodiet, bet nevarējām gaidīt tik ilgi. Dēmetra lika saprast, ka lieta ir steidzama, - Mari atvainojās tikai formāli, brūnajām acīm auksti iemirdzoties.

-    Labi. Tiekamies divos Latīņu kvartālā, Place St Andre desArts. - Ra stūma mūs uz durvju pusi. - Un izvēlies kādu normāla paskata cafe, nevis ūķi, pie kādiem esi pieradusi.

Pēdējā piezīme lika Mari nosarkt aiz dusmām un aizvainojuma, kuru viņa veltīgi centās slēpt aiz vienaldzības maskas.

Tikai kad smalkā veikala durvis aiz mums aizvērās ar klusu, elegantu klikšķi, vilkate ļāvās emocijām.

-    Merde! Tas uzpūtīgais imbecilel - sieviete nikni nopurpināja, steigdamās prom pa ielu.

-    Njā, tas tips nu gan ir īsts saulstariņš, - izteicu sašutumu, tikai daudz saudzīgākā veidā. - Un ko viņš ar to gribēja teikt - tikai viens cilvēks? Mēs taču ar Zigi abi esam cilvēki! Vai arī es tagad vairs neskaitos?

-    Mari, pagaidi! - Ralfs nelikās ne zinis par manu neapmierinātību. - Ko darīsim? Līdz diviem vēl daudz laika.

-     Nu, - sieviete piebremzēja. Acīmredzot dusmas bija pārgājušas. - Mēs varam apmeklēt Luvru, - viņa šaubīdamās piedāvāja, tomēr ierosinājums neguva atbalstu ne no manis, ne Ziga. Vienīgi Ralfs izskatījās ieintriģēts. Savukārt man jau bija padomā nodarbe, kas nekad neapnika.

-    Nu, vai ari mēs varētu… - Marī domīgi iesāka, vērodama mūsu reakciju. - Apmeklēt kādu citu nozīmīgu kultūras pieminekli…

Mēs ar Zigi priecīgi smaidījām turpinājuma priekšnojautās.

-    Kā būtu ar Printemps vai Galeries Lafayette?

-    Abus! - vienlaikus iesaucāmies. Marī uzminēja mūsu slēptākās vēlmes - doties prastā, mietpilsoniskā un intelektuāli seklā iepirkšanās tūrē.

-     Nē, izvēlieties vienu, un tas jau būs daudz. - Ralfs tomēr nešķita priecīgs par gaidāmo triju stundu ilgo izklaidi, kas tik ļoti saviļņoja mani un Zigi.

-    Labi, tad mēs izvēlamies Printemps, - neapmierināti noburkšķēju, klusībā lolojot cerību, ka tomēr izdosies pa kluso aizšmaukt arī uz otru tirdzniecības centru. Galu galā - tie atradās gluži blakus.

Kad pēc trīsarpus stundām Ralfs mūs vilka laukā no kārtējās piemērīšanas kabīnes, neapmierināti bubinot kaut ko par bezatbildību, kavēšanu un atkarību, es biju dziļi parādos - aizņemoties no Ziga finansiālos līdzekļus jaunas garderobes iegādei. Toties jaunieguvumu vidū bija melns NafNaf pusmētelītis, superšauras, melnas bikses no Morgan, kā arī trīs melnas blūzītes no Moschino. Jutos gatava saplūst ar smalko Parīzes publiku.

Līdz Latīņu kvartālam otrpus Sēnai paspējām nokļūt laikā, nenokavējot norunāto tikšanos, tomēr neatlika laika, lai saskaņā ar mesjē Satī izteiktajām vēlmēm sameldētu piedienīgu kafejnīcu.

Iekārtojušies kādā no daudzajām āra kafejnīcām pie neliela, nestabila galdiņa, pasūtījām kafiju un salātus kā vieglu pusdienu priekšvēstnesi un, baudīdami rudens saules mīlīgos starus, gaidījām mesjē Satī.

Ra ieradās precīzi divos, apstiprinot teicienu, ka precizitāte ir karaļu īpašība. Gribējās piebilst - ari dievu.

Viņš bija nomainījis smalko ietērpu un tagad drīzāk līdzinājās Džeimsam Bondam brīvdienās. Viss viņa apģērbā bija dārgs un kvalitatīvs - sākot ar tumši zilajiem džinsiem, lakādas kurpēm, balto kreklu un beidzot ar rozā džemperīti, nevērīgi apsietu ap pleciem.

-Jūs gribējāt runāt ar mani, - Ra iesāka bez ceremonijām, tikko viņa smalkais dibengals pieskārās krēslam. - Runājiet.

-     Lokijs vēlas Apokalipsi. Mums vajag tavu balsi, lai izslēgtu viņu no Lielā Septiņnieka. - Ralfs uztvēra sarunas ritmu.

-    Un kāds man no tā labums? - Ra vienaldzīgi pārjautāja un, aizsmēķējis tievu, brūnu cigareti, izpūta kodīgus dūmus, kas acumirklī atņēma man jebkādu ēstgribu.

-    Tiešs - nekāds, bet padomā par savu smalko veikalu un kas no tā paliks pāri, ja Lokijs savu plānu novedīs līdz galam. - Ralfs nelikās traucēts atšķirībā no Mari, kurai cigaretes dūmi sagādāja tādas pašas nepatīkamas izjūtas kā man.

-    Veikals… - Ra izsmējīgi savilka lūpas urskulītī. - Tās ir tikai grabažas.

-    Bet tās ir tavas grabažas. Tevis radītas.

-    Labi, padomāšu par jūsu priekšlikumu.

-    Tikai domā ātri, mums vēl ir jāatrod Amuneta. Vai tu gadījumā nezini, kur varētu viņu meklēt? - Eņģelis ieturēja vēsu, lietišķu toni, lai gan varēja just, ka dieva augstprātība sāk viņu kaitināt.

-    Amuneta? - Ra iegrima pārdomās. Ar brūno, slaido pirkstu notraucis cigaretes pelnus, viņš vienaldzīgi paraustīja plecus. - Iespējams, Atēnās… iespējams, Romā…

-    Bet visticamāk? - Ralfs nelikās mierā. Viņš šķita pārliecināts, ka Ra ir zināma Amunetas atrašanās vieta, tikai dievs nevēlas to atklāt.

-     Visticamāk - Stambulā. - Ra laikam nosliecās par labu atklātībai.

-    Faldies, - Ralfa pateicība nenāca no sirds.

-    Nav par ko. Kad jūs dosieties prom?

-    Tiklīdz noskaidrosim, kur atrast Amunetu. Tā ka tev vēl ir laiks izlemt, kurā pusē tu esi.

-    Nē, laiks un arī vāra cerība ir jums. Cerība, ka Apokalipses tomēr nebūs, jo pieļauju, ka vecenes jau ir devušas piekrišanu un tagad viss ir atkarīgs no manis un Amunetas, vai ne? - Tumšais skatiens izsmējīgi pārslīdēja mums.

Ralfs nepadevās provokācijai. - Mēs gaidīsim.

Ra devās prom neatvadījies, un, kad viņa slaidais stāvs pagaisa no skatiena, iejukdams cilvēku pūlī, es sajutu savādu atvieglojumu.

-      Nepatīkams tips, - noskurinājos tēlotā riebumā. - Tāds iedomīgs un…

-    Sot! - Marī pabeidza teikumu ar niknu franču vārdu, kas laikam nebija nekas glaimojošs.

-    Viņš tāds ir jau no sākta gala, - Ralfs mierinoši iestarpināja mūsu jūtu izvirdumā. - Neko citu es pat negaidīju. Domāju, ar Amunetu mums ies līdzīgi.

-     Nu, nesaki vis, - Marī nepiekrita. - Ja var ticēt baumām, - ar Amunetu ir pavisam švaki. Kopš šķiršanās no Amuna meitene nogājusi no ceļa. Viens no maniem paziņām nesen viņu satika Amsterdamā - galīgi nošņurkusi, klīdusi Sarkano lukturu rajonā un pelnījusi naudu kokaīnam, sniegdama debešķīgu baudu piedzērušiem angļu tūristiem. Nu, vai vismaz to viņa esot piesolījusi. Katrā ziņā meitene ir salauzta, un, ja Lokijs viņu atradīs pirms mums, - vēl nav zināms, kā tas beigsies.

-      Tad jārīkojas ātri. Uz pāris dienām jūs pametīšu. Centīšos noskaidrot, kur Amuneta varētu būt. - Ralfs bija gatavs aktīvai rīcībai. - Iespējams, viņa ir Stambulā - kā jau Ra teica. Bet varbūt viņa ir atgriezusies Asgardā, lai gan tas ir maz ticams.

-    Kur? Kur viņa ir atgriezusies? - Biju dzirdējusi Ralfa pieminēto vietas nosaukumu, tikai tagad ātrumā nespēju atcerēties, kur.

-     Universālveikala augšējā stāvā - pie spa un restorāna, - eņģelis nepacietīgi paskaidroja. Marī samulsa par šādu skaidrojumu, tomēr jautājumus neuzdeva.

-    Labi, bet ko darīt mums? - Zigis bija lietišķi noskaņots. Acīmredzot viņu nesajūsmināja iespēja atstāt biznesu bez tiešas uzraudzības vēl uz pāris dienām.

-     Neko, sēdiet un gaidiet. Marī, ceru, tev nekas nav pretī uzņemt divus viesus uz pāris dienām?

-    Protams, ne! - vilkate apstiprināja gatavību palīdzēt svarīgajā uzdevumā.

Ziga ģīmltis izstiepās kā blakti uzkodis, savukārt es nopriecājos par iespēju palikt Parīzē dažas dienas ilgāk. Nemitīgie pārbraucieni un skraidelēšana no vienas pasaules malas uz citu sāka nogurdināt. Turklāt - neesmu īpaši atvērts un pēc sabiedrības izslāpis cilvēks, tāpēc piespiedu atrašanās pastāvīgā kontaktā ar citām cilvēciskām būtnēm bija zināmā mērā apgrūtinoša. Visvairāk ilgojos palikt viena ar savām domām, sajust sevi kā neatkarīgu personu, nevis grūsnu govi, kuru vazā šurpu turpu un pret kuru izturas kā pret dzemdējamo mašīnu. Un šķita, ka tieši šāda mierpilna, vientulīga eksistence mani ari gaidīja.

Tad vēl savā naivumā nenojautu, cik tālu no patiesības atrados - sākot jau ar to, ka dažas dienas izvērtās par divām nedēļām un vientulīga eksistence palika vien manos sapņos.

- Pietiek gulšņāt! Šovakar ejam uztusēt. - Manu slinko vārtīšanos lielā platekrāna televizora priekšā pārtrauca Ziga neciešami mundrais uzbrēciens. Ar blīkšķi atrāvis vaļā viesistabas durvis, puisis iedrāzās kā viesulis ar vājprātā mirdzošām acīm. īsu bridi apsvēru iespēju viņu pasūtīt kaut kur tālu, bet slinkums ņēma virsroku un es turpināju truli blenzt TV ekrānā, kur pārspīlēti seksīgus augumus dažādos nedabiskos leņķos izlocīja tumšādainas meičas kārtējā murgainajā MTV raidījumā. Arī skaidrojums viņu darbībām tika sniegts franciski, tādēļ man nebija ne mazākās nojēgas par notiekošo. Tomēr tas nespēja izsist mani no apātijas, bet vizuālais materiāls nebija tik saistošs, lai izraisītu vēlmi noskaidrot, par ko tad īsti ir runa.

Bija pagājusi jau vairāk nekā nedēļa, kopš Ralfs devās prom, pirms tam palīdzējis mums iekārtoties plašajā Marī dzīvoklī Hausmana bulvāri. Gan nams, gan pats gaismas pielietais sešistabu dzīvoklis bija krāšņs neoklasicisma arhitektūras paraugs un sākotnēji mulsināja ar savu grandiozumu. Tomēr, dienām ritot, greznais cietums sāka krist uz nerviem. Ralfs aizliedza man iziet uz ielas bez vajadzības, par sargsuņi norīkodams Zigi, kurš gan ar pienākumiem galā netika, drīzāk atstāja tos novārtā, katru dienu pazūdot uz vairākām stundām, lai atgriežoties noslēpumaini smaidītu un atteiktos izpaust savas gaitas. Man gan bija aizdomas šajā sakarā - pirms pāris gadiem Zigis kādā starptautiskā seminārā Londonā iepazinās ar puisi no Francijas, kas jau toreiz laipni aicināja kopīgi pavadīt laiku mīlestības pilsētā Parīzē. Cik atceros, Zigim toreiz nebija laika pieņemt interesanto piedāvājumu. Tomēr tagad šī resursa mums bija atliku likām.

-    Celies augšā un ej mazgāt matus! - Zigis rupji izrāva TV pulti no rokām un nogrūda mani no zemā ādas dīvā- niņa, uz kura biju izlaidusies kā medūza seklumā.

-    Ralfs neļāva iet laukā, - neapmierināti noburkšķēju, svētā mierā ieņēmusi jauno gulšņāšanas pozīciju uz biezā vilnas paklāja.

-     Ralfs nemaz neuzzinās, - Zigis nelikās mierā un, satvēris aiz padusēm, centās manu ļengano augumu piecelt sēdus.

-    Viņš zina visu, - teatrāli nočukstēju, izvalbījusi acis kā eksotiska zivs, tomēr atļāvu sevi piecelt vismaz līdz sēdus pozīcijai.

-    Nele, nekaitini mani. Tu neesi izgājusi no dzīvokļa jau trīs dienas! Un matus mazgājusi - jau nedēļu. Tu izskaties pēc pēdējās šmaras! Galu galā - mēs atrodamies Parīzē! - Zigis turpināja aurot un bakstīt mani ar smalkās zamšādas kurpes purngalu.

-    Au! Liecies mierā! - atgaiņājos no uzbrukuma. - Es slikti jūtos. Varbūt esi piemirsis - esmu stāvoklī!

-    Kā tu pati reiz man teici - no tā nemirst.

-     Labi, - padevos liktenim ar vaļa cienīgu nopūtu. - Kur mēs iesim?

-     Barrio Latino! - Zigis spalgi iesaucās un, gluži kā Džons Travolta Sestdienas nakts drudzī, iedūra divus pirkstus gaisā, atšāvis dibenu atpakaļ.

-Kur?

-    Smalka vieta - tevi šādā paskatā iekšā nelaistu.

-     Man nav, ko vilkt mugurā, - žēlabaini ieblēj usies, meklēju glābiņu pie vecās labās atrunas.

-    Tu kļūdies! Tev ir gan! Ja atmiņa mani neviļ - pirms improvizētā ziemas miega tu iegādājies piegulošas melnas bikses un supersekslgu topiņu. Paldies Dievam, es paredzēju iespējamo aizķeršanos ar piemērotu apavu piemeklēšanu, tāpēc… - gluži kā burvju mākslinieks Zigis no dīvāna aizmugures izbūra kurpju kasti. - Voilā! Santa Klauss Zigis ir sarūpējis mazajai, niķīgajai meitenītei pasakainas, melnas Prada kurpes ar melniem Svvarovski kristāliem uz reibinoši augstiem papēžiem. Tu tikai vēl pasaki, ka es tevi par maz mīlu!

Ieraugot Ziga sagādāto dāvanu, bija jāatzīst, ka nīgrais, apātiskais garastāvoklis pagaisa kā nebijis.

-    Zigi… Tās ir neticami, fantastiski…

-    Skaistas. Zinu, - draugs pabeidza teikumu. - Gluži kā tu pēc dušas. Man prieks, ka tev patīk, bet tagad - marš mazgāties!

Barrio Latino bija viena no modigākajām un populārākajām izklaides vietām Parīzē, īsta medusmaize patiesiem salsas cienītājiem, neliela Kubas daļiņa, patvērusies Francijas galvaspilsētas sirdī. Klubs aizņēma četrus stāvus, katrā no tiem piedāvājot atšķirīgu izldaidi: apakšējā bija izvietoti bāri un deju placis, savukārt augšējos - restorāns un ziemas dārzi ar ērtiem dlvāniņiem, kuros atlaisties pēc ugunīgajām dejām. Katrā ziņā nakts šajā iestādē pagāja nemanot, it sevišķi, ja to bagātināja ar gardiem Cuba Libre kokteiļiem.

Kad mēs ieradāmies, jautrība jau sita augstu vilni - dīdžejs miksēja karstus salsas ritmus ar nelielu house mūzikas piesitienu, liekot dejotkārajai publikai virtuozi grozīt gurnus. Dzintara krāsas gaismā garām pamirdzēja jau nedaudz iesvīduši, puskaili ķermeņi, purinot matu cirtas un cits caur citu uzmundrinot pārējos. Lai ari sākotnēji nebiju entuziastiski noskaņota, tomēr tagad, sajūtot salsas ritmus vibrējam gurnos, sejā negribīgi uzplauka plats smaids.

Mēs iekārtojāmies otrajā stāvā uz zemiem ādas dīvā- niņiem, no kuriem pavērās lielisks skats uz deju placi. Pasūtījuši dzērienus un gardas tīģergarneļu uzkodas, laiski atlaidāmies, vērodami, kā smalkie franči izklaidējas.

Mari solīja pievienoties mūsu jautrajam duetam nedaudz vēlāk - viņai bija kārtojamas steidzamas lietas sakarā ar emu pārvešanu no Austrālijas Nacionālā zoo- parka. Līdz viņas atnākšanai es pati sev likos pietiekami smalka un seksīga jaunajā ietērpā, ar nevērīgi sabužinā- tajiem matiem. Mana zēngalviņa bija atauguši un tagad meta muļķīgas lokās ap ausim, kuras centos sakārtot nosacītā frizūrā.

Tomēr Marī ierašanās satrieca manas pūles pīšļos - smalciņā vilkate bija tērpusies melnās, piegulošās ādas biksēs un melnā korsetē, izceļot apbrīnojami vingro figūru, bet tumšie mati bija sasukāti perfekti gludā un taisnā kārē. Pamanīju ari vieglas dekoratīvās kosmētikas pēdas viņas sejā - mandeļveida acis apvilktas ar dūmakainu kontūru, bet pilnīgās lūpas noldātas ar sarkanu lūpu krāsu, izceļot kārdinošo formu. Mari izskatījās pēc seksīgas vampīru mednieces. Savukārt es blakus šādai dailei sajutos kā īsta kolhozniece - liela, neveikla un absolūti vecmodīgi tērpusies.

- Aiziešu līdz dāmu istabai, - iekliedzu Zigim ausī un devos atjaunot lūpu spīdumu un nedaudz uzbužināt lokās, kas sāka nolaisties, liekot man izskatīties pēc ēzelīša Iā.

Atsvaidzinājusies, nesekmīgi centusies saukt pie kārtības cirtas un tomēr atguvusi pašapziņu, devos atpakaļ pie galdiņa, pa ceļam izvairoties no iekarsušajiem tusētājiem. Vakars tuvojās pusnaktij, un cilvēku klubā bija ka biezs. Ar grūtībām izdevās izvairīties no sadursmes ar oficianti, kas nesa pilnu paplāti ar krāsainiem kokteiļiem glāzēs uz augstām, tievām kājiņām.

Laužoties cauri pūlim, piepeši sajutu vērojošu skatienu. Protams, tas glaimoja manai dumjajai pašapziņai, tāpēc pagriezos ar platu smaidu, lai sveiktu slepeno pielūdzēju. Skatiens sastapās ar tumšām acīm, liekot sirdij palēkties. Zāles tālākajā galā, nevērīgi atspiedies pret sienu, stāvēja Danielam ļoti līdzīgs vīrietis un nenolaida acis no manis. Nepatīkami pārsteigta, novērsos, nespējot noticēt redzētajam. Kad uzdrošinājos atkal palūkoties, vīrietis bija pazudis no sava novērošanas punkta. Mani pārņēma straujš atvieglojuma vilnis - visticamāk, tas bija kāds kluba apmeklētājs, kurš pat nenojauta atstāto iespaidu uz mani. Pasmaidīju par savu muļķību: tā jau nu būtu liela sakritība - satikt Dānieļu naktsklubā Parīzē.

Tomēr, atgriežoties pie galdiņa, redzētais nelika mieru. Ar grūtībām iesaistījos Ziga un Marī sarunā par ekoloģiskajām problēmām Latvijā un vilku populācijas izplatību Baltijas valstīs kopumā. Man nebija nojausmas, ar kādām grūtībām saskaras Latvijas vilkači, tāpēc par šo tēmu nolēmu paklusēt, brīnīdamās par Ziga informētību. Pa ausu galam klausījos, kā viņš stāsta par augstajām gaļas subproduktu cenām un lauku tūrisma attīstību, nespējot saprast, kāds tam visam sakars ar vilkačiem, bet acīmredzot diezgan tiešs, jo Marī šķita patiesi ieinteresēta. Garlaikoti pārlaidu skatienu deju zālei, kurā viens pie otra locījās dejotāju augumi. Balkonu, uz kura mēs sēdējām, balstīja lielas kolonnas - to ēnā piepeši pamanīju vīrieti, kurš bija piesaistījis manu uzmanību jau iepriekš, nākot no dāmu istabas. Daniela līdzinieks stāvēja, atspiedies pret kolonnu, malkoja dzērienu un vēroja dejas entuziastus. Telpā valdošā pustumsa un biezais cigarešu dūmu aizsegs neļāva saskatīt viņa seju. Sasprindzināju redzi, uztraukumā aizturot elpu. Līdzība bija satriecoša. Un tad, sajutis sev pievērsto skatienu, svešinieks palūkojās augšup. Mūsu skatieni atkal sastapās, un apjausma nāca gluži kā strāvas trieciens - tas tiešām bija Daniels, vien dažu metru attālumā, visā savā draudīgajā būtībā.

Uztraukumā man noreiba galva, liekot apkārtnei sagriezties dzintarkrāsas virpulī. Ar trīcošām rokām uzmanīgi noliku glāzi uz galda, baidīdamās novērst skatienu no Daniela, lai atkal nepazaudētu no sava redzesloka un neļautu viņam piezagties nepamanītam. Daniels uzsmaidīja. Viņš bija mani pamanījis.

-     Nele, tev viss kārtībā? - Zigis, pārliecies pār galdiņu, nobažījies palūkojās manī.

-     Jā… - neskaidri nomurmināju, nespēdama fokusēt skatienu uz viņu. - Man viss kārtībā, tikai… te ir ļoti karsts. Es iziešu.

-     Pagaidi, iešu tev līdzi, - Zigis izpalīdzīgi pieteicās.

-     Nē! - steidzīgi atcirtu. - Man viss būs labi. Es tikai… gribu pabūt viena, atvilkt elpu.

-    Tu esi pārliecināta? - Tagad arī Marī bažījās.

-    Pilnīgi.

Beidzot tikusi prom no galdiņa, apsvēru iespējas. Pulsējošā mūzika un krāsaino gaismiņu karuselis neļāva skaidri domāt. Raudzījos Če Gevaras portretā pie sienas, it kā gaidot, ka Latiņamerikas revolūcijas tēvs tūlīt nāks klajā ar ģeniālu plānu. Blakus stāvošās meitenes jocīgi nolūkojās - acīmredzot domu vakuums atspoguļojās man sejā. Vienīgais variants, kas nāca prātā, bija - paslēpties sieviešu tualetē un nogaidīt, līdz Daniels aiziet. Tomēr plānam bija trūkumi - es nevarēju zināt, kad viņš aizies un cik ilgi būs jāsēž higiēnas cietoksnī.

Nespēdama ātrumā izdomāt neko citu, apņēmīgi lauzu ceļu cauri tusētāju pūlim dāmu istabas virzienā, kad pusceļā sajutu stingru roku satveram manu kailo elkoni - Zigmunds laikam tomēr neticēja maniem spēkiem.

-     Zigi, es taču teicu… - pār plecu izmetusi, centos atkratīties.

-     Kuš… - uzšņāciens bija baisi pazīstams. Neatlaidis satvērienu, Daniels iegrūda mani tuvējā sienas nišā, kur aiz bārkstainiem bambusa aizlcariņiem patvērās neliels galdiņš un mīksti klubkrēsli. Ar savu augumu piespiedis pie sienas, Daniels bloķēja gaisa pieeju manām plaušām, izraisot labi pazīstamo nelabumu. Jutu, kā uz pieres izspiežas auksti sviedri, un nesekmīgi mēģināju ievilkt gaisa malku, no visa spēka pretodamās ģībonim. Salsas ritmiem pievienojās arī asiņu šalkoņa un sirdspuksti ausīs. Apziņa pulsēja kā sveces liesma caurvējā - uz apdzišanas robežas.

Pamanījis manu drudžaino spirināšanos, viņš atslābināja tvērienu, ļaujot man uzelpot. Šalkoņa pazuda, salsa palika, tomēr tā zaudēja erotisko pieskaņu, iegūstot drīzāk šausmu filmu fona mūzikas draudīgumu.

-     Ko tu gribi? - Līdz ar gaisu atgriezās arī dusmas un nez no kurienes uzradās drosme, kas jebkuram cālim darītu godu.

-     Neko, tikai nolēmu piekāpt, apsveicināties. Paskatīties, kā mani mīļie jūtas. - Daniels uzsmaidīja aukstu ķirzakas smaidu. Sajutu viņa plaukstu iespraucamies starp mūsu augumiem, piespiežamies pie mana vēdera. Acumirklīgs dedzinoša karstuma vilnis pārņēma ķermeni, liekot izbailēs izdvest dzīvniecisku kunkstu. Tas šķita nereāli - it kā mans organisms būtu nostājies pret mani, darbotos pret manu gribu.

-     Kuš… nebīsties, - viņš šķita čukstam mierinājuma vārdus nevis man, bet mūsu nedzimušajam bērnam. Sāku atkal spirināties, cenšoties vīrieti atgrūst, atbrīvoties no pieskāriena, kas svilināja kā dzīva uguns. Pašsaglabāšanās instinkts kliedza un spiedza, liekot sist, kost, skrāpēties - cīnīties par dzīvību.

-    Pietiek, - Daniela tonis mainījās - maigums un sau- dzīgums pagaisa, savā vietā atstājot tīru, aukstu tēraudu. Un tas iedarbojās gluži kā ledusauksta ūdens šalts. Norimu piekususi un aizelsusies un saļimu viņam uz rokām - padevusies liktenim.

-     Tu taču saproti, ka kopš tās nakts mēs esam saistīti? - Daniels turēja mani dzelzs satvērienā un čukstēja ausī, ar karstu elpu apsvilinādams man kaklu. Atguvu skaidro saprātu, kas lika kliegt, saukt palīgā, cerot, ka kāds izdzirdēs.

-     Nepūlies, neviens tevi nedzirdēs, - viņš klusi iesmējās, pirms paspēju izdvest kaut pīkstienu. Biju aizmirsusi par viņa lielisko spēju lasīt manas domas.

-    Ja esi nomierinājusies, vai varam apsēsties, aprunāties?

Pašūpoju galvu kā atsperu lelle - sunītis, ko autobusu šoferi kādreiz līmēja uz transportlīdzekļa priekšējā paneļa.

Nebiju pārliecināta par gatavību sarunai ar Dānieļu, bet, šķiet, cita varianta nebija. Saudzīgi apsēdinājis mani mīkstajā klubkrēslā, viņš iekārtojās pretī un aizpīpēja tievu, brūnu cigareti, pēc kodīgās smakas līdzīgu tai, ko smēķēja Ra.

-    Tu esi atsācis smēķēt? - Manā stresa pilnajā prātā atausa neskaidras atmiņas par mūsu pirmo un vienīgo randiņu. Apziņa mēdz izspēlēt savādus jokus.

-     Jā, zini - šis ir bijis saspringts laiks… - Daniels nosmējās. Mans jautājums viņu nepārsteidza tik ļoti, cik mani pašu. Laikam mana smadzeņu puslode no stresa atslēdzās - es mierīgi sēdēju un saviesīgi sarunājos ar savu problēmu galveno vaininieku.

-     Ko tu neteiksi, - nomurmināju, lai gan dziļi sevī apspiedu vēlmi kliegt un brēkt par netaisnību, par šausmām, kurās viņš mani iegrūdis.

-    Piedod, es zinu - arī tev šis laiks nav no vieglajiem. - Pārsteidzoši, bet atvainošanās šķita nākam no sirds.

-    Tu pat nevari iedomāties.

-   Nekas - mazais aug, pieņemas spēkā un ar laiku spēs parūpēties par mammu, ari kad manis nebūs līdzās.

-    Ko tu tagad muldi? Un tu neesi mans vīrs vai mīļākais! Tu esi briesmonis! Monstrs! - Dusmas tomēr atrada ceļu uz virspusi.

-    Nomierinies. - Mans jūtu izvirdums, šķiet, pārsteidza Dānieļu. - Esmu tāds pats monstrs kā visi pārējie. Tevi ieskaitot, dārgā.

-    Nē! Es vismaz necenšos iznīcināt pasauli.

-    Pietiek. Savaldies.

-Un ja ne? Kas tad? Tu mani atkal…? - Man aizlūza balss, neļaujot pabeigt teikumu. Karstas asaras ritēja pār vaigiem.

Paslēpu seju rokās, nevēlēdamās, lai viņš redz manu vājumu, izmisumu. Jau tā viņš bija redzējis pārāk daudz.

Daniels notupās man pie kājām un aptvēra ceļus. No viņa pieskāriena sarāvos, kā čūskas dzelta. Dusmas norima, un bailes atgriezās.

-    Paskaties uz mani, - viņš maigi pavēlēja. - Es neesmu monstrs. Es tikai sakārtoju lietas. Un jā - pēc tam viss būs citādi, daudz labāk. Un tevi gaida laba un skaista dzīve. Es parūpēšos, lai tev nekā netrūktu.

-    Par ko tu runā? - Domās valdīja putra, Daniela vārdi nespēja tajās ieviest skaidrību, tikai samulsināja vēl vairāk.

-     Es nevēlu tev neko sliktu. Tu redzēsi - kad iepazīsi mani tuvāk. Es tikai gribu pasargāt tevi un mūsu bērnu, - Daniels pieliecies čukstēja. Viņa balss gluži kā maigs samts ietina apziņu, ieaijājot instinktus un izgaisinot baiļu paliekas. Kaut kur dziļi dvēseles tālākajā nostūrī samtainās skaņas aizsāka pārmaiņas. Gluži kā lavīna, kā paisums jaunās izjūtas cēlās un meklēja izeju virspusē. Tās atsaucās uz Daniela balss skaņām gluži kā dresētas kobras uz stabules skaņām. Beidzot sajutos drošībā, viņa pieskārieni sniedza mierinājumu, un bailes no Daniela aizvietoja citas - bailes, ka viņš varētu pazust, atstājot mani atkal vienatnē ar pārdzīvojumiem, izmisumu un bezcerību, kas gluži kā melns bezdibenis vīdēja kaut kur līdzās, apziņas tālākajā nomalē, un draudēja atkal aprīt.

-     Nepamet mani, - dzirdēju sevi lūdzam, pieglaudusi vaigu Daniela plaukstai. No viņa starojošais karstums vairs nešķita dedzinošs, bet gan patīkami sildīja. Tas bija mans glābiņš, grēku izpirkšana.

-    Nekad. Nekad es jūs nepametīšu. - Viņa čuksti bija tik liegi kā tauriņa pieskārieni, tik saldi kā eņģeļu dziesmas.

Ļāvu viņa skatiena tumsai aprīt mani un dvēselei izšķīst viņa būtībā.

-     Nele, saki, kurp devās Ralfs! Dzirdi? Tas ir svarīgi. Man jāzina, kurp devās tavs eņģelis.

-     Pie Amunetas. - Brīnījos, kā gan Daniels varētu to nezināt. Varbūt Ralfs viņam nepateica? Lai gan nebūtu nekāds brīnums - nez kāpēc viņi diez ko labi nesatika.

-    Uz kurieni? Kur ir Amuneta?

-     Nezinu. Ra tikai teica… - Gluži kā nemaņā noslīdēju uz ceļiem blakus Danielam un piespiedu seju viņa plecam. Viņš tik patīkami smaržoja. Gribējās murrāt kā mazam kaķītim - es biju mājās, drošībā.

-    Nele, ko Ra teica?

-     Ra teica, ka viņa var būt jebkur - Romā… Atēnās… - Dārdošā salsa fonā šķita pagaistam. Tā kļuva aizvien lēnāka, maigāka, gluži kā šūpuļdziesma. Gribēju tikai vienu - saritināties Danielam klēpī un aizmigt, izgulēt lielo nogurumu, kas pēdējās dienās nomāca, patverties no nemitīgajām problēmām. Tikai nevarēju atcerēties, kas tās bija par problēmām. Kaut kas mani nomāca, uztrauca, bet tagad…

-     Nele, mīļā, mēģini atcerēties - Ra teica, ka Amuneta ir…?

-     … Stambulā, - paspēju nomurmināt, pirms apziņa izgaisa melnajā bezdibenī.

-      Nele! Nele! - kāds purināja mani aiz pleca, izraujot no patīkamās aizmirstības. - Tu dzirdi mani? Mosties, mēs braucam mājās. Nē, tu vari iedomāties - viņa nolīdusi stūrītī pagulēt! Vienkārši lieliski! Bet ko var gaidīt no grūtnieces.

Ar mokām pavēru kreiso aci, jo labās plakstiņi šķita kā ar Momentu aizlīmēti. Caur skropstām palūrēju uz Zigi neizpratnē, kāpēc viņš mani modina.

-    Tu varēsi piecelties? - Redzeslokā parādījās vēl viena runājoša galva - Marī. Veltīju viņai miegainu smaidu, lai gan patiesībā man nepatīk, ka cilvēki ielaužas manā guļamistabā, rausta un pieprasa, lai ceļos augšā. Jau kopš bērnības neesmu varējusi to ciest - mamma var apliecināt: uz skolu mani varēja dabūt tikai ar buldozeru.

-     Nē, viņa guļ, - Marī sniedza precīzu novērtējumu manam stāvoklim. - Ņem viņu uz rokām un nes uz taksi.

Pamodos no spilgtas saules gaismas, kas lauzās caur aizvērtajiem slēģiem. Beidzot pa ilgiem laikiem jutos Lieliski izgulējusies un labi atpūtusies. Rūpes un raizes šķita palikušas tālā pagātnē, aizsūtītas kosmosā bez atgriešanās iespējas.

Izstaipījusies kā miegaina kaķene, sameklēju pie gultas nomestos rltasvārkus un devos brokastu medībās uz virtuvi. Kuņģis sūtīja nepārprotamus signālus, kas vēstīja par absolūtu badu.

-    Labrīt, meitenes! - pasveicinājusi pie virtuves galda sēdošos Marī un Zigi, taisnā ceļā devos pie ledusskapja.

-     Pirmkārt, nevis labrīt, bet labvakar - tagad jau ir pieci pēcpusdienā. Tu nogulēji visu dienu, - Marī iebilda.

-    Un, otrkārt, kas tev vakar notika? Tu klubā atlūzi! Un pa ceļam uz mājām tā ari ne reizi nepamodies! - Draugs bija taisnīga sašutuma pilns.

-    Jums skauž?

-    Nē, bet… Tu laikam esi izsalkusi? - Zigis tomēr bija ļoti vērīgs. Viņš nonāca pie šāda secinājuma, balstoties uz mana vēdera izdvestajām urkšķošajām skaņām.

-     Kā tu uzminēji? Mans mazais asprātis. - Nosūtīju gaisa skūpstu un sabruku uz virtuves krēsla. - Uztaisīsi kaut ko?

-    Ēdīsi uzsildītu cepeti ar tvaicētiem dārzeņiem?

-    Jā, bet bez burkāniem, lūdzu. - Veltīju viņam vissaulaināko smaidu no sava arsenāla. - Nu, un ko jūs labu darāt?

Izskatījās, es viņus pārtraucu svarīgas apspriedes laikā - uz galda atradās pusizdzertas kafijas krūzes un pelnutrauks ar izsmēķiem.

-    Ralfs zvanīja, - Marī pavēstīja jaunumus, pamanījusi manu interesi. - Viņš ir ticis uz pēdām un tagad lūdz, lai mēs no savas puses apstiprinām.

-    Ko tad?

-    Man šovakar jāsatiek kāds cilvēks. Viņš zināšot, kur meklēt Amunetu.

-    Lieliski! Kas ir šis cilvēks? - Pa ausu galam klausījos Marī teiktajā. Cepetis jau sāka pildīt gaisu ar kārdinošiem aromātiem, laupot spēju skaidri domāt.

-    Ralfs teica, kur viņu meklēt, bet neko vairāk. - Marī tonis lika noprast, ka arī viņu neapmierina šāds lietu pavērsiens. Vai arī - tur bija kas vairāk? Vai viņi kaut ko noklusēja?

Pirms paspēju šo domu attīstīt tālāk, ēdiens jau atradās uz šķīvja man priekšā, līdz ar to mana ieinteresētība izplēnēja.

-     Kur un cikos mums jātiekas ar mistisko informatoru? - cepetis izrādījās tik lielisks, ka nespēju atbrīvot muti, lai uzdotu jautājumu, tāpēc Marī bija jāsamierinās ar slāpētu skaņu.

-    Es iešu viena.

-    Kāpēc? Ja drīkst jautāt.

-    Tas ir pārāk bīstami jums abiem.

-     Skaidrs. - Vienaldzīgi paraustīju plecus. Ja bīstami, tad bīstami. Netaisījos celt iebildumus, sist dūri galdā vai histērijā cirst kāju pie zemes.

īsi pirms pusnakts Mari, tērpusies kā nindzja, centās pēc iespējas nemanāmāk izslīdēt pa ārdurvīm.

-    Es jau domāju, ka operācija "I" ir atcelta. Kur tu tik ilgi čammājies? - Iznācu no aizdurves mestās ēnas, pārbiedējot jauno sievieti. Par spīti vilkates instinktiem, viņa mani nepamanīja.

-    Tā ir sarunāts - uz pusnakti.

-     Labi, tad ilgāk nekavēsimies - pusnakts jau drīz būs klāt. - Atvēru ārdurvis un galanti palaidu vilkati pa priekšu. Mari neizkustējās no vietas, ar brūno acu skatu naglodama mani pie sienas.

-    Tu nevari nākt man līdzi.

-    Kāpēc?

-    Es teicu - tas ir pārāk bīstami.

-     Par mani neuztraucies. Varu garantēt, ka viss būs kārtībā. Man ir sava apdrošināšanas polise, - nosmējos par savu joku, mudinādama Marī kustēties.

-    Ralfs…

-    Viņam nekas nav jāzina. Ejam! - Nesagaidījusi vilkates piekrišanu, izgāju pa durvīm.

-     Kurp mēs dodamies? - Marī man pievienojās jau uz ielas. Stāvēju zem ielas lampas, uzmetusi uz galvas sporta jakas kapuci, lai tā aizēnotu seju un medību uztraukumu tajā.

-    Uz Clichy, tur ir viens klubs, kur pulcējas… tādi kā es. Tev jābūt ļoti uzmanīgai.

-    Sarunāts.

Līdz taksometru pieturai mēs gājām ldusēdamas. Soļi klusi atbalsojās naksnīgajā ielā. Lielo kastaņkoku mesto ēnu un ielas lampu gaismu spēle uz grandiozo ēku fasādēm piešķīra naktij savdabīgu, draudīgu šarmu. Apkārt neredzēja nevienas dzīvas dvēseles, izņemot dažus klaidoņus kaķus, kas, zaļajām acīm tumsā mirdzot kā maziem prožektoriem, aizdomīgi mūs nopētīja. Šķita - tie juta, ka neesam parasti naksnīgu pastaigu cienītāji, kas izbauda vientulīgo mieru pēc dienas burzmas.

Mari lika taksometra šoferim pieturēt pie necila paskata daudzdzīvokļu mājas. Atšķirībā no citām šajā rajonā pie tās nedega ne ielas lampa, ne arī tās priekšā grozījās jau ierastais jauniešu bariņš. Tā šķita pilnīgi pamesta, tumša un neapdzīvota.

Mirkli vērusies tumsā, Mari paziņoja, ka šī ir īstā vieta. Mēs norēķinājāmies ar šoferi, un viņš aiztraucās, riepām nospolējot uz vēl siltā asfalta - sasiluša no dienas karstās saules.

Dziļi ieelpoju, atgāzusi galvu pret debesīm. Spožas zvaigznes vienaldzīgi noraudzījās lejup. Kaut kur aiz māju jumtiem savu ceļu pa debesjumu sāka arī spožs mēnessrags.

Šķērsielā valdīja absolūts ldusums, ko reizumis iztraucēja attālas satiksmes skaņas un kaķu kautiņi par tuvējā miskastē atrasto gardumu. Gaisā virmoja sastāvējušies austrumu virtuves asie aromāti un urīna smaka. Labs rajons.

-   Tu esi pārliecināta, ka tas ir šeit? - Šaubīgi paraudzījos apkārt. Neizskatījās, ka te būtu kāds naktsklubs - nedzirdēja ne mūziku, ne citas tusiņam raksturīgas skaņas, turklāt nemanīja arī pašus tusētājus.

-    Jā. - Marī, mirkli pasvārstījusies, devās pie šķībām, no dēļu galiem sasistām durvīm mājas galā. - Nāc! Un turies līdzās, neatpaliec.

-    Labi, mammīt! - nočiepstēju bez mazākās vēlēšanās būt nepaklausīga. Šī vieta nerosināja drosmes uzplūdus. Sāku nedaudz nožēlot, ka pieteicos līdzi. Pustumsā jautās kas draudīgs, bīstams.

Aiz aprepējušām durtelēm pavērās vēl vienas - dzelzs, atgādinot ieeju zemūdenē. Durvju vidū bija neliela lūciņa, kurā pēc Marī vieglās pagrabināšanās gar durvju rūsu parādījās dzelteni mirdzošs acu pāris.

Ne vārda neprasot, dzeltenās acis mūs nopētīja, it sevišķi ilgi uzkavējoties pie manis. Tad to īpašnieks laikam nosprieda, ka esam šai vietai piederīgas, un durvis beidzot atvērās.

Acumirklī mūs applūdināja dārdošas house mūzikas skaņas, apdullinot un īslaicīgi padarot kurlas.

-     Domāju, ka vilkačiem nepatīk skaļa mūzika - jums taču tik asa dzirde. - Pieliecos Marī pie auss, lai būtu pārliecināta, ka viņa mani dzird. Degunā iesitās ķermeņa aromāts - vienlaikus salds un ass.

-    Jaunā paaudze. - Viņa paraustīja plecus. - Ko var gribēt.

Palūkojos apkārt - iekārtojums kā jebkurā parastā klubā. Deju zāle, vienā stūrī izgaismota bāra lete un plaukti ar alkohola pudelēm, dīdžeja paaugstinājums ar aparatūru, bet tālākajā zāles galā vīdēja izeja uz chill-out zonu. Interjers gan nedaudz atšķīrās no ierastā - sienas klāja iespaidīgi gleznojumi ar luminiscējošām detaļām, kas nebija nekas neparasts, tikai ainiņas, ko tie attēloja, uzdzina šermuļus. Lieli, groteski vilki ar asinskāri mirdzošām acīm un atieztiem, asiņainiem ilkņiem plosīja un drāza kailas, lielpupainas sievietes - sekss un iekšas visās malās. Pie griestiem piestiprināti, virs dejotāju galvām šūpojās lieli būri, kuros kailas dejotājas centīgi imitēja uz sienām uzzīmēto. Mūzikas, neona un lāzeru gaismu apdullināta, kā noburta vēroju slimās fantāzijas uzburtās ainiņas, tagad jau no sirds nožēlodama, ka pieteicos līdzi.

Publika jautrojās uz nebēdu - sasvīdušie augumi locījās mūzikas ritmos, brīžiem atgādinot pirmsnāves agoniju. Gaisā virmoja sviedru, dārgu smaržu un vecu asiņu sajaukums. Cigarešu dūmi koda acis, liekot tām asarot un aizmiglojot skatienu.

Tomēr, šķiet, Marī nesaskārās ar šādām problēmām. Mērķtiecīgi nopētījusi zāli, viņa norādīja bāra virzienā.

- Tur viņš ir! Ejam! - Nolasīju viņai no lūpām, pirms vilkate apņēmīgi iejuka dejotāju pūlī. Steidzīgi sekoju, cenzdamās neizlaist no acīm smalko augumiņu, kuru draudēja aprīt cilvēku pūlis.

Skaistas meitenes un puiši - līdzīgi grieķu dieviem, ar augumiem kā no modes žurnāliem - spiedās klāt, provocējot un kairinot. Pulsējošā, uzbudinošā ķermeņu masa apskāva mani, paceļot uz erotikas pilnā viļņa un liekot uz mirkli aizmirst, kāpēc īsti šeit atrados. Jutu mūzikas ritmus atbalsojamies sev gurnos, modinot dzīvniecisku vēlmi pēc tuvības. Marī bija nozudusi, atstājot mani vienu starp šiem skaistajiem, seksuālajiem dzīvniekiem. Tumšādaina meitene apvija slaidas rokas man ap kaklu, piespiežot pie sava karstā, puskailā auguma. Centos atkratīties, bet jau nākamajā brīdī attapos lēkājam mūzikas ritmā kopā ar viņu. Meitene uzsmaidīja, kairinoši lūkodamās caur biezajām skropstām. Viņas pilnīgajai augšlūpai piemita dievīgs izliekums, kura bedrītē krājās nelielas sviedru lāsītes. Kā noburta vēroju rozā mēles galiņu pārslīdam pār maigajām lūpām. Mani pārņēma vēlme atkārtot tā ceļu.

Sajutusi manu skatienu, meitene iedrošinoši uzsmaidīja, augšlūpai atsedzot pērļaini baltus zobus. Man par šausmām, viņai bija ļoti izteikti acuzobi, kas vienā mirklī atmodināja no erotiskās eiforijas. Centos vilkati atgrūst, vēlēdamās tikt pēc iespējas tālāk, tomēr maigās, trauslās rokas turēja mani dzelžainā apskāvienā, liegdamas kaut mazāko iespēju izvairīties no ilkņiem, kas neapturami tuvojās.

Marī dūre ietriecās meitenes sejā, pārvēršot viņas lūpas asiņainā receklī. Jaunā vilkate saļima starp dejotāju kājām, bezspēcīgās dusmās un sāpēs gaudojot lamuvārdus. Kairinošais skatiens pazuda, tā vietā parādoties zvēra aizvainojumam un asinslcārei.

-     Ejam! - Marī parāva mani aiz rokas, neveltot pretiniecei pat ne skatienu, un aizvilka prom. Pūlis mums aiz muguras atkal sakļāvās, aizsedzot skatieniem notriekto mednieci un netraucēti turpinot baudīt mūziku.

-    Es taču brīdināju. - Marī šķita viegli aizelsusies, kad beidzot izlauzām ceļu līdz bāram.

-    Piedod, - vainīgi nomurmināju un pārlaidu roku pāri sejai, cenšoties aizslaucīt deju partneres burvību.

-     Nekas, nav jau tava vaina. Instinktiem ir grūti pretoties.

-    Kur viņš ir? - Biju pietiekami atguvusies, lai atcerētos par mūsu nāciena mērķi.

-    Blakuszālē. Nāc un šoreiz tiešām labāk neatpaliec. - Marī mierinoši papliķēja man pa plecu un, drošības labad satvērusi aiz rokas, vilka uz otru zāli.

Pēc dārdošā house atpūtas zona ausīm šķita kā paradīze - viegla, klusināta mūzika, kas ļāva atpūsties no uzmācīgajiem ritmiem. Otra zāle sastāvēja no atsevišķiem buduāriem, kur pie zemiem galdiņiem atpūtās un maigojās sakarsušie tusētāji. Cauri cigarešu dūmu aizsegam bija grūti saskatīt, tomēr man izdevās novērtēt buduāru interjeru, kas atšķirībā no deju zāles šķita daudz mierīgāks, austrumnieciskāks un, varētu teikt, pat romantiskāks. Sienu gleznojumi lielākoties no Kāmasūtras, bez deju zālei raksturīgās dzīvnieciskās pieskaņas.

Meklētais vilkatis bija patvēries vienā no buduāriem un, izlaidies uz zema dīvāniņa, šņauca baltu pulverīti caur zelta caurulīti.

-      Ballīte beigusies. - Marī ar plašu vēzienu izsita trubiņu no trīcošajiem pirkstiem, izbārstot pulverīti pa dīvānu. Vīrietis spalgi iespiedzās un pielēca kājās, gatavs ar atieztajiem ilkņiem ķerties pie rīkles. Atšķirībā no manis sastaptās seksa dievietes viņa vilciskā atribūtika bija dzeltena un nelabi oda. Bez liekas kavēšanās Marī iegremdēja dūri viņa saules pinumā, aizsitot elpu un salokot vilkati kā Šveices nazi. Turpinot plūstošo kustību, vilkates celis ietriecās vīrietim sejā - pašķīda asinis. Atkritis uz dīvāna, viņš ar vaļēju muti krampjaini ķēra gaisu. Košas asinis plūda pāri kaulainajam zodam, notašķot smalkā krekla krūtežu. Vilkača dzeltenais skatiens drudžaini meklēja glābiņu no negaidītās uzbrucējas.

Marī smalkais augums izstaroja draudus, viņai lēnām pieliecoties pie upura.

-    Likantēns sūta sveicienus, dārgais. - Viņa satvēra vilkati aiz sarkanās samta žaketes atlokiem un ar negaidītu spēku iespieda dīvāna stūrī. - Un tagad paklausies. Mēs meklējam meiteni. Un, ja tu palīdzēsi, lāga zēns Likantēns aizmirsīs par tavu parādiņu. Vai skaidrs?

Vilkatis nomurmināja kaut ko nesakarīgu, bet vairs necentās atbrīvoties no Marī ciešā tvēriena.

-     Nele, pieskati, lai neviens mūs neiztraucē. - Viņa norīkoja mani sardzē un atkal pievērsās upurim. - Man prieks, ka atradām kopīgu valodu. Meitene, kuru mēs meklējam, ir Amuneta.

-     Nepazīstu nekādu Amunetu, - izspļāvis no mutes pāris zobu gabaliņus, nošļupstēja vilkatis.

-    Žēl, un man likās, ka sākam saprasties, - Marī sērīgi novilka. Neatlaizdama vilkača žaketes atlokus, jaunā sieviete ietrieca celi viņa kājstarpē. Spalgs kauciens liecināja par sasniegto mērķi.

-    Tātad kur ir Amuneta? - nogaidījusi, kad kaucieni un smilksti norimst, Marī maigi pajautāja. Skatoties uz viņas smalko augumu, nekad nevarētu iedomāties, ka šī trauslā meitenīte apveltīta ar tik pārdabisku spēku.

Vilkatis atkal novervelēja kaut ko nesakarīgu, pakļaujot sevi sitienu vētrai. Nespēdama izturēt cietsirdīgo skatu, palūrēju ārā no buduāra, lai pārliecinātos, vai mūsu mazā izklaide nav piesaistījusi lieku uzmanību. No deju zāles uz mūsu pusi virzījās trīs būdīgi vīrieši - spriežot pēc atkailinātajiem ilkņiem, viņi netaisījās spēlēt Kas dārzā. Kāds laikam bija noziņojis.

-    Marī! Šķiet, mums jātinas. - Brīdinoši uzliku roku vil- katei uz pleca, cenšoties viņu atvilkt no apdauzītā upura, kas tagad tikai vārgi stenēja.

-    Nē, viņš vēl nav pateicis…

-    Nav laika. - Ar varu vilku viņu nost. - Tur nāk trīs rotveileri. Viņi grib piebiedroties.

Gar stūri norādīju uz vīriem melnajos uzvalkos, kuru tuvošanos uz mirkli aizkavēja divas vilkates, kas plēsās kavaliera dēļ.

Draudīgais skats atvēsināja iekarsušo Marī.

-     Te jābūt rezerves izejai. - Viņa acumirklī aptvēra situācijas nopietnību. Pieplakušas pie sienas, aizslīdējām pretējā virzienā, cenšoties izvairīties no atklātām vietām.

Marī bija taisnība - zāles otrā galā tumšā kaktiņā slēpās nelielas durtiņas, kas caur šauru, garu gaiteni izveda laukā uz ielas ēkas otrā pusē.

Nokļuvušas spirgtajā nakts gaisā, turpinājām skriet, uzņēmušas vieglu rikslti. Tumšās šķērsielas galā mirdzēja izeja uz platu, apgaismotu bulvāri, pa kuru traucās naksnīgi braucēji.

Palēninājām soli, tikai kad izkļuvām ielas lampu mākslīgajā apgaismojumā, kas sniedza mānīgu drošības izjūtu.

-    Turpini iet, - Marī uzsauca, saprazdama, ka vairāk par visu man kārojas apstāties un atvilkt elpu. Elsu kā nodzīts mūlis.

Pie diennakts veikala tusēja arābu jaunieši. Puiši veltīja mums svilpienus un izaicinošus uzsaucienus. Mēs patraucāmies garām, pat nepapūlēdamās pāriet pāri ielai, lai apietu viņus ar līkumu. Mums bija daudz nopietnākas problēmas, par kurām uztraukties.

Uz nākamā ielas stūra pamanījām tukšu taksometru, kas piekrita aizvest atpakaļ uz centru. Un, tikai nokļuvušas mašīnas salona drošībā, atļāvāmies atviegloti uzelpot.

-     Sasodīts! Tas mērglīs tā arī neko nepateica, - Marī neapmierināti nošķendējās. - Tagad viņš nolīdīs kādā tumšā caurumā aplaizīt brūces, un paies ilgs laiks, līdz tiksim viņam klāt. Ralfs būs ļoti dusmīgs.

-    Paskatīsimies, varbūt te būs kas noderīgs. - Izvilku no kabatas vilkača maku un mobilo telefonu.

-     Kur tu to dabūji? - Marī neticīgi blenza uz laupījumu.

-    Kamēr tu viņu klapēji, no galda paņēmu. - Neizpratnē paraustīju plecus. - Man tā likās laba doma. Tu paskaties mobilo, es savukārt parakāšos makā.

Vilkatim piederēja smalks Blackberry telefons, un man nebija ne mazākās nojausmas, kā ar tādu apieties.

Smalkādas makā bija kaudze kredītkaršu, autovadītāja apliecība un kaut kāda uzņēmuma darbinieka identifikācijas karte - visas izsniegtas uz Žana Žaka Laupermana vārda. Atrasto piecdesmit eiro naudas zīmi nobēdzināju kabatā un ķēros pie vizītkaršu šķirošanas. Tur bija advokātu, ārstu, eskorta dienestu vizītkartes, bet nekā noderīga. Jau grasījos mest mieru, kad atsevišķā nodalījumā pamanīju aizķērušos vēl vienu karti. Ar nagu aizķērusi tās maliņu, izvilku gaismā.

-    Rokā ir! - Uzvaroši iebakstīju Marī.

-    Kas ir? - Viņa pieliecās, lai apskatītu atradumu. - Nu? Striptīzkluba vizītkarte - kas tur īpašs?

-    Paskaties adresi…

-     … Stambula… - Marī neticēja savām acīm.

-    Saki, kam kaut kādam Parīzes jefiņam vizītkarte no Stambulas striptīzkluba? - uzvedinoši pajautāju.

-     Nu, var jau gadīties visādi. - Vilkate tomēr nelikās pārliecināta.

-    Kāda īsti ir saikne starp Amunetu un to nariku?

-   Ralfs nepaskaidroja - viņš tikai teica, ka tas tips pavisam noteikti zināšot, kur meklēt Amunetu.

-    No kurienes šāda pārliecība?

-     Ir viens tāds spicais džeks starp vilkačiem - Likantēns…

-    Tas, no kura tu nodevi sveicienu?

-    Jā, viņš ir Parīzes vilkaču sabiedrības zemāko slāņu barvedis. Cik saprotu, Ralfs satika viņu Atēnās. Šis bija atbraucis uz kaut kādu saietu. Nu, un tad arī pēc nelielas pierunāšanas Likantēns norādīja uz Žanu Žaku. Bet neko vairāk tiešām nezinu.

-     Mari, esmu pārliecināta - tas ir klubs, kurā strādā Amuneta. - Uzsitu knipi pa vizītkarti. - Pati teici, ka ir dzirdētas baumas par viņas pašreizējās nodarbošanās apšaubāmo dabu.

-    Labi, piezvanīšu Ralfam, pastāstīšu par MANU atradumu… - Marī zīmīgi palūkojās.

-    Skaidrs… Un kā gan es par to varētu ko zināt, ja visu nakti esmu rātni čučējusi?

Stambula, Turcija,

28. septembris, 2008. gads

Marī klusu šņākuļoja, piespiedusi vaigu manam plecam. Uzmanīgi pašķielēju pa logu, cenšoties nepamodi- nāt vilkati. Viņas tumšie mati kutināja kaklu, bet es biju ar mieru pieciest, lai tikai paliktu divvientulībā ar savām domām. Aiz lidmašīnas loga zibēja balti mākoņi - vēl pusstunda, un nosēdīsimies Stambulā.

Prātā atausa pēdējā saruna ar Zigi, kad viņš nekaunīgi paziņoja, ka paliks Parīzē un nebrauks uz Stambulu. Tādu nodevību no sava senā drauga negaidīju. Gluži kā nokaitētas ogles sirdī gruzdēja aizvainojums. Viņš izvēlējās palikt pie sava draudziņa - brīdī, kad vairāk par visu man bija nepieciešama palīdzība un atbalsts.

Strīda karstumā es sarunāju nejaukas lietas - nosaucu sliktos vārdos, metu sejā apvainojumus, kurus, manuprāt, viņš bija pelnījis. Un, par spīti maniem lūgumiem paskaidrot, Zigis tikai ietiepīgi klusēja un teica, ka tā vajag.

Paldies Dievam, Marī pieteicās braukt līdzi - vismaz kāds mierinājums, es nebūšu viena pati svešā pilsētā, līdz ieradīsies Ralfs. Turklāt - man bija nelāgas aizdomas, ka Daniels būs kaut kur tuvumā, uz pēdām Amunetai, cenšoties pirmais viņu pārsteigt.

Marī nemierīgi sakustējās un nomainīja gulēšanas pozu, pagriežoties uz loga pusi. Izmantoju atgūto brīvību

un izvilku no somas Bibeli, ko Zigis uz atvadām iespieda man rokās.

Man nedeva mieru Glabātājas sacītais par Atklāsmes grāmatu. Ņemot vērā, ka Bībeli nebiju lasījusi kopš bērnības, es tik labi nepārzināju, kur un kas aprakstīts.

Uzšķīru Bertas minēto pantu un vēlreiz pārlasīju Atklāsmes grāmatu 12:13-pūķis, redzēdams, ka tas nomests zemes virsū, sāka vajāt sievu, kas bija dzemdējusi puisēnu.

Vai tas bija par mani? Un manu bērnu? Pārlaidu plaukstu pagaidām plakanajam vēderam. Es tiešām nejutos stāvoklī, ja neņem vērā nelabuma lēkmes, kas, starp citu, pēdējā laikā bija ievērojami samazinājušās, ļaujot dzīvot normāla cilvēka dzīvi, nevis staigāt apkārt kā vulkānam uz izviršanas robežas. Tas ievērojami apgrūtināja komunikāciju ar cilvēkiem un dzīves uztveri kā tādu.

Viņai piedzima bērns, dēls, kam bija ganīt visas tautas ar dzelzs zizli; un viņas bērns tika aizrauts pie Dieva un pie Viņa troņa.

Vai tas vajadzīgs Danielam? Kāds, kas ganītu cilvēkus ar dzelzs zizli? Vai arī nevajadzēja visu uztvert burtiski, bet gan bija jāmeklē dziļāka, simboliskāka jēga? Man nepadevās Bībeles tulkošana - tikpat labi tā varēja būt rakstīta sanskritā.

Ērcīgi aizcirtu ciet grāmatu, ar kluso būkšķi pamodinot Marī.

-    Vai esam jau klāt? - Viņa pacēla miegaino galvu un palūkojās apkārt kā pārbiedēta pūce. Parasti tik kārtīgais karē bija izgulēts un izspūris, bet uz vaiga - sārts nospiedums no loga malas.

-    Pēc piecām minūtēm nosēdīsimies.

-     Labi, tad es vēl pagulēšu, - vilkate noņurdēja un ieslīga atpakaļ miegā. Apbrīnojami, kā var gulēt tādos

ekstremālos apstākļos, kā lidojot ar lidmašīnu! Nevaru teikt, ka pati baidītos lidot, tomēr arī par gulēšanu nevarēja būt ne runas.

Stambula mani pārsteidza nesagatavotu. Saule karsēja gluži kā vasaras vidū, cilvēku pilnas ielas un nemitīga satiksmes straume, kas, šķiet, nepakļāvās nekādiem noteikumiem. Šoferīši apmainījās ar sveicieniem, izkāru- šies pa atvērtajiem mašīnu logiem, un draudzīgi cits citam pīpināja. Mājas, gluži kā sirsnīgi pingvīni saspiedušās bariņos, uz balkoniem lepni demonstrēja iemītnieku drēbju skapju saturu - izkārtu uz aukliņām žāvēties. Vējā plīvoja košas apakšbikses un citi interesanti apģērba gabali, laipni mājot pārsteigtajiem iebraucējiem.

Jo tuvāk virzījāmies pilsētas senākās daļas centram, jo vairāk tūristu bija ielās. Amerikāņi, bezizmēra pēcpuses ietērpuši haki krāsas šortos, bruņojušies ar neskaitāmām pilsētas kartēm un ceļvežiem, apkārušies ar fotoaparātiem, medīja senās kultūras liecības šaurajās Stambulas ieliņās.

Aiz taksometra loga pazibēja grandiozas ēkas cita pēc citas. Mūsu šoferis - draudzīgs turks, vārdā Hasans, - sniedza īsu ieskatu Turcijas vēsturē un iepazīstināja ar Stambulas nozīmīgākajiem kultūras pieminekļiem, epitetiem bagātīgajā stāstījumā iestarpinot necenzētus izteicienus turku valodā, veltītus kolēģiem, kas centās mūs apbraukt, spiežot pie malas vai pīpinot kā pastarās dienas vēstneši. Gluži kā noburtas vērojām aiz loga slīdošās ainavas, baudot mūsdienu dzīves straujā tempa un senās kultūras mierpilnās eksistences sajaukumu.

Pilsētas trokšņu kakofonija apdullināja, tikko izkāpām no taksometra viesnīcas priekšā. Novēlējis patīkamu

atpūtu Stambulā, Hasans aiztraucās pa šauro ieliņu kā velna plēsts, saceļot gaisa vērpetes un iegriežot glītā dejā ielas netīrumus - dažādu izmēru un krāsu saldējuma un konfekšu iesaiņojumus.

-   Tā ir mūsu viesnīca? - Šaubīgi paraudzījos uz apbružāta paskata piecstāvu ēku, kas šķita iespiesta šaurā sprau- dziņā uz stūra starp divām grandiozām celtnēm.

-    HoteI Grand Istanbul, - Marī apliecināja, apmešanās vietas šaubīgā paskata nesamulsināta.

-    Nosaukums iespaidīgs. Katrā ziņā iespaidīgāks nekā pati viesnīca.

-    Liecies mierā! Te visas viesnīcas izskatās šādi. - Marī bija slimīga entuziasma pilna.

-    Tādā gadījumā mēs varbūt varētu apmesties tajā. - Norādīju uz vienu no baltajiem balkoniem dekorētajiem monstriem, kas piežmiedza patversmei līdzīgo iestādi.

-     Nēēē, tur serviss slikts. - Marī nošķobīja degunu. - Tici man - tev te patiks. Turklāt šajā viesnīcā man pienākas atlaide.

-    Tā jau domāju - kārtējais vilkaču midzenis, kurā tu mani ievilini. Kā gan ātrāk nesapratu?

Tomēr, par spīti bažām, viesnīcas apskretušais ārējais izskats tiešām izrādījās mānīgs. Ierādītais divvietīgais numuriņš sastāvēja no divām plašām istabām - atpūtas zonas ar televizoru un guļamistabas ar divām atsevišķām gultām. Aiz loga pavērās jauks skats uz Bosfora līci, turklāt mēs atradāmies pietiekami augstu virs ielas, lai trokšņi nespētu mūs sasniegt. Tas bija kā kārtīga naktsmiera solījums.

Tiklīdz iekārtojāmies, Marī paziņoja, ka uz pāris stundām izies - satikt dažus senus paziņas. Notikumu

pavērsiens mani apmierināja, jo jau pa ceļam uz viesnīcu es ilgpilni apcerēju iespēju palīst zem segas un pāris stundiņu nosnausties par spīti Zilās mošejas un Topkapi pils mūru vilinājumam. Nogurums gāza no kājām, un galu galā - Ralfs plānoja ierasties tikai nākamajā dienā un līdz tam mums bija noliegts jelko uzsākt.

Kad atkal atvēru acis, aiz loga valdīja nakts. Saule jau bija norietējusi, un pie samtaini melnajām debesīm mirdzēja zeltainas zvaigznes. Mirkli gulēju tumsā, vērojot ielas gaismu mesto ēnu rotaļas uz sienām, un ieklausījos attālajos pilsētas trokšņos. Pārsteidzoši, bet mani apņēma absolūts miers. Smeldze pēc mājām un ierastās dzīves šķita norimusi, izplēnējusi. Jutos drošībā, it kā gulētu savā vecajā istabā tēva mājās, kur no plauktiņiem raudzītos bērnu dienu atmiņas. Izbaudot mirkli, tīksmīgi izstaipījos. Rūpes un raizes, ko līdz šim izgaismoja nesaudzīgā dienasgaisma, šķita paslēpušās pustumsā, liekot man mieru kaut vai uz īsu mirkli.

Klusu atvērās numuriņa durvis, un sienas lampa pielēja istabu ar dzintarainu, maigu gaismu, izjaucot maģisko mirkli. Marī bija atgriezusies no pastaigas.

-    Nu, kā? Izgulējies?

-    Jap! - mundri apliecināju, izlēkdama no gultas kā zaldātiņš. - Svaiga kā gurķītis un gatava šīvakara piedzīvojumiem.

-    Kas tev padomā?

-     Gribu redzēt Zilo mošeju tumsā - ceļvedī, ko lasīju lidmašīnā, bija rakstīts, ka to īpaši izgaismojot un skats esot fantastisks. Gribu pārliecināties. Žēl, ka nav līdzi fotokameras, - nosūkstījos, dodamās uz dušu. Pēc nogurdinošā pārlidojuma man nebija spēka pievērsties higiēnas procedūrām, tāpēc šobrīd sāku jau ost kā Marī sugas- māsa.

-    Tu droši vien ari esi izsalkusi kā vilks, - viņa piebilda. Laikam smalkā oža deva signālus par manu aromātisko stāvokli.

Vakariņas mēs ieturējām neliela, mājīga restorāniņa āra terasē ar lielisku skatu uz sultāna Ahmeda mošeju, kas, gaiši zili izgaismota, majestātiski izcēlās uz tumšo debesu fona. Likās neticami, ka kaut ko tik lielu un grandiozu varēja uzcelt tālajā 17. gadsimtā nieka astoņu gadu laikā. Tā sevī apvienoja labāko no bizantiešu un osmaņu arhitektūras - veidojot cienījamu konkurenci lieliskajai Svētās Sofijas katedrālei. Milzīgās celtnes bija apliecinājums ne tikai tālaika islāma pasaules varenībai un neierobežotajām iespējām, bet arī patiesajai mīlestībai pret skaisto. Tikai mīlestība spēj radīt kaut ko tik elpu aizraujošu, kas liek jebkurai sirdij pukstēt straujāk varenības izpausmes tuvumā. Ap Zilās mošejas izgaismotajiem minaretiem lidinājās kaijas, mezdamas spokainas ēnas uz nelielajiem balkoniņiem, tik grezni izrotātiem, ka tie drīzāk līdzinājās akmens mežģīnēm, kas ieskāva torņu slaidos augumus.

-     Pilnīgs kaifs. - Apmierinājusi pirmo izsalkumu ar supergaršīgu cāļa cepeti, slinki atlaidos pītajā krēslā, pār- laizdama skatienu tūristu pūļiem, kas pulcējās mošejas piekājē. Neskaitāmi ielu tirgoņi centīgi piedāvāja savu produkciju aizgrābtajiem bālģlmjiem, un daudzi, skaistā skata apmulsināti, pirka stikla piekariņus pret ļauno aci, koka krellītes un citus niekus.

-      Pilnīgi piekrītu. - Marī šķita tikpat apmierināta. Atšķirībā no manis viņa pieveica visu cāli, liekot man aizdomīgi viņu nopētīt - kur gan tas palika mazajā, trauslajā sievietītē?

Sātīgās vakariņas, siltā dienvidu nakts un saldā garšvielu smarža gaisā raisīja apcerīgu noskaņojumu. Ja nebūtu nerimtīgo tūristu pūļu, kas pārplūdināja apkārtni, būtu viegli noticēt, ka esmu nokļuvusi kādā no Tūkstoš un vienas nakts pasakām, kur apgāzies mēness sirpis kasa bālo sānu pret mošeju kupoliem un izmanīgi lavierē starp baltajiem minaretu pirkstiem, kas gluži kā dievišķi ceļa rādītāji iedūrušies melnajās samta debesīs, rādot ceļu noklīdušajām dvēselēm. Tas šobrīd noderētu - kāds, kas parādītu īsto ceļu. Nevarēju sagaidīt, kad atkal satikšu Ralfu. Par spīti dzēlīgumam un skarbumam, asi izjutu viņa prombūtni un ilgojos pēc brīža, kad sargeņģelis atkal ieņems savu vietu līdzās. Prātā atausa stāsts, ko sen biju dzirdējusi un kas jau toreiz aizskāra dvēseles dziļākās stīgas, tomēr tagad šķita iegūstam jaunu dziļumu, pateicoties pēdējo dienu trauksmainajiem notikumiem. Stāsts vēstīja par dvēseli, kas nekādi nevēlējās nākt šajā pasaulē, pirms nesaņēma no Dieva solījumu vienmēr atrasties tai līdzās. Kad dvēsele nodzīvoja savu mūžu starp cilvēkiem un atgriezās pie Dieva, tā skatījās lielajā Dzīvības grāmatā uz savu dzīvi, caur kuru lielākoties veda divi pēdu pāri - dvēseles un Dieva. Bet vietām pēdu pāris bija tikai viens. Dvēsele jutās nodota un sāka pārmest Dievam lauzto solījumu. Uz to Dievs atbildēja - tajos brīžos, kad pēdu pāris ir tikai viens, Viņš dvēseli nesis uz rokām.

Laikam jau ar mani bija līdzīgi. Iekams nezināju par savu sargeņģeli, es lieliski tiku ar visu galā un bez bažām raudzījos nākotnē. Tagad, palikusi viena uz pāris nedēļām,

sāku skumt kā pamests kucēns, kas trīcot un smilkstot iespiedies dīvāna stūrī.

Jutu, ka pamazām kļūstu sev neraksturīgi melanholiska. Lai izgaiņātu elēģisko noskaņojumu, vajadzēja rīkoties.

-    Man ir plāns vakaram. - Nogaidīju, kamēr oficiants aizvāc šķīvjus, un nācu klajā ar ierosinājumu. - Ejam izlūkos uz to klubu, kur Amuneta strādā?

-     Aizmirsti! Ralfs lika skaidri saprast, ka nedrīkstam neko uzsākt, - Marī noraidīja ierosinājumu un turpināja sapņaini vērties tālumā.

-    Bet mēs jau arī neko neuzsāksim - tikai uzmeldēsim to klubu, izpētīsim atmosfēru, paskatīsimies, vai Amuneta tur ir… Beidz lauzties, Marī! Nekas ļauns nenotiks, un Ralfs taču priecāsies, ja būsim jau veikušas zināmus sagatavošanās darbiņus…

-    Nele…

-    Marī… - Liku lietā labāko suņa skatienu. Tik lūdzošām acīm neviens nespēja pretoties. Un Marī nebija izņēmums.

-    Labi, bet mēs tikai paskatīsimies. Varbūt pat iekšā neiesim. Un katrā ziņā - no Amunetas turēsimies pa gabalu! Dievi ir kaprīzi radījumi, labāk viņus nekaitināt, skaidrs?

-     Marī, tu esi zelts! Vai esmu teikusi, ka tu esi pati skaistākā savas sugas pārstāve?

-    Beidz pielaizīties!

Striptīza klubs Golden Flames jeb Zelta liesmas atradās senajā Sultanhametas rajonā nelielā, pustumšā ieliņā, kas likās ar pūlēm izlaužam ceļu starp apkārtējām mājām. Par

kluba atrašanās vietu vēstīja vien neliels vijīgu zelta burtu virsraksts, ko izgaismoja vientuļa lampiņa, mezdama blāvu gaismu tukšajā ieliņā.

-     Tas laikam ir šeit. - Marī pamāja uz zemajām, ar sarkanu krāsu nokrāsotajām durtiņām un, satvērusi apaļo kliņķi, pagrūda. Aiz durvīm valdīja sarkanīga krēsla, un kaut kur no ēkas iekšienes skanēja klusināta mūzika. Izskatījās, esam atradušas īsto vietu.

Mani pārņēma piepešs uztraukums. Nervozi palūkojos apkārt, nespējot atbrīvoties no sajūtas, ka mūs kāds vēro, patvēries ēnainajā ieliņā aiz muguras. Paspēru soli atpakaļ, cenšoties kaut ko saskatīt ārpus lampas mestā gaismas apļa. Spēcīga vēja brāzma pacēla no zemes atkritumus un sagrieza vientulīgā karuselī pie kājām. Siltais, gandrīz karstais gaiss iesitās sejā kopā ar sīkiem smilšu graudiem, liekot samiegties.

-     Tu pārdomāji, vai? - Marī pārbiedēja mani ar negaidīto jautājumu. Mirklis bija pagājis, un nepatīkamā sajūta izzuda. Laikam mani nervi izspēlēja nejauku joku. Būdama apveltīta ar vilkačiem raksturīgo izcilo ožu, Marī sajustu, ja mēs nebūtu vienas.

-    Nāku jau, nāku, - nomurmināju un ieniru durvju ailā, sekojot Marī pa pēdām.

Stāvas spirālveida kāpnes veda lejup uz kluba telpām. Tās šķita bezgalīgi garas, un, kad beidzot nokāpām, mani pārņēma viegli klaustrofobiskas izjūtas, iedomājoties, cik dziļi zem zemes atrodamies.

Pats klubs bija kārtējais pārsteigums. Tā greznais, ar zelta rotājumiem bagātais iekārtojums bija ieturēts tumši sarkanos toņos. Sienas sedza biezas samta drapērijas, soļus klusināja izldātie biezie paldāji, bet apkārt nelielajai

skatuvei ar neiztrūkstošo striptīza dejotāju stieni bija izkārtoti nelieli galdiņi ar klubkrēsliem. Itin viss interesanta vakara pavadīšanai.

Izcili laipns viesmīlis mums ierādīja vietu netālu no skatuves, pirms tam aizdomīgi nopētīdams un šaubīdamies, vai divām jaunām meitenēm pieklājas apmeklēt šādas iestādes.

Un tiešām - lielākoties pie galdiņiem manīja vīriešu kompānijas, un tikai retumis tajās bija arī pa kādai sievietei. Skatoties uz publiku, secināju, ka klubs bija iecienīts vietējo vidū, jo tikai pie viena galdiņa, pašā attālākajā stūrī, sēdēja četri apmulsuši ārzemju jaunekļi, spriežot pēc piespraudēm uz somām un apģērba, - no Kanādas.

Mēs pasūtījām sarkanvīnu, pirms tam kaismīgi izstrīdoties, vai un cik es varu atļauties, būdama stāvoklī. Atkal uzvarēja arguments - Ralfs nekad neuzzinās -, un viesmīlis atnesa sauso sarkanvīnu kristāla karafē. Lai arī neesmu vīnu cienītāja, atzinu, ka šis bija lielisks. Maigi noslīdējis gar manām garšas kārpiņām, tas atstāja patīkamu pēcgar- šas buķeti, liekot ilgoties pēc atkārtojuma.

Priekšnesumi sākās neilgi pēc mūsu ierašanās. Lunkanas meitenes ar formīgiem augumiem demonstrēja savu māku par prieku miesaskārīgajai publikai, kas aprija viņas ar skatieniem. Pavedinoši lūkojoties cauri mākslīgo skropstu biezoknim, viņas locījās un vijās ap stieni, tērpušās vien augstpapēžu kurpēs uz lielas platformas. Vienmēr apbrīnoju šīs meitenes, kas spēj ne vien paiet, bet pat akro- bātiski dejot uz nāves slazdiem, nodēvētiem par kurpēm. Zinot savu neveiklību, es šādos apavos nolauztu kaklu jau pirmajās piecās sekundēs.

-    Nu, tu redzi viņu? - čukstus pavaicāju Marī, kas šķietami izklaidīgi raudzījās pa malām, izrādot absolūtu intereses trūkumu par notiekošo uz skatuves.

-    Nē, - viņa tāpat čukstus atbildēja, pārlaižot vēsu skatienu kārtējai kārdinātājai Ievas tērpā.

-    Varbūt viņa šodien nestrādā? Un vispār - kā tu viņu atšķirsi?

-     Kā tu atšķir uguni no ledus? - Tas bija domāts kā skaidrojošs salīdzinājums. Acīmredzot dievišķās būtnes spēja sajust dievus.

Meitene beidza savu Šeherezades deju, un viņas vietā uz skatuves iznāca iesirms turku vīrietis, iespīlējis apaļīgās miesas tumšā uzvalkā. Sniedzis īsu paskaidrojumu turciski, viņš sāka sist plaukstas, aicinot publiku pievienoties.

-    Ko viņš teica? - pajautāju Marī, kurai turku valoda acīmredzot nesagādāja grūtības, spriežot pēc viņas entu- ziastiskajiem aplausiem.

-     Tagad uzstāsies kluba lielākā zvaigzne - Rahela Šarida.

Nodzisa gaismas, atstājot izgaismotu tikai stieni skatuves vidū, un arī mūzika noklusa. Nepacietīgo skatītāju aplausi pamazām pierima zvaigznes uznāciena gaidās. Absolūtā klusumā no tumsas iznira slaids sievietes augums un apstājās gaismas apļa vidū, uzgriezis gaidošajai publikai muguru. Viņa bija ģērbusies kā vēderdejotāja - platos svārkos, ko uz gurniem saturēja smaga, grezna josta, rotāta ar mirdzošiem akmeņiem. Gari, blondi mati kuplā vilnī sniedzās līdz pat gurniem. Brūnās, slaidās kājas bija basas - atšķirībā no amata māsām dejotāja nebija iespaidīgo platformeņu piekritēja.

Kaut kur kluba dzīlēs dobji norībēja bungas, un dejotāja līgani pacēla sānis slaido roku. Otrs rībiens, un otra roka atkārtoja kustību sānis. Ar katru nākamo bungu skaņu dejotāja lēnām sāka apļot gurnus. Pieaugot mūzikas tempam, sieviete kustējās aizvien ātrāk.

Primitīvajās skaņās un vienkāršajās kustībās bija kaut kas noslēpumaini valdzinošs un saistošs. Dobjās skaņas atbalsojās krūtīs, un jau drīz sirdspuksti saplūda vienā ritmā ar tām. Pulss paātrinājās, un augumu pārņēma spējš karstuma vilnis. Jutu, kā ķermenis atsaucas senatnīgajam aicinājumam, kas, palicis mantojumā no alu senčiem, slēpjas katrā no mums.

Beidzot dejotāja pagriezās ar seju pret publiku, blondajiem matiem noplīvojot ap trauslo augumu. No zāles atskanēja sajūsmas saucieni. Sieviete bija apveltīta ar pasakainu skaistumu - izteiksmīgām acīm, augstiem vaigu kauliem un pilnīgām lūpām. Melnais kontūrzīmulis piešķīra viņai līdzību ar slaveno ēģiptiešu skaistuli Kleopatru.

Pārlaidusi kaismīgu skatienu zālei, viņa turpināja deju bungu rīboņas pavadījumā. Šaubos, vai no skatuves varēja saskatīt tumšajā zālē sēdošos. Bet šķita, ka tas dejotājai nesagādā grūtības - viņa veltīja deju visiem un katram personiski, caururbjot tumsu ar melno, kārdinošo acu skatienu.

-    Tā ir viņa, - Marī piepeši nočukstēja, negaidīti pieliekusies man pie auss.

-    Ko? - Nespēju savākt savas izklīdušās domas.

-    Tā ir Amuneta.

-    Tu esi pārliecināta?

Dejotāja piepeši palūkojās uz mums, it kā sajutusi mūsu jaunradušos interesi. Kaisle un seksualitāte no skatiena pazuda, savā vietā atstājot vāji slēptu ziņkāri un pārsteigumu. Viņa sastinga kustības vidū un palika stāvot ar izplestām rokām, kā krustā sista. Pārsteiguma izteiksmi sejā nomainīja šausmas. Blondīne pavēra muti kliedzienam, bet bungu intensīvā rīboņa to nomāca. Vai tiešām mēs būtu viņu tā pārbiedējušas?

- Sasodīts! - Marī nolamājās un, pielēkusi kājās, metās pie skatuves, pa ceļam apgāzdama galdiņu un izliedama vīnu. Tomēr viņa nepaspēja to aizsniegt - spēcīgs uzliesmojums atmeta vilkati pāris soļu atpakaļ, nogāzdams gan viņu, gan mani zemē. Likās, it kā krūtīs ietriektos ātrgaitas vilciens, aizsitot elpu un liekot drudžaini cīnīties pēc gaisa. Plaušas dega kā ugunī, bet apkārtne izplūda asaru mākoņos. Balansēdama uz samaņas zaudēšanas robežas, centos aptvert notikušo. Šķiet, arī pārējie apmeklētāji bija cietuši - tumsā atskanēja šausmu un sāpju pilni vaidi, cilvēkiem kūņājoties pa grīdu. Pāri visam skanēja draudīgās bungas, apdullinot un laupot spēju skaidri domāt. Apkārt valdīja haoss un sajukums. Gaisā vēdīja kodīga sviluma un dūmu smaka, apgrūtinot elpošanu. Ar mokām noriju siekalas un piespiedu sevi pieslieties sēdus, lai noskaidrotu, kas noticis.

Palūkojos skatuves virzienā. Amuneta bija sabrukusi uz ceļiem ar nokārtu galvu, rokām skardama skatuves dēļus. Blondie mati gluži kā ūdenskritums plūda abpus sejai, aizsedzot to skatienam. Vienīgais gaismas avots tumšajā telpā bija pavērsts pret viņu, padarot sievieti līdzīgu ilūzijai.

Piepeši, man par lielām šausmām, Amunetas skaustā parādījās plīsums. Sākumā neliela plaisiņa, no kuras laukā spraucās spoža gaisma - daudz spožāka un žilbinošāka

par skatuves prožektoriem. Plaisiņa pletās, un gaisma pieņēmās spēkā, sāpīgi dzeldama redzokļos.

-    Neskaties! - Marī centās pārkliegt bungu rīboņu un sāpju vaidu radīto kakofoniju. Viņa aizsedza man acis ar plaukstu, neļaujot gaismai nodarīt pāri. Tomēr es vēlējos redzēt, tāpēc sparīgi atbrīvojos no tvēriena, lai būtu lieciniece pašam neticamākajam skatam. No Amunetas saplēstā ķermeņa, spožās gaismas ieskauta, pret griestiem pacēlās liela čūska. Resnais, spēcīgais rumpis locījās gaisā, sāpju pārņemts, platā mute izplesta agonijas šņācienā, kuru tā arī neviens nesadzirdēja.

-    Ejam! - Marī atbrīvoja mani no sastinguma, spēcīgi paraudama aiz rokas. - Mums jātiek prom!

-    Bet…

-    Viss, viņai palīdzēt vairs nevar, - sieviete, satvērusi manu elkoni dzelzs tvērienā, vilka uz kāpņu pusi, ar spērieniem atbrīvodama ceļu no rāpojošajiem, vaidošajiem cilvēkiem. Viens no kanādiešu jaunekļiem dabūja trāpīgu spērienu pa zodu par mēģinājumu saķert Marī aiz bikšu staras. Ar šausmām pamanīju, ka viņa seju un rokas klāja lielas apdeguma čūlas, bet mati un uzacis nosvilušas nebūtībā.

Nespēdama īsti nostāvēt uz kājām, balstījos uz Marī, kas pa pusei vilka, pa pusei nesa mani augšup pa stāvajām kluba kāpnēm. Notikušais šķita kā murgains sapnis, pārņēmis savā varā un neļaudams apziņai atbrīvoties.

Mēs krišus izkritām caur puspavērtajām kluba durvīm vēsajā nakts gaisā. Tumšās ieliņas miers likās sirreāls pēc elles šausmām, no kurām tikko izsprukām. Vienīgā vēlme bija nogulties uz zemes un piespiest vaigu vēsajam, mitrajam asfaltam. Tomēr kuņģim bija citi plāni - es paspēju paspert vien pāris soļu, kad nevaldāma vemšanas lēkme

atņēma man pēdējās spēka paliekas. Nokritusi uz ceļiem, izlaidu vakariņas turpat ielas malā. Kad ristišanās pierima, Marī bez liekām ceremonijām satvēra mani aiz padusēm un ar neticamu spēku uzrāva kājās.

-    Nu, kā ir? Paiet varēsi?

Noriju rūgtās siekalas un noliedzoši papurināju galvu. Tagad es varēju tikai klusi nomirt. Doma par fizisku piepūli likās šausminoša.

-     Mums nav variantu. Mēs nevaram te ilgāk palikt. - Marī nelikās mierā un, satvērusi aiz vidukļa, vilka mani prom pa ielu. Man sāpēja visas maliņas, katrs solis bija mokošs.

-    Es nevaru!

-     Vari! Tici man, tu vēl viegli tiki cauri. Domāju, mēs būsim vienīgās izdzīvojušās.

-    Par ko tu runā? - Aizmiglotās smadzenes neuztvēra viņas sacītā jēgu.

-     Bērns tevi sargā, - vilkate noteica, it kā tas visu izskaidrotu. - Bet uz viesnīcu iet atpakaļ mēs nevaram. Daniels droši vien mūs jau gaida. Mums vajadzīgs patvērums, lai pārlaistu nakti.

-    Kur ir Ralfs?

-    Labs jautājums, - Marī nikni noņurdēja, nepalēninādama soli. Viņa ik pa laikam pameta skatienu pār plecu, cenšoties saskatīt, vai tumsas aizsegā kāds neseko.

-     Kurp mēs ejam? - Sāpes sāka pierimt, migla galvā izklīst, un manī atgriezās interese par notiekošo.

-     Ir kāda vietiņa… es nezinu, vai tas līdzēs, bet daudz variantu jau mums nav…

Ielas šķita gluži kā izmirušas. Tikai siltais dienvidu vējš trenkāja atkritumus, kas griezās vientulīgā dejā par prieku klaiņojošiem kaķiem. Soļi atbalsojās tukšajās ielās, radot ilūziju, ka kāds mums seko. Mēs spiedāmies pie māju sienām, patverdamās to nišu ēnā, un, aizturot elpu, vērāmies tumsā, ik reizi iegūdamas īslaicīgu mieru un pārliecību, ka esam vienas.

Beidzot izklumburējām uz vienas no galvenajām ielām, kuras vidū mirdzēja tramvaja sliedes. Atpazinu šo vietu - pāri pretī slējās Sofijas katedrāles izgaismotie mūri, bijām nonākušas pavisam netālu no restorāniņa, kur ieturējām vakariņas.

-     Mums uz turieni. - Marī ar zodu norādīja virzienu.

-    Kur tad?

Tomēr pavadone neielaidās garās sarunās un, skriešus šķērsojusi ielu, aicināja sekot viņai.

-     Ko tu taisies darīt? - neizpratnē vaicāju, kad Marī, pametusi visapkārt zaglīgus skatienus, gluži kā mazs mērkaķītis sāka veikli rāpties pāri augstajam žogam, kas ieskāva katedrāli.

-    Kuš… - viņa nikni nošņācās. - Tu nāksi vai ne?

-    Tu traka esi? Mūs pieķers un iemetīs turku cietumā! - Ar šausmām aptvēru, ka vilkate vēlas, lai sekoju viņai pāri žogam.

-    Tu labāk gribi, lai mūs atrod Daniels?

Man riebjas, ja cilvēki uzdod šādus jautājumus, it sevišķi - bezcerīgās situācijās. Tas nepatīkamā veidā vēlreiz uzsver apstākļu bezcerību un situācijas nolemtību. Arī šoreiz nebija lielas izvēles iespējas. Neapmierināti bubinot, centos atrast veidu, kā tikt pāri sētai - vairāk nekā divus metrus augstai metāla stieņu konstrukcijai. Nekad nebiju izcēlusies ar īpašu atlētismu un sportisku garu, tāpēc šķērslis šķita nepārvarams. Palūkojos apkārt, cerot atrast kādu alternatīvu. Nedaudz tālāk vīdēja biļešu kases un kontroles punkts - dienas laikā to pārplūdināja tūristu straumes, bet tagad tas šķita pamests. Nolēmu izmēģināt savu veiksmi.

-    Uz kurieni tu? - Marī bija neizpratnē par manu vilcināšanos šturmēt augsto metāla žogu.

-    Es te netikšu pāri. Mēģināšu pie kasēm.

-    Tu traka? Tur var būt sargi! Pagaidi, man ir kāda doma. Tu vari izbāzt pēdu vai vismaz purngalu starp režģiem?

-    Varu. - Apliecināju vārdus ar darbiem, izstumjot botā tērpto pēdu cauri metāla stieņiem.

-    Lieliski! Cik tu sver?

-     Kam tev? Nu labi - kādus piecdesmit piecus sešus kilogramus.

-    Tagad tā - ķeries pie stieņiem un ar pēdām atsperies man pret plaukstām, es pastumšu tevi uz augšu.

-     Tu ko? - Neticīgi blenzu uz smalko sievieti otrpus žogam.

-    Esmu vilkate. Aizmirsi? - Paskaidrojums bija izsmeļošs.

Smagi nopūtusies, pakļāvos liktenim - ieķērusies režģos pēc iespējas augstāk, atspēros pret Marī plaukstu un ar pūlēm pievilku augumu, vienlaikus ceļot otru kāju un meklējot atbalsta punktu. Jutu, kā vilkates rokas nodreb aiz piepūles, tomēr viņa nesalūza un noturēja manu svaru. Gluži kā apdzērusies kungfu panda ķepurojos pāri sētai, klusībā pateikdamās blakus augošajam kokam par sniegto ēnu, kas, cerams, aizsedza mūsu aktivitātes no svešiem skatieniem.

Kad beidzot nolēcu zemē jau otrpus žogam, gan es, gan Marī trīcējām no noguruma.

-    Nu, un tagad?

-    Tagad mums jātiek iekšā.

-    Bet signalizācija?

-     Vilkači ari pieprot šādus tādus trikus. Sēta arī pieslēgta signalizācijai, bet viss taču izgāja gludi, vai ne? - Viņa veltīja man šķelmīgu smaidiņu, bet brūnās acis pustumsā dzelteni iedzalkstījās.

-    Kāpēc tu man pirms tam neteici…? - Man sašutumā aizrāvās elpa, iedomājoties, kādām briesmām tikko sevi pakļāvām. Doma par Turcijas cietumu nebija īpaši vilinoša.

-     Nerausties! - Marī tikai atmeta ar roku un drošā solī devās apkārt katedrālei. Tumsā iespaidīgā ēka izskatījās draudīga un ne tik svētlaimīgi apgarota kā saules gaismā.

-     Kurp tu tagad ej? - nikni nošņācos, panākusi Marī, kas tumsā orientējās gluži kā kaķis, izvairoties no apstādījumiem un soliņiem, pret kuriem es jau biju paspējusi apdauzīties.

-     Tu taču nedomā, ka mēs iesoļosim pa parādes durvīm?

-    Es pārstāju domāt jau pirms kāda laika.

-    Tas daudz ko izskaidro, - vilkate nekaunīgi nosmīkņāja un negaidīti nozuda. Paliku apmulsusi stāvam tumšajā svētnama dārzā, blisinoties apkārt kā tuvredzīga pūce.

-    Marī! - klusiņām pasaucu, kārtējo reizi apgriezušies ap savu asi. Pa labi no manis stiepās katedrāles mūri. Pārlaidu roku karstajā dienvidu saulē sasilušajiem akmeņiem, kas vēl nebija paspējuši atdzist. Visur vienlaidu mūris bez spraugām vai nišām, nesniedzot izskaidrojumu, kur tikko pazuda mana kompanjone.

-    Tu nāksi vai ne? - Aiz muguras atskanēja klusināts uzsauciens, cauri kuram jautās neapmierinātība ar manu aitisko uzvedību. Marī galva šķietami spraucās ārā no viengabalaina mūra, un, tikai paspērusi pāris soļu atpakaļ, konstatēju, ka viņa stāv šaurās, zemās durtiņās, kuras nezin kādā veidā palaidu garām.

-     Nākamreiz brīdini, ka taisies pazust sienā, - nikni uzšņācu Marī, paspraukdamās garām.

-     Es izsniegšu rakstisku brīdinājumu trīs mēnešus iepriekš.

Iekšā sagaidīja baznīcām raksturīgais vēsais pagraba gaiss, kas gluži kā mitrs palags acumirklī uzdzina sīkus drebuļus.

Marī jau nez no kurienes bija sadabūjusi kabatas lukturīti un izgaismoja ceļu dziļāk katedrāles iekšienē. Šaurā eja beidzās pie nelielām kokgriezumiem rotātām durvīm bez acīm redzama rokturīša. Mirkli paķimerējusies, Marī nospieda pareizās sviras, un durvis ar klusu čīkstu atvērās, ļaudamas izkļūt laukā. Eja izveda baznīcas centrālās daļas sānu malā, un tās durvis izrādījās maskētas kā daļa no sienas rotājuma.

Marī izslēdza gaismas avotu, ļaujot acīm aprast ar telpā valdošo tumsu. Caur vitrāžām greznotajiem logiem spraucās vārga gaismiņa no ielas. Katrā ziņā ar to nepietika, lai piepildītu milzonīgo telpu, bet tā deva nojausmu par katedrāles apmēriem.

-     Ak Dievs! - aizgrābta nočukstēju, telpas svinīgās noskaņas ietekmēta.

-    Skaisti, vai ne? Žēl, ka nebiju klāt, kad to cēla. - Marī sērīgi nopūtās. - Nāc, piesēdīsim.

Vilkate mani ievilka nelielā nišā aiz platas kolonnas. Pacēlusi norobežojošo samta virvi, kas dienas laikā atturēja

tūristus, viņa novilka mani līdzās uz plata, zema dlvāniņa, grezni izrotāta ar austrumu rakstiem.

-     Mums noteikti būs jāatnāk šurp arī dienas laikā. Cilvēku pūļi, protams, te ir nenormāli, bet tas skaistums ir jāredz. - Marī apcerīgi nopūtās. - Diemžēl nebiju klāt, kad cēla baznīcu, bet uz mošeju es paspēju.

-     Ko tu ar to gribēji teikt? - Ērti atgūlusies uz senlaicīgā sēžamā un atbalstījusi galvu pret zemo atzveltni, biju gatava arī nelielai saviesīgai papļāpāšanai. Vakara satraucošie notikumi prasīja savu, un jau pēc mirkļa es planēju uz robežas starp nomodu un sapņu valstību. Caur patīkamo dūmaku skanēja Marī balss, stāstot vakara pasaciņu.

-    Nu, es tajā laikā, kad osmaņi iebruka, ietrāpījos Kon- stantinopolē - tas laikam bija 1530. gads. Es biju kopā ar ceļojošu čigānu taboru, un mēs nepaspējām izvākties, pirms pilsētu aplenca. Pēc tam jau nekas cits neatlika kā vien nogaidīt. Liels sajukums valdīja. Nevarēja saprast, ko no tiem musulmaņiem sagaidīt. Ar kristiešiem viss bija daudzmaz skaidrs - kamēr tevi nesauc par raganu un nestiepj uz sārta, slauc tik naudiņu no vientiešiem. Nu, lūk, bet ar musulmaņiem… tādi paši tumsnēji kā mani mīļotie čigāni. Iestājos dienestā pie viņiem. Tolaik jau bija viegli noslēpt, ka patiesībā esi sieviete. Turklāt - es tikai nesen biju kļuvusi par vilkati un spalva auga nekontrolējami. Nokļuvu celtnieku brigādē, kas Hagia Sophia pārveidoja par mošeju. Manos pienākumos ietilpa strādnieku dzenāšana un darbu uzraudzīšana. Tad arī izložņāju visus kaktiņus. Tolaik arī tika izbūvēta eja, pa kuru šeit iekļuvām. Labi laiki bija. Neviens nebrīnījās, ja uz pilnmēness laiku tu kļūsti nekontrolējams un sāc savādi ost.

-    Bet tas taču bija… gandrīz pirms piecsimt gadiem… - Pavēru vienu miegaino aci, lai palūrētu uz vilkati.

-    Labi esmu saglabājusies, - Marī noķiķinājās.

-    Kas šeit tik īpašs? Kāpēc tu mūs atvedi uz šejieni? - vedināju turpināt stāstu, lai varētu netraucēti šņākuļot. Arī Marī šķita nostalģijas pārņemta.

-   Tāpēc, ka visi no Lielā Septiņnieka te pielika roku. Katrs ielika kaut ko no sevis, daļu sava spēka. Īstenībā - Svētā Sofija bija jau trešā baznīca, ko uzcēla šajā vietā. Pirmās divas nolīdzināja līdz ar zemi nemieru laikos. Nu, un 6. gadsimta sākumā Austrumromas imperators Justiniāns nolēma uzcelt kaut ko grandiozu iepriekšējās, nopostītās baznīcas vietā. Par to padzirdēja Ra, kurš tajā laikā bija viens no pieprasītākajiem arhitektiem reģionā. Viņam tā šķita laba doma - pieaicināt bijušos kolēģus, lai arī viņi varētu sevi iemūžināt. Toreiz Artemīda ziedoja kolonnas no tempļa Efesā Grieķijā, Ra atveda smilšakmeni no Ēģiptes, Gaja, ja nekļūdos, - zaļo marmoru… Lokijs laikam atveda to marmora krūku… bet nevaru galvot, atmiņa vairs nav tā, kas bija.

-    Tu joko? Tu runā par gandrīz piecsimt gadu seniem notikumiem! - caur pusmiegu nomurmināju. - Nu, un kā tas mums tagad varētu palīdzēt?

-    Ja nāksies saukt Lielo Septiņnieku, šī vieta ir ideāli piemērota… turklāt - mūri ir piesūcināti ar senu maģiju, kurai pēc idejas vajadzētu aizsargāt mūs no Loloja…

-    Kāpēc?

-    Kāpēc gan ne? Tā taču saglabājusi Hagia Sophia līdz šodienai, par spīti kariem un nemieriem, kas mūždien plosījušies. Vajadzētu pasargāt arī mūs.

-    Vājš mierinājums. - Marī plāns neizklausījās pārliecinošs, bet cita, labāka, nebija. Vilkate apklusa, un mūs

ieskāva absolūts klusums, kas šķita atbalsojamies smadzenēs. Vairs nepretojos miega varai un aizslīdēju pretī tās saldajiem apskāvieniem, alkdama atpūtināt ne vien ķermeni, bet arī garu un cerot, ka īsais snaudiens izkliedēs mirstošās Amunetas skatu, kas šķita iededzināts prātā.

Es pamodos nosalusi. Telpā vēl joprojām valdīja piķa melna tumsa, acīmredzot miega pauze bija īsa un rīts vēl nebija uzausis. Marī bija nozudusi, pirms tam uzsedzot man savu plāno žaketīti. Vilkači laikam bija izturīgāki pret miega trūkumu.

Klusa čaboņa zāles tālākajā kaktā lika man satrūkties un tramīgi raudzīties tumsā veltīgās cerībās kaut ko ieraudzīt. Aizturējusi elpu, sasprindzināju dzirdi, cenšoties noteikt tikko dzirdamo skaņu avotu.

-     Marī, kur tu esi? - čukstus pavaicāju tumsai, kas kopš pamošanās šķita sabiezējusi. Atbilde uz izmisīgo jautājumu bija klusums. Un atkal čaboņa, bet šoreiz jau tuvāk.

-    Marī, tā esi tu?

-     Nē, tas esmu es. - Karsta elpa apsvilināja kaklu, samtainam čukstam atskanot pie pašas auss, liekot man izbailēs ieķiukstēties un četrrāpus meklēt glābiņu. Tomēr tālu netiku - cieši satvēris aiz vidukļa, viņš iespieda mani atpakaļ dīvāniņā.

-    Lai top gaisma… - zemā, samtainā balss ar izsmieklu nočukstēja, un, kā par brīnumu, lampas pie nišas sienām atsaucās aicinājumam, pielejot apkārtni ar dzintarainu gaismu un sāpīgi iedzeļot pie tumsas pieradušajās acīs, padarīdamas mani īslaicīgi aklu.

-    Tā būs labāk, piekriti? - Daniels painteresējās, iespiedis mani padusē kā mazu čivavu.

-    Kur ir Marī? Ko tu esi izdarījis ar viņu?

-     Cik aizkustinoši - tu vispirms uztraucies par sava plušķa labklājību un tikai pēc tam par savējo. Runājot par plušķiem - kur tad tavs spārnotais draudziņš?

-    Tu neatbildēji - KUR IR MARĪ?

-    Atpūšas. Un nomierinies, tu - mazā histēriķe.

-    Kāpēc tu nogalināji Amunetu?

-     Tāpēc, ka viņa bija mazs, ietiepīgs skuķis. Gluži kā tu. - Daniels maigi uzsmaidīja un pieglauda manus izspūrušos matus. - Starp citu, tevi frizieris sveicina. Vai arī esi nolēmusi audzēt? Gatavojoties mātes lomai…

Vai nu asinīs joņojošais adrenalīns, vai arī karstums, kas plūda no Daniela, lika vaigiem karsti uzziedēt.

-    Labi, laikam nav vairs ko vilkt garumā. Sauksim pārējos? - Viņš piepeši kļuva neciešami lietišķs un, pierāvis mani kājās, stiepa uz zāles vidu. Sienas lampas no nišas izgaismoja tikai nelielu laukumiņu, bet pārējā telpa grima tumsā. Gludā marmora grīda slīdēja kā ledus, likdama man meklēt atbalstu pie Daniela, lai kā arī negribējās. Mūsu soļi tumšajā baznīcā spocīgi atbalsojās.

Zem kupola slējās sastatņu tornis, izstiepies līdz pat augšējām velvēm. Acīmredzot restaurācijas darbi ritēja pilnā sparā. Daniels dusmīgi nopētīja konstrukciju, bet tad, smagi nopūties, ar rokas mājienu lika tai izgaist.

-Tā nav labi darīt, bet… nav citas izejas, - viņš paskaidroja, it kā mani tas interesētu. Manu prātu nodarbināja daudz svarīgāki jautājumi - pirmkārt, kas noticis ar Marī un, otrkārt, kur vazājas mans sasodītais sargeņģelis, kad viņš visvairāk vajadzīgs.

-     Dod tos loriņus, - atsvabinājis mani no ciešā satvē- riena, Daniels nepacietīgi pieprasīja.

-     Kādus loriņus? - Sakopoju spēkus, lai nesaļimtu uz vēsās marmora grīdas. Tagad apkārtni apmirdzēja vēsi zils starojums, kura avots šķita atrodamies kaut kur aiz Daniela muguras. Tas izgaismoja sienu gleznojumus mums apkārt. It īpaši manu uzmanību piesaistīja lielais eņģeļa tēls Danielam tieši aiz muguras. KUR IR MANS EŅĢELIS?

Gaisma pieņēmās spēkā, padziļinot priekšmetu mestās ēnas. Arī tumsa ap Daniela vaibstiem sabiezēja. Tikai viņa acis mirdzēja kā divi melni dārgakmeņi.

-     Nele, nevelc garumā. Varu pasaukt viņus arī tāpat, bet gribu, lai ir neliels pārsteigums, - samtainās notis nomainīja skarbākas, pārliecinot par pretošanās bezjēdzī- gumu. Tā stunda bija situsi, un es jau to zināju. Tikai Ralfa nebija līdzās.

Padevusies liktenim, iebāzu roku kabatā, kur pirksti uzdūrās zamšādas maigumam. Izvilkusi maisiņu, iemetu to Daniela pastieptajā plaukstā, vairs ilgi nevilcinoties.

-    Braša meitene, - saņēmu uzslavu par sunisko paklausību. Un, ja jāsaka godīgi, es tiešām jutos kā visīstākā kuce.

Tomēr Dānieļu neuztrauca manas dvēseles mokas un pašnosodljums. Izbēris plaukstā maisiņa saturu, viņš pirkstos apgrozīja smalkās zelta figūriņas - Artemīdas doto cirvīti, Dēmetras zelta auskaru labības vārpiņas izskatā, Gajas smilšu maisiņu un Ra ērgļa galvas piekariņu, ko atradu starp savām mantām pēdējā vakarā, pirms braucām prom no Parīzes. Saules dievs toreiz nespēja saņemties un paust savu nostāju nicināmiem mirstīgajiem. Četri no septiņiem. Divi miruši, un viens stāvēja man līdzās, starodams triumfa priekšnojautās. Viņš šķita neticami pārliecināts par uzvaru, lai gan, pēc maniem aprēķiniem, pat ar Ra balsi nepietiktu, lai glābtu Daniela plānu.

Piepeši pasaule sašķīda simtiem krāsainu atlūzu lietū. Smags gaisa trieciena vilnis pacēla mani no zemes un aizsvieda pāris metru no vietas, kur stāvēju. Smagi piezemējos uz marmora grīdas, sāpīgi apdauzot sānu. Bet nekas neiztraucēja absolūto klusumu. Spožā gaisma uz mirkli apžilbināja, bet, tiklīdz atguvu redzi, aina, kas pavērās, lika manai sirdij apmest kūleni. Dānieļu, likās, neietekmēja negaidītais trieciens - viņš stāvēja kā stāvējis zāles centrā, spožas gaismas ieskauts, tikai viņa augšup pavērstās rokas likās turam lielu, baltu putnu, kura spārni nikni pluinīja gaisu, saceldami nelielu vētru. Ar skaļu svilpoņu tie atkal un atkal pārklāja Daniela augumu ar spēcīgiem sitieniem, kas, par spīti iznīcinošajam spēkam, bija bezspēcīgi dieva varenības priekšā.

Spožā gaisma sāka pierimt, ļaujot labāk saskatīt Daniela pretinieku. Tas nebija putns, bet gan cilvēks, vīrietis baltās drānās, kas cīnījās, ieliekot kautiņā visu savu spēku. Tas bija Ralfs, kas bija paspējis atsteigties man palīgā. Tomēr panākumu nebija. Līdz ar spozmi mazumā gāja arī viņa spēki. Sitieni kļuva lēnāki un vājāki.

-     RALF! - izbailēs iekliedzos, sapratusi, cik nevienlīdzīga ir cīņa starp eņģeli un dievu. Izdzirdīs manu kliedzienu, Daniels iesmējās un viegli gluži kā pūciņu aizsvieda Ralfu nost no sevis. Mans sargeņģelis atsitās pret vienu no varenajām kolonnām un noslīdēja gar to, paliekot nekustīgi guļam zemē.

-     Ralf! Celies! Viņš tuvojas! - izkliedzu brīdinājumu, šausmās vērojot, kā Daniels lēnām tuvojas, apņēmības pilns pabeigt iesākto. Ralfs nereaģēja. Izmisīgi palūkojos apkārt, naivi cerot atrast kādu vērā ņemamu ieroci pret Lokiju. Nedaudz tālāk uz grīdas vīdēja kaut kas tumšs. Nespēdama piecelties, rāpus metos turp, bet manas rokas uzdūrās kaut kam siltam un mīkstam. Biju atradusi Marī un arī atbildi uz jautājumu - ko Daniels nodarījis uzticamajai vilkatei. Tomēr nebija laika sērot par aizgājējiem, bija jāglābj mans eņģelis. Tikmēr Daniels jau bija sasniedzis gulošo Ralfu un jau atkal pacēlis viņu virs galvas kā lupatu lelli. Lielie, baltie spārni, kas vēl pirms mirkļa sacēla vētru, tagad aizlauzti, savādā leņķī nokarājās, aizsedzot skatienam Ralfa seju.

Daniels bez šķietamas piepūles pameta gaisā eņģeļa paļāvīgo augumu un atkal trieca to pret sienu - tur šoreiz tas arī palika, karājoties dažus metrus virs zemes, uzdūries uz senlaicīgā, greznā lāpas turētāja, kas gluži kā šķēps caururba viņa krūtis, acumirklī piesūcinot baltās drēbes ar kaut ko tumšu.

Asas sāpes krūtīs lika elpai aizrauties un atņēma pēdējos spēkus. Sarāvusies čokurā, saļimu uz grīdas, cīnoties par gaisu un cenšoties noturēties pie apziņas. Gluži kā elektriskā strāva sāpes atbalsojās ķermenī, liekot raustīties un kliegt. Karstas asaras aizmigloja drausmo skatu uz manu mirstošo eņģeli. Uz mirkli šķita, ka līdz ar viņu nomiršu arī pati. Tomēr bērns mani nepadevās. Brīdī, kad likās - no sāpēm zaudēšu prātu, tās negaidīti atkāpās, savā vietā atstājot trulu tukšumu. Un tad es zaudēju samaņu.

BEIGAS

Cauri apziņas miglai izlauzās neskaidra balsu murdoņa, jūtami neapmierināta un samērā nikna. Kreisā roka, uz kuras gulēju, raidīja brīdinošus signālus: ja nepavākšos nost, tā atteiksies funkcionēt uz visiem laikiem. Mutē jautās metāliska asiņu garša, bet siekalu dziedzeri laikam bija pieteikuši streiku - ar mokām atrāvu mēli no aukslējām. Galvā dobji atbalsojās sāpes, liekot saviebties. Piespiedu sevi atvērt acis un palūkoties apkārt, pirmajā brīdī nespējot aptvert, kur atrodos un kas ar mani notiek.

-     Lokij, tavs plāns ir nolemts neveiksmei! Apzinies to! - spalga sievietes balss kā pātagas cirtiens nosvilpa, atbalsojoties milzīgajā ēkā.

-     Gaja, dārgā! Tu esi tik tālu no patiesības, cik vien iespējams! Patiesībā mans plāns tūlīt piepildīsies, vai ne, draugi? - Šo samtaino balsi es atpazītu starp tūkstošiem.

-    Tev te nav draugu, Lokij, - sarunai pievienojās otra sieviete.

-     Māsa Artemīda, tu kļūdies. Man šeit ir draugi, vai ne - Dēmetra? Ra? - Lokijs šķita mierīgs kā jūra, lai arī sarunbiedru tonī jautās atklāti draudi. Ar mokām pieslē- jos sēdus, vēlēdamās ieraudzīt runātājus. Gaismas apļa ieskauti, zāles centrā stāvēja Lielā Septiņnieka atlikumi - Artemīda, kā vienmēr, tērpusies ērtos džinsos un apvalkātā džemperītī, pusaudze Gaja un vienmēr elegantie Dēmetra

un Ra, pie kuriem šobrīd vērsās Lokijs. Auglības dieviete piekrītoši pamāja ar galvu un ieņēma vietu līdzās Lokijam, skaidri norādot uz savām interesēm šajā spēlē.

-      Dēmetra…? - Gaja neticīgi palūkojās ilglaicīgajā draudzenē. - Tu ko…? Tikai nesaki, ka esi uz vienu roku ar šo jukušo!

-      Kāpēc jukušo? Manuprāt, Lokija ideja ir pat ļoti atbalstāma. - Dēmetra uzsvērti paraustīja plecus. - Tas ir aizgājis par tālu. Paspēlējāmies, un pietiek. Skaties, kas notiek ar mūsu rasi! Nimfas strādā par prostitūtām, rūķi un gnomi mirst ogļraktuvēs, elfi nodzeras, bet dievi… man pat negribas runāt. Katrs, kam ego lielāks par īkšķi, uztaisījis savu sektu un slauc naudu no vientiešiem. Riebjas skatīties.

-     Bet tas bija mūsu visu kopdarbs, jūs nevarat vienkārši ņemt un izbeigt! - Gaja iespiedzās, piesperdama kāju pie zemes. Blondā zirgaste sparīgi sašūpojās.

-    Kā kopā sākām, tā kopā pabeigsim. Atceries, dārgā, - alfa un omega…

-     Ra? Kurā pusē tu esi? - Artemīda pievērsās Saules dievam, kas klusēdams stāvēja maliņā, iegrimis dziļās pārdomās.

-    Es nezinu… man nepatīk šī situācija. Man nepatīk, ka ir jāizvēlas… - melnīgsnējais vīrietis sūkstījās, ar baltajiem zobiem kodīdams apakšlūpu. Izskatījās, ka pat dieviem ir personības krīzes.

-    Saņemies, Ra! Tev beidzot ir iespēja izdarīt to, ko jau sen kāroji, - piebeigt mirstīgos kā smirdīgas mēslvabo- les! - Lokijs ieurbās ar skatienu svārstīgajā dievā. No viņa izvēles bija atkarīgs mans un mana bērna liktenis.

-      Ra… - Artemīda maigi iesāka, satvērusi platajā, sastrādātajā plaukstā vīrieša neticami slaidos pirkstus,

tādējādi cenzdamās pievērst uzmanību. - Ra… kāpēc tu gribi iznīcināt kaut ko, kur esi ielicis tik daudz savas kaisles un sirds uguns? Lokijs ir mazs, aizvainots puisītis, kas nolēmis savus mazvērtības kompleksus apmierināt ar nevajadzīgu, lieku vardarbību. Viņš nekad nav iepazinis radīšanas prieku, tāpēc viegli padodas iznīcības alkām. Bet tu neesi tāds - tu zini, ko nozīmē radīt!

Ra lēnām pacēla tumšo skatienu no grīdas un sastapās ar Artemīdas izmisīgi lūdzošo. Kaut kas dievietes vārdos aizskāra viņa dvēseles dziļākās stīgas, likdams vēlreiz visu izsvērt. Mana sirds sāka sisties straujāk, apzinoties mirkļa nozīmīgumu. Viņa atbilde izšķirs visu.

-     Lokij… zini… es laikam šoreiz nevarēšu tevi atbalstīt. - To pateicis, Ra šķita atgūstam pašapziņu. Veltījis Lokij am iznīcinošu skatienu, viņš piebilda: - Lai kā ari es neciešu mirstīgos, pārāk daudz spēka ir ieguldīts, lai tagad pakļautos tavai mirkļa iegribai. Tu pats vēlāk nožēlotu.

-     MUĻĶIS! - Lokijs izgrūda caur zobiem, tumšās acis uzliesmoja nevaldāmās dusmās, bet no dūrēs savilktajām plaukstām pacēlās sīkas dzirkstelītes. - Tu neapzinies, kādu iespēju laid garām! Tu vēl to nožēlosi! Kad tās mēsl- vaboles sāks skraidīt pa Asgardu, jūs atcerēsieties manu piedāvājumu un rūgti nožēlosiet, ka šodien nepateicāt - JĀ!

-    Nomierinies, Lokij! Nav iemesla ārdīties. - Artemīda nostājās starp abiem vīriešiem, nevēlēdamās pieļaut vardarbību. Lokijs likās gatavs sašķaidīt Ra sīkos gabaliņos.

-     Manuprāt, ar to arī jautājums par cilvēces iznīcību ir izlemts, - Gaja lēnprātīgi iestarpināja. - Atliek tikai izslēgt jūs no Lielā Septiņnieka…

-Jūs to nevarat! - Dēmetra auksti iebilda.

-    Varam gan, māsiņ! Ja atceries - lai izslēgtu, ir nepieciešams vairākums… Un mēs esam trīs pret diviem, - Gaja triumfāli atgādināja. Gaisā uzliesmoja spoža enerģijas bumba, kas, par spīti jaudai, nenodarīja nevienam ļaunumu. Dēmetra velti pūlējās.

-    Neesat gan, - ar mokām pārdabūju vārdus pār sakaltušajām lūpām. - Vēl esam mēs.

Dievi pārsteigti pagriezās pret mani. Pēc viņu sejas izteiksmēm varēja spriest, cik negaidīti tas skanēja no zemes tārpa, no mēslvaboles.

Pierausos kājās, balstīdamās pret blakus stāvošā svečtura statīvu.

-     Ak jā, jūs aizmirsāt, ka ir vēl kāds, kuram ir tādas pašas tiesības kā jums. Kāda augstprātība! - Nokrekšķē- jos, attīrot balss saites no sakaltušajām siekalām, pirms turpināju savu gulbja dziesmu. - Un tagad negaidīts pavērsiens - mēslvabole izlems, kam būt… un kam ne… Kā saprotu, Lokij, tava plāna realizācijai pietiek ari ar vienādu balsu skaitu, vai ne?

Daniels pārsteigumā iesmējās, iepriecināts par notikumu pavērsienu.

-    Principā jā… Ar to pietiktu.

-    Nele, ko tu dari? - Artemīda mātišķi noprasīja, tēlotās rūpēs cenšoties saprast manus motīvus. Bet kur nu - nemirstīgajiem nav lemts saprast iznīcībai nolemto dzīves alkas!

-     Ko daru? Piekāšu jūsu mazo draņķa spēlīti. Izčakarēju jūs, kā jūs līdz šim čakarējāt mūs - mēslvaboles.

-     Par ko tu runā? Tu taču zini, ka es nekad…! - Artemīda taisnīgās dusmās iesaucās, manas atbildes apmulsināta.

-      Malacis, Nele! Zināju, ka nekļūdos, izvēlēdamies tevi. - Daniels veltīja man maiguma un mīlestības pilnu skatienu, no kura man nebija ne silts, ne auksts. Es nolēmu novest spēli līdz galam, lai arī ko tas prasītu.

-    Jā, tavi lēmumi vienmēr ir bijuši nekļūdīgi, - nicīgi nosmīkņāju, uz mirkli zaudējusi savaldību tādas iedomības priekšā. Viņu spiež uz ceļiem, bet viņš vēl izrādās!

-     Ko tu gribi? - Gaja augstprātīgi noprasīja. - Slavu, naudu, labklājību? Kas tavai mazajai, alkatīgajai dvēselītei liek dziedāt? Tu zini, mēs varam visu.

-    Aizveries, Gaja! Līdz šim biju par tevi labākās domās. Nevajag man zeltu, slavu vai kādus citus loriņus. Man vajag… - Uz mirkli pieldusu, cenzdamās atrast veidu, kā precīzāk noformulēt savas prasības. - Es gribu, lai jūs - gan tu, Lokij, gan jūs pārējie - pateiktu, kas mani, manu bērnu un pārējo cilvēci sagaida, ja izvēlēšos nostāties jūsu pusē. Un ņemiet vērā - kārdinošākais piedāvājums uzvarēs. Aiziet! Varat uzskatīt to par izsoli - uzvar tas, kurš dod vairāk!

Uz mirkli iestājās stindzinošs klusums, un es jau sāku apšaubīt savu ģeniālo ieceri - izspiest no dievišķajiem sno- biem kaut ko vairāk par savu pliko dzīvību, kuru saglābt pēc tik negaidīta pavērsiena nebija intereses ne vienai, ne otrai pusei. Ja Daniela plāns izgāžas, es viņam vairs neesmu vajadzīga. Tas pats attiecas arī uz otru partiju - kam viņiem atstāt dzīvu potenciālo bumbu ar laika degli? Cilvēcisku būtni ar dievišķām tiesībām. Tas nevarēja labi beigties - vismaz pašai cilvēciskajai radībiņai. Par piemēru ņemot kaut vai Jēzu Kristu - viss sākās tik daudzsološi, bet beidzās gluži nesmuki.

-    Ak, tu mazā…! - Gaja iekaucās kā ievainota kaķe un, izlaidusi nagus, grasījās klupt man lcrāgā, bet Artemīda paspēja atturēt dievieti no pārsteidzīgā soļa; satvērusi viņu stiprajās rokās, atvilka atpakaļ ierindā.

-     Nē, klausieties, meitenei ir taisnība, - viņa apstiprināja, neizlaizdama satrakojušos Gāju no apskāviena.

-    Viņai tagad ir tiesības, un viņa drīkst tās izmantot.

-      Labi, tad izteikšu mūsu piedāvājumu, - Daniels iesāka, pirms pretējā nometne paspēja atgūties un sakārtot domas. - Tu zini, kāds bija mans sākotnējais piedāvājums - normāla dzīve gan tev, gan tavam bērnam, protams, kopā ar mani.

-Jauki, bet kur mēs dzīvosim, ja Zemes vairs nebūs? - Mani tas nepārliecināja. - Un ko vispār nozīmē normāla dzīve?

-     Tik normāla, cik Asgarda vien spēj piedāvāt. Un, reiz to izbaudījusi, tu aizmirsīsi tā sauktos Zemes priekus kā ļaunu murgu. - Daniels paspēra dažus soļus tuvāk un izstiepa rokas, laikam gaidīdams, ka tagad ar prieka izsaucieniem atvieglojumā sabrukšu viņa apskāvienos, kā kārtīgai piedzīvojumu romāna varonei pieklājas. Tā vietā atkāpos, lai tiešām nekristu kārdinājumā, jo pēc pārdzīvotā ar grūtībām turējos kājās.

-    Bet kas notiks ar Zemi?

-     Bet ko tu labāk gribētu - ilgstošas mocības un postu vai ātras beigas? It kā nekad tāda Zeme nebūtu pastāvējusi. It kā cilvēce nekad nebūtu eksistējusi.

-      Izklausās vilinoši, - ar izsmieklu nomurmināju.

-     Labi, skaidra bilde. Nu, un jūs - ko jūs varat piedāvāt?

Otra nometne pa šo laiku jau bija paspējusi nomierināties, apspriesties un pat nākt klajā ar dažiem jēdzīgiem piedāvājumiem.

-     Kā jau pati saproti, Zeme paliek neskarta, - Gaja iesāka, pārvarējusi riebumu pret situāciju, kad jāielaižas pārrunās ar mirstīgo.

-Jā, tik tālu pati aizdomājos. Kas būs ar mani? Manu bērnu?

-    Neaizmirsti, tas ir ari mans bērns, - Daniels piebilda, naivi cerēdams iežēlināt manu izmocīto sirdi.

-    Paldies, ka atgādināji. Būtu jau aizmirsusi!

-      Attiecībā uz šo jautājumu esam gatavi pieņemt jebkādus tavus nosacījumus, - Artemīda steidzīgi iejaucās.

-    Labi. Lieliski, - nomurmināju - izskatījās labāk, nekā cerēju. - Tas bija viss, ko gribēju dzirdēt. Manus nosacījumus darīšu zināmus vēlāk, bet pagaidām - piedod, Lokij, bet šodien nav tava veiksmes diena.

To pateikusi, pievienojos Artemīdai, kas veltīja man pārlaimīgu skatienu. Noklīdušās avs atgriešanās dzimtajā aplokā.

-    NĒ! - gaisā eksplodēja ievainota zvēra rēciens. Lokijs bija jūtami neapmierināts ar lēmumu. - Tu neiziesi no šejienes dzīva. Ne tu, ne tavs bastards!

-    Tukši draudi! Pats tu piešķīri mums šo aizsardzību, kuru nav iespējams salauzt, satriekt vai iedragāt! Es tagad esmu tikpat stipra kā tu, Lokij! Nāc, pārliecinies par to pats! - tikko paspēju pabeigt teikumu, kad ugunīga enerģijas lode ietriecās man krūtīs, jau kuro reizi šodien aiznesot pa gaisu. Karstuma vilnis ieskāva augumu svilinot un dedzinot, laupot elpu un saprašanu. Tomēr cauri karstajam virpulim mana apziņa strādāja apbrīnojami mierīgi un vēsi. Piezemējos uz kājām, nevis, kā jau ierasts, uz dibengala vai galvas un paliku stāvot, kāri ķerot pēc gaisa. Enerģijas trieciens, kuram vajadzēja mani iznicināt, vien nedaudz aizsita elpu un lika nosvīst. Nebija slikti iesācējai.

-     Lokij, vai tiešām tas bija viss, uz ko esi spējīgs? - izaicinoši iesmējos, tiklīdz nejaukā dūkoņa ausīs pierima. Tiesa gan, nejutos tik pārliecināta, kā centos izlikties, un klusībā cerēju, ka Lokij am pietiks ar vienu spēka demonstrējumu.

Vīna un jautrības dieva pārliecība gan šķita sašķobījusies, tomēr, savilcis rokas dūrēs, viņš gatavojās sniegt nākamo triecienu, kuru gan diez vai būtu izturējusi, tomēr man, par laimi, palīgā piesteidzās Artemīda un Gaja, ar augumiem aizšķērsojot ceļu satracinātajam dievam.

-     Pietiek, Lokij! Iemācies zaudēt ar godu, - Artemīda nošņācās, satvērusi Lokija dūri un neļaujot atlaist kārtējo enerģijas lodi. - Kā pats pirms mirkļa teici - tas ir arī tavs bērns! Tā ka proties!

Dievietes vārdi tomēr sasniedza satracinātā dieva apziņu. Lokijs sakoda zobus un novērsās. Dzirksteles pierima, un iestājās jūtams atslābums.

-     Tikai nemāniet sevi. Nekas vēl nav beidzies, - viņš dobji noteica, pirms pazuda spožas gaismas uzliesmojumā.

Nicīgi nosprauslojusies un veltījusi mums ledusaukstu skatienu, Dēmetra sekoja domubiedra paraugam un ātri nozuda no skatuves. Acīmredzot viņai nebija, ko piebilst. Paliku veramies sabiezējušā tumsā, kur vēl pirms mirkļa stāvēja divi dievišķas spozmes apņemti sazvērnieki, pilni apņēmības izlemt manu likteni. Še jums, suņi! Saņemiet! Neviens nenorādīs Nelei Tarvidai, kā dzīvot. Gudrāka par jums visiem, smirdīgajiem nemirstīgajiem!

-    Khm, - līdzās kāds ieklepojās. Tas bija Ra, degdams nepacietībā ātrāk pabeigt izrādi, kurā viņi palika ne gluži zaudētāji, bet īsti ari uzvarētāji ne. Mani dievišķie ķīlnieki.

-     Kā tad palika ar taviem nosacījumiem? - Gaja skaļi pauda jautājumu, kas mocīja viņus visus. Pat mīļo, labo Artemīdu, kas mani gādīgi balstīja. Tikai es nejutos tik žirgta un mundra, lai tagad pārspriestu vēl jebkādus nosacījumus. Tam vēl būs laiks. Visa dzīve taču priekšā.

-   Vispirms noceliet manu eņģeli, aizgādājiet mūs visus mājās. Tad arī aprunāsimies.

Sākums

Pa atvērto logu vēroju, kā mazais Ralfs spēlējas ar draudzenīti Paulu piemājas smilšukastē. Rebekas meitiņa Paula bija par pāris mēnešiem vecāka nekā mans Ralfiņš, bet attīstības ziņa trīsgadīgais puika apsteidza ne tikai viņu, bet arī dažu labu piecgadnieku. Un tas nebija mans pārspīlētais mātes lepnums - tas bija oficiāls atzinums no bērnudārza audzinātājas - ļoti autoritatīvas amatpersonas. Droši vien izpaudās no tēva mantotie talanti.

Labsajūtā izstaipīju pie datora nosēdēto muguru un paberzēju notirpušo sēžamvietu. Acis sūrstēja no blenša- nas monitorā, bet šodien vēl jāpaspēj apstrādāt krietnu kaudzīti ar bildēm. Uzmetu skatienu pulkstenim pie sienas - Lieldienu olas rociņas rādīja uz pusčetriem. Rebeka solīja atnākt pēc Paulas ap četriem. Nospriedu, ka laiks likt vārīties ūdeni kafijai.

Ņemot kafijas paku laukā no virtuves skapīša, mans skatiens nevilšus aizķērās aiz grāmatas, kas mierīgi gulēja uz ledusskapja. Tās tumšie ādas vāki bija nobružāti no biežās šķirstīšanas, bet lapas - atlocījušās un nodzeltējušas. Uz mirkli likusi mieru kafijai, pasniedzos pēc grāmatas, lai atkal sajustu tās satraucoši pazīstamo pieskārienu. Agrāk bieži to cilāju, lasīju, meklēju atbildes uz jautājumiem,

kurus nebija iespējams uzdot. Zelta iespiedums vākā vēstīja - Bībele.

Iezvanījās mobilais, iztraucējot no pārdomām. Mirkļa mulsums zuda, un, atgriezusies ikdienā, bez skatīšanās pacēlu klausuli, jau zinot, kas zvana.

-     Čau! Kā klājas manam mīļotajam krustbērnam un viņa nelietīgajai māmiņai? - Zigis priecīgi nočivināja otrā vada galā.

-    Kāpēc tad nelietīgajai?

-     Bet kurš solīja šodien piezvanīt, pastāstīt, kā jums gāja pie mācītāja?

-     Mēs neaizgājām. Rebeka pēdējā brīdī piezvanīja un palūdza pieskatīt Paulu. Viņai daudz darba sakarā ar jaunā salona atvēršanu…

-     Muļķības un dumjas atrunas. Tu vienkārši negribi, ka es oficiāli kļūstu par Ralfa krusttēvu! - Zigis izklausījās no tiesas aizvainots.

-    Nē, tiešām! Paula ir pie manis. Un es gribu, tiešām gribu! - Palūkojos pa logu uz savu puisēnu, kas tieši tobrīd centās smilšu pilij piebūvēt paceļamos vārtus no žagariņiem. - Man tā vismaz liekas…

-    Par ko tu šaubies?

-     Zigi, saki - tagad, kad tu esi Pirmsākumu Glabātājs, vai tad tev nebūtu jāzina viss? Arī par manām šaubām?

-     Tas, ka tagad es zinu nedaudz vairāk par pārējiem, nav par iemeslu, lai atmestu ar roku senām tradīcijām. Pieskriešu šovakar, tad arī aprunāsimies! Bučas!

Un viņš nolika klausuli. Kā vienmēr - skriešus, kā vienmēr - ļoti, ļoti aizņemts. Kamēr viesojāmies Parīzē, viņš satika kādu Pirmsākumu Glabātāju, kas kā lielu noslēpumu izpauda, ka Bertas Smilgas dieniņas ir skaitītas un nākamais godpilnās profesijas mantinieks ir pats Zigis. No tuiienes viņam šī savādā spēja sajust cilvēku patieso būtību - viņš toreiz nekļūdīgi uzminēja Mari dabu. No pirmā skatiena, un acuzobi te nebija vainojami.

Berta nomira pirms gada. Kopš tā laika Ziga aktīvajai biznesa un sociālajai dzīvei pievienojās vēl papildu pienākumi, par kuriem viņš stāstīja nelabprāt. Toties ar prieku daudz laika pavadīja rotaļās ar mazo Ralfu. Likās, viņus vienoja kāda neredzama saikne, izpratne vienam par otra slēptāko būtību.

Kopš Ralfa piedzimšanas mēs vairs nekad nepieminējām nedz Dānieļu, nedz nesenos notikumus. Tā bija abpusēja klusējoša vienošanās, kuru neviens no mums nepārkāpa. Pats Daniels, kā ari citi brīnumkomandas dalībnieki lika mums svētu mieru.

Neskatoties uz maniem iebildumiem, ka neviens un nekad nespēs aizstāt mīļoto Ralfu, man nozīmēja jaunu sargeņģeli. Šo es nosaucu par Tomu, jo viņš man nekad neuzticas un neatkāpjas ne soli. Arī tagad dirnēja televizora priekšā kā ķipis un skatījās kaut kādu krievu detek- tīvseriālu. Bet es jau biju pieradusi pie viņa pastāvīgās klātbūtnes. Tajā bija kaut kas mierinošs. Tas nedaudz slāpēja smeldzi krūtīs, kad mazais Ralfs uzmeta man tik pazīstami brūnu, šķelmīgu skatu. Šķiet, mazais resgalis arī juta Toma ldātbūtni, jo vakar starp viņa zīmējumiem pamanīju kādu, kas aizdomīgi atgādināja Tomu - lielu vīru ar spārniem.

No jauna palūkojos uz Bībeli man rokā un, sekojot senam ieradumam, atvēru labi zināmo lapaspusi, lai atkal izlasītu vārdus, kas likās iekalti sirdī, iededzināti prātā, saindējot ar mokošu neziņu. Protams, tas atkarīgs no manis. Šis pēdējais, smagais lēmums būs man jāpieņem pašai. Vienīgi cerēju, ka man pietiks prāta un sirds gudrības sajust īsto brīdi un ļauties.

Viņai piedzima bērns, dēls, kam bija ganīt visas tautas ar dzelzs zizli; un viņas bērns tika aizrauts pie Dieva un pie Viņa troņa.

Linda Nemiera SEPTIŅI

Redaktore Bārbala Simsone

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

Red. nr. L-2951. "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

Content

Nemiera Linda Septiņi

parasta diena

rūpnieku balle

negaidīti jaunumi

Atēnas, Grieķija, 4. SEPTEMBRIS, 2008. gads

Sargeņģelis

KĀRDIFA, VELSA. 6. SEPTEMBRIS. 2008. GADS

- - PIRMSĀKUMU GLABĀTĀJI

-                ATKLĀSME

SahAras tuksnesis, Tunisija, 8. septembris, 2008. gads

ARTEMĪDA

Dēmetra un Gaja

RA

Stambula, Turcija, 28. septembris, 2008. gads

BEIGAS

Sākums